Bé, molt bon dia. Reprenem la sessió. I la veritat és que avui, abans de començar la sessió... [[Veus de fons.]] Sí? [[Veus de fons.]] Ah, ens falta un secretari... [[Veus de fons.]] Gràcies, no ho havia vist. Demanem que vingui. Estava aquí, perquè hem fet... [[Veus de fons.]] Sí... [[Veus de fons.]] Ah, sí? [[Veus de fons.]] Perfecte, gràcies. Ara sí, ja tenim el secretari. Podem començar com és preceptiu el Ple. Avui és 17 de juny; és la festa nacional de l'Aran, la data en què se celebra la restitució del Conselh Generau d'Aran i la recuperació dels seus drets i privilegis. Per això voldria enviar, abans de començar aquesta sessió, unes paraules de salutació a tots els aranesos que avui estan de celebració. Bona Hèsta d'Aran a toti es aranesi. En Aran auetz lutat de manèra exemplara entà preservar e recuperar eth vòste patrimoni culturau e istoric e era vòsta lengua que son ua part relheuanta deth patrimòni culturau e istoric deth nòste país. Dempús d'un an damb es restriccions dera pandemia, demori que pogatz celebrar era vòsta hèsta coma cau. Bona Hèsta d'Aran. I, dites aquestes paraules a tots els aranesos que avui estan de celebració, comencem amb una alteració de l'ordre del dia. Com saben els grups parlamentaris, perquè n'han estat informats prèviament, els proposo, d'acord amb el que estableix l'article 83.3 del Reglament, l'alteració de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària, ateses les sol·licituds que han presentat el Grup Mixt i el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, de tal manera que el punt 18, que és el relatiu a la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació de l'educació infantil, es pugui substanciar a continuació del punt 15, que és la darrera de les interpel·lacions d'aquesta sessió. I que el punt 17, relatiu a la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les línies estratègiques del departament competent en matèria d'igualtat, es pugui substanciar a continuació del punt 18. Per tant, aquest matí substanciaríem les mocions en aquest ordre: punt 18, punt 17, punt 16 i, finalment, el punt 21. Com que n'han estat informats tots els grups, a proposta dels que he esmentat, podem aprovar per assentiment aquesta modificació? [[Pausa.]] Perfecte. Doncs moltes gràcies. Queda modificat en aquest sentit l'ordre del dia. [[Interpel·lació al Govern sobre les proves d'accés a la universitat per als alumnes de batxillerat]] [[300-00009/13]] I passem ja al tretzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre les proves d'accés a la universitat per als alumnes de batxillerat, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín per fer l'exposició de la interpel·lació.
Gràcies, presidenta. Bé, en primer lloc, em sumo a la seva felicitació pel dia de l'Aran. Sí que és veritat que m'agradaria fer una petita precisió històrica. És ben curiós que en un parlament en què hi ha un bon grapat de partits separatistes, que parlen tot el dia de 1714, parlen de Felip V com si hagués estat un..., diguem-ne, el dimoni més gran de la història de Catalunya..., cal recordar que precisament l'Aran, durant la Guerra de Successió, que va ser un període..., uns episodis històrics molt diferents del que diu la historiografia nacionalista..., a l'Aran precisament el suport majoritari de la gent de l'Aran va ser cap a la causa borbònica, cap a la causa de Felip V. I va ser precisament aquest el motiu pel qual les institucions històriques de l'Aran van ser respectades pel nou monarca, el monarca Felip V, que el nacionalisme català presenta, diguem-ne, com el major dimoni de la història. La història és ben curiosa, i quan s'explica bé, quan s'explica amb rigor, té aquestes contradiccions. Hi insisteixo, la Guerra de Successió va ser una guerra europea, una guerra que va tenir una guerra civil a Espanya, dintre de Catalunya i també dintre de l'Aran, però la majoria dels aranesos van recolzar, van donar suport al candidat Felip V, a diferència d'altres indrets de la Corona d'Aragó. I, per exemple, a Catalunya hi va haver felipistes, però també hi va haver austriacistes. I, en tot cas, aquella guerra va ser una cosa molt diferent del que ens diu la historiografia nacionalista. Això, ja que avui parlem de la selectivitat, té interès, perquè un dels temes que acostuma a sortir a la selectivitat és, precisament, el tema de la Guerra de Successió, que els nacionalistes acostumen..., acostumeu, els nacionalistes, a presentar com la Guerra de Secessió. No: va ser una guerra de successió al tron de la corona espanyola. I, en tot cas, jo crec que això té interès. De todas maneras, hoy no vengo a hablarles de historia –aunque, en parte, sí–, sino de la reciente noticia que hemos conocido sobre la sentencia del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña en cuanto a la exigencia de que la Generalitat facilite a los alumnos catalanes, en las pruebas EBAU, en las pruebas de la selectividad, los exámenes en las tres lenguas oficiales de nuestra comunidad, que son, básicamente, el castellano, el catalán y el aranés. Históricamente, los sucesivos gobiernos nacionalistas, y también los presididos por el Partido de los Socialistas de Cataluña, han hecho dejación de sus funciones y han evitado ofrecer a los alumnos catalanes la posibilidad de hacer el examen de selectividad en cualquiera de sus lenguas. Pues bien, esta vez había una sentencia antes de las pruebas de selectividad, del Tribunal..., una sentencia no, un auto del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, que exigía que la Generalitat cumpliera con su obligación y que facilitase a los alumnos catalanes la posibilidad de hacer el examen tanto en catalán como en castellano y en inglés, que se les facilitasen los exámenes a todos, universalmente, en los tres idiomas. Y, sin embargo, la Generalitat, una vez más, por orden de la conselleria, señora consellera, señora Geis, pues, lo que ha hecho ha sido hacer, como siempre, desobediencia de lo que dicen los tribunales. Los tribunales le exigían a usted, como consellera, que entregase los exámenes en los tres idiomas, y lo que han hecho básicamente ha sido hacer lo de siempre: trampas para evitar cumplir con sus obligaciones, con lo que dicen los tribunales y con lo que, en definitiva, es justo para el conjunto de la ciudadanía de Cataluña. Lo más curioso es que, lejos de reconocer lo perverso de la situación, esa falta de reconocimiento de derechos..., porque esto no es una cuestión ni de filosofía ni de teoría política ni de derechos nacionales, como a ustedes les gusta presentar esta cuestión, sino de derechos individuales, de derechos de la ciudadanía a recibir la información de su Administración pública –en este caso, de la Generalitat, de la Administración autonómica– en los tres idiomas: catalán, castellano y aranés, que son los tres idiomas oficiales en Cataluña. Pero, curiosamente, resulta que, cuando se producen estos exámenes, al día siguiente la gran noticia que aparece en TV3 y que los diferentes líderes nacionalistas nos presentan como la gran novedad es que solo el 5 por ciento de los alumnos que se examinaban de selectividad este año han pedido, han solicitado, motu proprio, han tenido que levantar la mano para decir: «Yo quiero el examen en castellano. Y a ustedes eso les parece una gran noticia. Señores separatistas, es una terrible noticia. La noticia es la constatación de que en Cataluña preside nuestro debate público la espiral del silencio. La espiral del silencio es aquello que decía la filósofa Elisabeth Noelle-Neumann que opera en una sociedad cuando una parte importante de la sociedad no se atreve a manifestar sus opiniones por miedo a la presión de la mayoría, por miedo a la tiranía de la Administración pública, que lanza mensajes constantes de menosprecio y de desprecio a quienes piensan diferente; de menosprecio, en definitiva, a la disidencia. Por tanto, bien, sinceramente, creo que merecen todo nuestro reconocimiento esos valientes que han pedido..., ese 5 por ciento de estudiantes que se han atrevido a pedir el examen en castellano. Pero, claro, es que son ustedes, señora Geis, quienes tendrían que haberles ofrecido a todos sus alumnos catalanes ese examen, tanto en catalán como en castellano y en aranés, físicamente, y no decirles que tienen la opción de hacerlo y de..., tienen la opción de solicitar que se les reconozca su derecho... No, no; reconózcanles ustedes su derecho a examinarse también en su lengua materna. ¿O usted cree que es normal que en una sociedad en la que el 55 por ciento de los ciudadanos tiene el castellano como lengua materna y solo el 5 por ciento pida hacer el examen en castellano, pida tener un examen tan importante para sus vidas en castellano? Es absolutamente anormal; 55 por ciento de familias, 55 por ciento de catalanes con el castellano como lengua materna, y solo el 5 por ciento pide hacer un examen tan importante en sus vidas, en su trayectoria académica, como el de la selectividad..., solo el 5 por ciento pide hacerlo en castellano. Algo yo creo que es evidente que falla en la Cataluña que ustedes venden como un vergel. Desde ese punto de vista, yo aprovecho esta oportunidad, señora Geis, para pedirle un debate racional sobre el modelo lingüístico de Cataluña. Un debate que le emplazo a usted a tener, entre usted y yo, aquí, entre mi grupo y el suyo, o los suyos, aquí y en cualquier otro foro, en cualquier otro foro académico, en cualquier otro foro comunicativo, mediático... Hagamos ese debate ante la opinión pública. Planteémosle a la opinión pública catalana un debate racional, sereno, con sosiego, sobre qué modelo educativo quieren para sus hijos. Le aseguro que estoy plenamente convencido de que una inmensa mayoría de catalanes querrán un sistema como mínimo bilingüe, en catalán y en castellano, cuando no trilingüe, introduciendo el inglés. Ahora bien, esa espiral del silencio no es casualidad. Esa espiral del silencio..., son muchos años de políticas de desprecio al castellano, de desprecio al bilingüismo; de episodios tan esperpénticos como que aquí, en este Parlamento, en el año 96 un diputado del Partido Popular, el señor Julio Ariza, se atreviese a hablar castellano y hubiera diputados de Convergència i Unió que se fueran horrorizados, con las manos en la cabeza. Todo el Grupo de Esquerra Republicana abandonó el hemiciclo horrorizado. Y un diputado, Joan Aymerich –digo nombres para que quede claro y que cada cual lo pueda buscar en la hemeroteca–, de Convergència i Unió, gritaba: «Si us plau, que hi ha nens a l'hemicicle! Que hi ha nens a l'hemicicle! Com pot fer una intervenció en castellà algú havent-hi nens a l'hemicicle? Ese es el espíritu que tienen los partidos nacionalistas para con la presencia del castellano en nuestra sociedad, para con la presencia del castellano en nuestro hemiciclo. Le recuerdo también, por ejemplo..., como lo que ocurrió en un colegio de Mataró después de una sentencia del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, una sentencia igual que la que ustedes han desobedecido recientemente, señora Geis, que obligaba a que las horas lectivas en los colegios catalanes fueran al menos un 25 por ciento en castellano..., cuando una familia se atrevió a pedir que se hiciese efectivo ese derecho otra vez, exigiendo a la ciudadanía que haga lo que no hace la Administración, ni el Gobierno de la Generalitat, ni por desgracia el Gobierno de España, que lo único que hace es apuntalar su discurso..., lejos de reconocerles sus derechos, se les exige que lo pidan. Pues una familia en Mataró pidió aquello, pidió que se les diera a sus hijos el 25 por ciento de las horas en castellano, y ¿qué pasó? Que sus partidos, Convergència –o Junts per Catalunya, o como quiera que se llame ahora– y Esquerra Republicana, convocaron manifestaciones a las puertas del colegio de Mataró para insultar literalmente a los padres. Y le leo lo que les dijo la candidata al Ayuntamiento de Mataró por Esquerra Republicana, Roser Jurado, en Facebook a las familias que habían solicitado ese 25 por ciento de las horas en castellano para que me diga usted, señora Geis, si eso no es totalitarismo, si eso no es lo que ustedes constantemente están llamando «extrema derecha, «fascismo y no sé cuántas otras cosas más. Les dijo a las familias que habían pedido ese derecho suyo, el 25 por ciento las horas en castellano: «Esto no quedará así. El día 14, el día del inicio del curso, ya se verá cómo se recibe a la familia. Esto se lo dijo una candidata a la alcaldía de Mataró de Esquerra Republicana a las familias que habían osado pedir en su país, en España, por lo menos el 25 por ciento de las horas en castellano. Es que es esperpéntico, de verdad. Se lo digo yo, sinceramente, que, como todos ustedes saben –y creo que el movimiento se demuestra andando–, hablo, me desempeño, escribo y hago un uso militante del bilingüismo. Soy un pleno convencido del bilingüismo como la mejor forma de articular la convivencia en esta comunidad nuestra. Ahora, lo que ustedes están haciendo es intentar eliminar, a través de un proyecto de ingeniería social, el castellano de nuestras de nuestras vidas, de nuestras aulas, de nuestro espacio público. Y le insisto en lo que le decía antes: yo solo le pido, señora Geis, desde el más absoluto respeto y sin ninguna voluntad de ofender a nadie, que mantengamos de una vez por todas, en pleno año 2021, un debate racional sobre la lengua, un debate racional sobre el modelo de inmersión lingüística que tanto perjudica a nuestros niños y que tanto perjudica a la convivencia en Cataluña. Gracias, señora consellera. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té ara la paraula la consellera de Recerca i Universitats, la diputada senyora Gemma Geis.
Bon dia, presidenta. Diputats, diputades, diputat Blanco... Jo, prumèr, desirar a toti es aranesi bona Hèsta Nacionau d'Aran. I, per tant, el compromís també, com feia referència la presidenta, des de la conselleria a endegar totes les polítiques públiques que puguin incidir nacionalment i també en el desenvolupament d'aquest territori. En primer lloc, també voldria començar, abans d'entrar –he escoltat atentament el diputat Blanco–..., felicitar i donar les gràcies a totes les persones que han desenvolupat l'organització de les PAU, especialment al secretari del Consell Universitari de Catalunya, el senyor Josep Ribas, i a tot l'equip del departament, perquè la setmana que començàvem a arrencar com a equip de la conselleria ens vam trobar amb aquesta interlocutòria, diputat Blanco –no «sentència; tampoc seria ben bé una interlocutòria stricto sensu si parléssim jurídicament, tan sols podria ser una providència; per tant, tampoc és una interlocutòria, però deixem-ho estar–..., d'aquesta primera arrencada com a conselleria. Per tant, el meu primer agraïment és a tots els professors, professores, a tots els estudiants que van participar a les proves de les PAU, perquè van anar, com explicaré, amb tota la normalitat, perquè el més important era que poguessin fer aquestes proves en un any condicionat perquè era el segon any, en aquest cas, que estaven fent les classes telemàtiques, en pandèmia. I tots sabem el que suposa fer les proves de selectivitat per a les famílies, també. I, per tant, el que primer ens va preocupar com a conselleria és que es pogués desenvolupar amb tota normalitat, que poguessin fer els exàmens, que a més a més són molt importants per al seu desenvolupament futur i per poder escollir aquell camí a la universitat. I, per tant, això va ser el que ens va preocupar més, com a conselleria. També ens preocupa la recuperació de la presencialitat. I això ho estem treballant amb la conselleria del conseller Argimon, que al setembre les universitats puguin recuperar la presencialitat. És veritat que aquí hi ha criteris de sanitat pública, però esperem aquesta recuperació de la presencialitat, que pugui també impactar molt directament en el dia a dia dels estudiants de les universitats catalanes. Amb relació a la interpel·lació que m'ha fet el diputat de Ciutadans, el diputat Blanco, dir-li que aquest any s'han acollit a les proves de selectivitat 39.775 estudiants que hi estaven matriculats, que s'han dut a terme en 225 tribunals repartits en 62 municipis. Que, per tant, també hi ha tota una infraestructura rigorosa de distribució dels exàmens, els diferents models d'exàmens; que també s'havia de vetllar perquè cap interferència pogués malmetre aquest bon funcionament, aquest repartiment dels exàmens i tots els protocols que hi ha establerts, que crec que va anar molt bé. A més a més, aquest any s'han cedit dos espais per a les proves, perquè, pels efectes de la pandèmia..., la Universitat Ramon Llull, la Universitat Internacional de Catalunya, que també han col·laborat per poder fer aquestes proves en un marc de centralització i de més seguretat en l'àmbit de la sanitat i de la pandèmia. I vostès saben que també hi han hagut altres protocols que acrediten aquest bon fer. Primer, que hi ha una fase obligatòria, com saben, i la fase específica i optativa, que serveix per apujar la nota. A més a més, s'ha fet amb una voluntat inclusiva, de tal manera que els estudiants amb trastorn d'aprenentatge que van sol·licitar examinar-se en un tribunal ordinari específic i que disposaven de carta d'acceptació favorable també s'hagin pogut examinar en el marc d'aquest tribunal. I, pel que fa a les incidències, diputat de Ciutadans, s'han produït en un nombre molt molt molt limitat. Bàsicament hi ha hagut vuitanta casos d'alumnes que han demanat, pels seus símptomes de covid, poder fer les proves de selectivitat en una altra jornada. Això ja estava establert, perquè ja ens podem imaginar que era el primer cas d'incidència, que hi haguessin alumnes que estaven matriculats a les PAU i que hi haguessin símptomes de covid o ser contactes estrets amb persones... I, per tant, el Consell Interuniversitari de Catalunya s'ha posat en contacte amb ells i els propers dies podran fer les proves, tal com estava previst. Per tant, en aquest sentit, ha funcionat correctament. Amb relació a la referència que vostè feia sobre el model lingüístic, jo estic d'acord amb vostè: o sigui, aquí no hi ha d'haver cap espiral de silenci, en aquest país. Crec que en el lloc on no hi ha espiral de silenci en aquest país és al Parlament de Catalunya, que és el lloc on rau la sobirania del poble de Catalunya, perquè tots i cadascun de vostès, diputats i diputades, són elegits democràticament per tots els ciutadans de Catalunya –cadascun de vostès. Per tant, el lloc on no hi pot haver espiral de silenci és al Parlament. I al Parlament és on rau la sobirania, és on s'han de produir els debats entre els diputats i diputades de tots aquells aspectes que formin part dels programes polítics que nosaltres defensem. Per tant, tindrà una consellera i una conselleria que podrem fer-hi tots els debats democràtics en aquest Parlament: del model lingüístic..., del que vostè vulgui. Jo simplement el que li demano és que no vulguin guanyar als tribunals de justícia allò que la majoria democràtica d'aquest Parlament no els atorga. [[Aplaudiments.]] Dos. Quan vostè fa referència al model lingüístic i vostè parla de desobediència, jo li dic que vostè fa referència a la rigorositat... Doncs bé, tenim un marc legislatiu, a Catalunya, que hem de complir, i que és el que estableix quin és el marc jurídic a aplicar per les universitats catalanes, com són les proves de selectivitat a la universitat. Per exemple, l'article 6 de l'Estatut d'autonomia estableix que la llengua pròpia de Catalunya és el català, i, com a tal, el català és la llengua d'ús normal de les administracions públiques i també la llengua normalment emprada com a vehicular i d'aprenentatge en l'ensenyament. L'article 50, que les universitats i les situacions d'ensenyament superior han d'adoptar les mesures per garantir l'ús del català en tots els àmbits docents, no docents i de recerca. L'article 11 de la llei d'educació de Catalunya estableix el català com la llengua pròpia de Catalunya, que és la llengua normalment emprada com a llengua vehicular i d'aprenentatge al sistema educatiu. I l'article 6 de la llei d'universitats de Catalunya..., el català és la llengua pròpia a les universitats de Catalunya, i, per tant, és la llengua d'ús normal de llurs activitats. Aquest és el marc normatiu. Però entrem en el debat que vostè em sol·licitava i que jo, de bon grat, doncs, recullo. A les PAU –a les proves de les PAU–, com s'ha fet durant els darrers anys..., perquè vostè, quan fa algun tipus de consideracions del mal funcionament, no les fa només a aquesta consellera ni a aquesta conselleria. Hi ha un entramat de professors i professores que participen de les PAU, que quan vostè presenta dubtes sobre amb quina voluntat estan fent i organitzant aquestes proves..., no només vostè està incidint en la conselleria –que ja li dic que m'és igual–, sinó en aquest professorat que ha estat fent les proves i desenvolupant-les correctament durant molts i molts anys. Per tant, li demano que repensi les crítiques, perquè no només afecten aquesta conselleria –que li dic que m'és igual–, sinó el professorat que participa en l'organització les PAU. Per tant, quan faci algun tipus de crítica, pensi que hi ha tota una sèrie de professorat que hi participa des de fa molts anys i que també s'han pogut sentir molt menystinguts, amb les crítiques que vostè fa. A més a més, les PAU es poden fer en qualsevol de les tres llengües oficials a Catalunya, com vostè deia –el català, l'occità aranès i el castellà–, amb independència de quina sigui la llengua en què s'ha rebut l'enunciat, llevat, clar –vostè hi feia referència–, dels exàmens de llengua catalana, literatura catalana, llengua castellana o llengua estrangera. Tots els tribunals de les PAU disposen d'exàmens en castellà i en occità aranès a l'Aran, si correspon, i es reparteixen a demanda de l'estudiantat. Aquest model no ha fet sorgir cap incidència en les proves, i els usos lingüístics compleixen escrupolosament el marc normatiu i també la resolució a què vostè feia referència. Com saben, malgrat que les instruccions de funcionament de les PAU es van fer públiques el 13 d'abril, va ser el divendres 4 de juny a les 2.55 que es va interposar aquesta demanda de mesures cautelars. Finalment, el dilluns, a dos quarts de sis de la tarda, vam rebre la notificació del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, però pel que vam continuar vetllant és per aquest correcte funcionament, per la correcta distribució que ja s'havia fet dels exàmens. I, per tant, el que vam fer va ser continuar treballant per tal d'oferir certesa, rigorositat, solvència i predictibilitat als estudiants en fer les proves de les PAU –i a les famílies. I com ho vam fer, això? Doncs amb l'objectiu de continuar assegurant el bon funcionament de les PAU i l'ús que poden fer d'escollir i fer l'examen en la llengua oficial que ells desitgin, el que vam fer va ser reforçar la comunicació a fi i efecte que cada un dels estudiants tingués informació a l'entrada de les aules, a través del correu electrònic... Tots els estudiants van rebre una notificació per correu electrònic perquè tinguessin una altra vegada informació d'aquest dret que impera de poder escollir la llengua. La veritat és que properament podrem tenir les dades exactes de quin n'ha estat l'impacte, però ja li asseguro que aquest impacte és artificial. No s'ha produït un augment de l'ús de la demanda dels exàmens en castellà –que no passaria res, si s'hagués produït, no passaria res–, però hi havia exàmens en castellà a cada una a les aules i cada un dels estudiants que va participar en les proves de les PAU tenia informació respecte a aquest dret. Per tant, aquí, com sempre, no s'ha vulnerat cap dret. No hi ha cap espiral de silenci, i el que sí que hi ha és un correcte funcionament de les proves de les PAU, que depèn dels professors i professores que cada un d'aquests anys i dels darrers anys han estat desenvolupant i tirant endavant aquestes proves amb una correcta normalitat. Per tant, jo l'hi torno a dir: a debat tot el que vulguin, a la seu de la sobirania del poble de Catalunya, i a debat tot allò que portem en els programes electorals. Però vostès no vulguin guanyar als tribunals de justícia allò que aquí, votant els diputats i les diputades que representem el poble de Catalunya, vostès no guanyarien. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Ara té la paraula el senyor Ignacio Martín, en el torn de rèplica.
Gràcies, consellera. Sí, certament, consellera, és una autèntica llàstima que els ciutadans de Catalunya hàgim de recórrer als tribunals perquè l'Administració ens reconegui els drets que ens són reconeguts per l'Estatut, per la Constitució, pel que diu el Tribunal Constitucional i, en definitiva, pel nostre ordenament democràtic. Efectivament, molts ciutadans de Catalunya hem de recórrer als nostres jutges i tribunals perquè vostès, que es neguen sistemàticament a reconèixer els drets que tenim els ciutadans de Catalunya..., per cert, no només els catalans castellanoparlants, sinó també els catalans catalanoparlants, que veuen com la seva política lingüística monolítica de fer un sistema absolutament monolingüe, absolutament homogeni en català, perjudica sobre manera els interessos materials dels ciutadans de Catalunya, també dels ciutadans de Catalunya catalanoparlants. Jo els ho dic perquè aquí hi ha, jo crec, grans malentesos. És evident que amb una presència del castellà com la que tenim actualment a l'educació a Catalunya, a l'educació pública a Catalunya, amb dues hores de castellà a la setmana els catalans no podem tenir... I aquest és un altre mantra, una de les altres grans fal·làcies del separatisme català, del nacionalisme català, que és que els catalans tenim el mateix nivell de castellà que els nens de la resta d'Espanya, quan no hi ha ni una sola prova a tot Espanya –ni la selectivitat ni cap altra prova– que sigui conjunta a tot Espanya. I seria realment una cosa metafísicament impossible que els nens espanyols..., espanyols no catalans, els nens de la resta d'Espanya, tinguessin un nivell semblant al que tenen els nens catalans tenint la presència del castellà que tenen a la setmana. És una cosa absolutament inversemblant. Per cert, quan vostè parla de l'article 6 de l'Estatut, jo li he de recordar... Ja sé que per vostès l'ordenament jurídic és una cosa absolutament menyspreable, una cosa d'espanyols, una cosa gairebé anacrònica, però jo l'hi dic: l'article 6 de l'Estatut del qual vostè parla ha estat declarat, en part, inconstitucional, nul; un dels aspectes, que és quan diu que la llengua catalana ha de ser preferent sobre la llengua castellana. I el que fan vostès precisament amb aquestes actituds de no entregar directament l'examen de selectivitat en castellà, en català i en aranès és donar-li una preeminència a la llengua catalana, com si la llengua catalana hagués de tenir més drets..., o els ciutadans que vulguin aquesta llengua com a llengua vehicular haguessin de tenir més drets que la resta de les llengües catalanes –en aquest cas, també el castellà i l'aranès. D'altra banda, una cosa: hi ha una qüestió de principis, senyora Geis. Assumeixin que aquesta cambra és la cambra que és la seu de l'autonomia de la ciutadania de Catalunya, que no és poca cosa, que es poden fer moltes coses amb l'autonomia, però aquesta cambra lògicament no és sobirana. Per tant, no podem fer tot el que ens doni la gana. Estem en un estat democràtic de dret i hi ha coses que són competència del Parlament de Catalunya, unes competències molt clares, una autonomia amplíssima comparable amb la dels estats més descentralitzats del món, però no és un parlament sobirà. Assumeixin-ho i jo crec que tot serà molt més fàcil, amb això. Jo li deia abans el tema del debat racional sobre la llengua, perquè vostès evidentment mai no faran un debat racional sobre la llengua. Vostè, realment, senyora Geis... M'encantaria que em respongués a aquesta pregunta, i l'hi pregunto directament –tant de bo em digui: «D'acord, l'hi responc–: vostè creu que l'escola catalana seria menys catalana perquè hi hagués més presència del castellà? Per mi és una pregunta clau. Vostès parlen de «l'escola catalana com si el fet que tot fos en català, que l'única llengua vehicular que tinguin els nostres nens a les nostres escoles sigui el català, fes de la nostra escola una escola catalana, i, en canvi, si hi hagués més presència del castellà, no sé en quin percentatge –no sé si en un 33 per cent, en un 25 per cent o en un 50 per cent–, això convertiria l'escola catalana en menys catalana. És un criteri d'un nacionalisme «decimonònic, regressiu, absolutament anacrònic. No té cap sentit pretendre que una comunitat política, el que vostès consideren la seva nació..., una comunitat política, en tot cas, no té per què ser monolingüe. Al contrari, la societat catalana és bilingüe per definició, és una societat bilingüe en la qual conviuen el català i el castellà amb tota normalitat. I vostès el que pretenen és, en un projecte d'enginyeria social, com li deia abans, eliminar, erradicar la presència del castellà de l'espai públic; eliminar, erradicar la presència del castellà des del punt de vista simbòlic a tot el que tingui a veure amb les institucions catalanes i a les escoles catalanes precisament per fer que la majoria dels ciutadans de Catalunya considerin el castellà com una cosa aliena. És evident que no ho aconseguiran. És evident que la convivència lingüística a Catalunya entre català i castellà és, a parer meu, molt bona; és, llevat d'alguns episodis esperpèntics, com quan hem vist..., jo què sé, el senyor Santiago Espot anant a assetjar metges per parlar castellà o algunes altres entitats anant a assetjar comerciants per parlar castellà..., la convivència és essencialment modèlica. Però per què? Per la societat catalana. No precisament gràcies a les seves polítiques, sinó a pesar de les seves polítiques. El nacionalisme és perjudicial per a Catalunya i el nacionalisme empobreix la nostra societat. Gràcies, senyora Geis.
A continuació té la paraula, en el torn de rèplica, la consellera.
Sí. Tres consideracions molt ràpides. Vostè, que fa referència a la importància de l'estat de dret i al compliment de les sentències –que jo dic: «D'acord–, què pensa sobre el no traspàs de les beques de l'Estat espanyol a la Generalitat de Catalunya, que fa tants i tants anys que està pendent? També ho defensarà, vostè? O ho obviarà? Perquè això sí que és incompliment, eh?, i això sí que altera. Segon: quan vostè fa referència al debat racional..., jo crec que estic fent un debat racional; o vostè és més racional que jo, parlant? Perquè crec que ho estic fent en un to molt serè, eh? Per tant, els meus posicionaments són racionals, els seus també, però no classifiqui i no consideri els nostres posicionaments com si no fossin racionals perquè són dispars als seus, perquè jo no estic classificant ni estic considerant un posicionament..., el que vostè pot tenir legítimament com a no racional. Per tant, aquí tots parlem de manera racional, eh? No ens doni lliçons de racionalitat o no, perquè jo crec que tampoc ho he fet. Quan vostè diu que... [[Aplaudiments.]] Quan vostè diu... Perquè vostè ha parlat d'educació, i estem parlant de l'àmbit universitari, eh? Jo entenc que... Escolti, miri, aquesta consellera..., qualsevol proposta que hi hagi en l'àmbit universitari –de graus, de docència, de recerca, de transferència, de compromís social–..., hi hagi propostes de millora per al sistema universitari català o per a recerca en aquest país..., hi trobarà aquesta consellera sempre. Perquè els valors universitaris fan que tinguem la capacitat d'entendre que hi ha marge de millora sempre, perquè això forma part de l'esperit universitari. Per tant, sempre hi serà. Ara bé, vostè quan parla barreja diferents conceptes: em parla de l'escola, m'atribueix eliminar el castellà. M'ha sentit mai, a mi, aquesta afirmació de voler eliminar el castellà? Vostè creu que en ple segle XXI els nens i nenes d'aquest país o qualsevol estudiant es pot aïllar del castellà, en un món globalitzat com el que estem? Em sembla que no. I, a més, el que forma part d'un partit que va néixer amb una hostilitat enfront d'una llengua va ser vostè, no pas nosaltres, que entenem una Catalunya diversa, on ha de ser compatible viure amb totes les llengües. I això no vol dir defensar la llengua catalana, que és la llengua pròpia de Catalunya. Però fixi's vostè on ha anat, en el debat: vostè s'ha anat a centrar en el debat en la llengua catalana i no ha fet cap proposta concreta de millora del sistema, de millora del sistema d'universitats, de les proves de les PAU. I vostès el que fan és fer gran i fer focs artificials d'un problema, com es va comprovar la setmana passada, que no hi era. Per tant, aquesta consellera la tindrà sempre en debats racionals per a la cerca i la millora del sistema de recerca i universitats d'aquest país. Però no em trobarà mai amb artificis i focs artificials de problemes que vam veure la setmana passada que eren absolutament falsos, i que vostès els donen micro i els donen rellevància, i a nosaltres el que ens ocasiona és perdre temps vetllant per un correcte desenvolupament que ja estava prèviament fixat pel correcte desenvolupament que hi havia a les proves de les PAU. Per tant, debats serens els tenim tots, vostè i jo, però el que li demano són propostes concretes més enllà de buscar problemes, que ja vam veure la setmana passada que no n'hi han. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la societat del coneixement]] [[300-00013/13]] Passem al catorzè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la societat del coneixement, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. I ara en farà l'exposició la diputada Judith Toronjo.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia a totes i a tots, consellera, diputats, diputades... Avui faig ús de la paraula, mitjançant aquesta interpel·lació, per posar en valor la creació de la nova conselleria de Recerca i Universitats amb la interpel·lació a la consellera Gemma Geis sobre els reptes del departament al llarg d'aquesta legislatura, i, en concret, sobre la societat del coneixement. Una intervenció que faig avui, una intervenció especial que, si m'ho permeten, vull ficar en relleu per la vinculació que sempre he tingut amb l'associacionisme polític juvenil des de la JNC, però també des de la vocació de servei en l'àmbit professional en les institucions universitàries del nostre país. Consellera, de nou és un plaer comptar amb vostè i que assumeixi aquest nou lideratge al capdavant del departament, amb una trajectòria exemplar des de l'àmbit acadèmic, però també des de l'àmbit universitari, que demostra el seu bagatge i també la seva vocació de servei públic, també apostant des del Parlament de Catalunya per un país i per un sistema universitari de recerca fort i pioner. En aquest sentit, els primers dies de govern s'ha fet palesa la importància de posar al servei i al centre el món universitari, i de fer-ho a través d'un nou departament dotat de les eines, de les polítiques necessàries, que permetin un retorn a la nostra societat a través de major formació, coneixement, talent, recerca, i, per tant, de transformació. Precisament en aquest context de pandèmia i en l'inici de la recuperació s'ha evidenciat més que mai l'oportunitat que tenim tots i totes, la necessitat de potenciar-la, i aquesta aposta ha de permetre que les polítiques del coneixement esdevinguin un eix estratègic per a Catalunya. Però a mi m'agradaria, en primer lloc, també fer una breu radiografia d'algunes dades importants, saber d'on venim per agafar l'embranzida suficient per posar en valor cap a on anem. A Catalunya comptem actualment amb dotze universitats, amb més de 340.000 estudiants universitaris, amb més de 3.080 títols d'educació superior, amb més d'una seixantena de centres de recerca, amb més d'una trentena de parcs científics i tecnològics, més de trenta mil investigadors. Generem un total de l'1,7 per cent del PIB català i un 1,5 de l'ocupació catalana. Som ja el cinquè país de la Unió Europea en captació de fons de recerca i el territori més atractiu del sud d'Europa en inversions. Fem deu vegades més producció científica que la mitjana mundial. Hi ha un total ja de 8.642 empreses estrangeres establertes a territori català, cosa que suposa, des de l'any 2016, un creixement del 22 per cent. Però, quan generem coneixement, tots som conscients –i veiem que som líders, aquestes darreres setmanes, en els rànquings a nivell de campus, a nivell de producció científica, de docència–..., tenim el deure de saber-ho transmetre a la societat. I aquest ha de ser el nostre gran objectiu per contribuir a la millora de la competitivitat del país i al benestar dels catalans i catalanes. El sistema d'educació superior i el sistema de recerca generador d'innovació i de desenvolupament tecnològic han de ser una eina per a l'economia a favor del valor afegit, de la riquesa i també de l'ocupació, de l'ocupació de qualitat. Sense anar més lluny, en les fites d'aquesta legislatura, una d'elles ha de ser, sense cap mena de dubte, la llei de la ciència, una llei de la ciència que ha de ser una eina estratègica per a la consolidació com a element estructural de país i per avançar cap a un objectiu de progrés. Per tant, una estratègia integral de generació de transferència i aplicació de coneixement que permeti la col·laboració eficient entre les institucions universitàries i de recerca amb les empreses, aquest binomi d'empresa i coneixement. I en aquesta línia hi hem treballat incansablement –ho vam fer la darrera legislatura– i hi seguim avançant. Volem seguir fent de la voluntat i del desplegament del Pacte nacional per a la societat del coneixement una realitat, com a acord que para especial atenció a la realitat que vivim a Catalunya com a ecosistema a nivell de coneixement singular, amb un 99 per cent de pimes i el fet que, arran de la separació de l'educació terciària efectuada als anys setanta per l'Estat espanyol, hem heretat discontinuïtats entre l'educació superior universitària i la no universitària. Per aquest motiu, des del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya esdevé una necessitat indispensable per al model de país que defensem i que compartim, lliure, independent, pròsper, de justícia social i de progrés econòmic. Sabem del seu compromís, consellera, amb el desenvolupament d'un marc normatiu propi a Catalunya que respongui a les necessitats del sistema i que tingui en compte la singularitat del model català enfront del model espanyol. N'és un exemple, com citava abans, la llei de la ciència, però no voldria oblidar-me tampoc de la llei de mecenatge, que és també un repte important per a aquesta legislatura. O la seva voluntat per vertebrar el país que volem des del territori, des del poble més petit fins a la ciutat més gran, en l'àmbit del coneixement, de les oportunitats, de la formació i de l'ocupació, de la retenció del talent. No volem que els nostres amics, les nostres amigues, companys, companyes i joves, generació darrere generació, hagin de marxar del seu indret per buscar un projecte de vida propi. Volem que es quedin, volem retenir aquest talent i que vinguin altres joves a Catalunya. I, per descomptat, la reivindicació històrica del sector universitari per a la millora del finançament o, com abans hi feia referència vostè, el traspàs de les beques, tan i tan reclamat a l'Estat espanyol, o l'impuls de les beques salari. Hem vist els resultats dels primers dies de govern al departament, i des del grup volem aprofitar per posar en valor la presa de decisions encertades sobre, per exemple, la vacunació dels estudiants en programes de mobilitat –importantíssim–, el suport de la conselleria als joves acusats per una vaga estudiantil amb penes absolutament desproporcionades –desproporcionades–, l'equiparació del preu del màster al de grau i la defensa del català a la selectivitat, amb el desplegament de les proves d'accés a la universitat impecable, tal com ha explicat. I, per acabar, voldria, a banda, doncs, d'agrair-li el seu esforç, la seva constància, aquest treball continu per als joves i amb els joves, també agrair-li com ha estès la mà a tots els professionals de l'àmbit de la universitat, però també de la recerca, fent d'aquelles mancances i d'aquelles febleses del context..., revertint-ho en oportunitats de futur. Endavant, consellera. Esperem la seva resposta perquè ens pugui explicar i definir quines són les línies estratègiques de la conselleria d'aquesta legislatura, però sobretot sobre l'aposta per una societat del coneixement que ens ha de fer prosperar, que avançarà. I ho farem amb el suport inequívoc del legislatiu amb l'executiu, perquè la recerca i el desenvolupament són un sector clau que volem robust i capdavanter, perquè el futur pertany a les nacions que innoven i que es transformen. I, per acabar, no voldria oblidar-me d'esmentar una frase molt coneguda de Nelson Mandela que diu així: «L'educació és l'arma més poderosa per canviar el món. I a mi m'agradaria també afegir-hi que l'educació superior és també la millor arma per canviar el món com a eina de progrés i de futur que construirem juntes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Té ara el torn la consellera de Recerca i Universitats, per fer la seva resposta. Endavant.
Bé, diputada Toronjo, moltíssimes gràcies per la interpel·lació. Crec que ha presentat molts deures, eh?, en termes acadèmics, que tenim pendents, i estic segura que amb la col·laboració de tots els diputats i diputades, perquè crec que el país ho necessita, doncs, intentarem tirar-los endavant. Jo afronto aquest repte amb la voluntat de servei públic, i, com deia molts dies a aquests investigadors i investigadores amb qui he pogut parlar, i professors, professores, estudiants..., d'intentar aplanar el camí de la recerca i les universitats en aquest país. El que passa, que el primer que haig de fer com a conseller de Recerca i Universitats avui és mostrar el meu suport al professor i a l'antic conseller de Recerca i Universitats, el professor Mas-Colell. Em sembla que no deixa de ser paradigmàtic que, després de tants anys que hem pogut recuperar aquesta conselleria, el primer que hagi de fer aquesta consellera..., és una persona que està desencadenant una solidaritat arreu de les universitats més potents del món enfront aquest Tribunal de Comptes i aquesta repressió. Que no només és el cas del professor Andreu Mas-Colell, sinó també el cas dels estudiants de la pública, o ahir també en teníem un altre cas, i el que fa és que..., un país on normalitzar penes de presó i condemnes i demandes de presó no és normal. Per tant, el primer que volia fer era traslladar la meva solidaritat amb el professor Mas-Colell. De fet, la setmana que ve tindrem una audiència a la conselleria perquè rebi el suport de la conselleria de Recerca i Universitats en nom de tot el país, que és una persona de reconegut prestigi internacional. I, per tant, doncs, el primer que havia de fer era això. Segon: en quin context es crea la conselleria? Miri, vostè ho ha dit. Un dels objectius –i tindrem temps de debatre-ho amb tots els diputats i diputades– és forjar aquesta conselleria perquè mai més no hi hagi un govern..., una conselleria de Recerca i Universitats, independentment de qui l'encapçali. Crec que és molt important per a aquest país que hi hagi el focus, en termes d'emprenedoria, a les taules, en els debats, en els consells executius, en els ordres del dia de les comissions d'aquí al Parlament, la recerca a les universitats d'aquest país, perquè crec que és el país el que, independentment de com pensem molts de nosaltres, ens relliga; que és un país on el talent, el coneixement, l'educació, la innovació, el talent, la transferència i aquest compromís social, que és indissociable de les universitats, perquè és la tercera... Parlem de les missions de la universitat: docència, recerca i transferència, però també de la dimensió i el compromís crític i de debat que suposa pertànyer al món universitari es pensi com es pensi, eh?, independentment de quin sigui el posicionament. Per tant, aquestes dimensions associades a les universitats vostè les ha plantejades. Perquè fixin-se que en el CEO, quan feia referència a quines de les institucions eren més ben valorades per la ciutadania, doncs, les universitats sempre formen part dels primers llocs; per tant, són molt ben rebudes. Però el que ens cal també és aquest debat públic per tal de fer arribar a la societat, encara amb més força, quines en són les principals reversions: com impacten el sistema universitari, la recerca i la transferència a la societat en la ciutadania, en el progrés, en el desenvolupament de cada un dels ciutadans d'aquest país, perquè això el que fa és que després sigui molt més fàcil exigir un finançament públic, que estic d'acord –i crec que tots hi estem d'acord– que ha de ser important en aquesta legislatura. A més a més, quan vostè parlava, no?, d'aquest país que volem, una de les obsessions –i ho dic així perquè serà així– és que crec que, al país, la recuperació econòmica no ha de venir donada només per Barcelona, que òbviament té la seva força, sinó que la recerca, les universitats, els centres de transferència i de recerca, les càtedres..., tot això que forma part d'aquest entramat universitari de recerca al país ha de fer que la recuperació econòmica del país sigui a la mateixa velocitat, eh? Nosaltres, que estimem el país en la seva diversitat i en la seva globalitat, estem profundament obsessionats que aquests fons de recuperació i que la recerca i la universitat puguin ser tractors d'aquesta recuperació de tot país en la seva globalitat. De fet, en l'estructura de la conselleria, que espero ben aviat poder-la tancar..., crec que aquest ja serà un fet per fer palès que aquesta serà una política prioritària per al país, eh?, poder ramificar –ramificar– i arribar a tot el país. Quant als reptes de la societat del coneixement, crec que tenim un acord, aquí, parlamentari, que és el Pacte nacional per a la societat del coneixement, que és un pacte forjat per les entitats, les universitats, els sindicats d'estudiants, els sindicats del PAS, tothom. I, per tant, aquí hi ha uns pilars de país respecte a quin és el model de societat que volem i que hem de mirar de tirar endavant. Òbviament, vostè feia referència al finançament de recerca, que ha d'augmentar, al finançament basal de les universitats. Crec que també hem de fer una aposta desacomplexada pel mecenatge científic. L'altre dia estava en un centre i hi havia persones que em deien la necessitat –i, a més a més, amb la pandèmia ho hem vist– de potenciar aquest mecenatge científic. I, per tant, en aquest sentit..., doncs, també està en les polítiques. Vostè parlava i feia referència als rànquings. Hem de mirar de continuar treballant perquè els rànquings, doncs, siguin una marca d'excel·lència de la nostra universitat, però ens cal també fer un pla de captació del talent, és a dir, que no marxi el talent que tenim i poder captar talent de fora. Jo deia també aquest cap de setmana que cal millorar les condicions també dels investigadors i investigadores. No entenc moltes vegades per què els investigadors i investigadores, pel fet de ser investigadors, han de tenir unes condicions laborals diferents a la resta, eh? I, per tant, aquí hi hem de treballar, i arribarem on puguem, no?, però això també jo crec que és important. Un altre element important: eliminar la burocràcia, la simplificació administrativa. L'altre dia parlava amb un investigador i em deia: «Mira, consellera, no vull demanar aquest projecte perquè em porta un mes i mig de documentació. Si volem ser eficients i volem ser àgils, ha de ser compatible un sistema administratiu de les universitats, eh?, que permeti l'eficàcia i el retiment de comptes –perquè són diners públics–...., que no hi hagi investigadors, que no es demanin projectes –i tots ho sabem– perquè és un mes i mig o dos mesos de documentació i més documentació. Per tant, en aquest sentit, també serà una política que..., a més a més, no té un impacte pressupostari, i crec, des de la conselleria, que pot ser molt ben rebuda per reactivar i per ajudar el sector. Quan parlava del Pacte nacional per a la societat del coneixement..., òbviament, què ens ha de suposar? Major inversió pública i privada, millor finançament, establir també aquesta descentralització, i la llei de la ciència a que vostè feia referència. Espero poder-la portar al Parlament abans de l'estiu, i, per tant, els diputats i diputades després tindran l'honor i la responsabilitat de fer avançar aquesta llei, que també ha estat molt consensuada i que crec que és una llei pionera. Quan fèiem referència a quin impacte ha de tenir el finançament, doncs l'R+D hauria d'assolir el 2,12 per cent del PIB, eh?, incrementar la despesa pública del 0,58 al 0,75 i també augmentar aquest mecenatge privat. A més a més, crec que és molt important –i vostè hi feia referència– la transferència de coneixement. Hi ha molta recerca a les universitats catalanes, però hem de ser capaços de que hi hagi un retorn a la societat, i, per tant, potenciar aquesta pota de la transferència en molts àmbits. Perquè quan parlem d'investigació, doncs, en l'àmbit de les ciències socials, de les humanitats, l'economia, l'àmbit jurídic, l'àmbit científic, l'àmbit tecnològic... Per tant, la transferència en tota la seva globalitat crec que ha de ser una de les apostes, també, de país que hem de fer. Crec que ara caldrà també –hi fèiem referència, està en el pacte, perquè hi ha moltíssimes mesures–..., la necessitat de millorar les infraestructures científiques i les infraestructures d'universitats d'aquest país. Quan parles amb els rectors i les rectores de quina és la situació de les infraestructures de les diferents universitats, doncs..., crec que aquí també haurem de fer un pla per millorar-les. Òbviament, el tema del finançament basal de la recerca universitària. I vostè hi feia referència, i ho vaig explicar la setmana passada, que es va produir un acord del CIC, que és el Consell Interuniversitari de Catalunya, que en formen part els rectors i les rectores, els presidents dels consells socials de les universitats, els sindicats dels estudiants i els representants del PAS, en el qual hi va haver aquest acord d'aprovar una rebaixa del 40 per cent dels màsters, i, a més a més, un 4 per cent dels màsters que són habilitadors de professions. I això ara anirà properament al Consell Executiu perquè pugui aprovar-se. Crec que és important, en un moment que... Sempre dic..., quan diuen: «Hem de fer polítiques per al jovent, dic: «No, hem de fer polítiques amb el jovent, que és diferent. I, per tant, quan amb el jovent hem de fer polítiques, necessitem aquest horitzó. I la possibilitat de fer màsters, jo crec, a un preu que passem de dos mil a 1.600 euros..., crec que és important, perquè, si no, quan parlem d'igualtat d'oportunitats, tots sabem que tenir un grau i no tenir un màster, doncs, condiciona en el mercat laboral. I, per tant, crec que aquesta és una oportunitat que, com a sistema d'aquesta igualtat d'oportunitats, és important. Per tant, crec que podrem debatre i m'agradarà molt fer-ho, i no només en una interpel·lació de Junts per Catalunya, o de Ciutadans –més en clau conflictiva–, sinó de propostes en positiu per al país. Seré molt receptiva a les propostes que el que facin sigui millorar el sistema de recerca i universitats, perquè crec que estem en un moment important, i, a més a més, perquè crec que com a sistema tenim aquesta oportunitat, aquesta escletxa per forjar aquesta conselleria, que les universitats i els investigadors han fet aquest esforç, no?, aquest focus per aconseguir aquestes vacunes, i, per tant, s'ha vist la necessitat d'apostar per això. I, en aquest sentit, tota la col·laboració d'aquesta conselleria i de l'equip de la consellera perquè això sigui possible. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre les mesures previstes per a fer front a l'increment dels delictes d'odi]] [[300-00017/13]] Passem al quinzè punt de l'ordre del dia –perquè la diputada Toronjo ja no farà ús del torn de rèplica–, que és la interpel·lació al Govern sobre les mesures previstes per a fer front a l'increment dels delictes d'odi. És una interpel·lació presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, i té la paraula la diputada Núria Picas per fer-ne l'exposició.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller, consellera, diputats i diputades. En les darreres setmanes els delictes d'odi han augmentat de forma preocupant a la nostra societat, fins al punt de que en l'última dècada s'ha multiplicat per tres. Certament, aquest és un aspecte que ens preocupa, i molt, i això ens diu que hem de continuar treballant per assolir la igualtat plena i avançar dia rere dia en aquesta direcció, cap a una societat que volem i pretenem ser: una societat lliure de discriminacions. Malauradament, aquesta voluntat es troba estroncada constantment. De fet, i sense anar massa lluny, el passat dia 1 de juny es va votar una declaració en aquesta mateixa cambra, a la Junta de Portaveus, que condemnava les sis agressions homòfobes que van haver-hi a Barcelona en un mateix cap de setmana. Una condemna que no va tenir el recolzament unànime per l'oposició, el posicionament per part de l'extrema dreta aquí i ara present. Aquests fets, com d'altres que malauradament succeeixen en la nostra societat, són intolerables, i no hi poden tenir cabuda. És més, rebutgem i condemnem les violències LGTBIfòbiques, i cal un clar rebuig unànime des dels carrers, però també des de les institucions. [[Alguns aplaudiments.]] Cap delicte vinculat a l'odi i la discriminació per raó d'origen, pertinença a grup ètnic, sexe, orientació o identitat de gènere, de religió o conviccions, capacitat, discapacitat, edat o una altra condició social o personal no pot quedar impune. Per tant, blindem la diversitat. La república catalana que volem ser ha de ser lliure de discriminacions. I això vol dir, també, una societat segura especialment per als col·lectius més vulnerables. L'actual món en què estem vivint és molt canviant, és un món molt divers, cada vegada més globalitzat, i aquesta diversificació engloba tots els col·lectius, i també, òbviament, els nostres cossos i forces de seguretat, que han de representar i han d'entendre a la vegada aquesta societat tan diversa. Davant dels delictes d'odi i totes les seves expressions, necessitem un cos de mossos d'esquadra que salvaguardi i garanteixi els drets humans i desplegui la llei d'igualtat de tracte i no-discriminació per combatre aquests delictes cada vegada més presents. Certament, tenim un cos policial que porta molts anys lluitant contra aquests delictes d'odi i que fins a dia d'avui segueix fent una feina molt important. En definitiva, els professionals de les administracions públiques han de fer constantment aquestes tasques de prevenció, intervenció, detecció, atenció, assistència i recuperació. Ens agradaria saber, per tant, conseller, què farà el vostre departament per tal de combatre aquest increment significatiu dels delictes d'odi. Perquè, hi insistim, hi insisteixo, en la situació actual de crisi social i de fatiga pandèmica, els discursos d'odi –discursos que, per cert, com dèiem, són promoguts per certes formacions polítiques, un increment de grups d'extrema dreta que no fa preveure un escenari de futur molt favorable–... Els discursos d'odi, per tant, són al carrer, però també han arribat a les nostres institucions; però, per sort, en aquesta cambra hem blocat el feixisme, i volem que la nostra societat també ho faci. Estem, doncs, davant d'una realitat molt preocupant, amb una problemàtica on cal una resposta eficaç i efectiva: persones que per ser com volen ser i com són pateixen persecucions i fins i tot agressions físiques que no podem tolerar. I per això ens agradaria saber que el vostre departament hi està a sobre, que el departament hi està posant fil a l'agulla, i per aquest motiu volem saber quin conjunt d'actuacions està previst que es portin a terme a partir d'ara que encetem aquesta nova etapa. De fet, aquesta setmana hem llegit a premsa que a finals d'estiu ja quedarà enllestida una nova unitat operativa absolutament innovadora en el Cos de Mossos d'Esquadra, la Unitat Central de Delictes d'Odi i Discriminació. I aquesta iniciativa ens agradaria, senyor conseller, que ens la detallés. Sabem i som conscients que el nostre màxim objectiu és garantir la igualtat efectiva. Aquesta és la nostra idea de futur, però també de present. Per tant, què es farà a partir d'ara per seguir garantint tots aquests drets?; quins són els mecanismes que des del departament es posaran a disposició de la ciutadania per acabar amb les discriminacions directes i també indirectes i els delictes d'odi?; quins són els seus objectius, ara que ha entomat aquesta conselleria d'Interior? I, pel que fa a nosaltres, tenim un objectiu comú i molt clar: l'erradicació del racisme, l'erradicació de la xenofòbia, de l'LGTBIfòbia i qualsevol altre cas de discriminació que atempti contra la igualtat i la dignitat de totes les persones; defensar, protegir i garantir els drets humans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació... Sí, senyor Garriga, per què em demana la paraula?
Presidenta, pel 87, per al·lusions, per fer un desmentiment del que s'acaba de fer...
Per al·lusions?
Sí. Ha al·ludit que no havíem condemnat l'homofòbia a la Junta de Portaveus, i ho vaig fer reiteradament, condemnar els atacs homòfobs. I volia, per al·lusions, rectificar aquesta intervenció.
Però, un moment, vostè s'ha sentit directament al·ludit? Ha esmentat el Grup de VOX?
Sí, sí. [[Remor de veus.]] Perquè a la Junta de Portaveus jo reiteradament, que vostè hi estava present...
Jo hi estava present, el dia de la Junta, efectivament.
...jo vaig reiterar tres, quatre, cinc vegades que condemnàvem amb rotunditat els atacs homòfobs, però no podíem signar aquella declaració –vostè hi estava present– per un tema ideològic, perquè tenia contingut en temes d'educació i tal. Però la condemna va ser clara i reiterada.
D'acord, perfecte. Vostè ha fet l'explicació que va fer a la Junta de Portaveus. Gràcies.
I m'agradaria..., si pogués rectificar, la senyora diputada.
Un moment... Li donarem la paraula, perquè ella no ha esmentat un grup en concret, però això jo li he dit que...
No, però ha dit que...
D'acord.
...a la Junta de Portaveus no vam condemnar l'acte homòfob i sí que ho vam fer.
Li donaré la paraula a la diputada, si vol.
Moltes gràcies, presidenta.
Vol fer alguna intervenció, la diputada?
Jo no l'he mencionat a ell directament. Crec que s'entén perfectament la meva posició, però per al·lusions trobo que no..., aquest senyor no té raó. Per tant, no hi ha res més a dir. I si s'han sentit al·ludits, per alguna cosa deu ser. [[Veus de fons.]] Exacte. [[Aplaudiments.]]
Continuem. Té la paraula ara el conseller d'Interior.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputades, diputats. Diputada, gràcies per la seva intervenció. Efectivament, els delictes d'odi s'estan incrementant. I és veritat que aquí i també arreu del món s'estan generalitzant discursos en els que es normalitza l'estigma, es normalitza l'assenyalar el que és diferent. Això ha passat sempre. Potser en les societats actuals, pels mitjans de comunicació i la facilitat en transmetre la informació, això va a més, però és veritat que els delictes d'odi s'han incrementat, i és indiscutible que aquest paral·lelisme entre el creixement dels discursos d'odi, d'estigmatització del diferent..., hi ha una relació directa. Per això és imprescindible també que des de les administracions públiques, des dels qui representen els ciutadans i ciutadanes, es sigui molt clar en aquesta qüestió, i es digui clarament que es perseguirà la discriminació per raó de sexe. La Constitució espanyola s'ha de llegir tota, i a vegades els qui més apel·len al constitucionalisme n'obliden alguns articles que segurament van néixer de la lluita de molta i molta gent, des de les minories i des de les perifèries, i que queden oblidats en el marasme del patriotisme constitucional que amaga sovint un altre constitucionalisme, que és el dels drets humans i el dels drets i deures dels ciutadans. És bo, per això, que quan es llegeixen els textos legals es llegeixin sencers i s'apliqui tot allò que s'hi diu; per exemple, el dret a l'habitatge, el dret al treball i el dret a no ser discriminat, i el deure de les administracions de perseguir i de protegir les persones que ho són, de discriminades. Ho deia la diputada: en els darrers deu anys s'han multiplicat per tres, els delictes. Això és una mala notícia, però també n'amaga una d'esperançadora, i és que els ciutadans cada vegada més ho denuncien. I això ens sembla que és molt positiu, i en aquesta línia estem treballant. El primer trimestre d'enguany s'han produït noranta-tres fets, noranta-tres casos, que són noranta-tres persones que han patit una discriminació extraordinària, que a darrere hi han famílies, hi han entorns, hi ha molt patiment, hi ha molta humiliació i hi ha molt de dolor, més enllà de l'agressió física que rebi la persona. I han augmentat un 20 per cent els delictes d'aquesta naturalesa contra el col·lectiu LGTBI+. Per tant, des d'aquest punt de vista, nosaltres hi estem compromesos. És aquesta la raó per la qual simbòlicament –perquè només va ser un gest simbòlic, en aquell moment– el primer acte on vaig participar com a conseller va ser justament el de l'Observatori contra l'Homofòbia, per assenyalar un problema que existeix, greu, a la nostra societat i que cal combatre. Tenim l'obligació de tenir una mirada, de donar una mirada i de mostrar una mirada més àmplia del que és la seguretat. La seguretat són moltes coses, i la seguretat també és el dret dels ciutadans a caminar sent com són, sense temor a ser perseguits, a ser humiliats i a ser agredits. I, des d'aquest punt de vista, el nostre compromís, ho reitero, és inalterable. S'han fet coses els darrers anys, indiscutiblement, des de la formació als agents, perquè això requereix formació per tenir la sensibilitat i el coneixement de quina és aquesta realitat, i en el curs bàsic de la policia reben una formació, els agents, especialitzada en aquest sector..., i també la formació específica a grups d'agents que treballin directament per combatre aquesta mena de delictes. També s'ha fet un treball important en atendre consultes, dubtes telemàtics, i s'ha creat un pla específic per facilitar l'atenció durant la pandèmia, que ha estat especialment cruel per a tots, i, en particular, per a les persones que pateixen discriminació. I aquesta feina s'ha de seguir, s'ha de multiplicar, i fer-ne de noves. Quin és el compromís? Hem dit ratificar-nos en la lluita contra els delictes d'odi i la creació d'algunes mesures noves, a part de les que he assenyalat. La creació de l'oficina de delictes d'odi; es tracta d'un espai en què no només es recepcionen les denúncies de forma telemàtica, sinó que, a més a més, es fan iniciatives proactives de sensibilització a escoles, empreses, barris, moviment associatiu..., a la societat en general. Perquè això vol pedagogia; vol acció de les administracions i de les forces de seguretat, però també vol pedagogia. I, per altra banda, la creació d'una unitat de delictes d'odi amb quinze agents altament especialitzats, que tindrà la funció de seguiment i supervisió d'aquests delictes d'odi, la investigació dels casos més complexos, accions de formació, de sensibilització, i també perseguir la reincidència, i, particularment, perseguir l'organització, perquè també existeixen organitzacions, sovint, darrere d'aquestes xarxes. Per tant, des d'aquest punt de vista, no només sensibilitzar, sinó també actuar, que són dos mirades, diguem-ne, dos funcions indestriables. L'objectiu és reduir els delictes, evidentment; perseguir aquells que els provoquen; conscienciar, investigar, fer un treball de conscienciació i d'investigació del que hi ha darrere de tot aquests moviments i de totes aquestes pràctiques. I també un element que és essencial, i aquí hi ha la tasca de sensibilització també interna i de la pròpia societat, de la «victimització secundària, que se'n diu; la doble victimització de la persona que pateix l'agressió: quan la pateix i quan després hi ha incomprensió a vegades per les pròpies administracions, quan hi ha una tirallonga de llocs on has d'anar per explicar una vegada i una altra allò mateix que t'ha passat, patint de nou una victimització per aquesta reiterada explicació. Des d'aquest punt de vista, també s'estan aplicant mesures –i això té a veure amb l'oficina i amb la unitat de delictes– per evitar aquest periple que moltes vegades han de patir les persones que denuncien la victimització. El nostre objectiu des de la conselleria –ho he dit reiteradament– és garantir drets fonamentals i tenir una mirada de la seguretat més àmplia, que va no només des del punt de vista de la reacció, que moltes vegades és inevitable i necessària, sinó de la seguretat entesa des d'una forma més integral, que implica evidentment reacció, però també sensibilització i acompanyament a les víctimes. Aquest és el nostre objectiu. En aquesta línia treballarem, en aquesta idea de seguretat pública adreçada a tota la ciutadania, i, particularment, a les persones més vulnerables, i, en aquest cas, a les persones que pateixen la discriminació. En aquest treball, hi serem, i confiem que d'aquí un temps puguem dir que s'han reduït les víctimes d'aquest tipus de delictes d'odi. I, sobretot, una cosa més important, i és que, quan algú el pateixi o algú tingui la sospita de que el pot patir, senti la necessitat i la confiança d'adreçar-se a les administracions públiques, perquè sabrà que allà trobarà l'acompanyament que en aquest cas necessita. Moltes gràcies, diputades i diputats, presidenta, consellera. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació de l'educació infantil]] [[302-00003/13]] Com que no hi haurà rèplica, passem al divuitè punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació de l'educació infantil. La presenta el Grup Mixt, i per exposar-la té la paraula la diputada senyora Eva Parera.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia a tots. Agrair també que hagin permès aquest canvi de l'ordre del dia, perquè tinc unes comissions després, a les dotze, i m'era impossible defensar aquesta interpel·lació. Jo vaig ser molt dura en el darrer Ple amb el Govern amb la interpel·lació que vaig fer amb relació al paper que estava jugant en les escoles bressol, especialment les privades i d'iniciativa social. Crec que aquest és un paper que ha de fer l'oposició, ser crítica, però crec que una oposició responsable no només és ser crític, sinó que també és posar en valor allò que crec que s'està fent bé i posar en valor quan hi ha una voluntat de treballar conjuntament. I crec que això és el que haig de fer avui aquí, i posar en valor això. Jo vull donar les gràcies a tots els grups parlamentaris, que han sigut pràcticament tots els de la cambra, els que han presentat esmenes al text. Crec que han sigut unes esmenes que han buscat realment millorar el text, perquè era clarament millorable, i sens dubte jo crec que ho han aconseguit, amb les esmenes que hi han aportat. I també vull agrair que ha sigut molt fàcil trobar un consens en allò que no acabàvem de veure-hi un encaix amb la proposta que ens presentaven. I jo crec que ha sigut molt senzill –almenys és la percepció que jo n'he tingut– trobar aquest encaix amb tots els grups i poder-hi encabir les esmenes que ens presentaven. Dir a aquells grups que les seves esmenes no han estat acceptades per part nostra..., no és perquè no les consideréssim bones, sinó senzillament perquè ens semblava que desvirtuaven una mica l'objectiu que buscava aquesta moció, no? I aquesta moció perseguia un triple objectiu. El primer objectiu que perseguia la moció era posar en valor el sistema educatiu de zero a tres anys que tenim actualment, que està conformat per les escoles bressol públiques, les privades i les d'iniciativa social. I crec que el text així ho reconeix. El segon objectiu era buscar una solució a tota aquesta proliferació d'ofertes una mica..., que queden com alegals, que hi estan fent una competència deslleial, i, el que és més preocupant, que queden al marge del control i de l'homologació de la Generalitat de Catalunya i que, doncs, estan acollint nens amb una edat de zero a tres anys, perquè es necessita tenir unes certes condicions per poder-los acollir i no s'estan complint. I crec que això també queda recollit en el text de la moció. I el tercer objectiu era treballar per buscar un finançament adequat per mantenir el sistema actual que tenim d'educació de zero a tres anys. A més a més, amb un afegit d'intentar buscar una solució per a aquelles famílies que volen escolaritzar els seus infants que es queden sense possibilitat de plaça pública, doncs, perquè, òbviament, l'oferta de la pública no és suficient per la demanda que hi ha, i que corren el risc d'acabar no escolaritzant els seus infants per la diferència de cost que pot tenir una llar d'infants privada, no? I crec que això també queda recollit en aquesta moció, amb les esmenes que se'ns van presentar per part de tots els grups. Crec que aquest és un primer pas. No sé com quedarà finalment –després de la votació ho veurem– el text final, però soc molt optimista. Crec que quedarà un bon text, que assenta unes bases per poder treballar des del consens que hem tingut a l'hora de negociar les transaccions en aquesta moció. Crec que és una bona base sobre aquests tres objectius, en els que hem de seguir treballant fins que arribem finalment a aconseguir realment la universalització de l'etapa de zero a tres anys i la gratuïtat. Que no és senzill, és una tasca titànica, és una tasca difícil, però crec que, una mica en la línia que hem marcat amb aquesta moció, doncs, podrem anar esquivant els impediments que ens hi anem trobant, facilitar a tothom poder escolaritzar els seus fills, facilitar que es puguin mantenir les llars d'infants que estan obertes, facilitar que se'n puguin obrir de noves, tant públiques com privades, i seguir treballant en aquesta línia. Moltes gràcies a tots per la col·laboració a l'hora de treballar aquesta moció. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, abans d'iniciar el torn d'intervencions per a la defensa de les esmenes que ha presentat cada grup, els faig avinent que el Grup Parlamentari de VOX ha retirat les seves esmenes. Per tant, ara tindrà la paraula, per defensar les esmenes, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada Esther Niubó.
Gràcies. Bon dia, presidenta. Conseller, senyores i senyors diputats... El PP ens presenta una proposta sobre l'educació infantil que és cert que en el seu redactat original estava molt centrada, gairebé exclusivament, en les llars d'infants privades. Però vull agrair molt a la diputada Parera que hagi acceptat bona part de les esmenes del Grup Socialistes i Units per Avançar, que farà que la puguem votar majoritàriament a favor. Partim del reconeixement de la tasca importantíssima que fan les escoles bressol i llars d'infants de titularitat privada i d'iniciativa social, una funció educativa i alhora social. I no tenim problemes a dir que realitzen el que ens sembla que és un servei públic fonamental en un estat del benestar. Un servei que no se sustentaria sense les 653 llars de titularitat privada, les 916 de titularitat municipal, a banda de les 42 del Departament d'Educació. Però fins a dia d'avui, i a diferència del que va passar durant vuit anys i fins al curs passat amb les escoles bressol municipals, que van ser abandonades en el seu finançament per part del Govern de la Generalitat tot i tenir-ne competències exclusives, les llars d'infants privades ni en el pitjor moment de les retallades van veure eliminada la seva subvenció, i nosaltres ho celebrem. El fet és que la comunitat acadèmica ha destacat per activa i per passiva l'important paper de l'etapa educativa zero-tres en el desenvolupament dels infants i el seu impacte tant en la reducció de desigualtats com en el foment de l'èxit educatiu posterior, i des del PSC portem anys reivindicant la seva importància. I sembla que darrerament el Govern de la Generalitat té voluntat de rectificar; ho veurem. Ara bé, permetin-me que siguem escèptics. Hem escoltat Esquerra Republicana en campanya electoral parlar d'universalitat i gratuïtat progressiva, però la realitat és que encara no han pagat el deute pendent als ajuntaments, que durant anys han sostingut aquest servei sobre les seves espatlles. Els hem vist expressar-ho també en l'acord de govern, en l'acord amb la CUP, però ni tan sols han recuperat el finançament del terç del cost de la plaça d'escola bressol/any que es va acordar fa onze anys amb el món municipal. Hi insisteixo, tant de bo aquesta voluntat, doncs, que expressen no quedi en un paper, sinó que la portin a la pràctica, que cerquin el consens polític i social amb els ajuntaments, amb el sector, i que ho vegem traduït en els propers pressupostos. Estarem molt pendents de les seves iniciatives, però ja aviso que no tornarem a acceptar un abandonament del sector com fa anys que aquest ha patit per part del Govern. La nostra proposta i el nostre compromís són molt clars: ampliar les places públiques d'escoles bressol de qualitat per tal de garantir aquesta universalització i promoure així al màxim les oportunitats educatives dels infants, l'equitat, les oportunitats de treball i formació de les famílies –la conciliació, en definitiva. I això entenem que es pot fer construint nous equipaments públics allà on siguin necessaris i manqui oferta, o també subvencionant places en aquelles llars de titularitat privada en cas que estiguin ben condicionades i puguin garantir un servei de qualitat. Però en allò en que no podem estar d'acord, tret d'excepcions, no? –en el cas de zones escolars rurals, per exemple–, seria en trencar el model educatiu d'alta qualitat com és el de zero a tres anys, que és el que passaria si s'incorporés el P2 en escoles de primària o infantil de segon cicle. I, com molt bé deia l'Assumpta Baig, que és exdiputada al Parlament de Catalunya i presidenta de la Fundació Marta Mata, en un article recent a El Diari de l'Educació..., deia: «Per què ara aquesta febre de voler trencar un cicle que té sentit en ell mateix? Si hi ha sobrant d'espai a les escoles, reduïm ràtios, fem més grups, millorem la qualitat de l'educació. I si volem que els nens i nenes de dos anys tinguin plaça gratuïta, que ja seria hora, ajudem els ajuntaments al manteniment de la seva oferta. No podríem estar més d'acord amb aquesta afirmació. Incloure el P2 a les escoles només obeiria a un criteri d'estalvi econòmic i en cap cas pedagògic, i, a més a més, entenem que no contribuiria a millorar per si mateix l'accés al sistema. Si volem una escolarització universal als dos anys, tinguem primer un mapa de l'oferta de llars d'infants existent per valorar-ne la suficiència i poder planificar correctament, compensar desigualtats socials i també territorials. Incrementem el nombre de places públiques d'escoles bressol d'acord amb les necessitats d'escolarització, amb la demografia; incrementem els ajuts per a aquelles famílies més vulnerables i que més necessiten l'accés a aquesta etapa educativa per als seus fills; incrementem la participació del Govern de la Generalitat en el finançament i en el foment de les escoles bressol fent tarifació social, i aprofitem l'important volum de recursos que transferirà el Govern espanyol per fomentar l'escolarització en aquesta etapa educativa com ha anunciat ja la ministra Celaá. Miri si hi ha coses a fer. Els aviso que aquesta serà una de les qüestions claus en aquesta legislatura per al PSC, i que des del govern alternatiu treballarem també per garantir que l'objectiu de la universalització de l'escolarització de zero a tres anys es faci garantint la qualitat pedagògica i del servei. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín.
Gràcies, presidenta. Bé, bon dia. Ens trobem davant d'una moció que realment, des del Grup Parlamentari de Ciutadans, considerem que és essencialment raonable, atendible. Creiem que, efectivament, el nostre sistema educatiu en aquesta franja precisament de l'ensenyament no obligatori de zero a tres anys pateix disfuncions considerables que tenen a veure sobretot amb una concepció, doncs, clarament partidària d'anar a poc a poc laminant les relacions publicoprivades, la capacitat dels pares d'escollir la manera d'educar els seus fills. I, des d'aquest punt de vista, considerem que és imprescindible que s'atenguin algunes de les demandes que efectivament preveu aquesta moció. Lamentem que les nostres esmenes no hagin estat ateses, perquè consideràvem que milloraven considerablement el text, però és evident que és imprescindible que hi hagi un diàleg, que s'estableixi un diàleg sincer i honest, entre el sector i la comunitat educativa, perquè crec que moltes vegades falta comunicació amb aquest sector del nostre sistema educatiu, que són les escoles bressol o les llars d'infants privades, una part fonamental del nostre teixit educatiu i que crec que realment complementa d'una manera molt interessant, si més no, el nostre sistema educatiu. A partir d'aquí, creiem que efectivament és imprescindible que s'hi esmercin esforços des de la Generalitat, que ha anat deixant a zero en els últims anys les ajudes a les llars d'infants privades i d'iniciativa social. I creiem que això mostra un clima ideològic, una manera de fer des de l'Administració que va clarament orientada cap al menysteniment de la iniciativa privada, cap al menysteniment de tots aquells projectes que tinguin a veure amb la concertació i fins i tot amb l'àmbit privat. Jo crec que en educació, com en tants altres àmbits de la nostra vida pública, la participació del sector privat és fonamental. I fins ara –els que som pares ho sabem, i els que no ho sou, també– és evident que les llars privades han estat un complement fonamental del servei públic de guarderies, del servei públic d'escoles bressol, i això jo crec que ha estat poc reconegut des de les administracions públiques. Per això el sector..., quan parles amb representants del sector, et demostren una gran contrarietat, un gran enuig per la manera com han estat tractats històricament per l'Administració pública. I, des d'aquest punt de vista, considerem que és imprescindible que hi hagi un compromís per part de totes les administracions públiques implicades en aquesta franja de l'educació dels nostres infants, diguem-ne, per poder tenir un acord, un acord general sobre una qüestió que és, hi insisteixo, tan important per a tots nosaltres. Des d'aquest punt de vista, és imprescindible que es reverteixin les desigualtats i les ineficiències –les faltes d'equitat– que hi ha actualment en el nostre sistema d'educació de zero a tres anys. Crec que és una qüestió de justícia, de sentit comú, que ajuda a la conciliació, que facilita que els pares que treballem i tenim fills puguem mantenir un desenvolupament, una trajectòria professional que sigui adient, que sigui adequada i que ens permeti desenvolupar-nos com a professionals sense renunciar, lògicament, a la cura dels nostres infants. I per això considerem que, en general, tot el que preveu aquesta moció és d'allò més raonable, i donarem suport a la pràctica totalitat de la moció. Sí que és cert que el que diu de mantenir P2, el primer cicle d'educació infantil, per continuar oferint una atenció educativa que englobi els tres primers anys de vida..., considerem que, des d'aquest punt de vista, hi ha d'haver segurament una capacitat de tenir, una vegada més, el que dèiem abans: un debat, un diàleg racional sobre com es pot aplicar aquesta mesura en termes econòmics, en termes educatius, i fins a quin punt això és el més adient, el més raonable per a l'ensenyament dels nostres fills, que nosaltres, efectivament, considerem que, si més no, és una qüestió que admet una certa controvèrsia. Per tant, donarem suport a la moció essencialment, i esperem que sigui l'inici d'un seguit de mocions en aquest sentit que vagin en la línia de millorar l'educació dels nostres nens de zero a tres anys.
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Anna Erra.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades... Abans de començar aquesta moció que parlem d'educació, voldria donar suport a un company del món de l'educació, en aquest cas, el senyor Marcel Vivet, perquè està patint una sentència desproporcionada que se suma a la que..., més de tres mil represaliats, tenim ja, i estem patint com a país. Tot i així, començant amb la moció, voldria reafirmar, doncs, que tots sabem que l'educació és, diguem-ne, un dels pilars del futur de la nostra societat. I ens centrem sobretot, en aquesta moció, en els primers anys de vida, uns primers anys que sabem que són claus per a la formació dels nostres nens i nenes. L'educació de zero-tres anys és una etapa fonamental per a l'adquisició d'aprenentatges i competències necessaris per a la vida i per al progrés educatiu dels infants. És especialment important per a aquells nens i nenes que a casa no poden comptar amb el suport educatiu de les seves famílies, i per a les quals l'escola bressol és un recurs fonamental. Per tot això, des de Junts tenim clar que el compromís amb l'educació ha de ser ferm, i com a Junts treballarem per aconseguir universalitzar l'accés al primer cicle d'educació infantil, de zero a tres anys, com una inversió social i de millora educativa que garanteixi, en termes d'equitat, un bon desenvolupament en la primera infantesa, un factor clau per assolir l'èxit educatiu i per facilitar la conciliació familiar. Tenim també molt clar el sistema de xarxa educativa actual, i que cal treballar per la viabilitat de tota la xarxa. La trajectòria de les escoles bressol actuals..., són un bé a vetllar, i cal estar al seu costat amb el suport que calgui, ja que la feina que fan és transcendental. I som molt conscients que el complement que ens ofereix la doble oferta pública i privada a la iniciativa social és necessari per cobrir les necessitats de la demanda existent. Ja en el pacte de govern que es va fer entre Esquerra i Junts sobre educació ens vam comprometre a incrementar el pressupost educatiu per aproximar-nos al 6 per cent del PIB; també a treballar per a la universalització i gratuïtat progressiva de l'educació en els zero-tres anys a partir de garantir una oferta suficient i de qualitat i integrant tota la xarxa educativa, i també a desenvolupar una política d'ajuts que permeti a tothom accedir-hi. Creiem que avançar cap a la universalització d'aquesta etapa és una estratègia clau per reduir les desigualtats socials i educatives. Per tot això, en els diferents punts de la moció sobre aquest tema hem trobat un punt d'acord, perquè entenem la necessitat de vetllar per totes les escoles bressol i les llars d'infants privades i d'iniciativa social, perquè són i formen part de la xarxa actual del nostre sistema educatiu, com també la importància de buscar mesures per incentivar i millorar la taxa d'escolarització del primer cicle d'educació infantil. I, en aquest sentit, començar per aconseguir la gratuïtat a P2, però en cap cas posar en risc l'actual xarxa educativa de zero-tres anys, ni pública ni privada. L'objectiu, en aquest sentit, és el d'anar creixent en l'oferta i buscar mesures per afavorir-hi l'accés, no canviar-ne l'estructura existent. Sobre el punt que parlava del pagament dels deutes als ajuntaments en concepte de foment i finançament de les escoles bressol de titularitat municipal, en aquests moments, de pressupost prorrogat, ja es contempla una partida per fer front a aquesta mesura recollida a la llei de pressupostos, i el departament té tota la voluntat de donar-hi resposta. Ara bé, sobre el punt 6, que s'hi demana un nou pla de rescat per a les llars d'infants privades i d'iniciativa social, en el moment..., i conscients de la situació complicada que es vivia en moment de pandèmia, sí que ja es va aprovar una subvenció extraordinària on es va fer una partida de més de 8 milions d'euros, però s'ha de dir que per al curs 19-20. S'entén que aquest curs 20-21, on les escoles han demostrat ser llocs segurs i han pogut regularitzar la seva activitat, ja no s'ha destinat cap més recurs econòmic extraordinari en aquest sentit. Amb tot això, estem d'acord, en el punt 7, en que hem d'avançar conjuntament per garantir la gratuïtat i la universalització de l'etapa de zero a tres anys per encarar i revertir les desigualtats en l'escolarització per a la petita infància tenint present tota la xarxa educativa existent i analitzant les necessitats de demanda, fins i tot a les zones on no queden cobertes. I, evidentment, això s'aconseguirà si aconseguim un model de finançament que asseguri la seva viabilitat i sostenibilitat i permeti un accés més ampli de tots els infants que necessitin aquesta escolarització. Tenim clar que apostar per l'educació infantil és apostar per l'èxit dels nostres nens i nenes. I aquí, des de Junts, hi esmerçarem tots els nostres esforços. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. I, a continuació, pel Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Mònica Palacín.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellera, diputats, diputades... Primer de tot, agrair a la diputada Parera la voluntat d'acord i el treball conjunt, també, amb la diputada Niubó, per haver fet possible un acord parcial, però gairebé total de la moció, amb la transacció d'alguns dels seus punts. Compartim i celebrem, doncs, poder compartir la necessitat de garantir l'educació dels zero-tres a totes les famílies del país, que el criteri econòmic no sigui un filtre en l'educació d'aquesta etapa i que, alhora, també puguem ajudar a fer un canvi de pensament instaurat a la societat, que és aquell que la llar d'infants només és per a les famílies que treballen i que, per tant, requereixen aquest ús d'aquesta etapa educativa en qüestió de guarda dels infants. Hem de començar a pensar, hem de canviar aquest marc mental, que l'etapa zero-tres és una part del creixement dels infants tant pel seu creixement cognitiu, desenvolupament cognitiu, com per la socialització. I, tal com vaig ja comentar a les diputades en el moment de la negociació, no es planteja canviar l'estructura dels dos cicles de l'educació infantil, ja que per la característica dels infants cal mantenir-los diferenciats –zero-tres, tres-sis. Per tant, és indiscutible, i, per tant, el fet que..., P2 seguirà formant part del cicle inicial de l'etapa d'educació infantil. Llegim aquesta moció en gran part com la voluntat de preservar aquesta primera etapa a educació infantil del primer cicle i fer-la imprescindible per a les famílies, disposar d'una eina de país que treballi des de les etapes primerenques contra la segregació, i, per tant, que ofereixi les mateixes oportunitats a tots els infants del país. La voluntat del departament va clarament en aquest sentit, i el seu objectiu és treballar per la gratuïtat d'aquest primer cicle de l'educació infantil per incrementar el nombre de matriculacions. I hi ha un percentatge important d'alumnes en aquestes edats sense oferta educativa que permeti l'escolarització amb caràcter universal. Per tant, l'oferta ha de seguir creixent, alhora que s'implementin les mesures per afavorir-hi l'accés. Totes les places actuals en oferta són necessàries, i cal treballar per generar més necessitat de places per tal que les famílies vegin que aquesta és una oportunitat per als seus fills i filles. I és per aquest motiu que es manté un diàleg constant amb les tres associacions que formen part d'aquest àmbit –les llars d'infants públiques, d'iniciativa social i les privades–, perquè aquesta és la realitat que tenim en aquest moment en el país, i, per tant, hem de comptar amb tothom. I ho està fent, el conseller. Sabem que ahir es va reunir amb l'Associació Catalana de Llars d'Infants –l'associació de llars d'infants de Catalunya– i la Coordinadora d'Escoles Bressol de Catalunya; una reunió on es van recollir les seves propostes, i, de manera conjunta, s'entomarà aquest gran repte educatiu de país. Pel que fa als punts on no ens hem pogut posar d'acord amb la diputada..., és el punt número 5, perquè nosaltres entenem –i per això ens abstindrem– que la situació actual, de pròrroga pressupostària, ja contempla la partida per fer front al deute que deu la Generalitat a les llars d'infants. Està recollida a la llei de pressupostos, i aquesta és la voluntat: finançar tant el cost de la plaça, per una banda, com el retorn del finançament que es va deixar de fer efectiu el curs 2012. Aquest calendari de pagament i aquests mòduls establerts, que impliquen el retorn del finançament, són reconeguts a tots els ajuntaments de Catalunya, independentment que hagin reclamat administrativament o judicialment el pagament, com no podia ser d'una altra manera. També ens ajudarà moltíssim un fet que ha anomenat la diputada Niubó, i és que el Govern de l'Estat s'implicarà en el finançament de la universalització dels zero-tres gràcies a una moció proposada per Esquerra Republicana al Congrés dels Diputats. I el punt número 6, doncs, fa referència a l'ajut a les llars d'infants privades. Aquest ajut, aquesta subvenció extraordinària es va recollir per al curs 2019, donat que, per les mesures donades per la covid, van haver de tancar. I aquest curs 2020-2021 han pogut estar obertes amb totes les mesures; per tant, no es contempla aquest paquet d'ajuts, que va superar els 8 milions d'euros. Finalment, amb referència a com hem d'avançar cap a aquesta gratuïtat dels zero-tres, considerem important la transacció de l'últim punt, del punt setè. I acabaré amb una frase de la nostra esmena, que s'hi ha incorporat, que és la de: «Cal desenvolupar una política d'ajuts que permeti que tots els infants en situació de pobresa i vulnerabilitat hi accedeixin prioritàriament i que es reconeguin els centres actuals. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula el senyor Manuel Jesús Acosta, en nom del Grup Parlamentari de VOX.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller, senyors diputats... ¿Saben ustedes que el 41 por ciento de las familias que solicitan escolarizar a sus hijos en algún jardín de infancia, escola bressol pública o llar d'infants pública en Lérida, el 34 por ciento en Barcelona y el 32 por ciento en Gerona no tendrán plaza este año? La Generalitat de Catalunya, en lugar de gastar energías y recursos en políticas ideológicas rupturistas, como pueden ser la imposición lingüística, el control totalitario de los medios de comunicación o la duplicidad de las administraciones, debería esforzarse en priorizar a favor de medidas efectivas en favor de la conciliación familiar, porque es que la familia es la célula básica de la sociedad. Una sociedad cimentada en los valores que se transmiten y que se respiran en el seno de la familia es una sociedad madura. Estos valores, por ejemplo, son el amor entre los padres y los hijos, la educación de los afectos, el espíritu de servicio, el respeto a la persona, el respeto a las tradiciones culturales, históricas y religiosas, el orden, la disciplina... Como digo, todos estos valores hacen que una sociedad sea madura y esté preparada para afrontar con éxito los problemas y las dificultades de índole humana, social, económica, a los que se tendrá que enfrentar cotidianamente. La vida es el don más preciado que tenemos. Y, por lo tanto, la colaboración en transmitirla y en garantizarla es un ejercicio que hay que aplaudir y que hay que reconocer. Se suele decir que los hijos son la ilusión, son la alegría de los padres, y es verdad, efectivamente, pero también dinamizan la sociedad y hacen posible su devenir –el de la sociedad– en el futuro. Así pues, la etapa de cero a tres años es un período fundamental en el desarrollo motriz, cognitivo, emocional, afectivo y social del niño. Si unas familias, por motivos económicos, se ven obligadas a delegar subsidiariamente parte de la formación y del cuidado de sus hijos a un jardín de infancia, la Administración ha de estar a la altura. Así pues, podemos decir que es de sentido común la propuesta de la moción del Grupo Mixto. Y, por lo tanto, es cierto que hay que abogar por el apoyo de las instituciones, de las administraciones públicas, a las escoles bressol públicas y privadas. Hay que evitar también el intrusismo de los establecimientos que carecen de unas características pedagógicas adecuadas. El ciclo P2 se tiene que mantener en el primer ciclo de educación por criterios pedagógicos obvios. Y, por otro lado, hay que exigir el pago de la Generalitat a los ayuntamientos. Por cierto, esto ya es un clásico, ¿no? La pertinaz morosidad institucional de la Generalitat deja desamparados a los ayuntamientos y a las familias. Finalmente, el punto sexto, también, pues... Es verdad que hay que hacer ejecutar el segundo plan de rescate para paliar los efectos negativos de la covid. En este particular, en el punto seis, tenemos que decir que nos parece escaso, nos parece poco, ese presupuesto mínimo de 9 millones de euros que ustedes exigen. Porque les diré: un 10 por ciento de los jardines de infancia en Cataluña han tenido que cerrar ya la semana pasada, y han desaparecido 2.500 plazas para las familias y se han extinguido 1.200 contratos. Por lo tanto –por lo tanto–, nos parece poco, esto. Finalmente, tenemos que edificar la casa desde los cimientos, no desde el tejado. Y, por lo tanto, lo primero que hay que hacer es preguntar a las familias acerca de la preferencia en la elección del jardín de infancia que quieren para sus hijos, y, a partir de este dato, planificar las plazas para ofertar, y no al revés. Además, así se garantiza la libertad de creación de los centros docentes y el derecho de los padres a elegir el tipo de formación religiosa y humana que quieren para sus hijos, como contempla el artículo 27 de la Constitución española y el 21 del Estatut de autonomía. Por lo tanto, en este punto séptimo, nosotros estaremos en contra, porque entendemos que se tiene que planificar «en virtut de la demanda i que les administracions consultin a les famílies la preferència d'elecció al centre educatiu per a la planificació de places que s'han d'ofertar. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el diputat Carles Riera, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Bé; gràcies, presidenta. Bé, en primer lloc, dir que no ens sorprèn aquesta coincidència de plantejaments entre el Partit Popular, Esquerra, Junts per Catalunya i el PSC, a la que ara s'hi acaben d'afegir Ciutadans i VOX –amics i amigues de Junts per Catalunya i Esquerra, potser haurien de reflexionar amb quines amistats fan camí en aquest inici de legislatura...–, plasmada en les esmenes transaccionades. Podríem parlar d'un marc mental «sociovergent, compartit amb el PP, basat en la defensa i consolidació d'un model educatiu publicoprivat. És a dir, un mercat regulat que, en el cas de l'educació infantil, i en cas d'aprovar-se aquesta moció, consolidaria una oferta educativa de provisió majoritàriament privada, i, per tant, evidentment, generadora de segregació, d'inequitat i de desigualtats. Fins i tot quan planteja la gratuïtat i la universalització, està proposant un pla estratègic que consolidi, en l'educació obligatòria, una doble xarxa amb finançament públic, municipal o nacional, i això donaria caràcter complementari, i en l'educació infantil, majoritari i no pas subsidiari, a les privades, que passarien a ser concertades. Volem remarcar el problema general, al nostre país, de la doble xarxa. Que, de fet, no és una doble xarxa; és una xarxa molt diversificada de centres públics, privats, concertats, públics de primera, públics de segona, públics de tercera, etcètera, que està a la base de la segregació escolar, i també en el cas de l'educació infantil. Per nosaltres, l'educació infantil té una importància central, absolutament cabdal, en favor de l'equitat i la igualtat d'oportunitats d'infants i famílies. I això només es resol amb una xarxa universal, pública, gratuïta i única, a la qual tinguin accés, per igual, totes les famílies i tots els infants de zero a tres anys. Això genera la necessitat i la importància de la desconcertació i de la discriminació positiva en favor de la xarxa pública, en el camí, com els deia, d'aquesta xarxa única, pública, universal i gratuïta, com l'únic model eficaç per a la igualtat, inclosa l'educació infantil de zero a tres anys. Aquesta, a casa nostra, és actualment una xarxa amb un greu infrafinançament i amb una greu mancança de provisió pública, llevat, només, de l'excepció d'alguns municipis. Són, doncs, una oportunitat per corregir aquests dèficits, el moment polític actual i la major disposició –esperem– de fons, també, pels que vindran d'Europa, per tal d'incrementar el pressupost educatiu, per tal de disposar d'un pressupost educatiu expansiu. Aquest escenari de greu necessitat, de manca de provisió pública i de major disposició –esperem– de fons públics, és, com els deia, una oportunitat per corregir aquests dèficits i crear una potent xarxa de provisió pública en col·laboració amb els ajuntaments, quan escaigui, per tal de garantir les places necessàries i l'assoliment dels objectius educatius i d'equitat d'aquesta etapa educativa en tots els territoris. Per tant, el camí no és l'increment del finançament al sector privat, tampoc la seva concertació, sinó la seva integració en la xarxa pública. No estem parlant de tancar escoles; estem parlant d'integrar-les a la xarxa pública, d'acord amb criteris homologables al nostre sistema públic, i, a la vegada, i com a absoluta prioritat, incrementar fortament la provisió de places públiques, quan escaigui, òbviament, en col·laboració amb els ajuntaments. Considerem que això és una emergència. Altrament, mantindran un sistema segregador, de doble o triple xarxa, en situació precària i inestable tant pel que fa al servei educatiu com a les condicions de les seves treballadores, sotmeses a la lògica de l'empresa privada, en tot cas, majoritària en aquest sector, amb grans desigualtats territorials i amb manca de places i producció de desigualtats. Per tant, nosaltres votarem que no a gairebé tota la moció per les raons que els acabem d'explicar. Òbviament, votarem que sí al punt 5, perquè estem d'acord amb la urgència i la prioritat del finançament als ajuntaments als quals se'ls deuen aquests diners –de fet, ja anem tard. I ens abstindrem en el punt 7.a, perquè, òbviament, estem d'acord en la planificació, és coherent amb el que acabem d'explicar; una planificació territorialitzada, una planificació coordinada amb els ajuntaments i amb el conjunt de la comunitat educativa, però no estem d'acord en una planificació basada en la lògica d'una concertació Administració-patronal i que obvia la prioritat de la provisió pública. I, si us plau, reflexionin sobre les seves aliances. Gràcies.
Gràcies. A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el senyor Jordi Jordan.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, m'agradaria començar dient que, certament, quan vam escoltar la interpel·lació de la diputada Parera, vam veure ràpidament que no compartíem ni la diagnosi ni la proposta del model de tot el que està succeint amb relació a l'educació infantil del nostre país. Nosaltres defensem un model que no és només un servei. Per nosaltres l'educació de zero a tres anys és un dret de la ciutadania i ha de ser proveït, garantit i gestionat pels poders públics, d'acord amb els principis de la inclusió educativa i amb respecte al pluralisme ideològic. L'accés ha d'estar plenament garantit, en condicions d'equitat, de qualitat i de gratuïtat. I entenem que calen mesures proactives per fer-ho plenament efectiu. Per tot plegat, nosaltres pensem que la prioritat és el fet de potenciar i enfortir la xarxa educativa de titularitat pública com a eix vertebrador de tota l'oferta educativa, amb places públiques adequades i suficients a tots els nivells que combati la segregació escolar i garanteixi un finançament públic estable. El nostre model educatiu es basa en avançar, per tant, cap a aquesta xarxa pública i eliminar progressivament els concerts en els centres privats, començant per tots aquells que segreguen per sexe, origen cultural i econòmic. Nosaltres pensem, per tant, que cal treballar per garantir la plaça a aquests centres públics per a totes les persones que ho sol·licitin, i que també cal fer-ho amb equitat territorial; per tant, independentment de la comarca, del municipi o de la regió de Catalunya en què visquin aquestes famílies. En aquest sentit, sempre hem defensat que cal garantir la gratuïtat dels ensenyaments universals en totes les etapes. I, evidentment, també apostem per la universalització de l'educació de la petita infància. De fet, l'etapa inicial d'educació infantil és una etapa prioritària en la lluita contra la desigualtat, i, per tant, és molt important en aquest sentit. Nosaltres proposem articular aquesta xarxa pública. Nosaltres proposem prioritzar i potenciar les escoles bressol públiques com a eix i vector de l'oferta de l'etapa educativa, ampliar i consolidar una xarxa pública adequada i suficient. Evidentment, també des de fa molt temps defensem que cal liquidar els deutes amb els ajuntaments pel finançament de les escoles bressol i recuperar l'aportació econòmica que feia el Departament d'Educació acordada amb el món local, i també dignificar les condicions laborals dels i les professionals dedicades a la primera infància, estabilitzar-ne les plantilles i internalitzar-ne els professionals. Però és evident que tots aquests elements no es podran dur a terme mai si no tenim un bon finançament, un finançament per garantir l'equitat. I aquí també cal recordar tot allò que diu la LEC i tota la inversió que en aquests moments estem fent des de Catalunya, no?, amb un 4 per cent –encara no hi arribem– del PIB quant a la inversió en educació. És evident que la seua moció no desprèn tot aquest model, sinó tot el contrari. I és per això que no votarem la majoria dels punts, que no compartim. Això sí, excepte dos. El primer que sí que compartim, evidentment, és el que fa referència a les escoles bressol municipals; ja s'ha dit abans, un deute molt important, no?, de la Generalitat envers els ajuntaments, amb un infrafinançament històric. Ara bé, també ens sorprèn que el Partit Popular reclami aquí el que no fa a les comunitats autònomes on governa, i especialment a la Comunitat de Madrid. Exceptuant el període de l'alcaldessa Carmena a la ciutat de Madrid, a la comunitat la majoria de l'oferta que hi ha és una oferta privada, i, per tant, no com aquí a Catalunya, que encara tenim una oferta pública, tot i les dificultats, majoritària. I l'altre punt que també compartim és el que fa referència a mantenir el P2, no?, al primer cicle de l'educació infantil, per un tema, evidentment, pedagògic. I, és més, nosaltres pensem que hauríem de caminar cap al sistema zero-sis, perquè això ens homologaria amb la resta d'Europa. Acabo dient, tal com els he dit al principi, que, llevat d'aquests dos punts, no compartim..., i, per tant, votarem en contra d'aquesta moció, la majoria de tots aquests elements. Sembla ser que hi ha aquí un model, no?, que, com deien abans, comparteixen el model «sociovergent amb el suport d'Esquerra, VOX i Ciutadans. I, per tant, també lamentem aquesta decisió. Moltes gràcies.
A continuació, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Eva Parera.
Gràcies, presidenta. Jo voldria començar dient que, a la meva taula, per negociar propostes en favor dels catalans, hi és benvingut tothom. Jo no poso vetos, no poso línies vermelles, si es tracta de negociar i buscar, doncs, propostes útils a la ciutadania. Ho he demostrat a l'ajuntament i ho demostraré aquí quan calgui. No és un problema, per nosaltres; des de partits independentistes fins a VOX i fins a la pròpia CUP. Entenc que hi han grups en què és més complicat, perquè, per exemple, la CUP és molt defensor de tot lo públic, i jo soc més defensora d'una col·laboració publicoprivada, i, per tant... Però segur que en altres temes podem arribar a trobar consensos, també; jo sempre hi estic molt disposada. Jo entenc que negociar, doncs, no és obtenir tot el que demanes, ni molt menys. Assumeixo que part de les propostes que feien poden no sortir aprovades. Prefereixo quedar-me i posar en valor allò que sí que quedarà aprovat amb un ampli consens, a més a més. Crec que és important. Senzillament dir, de les esmenes, a Ciutadans..., no han estat acceptades no perquè no ens agradi el contingut, sinó perquè considerem que ja quedava reflectit amb l'esmena que fèiem quant a garantir el sosteniment econòmic de tot el sistema públic i privat de les llars d'infants, no? I, finalment, el tema de P2, doncs, haurem de debatre'l. Celebrem que es vulgui mantenir el cicle inicial de zero a tres anys unificat. Ampliar una línia més a les escoles és un tema que no acabo de veure, però crec que hem d'estar oberts a debatre-ho, i debatre-ho sobretot amb el sector, que realment són els que són experts en la matèria. Reiterar l'agraïment a tots aquells que avui ens donin el vot favorable als punts de la moció. Gràcies.
Bé; moltes gràcies. Doncs ara, quan tots els... [[Alícia Romero Llano demana per parlar.]] Sí, senyora Romero...
Gràcies, presidenta. És per demanar votació separada del punt 6.
Del punt 6...
Sí. [[Marta Vilalta i Torres demana per parlar.]]
Senyora Vilalta...
Sí, presidenta. És per demanar votació separada, a part del punt 6, que ja l'ha demanat la senyora Romero, del punt 5, també.
D'acord. [[Eulàlia Reguant i Cura demana per parlar.]] Senyora Reguant...
Votació separada del punt 5 i del 7.a.
D'acord. [[Ignacio Martín Blanco demana per parlar.]] Senyor Martín Blanco...
Per demanar votació separada del punt 4.
Quatre. [[Joan Garriga Doménech demana per parlar.]] Senyor Garriga?
Sí, senyora presidenta. Per demanar el vot separat del punt 7 sencer.
D'acord. [[David Cid Colomer demana per parlar.]] I senyor Cid, que havia demanat la paraula... [[Veus de fons.]] Ja ha estat cobert. D'acord. A veure, començarem la votació votant el punt número 4. Comença la votació. El punt 4 queda aprovat, per 115 vots a favor, 9 vots en contra i 6 abstencions. A continuació farem la votació del punt 5. Comença la votació... [[Remor de veus.]] Ah, és que, amb les mesures, tenen assignats els escons, i només estan habilitats, per seguretat, els escons des dels quals es pot votar. Esperem un moment que la diputada Segovia ocupi la seva posició per votar el punt número 5. Sí? [[Pausa.]] Perfecte. Doncs comença la votació del punt número 5. El resultat de la votació del punt número 5 és 169 vots positius i 61 abstencions. [[David Cid Colomer demana per parlar.]] Senyor Cid...
Nosaltres crec que teníem assignats per votar els escons 2 i 4 i el 47 i 49, però ara en el 2 tampoc ha funcionat...
Tampoc ha funcionat?
Si ens poden recordar quins són els escons...
Comprovem quin escó...? I, de fet, per motius de transparència –perquè no alteraria el sentit del vot, però...–, els diputats Martín Blanco i Anna Grau haurien d'intercanviar-se els escons. Insisteixo que no és un tema que modifiqui la votació final, però sí a efectes de transparència, perquè el vot queda assignat a cada diputat. [[Remor de veus.]] Un moment, que ara ens diuen a quin escó estan assignats per a la votació. [[Pausa.]] Però s'ha encès el llum? [[Veus de fons.]] El de votació no. A veure si l'Oriol pot arreglar-ho. [[Pausa.]] Ara ens porten el mapa dels escons que tenen assignada la votació. [[Pausa.]] D'acord. Doncs procedim a la votació del punt número 6. Comença la votació. El punt 6 no queda aprovat, amb 20 vots favorables, 78 vots negatius i 33 abstencions. Ara ha funcionat? [[Veus de fons.]] D'acord, perfecte. Doncs ara passem a la votació del punt 7.a. Comença la votació. El punt 7.a queda aprovat, amb 103 vots afirmatius, 8 vots negatius i 20 abstencions. I a continuació farem la votació del punt 7.b. Comença la votació. Aquest punt també queda aprovat, amb 103 vots afirmatius, 17 vots negatius i 11 abstencions. A continuació votarem la resta dels punts de la moció. Comença la votació. La moció ha quedat aprovada, amb 114 vots a favor, 17 vots en contra i cap abstenció. Moltes gràcies. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les línies estratègiques del departament competent en matèria d'igualtat]] [[302-00002/13]] Passem a continuació al dissetè punt de l'ordre del dia, la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les línies estratègiques del departament competent en matèria d'igualtat, presentada pel grup parlamentari d'Esquerra Republicana. Té la paraula, per exposar-la, la diputada Jenn Díaz.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia a tothom. Bé, doncs en aquesta moció el que fem és apuntar algunes línies estratègiques. Som conscients que el departament s'està construint, però sí que hi ha alguns consensos i alguns mandats que ens hi volem comprometre, i portem a votació una cosa que no hauria de ser debatible, que és que el debat parlamentari es faci des d'un principi de respecte. Això no caldria posar-ho a votació, però la legislatura dura pocs dies i ja ens han demostrat que no hi podem comptar, i per això ho posem en aquesta moció, per poder-ho votar. Ho dic perquè en aquests pocs dies, en aquestes poques setmanes, ja s'han entrat algunes preguntes de control al Govern en què es feien preguntes sobre les dones trans als centres penitenciaris, i considerem que algunes es van fer en alguns termes..., no?, que fins i tot des de la Mesa es va proposar, doncs, poder-les redactar perquè s'ajustessin a uns mínims de respecte i que no estigmatitzessin, però es va fer. Per tant, per això portem a votació que aquest debat parlamentari sobre col·lectius vulnerables es faci des del respecte. Perquè preguntaven, per exemple, quins delictes havien comès les dones trans que havien demanat un trasllat a un centre penitenciari de dones. S'imagina algú que aquesta pregunta la fessin amb qualsevol altre col·lectiu? Jo crec que no. I, per tant, per això, obeint a la instrucció del 2019 de centres penitenciaris, que aquí a Catalunya les persones trans... Vull aclarir que no només les dones trans; que les preguntes del PSC se centraven molt en les dones trans, però aquesta instrucció és per a totes les persones trans. Poden fer aquest canvi de presó precisament perquè dintre i fora de la presó les persones trans tenen drets, i això és el que diu la instrucció del 2019. I precisament perquè considerem els drets trans drets humans, un dels mandats de la passada legislatura amb la llei d'igualtat de tracte i no-discriminació és que aquesta seria la legislatura de la llei trans catalana. Voldria afegir que aquesta llei trans catalana –que tenim unes competències autonòmiques– no serà prou per protegir tots els drets de les persones trans, i també per això volem una república catalana, per tenir totes les competències. Per què dic això? Perquè les competències del registre civil no són pròpies de Catalunya, i, per tant, nosaltres podrem legislar sobre moltes qüestions, però no sobre el canvi de nom i de sexe registral en la identificació. I, per tant, aquest és un dels motius pels quals també les persones trans reben violència. I, com dic, volíem traslladar alguns consensos de la legislatura passada: un era la llei trans i un altre era fer uns canvis legislatius perquè la pàtria potestat no quedi sempre per sobre del bé superior de l'infant. I crec que aquesta setmana no cal explicar gaire cosa, perquè s'ha vist que un maltractador no pot ser mai un bon pare. I, per tant, en casos de violència masclista, hi hagi procediment judicial obert o no, la pàtria potestat no pot quedar per sobre del bé superior de l'infant. I, per tant, com que ens hi vam comprometre a la llei contra la violència masclista la passada legislatura, ho portem a debat en aquesta per poder fer, doncs, que no calgui el consentiment del pare agressor encara que no hi hagi un procediment obert en casos de violència masclista, perquè els infants tenen dret a la reparació encara que el seu pare agressor no ho vulgui. I en aquesta moció, que parlem de col·lectius vulnerables, de violències estructurals, que parlem de la llei trans, que parlem de violència masclista, que parlem d'antiracisme, Ciutadans decideix que en aquests col·lectius vulnerables s'hi ha de ficar aquest col·lectiu, que tothom el coneix, que són els castellanoparlants. Ja han fet una interpel·lació aquest matí a la consellera Geis per parlar de la selectivitat, i allà era l'espai per parlar-ne. Però no aquí, en aquesta moció; no aquí, que estem parlant de violacions, de feminicidis, que estem parlant d'identificacions racials, que estem parlant del col·lectiu LGTBI... Els castellanoparlants no són un col·lectiu vulnerable. Aquesta no és la moció per parlar d'aquestes qüestions. A mi em faria vergonya. I, per tant, aquesta esmena, per descomptadíssim, no serà acceptada, igual que tampoc serà acceptada la del PSC, perquè considerem que aquesta és una moció per protegir drets fonamentals. I, per tant, els col·lectius vulnerables dels que parlem en aquesta moció no poden parlar d'hispanofòbia. Si us plau, un mínim de decència i un mínim de respecte per les violències estructurals que pateix la societat catalana. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Gemma Lienas.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. Ens ha sorprès aquesta moció d'Esquerra Republicana que tracta un tema que és molt important i molt punyent, però ho fa d'una manera força ambigua i inconcreta. I dic que ens sorprèn, però podria anar molt més enllà, si tenim en compte la situació que estem vivint pel que fa a la violència masclista. Els faig un repàs de les últimes dones assassinades el 2021: 26 d'abril, Pilar, cinquanta anys, la Bisbal del Penedès, cremada viva pel seu marit; 17 de maig, Betty, cinquanta-dos anys, Creixell, assassinada amb dos trets per la parella; 18 de maig, Lucía, quaranta-dos anys, Corbera de Llobregat, assassinada amb arma blanca per la parella; 2 de juny, Al·la, quaranta-vuit anys, Porqueres, assassinada amb arma blanca per la parella. Si ens centrem en la violència sexual, una violència de la qual no tenim estadístiques precises perquè és una violència molt amagada, el panorama també és molt preocupant. Divendres passat vam anar a l'Hospital Clínic a visitar la unitat de violència sexual. Ens van dir que havien passat de rebre, de visitar una víctima d'aquesta mena de violència al dia durant els mesos de la pandèmia a atendre'n set cada dia; set en un sol hospital de Catalunya. Ens van explicar que el cent per cent dels agressors són homes, i que el principal factor de risc per patir violència sexual és ser dona. Per això considerem que, quan demanen respecte institucional als debats, haurien hagut d'emfasitzar la raó de sexe. I és que aquesta és la principal causa per la qual pateixen violència les dones, és a dir, la meitat de la població. Ens hauria agradat també que, per aturar aquesta situació tan terrible que estem patint, ens garantissin un augment del pressupost de l'Institut Català de les Dones. Mirin, el 2006 l'Institut Català de les Dones estava en mans del tripartit i tenia un pressupost de 15 milions. El 2015, gairebé deu anys més tard, el pressupost s'havia reduït a 7,5 milions, i el 2020 només havia augmentat fins a 10,5 milions. Com veuen, el pressupost ha minvat considerablement en relació amb el de 2006, però les violències contra les dones han augmentat exponencialment i els municipis han hagut d'assumir aquesta despesa que el Govern no cobria. I, en canvi, ja ho sabem, el Govern ens deixa sense pressupostos. Pel que fa al punt 1, el meu grup entén que el rebuig que expressa amb tanta contundència «contra totes les violències vol dir «contra totes, també contra les inacceptables campanyes destinades a emmordassar per la por les dones feministes. Per tant, hi votarem a favor. Ens abstindrem en el punt 2 pel fet que no pensem que el Parlament es pugui immiscir en la vida del Congrés. Pel que fa al punt 3, hi votarem a favor, perquè, efectivament, això és el que volem, que es posin en marxa els instruments per lluitar contra qualsevol manifestació de violència o discriminació. Pel que fa al punt 3.b, la inconcreció amb què està redactat porta a alguns equívocs, o pot portar-hi. Hem llegit amb atenció la resolució de 2018 de l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa i no hi hem sabut veure cap exigència específica per a les persones transgènere tret de les que fan a països que tenen legislacions poc respectuoses, que no és el nostre cas. D'altra banda, ens ha causat també estranyesa que es referissin a aquesta resolució, que concretament diu, a la segona línia, que «les expressions de gènere inclouen el vestir, el parlar i la gestualitat. Ens ha estranyat, perquè significa perpetuar els estereotips de gènere. Escolti, que cadascú vesteixi, parli i es mogui com vulgui, però sense que l'hagin d'encasellar. Això és contrari a l'esperit de la coeducació que tenim en els nostres centres. Així, vagi per davant que estem a favor de la igualtat i de millorar les condicions de vida dels col·lectius més discriminats, però també voldríem poder determinar en quins termes es planteja. Per tant, ens hi abstindrem. I, pel que fa al punt 3.c, ens sembla molt necessari garantir l'atenció dels fills i filles de víctimes de violència masclista, però novament el trobem ambigu. Hi hem fet una esmena perquè se n'eliminés l'afegitó que deia «sense necessitat de procediments judicials oberts. Entenem bé que respon a una preocupació que nosaltres compartim amb el grup proposant i amb les professionals que s'ocupen de les dones víctimes de violència. Sabem que si les dones víctimes de violència estan obligades a denunciar moltes vegades es fan enrere per por, però també sabem que si no hi ha un procediment judicial obert pot haver-hi inseguretat jurídica. Per tant, nosaltres el que volíem era no perdre l'oportunitat de discutir i debatre altres escenaris. Ens hi abstindrem, doncs, perquè no ens han admès l'esmena. Bé, ens agradaria que a partir d'ara, de debò, emprin tots els instruments que tenim contra totes les violències. Les dones els ho agrairan. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada Anna Grau.
Gràcies, senyora presidenta. Senyors diputats i diputades... Bé, des del Grup de Ciutadans no podem estar més d'acord amb els principis que sobre el paper inspiren una moció com aquesta, que, llegida a simple vista, és per fer caure la bava. Qui podria no voler comprometre's amb «un espai de debat i confrontació d'idees basat en la lliure discussió, el respecte institucional i personal? Qui no voldria que tothom en aquesta cambra observés «una actitud respectuosa, escrupolosa, exemplar i digna en els debats parlamentaris, sense discriminar ningú per raó de gènere, orientació sexual, creences, ideologia, origen, llengua, etcètera? Per desgràcia, bé, tot aquest poti-poti de bones intencions sobre el paper de seguida s'ha vist, tot just quan el proposant ha agafat la tribuna, que no té res a veure amb la realitat. Si no voleu pols, no aneu a l'era, però... Vull dir, no sé qui es pensa que és, el Grup d'Esquerra Republicana, per decidir que hi ha discriminacions de primera o de segona. Aquest noble Parlament les ha vist de tots colors, precisament per la convicció, alguns grups, de que tenen tot el dret d'imposar-se a aquells que no pensen, són o senten com ells. Per cert, aprofito per dir que, avui, la consellera Geis ha dit aquí una mentida com una casa de pagès; ha dit que el partit polític Ciutadans va néixer l'any 2006 amb voluntat d'anar en contra de la llengua catalana. Res més lluny de la realitat; va néixer en defensa de molts catalans i catalanes com jo, que sí que ens sentim un col·lectiu vulnerable, perquè estimem la nostra llengua, la nostra cultura i la nostra llibertat..., de hablar siempre como nos dé la gana. Dicho lo cual no sé si echarme a reír o a llorar, viendo la firma del Grupo de Junts per Catalunya en una enmienda al punto 1 de esta moción, cuando es una insigne representante de dicho grupo –ni más ni menos que la presidenta de este Parlament, la señora Laura Borràs– la primera que reparte tortas de intolerancia a diestro y a siniestro, retirando palabras y cortando micros a cualquiera que se atreva a expresar aquí opiniones que a ella le disgusten o #sean# evidencias palmarias de que hay miembros del Gobierno imputados por malversación y corrupción, actividades que no sé yo en su pueblo, pero en el mío, desde luego, se asocian más con ser un ladrón que con ser una persona muy honorable... [[alguns aplaudiments]] , dit això per algú que ha vist amb dolor i amb no poca decepció la completa família..., del antaño tan admirado Jordi Pujol todos camino del banquillo. Resumint-ho: que no sé si té gaire sentit de la coherència esquinçar-se les vestidures per l'assetjament o discriminació per raó de gènere i ignorar de manera flagrant la discriminació o l'assetjament en clau de supremacisme, de creure que hi ha catalans de primera i de segona, catalans bons i catalans dolents, botiflers, o en clau directament –sí, senyora Díaz– d'hispanofòbia. No fa gaire, el meu company aquí present, Nacho Martín Blanco, recordava aquí unes inefables declaracions de l'ara vicepresident del Govern, senyor Puigneró, comparant –allá vamos– un intel·lectual que defensi el federalisme amb un marit alcohòlic que pega la dona. Allò va generar un debat sucós, molt feminista, amb una gran consciència de gènere, que tots vostès poden recuperar al diari de sessions. Per part meva només afegir que, en sortir en els passadissos, el senyor Puigneró ens va venir a trobar i a preguntar-nos què fèiem agafant-nos-la amb paper de fumar per cosetes així. Jutgin-ho vostès mateixos, els prego que amb la deguda imparcialitat. Amb separatistes així, qui necessita extrema dreta? Però, bé, certament el tema central de la moció que ara i aquí debatrem i votem no pretén entrar en el fons de la qüestió, la tolerància total, com ha quedat ben palès, sinó agafar, no sé si amb paper de fumar o sense, només un trosset, una part d'aquesta tolerància, concretament la que para esment a les persones que pateixen algun tipus de violència masclista, LGTBIfòbica, racista, xenòfoba, etcètera. En això, ho saben, sempre ens hi trobaran, com no podia ser d'altra manera. A Ciutadans som liberals; ho recorden? Liberals sempre i a tota hora, de dia i de nit, en tots els temes, sense excepcions ni paper de fumar. Ens agradaria que fos igual de liberal tothom amb tothom. Però, vaja, estem resignats a carregar-nos de paciència fins que arribi el gran dia. Una cosa important sí que ens agradaria matisar: veiem que la moció jutja imprescindible la tramitació d'una llei per a la igualtat efectiva de les persones trans al Congreso de los Diputados. Endavant! Som-hi! Però si és possible amb coherència i amb seny i tocant de peus a terra. Ciutadans no és carca per la dreta, però tampoc per l'esquerra; no vol un feminisme de monja alférez, però tampoc un feminisme de gulag com el que predica l'actual Ministerio de Igualdad del Gobierno de España. Som feministes liberals sense complexos; tenim la nostra pròpia iniciativa a favor dels drets de les persones LGTBI, de totes les persones que necessiten una empenta per ser més lliures, no menys, amb cap excusa doctrinària ni totalitària. Moltes mercès. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada i secretària senyora Aurora Madaula.
Bé; bon dia. Moltes gràcies, presidenta. Diputats, persones que ens segueixen a través dels mitjans audiovisuals del Parlament..., bé, faré referència breument al pacte antifeixista que vam fer en aquesta cambra. I ho dic perquè no contestaré els grups que considerem d'extrema dreta i profeixistes, a cap de les seves provocacions. Aprofito aquesta moció, encara que no hi és la consellera, per felicitar-la, perquè lidera, s'atreveix a liderar una conselleria d'aquest Govern de la Generalitat de Catalunya, amb tot aquest perill que implica, com veiem. I també donar-li les gràcies, perquè ho va fer ja en la defensa dels principis democràtics, quan va defensar el referèndum, en formar part de la sindicatura electoral de l'1 d'octubre, així com ho van fer persones que treballaven al Govern de Catalunya i que aquesta mateixa setmana estan sent perseguides per l'Estat repressor espanyol amb multes milionàries, embargaments vergonyosos i citacions judicials. Des d'aquí tot el meu agraïment i suport a totes les persones perseguides i represaliades per l'Estat espanyol en aquesta causa general contra l'independentisme, i avui especialment al Marcel Vivet, al que donem totalment suport contra una sentència desproporcionada i vergonyosa. I ara sí, entro de ple en el tema que ens ocupa en aquesta moció per agrair també al Govern de la Generalitat que encapçali aquesta conselleria de feminismes i igualtats, que, amb el creixement de l'extrema dreta i l'avançament de les polítiques neofeixistes, que evidentment van amb un conseqüent retrocés dels drets sexuals i reproductius i dels drets de les minories, és més necessària avui que mai. L'entrada de l'extrema dreta..., explícita –explícita–, perquè jo crec que ja la teníem, l'extrema dreta. Però l'entrada de l'extrema dreta al Parlament de Catalunya és un fet, i no ho podem ignorar. I es manifesta, per exemple, davant la negativa d'alguns diputats a signar el compromís contra la discriminació i l'assetjament –negativa d'alguns diputats a signar el compromís contra la discriminació i l'assetjament. I per això des de Junts per Catalunya vam entrar, vam considerar que s'havia d'entrar aquesta esmena, que agraïm a Esquerra que l'hagi acceptat; una esmena per impulsar una reforma del Parlament, una reforma del Reglament del Parlament que reforci aquest compromís, amb sancions en cas de no signatura. Des d'aquesta cambra, que és el legislatiu, hem de poder modificar, canviar els reglaments, actualitzar les normatives a les noves necessitats de la ciutadania per tal que es garanteixin els drets humans i, en aquest cas, els drets de les dones i les minories. Perquè, efectivament, l'extrema dreta avança, el feixisme avança sense aturador a nivell global; no només a nivell català, sinó a nivell global. Per exemple, dimarts passat vaig participar en la presentació de l'informe The Tip of the Iceberg, realitzat per l'European Parliamentary Forum for Sexual and Reproductive Rights, on alerten del finançament, a través d'entitats i fundacions –després, si volen, els hi tradueixo al català– extremistes, de polítiques antigènere, contra l'assistència a drets com l'avortament o contra els drets a la comunitat LGTBI. Fundacions que, a través de la seva xarxa de finançament, donen suport a iniciatives polítiques com les que malauradament avui tenim a aquest Parlament, que generen discursos d'odi, neguen la violència masclista i exalten la família tradicional –se'n recorden: «el padre de família, «primer els de casa, «la violència intrafamiliar, «la violencia doméstica–, negant els drets a totes les famílies. Per això, creiem que és importantíssim que el Govern treballi des dels departaments, amb una feina interdepartamental i territorial, per desfer aquests discursos d'odi. Malauradament, no tots els governs del món defensen els drets humans, i avui..., ahir mateix, vam tenir coneixement d'una llei homofòbica i LGTBIfòbica del Govern d'Hongria que ens fa avergonyir, un cop més, per la permissivitat de la Unió Europea davant aquestes polítiques. Una llei que prohibeix parlar dels trans i d'homosexualitat a les escoles i que els assimila als pedòfils, similar a aquest pin parental que alguns defensen en algunes comunitats autònomes. És per totes aquestes males notícies i pràctiques que també exigirem la total implantació de la Llei 17/2020, de revisió de les formes de violències masclistes, i la implementació de la Llei 19/2020, d'igualtat de tracte i de no-discriminació, especialment també pel que fa a les polítiques transinclusives i que es frenin les polítiques transfòbiques, sobretot les que es defensen al Congreso de los Diputados a Madrid. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari VOX, la diputada Mónica Lora.
Bé, gràcies. Bé, abans de tot, fora bo, no?, que el que escriuen a les mocions ho intentessin aplicar. I començant per Esquerra Republicana, que comença aquesta moció presumint de que el Parlament ha de ser un espai on tots han de tenir una actitud exemplar en els debats parlamentaris. Aquí ens trobem amb la primera incoherència. I és que la diputada que avui defensa aquesta moció es va estrenar en una interpel·lació en el passat Ple dient clarament que s'havia de combatre VOX. Quines lliçons pretenen donar vostès, des d'Esquerra Republicana? I com tenen la cara tan dura i com defensen amb tanta hipocresia la no-discriminació per ideologia? Perquè els recordo que VOX pateix, dia a dia, un cordó antidemocràtic en aquest Parlament, promogut per grups com el seu. [[Alguns aplaudiments.]] I els recordo aquí l'article 14 de la Constitució espanyola, que els espanyols són iguals davant la llei, sense que pugui prevaler cap discriminació per raó de naixença, raça, sexe, religió, opinió o qualsevol altra condició o circumstància personal o social. Y miren, ¿saben qué se desprende de esta moción? Que no tienen el valor de hablar sobre los problemas reales que afectan a la mayoría de catalanes. Y, si no, consulten al Centre d'Estudis d'Opinió, que para eso trabajan para ustedes, donde hace poco salió un monográfico sobre los valores de los catalanes. ¿Y saben cuál es la principal prioridad de los catalanes? La familia. Porque más del 90 por ciento de los catalanes ve en la familia la principal prioridad. Y es que esta moción no es más que una manera de seguir introduciendo la ideología de género hasta en la sopa. Porque miren si es surrealista que hasta incluso en las políticas públicas en materia de familia, en vez de incluir la perspectiva de familia, que sería lo lógico, ustedes incluyen la perspectiva de género. Y de ahí que en VOX no nos cansemos de decir que somos la única voz de este Parlament –la única– que se posiciona claramente en contra de las falsedades e injusticias de las leyes de género y busca solucionar los problemas reales de los catalanes. [[Alguns aplaudiments.]] Nos hablan también, en la moción, de la no estigmatización a los colectivos LGTBI y trans. ¿De verdad nos dicen esto los que se pasan el día colectivizando a las personas, empezando por las mujeres? Y es que esto es una táctica, porque para ustedes es una herramienta para crear más divisiones para sacar rédito político a costa de colectivizar a las personas y para engordar todavía más la red de chiringuitos políticos que tienen a su merced. Porque, miren, han creado más de cien servicios de atención LGTBI por toda Cataluña, chiringuitos habidos y por haber: observatoris de la discriminació, centre de memòria i documentació de la discriminació, comissió per a la igualtat de tracte. Porque en cosas así, señores, se han presupuestario para 2020 unos 20 millones de euros. En cambio, nos encontramos que la Secretaria d'Afers Socials i Famílies solo ha destinado un presupuesto de 9 millones de euros a las familias en 2020, menos que el Instituto de la Mujer, que l'Institut de la Dona, que ha destinado 10 millones de euros. Y ya que se atreven a hablar de los hijos de las mujeres víctimas de violencia, nosotros se lo decimos claro: queremos que se proteja a las mujeres y a cualquier persona con la aplicación real y contundente de la ley y la instauración de la cadena perpetua. Queremos también que se proteja a todos los miembros de la unidad familiar. Porque sí, señores, sí existe la violencia intrafamiliar, por mucho que ustedes lo intenten ocultar y lo intenten negar. Como vimos aquí hace bien poco, que se negaron a hacer un minuto de silencio por la niña muerta en Sant Joan Despí. Y aprovechando que la presidenta del Parlament ayer condenó este asesinato a manos de su madre, esperamos que apoye la propuesta de VOX para modificar el protocolo de duelo, para que en este Parlament se realicen los minutos de silencio para todas las víctimas, ya sean hombres, mujeres o niños, y con independencia de si su agresor es hombre o mujer. [[Alguns aplaudiments.]] Y, en definitiva, ustedes, que crean problemas donde no los hay y que intentan dividir a nuestra sociedad, no nos intenten dar lecciones de igualdad a los que tratamos a todo el mundo por igual. Por tanto, vamos a votar negativamente esta propuesta de seguir colectivizando y dividiendo a la sociedad catalana. Gracias. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada Basha Changue.
Gràcies, presidenta. Bé, la passada sessió vam tenir la intervenció de la consellera d'Igualtat, amb la que vam sentir una exposició sobre les intencions de la conselleria i els àmbits de treball que es volen abordar. I vam entendre que l'acció de la conselleria estaria marcada per la mirada àmplia que requereix el tractament de la igualtat social que titula aquesta conselleria. Tenir una conselleria d'Igualtat és un gran pas en aquest camí cap a la construcció d'una societat catalana multicultural, diversa i cohesionada. I tant que ho és! Però ho seria encara més si les intencions d'esbiaixar-ho tot cap al feminisme blanc no fossin tan descaradament evidents per part d'Esquerra Republicana. No ens va semblar que aquesta fos la intenció de la consellera; per tant, potser haurien d'aclarir-se respecte d'aquest enfocament divergent. En aquesta moció que valorem avui, no es veu per enlloc aquesta mirada àmplia ni es parla d'antiracisme, com ha comentat abans la diputada Jenn Díaz, més enllà de clixés típics que reflecteixen el que suposàvem i ens temíem: que quan dieu «igualtat esteu parlant d'igualtat de gènere. La redacció de la moció denota no només poca intenció d'aprofundir en les qüestions estructurals de les violències i les discriminacions, sinó ni la més mínima consciència de que sigui tan evident, i, per si fos poc, apel·lant al Congreso amb la tramitació d'una llei d'igualtat efectiva per a les persones trans, cosa que, si més no, és curiosa, venint d'un partit independentista amb un acord de confrontació democràtica amb l'Estat precisament perquè els nostres drets no caben a la Constitució. Recordem que estem parlant de línies estratègiques, de punts clau, d'àrees focus, és a dir, a on invertir els recursos. Aquesta moció concreta, inclús en terminis, dues mesures molt encertades, una, respecte al canvi de nom de les persones trans, i l'altra, per garantir els drets dels fills i filles de les dones víctimes de violència de gènere, amb les que no podem estar més d'acord. Però llavors es ventila el racisme, la xenofòbia, la LGTBIfòbia, el capacitisme, la serofòbia, l'edatisme i altres violències estructurals i discriminacions socials gravíssimes, que tantes vides condicionen i que tantes vides s'emporten, en un punt genèric i dispers, sense concreció de mesures ni instruments ni terminis, amb un redactat estil pack interseccional que bé podria ser copiat de qualsevol manifest trobat a internet amb les paraules clau «feminisme interseccional i altres invents del feminisme hegemònic per no fer l'autocrítica necessària de sortir del centre i deixar de presentar-se com el melic de les operacions estructurals. La «manida interseccionalitat no és el complement de moda per quedar bé, és una eina d'anàlisi, d'estudi, de treball; cal esmentar-la menys i aplicar-la més. La conselleria d'Igualtat no pot tenir la blanquitud al centre i la resta com a accessoris. Cal posar els marges al centre, com semblava indicar la consellera en la seva intervenció, perquè és aquí on està el focus per garantir la igualtat, la igualtat cultural, la igualtat etnicoracial indistintament de l'origen o la situació administrativa, la igualtat d'identitat i expressió de gènere i en la diversitat sexoafectiva, la igualtat en la professió de la fe, la igualtat independentment de l'edat, amb especial èmfasi en la protecció de la infància i la vellesa, la igualtat independentment de l'estat de salut, en el sentit més ampli de la paraula; en definitiva, la protecció de totes aquelles vides que són penalitzades, reprimides i fins i tot perseguides socialment i institucionalment per garantir les mateixes oportunitats d'accés als drets socials, civils i polítics de qualsevol persona, independentment de la seva identitat o circumstància de vida, i no només de la ciutadania, sinó de tota la població, indistintament que tinguin la condició o no de ciutadana. Cal posar aquesta diversitat al centre, començant per la pròpia mirada àmplia en els abordatges que permetran que el focus sigui compensar les desigualtats estructurals i no només marcar la casella «interseccional de cara a la galeria, perquè calen estudis, indicadors, dades, anàlisi de la realitat i distribució dels recursos en funció d'aquesta realitat analitzada. Per exemple, encetar el pla integral contra el racisme, l'antigitanisme o la islamofòbia, la lluita contra la segregació escolar, la dignificació del treball agrari, de llar i de cures, etcètera. Aquest redactat d'aquesta moció indica que no s'està ni a prop de fer aquesta feina efectiva en un horitzó abastable. Hi votarem a favor, perquè és molt de mínims, i el biaix que se'n desprèn ens demostra que, una vegada més, és a través de la blanquitud des d'on se'ns mira als altres colors.
Moltes gràcies, diputada. Ara a continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada Susanna Segovia.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades..., per ser la primera moció que parlem en temes d'igualtat i de feminismes, déu-n'hi-do, el debat, si està donant de si. De fet, nosaltres el que vam pensar amb aquesta moció és que sembla mentida que encara a aquestes alçades, doncs, hàgim de refermar el compromís del Parlament de Catalunya de defensar i treballar per la igualtat des d'un marc de respecte per a tothom, per a totes les ideologies, per a totes les diversitats i de respecte dels drets humans. Nosaltres entenem que sí, que realment és trist que encara ho hàgim de fer, però que és necessari fer-ho. I, de fet, fem precisament –ja s'ha fet; altres grups també– referència a una de les primeres resolucions d'aquesta legislatura, la 4/XIII, que és el resultat, ho recordo, del treball conjunt de quatre grups parlamentaris, a partir de l'acord signat de cinc forces, incloent-hi també el Partit dels Socialistes de Catalunya, pels mecanismes que s'ha de dotar aquest Parlament i els diferents grups per fer front a la presència de diputats de la ultradreta per primera vegada al Parlament de Catalunya; diputats, fins i tot, imputats per delictes d'odi, que és una cosa que té molt a veure justament amb la moció i amb la proposta de resolució, que probablement per això els molesta tant que parlem d'aquests temes. Crec que és una reflexió que hem de fer tots: com reaccionem a la presència de la ultradreta al Parlament. Però segurament hem de fer una reflexió molt més profunda, i és la de per què ha arribat la ultradreta; per què hi ha gent que vota partits que estan contra els drets humans, que no defensen els drets humans i que ataquen les persones en els seus drets humans més bàsics; què porta els seus votants a votar aquests partits, i sovint, molt sovint, també en zones vulnerables, en zones amb baixos nivells de renda. I aquesta és la reflexió urgent que hem de fer. La resposta no és senzilla, però la resposta és urgent. Quan nosaltres diem que a la ultradreta se la combat també des del carrer, el que estem dient és que se la combat amb polítiques, amb polítiques d'inclusió i de cohesió social, amb polítiques de transformació, amb polítiques d'inversió, amb polítiques d'igualtat, de generació d'aquesta igualtat, amb polítiques que combatin la por a la precarietat, a no tenir una vida digna, la por a barallar-te pels escassos recursos que hi han per a les persones en situació de més vulnerabilitat; això també ha de ser la resposta que diem. Enfront dels discursos d'odi, polítiques d'inclusió i de cohesió, polítiques d'igualtat; enfront dels discursos discriminatoris, recursos i inversió pública en polítiques de transformació. És un dels temes d'aquesta proposta de resolució. I hi ha l'altre tema, que és el tema del reconeixement dels drets de les persones trans, que és un dels grans temes de l'agenda política catalana i estatal dels darrers temps. De fet, ja ho vam viure també en primera persona amb la modificació de la llei de violències masclistes a la passada legislatura, on es va fer un important esforç de generar el consens suficient i el consens necessari per la despatologització de les persones trans a l'hora d'accedir als recursos per a dones víctimes de violència masclista. Per tant, l'únic que fèiem és en la línia del que ja s'està fent a nivell europeu, a nivell internacional, però també, per exemple, al Parlament de Canàries, que recentment ho acaba d'aprovar. I que, curiosament, una llei que es va aprovar en la seva gran majoria per unanimitat i que el Partit Popular hi va donar suport i que, a més a més, va fer una esmena transitòria addicional dient justament el reconeixement a totes les persones i dones trans, intersexe i persones de gènere no binari, perquè aquesta és l'esmena registrada pel Partit Popular a la passada legislatura, ara aquest mateix Partit Popular ha posat un recurs al Constitucional contra aquesta llei. Per tant, novament, allò que no guanyen a les urnes ho fan a través dels tribunals. Nosaltres defensarem aquesta llei. Nosaltres demanarem al Parlament que defensi aquesta llei davant els atacs del Partit Popular i davant de les ingerències del Partit Popular en legislacions que surten de la sobirania d'aquest Parlament. Però també demanem que a nivell de l'Estat avancem en aquesta llei que ha de reconèixer els drets de les persones trans, però que avancem posant fi a la polarització, posant fi a la confrontació, deixant d'utilitzar els drets de les persones trans d'una banda i d'una altra com una pilota d'intercanvi i de joc polític, i que realment treballem per generar els consensos necessaris perquè puguem acabar aquesta legislatura havent aprovat aquesta llei que reconeix els drets de les persones trans. I sí que ho volia deixar al final, perquè va ser una moció arran de la primera compareixença de la consellera, que avui no ens ha pogut acompanyar –ja ens ho va explicar–, però que la tindrem en compareixença a la comissió properament..., dient que realment la creació d'aquesta conselleria és un gran èxit, és un triomf. Nosaltres portàvem al programa, també, la necessitat de la creació d'aquesta conselleria, perquè creiem que donar la rellevància i la transversalitat que requereixen les polítiques amb impacte de gènere requereix una conselleria específica; però té molts reptes per davant, i el primer és no ser una conselleria florero. És a dir, esperem que hi hagi la voluntat política real de dotar-la dels recursos humans i econòmics i de les capacitats d'interlocució amb la resta del departament, la capacitat de tenir la rectoria en les polítiques d'igualtat que necessita per poder desplegar tot allò que té per davant, perquè venim de molt a baix, venim amb molt de retard; no només en pressupostos, sinó també en desplegament de les lleis que s'ha dotat aquest Parlament, com per exemple la llei contra la LGTBIfòbia o la mateixa llei contra les violències masclistes. Per tant, si us plau, una conselleria de veritat i no una conselleria florero. Gràcies.
A continuació té la paraula, en nom del Grup Mixt, el diputat senyor Alejandro Fernández.
Sí; gràcies, presidenta. De manera molt breu. Primer, per avançar que només votarem favorablement el punt 3.a, que considerem que és una declaració política contra la discriminació que, malgrat que inclou alguns conceptes que nosaltres no podríem compartir, com que fa referència a evitar qualsevol tipus de discriminació, doncs, podem donar-hi suport. Però a la resta no podem donar-hi suport per diverses raons que ara explicaré. En el punt número 1, abans de l'esmena que fa referència a la reforma del Reglament, encara hi hauríem pogut votar favorablement, però el que entenem nosaltres és que la reforma del Reglament que vostès estan plantejant seria una autèntica mordassa, però mordassa de debò. Perquè vostès diuen molt sovint que en aquest Parlament no es pot parlar de tot, que no es pot parlar d'independència, de monarquia... De fet, portem gairebé una dècada que no es parla d'una altra cosa. No, es pot parlar de tot. El que no es pot és votar resolucions il·legals, que és un altre tema molt diferent; però parlar, es pot parlar de tot. I vostès, que han criticat aquesta suposada imaginària mordassa per als temes sobre la independència i la monarquia –que no es parla d'una altra cosa–, volen introduir una mordassa per a uns temes molt concrets. I he de dir una cosa: això és un parlament. Si vostès tenen una discrepància amb qualsevol grup polític i amb qualsevol ideologia, doncs el que han de fer és, amb arguments polítics, debatre, que és com es fan les coses, i no silenciar aquell que consideren que no té raó; entre d'altres coses, perquè de manera implícita el que estan demostrant és una manca de confiança en vostès mateixos molt preocupant, i sobretot manca de recursos polítics i dialèctics per fer front a qualsevol ideologia de la qual vostès discrepin. Jo discrepo de vostès i no tinc cap tipus de problema i no demano cap tipus de mordassa. I hem debatut, durant els darrers anys, de tot, absolutament de tot. Amb relació als punts 2 i 3, menys el 3.a, com havia fet esment a l'inici de la meva intervenció, no hi podem donar suport perquè són punts que o bé plantegen coses que no són competència d'aquest Parlament, o no tenen un consens ampli ni tan sols en l'àmbit del moviment feminista, o bé estan parlant de manera frívola de temes que requereixen un debat molt més profund i de matisos, perquè estem parlant dels drets de nens petits i de situacions molt complexes que vostès, en fi, volen fer desfilar aquí sense cap tipus d'anàlisi i que, hi insisteixo, requereixen un debat molt més profund. Gràcies.
Moltes gràcies. Doncs ara, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Jenn Díaz.
Gràcies, presidenta. La senyora Lienas diu que s'abstindran al punt sobre la llei trans perquè no ens podem immiscir en les feines del Congreso. No, s'hi abstindran perquè porten bloquejant la llei trans estatal al Congreso des del Consejo de Ministros i passant també pel debat parlamentari, que no és que no vulguin ja parlar de temes concrets de la llei, sinó que no van permetre ni tan sols la tramitació d'aquesta llei. Per tant, el problema d'aquest punt no és que nosaltres no puguem instar els nostres grups parlamentaris al Congreso per fer un posicionament polític, perquè evidentment que nosaltres volem totes les competències per poder fer una llei trans que abordi totes les qüestions que afecten el col·lectiu trans, però és evident que nosaltres no tenim totes les competències. I, mentrestant, nosaltres hem de poder parlar –que ho hem fet milers i milers de vegades en aquesta cambra malgrat que no en tenim les competències–, per exemple, de la llei trans estatal o també de la llei d'estrangeria. No podem obviar aquests debats només perquè som un partit independentista. Ja ens agradaria tenir totes les competències. Volia dir una altra qüestió; a la companya de la CUP. Si vostè considera que aquesta moció fa una proposta de feminisme blanc, tenim dues opcions: una són les esmenes, que no n'han presentat, i una altra és que a l'acord d'investidura i l'acord de legislatura hi ha la possibilitat de fer grups de treball; no en tenim, de feminismes. La convido a que en fem un, si de veritat li preocupa que aquesta interseccionalitat..., que no és ni molt menys una qüestió de moda per a nosaltres. La convido –si creu de veritat que li manca a aquesta conselleria que tot just ha començat a caminar– a que fem aquest grup de treball. Perquè res més lluny de la realitat. Respecte a procediment obert, nosaltres..., em fa molta gràcia, no?, que el PSC només parla d'inseguretat jurídica. El que necessitem és una jurisprudència que protegeixi idees fonamentals. I, per tant, sí, sense informes..., sense procediment judicial obert, amb informes de professionals –i tant que sí!–, protegir fills de víctimes de violència masclista. [[Aplaudiments.]]
A continuació procediríem a la votació, amb la petició que ha fet el Grup Mixt de la votació separada del punt 3.a. Alguna petició més? [[Ignacio Martín Blanco demana per parlar.]] Senyor Martín Blanco?
Sí, presidenta. Nosaltres demanaríem votació separada de tots els punts de la moció.
De tots els punts de la moció.
Sí.
D'acord, doncs. Com que demana, el Grup de Ciutadans, fer la votació separada, comencem les votacions. Votarem... [[Marta Vilalta i Torres demana per parlar.]] Sí; perdó, senyora Vilalta. [[Pausa.]] Ah, que encara no hi ha els diputats. Hem fet crida a la votació. [[Pausa.]] Gràcies. Començarem, doncs, amb la votació del primer punt. Comença la votació. El primer punt queda aprovat amb 108 vots a favor, 12 vots en contra i 8 abstencions. Comencem la votació del segon punt. Comença la votació. El segon punt queda aprovat amb 81 vots a favor, 11 vots en contra i 35 abstencions. Votem el punt 3.a. Comença la votació. Queda aprovat l'apartat 3.a, per 117 vots a favor, 11 vots en contra i cap abstenció. I, finalment, farem els dos epígrafs del punt 3. Per tant, estem votant ara els punts 3.b i 3.c –3.b i 3.c. Perdó, perdó: torno... Un moment. Tornem a començar la votació dels punts 3.b i 3.c. [[Remor de veus.]] Sí? [[Remor de veus.]] No ha anat? [[Pausa.]] Com que hi ha hagut aquesta aturada, torno a fer la votació. Tornem a començar la votació d'aquests dos apartats, el 3.b i el 3.c. Comença la votació. Aquests apartats han quedat aprovats amb 76 vots a favor, 11 vots en contra i 41 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals]] [[302-00001/13.]] Passem ara al setzè punt de l'ordre del dia, la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Sí, senyor Martín Blanco, per què em demana la paraula?
Disculpi, presidenta. D'acord amb l'article 35.1, era per demanar una junta de portaveus extraordinària per veure una proposta de declaració institucional del Parlament.
I compta amb algun suport d'algun altre grup?
Compto, crec que sí, amb el suport tant del Partit Popular, tant del Grup Mixt, com de VOX.
Ho hauran de corroborar...
Perfecte.
...els representants de... [[Joan Garriga Doménech demana per parlar.]] Sí, senyor Garriga?
Sí, recolzo la petició del Nacho Martín Blanco, del Grup de Ciutadans, de convocatòria de junta extraordinària de portaveus per poder parlar de la declaració institucional.
Senyora Roldán?
Sí, presidenta, nosaltres també donem suport a aquesta petició.
D'acord. Aleshores, quan acabem la sessió al migdia, ara quan fem la pausa, celebrarem aquesta Junta de Portaveus extraordinària que han demanat tres grups de la cambra. Procedim, doncs, ara, a la interpel·lació al Govern sobre la situació de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals que ha presentat el Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula la senyora Anna Grau.
Gràcies, presidenta; gràcies, senyors diputats. Bé, en realitat no és una interpel·lació, és una moció conseqüència de la interpel·lació que vaig presentar la setmana passada..., bé, a l'últim Ple, per queixar-me de la cada vegada més descarada manca de neutralitat de la televisió i la ràdio pública catalanes. És més, el moll de l'os de la meva intervenció plantejava la hipòtesi de treball, quan no la convicció, que la corporació ha esdevingut una mena de mercat del peix on els continguts més sectaris i menys plurals cotitzen més a l'alça. Es programa i es predica sempre el mateix, sempre pensant en els mateixos, sempre engreixant el compte de resultats dels mateixos, fins al punt que els diria que la propaganda política ja no és ni un objectiu en si mateix. Si fos així seria el negoci més ruïnós del segle. Qui pot ser tan –ja em perdonaran– animal de gastar 240 milions de pressupost l'any, més totes les derrames que facin falta, per matxucar eternament la mateixa matraca, per convèncer els ja convençuts, per ventilar encara més els hiperventilats, mentre tota la resta ja ha desconnectat fa estona? No, senyors; l'actual plantejament de la «corpo només s'entén si es mira en termes de massiva malversació de diners públics al servei d'una oligarquia ideològica, sí, però sobretot industrial, un gueto d'empreses amigues que vampiritzen els diners públics des del sector privat a través del favoritisme més sagnant. Es conculca els principis més elementals d'interès públic i de lliure concurrència i la transparència és una broma pesada. Mirin què tinc aquí. [[L'oradora mostra un full a la cambra.]] És la portada d'un totxo immens de la presumpta Norma reguladora del procediment de selecció i contractació de continguts audiovisuals per als mitjans de la corporació. A això es remeten per si de cas un periodista els demana informació de per què es contracta massivament empreses com Mediapro, amb una gestió i una situació financera terboletes, o Minoria Absoluta, que surt a 3 milionets d'euros per temporada només per fer el Polònia, que ja ens va explicar la senyora Núria Llorach que si cal s'hi dediquen els fons de contingència a la covid, i que només per la gala especial dels quinze anys es van embutxacar prop de cinquanta mil euros de propina. Això sense comptar els «Està passant, documentals diversos, etcètera. No m'estranya que els estigui costant renovar. Sé per experiència, perquè he treballat amb ell, que regatejar en tema quartos amb el senyor Vicent Sanchis no..., pot ser molt dur –pot ser molt dur. Suposo que per això a l'última entrega del Polònia es van reservar l'arma secreta de fer aparèixer en persona la senyora presidenta del Parlament, la senyora Laura Borràs; la de carn i ossos, eh?, no la de paròdia. Amb cameos així, qui els gosarà dir que no renoven?, deuen pensar. Podríem allargar-nos amb mil i una anècdotes delicioses com aquestes, però no és la meva intenció perdre ni fer-los perdre el fil d'aquesta moció, que és la cursa de fons que des de Ciutadans hem decidit emprendre en aquesta legislatura per al sanejament industrial i financer de la corporació, com a única manera de trencar l'apartheid visual català. Ara mateix, la «corpo val més pel que contracta que pel que emet, pel seu paper actiu de repartidora menjadora de productores audiovisuals mimades pel règim. Molt bé. Requisits de transparència que no es tenen en compte, contractació de productors i... Vostès saben lo que és un productor independent? Reuneix les condicions de productor independent un que no té una vinculació amb la corporació de mitjans ni dependència professional o social passada, present i futura. En fi, nosaltres hem acceptat algunes esmenes, n'hem hagut de rebutjar moltes. Però vaja, com no tenim temps de buidar el pap, deixin-me simplement assenyalar l'objectiu: demanem un acte de contrició i de decència; el renovat compromís amb la pluralitat i, per si de cas no els surt espontàniament, una auditoria externa que detalli l'impacte de totes les contractacions discutibles, dubtoses o directament fraudulentes; que torni al pressupost de la Generalitat fins l'últim cèntim del fons covid dedicat a pagar Polònies o Crackòvies o el que sigui; que compareguin, davant la comissió de control de la corporació en una sessió específica per retre comptes, els responsables d'haver contractat per una milionada una determinada productora de la que ja constava per terra, mar i aire que havia exercit pressió i influències sobre membres del Govern de la Generalitat. Tot això, que ho cobrim des de sempre, que des de sempre ha estat de justícia, però sempre queda amb un brindis al sol, requereix dues condicions sine qua non per convertir-se en realitat: bloquejar tota possibilitat de portes giratòries; que tot directiu de la «corpo necessiti un termini de carència per anar a treballar a una empresa que hagi contractat des del seu càrrec –dos anyets com a mínim–, i que el consell de govern de la «corpo es renovi a través d'un concurs públic i transparent, donant entrada a professionals independents d'acreditada competència i trajectòria, avaluats tant pel Consell de l'Audiovisual de Catalunya com per la comissió de control de la corporació. Sense això no hi ha res a fer. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, per defensar les esmenes presentades, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Beatriz Silva.
Buenos días, diputados, diputadas, conseller. TV3 nació en 1983 con el objetivo de convertirse en el medio de referencia de toda la ciudadanía de Cataluña, tanto aquella que tenía como primera lengua el catalán como la que necesitaba mejorar sus competencias lingüísticas. Tenía que ser una televisión en la que todo el mundo se viera reflejado, que ayudara a crear comunidad en torno a la lengua, y que informara de forma profesional y rigurosa, respetando la pluralidad política y cultural, teniendo en cuenta la diversidad y la riqueza que integran a la sociedad catalana. Nuestra televisión pública se encuentra en estos momentos lejos de este objetivo. Los barómetros del CEO de los últimos años reflejan que la inmensa mayoría de las personas que tienen a TV3 como su canal de referencia son aquellas que votan por formaciones partidarias de la independencia. Las que votan por formaciones como el Partido de los Socialistas de Cataluña, que aspiran a una organización federal de España, o aquellas más partidarias del actual modelo autonómico, han dejado de verla. En 2005, el 61,4 por ciento de los votantes del PSC, el 34,7 por ciento de los votantes del PP, y el 74,4 de los de Iniciativa por Cataluña tenían a TV3 como su cadena de referencia. Hoy solo la ve un 13,5 por ciento de las personas que votan por estas formaciones o por sus herederas. Al mismo tiempo, es la televisión de entre el 80 y el 95 por ciento de los votantes de Junts, Esquerra y la CUP. Cuando hablamos de este tema en la comisión de control siempre encontramos la negación por respuesta. El director de TV3 argumenta, por ejemplo, respecto a la formación que represento –el PSC–, que las personas que le votaban en 2005 la siguen viendo, pero que ahora votan por formaciones independentistas, asumiendo que TV3 es una televisión que se dirige solo a esta parte de la población. Desde nuestro grupo parlamentario creemos que esto es un gran error. Creemos que TV3 tiene que ser la cadena de referencia de todos los catalanes y las catalanas, voten lo que voten. Queremos una televisión pública que represente a toda la ciudadanía sin excepción, que cumpla su misión de informar en el respeto al pluralismo político, pero también teniendo en cuenta la diversidad que integra la sociedad catalana. Queremos una televisión pública donde no solo toda la ciudadanía se vea reflejada, sino que se vea reflejada de forma positiva, porque estamos convencidos de que el objetivo de una televisión pública tiene que ser reforzar valores democráticos como la convivencia. Creemos que no es aceptable que nuestra televisión pública haya asumido el marco mental de una parte de la población, olvidando al conjunto de la ciudadanía que la financia con sus impuestos. Creemos que no es aceptable que en medio de una pandemia y ante una crisis económica y social sin precedentes, la dirección de TV3 priorice comprar a Mediapro ocho documentales sobre el juicio del «procés y pague por ellos casi medio millón de euros. Cosas como esta causan un daño enorme a la imagen de nuestra televisión pública. Hace unos meses, todos y todas pudimos escuchar como un directivo de Mediapro negociaba la venta de estos documentales saltándose todos los canales regulares. Y, a pesar de este espectáculo bochornoso, el director de TV3 los compró y los emitió. Por eso, desde el Grupo Socialistes i Units per Avançar creemos que es necesario refundar TV3 y Catalunya Ràdio para que vuelvan a cumplir su misión de servicio público y estar al servicio de todos los catalanes y las catalanas, voten lo que voten. Creemos, también, que la renovación de los órganos debe hacerse de acuerdo a la ley, que fue modificada en 2019 con un gran consenso. Y, por eso, hemos presentado una enmienda en este sentido, así como también en lo que respecta a la producción externa. A diferencia de lo que plantea esta moción, creemos que TV3 tiene que cumplir su misión de hacer de motor de la industria audiovisual en catalán, pero tiene que hacerlo distribuyendo los recursos en un amplio abanico de opciones y no como ocurre ahora, que se concentra en dos o tres productoras a las que, además, se les asignan contratos saltándose los canales regulares. La producción externa es importante y tiene que hacerse, pero tiene que hacerse con transparencia. Y, por eso, creemos que tiene que contratarse una auditoría externa que evalúe cómo se están empleado los recursos, también los que han llegado procedentes del fondo covid. No es aceptable que la presidenta en funciones de la corporación afirme, como hizo en la última comisión dirigiéndose a mí, que el director de TV3 es libre de gastar los recursos en lo que quiera, para justificar que sin el fondo covid el programa Polònia y otras producciones, que están lejos de cumplir los criterios de inaplazables y no discrecionales que tiene el fondo covid, no habrían tenido continuidad. No es aceptable esta respuesta de cara a una ciudadanía que afronta necesidades urgentes y que tendría que tener a su televisión pública al costado visualizando esta emergencia social y haciendo un uso ejemplar de los recursos públicos. Votaremos a favor de algunos puntos, pero no de aquellos en que nuestras enmiendas no fueron aceptadas. Muchísimas gracias.
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari VOX, el senyor Alberto Tarradas.
Moltes gràcies, presidenta. Senyors diputats..., hoy se trae a esta cámara una moción relativa a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Y ya saben cuál es nuestra posición sobre esta agencia de colocación de estómagos agradecidos: hay que cerrarla y hay que hacerlo cuanto antes. Volvemos a recordarles algo tan obvio y simple como que los medios de comunicación dependientes de la Generalidad tienen la obligación de respetar los criterios de neutralidad y de pluralismo político. Y digo «simple, porque cualquier persona que crea en la libertad entiende que la prensa y los medios de comunicación son un servicio público de transmisión de la información. TV3, Catalunya Ràdio y todos los medios de comunicación de la corporació, lejos de ser serios, fiables o rigurosos, son un auténtico estercolero de odio y sectarismo, plagado de radicales a sueldo dispuestos a pisotear y silenciar a una mayoría de catalanes que estamos hartos de vivir bajo el yugo totalitario del separatismo. Dónde se ha visto que una televisión pública permita que se llame a combatir a los catalanes que nos oponemos al separatismo con un puñetazo en la boca, como hizo Jair Domínguez en directo en Catalunya Ràdio. Dónde se ha visto que un medio de comunicación público permita hacer llamamientos a los ciudadanos para que señalen, identifiquen y persigan a los catalanes no independentistas con el objetivo de echarles de sus casas y echarles también de sus puestos de trabajo. Eso también ocurrió en Planta Baixa, un programa de TV3. Señores, es que están ustedes enfermos de odio y tienen un miedo atroz a que los catalanes se den cuenta de que el separatismo es sinónimo de ruina y de mala gestión. Por eso crearon ustedes un brazo mediático que les toca las palmas a todas horas y que silencia a todos aquellos que estamos destapando su red clientelar y mafiosa. Pero, ¿saben qué? Que se les acaba el cuento. Que VOX ya está en el Parlament para dar voz a esa Catalunya silenciada y que está cansada de sus constantes tropelías. Porque cada vez son más los catalanes que quieren cerrar estos medios utilizados como megáfono ideológico, que quieren que se deje de despilfarrar el dinero de los catalanes adjudicando contratos millonarios a las productoras de sus amiguetes más leales. El Grupo Parlamentario de VOX es el único en esta cámara que propone cerrar la corporación y destinar los 240 millones que nos cuesta a atender las necesidades reales de los catalanes. Porque los catalanes no toleran que mientras sigan creciendo las colas del hambre, mientras sube el paro juvenil, mientras escasea la vivienda social en nuestra región, mientras miles de niños catalanes tienen que estudiar en barracones, ustedes sigan malgastando todos los años 240 millones para esta plataforma del odio. Pero, bueno, 240 millones a ustedes es que, además, todavía les parece poco, no es suficiente. Por eso, mientras los catalanes padecen la peor crisis sanitaria, económica y social de nuestra historia reciente, ustedes, lejos de ampararles, lejos de acompañarles y ayudarles a tirar adelante, han preferido utilizar parte de los fondos covid para comprar una serie de documentales sobre el golpe de estado de 2017. Señores, es vergonzoso al nivel al que llega su sectarismo. No les importa nada la salud, no les importa el bienestar, no les importan las necesidades de los catalanes. Solo les importa la supervivencia de su aparato propagandístico con el único fin de mantenerse en el poder y seguir viviendo como millonarios. Y eso nos da la razón, una vez más, cuando afirmamos que los medios de comunicación dependientes de la Generalidad son un brazo más de su mafia separatista. VOX no caerá en hipocresías como otros grupos de esta cámara, como el Partido Socialista, que ha presentado un plan para, según dicen, reformar la Constitución, reformar la corporación y alejarla de esa deriva separatista. Algo que, francamente, me resulta curioso, cuando es precisamente el Partido Socialista quienes han metido al separatismo en el Gobierno de la nación, quienes se han convertido en los embajadores del separatismo en el Estado. Y lo veremos en los próximos días, cuando el partido del señor Illa indulte a los golpistas en el mayor acto de traición a España y a millones de catalanes que llevamos años y años siendo perseguidos por el separatismo aquí presente. [[Alguns aplaudiments.]] Señores diputados, nosotros no creemos que la corporación tenga remedio, hay que cerrarla y hay que hacerlo cuanto antes. Pero hasta que llegue ese día, y créanme que llegará, como primera fuerza nacional en esta cámara dedicaremos todos nuestros esfuerzos a controlar su actuación, fiscalizar hasta el último céntimo y exponer sus vergüenzas y corruptelas ante el conjunto de los catalanes. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el diputat senyor..., Xavier Pellicer, tenia apuntat. [[Veus de fons.]] Ah, d'acord. Dani Cornellà, doncs.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputats i diputades, i bon dia a tots els treballadors i treballadores de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Malgrat que l'extrema dreta ho repeteixi una i altra vegada, i ara parlin de «xiringuitos i de tot allò que vulguin, sabem perfectament que es refereixen a allò que ja deien els seus antecessors del «contubernio rojo, masónico, independentista. I és que per vostès el problema no són els mitjans públics catalans, o no només, ja que vostès, l'extrema dreta, no és que vulguin tancar només els mitjans públics catalans; el que volen és tancar qualsevol mitjà de comunicació que no difongui els seus discursos feixistes, racistes i d'odi. Casualment, com ja es va fer durant el franquisme. De fet, exactament igual. I, per altra banda, algú que presenta aquesta moció tampoc es pot dir que treballi per garantir el que pensem que ha de ser l'objectiu fonamental de la corporació: el dret a la informació, un dret fonamental. Si bé no aposten pel tancament, sembla que serien més partidaris d'aplicar-li, com a mínim, mesures autoritàries, partidaris com ja van ser del 155, i amb el clar objectiu, per tant, de posar els mitjans públics de Catalunya al servei de l'espanyolisme, de la monarquia corrupta i de l'IBEX 35. I, òbviament, ens trobem a les antípodes del sentit general de la moció que presenten. Ara bé, malgrat aquests embats constants que pateixen els mitjans públics catalans des de fa anys, no ens podem amagar de dir que la corporació no és un oasi, no és un mecanisme on tot funciona perfectament, no?, sinó que té un engranatge que, com ja hem sentit més d'una vegada, com a mínim grinyola. I és que la corporació es troba en una situació d'emergència, de fallida democràtica i de necessitat d'intervenció parlamentària imminent per tal d'impulsar les renovacions i canvis imprescindibles perquè aquesta pugui fer front als reptes majúsculs als que s'enfronta actualment. I aquesta és una diagnosi absolutament compartida per tot el sector, i esperem que també per la majoria dels grups parlamentaris que conformen aquesta cambra. Els mitjans públics catalans tenen, doncs, reptes importantíssims i els hem d'abordar de manera immediata i de manera ràpida, perquè és clau per al seu futur. És imprescindible la renovació de la governança; la defensa dels mitjans de comunicació públics com un servei estratègic, amb tot l'impuls a nivell de recursos i finançament que requereix; la modernització i l'adaptació als temps actuals; la millora de les condicions laborals dels treballadors i les treballadores, tant directes com indirectes, de la corporació, o l'impuls de l'espai català de comunicació audiovisual en el marc dels Països Catalans. Però el repte més immediat que hi ha és el de la renovació dels òrgans de govern. Fa quasi dos anys que hi ha una llei aprovada al Parlament en la qual no van tenir cabuda aspectes per nosaltres fonamentals, com la cogestió per part de les treballadores, però que, en tot cas, a la qual encara no s'ha donat compliment. És urgent la despartidització dels òrgans de governança de la corporació per barrar el pas al repartiment de cadires dins dels òrgans de governança, sigui en majoria absoluta o de dos terços. Això no va de que cada partit hi col·loqui els seus per tal d'intentar controlar. Això s'ha d'acabar. Calen òrgans de govern conformats per perfils professionals no partidistes i amb un projecte clar que permeti posar, per davant de tot, el projecte estratègic necessari per donar resposta als grans reptes del moment. Per tant, la recepta és molt clara: despartidització dels òrgans de govern i cogestió a través de la incorporació de treballadors i treballadores. I parlant d'aquestes, és també urgent abordar la situació de desigualtats que es viu dins la corporació, vinculades a desigualtats de gènere, les vinculades a les noves incorporacions en condicions molt pitjors i les condicions laborals, molts cops precàries, de les treballadores de les subcontractacions. I, per acabar, retornant a la moció de Ciutadans, som a les antípodes de la proposta política que vostès fan per als mitjans públics catalans. Nosaltres partim del dret a la informació, del paper clau que té la corporació en el manteniment i enfortiment de la llengua catalana, de la potenciació d'aquesta com a servei públic estratègic i del dret a la informació com a dret fonamental, al servei de les persones i no dels poders i interessos que massa sovint vostès defensen i que no acostumen a ser els de les grans majories, sinó els de les minories i les elits. En tot cas, aquí és on serem nosaltres treballant, i per això votarem que no a la seva moció, exceptuant, doncs, un punt molt concret, que almenys sobre paper té cabuda en els plantejaments que aquí avui estem presentant. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Cornellà. A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada Susanna Segòvia.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats, diputades..., els companys i les companyes diputades de Ciutadans ens demostren que comencen la legislatura pràcticament igual que la van acabar; sembla que el resultat de les eleccions electorals no ha sigut suficient com per fer una petita reflexió al respecte. I en el cas dels mitjans de comunicació públics catalans, doncs, segueixen amb aquesta estratègia de crítica destructiva i sense matisos. A nosaltres no ens trobaran en una crítica desfermada sense matisos i, sobretot, tan incisiva i tan, fins i tot, violenta cap als mitjans de comunicació públics catalans. Nosaltres defensem els mitjans públics catalans: nosaltres creiem que necessiten un contracte programa per poder garantir la seva sostenibilitat i la seva independència; nosaltres creiem que necessiten els recursos suficients per poder exercir; nosaltres creiem en la capacitat, la professionalitat i la qualitat de tots els professionals que en formen part i que hi treballen. De fet, nosaltres creiem també que segurament hi ha molta més capacitat instal·lada dintre de Catalunya Ràdio i de TV3 com per produir bona part dels programes que es puguin emetre, i que segurament no caldria externalitzar tant com s'externalitza i que cal buscar aquest equilibri entre la producció interna i la capacitat que tenen els mitjans públics catalans de ser motor, precisament, de la producció audiovisual. I tot això és buscant un equilibri. Nosaltres creiem que els mitjans de comunicació públics catalans necessiten tenir un paper fonamental en la construcció de la cohesió i la inclusió a Catalunya de valors de pensament crítics, de defensa en l'ús i normalització en l'ús del català, que segueix sent necessari que segueixi avançant. Creiem que han de ser també un espai que reflecteixi la pluralitat, la diversitat de la societat catalana. I aquí és on nosaltres comencem a tenir ja també matisos i neguits de com estan funcionant darrerament tant Catalunya Ràdio com TV3. És cert que les audiències..., almenys en el cas de TV3, no tant en el cas de Catalunya Ràdio. Però les audiències demostren que..., en el cas de TV3, doncs, segueix augmentant l'audiència. Però en el cas dels mitjans públics, l'audiència no pot ser l'únic criteri. No pot ser, perquè els mitjans públics han de tenir criteris de servei públic. I pot haver-hi programes, i pot haver-hi necessitats informatives i necessitats de continguts i necessitats de formació que no tinguin un impacte immediat en l'audiència. Doncs, no ho sé, estic pensant ara en el programa Solidaris de Catalunya Ràdio, que potser és un programa que no té uns grans nivells d'audiència, però que és un programa que fa un servei públic i que cal mantenir, i que cal mantenir amb producció pròpia. Però el que sí que sembla bastant evident és que aquesta audiència cada vegada és més homogènia. I això és un fet. I això ho diu el mateix CEO, i ja se n'ha fet referència també. Cada vegada hi ha més homogeneïtzació ideològica de l'audiència de TV3 i de Catalunya Ràdio, i això sí que considerem que no és bo, i així sí que considerem que es requereix una reflexió de per què està passant això i que els responsables tècnics de la corporació i els responsables, també, de Catalunya Ràdio i de TV3, i també els responsables polítics, haurien de fer una reflexió al respecte i no tenir sempre aquesta actitud una mica autocomplaent i defensiva de que tot el que fem està ben fet i l'audiència ens ho demostra. L'audiència de TV3 hauria de reflectir la societat catalana, i no ho fa ara mateix. Això vol dir que bona part de la societat catalana no se sent identificada amb els mitjans públics de Catalunya. I aquesta és la reflexió que cal que nosaltres ens fem, no?, i que cal que fem també a nivell de les direccions dels dos organismes. Però si bé tenen molta feina a fer els equips de direcció de Catalunya Ràdio i de TV3, també tenim molta feina a fer a nivell dels grups parlamentaris –i ja s'ha comentat també–: la renovació dels òrgans de la corporació. Això..., vam aprovar una llei a l'octubre del 2019 i encara no hem fet un pas endavant. És una responsabilitat que tenim nosaltres, és una responsabilitat que ens han fet arribar i ens han fet evident els comitès d'empresa tant de Catalunya Ràdio com de TV3, i que és un crit en el sector. No podem continuar amb uns òrgans provisionals, amb uns òrgans caducats i amb uns òrgans que no estan donant resposta i no tenen la capacitat d'emprendre la reforma de model que requereixen els mitjans de comunicació catalans. Per tant, emplacem-nos tots i totes a fer possible aquesta renovació com més aviat millor. Parlem amb qui calgui, escoltem a qui calgui, però posem-nos mans a l'obra i fem aquesta renovació. I, sobretot, que sigui una renovació que no torni a ser un repartiment de cadires, que, en aquest cas, en lloc d'entre dos partits, doncs, potser seria entre tres partits, però que seguiria sent un repartiment de cadires. Si volem que realment hi hagi un canvi en la transformació del model de Catalunya Ràdio i de TV3, requerirem unes majories molt més àmplies, que vagin molt més enllà d'aquests dos terços. Requereix un esforç per part de tothom de trobar aquelles persones amb solvència professional, amb capacitat, amb experiència i amb una neutralitat ideològica confirmada, perquè puguin liderar aquesta renovació de Catalunya Ràdio i de TV3. Per tant, Emplacem-nos-hi tots, és una urgència, i no deixem passar més temps. Gràcies.
Gràcies. A continuació té la paraula, en nom del Grup Mixt, la diputada Lorena Roldán.
Sí; gràcies, presidenta. Un periodista de TV3 ejerce por primera vez la cláusula de conciencia por la deriva ideológica de la cadena. Denuncia que fue apartado tras denunciar directrices de la dirección para favorecer al independentismo en la elaboración de contenidos. El periodista de TV3 ha pedido rescindir su contrato ante el trato hostil y denigrante recibido y la deriva ideológica de la cadena. Hace unos días teníamos conocimiento de esta denuncia hecha por Santiago Torres, hasta ahora trabajador de TV3 y, además, pues, periodista con una dilatada trayectoria. Y si bien yo desconozco los pormenores del caso, sí que les puedo decir que cuando leí la noticia la verdad es que no me sorprendió. ¿Creo que TV3 sufre una deriva ideológica? Sí, por supuesto. ¿Creo que ustedes utilizan la televisión pública y el resto de medios públicos como altavoz de sus postulados nacionalistas? También. Y, de hecho, no hay más que ver la pugna entre Esquerra Republicana y Junts, hace unos meses, a cuenta de la investidura del señor Aragonès. Ustedes no estaban discutiendo aquí..., la pelea no era por medidas programáticas, la pelea era por ver quién mandaba en Catalunya Ràdio y quién mandaba en TV3. Y nosotros ya sabemos cómo se las gastan ustedes. De hecho, hace tan solo unos meses, en el marco de la operación Vólkhov, recordaran ustedes que tuvimos acceso a algunas conversaciones telefónicas, en concreto a una entre la señora Pilar Rahola y David Madí, donde la colaboradora se quejaba de su poca presencia en TV3. Durante esta llamada, Rahola explica que Puigdemont le aseguró que le harían pagar a Sanchis, el director de TV3, la intención de reducir sus apariciones. A lo que Madí le responde a Rahola: «A Sanchis ya lo conocemos. Juega a los caballos y cree que el caballo ganador es el otro –refiriéndose a Esquerra Republicana–, «y hace méritos para sobrevivir el día después. Bueno, además de estas dotes visionarias de Sanchis que desconocíamos, esta conversación lo que pone de manifiesto de manera incuestionable es cómo ustedes controlan y dirigen los medios públicos de Cataluña, y con qué criterios, también, seleccionan o no a sus colaboradores. Colaboradores que, por ejemplo, no se cortan ni un pelo a la hora de decir expresiones como «puta España como si nada. Que, por cierto, en la última comisión de la corporación, el señor Vicent Sanchis dijo que él no tenía conocimiento de que esta expresión se hubiera dicho en TV3. Bueno, yo, desde aquí, si el señor Sanchis no tiene tiempo de ver toda la programación de TV3, me ofrezco a explicarle en qué programa, qué día, qué franja y qué colaborador se dedica a utilizar expresiones, pues, repugnantes e hispanófobas como esta, y algunas también similares. Así es que sí, los medios de comunicación públicos de Cataluña ni son neutrales ni son plurales, como dice el punto 1 de esta moción, ni tampoco reflejan el sentido de la sociedad catalana en su conjunto. Es más, diré también que se dedican a fomentar el odio y la división entre catalanes. Estoy de acuerdo también con los siguientes puntos de la moción. El que habla, por ejemplo, de la auditoría externa; también el que pide revisar estos criterios de contratación, sobre todo después de los 440.000 eurazos que han pagado ustedes a Mediapro por ocho documentales, ¿de qué tema?, pues el tema de siempre, el procés, porque ustedes no tienen interés en otra cosa. A día de hoy no tenemos claro de dónde han salido los 440.000 euros, porque cada vez que se les pregunta por estos documentales ustedes hacen mutis por el foro. Hace unos días, también en la comisión de..., en la «corpo, conocida así, yo creo que pillamos a la señora Llorach, pues, no sé, con la guardia baja, que es una cosa rara en ella, tengo que decirlo, pero ni corta ni perezosa nos explicó aquí que ustedes destinaron unas partidas presupuestarias extras a raíz del covid y que con eso pagaron programas como el Polònia. O sea, que mientras ustedes tenían, por ejemplo, a los autónomos pendientes de una web a ver si podían tener acceso a una de esas míseras ayudas que les ofrecieron, resulta que estaban guardando partidas para seguir inyectando dinero extra a programas de TV3. Me parece que es escandaloso y vergonzante. Así que, por supuesto, también de acuerdo con que se devuelva hasta el último céntimo que se hayan gastado de más en estos programas. Y se me acaba el tiempo, pero yo no quiero irme de esta tribuna sin hacer una última reflexión. Vamos a trabajar sin descanso para recuperar los medios públicos catalanes, para que vuelvan a ser de todos los catalanes y para que se recuperen de esa degradación a la que ustedes los tienen sometidos, porque estamos cansados ya de la agitación y de la propaganda, estamos cansados ya del odio que destila alguno de sus colaboradores y también estamos cansados del despilfarro, sobre todo en épocas tan graves como la que estamos viviendo de la pandemia. Yo, sinceramente, no sé si el otro día a la señora Llorach la pillamos en un descuido o es que realmente ustedes han llegado a un punto en el que no se avergüenzan absolutamente de nada.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat Francesc Ten.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, molt bon dia; diputades i diputats, molt bon dia. Doncs sí, estem aquí per debatre una moció de Ciutadans. Una moció que té origen en una interpel·lació, que alhora té origen en una pregunta a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. I en tots tres espais, més o menys, la literalitat, el to i les formes han sigut més o menys molt semblants. Les formes no han canviat respecte a la legislatura anterior en aquesta, però el que sí que ha canviat és la representació i el suport social que aquest Grup de Ciutadans té de la ciutadania, tant a l'Estat com a Catalunya. I les formes dic que no han canviat, i no només no han canviat sinó que s'han vist agreujades, com vostès han pogut comprovar aquest matí, per la comparsa i compareixença, doncs, de VOX, amb unes paraules tan calumnioses i infames com «están enfermos de odio. O l'altre dia en aquest faristol, per part de la diputada, vam sentir que el que fa TV3 o el que fan els directius o el que fa el Govern, no sé a qui ho atribuïa..., doncs feia una autèntica neteja ètnica de l'audiència. Però, perdonin, amb quina superioritat moral pot arribar algú a parlar d'aquesta manera? Vostès, que critiquen la independència dels mitjans, tenen, igual que jo, un informe del CAC en el qual, durant aquest confinament, diu que els informatius de TV3 van ser els que van recollir més diversitat de veus polítiques de març a agost del 2020 i que van donar temps de paraula a trenta-cinc agrupacions polítiques. És un informe molt ben fet, que aprofundeix i que, concretament, quan parla d'informació parlamentària, diu que el Grup Parlamentari de Ciutadans, primer de l'oposició –això ja saben que no és així–, és el que va aglutinar més temps de paraula a TVE a Catalunya i a TV3, i el Grup Parlamentari Republicà, a Catalunya Ràdio i a RAC1. A nosaltres ens trobaran a defensar la neutralitat, la independència, sense interferències i sense biaixos de cap tipus i en cap lloc; a nosaltres ens trobaran, en aquesta legislatura, a procurar per fer la..., com deia una esmena del PSC, que no ha estat, malauradament, acceptada, a renovar el Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, tal com es va aprovar en aquest mateix Parlament en una llei l'any 19; aquí ens trobaran a nosaltres. I ens trobaran també a defensar la reciprocitat i l'emissió conjunta i la producció conjunta de tots els territoris de parla catalana. Perquè això és una missió de servei públic que té la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals: defensar, promoure la cultura catalana i la llengua catalana. A nosaltres ens trobaran també a treballar per al rejoveniment de la plantilla; ens trobaran a treballar per poder aconseguir audiència en aquestes noves formes de consum audiovisual i radiotelefònic; a trobar maneres de treballar per fer plataformes infantils i juvenils; a trobar maneres per continuar sent líders, com ho està sent TV3 durant els darrers quaranta mesos, i poder fer un model de ràdio nacional estable, potent, que miri endavant i que recuperi audiència. Però no ens trobaran a nosaltres a utilitzar els mitjans per fer confrontació, i una confrontació sistèmica, i una confrontació de baix to i una confrontació maleducada. Tampoc ens trobaran a nosaltres per atacar i per posar en dubte fins i tot la professionalitat dels treballadors i dels periodistes dels mitjans públics catalans. El que passa, que jo ja entenc que a vostès no els agrada que la feina que fan tots aquests professionals és una feina que transmet la realitat catalana, i com que a vostès no els agrada aquesta realitat catalana aleshores es queixen i critiquen la feina que fan. A vostès no els agrada que es faci un documental que denota, que demostra que la tesi Marchena va ser..., és una tesi que cau pel seu propi pes, i no els agrada que això, a més a més, acompanyi el lideratge de TV3. Nosaltres estarem sempre defensant una mirada catalana dels mitjans públics catalans, una mirada en clau nacional, no en clau autonòmica, i una mirada com a mitjans amb marc de referència propi. Sobre el posicionament –molt ràpid, presidenta–, nosaltres farem rebuig pràcticament a tot. Farem un acord d'una manera..., a un text que tampoc n'estem molt cofois, perquè creiem que la corporació ja té altres mitjans per avaluar el que es diu en aquell text. I a nosaltres el que ens hauria agradat és que s'acceptés aquesta esmena del Grup Socialistes. No entenem com el grup proposant vol que sigui el Govern el que proposi al Parlament la renovació. No, perdoni, això és feina nostra. La renovació dels òrgans del consell de govern, això és feina d'aquest Parlament. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Ja acabo, presidenta, amb una frase seva. En aquest faristol es pot parlar de tot, però el que a mi em sembla que no es pot fer, com s'ha fet avui, és dir de tot. Moltes gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada Raquel Sans.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats..., jo també m'estreno aquesta tretzena legislatura al faristol una mica de la mateixa manera com vaig acabar l'anterior legislatura, que és amb una moció de Ciutadans atacant els mitjans públics del país. I sembla que en aquests primers compassos de legislatura, doncs, la cosa no varia gaire: atacs a la llengua, a l'escola catalana, als mitjans públics... És veritat que ara hi hem de sumar els atacs de la ultradreta, que ens auguren una legislatura per veure qui la diu més grossa. Per tant, doncs, estarem ben atents. Dit això, avui toca parlar d'aquesta moció, que, com deia el diputat Ten, compartim el rebuig a la globalitat política d'aquesta moció. Simplement, votarem a favor del punt 2.b, perquè el que ens demana aquest punt és complir la legalitat i, per tant, serem favorables a complir la legislació. Però voldria aprofitar aquesta intervenció al faristol per parlar de les prioritats que entenem..., les prioritats de present i de futur que entenem que tenen els mitjans públics del país. L'anterior Ple, la consellera Vilagrà ja feia referència a la prioritat de renovar el Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans; no només el Consell de Govern, sinó també el CAC, els òrgans de govern del CAC –és una de les prioritats. I voldria aprofitar per expressar el compromís d'aquest grup parlamentari per fer, per dur a terme aquesta renovació. Perdonin, eh?, els nervis de la tretzena legislatura. [[Alguns aplaudiments.]] Com deia, el compromís d'aquesta formació per aquesta renovació. TV3 i Catalunya Ràdio neixen als anys vuitanta amb una realitat del sector audiovisual molt diferent al panorama audiovisual que tenim avui en dia. I crec que és aquí on hem d'incidir, crec que aquí és on hem de posar tota la nostra atenció. De fet, tenim informes del CAC que ens diuen que el públic de la televisió i de la ràdio, doncs, cada cop és menor. S'està perdent molt de públic, estan perdent pes la televisió convencional i la ràdio. Una de cada quatre persones menors de vint-i-cinc anys –una de cada quatre persones– ja no consumeix la televisió. I en termes de ràdio l'audiència encara és més preocupant, perquè només un 40 per cent –no arriba al 50 per cent– de joves menors de vint anys no consumeixen la ràdio, diguem-ne, convencional. Per tant, aquí tenim un repte de país, tenim un repte importantíssim, que ens genera un context audiovisual on la llengua catalana és una llengua minoritzada. Hem de posar èmfasi aquí. La irrupció de les plataformes digitals –Netflix, HBO, Disney, Amazon Prime, només per citar-ne alguns exemples– ens situa en un panorama diferent, ens situa en una nova realitat que ens obliga a tenir una nova mirada. I aquí des del nostre grup parlamentari entenem que la idea, el concepte de reciprocitat, que ja tenia sentit en l'àmbit de la TDT, agafa encara molt més sentit ara. Reciprocitat amb els mitjans públics del País Valencià, de les Balears, dels Països Catalans. Creiem que hem d'anar més enllà. Creiem que hem de fer una aposta per una plataforma de continguts digitals en la nostra llengua. Aquí tenim un repte, perquè hem d'anar a buscar el públic allà on és, hem d'anar a buscar el públic allà on es troba. I crec que també, des de la Comissió de Control de la Corporació Catalana de Mitjans, hem de tenir una visió exigent amb els mitjans públics del país. Som conscients –alguns en parlaven– de les bones audiències, especialment en l'àmbit de TV3, que crec que són d'aplaudir i que s'han de reconèixer en el context actual. Però crec que hem d'anar més enllà i hem de veure com, a poc a poc, perdem públic infantil i juvenil. I és aquí on hem d'incidir, no només en aquest canvi d'hàbits, en aquestes noves formes de consum, sinó també en el pes que representa la nostra llengua en el panorama, en tota l'oferta televisiva i audiovisual que tenim. Jo els convido a que facin un exercici i pensin quant contingut, a qualsevol plataforma, tenen en castellà, en anglès, i de quant contingut disposem en català. Per tant, crec que aquesta ha de ser una prioritat. Crec que aquesta ha de ser una prioritat d'aquest Parlament. Ens toca, companyes i companys, assumir el repte i treballar perquè les generacions futures, és a dir, les generacions dels nostres fills i filles, tinguin garantit l'accés a continguts en català com l'hem tingut nosaltres. Posem-nos a treballar amb ganes de trobar consens, amb ganes de fer aquesta renovació que toca i posar els mitjans públics del país allà on és necessari. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Anna Grau.
Bé, gràcies a tots els ponents intervinents. Bé, les coses estan millor del que jo pensava, perquè veig que ningú ha tingut la barra de pretendre que la corporació va com una seda i no ha de canviar res. Als que ens acusen de voler-nos-la carregar, d'atacar-la i tal, els vull treure un neguit de sobre. Jo, com vaig dir en la meva primera intervenció a la comissió, estimo els mitjans de comunicació. Soc periodista de llarg recorregut i faré tot el que calgui, tot el que de mi depengui –i estic convençuda que el meu grup també–, doncs, per millorar el seu funcionament. Esto va también por ustedes, los señores de VOX. Les hemos aceptado..., es uno de los grupos a los que hemos aceptado una enmienda para intentar acercarles al diálogo realista, pero, en fin, no se trata de tirar al niño con el agua sucia a la bañera; no se trata de cerrar la tele, se trata de abrirla. Nos gustaría invitarles al realismo y a que se sumen a este esfuerzo y que no vean los toros desde la barrera. Al PP. Bueno, vamos a trabajar, no sé si sin descanso o con él, pero vamos a trabajar en ello; vamos a tomárnoslo en serio. Especial menció voldria fer de dos grups que no han presentat esmenes, que han anunciat votació separada, però que jo intueixo que molt molt entre línies diuen que están por la labor. Em refereixo a la CUP i als comuns, que, bé, com no podia ser d'altra manera, si ens hem de creure el que diuen, els uns per anticapitalistes i els altres per defensors del progrés, bé, suposo que s'adonen de que la... Ja sé que per vostès coincidir en algun cosa amb Ciutadans és com el conde Drácula empassar-se un manat d'alls, però, bé, ja és alguna cosa que entenguin que s'ha de renovar la corporació i que la llei del 19 que aquí s'ha invocat ja se'ns ha passat com una cola abans d'aplicar-la. No hauríem d'incórrer en falses majories, no hauríem de caure del costat contrari i no hauríem de furtar el concurs públic, que és l'única garantia, donada la deriva dels mitjans, de que això vagi bé. I aquesta és la meva gran crida al PSC: senyors, de vostès depèn que això sigui una realitat i no una promesa buida. Si us plau, ajudin-nos a fer the right thing, la cosa correcta. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Bé, havent cridat a votació, a continuació començaríem la votació. (Marta Vilalta i Torres demana per parlar.) Sí, senyora Vilalta?
Sí, per demanar votació separada del subpunt 2.b.
2.b. [[Alícia Romero Llano demana per parlar.]] Senyora Romero?
Sí, nosaltres voldríem votació separada del 2.a, el 3 i el 4.
2.a, 3 i 4. [[David Cid Colomer demana per parlar.]] Senyor Cid?
Nosaltres voldríem votació separada de l'1 i el 2.b, que es podrien votar conjuntament. Del 2.a, 2.b i 2.c, que es podrien votar conjuntament. I del 3 i el 4, que es podrien votar conjuntament.
Bé, d'acord, votarem tots... (La presidenta riu. Dani Cornellà Detrell demana per parlar.) Senyor Cornellà?
Nosaltres demanem el punt 2.b per separat.
D'acord, molt bé. Doncs procedirem a la votació. Comencem votant el punt número 1. Comença la votació. El punt 1 no queda aprovat, amb 52 vots a favor, 70 vots en contra i 8 abstencions. A continuació, votem el punt 2.a. Comença la votació. Aquest punt tampoc queda aprovat, amb 19 vots a favor, 111 en contra. Votem ara el punt 2.b. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat amb 122 vots a favor i 8 vots en contra. Votem ara el punt 2.c. Comença la votació. Aquest punt tampoc queda aprovat, amb 52 vots a favor, 77 en contra i un vot present que no ha votat. Votem ara el punt 3. Comença la votació... [[Veus de fons.]] El 2.d s'ha demanat per...? Perdó, i tant! No s'ha demanat per separat, però com que ja els estem votant tots... 2.d, votem ara el punt 2.d. Comença la votació. Aquest punt tampoc queda aprovat, amb 52 vots a favor, 69 en contra i 8 abstencions. Ara sí, passem a votar el punt 3. Comença la votació. Aquest punt tampoc queda aprovat, amb 27 vots a favor i 103 vots en contra. I finalment votem el punt 4. Comença la votació. Aquest punt tampoc queda aprovat, amb 27 vots a favor i 103 vots en contra. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació econòmica]] [[302-00005/13]] Passem al vint-i-unè punt de l'ordre del dia, la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació econòmica, que presenten el Grup dels Socialistes i Units per Avançar. I per exposar-la, té la paraula la senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller, president, diputats i diputades. Hem presentat aquesta Moció subsegüent a la interpel·lació que ja vam fer al Govern sobre els pressupostos del 2021 i el 2022. Vull recordar que el 9 de febrer, enmig de la campanya electoral, l'aleshores candidat d'Esquerra Republicana i vicepresident en funcions d'Economia es va comprometre a portar a la seva investidura l'acord de govern acompanyat de l'acord de pressupostos. Un pensa que, tenint en compte, doncs, que justament era el responsable d'Economia, ja s'estaven treballant aquells pressupostos per al 2021, però ni en la primera, ni en la segona ni en la tercera exitosa investidura, finalment, del molt honorable president Aragonès es va incorporar aquest acord de pressupostos. Ja imagino que és difícil, eh?, portar un acord de pressupostos. En fi, només cal recordar el que va passar el 2016 i el 2017, amb els socis de la CUP, amb els pressupostos, quan aleshores també hi havia un acord de govern. Però, en tot cas, és una paraula que no s'ha complert, és un compromís que no s'arribarà a portar a terme, a tall del que ens va dir el conseller Giró en la interpel·lació. Però a nosaltres ens sembla una mala notícia, perquè semblava, o pensàvem que això s'hauria pogut preparar per, justament, entrar-se aquests pressupostos i amb un tràmit d'urgència, amb un procediment d'urgència, doncs, haver-se aprovat. Vull recordar que l'any passat, el 2020, es va aprovar el pressupost en un termini de dos mesos i deu dies, és a dir que amb molt poc temps vam poder aprovar uns pressupostos, amb un termini que no era..., que era normal, que era ordinari; imaginem-nos amb urgència, encara ho podríem fer una mica més ràpid. No ha estat així, i nosaltres creiem que es perd una oportunitat, en aquests pressupostos. No només ho creiem nosaltres, també els agents socials i econòmics, tant els sindicats com les patronals, que han insistit, en les diverses reunions amb els consellers i amb el president, que era important, però també per donar un missatge clar amb relació al 2021, sobretot perquè el disseny del 2020, dels pressupostos del 2020, es va fer abans de la pandèmia; per tant, no donava cap resposta ni cap solució a la crisi sanitària i a la conseqüent crisi social i econòmica que ha comportat la covid-19. Per tant, vista aquesta situació, doncs, a nosaltres ens semblava que hagués estat bé portar, aquest mes de juny, per poder-lo aprovar abans d'acabar el període de sessions, el pressupost de l'any 2021. I haguéssim tingut sis mesos de coll. Això què vol dir? Que haguéssim pogut prioritzar, haguéssim pogut incorporar més recursos, i sobretot alguns dels compromisos que tenia el Govern, per exemple amb el Pla nacional per a la societat del coneixement, que ja per al 2020 incorporava 84 milions, per al 2021, 84 més. No hi eren el 2020, no hi són el 2021, i així anem perdent, anem perdent capacitat de donar resposta als reptes tan importants que té aquest país. Per tant, ens sembla que és una mala decisió que el Govern no hagi fet un esprint. Al cap i a la fi, tots tenim les nostres funcions, les nostres responsabilitats i el Govern té aquesta. I, en fi, ja hem viscut en aquesta cambra anys de pròrrogues pressupostàries, però ens sembla que aquest any, amb una pandèmia, enmig d'una pandèmia, amb uns pressupostos dissenyats abans d'aquesta, tocava fer això. Per tant, ens sap greu que aquell compromís de l'aleshores candidat d'Esquerra Republicana i actual president de la Generalitat no tingui una resposta concreta amb uns pressupostos per al 2021. Ens sembla que la Generalitat està preparada per fer uns pressupostos. Eren uns pressupostos, doncs, que segurament ja es podien treballar, perquè, entre altres coses, també ens deia el conseller Giró l'altre dia que ja s'han fet modificacions pressupostàries. Home, doncs si ja tenim previst fer modificacions pressupostàries, si ja s'han fet, potser no costava tant preparar uns pressupostos per al 2021. Per tant, nosaltres, en la moció el que demanem és justament això: que es presenti en quinze dies un projecte de pressupost per al 2021. Ja sé que aquesta proposta no l'aprovarem, no soc ingènua, però bé, vam presentar la proposta perquè ens sembla important. I, després, una altra cosa que li demanàvem és que presentessin, abans del 10 d'octubre del 2021, els pressupostos per al 2022 per tal que entrin en vigor l'1 de gener. Fa deu anys que això no passa. He acceptat una esmena del Grup de Junts per Catalunya que he negociat amb el senyor Canadell; hem tret lo d'abans del 10 d'octubre, però ja li vaig dir al senyor Canadell que si no és el 10 haurà de ser el 15, perquè, si no, no arribarem, per terminis, a que l'1 de gener estigui vigent el pressupost del 2022. També he acceptat una esmena del Grup dels comuns. Vull agrair al senyor Gallego també la seva predisposició. Hem fet una transacció. Perquè hem dit: si finalment, doncs, no accepten presentar uns pressupostos per al 2021, almenys que ens vinguin a presentar les modificacions pressupostàries, que hi hagi una certa transparència. Aquest Govern, li haig de dir, conseller Giró, que ha sigut en molts casos poc transparent. Té vostè l'oportunitat en la propera compareixença, però també li suggereixo que pot reunir els portaveus i explicar-nos també aquestes modificacions. Ho feia el vicepresident Aragonès quan era conseller d'Economia, i crec que això va bé per generar una relació de complicitat i, sobretot, perquè tinguem informació, perquè, si no, ens costa molt a vegades conèixer el detall, el detall concret de les propostes i de les coses que vostès aproven. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i per defensar les esmenes proposades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Joan Canadell.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, avui és la meva primera intervenció des d'aquest faristol. Vull aprofitar per deixar clar que soc aquí per defensar la independència de Catalunya i per transformar el model econòmic i social del nostre país cap a un model similar al dels països..., els estats petits avançats d'Europa. Diputada Romero, bon dia. Vostè ens demana que fem uns pressupostos en quinze dies per a l'any 21. Sap molt bé –i l'hi va dir el conseller Giró– que ens caldrien de vint a vint-i-tres setmanes per fer uns bons pressupostos i que, a més a més, encara que fos per la via d'urgència, difícilment amb un nou govern tot just constituït arribaríem a octubre/novembre disposant d'aquests pressupostos, i ja hauríem de tenir els del 2022 a punt. També sap que l'Estat comunica els imports de les bestretes i les liquidacions a final de juliol. Des de l'any 78 mai s'han presentat uns pressupostos abans del 10 d'octubre, per aquest motiu. Això esperem que el dia que siguem independents també ens ho puguem estalviar i siguem més eficients de cara als ciutadans. Sigui com sigui, està previst presentar els pressupostos del 2021 perquè puguin entrar en vigor l'1 de gener. I aquest és el compromís del Govern i que hem fet explícit amb aquesta esmena del punt 2 que vostè amablement ens ha acceptat. Vostès saben que no calen nous pressupostos per poder ampliar el nou límit pressupostari del 1,1 per cent del PIB –els hi va dir també el conseller Giró ahir–, i, de fet, s'ha estat fent ja, eh?, i ho va explicar amb aquesta incorporació d'aquests 1.800 milions d'euros que ja estan incorporats. Voldria també..., voldria ara fer esment a la seva interpel·lació del dia 22 de maig, senyora Romero. Vostè va fer una mica de trampeta demagògica parlant del dèficit fiscal. Va utilitzar les paraules del conseller Mas-Colell del 2014, a qui, per cert, vull aprofitar per enviar ple suport degut a aquest atac que ha rebut del Tribunal de Cuentas. Vostès i altres partits d'aquesta ala unionista utilitzen les declaracions del conseller Mas-Colell dient que ell defensava que el dèficit fiscal va ser de 2.405 milions el 2014. I això és mentida. Ho va desmentir clarament amb un article, el professor Albert Carreras, on deia que, en tot cas, no parlava de dèficit fiscal sinó de pressupost consolidat i que en cap cas era neutralitzat pel dèficit públic de l'Estat, que va ser, l'any 2014, del 6 per cent. Això situa el dèficit fiscal –oficial, eh?– del 2014 en un 8,4 per cent del PIB. En total 16.570 milions d'euros. Miri, amb dades més recents, el 2019, segons la web de la hacienda española, els catalans van pagar amb impostos a l'Estat 43.000 milions d'euros. El pressupost d'aquell any, el sostre pressupostari de despesa va ser de 26.000 milions. La diferència... Ja sé que això no és directament el dèficit fiscal, eh? Però la diferència, aquests 17.000 milions, és l'ordre de magnitud, justament, del dèficit fiscal, i és l'ordre de magnitud de la tragèdia que viu aquest país en els darrers trenta anys. El 40 per cent dels impostos que paguem els catalans se'n van i no tornen. Quin és l'impacte d'aquest 40 per cent dels impostos sobre la vida dels catalans? Si, segons vostès, era tan important fer pressupostos per aconseguir 2.000 milions més –que no és veritat, ja els hi hem dit–, imagini disposar d'aquests 18.000 milions d'euros, que serà el dèficit fiscal, segurament, del 2019. Escolti, patir un dèficit fiscal del 40 per cent del que paguem durant trenta anys ha suposat el malviure de molts catalans que han perdut tota una generació veient com no arribaven a final de mes, sense ajudes socials suficients, amb problemes a les llistes d'espera als hospitals, pagant l'escola de zero a tres anys, nens estudiant tota la infància en barracons, pensions miserables dels nostres avis, entre altres molts greuges que hem patit i seguirem patint fins que no siguem una república. Per això, tal com recull l'acord de govern entre Junts i Esquerra, els anuncio que per primer cop volem elaborar, en paral·lel als pressupostos, els comptes nacionals d'una Catalunya Estat per tal de visualitzar el potencial econòmic respecte a la situació actual, on quedarà clar que eliminar el dèficit fiscal tindrà un impacte positiu inimaginable per a tothom, voti el que voti, fins i tot els seus votants. Respecte a anar al Consell de Política Fiscal i Financera. Per què vol que hi anem? Per portar la maleta amb els 50 milions d'euros diaris i li entreguem en mà al Senyor Sánchez? Vostè sap molt bé que aquestes trobades són un café para todos. No s'hi negocia res, tot ve ja decidit. Nosaltres serem més partidaris de les relacions bilaterals Estat-Generalitat fins que siguem una república. I si realment volen ajudar a millorar el finançament, entretant demanin al senyor Sánchez que compleixi amb la llei de dependència, amb l'addicional tercera de l'Estatut, o que compensi una part del dèficit acumulat en infraestructures, valorat per la Cambra de Comerç en 45.000 milions d'euros el 2019. El problema és que no els tenen, aquests diners, a Espanya. Els nostres diners se'ls han gastat en autovies sense cotxes, aeroports sense avions, trens sense passatgers, el rescat bancari, la indemnització del Castor i altres festes. I de festes, ja no en volem pagar més. I per això volem la independència. I de participar en el nou sistema de finançament, sincerament, no n'esperem res. La millora de finançament no és un compromís d'aquest Govern, sinó del president Sánchez. En tot cas, governa des del 2018 i, que sapiguem, no ha fet cap proposta. Que la faci. Per nosaltres el millor sistema de finançament és el de la plena sobirania financera, que passa per un estat propi. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el senyor Ernest Maragall.
Sí; gràcies, presidenta. Diputats... Senyora Romero, d'acord, nou govern, nova legislatura, nou pressupost. Estem en un temps, efectivament, de reconstrucció i de transformació; però –deixi'm dir-l'hi– no de precipitació ni d'oportunisme, eh? Sap perfectament, senyora Romero, que no hi haurà pressupost per al 2021. I és una qüestió aritmètica, una qüestió de calendari –l'hi acabem d'explicar–, i també quasi, diria, de sentit comú. Coincidim amb vostè: el context de la recuperació postpandèmia fa que els propis pressupostos siguin més necessaris que mai. I tant! També ho eren, per cert, necessaris, els del 2020, que ens van permetre culminar la reversió de les retallades. Però els recordem que si no s'haguessin aprovat aquells pressupostos –i si fos per vostès no s'haurien aprovat– els entrebancs per mobilitzar els recursos necessaris per fer front a la covid s'haurien multiplicat. En aquell moment d'urgència, altre cop vostès van escollir el joc polític a curt termini, de profit immediat, en comptes d'un posicionament constructiu. Esperem que, tal com han proclamat en públic, en aquesta legislatura sigui diferent. Si els pressupostos del 2020 eren necessaris, els propers són encara més imprescindibles. Però no ens obliguem a fer un exercici absurd i de vigència limitada a poc més de trenta dies. Treballem, sí, per un acord de país, per posar les primeres pedres diverses des del sector públic per a un projecte de recuperació i transformació útil per als propers deu anys, com a mínim. La covid ha deixat al descobert les mancances del nostre model econòmic, certament: desigualtat, precarietat, curtterminisme, manca de sostenibilitat. Amb un llarg llistat de deures pendents: reindustrialització, impuls de l'economia verda i del coneixement, equilibri territorial, equilibri, també, entre treball i capital, segur. Ara que la vacunació avança amb aquest ritme, en fi, molt positiu, i que la malaltia sembla que està en vies d'estancament, sentim veus que n'hi ha que voldrien –com dir-ho?– substituir la transformació per la continuïtat. No hi podem estar més en desacord. La pandèmia no és, no pot ser un parèntesi, senyora Romero. Ha de ser un punt d'inflexió. És i ha de ser un punt d'inflexió. Però n'hi ha que volen aquesta tesi del parèntesi. Ens diuen: «Fer el mateix que abans, però encara més. I són veus poderoses i repetides que sentim dia rere dia. Però no podem tornar a caure en l'error que ja vam cometre com a país, fa vint anys, apostant quasi exclusivament pel creixement a qualsevol preu i pel boom immobiliari i turístic. I encara menys podem caure en el forat negre de l'altre extrem: el de l'austeritat i les retallades imposades des de la gran coalició popularsocialista europea a partir del 2008. Ara no podem deixar ningú enrere. Tingui-ho clar: apostarem per uns serveis públics enfortits, per un estat emprenedor, pel lideratge públic en la recuperació des de la imprescindible complicitat amb la societat catalana. Hi ha molta feina per fer i aquí és on els pressupostos ens han de servir per albirar l'horitzó de país d'aquesta nova Generalitat republicana. L'esmena que hem presentat en el seu segon punt assumeix el compromís, doncs, de presentar aquests pressupostos al més aviat possible, però sense fixar dates que afegeixin dificultats innecessàries al procediment de negociació que caldrà. Si el que volen és fer política útil, no s'obsessionin amb la data en què els pressupostos arriben, i treballin perquè quan el conseller Giró els comenci a preparar estigui clar quines magnituds arriben des de les decisions del Govern central i quins mecanismes –molt important– i com s'han d'administrar els fons Next Generation. No acceptarem un escenari amb una forta limitació de despesa pròpia del Govern català –la despesa ordinària d'inversió–, i al mateix temps amb tot el protagonisme reservat per a l'Estat i per a les grans corporacions, amb l'ús i abús de les propostes Next Generation. Nosaltres aportarem en els temps que venen –i ho saben– diàleg. Defensarem l'amnistia i l'autodeterminació, que són els consensos majoritaris a la societat catalana. Si el seu missatge als catalans, senyora Romero, és reformar el sistema de finançament o negociar una nova atribució de competències, facin la proposta; no esperin que la fem per vostès. Convencin el Govern de que la facin, i ja veurem si poden seduir o no. No segueixin el model Rajoy: callar i deixar passar el temps, com han fet fins ara. I no ens demanin que validem el model centralista i radial de l'Estat espanyol. Per això, de tu a tu: hi trobarem solucions, podem trobar solucions, però no farem de decorat en espais com els consells interterritorials, on per molt que hi hagin totes les comunitats autònomes, això no serveix ni per influir ni per prendre decisions reals. No pensem legitimar el decorat de cartó pedra que són els suposats mecanismes de cogovernança a l'Estat espanyol. En resum, doncs, al primer punt votarem en contra, encara que l'haurien de retirar, perquè és un impossible evident que no paga la pena discutir-ho. Al segon, hi farem una esmena amb voluntat constructiva –la hi hem fet. I ens abstindrem en el tercer i quart punts. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el senyor Joan Carles Gallego.
Bé; doncs bon dia a totes i tots. Hem presentat una esmena a aquesta moció perquè volem reforçar l'acord que tenim amb el fons d'aquesta moció. Tenim un clar acord en aquesta moció per necessitat, per oportunitat i per imperatiu; per necessitat democràtica, per oportunitat econòmica i ecològica i per imperatiu social. Aviam, per necessitat democràtica. Tots sabem que el pressupost és l'acte polític més important que ha de fer el Parlament en tot moment, no? I sabem que avui parlar del pressupost de l'any 2021, el prorrogat del 2020, que és el que teòricament està vigent, és una ficció, és irreal. Estem en el dia a dia modificant l'execució, la gestió pressupostària, amb decrets lleis, amb mesures urgents, amb ajuts, perquè la realitat ho requereix. Però sabem, també, que avui tenim una disponibilitat de més de 1.000 milions d'euros si augmentem el topall de dèficit. Sabem que a partir del mes de juliol arribaran recursos extraordinaris per abordar els plans Next Generation. Sabem que hi hauran recursos suficients per abordar el segon semestre del 2021. I això no es pot fer via decrets llei. Seria un frau democràtic furtar al Parlament de Catalunya el debat necessari sobre com prioritzem, quines són les necessitats en les quals hem de prioritzar els recursos d'aquest segon semestre. Per això reclamem fer una adequació del pressupost del 2020 aquí, en seu parlamentària, discutit democràticament. Ens agradaria que es pogués fer un pressupost del 2021, però si no és possible fem-ne l'adequació. Per tant, per necessitat democràtica, però també per oportunitat econòmica i ecològica, perquè estem davant d'uns moments de canvi importants i transcendentals. El pressupost del 2020 amb què estem actuant està fet amb les bases d'informació que teníem a finals del 2019. El món ha canviat, Catalunya ha canviat, la pandèmia ha fet canviar les qüestions. I avui hem de sortir estratègicament de la situació de crisi, hem d'aplicar els recursos per a una sortida estratègica de l'actual situació de crisi. I, per tant, hem d'adequar els recursos, precisament, amb visió estratègica. Estem fent ajuts puntuals a sectors econòmics que tenen necessitat, però possiblement aquests ajuts van orientats a cobrir pèrdues per finalització d'activitat obligada per la pandèmia. Però no n'hi ha prou amb fer ajuts o mesures urgents per cobrir pèrdues. Els ajuts també han d'anar orientats a canvis de models, a canvis d'estratègies de país. Per això hem de debatre quines mesures fem aquests propers mesos. Per tant, necessitat democràtica, oportunitat econòmica i ecològica, però també necessitats socials. La pandèmia ha posat de manifest les enormes febleses socials que té el nostre país a tots els sectors, no només de la gent gran. L'exclusió social, la pobresa, la desigualtat han crescut. Hi han enormes necessitats socials que cal abordar-les, també, des de la política pressupostària. Per això demanem fer aquest debat pressupostari que permeti adequar-ho. Aquesta és una qüestió important, però també cal garantir que l'1 de gener del 2022 tinguem ja el pressupost del 2022 vigent. I això vol dir que necessàriament necessitem ja que el Departament d'Economia posi sobre la taula la informació i les propostes per començar-ho a treballar i, en tornar del període vacacional de l'estiu, poder començar a treballar realment quines són les necessitats i les prioritats estratègiques que aquest país ha de fer. Per això necessitem aquesta urgència i també estem d'acord, per tant, en que l'1 de gener han d'estar vigents. Però si l'1 de gener han d'estar vigents vol dir que hem de començar-ho a treballar, tant des del debat amb els agents econòmics i socials que haurà de fer el Govern, però també en seu parlamentària. Aquest debat democràtic cal fer-lo amb temps i amb qualitat. I això vol dir que, si és possible, el 10 d'octubre, com a màxim tard, l'1 de setembre si és possible, poguéssim començar a treballar els pressupostos del 2022. Adeqüem els del 2021 en aquest darrer semestre i urgim-ne la presentació dels del 2022. Però, evidentment, sabem que no n'hi ha prou amb els pressupostos. Hem d'abordar també els ingressos. No parlem només de com prioritzem la despesa. Què ingressem? Caldrà parlar de model fiscal –ja en parlarem–, però cal també revisar un model de finançament que sabem que està exhaurit, que ha caducat el 2014. Cal adequar-lo. Catalunya no pot renunciar a la seva presència en la negociació d'un nou model de finançament. Hem de liderar el canvi del model de finançament, perquè el que tenim sabem que és injust, que genera greuges amb relació a la realitat i a les necessitats de Catalunya. No podem deixar la cadira buida, hem de ser-hi. Però no només hem de ser-hi per garantir les millores que Catalunya necessita, sinó també per liderar un canvi de model, com hem fet històricament des de Catalunya, i que ens ha anat en sentit positiu quan hem estat liderant aquest procés. Gràcies.
A continuació, per fixar la posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de VOX, el diputat senyor Antonio Gallego.
Muchas gracias, señora presidenta. Diputats, conseller, es obvio que los separatistas han llevado a cabo, a lo largo de los últimos años, una política económica y presupuestaria realmente catastrófica. Y eso no es discutible. Es decir, como prueba de ello dos datos: en diez años ni un presupuesto presentado en plazo –ni uno–, y solo han presentado dos presupuestos en los últimos seis. Desde luego, no ha sido la gran prioridad del separatismo. El separatismo, como una banda de incompetentes, irresponsables e insensatos, se ha dedicado a otras cosas, pero no a las cosas del comer. Han aprovechado el estado de las autonomías para enriquecerse mientras empobrecen a la mayoría de catalanes. Se ha comportado como un caballo de Troya desbocado contra la España que tanto odian, en base a mentiras, chantajes y a un relato lacrimógeno que causa vergüenza ajena. Para ejemplo, el del déficit fiscal que acabamos de oír hoy, que es como el bálsamo de Fierabrás que lo cura todo, ¿no? Llevan años sembrando, con esa inestabilidad, la huida masiva de empresas. «La Caixa se fue. Señor conseller, puede aclararnos que no se fue por casualidad, ¿no?, se fue por unos motivos. Se fue por la inestabilidad política que habían generado los hoy compañeros suyos. Han creado una administración pública mastodóntica, donde el nepotismo y la corrupción ha campado a sus anchas. Cataluña ha perdido el liderazgo económico de España: cientos de chiringuitos además, un infierno fiscal del que hablamos el otro día, la mayor deuda pública de España, bono basura, déficit sistémico y unos servicios sociales de tercera división. En fin, pura decadencia económica. Dicho esto, he de confesarles que me causa bastante perplejidad ver al PSC intentando, a través de esta moción, parecer como el nuevo paladín del rigor y la ortodoxia presupuestaria. El mismo PSC que cada vez que gobierna nos arruina, ahora quiere parecer un partido serio y riguroso. Confieso que cuando presencié la interpelación de hace dos semanas, me venía a la cabeza aquello, constantemente, de «le dijo la sartén al cazo, ¿no? Es decir, porque yo..., algunos todavía nos acordamos de que fue precisamente con el PSC de Maragall y Montilla cuando en Cataluña se empezó a desbocar la deuda pública, se enquistó el déficit público del que no hemos salido, y elevó bastantes de los impuestos que hoy seguimos pagando. Por lo tanto, al César lo que es del César. No quiero decir que los separatistas lo hagan todo mal, porque también los socialistas tienen su parte de culpa de lo que ha ocurrido en Cataluña. Por tanto, señora Romero, los socialistas no están para dar lecciones de política económica ni de austeridad presupuestaria, ni siquiera los separatistas. España, además, con su admiradísimo Sánchez a la cabeza, hoy es una de las economías que más ha caído en todo el mundo como consecuencia de la pandemia, donde más ha crecido el desempleo, donde lideramos el paro juvenil a nivel mundial, solamente superados por Sudáfrica. Por lo tanto, en fin, un partido cuya gestión es tan lamentable no está para dar lecciones a nadie. También se nos va de las manos, a nivel español, la deuda, el paro, el déficit, y ustedes solo saben cuadrar las cuentas a martillazos y subiendo impuestos. Por tanto, el PSC y el PSOE no son precisamente la viva imagen de lo que hay que hacer, y en esta cuestión yo creo que estarían mejor calladitos. Respecto al texto de la moción, dos perogrulladas que apoyaremos, obviamente: cumplir con los plazos legales para que haya presupuesto en el 22, obvio –cumpliremos con la ley, obvio–, votaremos a favor; que el conseller participe en el Consejo de Política Fiscal y Financiera, obvio, debe participar, lo que era muy raro es que no participara, lo que era una auténtica..., en fin, un acto de rebeldía más del separatismo, ¿no? Y sobre lo del presupuesto en quince días, déjeme que haga una reflexión. Señora Romero, seamos serios. ¿Usted cree que de verdad se puede hacer un presupuesto público en quince días? ¿En quince días se puede hacer un...? ¿Así los hacen ustedes? ¿Ustedes hacen los presupuestos en quince días? ¿Usted cree que un conseller que acaba de aterrizar puede hacer un presupuesto en quince días para que en octubre volvamos a abrir otro melón y volver a abrir otra vez este debate y volverlo a hacer? Seamos serios –seamos serios. Claro que hace falta presupuesto en Cataluña, pero es que la solución que propone casi que empeora la cuestión. Por lo tanto, nosotros no podemos apoyar esta cuestión. Porque, en fin, yo creo que darle herramientas al Govern, a un conseller que acaba de llegar, y se ponga a hacer un presupuesto, sin haber aterrizado aún en lo que es el día a día de la Administración de la Generalitat, es una grave irresponsabilidad. Por lo tanto, nosotros, esta propuesta..., si admiten la votación separada votaremos a favor de las dos perogrulladas y en contra de las dos temerarias ocurrencias que ha planteado la señora Romero. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada Eulàlia Reguant.
Gràcies, presidenta. Seré breu, perquè ens preguntàvem, una mica, quin era l'objectiu d'aquesta moció. I vostè, quan ha començat la seva intervenció, ja ho ha deixat o fet palès. En el fons es tracta de tornar..., o rememorar situacions que ja hem viscut i tornar a posar el focus o la pressió en si l'independentisme té més o menys acord i avançar. És a dir, ha rememorat el 2016 i el 2017, i ha tornat a posar la CUP com la responsable de que hi hagués o no hi hagués pressupost o de certes situacions. Per tant, no entrarem en això, però sí que volíem fer algunes reflexions, en base, també, a intervencions que han anat sortint. Nosaltres coincidim que és una oportunitat poder fer uns pressupostos. Sí. És una oportunitat de fer les coses absolutament diferents de com s'han fet sempre. És una oportunitat de tenir aprenentatges de com l'Administració pública ha gestionat durant molts anys els serveis públics. Ha estat gestionant-los descapitalitzant l'Administració pública, traslladant diners públics cap a capital o cap a entitats privades perquè gestionessin el que l'Administració no era capaç de gestionar o no volia gestionar. Per tant, maximitzar en benefici d'altres i desresponsabilitzant-se de les seves funcions. Per tant, sí, són una oportunitat per deixar de funcionar per inèrcia. Són una oportunitat per realment començar a transformar la societat i, per tant, les transformacions socials i ecològiques que plantejava també el senyor Gallego. Això ho compartim, però també convindrem que, molt probablement, vostès quan plantegen que en quinze dies es faci això..., ja estaria bé, sí, sí, nosaltres, cap problema; però siguem realistes i no fem trampes al solitari. El senyor Maragall també parlava dels serveis públics. Jo li diré: sí, serveis públics, que siguin públics; que no serveixin perquè uns pocs s'enriqueixin amb els drets bàsics de la gent. Per tant, que els pressupostos serveixin per a això i serveixin per començar a posar el focus en un sistema sanitari que sigui realment públic; que els pressupostos serveixin per començar a internalitzar el 061; que els pressupostos serveixin per no tornar a generar un concurs milionari de transport sanitari, que va ser l'últim concurs de l'era Boi Ruiz, que per al que ha servit ha estat per precaritzar treballadors i precaritzar un servei, com és el servei del transport sanitari, que és un servei essencial. Són alguns dels exemples que podríem posar. Ahir parlàvem també del 112, que la setmana que ve farà una vaga per culpa d'un servei que durant anys ha estat externalitzat i s'ha precaritzat. Això també és fer uns pressupostos que donin resposta i que transformin. En canvi, en la moció, la sensació que ens dona és que es tracta de continuar amb aquesta inèrcia. El senyor Maragall també parlava dels fons Next Generation. Aquí també n'ha parlat el senyor Gallego i de manera més indirecta n'ha parlat també la senyora Romero. La primera és que el Govern de l'Estat sigui transparent amb com vol gestionar aquests fons. La segona, també, és que deixem de dir que la Generalitat hi tindrà algun paper, perquè fins ara la Generalitat l'únic que ha fet ha estat seleccionar vint-i-set projectes emblemàtics, que aprofundeixen en la transferència de capital públic a les grans empreses de l'IBEX 35, que no difereix massa del que està fent i vol fer el Govern de l'Estat, però poca capacitat de decisió en la transformació social i econòmica que necessita aquest país. I, finalment, escoltant atentament la interpel·lació que va fer la senyora Romero. Vostè deia que estaven disposats a contribuir a negociar un nou sistema de finançament, perquè al pressupost del..., com ja han fet amb el pressupost del 2021 del Govern d'Espanya que hi hagi les inversions que ens pertoca per PIB... Ah, està bé! Ara hem d'agrair que el Partit dels Socialistes de Catalunya obligui el Partit Socialista Obrer Espanyol a que compleixi el que està escrit per llei. Gràcies. I, finalment, també deia que s'ha fet un esforç..., o sigui, que estan, no?, o que també..., amb la idea de la disposició addicional tercera. També haurem d'agrair que es faci allò a què suposadament es van comprometre ja fa molts anys. La sensació que ens dona és que vostès entenen que l'independentisme va augmentar o va créixer de manera clara arran de la sentència del Tribunal Constitucional de l'Estatut i, per tant, el que volen fer és traslladar-se a fa deu anys i fer veure que aquests deu anys no han passat; que no han passat deu anys de repressió; que no han passat deu anys de retallades constitucionals sistemàticament a les lleis sobiranes d'aquest Parlament i, per tant, que el que volen és tornar a limitar la sobirania d'aquest Parlament i d'aquest país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Gràcies, presidenta. Diputados, diputadas... Conseller Giró, benvingut. Empezaremos por eso precisamente, por lo que usted dijo, ¿no? No hace mucho que anunciaba que no habría presupuestos y, por lo tanto, creo que está bastante claro que esta moción la podemos debatir, la podemos votar, pero no va a haber presupuestos en este 2021 por diferentes motivos que se han expresado aquí. Pero yo quería ahondar un poco en la excusa, ¿no? Ayer el señor Aragonès nos hablaba precisamente del porqué: porque no había tiempo, porque era imposible llegar. Pero es que ese tiempo, señores, lo han perdido ustedes desde febrero, negociando e incumpliendo las propias promesas del señor Aragonès, que dijo que coordinaría la consecución de un nuevo presupuesto, de un nuevo gobierno con los presupuestos que tan necesarios son para nosotros. A lo mejor lo que pasa es que realmente tienen cierto miedo de tener que entrar a negociar. Primero, porque ya tienen problemas internos dentro del Govern, tanto porque forman parte de él dos partidos diferentes, muy diferentes en muchos aspectos, pero que además tienen que hacer ese, digamos, trabajo de convencer a la CUP y sus veleidades y sus caprichos y encajarlos dentro de este presupuesto, con lo cual, simplemente, pues, ganan tiempo y ya está. No pasa nada; ustedes tiran para adelante. Porque, además, es lo que han hecho los últimos diez años; es decir, los últimos diez años este Parlamento no ha visto unos presupuestos antes del 15 de octubre prácticamente..., bueno, nunca; de hecho, nunca. Pero es que, además, muchos años ni siquiera los han hecho, los han prorrogado. Y cuando han hecho los presupuestos, los han hecho o tarde o mal o ilegales, como los del 17, que, por cierto, hemos de recordar que algunos de los miembros de aquel Gobierno están en la cárcel por malversar fondos de aquellos presupuestos, y que es importante que lo tengamos muy en cuenta, y sobre todo para el PSC, que los quiere indultar. La señora Romero ya sabe que lo que hicieron en el 17 estos señores..., que ustedes ahora, pues, van a indultar después de habernos robado recursos a todos los catalanes y no utilizarlos para lo que tenían que utilizarlos, que son muchas cosas y muchos fines que nosotros creemos que son importantes. Y luego están los del año pasado. El año pasado se hicieron unos presupuestos, que se habían preparado en el 19, que llegaron en el 20. Es cierto que apareció..., sobrevino una pandemia y que era muy difícil de plantear. Pero, como comentó mi compañero, el economista José María Cano, excompañero y exdiputado de este Parlamento, se podía rectificar, se podrían haber negociado de otra manera para poder no encontrarnos este año con un presupuesto que va a estar prorrogado y que, además, no estaba adaptado a la realidad de la pandemia, de la postcrisis que viene después. Se ha hablado de la necesidad de los presupuestos. Y es evidente que nosotros tenemos la obligación de defender que haya unos presupuestos y queremos que haya unos presupuestos, también, el 1 de enero del 2022. Y, por lo tanto, en esto estamos de acuerdo con alguna de las propuestas que ha hecho también el PSC. Nosotros queremos unos presupuestos que acaben con esa idea de que esta..., de que la Administración de la Generalitat está prácticamente en un déficit irrespirable y en quiebra técnica. Esto lo ha dicho el síndic de comptes, al cual tuvimos aquí hace no mucho tiempo. Por lo tanto, queremos unos presupuestos diferentes a los del 2020. Unos presupuestos que, por ejemplo, no bajen la inversión en sanidad –por cierto, en plena pandemia. Unos presupuestos que introduzcan medidas de regeneración de la Administración, no un incremento del 15 por ciento de los altos cargos de la misma. Unos presupuestos que trabajen contra la inestabilidad y temporalidad de los trabajadores públicos. Unos presupuestos que actúen contra las redes clientelares. Unos presupuestos que dediquen los 900 millones que tenemos de exceso de grasa de la Administración a lo que se tiene que utilizar; por ejemplo, en políticas de vivienda, en lucha contra las listas de espera de dependencia. Es decir, unos presupuestos que..., para también trabajar por la innovación y la investigación y el emprendimiento. Unos presupuestos útiles que podamos tener todos los catalanes y que son muy muy necesarios. Por lo tanto, nosotros, en esta moción interesada del PSC, nos abstendremos en los primeros puntos, en los que se pretende hacerlo todo, toda la tramitación de forma urgente; creemos que no es adecuado, y creo que al final la oposición pierde en esto capacidad de controlar y de elaborar esos presupuestos. Y, básicamente, votaremos a favor en las dos obviedades que hay al final, de asistir a todo lo que tenga que asistir el Govern de la Generalitat, que para eso trabaja para todos los catalanes. Muchas gracias, diputados y diputadas.
I, en darrer lloc, té la paraula, en nom del Grup Mixt, el diputat senyor Alejandro Fernández.
Muchísimas gracias, presidenta. La verdad es que la moción, si nos centramos exclusivamente en su redactado y no en sus intenciones, que creo que todos los grupos han coincidido en considerarlas perversas, señora Romero..., deberían preocuparse, porque todo el mundo les atribuye malas intenciones en la misma; es verdad que por motivos distintos, ¿no?, pero bueno. Al final, lo que tenemos que votar es un texto, y el texto, antes de la inclusión de las enmiendas, pues era prácticamente impecable –el texto, me refiero, no las intenciones; pero el texto lo era. Es decir, adaptar el presupuesto, hacer uno nuevo, asistir a los consejos de política fiscal y financiera, participar en los debates de un nuevo sistema de financiación forma parte de, en fin, la normalidad institucional en la que Cataluña debería estar inmersa desde hace muchísimo tiempo, y que, por desgracia, desde que se inició el proceso separatista, se ha roto completamente. Y, bien, a la mayoría de estos puntos, como se mantienen, nosotros votaremos favorablemente. Pero han introducido uno, que es concretamente el 1 bis a, en las enmiendas, en el que hablan del déficit público, y lo hacen con enorme frivolidad. Porque ustedes están gobernando, y los grupos que les piden que lo incluyan también están gobernando con ustedes en el Gobierno de España. Y saben perfectamente que ya no solo es una cuestión ideológica que ustedes puedan subir o no el déficit público, es que todo el mundo sabe perfectamente –y ustedes mejor que nadie, que están gobernando– que cuando lleguen las condiciones de la Unión Europea para los fondos va a ser exactamente lo contrario. Y eso de aceptar aprobar mociones con cosas que se sabe perfectamente que van a ser lo contrario es uno de esos elementos que acaba destruyendo la credibilidad de las instituciones y la credibilidad de la política en general, porque al final da la sensación de que en este Parlamento se votan cosas sabiendo perfectamente que son mentira, ¿no?, y creo que tendríamos que hacer colectivamente un esfuerzo en el sentido contrario. Gracias.
Moltes gràcies. I a continuació, per posicionar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Alícia Romero.
Bon dia a tots de nou. Han dit vostès tantíssimes coses que no tinc, en dos minuts, temps per respondre-les totes. A veure, sobre el dèficit fiscal no vull allargar-me més. Hi ha un informe del 2015 del conseller Andreu Mas-Colell que parla de l'1,6 per cent del PIB. I, a més a més, ell diu una cosa que em sembla molt assenyada, i l'ha dit fa molt poc. Diu: «Escolti, el conflicte sobre la independència no té a veure amb el dèficit fiscal, sinó amb l'autogovern. A veure si aquí parlem una mica... Jo també estic bastant d'acord amb ell. En fi, potser que deixem de fer frases dogmàtiques buides i ens posem a treballar una mica més. En el sistema de finançament autonòmic..., que vostès, per cert, s'hi abstindran, encara que és una obligació seva assistir al Consell de Política Fiscal i Financera. Si volem més ingressos per als catalans i volem un sistema més just, home, doncs estaria bé que hi participés. Fins i tot..., i ara li diré una cosa que sé que no faran, que és liderar. Ahir justament al Cercle d'Economia l'hi demanaven els empresaris: que Catalunya torni a liderar. Doncs estaria bé que lideressin també aquest sistema de finançament autonòmic que s'haurà d'aprovar de nou i que, per cert, el Partit Popular no va posar cap proposta sobre la taula, senyor Fernández, tant que parla vostè; cap, zero, no va voler parlar, no va voler mirar el conflicte ni Catalunya. Sobre el pressupost del 2020, senyor Maragall, vostès volien adhesions, i nosaltres adhesions no en farem –no en farem–, ni als pressupostos ni a les propostes del Govern. Dialogarem, acordarem i pactarem, però no farem adhesions. El deute. Señor Gallego, cuando se fue el tripartito era de 32.000 millones de euros; ahora está en torno de los 80.000 millones. Ho dic perquè mirin vostès els números, perquè sembla que no se'ls saben. I li diré una cosa a VOX. A mi m'agradaria que hi hagués una mica de respecte. Vostès a nosaltres no ens callaran; ja els hagués agradat, però fa quaranta anys que hi ha una democràcia aquí, que no admet que vostè a mi em digui que calli. Per tant, aquí sortirem sempre a dir el que creiem. I li demanaria a vostè que fos una mica més prudent. I una altra cosa, tant que parla i critica els socialistes: los obispos de Cataluña, eh?, estan a favor del diàleg i dels indults. Potser que vostès es modernitzin una mica i avancin, també, en els seus pensaments. [[Aplaudiments.]]
Bé; abans de començar la votació, hi ha algunes demandes dels grups? [[Marta Vilalta i Torres demana per parlar.]] Sí, senyora Vilalta.
Gràcies, presidenta. Voldríem demanar votació separada del punt 2 i també votació separada dels punts 3 i 4, que en aquest cas els punts 3 i 4 es podrien agrupar. [[Eulàlia Reguant i Cura demana per parlar.]]
Senyora Reguant.
Per demanar votació separada dels punts 2 i 3.
2 i 3. [[Lorena Roldán Suárez demana per parlar.]] Senyora Roldán.
Sí, presidenta, per demanar votació separada de l'apartat 1 bis, la lletra a. [[Ignacio Martín Blanco demana per parlar.]]
Senyor Martín Blanco.
Presidenta, per si en faltava algun, jo crec que del punt 4 també demanem votació separada.
Separat. Molt bé.
Gràcies.
Alguna demanda més? No? [[Pausa.]] Perfecte. Doncs comencem la votació. Votarem en primer lloc el punt 1 bis a. Comença la votació. Aquest punt no queda aprovat, amb 47 vots a favor, 80 vots en contra i 2 abstencions. A continuació votarem el punt 2. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat amb 113 vots a favor, 1 vot en contra i 15 abstencions. A continuació votarem el punt 3. Comença la votació. Aquest punt ha obtingut 59 vots afirmatius i 70 abstencions. I ara votarem el punt 4. Comença la votació. El punt 4 ha tingut 49 vots afirmatius, 19 vots negatius i 61 abstencions. I, ara sí, passem a votar la resta de la moció. Comença la votació. La moció no ha quedat aprovada, amb 43 vots a favor, 79 vots en contra i 6 abstencions. Acabem en aquest moment l'ordre del dia suspenent la sessió fins aquesta tarda. Recordin que ara hi ha Junta de Portaveus i començaríem la sessió a un quart de quatre. D'acord? [[Pausa.]] Moltes gràcies. Fins després.
Perfecte. Doncs ara sí, ja tenim secretaris. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'habitatge]] [[302-00004/13]] Comencem el dinovè punt de l'ordre del dia, la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'habitatge, presentada per la CUP - Un Nou Cicle per Guanyar. I per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Montserrat Vinyets. Quan vulgui.
Sí; gràcies, presidenta. Diputats, diputades, avui portem en aquest Ple la moció que és la conseqüència de la interpel·lació en matèria d'habitatge en què la CUP va esbossar les seves línies bàsiques en matèria d'habitatge. Una moció que vam presentar i que ha sigut esmenada en part, transaccionada amb els partits polítics d'Esquerra Republicana i Junts. I que, bé..., que els presentem, no?, per sotmetre a votació i a la consideració d'aquesta cambra. Pel que fa a la moció, que no és llarga, però entenem que incideix en els aspectes que considerem més destacats o més urgents d'afrontar, doncs, volem destacar unes coses que ara passo a relacionar. En primer lloc, deixar d'atendre les polítiques d'habitatge com una cosa d'immediatesa, d'extraordinària i urgent necessitat i començar a aplicar, ja –portem molts anys endarrerits–, mesures estructurals que vagin a les arrels del problema. En especial, ja hi ha un compromís per fer això, que és cinc mil habitatges anuals a posar en el parc públic. Tinguem en compte que avui l'Incasòl té capacitat de procurar cinc-cents habitatges per any. Per tant, l'avenç, no?, on aquests cinc mil han de ser de construcció, però ja és un avenç en el que ha estat l'Incasòl i que entenem que s'ha d'englobar més al futur. En segon lloc, molt important. Crear una agenda legislativa pròpia. Crear dret. Donar resposta a tots..., als escapçaments de llei que venen del Tribunal Constitucional, a totes aquelles mesures que escapcen la sobirania d'aquest Parlament i, molt concretament, donar ja tret de sortida a la disposició transitòria, precisament d'aquesta llei de contenció de rendes, que ara s'ha portat al Tribunal Constitucional. Aquesta disposició transitòria demanava a la cambra que comencés a legislar per configurar l'arrendament de béns en dret civil català. I això vol dir començar a regular, per part del Parlament de Catalunya, la llei d'arrendaments urbans on es parli dels contractes, que han de tenir una durada que garanteixi el dret a viure de forma estable i digna en un habitatge, que abaixi rendes, i una cosa molt important: hem de treure els grans tenidors, les socimis, les sicavs, del mercat de lloguer. En tercer lloc, també la concreció d'aquests 1.000 milions anuals destinats a pressupost en matèria d'habitatge. El grup parlamentari dels comuns, doncs, tenien..., no?, deien que hi havia una discussió a veure si a l'acord amb Esquerra que havia fet la CUP es deia 1.000 milions per any, en canvi, el que deia Junts per Cat no quedava clar si això era en el termini de quatre anys. Creiem que amb la moció que avui presentem aquí queda claríssim que els 1.000 milions són anuals i no són a fer en un període de quatre anys. Tot això, aquests 1.000 milions, a banda de tots els fons que ens han de venir dels Next Generation. Aquests no els comptem, aquests van a banda. Una altra cosa important a destacar de la moció, que és que cal que fem un estudi sobre la identificació exhaustiva de tots els pisos que estan en mans de Sareb, en mans d'entitats financeres, de les seves filials, de fons d'inversió, de fons de titulització d'actius. Tot això nosaltres ho hem de mapar per tenir un mapa concret del que passa al nostre país. I això únicament ho sabrem a través d'un estudi. I no només ens quedarem amb l'estudi, sinó que després, implementarem els resultats d'aquest estudi. Farem un pla de recuperació de tots aquests immobles. Aquests immobles els hem d'estirar cap al parc públic. Per què?, perquè entenem que aquesta és la garantia per punxar la bombolla dels lloguers i punxar la bombolla que fa que sigui tan costós econòmicament poder tenir dret a un sostre. Crearem una comissió d'estudi al Parlament de Catalunya on es mapin tots aquests immobles. I, en última instància el que farem també i hem acordat perquè la immediatesa, no?, del dia a dia ens ho exigia..., doncs, fer un compromís molt ferm i molt concret, en què la llei de contenció de rendes és una mesura que ha ajudat a abaixar el lloguer i establim un compromís ferm d'aquest Parlament en mantenir aquesta regulació i fer fora tots aquells plantejaments que vulguin treure aquesta normativa del nostre ordenament jurídic. Per tant, aquesta és la moció en matèria d'habitatge que avui portem a votació per part d'aquesta cambra i que esperem que sigui aprovada, perquè per nosaltres és una manera de treballar per garantir l'accés a l'habitatge. Gràcies.
Moltes gràcies. Ara, per defensar les esmenes presentades, té la paraula en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya la diputada Glòria Freixa.
Bé; gràcies, presidenta. Diputats... Avui agraïm aquesta moció que ens presenta la CUP sobre habitatge, perquè crec que tots, tots som conscients que satisfer el dret d'habitatge és, sens dubte, una de les assignatures pendents, que no s'han resolt encara adequadament. Especialment, m'agradaria dir-ho i remarcar-ho, per la manca de finançament. Aquí hem d'afrontar un doble problema: la dificultat de molts ciutadans per accedir a un habitatge digne i la complicació de mantenir-se en la llar habitual davant les adversitats econòmiques que s'estan patint. Donarem suport a aquesta moció, perquè ja ho contempla el nostre acord de govern, que, com deia la diputada de la CUP, no es tenia clar si nosaltres hi érem o no hi érem, però és que l'acord de Govern publicat diu: «Lluitarem per donar protecció a les dificultats de les famílies que no poden satisfer les seves quotes hipotecàries o no poden fer front al pagament de les rendes del lloguer. I especialment, incrementarem el pressupost d'habitatge fins a 1.000 milions, amb l'objectiu d'assolir la despesa pública en política d'habitatge, fins arribar a la mitjana europea. No hem girat l'esquena a la responsabilitat de les administracions en fer polítiques d'habitatge: hem legislat reiteradament perquè les administracions i el tercer sector tinguin el dret de tempteig i retracte; s'ha impulsat l'impost d'habitatges buits, únic a Espanya, i s'ha instaurat l'índex de preus de referència de lloguer a Catalunya. Que no és suficient, ho sabem. Però no seria tampoc just oblidar que va ser aquest Govern el que va impulsar la Llei d'habitatge 17/2019, i també la llei de contenció de regulació de lloguers, que va garantir que tantes famílies no haguessin d'abandonar les seves llars. Agraïm que la moció es concentri especialment en els immobles de la Sareb, perquè després del rescat bancari, creiem que és de justícia que si l'Administració no hi arriba, ells puguin fer també aquesta part, per acabar de completar aquest habitatge públic que no estem podent resoldre ara mateix. Però també és cert que considerem que legislar sobre la propietat privada ha de ser sempre un cas d'excepcionalitat. I aquí ens trobem, ara i avui, en una situació d'extrema excepcionalitat. En primer lloc, perquè els catalans seguim, encara que els cansi sentir-ho, sense tenir el finançament que mereixem i que hauria de permetre que avui no hi hagués cap català patint per tenir una llar digna. Ho ha explicat molt bé avui el diputat Canadell, hem de poder gestionar els nostres propis recursos, generats per l'esforç dels nostres ciutadans i les nostres empreses per poder fer tot el que demanen vostès mateixos, en aquest cas, inversió en habitatge públic. Però que la majoria de partits d'aquesta cambra aquí demanen i a Madrid callen. I ara m'agrada tenir-los tots aquí junts, perquè així no he de mirar a dues bandes, quan m'hi dirigeixo. I no és només l'infrafinançament, que ningú sembla voler resoldre, és encara més greu: és l'incompliment del finançament que sí, ja tenim compromès. Ara parlo del Pla estatal d'habitatge, que a Catalunya s'ha retallat un 50 per cent en els darrers anys. Un 50 per cent. Vagin sumant. Vagin sumant què ens deixen per poder fer polítiques públiques d'habitatge. Som i serem, com a Junts, sempre al costat dels ciutadans que ho estan passant malament i condemnem amb fermesa la intromissió dels tribunals espanyols en la capacitat legislativa d'aquest Parlament. Especialment, quan encara esperem asseguts una resposta a les necessitats dels ciutadans de Catalunya. Ni el partit Socialista, ni els comuns; on és la llei d'habitatge que ho havia de resoldre tot? El que dèiem, aquí criden i allà callen. Fem una crida així, doncs, al pacte nacional d'habitatge per escoltar tots els actors i poder donar així una resposta realista a la difícil situació que tantes famílies mereixen. Cal un pacte que ens permeti unificar la legislació en matèria d'habitatge, que posi ordre, que sigui efectiva, perquè la voluntat d'entesa i de diàleg ens portarà, de ben segur, a fer un país millor. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. I, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Pau Morales.
Bé; moltes gràcies, molt honorable presidenta. Senyors diputats i diputades, companys de premsa, ciutadania, els companys de la casa que ens acompanyen... L'habitatge és un dret bàsic i, de fet, els republicans i les republicanes partim d'aquesta premissa quan discutim sobre polítiques d'habitatge: tota persona té dret a disposar d'un sostre en unes condicions humanes de dignitat com a base per poder desenvolupar la seva vida. La situació actual que vivim és dramàtica. I aquesta setmana, malauradament, els esdeveniments ens ho han tornar a recordar més que mai, amb alguns successos i un en particular, al barri de Sants, que ens ha esfereït a tots. I ho és, no només per la situació d'emergència habitacional, que ja avui dia vivim al nostre país, sinó perquè en l'horitzó, malauradament, tenim una sèrie d'amenaces i de condicionants que, malauradament, ens fan pensar que podem anar a pitjor en un termini molt curt de temps. Per citar-ne alguns exemples, començant per la tristesa que ens produeix que costi tant fer entendre a un suposat gobierno progresista, no ja que reguli el preu de lloguer dels habitatges, sinó simplement que no posi pals a les rodes als que han decidit fer passos endavant, en benefici de les grans majories de la ciutadania del nostre país. O la imminent caiguda de la moratòria, que, malgrat que la considerem insuficient i ineficaç, ha servit per aturar alguns desnonament fins al proper 9 d'agost, i que nosaltres creiem que cal fer l'impossible per prorrogar-la. O una taxa d'emancipació juvenil que, segons les darreres dades, està en un mínim històric. És per això que el compromís amb unes polítiques valentes i renovades d'habitatge, de mirada llarga, són la base fonamental del compromís republicà envers la ciutadania. També dels acords d'investidura, que han permès iniciar aquesta legislatura. I és per això que en aquesta moció que avui aprovarem defensem també la plena capacitat legislativa del Parlament en matèria d'habitatge i de dret civil. Creiem que la nostra responsabilitat és utilitzar totes les eines al nostre abast i exigir-les totes. També per això, perquè ens calen totes les eines per poder garantir el dret a l'habitatge, avui veiem un cop més en aquesta lluita un motiu més per la independència del nostre país. Votarem a favor de la moció proposada per la CUP, que hem pogut transaccionar, i que, al nostre parer, dibuixa línies polítiques clares que hem de poder materialitzar al més aviat possible: passar de la contenció de l'emergència a una política de mobilització d'habitatge públic que mai ho deixi de ser, per posar les bases d'aquest nou model d'habitatge, a ritme de cinc mil anuals; acordar una agenda legislativa en matèria d'habitatge; arribar fins als 1.000 milions anuals amb polítiques d'habitatge; identificar aquells immobles en mans de la Sareb, en mans dels fons voltors, en mans de les entitats financeres, i establir les estratègies necessàries per recuperar-los, per aconseguir aquest retorn social del rescat bancari de l'anterior crisi. Per últim, i arran també dels darrers esdeveniments, hem acordat posicionar-nos en un rebuig frontal respecte a la decisió del Govern espanyol de recórrer la llei de contenció de rendes. Ens és igual que no la suspenguin, ens és igual, perquè recorren una bona llei mentre no hi ha un paraigua paral·lel que mínimament doni cobertura a la gent d'aquest país. Recorren però no fan res, ni fan ni deixen fer. I nosaltres creiem que els debats competencials no poden servir per minar drets. I ens veiem en l'obligació, per tant, des d'aquí d'aixecar un doble escut, l'escut social i l'escut competencial. Defensar les competències d'aquest Parlament és també defensar els drets de la nostra ciutadania, i a la inversa, defensem els drets de la nostra ciutadania, que mereix tota la sobirania d'un parlament que estigui al seu servei. L'habitatge és un dret, un dret bàsic i fonamental. I encara que alguns només hi vulguin veure un bé de mercat, l'habitatge és un dret, i els drets es defensen fins al final, més encara quan la gent més els necessita, quan ens hi va tant que gairebé ens hi va tot, com diu el nostre president Oriol Junqueras. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada Eva Candela.
Moltes gràcies, molt honorable presidenta. Molt bona tarda a tothom. Porto poques setmanes en aquesta cambra, vaig aprenent cada dia com funciona tota l'activitat parlamentària i espero que, amb l'ajuda de tothom, aviat estaré a l'alçada que correspon. Haig de confessar, per això, que hi ha una cosa que m'ha sorprès molt i que em preocupa i que em té bastant capficada, i que espero que avui en podrem treure l'entrellat; si més no entre tots segur que m'ajudareu a entendre-ho. He analitzat minuciosament els acords per arribar a la investidura del món honorable senyor Aragonès, acords d'Esquerra amb la CUP i acords d'Esquerra amb Junts, i, concretament, més atentament els acords referits al tema que ens ocupa avui, polítiques d'habitatge. Acorden amb la CUP un pressupost anual de 1.000 milions anuals i amb Junts, textualment, «incrementar el pressupost d'habitatge fins a 1.000 milions amb l'objectiu d'assolir la despesa pública en política d'habitatge fins a la mitjana europea. No concreta en quant temps. En les interpel·lacions del dia 3 de juny, les companyes d'En Comú Podem van evidenciar aquesta, diguéssim, discrepància entre els dos acords, així com també va fer-ho en la seva pregunta al Govern la companya del Grup Socialistes. Curiosament, la diputada de la CUP no va anomenar aquest acord en la seva intervenció ni en el seu torn de rèplica en el Ple en la interpel·lació de fa quinze dies, després que el conseller Puigneró manifestés que, en el seu acord, Junts han sigut molt clars: «Volem incrementar gradualment els pressupostos en matèria d'habitatge fins a 1.000 milions durant aquesta legislatura. La diferència entre els dos acords és molt gran, abismal. La veritat, em va sorprendre que la CUP, en aquell moment, no posés sobre la taula aquesta qüestió amb contundència, ni en demanessin explicacions, puntualitzacions, raonaments, contundència que utilitzen moltes vegades en les seves exposicions. No sé, el motiu suposo que avui l'acabarem d'aclarir. Ara, en la moció presentada, sí que ho plasma, en l'acord tercer. Sembla que arriben a un acord i serà de 1.000 milions anuals –anem avançant en aquest tema. Però aquests 1.000 milions, segons l'acord transaccionat, no seran tan sols per incrementar el parc públic, s'hi suma «i reforçar l'abast dels altres programes d'habitatge. Caldrà veure, doncs, amb detall, com es desglossa aquesta quantitat, perquè augmentar en cinc mil habitatges anuals el parc públic d'habitatges, com diu l'acord primer, ja és una quantitat important de diners a invertir-hi. Bé, en tot cas haurem d'esperar a veure com es reflecteix tot això en els pressupostos, sembla ser que del 2022, i les companyes de la CUP segur que estaran molt atentes. Ens oferim a seguir amb vosaltres aquesta atenció. Al nostre grup parlamentari pensem que cal destinar recursos a polítiques d'habitatge amb contundència, i donarem suport a aquest acord. I llegiu-vos, doncs, declaracions que ha fet el ministre Ábalos, amb totes les inversions que han anat relacionades en els darrers temps amb l'Àrea Metropolitana de Barcelona per fer habitatge protegit, i a diferents ciutats. També estem d'acord en els plantejaments d'endegar estudis i anàlisis –la informació és primordial per poder prendre decisions. Veurem després quins compromisos és capaç d'adquirir el Govern per portar-los a terme, perquè d'això es tracta, de portar-ho a terme, i no només de parlar. On no estem d'acord en absolut és en fer una agenda legislativa que ja pressuposem que haurà de tenir en compte declaracions d'inconstitucionalitat. Treballin per fer propostes que tinguin recorregut i donin seguretat jurídica, la resta és donar falses expectatives a la ciutadania per després traslladar les culpes als altres. Mireu, a casa meva d'això se'n diu fer populisme i victimisme. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. I a continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Andrés Bello.
Buenas tardes, señora presidenta, señores diputados. Como es sabido, la situación de la vivienda en Cataluña se caracteriza por una escasez de oferta y unos precios elevados que imposibilitan el acceso a este derecho a, cada vez, más ciudadanos. Los diversos gobiernos separatistas que, con diferentes colores, han gobernado ininterrumpidamente Cataluña durante los últimos cuarenta años son los culpables de esta situación. Su prioridad ha sido desarrollar su agenda rupturista ideológica en vez de garantizar el acceso de los catalanes a derechos básicos como el de la vivienda. Aunque todos los catalanes han sido víctimas de estas políticas separatistas, se ha perjudicado especialmente a aquellos con condiciones económicas y sociales menos favorables. No así, a los dirigentes separatistas, que tienen su vida solucionada gracias a la enorme agencia de colocación que ha venido siendo la Generalitat de Catalunya. La falta de inversión privada en vivienda motivada por la inseguridad jurídica y el intervencionismo público en el sector, así como la escasa dotación en los presupuestos de la Generalitat, nos han llevado a esta situación. Las largas listas de espera de catalanes que aspiran a poder ejercer su derecho a la vivienda no paran de crecer. El parque de viviendas públicas está muy por debajo de la media europea. No puedo dejar de mencionar a Segundo, que se suicidó el lunes pasado ante su desahucio. Desde el Grupo Parlamentario VOX mandamos nuestro más sentido pésame a sus allegados. [[Alguns aplaudiments.]] Segundo, de cincuenta y ocho años, vivía en el barrio de Sants y llevaba tres años sin trabajo. Con la ayuda de Cáritas Diocesana de Barcelona, había intentado volver al mercado laboral. De Cáritas, señores; de ningún organismo de la Generalitat ni del aparato de organizaciones de la CUP. Ustedes han trasladado la presión sobre los propietarios cuando es deber de la Administración dar una solución digna de vivienda a todos los ciudadanos, y en especial a aquellos más vulnerables y necesitados, como lo era Segundo. Señores de la CUP, dejen ustedes de reivindicarse como un partido social mientras dan apoyo a un gobierno que permite esta situación. Y ante esta preocupante realidad, nos llega a esta moción de la CUP, que, en caso de aprobarse, agravaría todavía más la situación del sector de la vivienda. Nos proponen profundizar más en la inseguridad jurídica del sector, desobedeciendo las sentencias de los tribunales. Proponen seguir con sus ataques a la propiedad privada mediante la confección de un plan de expropiación de viviendas, importando con ello a Cataluña lo peor de las dictaduras comunistas. Ante la ruina que supondría en estas medidas liberticidas y de quiebra del estado de derecho, desde VOX creemos que la solución al problema de la vivienda en Cataluña debe ir en un sentido radicalmente distinto. VOX representa los derechos e intereses de todos los españoles, y así como defendemos el respeto a la propiedad privada, también defendemos el derecho constitucional a una vivienda digna. El Gobierno de la Generalitat debe suprimir el gasto político al servicio del secesionismo: embajadas catalanas, decenas de chiringuitos o la TV3 y dedicarlo a lo que de verdad importa a los ciudadanos, como educación, sanidad, seguridad o, en este caso, vivienda. El Gobierno de la Generalitat está obligado a liderar con esos recursos públicos la construcción de viviendas sociales para los colectivos más desfavorecidos. En los momentos más duros es cuando debe ser mayor la solidaridad con nuestros compatriotas que lo están pasando peor. VOX va ser el dique de contención frente a sus políticas liberticidas. La solución al grave problema de acceso a la vivienda no vendrá de las políticas de ocupación y expropiación que ustedes irresponsablemente pregonan, sino acabando con el despilfarro de su agenda rupturista y destinando a ello todos los recursos públicos que sean necesarios. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Susanna Segovia.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Gràcies també per fer baixar, o bé, fer pujar, més aviat, la temperatura de l'hemicicle, que algunes estàvem ja amb una mica de fred des d'aquest matí. Nosaltres anunciem que votarem a favor d'aquesta moció. Coincidim en la majoria de punts que es plantegen. Hem de dir també que ens agradava més la moció original, vull dir, tampoc enganyem a ningú si diem que el tamís que han passat els grups de govern, doncs, a nosaltres no ens ha acabat de convèncer. També hem de dir que sí que hem trobat a faltar alguns aspectes que ens semblaven a nosaltres mateixos molt potents i que en el seu moment vam valorar com a interessants entre l'acord de Govern entre Esquerra i la CUP, però que no apareixien, com, per exemple, el fet de no enviar la Brimo i les ARRO als desnonaments, però bé, nosaltres ho hem posat a la nostra moció, i, per tant, hi haurà l'oportunitat de que aquest Parlament voti, en concret, sobre aquest punt de l'acord entre aquests dos partits, que va ser un dels punts que va fer possible la investidura del president Aragonès. I sí, ja s'ha comentat abans, ho ha comentat també la companya del Grup Socialistes, i jo ho vaig comentar a la interpel·lació, i ho hem estat parlant amb la companya de la CUP abans d'entrar al Ple, i és el tema d'aquesta xifra dels 1.000 milions, no?, de si el que diu l'acord de la CUP amb Esquerra i el que diu l'acord de Junts per Cat amb Esquerra és el mateix. Nosaltres considerem que no és el mateix, i és que..., vull dir que la cita textual i l'acord amb vostès, amb la CUP, diu: «destinar 1.000 milions anuals a polítiques d'habitatge, que fins i tot seria poc comparat amb els 2.400 a què diu el CTESC que s'ha d'arribar, però bé, ja seria un gran salt si comptem que venim de 370 milions gastats per la Generalitat de Catalunya en polítiques d'habitatge anuals. Clar, nosaltres entenem –i parlant-ho amb les companyes de la CUP també ho entenen– que vol dir que als pressupostos del 2022 hi haurà diferents partides, que la suma de les quals seran 1.000 milions destinats a polítiques d'habitatge, sigui a l'Incasòl, sigui ara a Drets Socials, que és on estaran les polítiques d'habitatge de la Generalitat de Catalunya. Per tant, entenem que són aquests 1.000 milions, que haurien de ser 1.000 milions, mínim, el 2022, 1.000 milions el 2023, 1.000 milions el 2024. O sigui, acabar la legislatura amb 3.000 milions gastats en polítiques d'habitatge. Seria això. El que diu l'acord de Junts no és això. El que diu l'acord de Junts, textual, és: «arribar a 1.000 milions, sense dir quan. Entenem que comença un acord de legislatura, doncs bé, siguem generosos, arribar a 1.000 milions quan s'acaba aquesta legislatura, que hauria de ser de quatre anys si les legislatures tinguessin una durada normal, que últimament sembla que no que no és així. Però bé, entenem aquests quatre anys que és pel qual es signa un acord d'investidura, i en aquest cas un acord de govern, no només d'investidura. Clar, no és el mateix dir que destinaràs aquest 2022, 400; en el 2023, 450, i llavors, de cop, al 2024, hi destinaràs els 1.000 milions. La suma no dona el mateix, no dona 3.000 milions d'euros. Per tant, hi ha una diferència significativa de milers de milions d'euros, aquí. I això és el que a nosaltres ens agradaria aclarir, perquè, finalment, tal com queda la moció, ens sembla que s'ajusta més al que diu l'acord amb Junts que el que diu l'acord amb la CUP, perquè torna a dir: «arribar fins a mil milions anuals, però no diu quan, i el quan és molt important en aquest cas, perquè són, insistim, milers de milions els que estan en joc. Però bé, nosaltres, igualment, hi votarem a favor, perquè, hi insistim, que és una milloria, és que amb aquests milers de milions es poden fer moltes coses. Es pot fer construcció d'habitatges de protecció oficial de lloguer, es pot fer més compra de tanteig i retracte, es pot fer més rehabilitació amb condicionants a no augmentar el preu de lloguer, per exemple, en el cas que hi hagi ajuts a la rehabilitació, com ja s'està fent en alguns casos a Barcelona, o augmentar els recursos tècnics i els recursos humans per poder desplegar totes aquestes lleis, de les quals s'ha dotat la Generalitat de Catalunya, i que no es despleguen amb tot el seu abast i amb tota la seva potència, com la 24/2015, que no es desplega ni la capacitat sancionadora, ni la capacitat expropiadora en casos de pisos buits. Per tant, eines legislatives en tenim, però no les fem servir prou. En podem fer més; també votarem a favor que hi hagi una nova agenda legislativa, però primer, vull recordar una cosa, la llei de contenció de rendes és una iniciativa del Sindicat de Llogateres presentada per quatre grups parlamentaris, no del Govern, i això és important dir-ho també. No és una iniciativa del Govern. [[Remor de veus.]] I la Llei 17/2019 es va treballar amb les organitzacions i moviments socials, i no hauria estat possible i no tindria el suport que va tenir en aquest Parlament, si no hagués estat pels moviments socials. Per tant, no ens pengem medalles que no ens toquen. I sobretot, intentem, des del Govern, recordar que tenen competències en habitatge, que en tenen moltes, i que les poden desplegar, i que hi poden destinar els recursos necessaris. I és que abans de demanar-ne més..., i jo sé que l'Estatut per molts els queda curt, però és que l'Estatut diu –ho tenia preparat i no em donarà temps de llegir-ho– totes les competències en habitatge que té la Generalitat de Catalunya, totes les que té i que no executa: planificació, ordenació, gestió, inspecció i control de l'habitatge d'acord amb les necessitats socials i l'equilibri territorial; l'establiment de prioritats i objectius de l'activitat de foment de les administracions públiques de Catalunya en matèria d'habitatge i l'adopció de les mesures necessàries per assolir-los, tant en relació amb el sector públic com el privat; la promoció pública d'habitatge –deixadesa–; la regulació administrativa del comerç referit a habitatges i l'establiment de mesures de protecció. I podria seguir. Per tant, potser que comencem executant allò que sí que podem fer i que ja tenim les competències, i avancem després en augmentar aquelles que volem. Gràcies.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Joan Garcia.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, escoltant aquest debat avui, crec que és més que evident que no hi ha hagut voluntat de desenvolupar polítiques d'habitatge públic per part de cap dels últims governs, possiblement si ens traslladem als últims deu anys. I això coincideix també amb el que parlàvem aquest matí sobre la voluntat de fer pressupostos a temps, perquè estem molt condicionats amb les realitats, i la voluntat, inclús de prorrogar-los, no? Ara estàvem parlant de tota una sèrie de recursos que necessitem. Doncs és així: no hi ha hagut una voluntat per arribar a fer polítiques d'habitatge en els últims anys, i jo crec que inclús els grups de govern podrien donar-nos la raó sobre això. Després podem parlar, inventar-nos que l'enemic de l'habitatge estava més enllà de les Terres de l'Ebre, o més enllà d'on es vulgui, amb les raons que es vulguin, però és evident que hi ha una part pròpia de falta de capacitat de fer aquestes polítiques. No s'està complint el compromís establert a la Llei 18/2007 d'arribar al 15 per cent de l'habitatge públic a Catalunya; estem sobre el 2, i pràcticament ens queden només sis dels vint anys que ens vam prometre o es va considerar posar com a fita per arribar a aquestes capacitats. I és que estem també per sota de la mitjana espanyola i per sota d'altres comunitats en la inversió en habitatge públic. I això sí, encapçalem el número de desnonaments a tot Espanya. Per tant, tenim un problema greu, i això crec que ja ho hem vist i ho hem constatat per part de tots els grups ara mateix, i avui ho veurem en aquesta moció i en la que ve després. Des de Ciutadans reclamem una política de planificació d'habitatge públic. Per això hem insistit en diferents legislatures, i aquí es parlava molt d'aquests 1.000 milions. Recordo el meu company, Sergio Sanz, el 2016, parlant dels 1.000 milions, i inclús, doncs, veient que l'equip de govern, llavors de Junts pel Sí, en aquell moment, no li feia cap tipus de cas. Ara ho porta al seu programa de govern; benvingut sigui, però aquests 1.000 milions que s'haurien d'haver aprovat el 2016 i que ja haurien d'estar als pressupostos, no van ser-hi el 2017, ni el 2018, ni el 2019, ni el 2020, i aquest any, com que no hi hauran pressupostos –perquè ja s'ha dit aquest matí que no hi haurà pressupostos–, tampoc hi seran. Per tant, hem perdut uns quants anys i uns quants milions d'inversions. Per tant, i aquí discrepem clarament del que diu la moció de la CUP, nosaltres crec que necessitem una inversió pública en construcció d'obra nova de lloguer. I això no m'ha quedat molt clar a la seva moció, perquè a la part, diguéssim, expositiva, no a la part resolutiva, parlen, i aquí és just..., que la política d'habitatge no es pot basar en la construcció, perquè genera gasos d'efecte hivernacle i destrueix el territori. Per tant, no em queda clar si aquests 1.000 milions són per fer promocions noves o no sé si per a altres tipus de polítiques, que m'agradaria molt que ens poguessin com a mínim explicar, perquè no ho acabem de tenir molt clar. Creiem que és important introduir al mercat nous habitatges, noves promocions, perquè això, evidentment, qui pot una mica, doncs, entendre com funciona el mercat, suposarà una reducció dels preus i, evidentment, també de la relació oferta-demanda una millora de l'accés a l'habitabilitat de molts catalans. Per tant, nosaltres som partidaris que es puguin utilitzar aquests 1.000 milions. De fet votarem a favor a aquest punt de la moció. I som partidaris que es facin, doncs, com a obra nova o obra pública de lloguer. Efectivament, no és l'única mesura ara mateix que podríem exposar per treballar. Hem de parlar també dels arrendadors i arrendataris també, de les dues figures, d'aquell que posa el seu pis en lloguer, com incentivar que el posi al mercat. Crec que a la moció que tenim després podrem parlar també de tot això. Nosaltres no creiem en la política que està defensant també en aquesta moció la CUP, que s'apropa molt a aquesta política de certa confiscació. Pretenem o volem que es pugui parlar de promoció d'incentius, de bonificacions, per exemple, sobre el tram autonòmic de l'IRPF per a aquell que posa el seu pis en lloguer, i altres tipus de fórmules per ajudar tant el que arrenda com el que està volent tenir accés a l'habitatge. Ja ho hem dit, votarem..., donarem suport a aquest punt, a aquests famosos 1.000 milions, perquè ho hem defensat sempre, és una proposta nostra, és una proposta de Ciutadans, i a la resta, doncs, evidentment, per molts motius votarem que no. Gràcies.
Gràcies. I a continuació i en darrer terme parlarà, en nom del Grup Mixt, la diputada senyora Eva Parera.
Moltes gràcies, presidenta. Bona tarda a tots. Suposo que no sorprendrà als companys de la CUP si els dic que no comparteixo gran part de la seva la seva proposta. Tot i així alguna cosa els hi votarem a favor, que no tot és un vot negatiu. Sí que hi ha una frase que em va deixar molt perplexa quan vaig llegir la moció, vostès diuen textualment: «La política d'habitatge no es pot basar en la construcció. Haig de reconèixer que em vaig quedar morta. Vaig dir, doncs, m'explicaran com fem habitatge si no construïm. Diuen: «S'ha de basar en la rehabilitació. Cert, és cert, hem de rehabilitar moltes «vivendes; més del 70 per cent de les «vivendes no les tenim ben rehabilitades i s'han de rehabilitar. Però no només amb la rehabilitació; hem de fer..., ha de basar-se també en la construcció. És la millor manera d'abaixar preus de lloguer: més demanda per a l'oferta; més oferta per a la demanda. És l'única manera, és la manera de no haver d'entrar a regular un mercat i fer que el mercat es reguli sol. Però això marca una clara ideologia. Si vostès ens diuen: «la política d'habitatge no es basa en la construcció, sembla que defensin que es basi en l'ocupació il·legal. Doncs no, la política d'habitatge no es basa en l'ocupació il·legal. Vostès en moltes de les seves declaracions i en moltes de les seves afirmacions i polítiques que defensen pretenen defensar un dret que és el dret de l'habitatge vulnerant un altre dret que és el dret a la propietat privada. I tots dos drets estan recollits a la Constitució i té tant valor un dret com l'altre. Però vostès sembla que aquest segon dret l'obvien. Jo crec que l'obligació que tenim des dels poders públics és enviar un missatge molt clar: és tolerància zero amb les ocupacions il·legals i polítiques actives per donar suport a les persones amb necessitat d'habitatge. I aquestes polítiques actives són obligació de l'Administració, no són obligació dels privats. I aquí hi ha una deixadesa de funcions per part de les administracions públiques, que el que fan és derivar la responsabilitat cap al privat com si fos un delicte ser propietari. No és un delicte ser propietari. I l'Administració no li ha de dir a un propietari què ha de fer amb la seva propietat. I tot això ho embolcallen amb un discurs superpopulista dels fons voltors, que són el menor dels menors dels menors dels tenidors de les propietats que hi han a Catalunya i dels habitatges que hi han a Catalunya. I sens dubte cal lluitar contra els fons voltor, és clar que sí, però vostès no poden criminalitzar tot el sector privat; no poden criminalitzar els promotors; no poden criminalitzar els constructors, i, sobretot, no es poden fer polítiques actives sense la participació, la complicitat i el consens d'aquells qui fan «vivendes –dels constructors i dels promotors. I aquesta complicitat no s'aconsegueix mitjançant la imposició, l'estigmatització, la criminalització i el discurs contra ells; s'aconsegueix amb el diàleg, s'aconsegueix amb polítiques que incentivin que construeixin habitatge, que destinin habitatge a «vivenda social. On està l'autocrítica aquí? On està l'autocrítica de les cues que hi ha a les taules de l'emergència habitacional? Perquè n'hi ha de llarguíssimes. On estan les crítiques amb les màfies que exploten les pobres persones que estan en aquesta cua de l'emergència habitacional? On estan les actuacions contra això? On estan les actuacions contra les màfies que ocupen «vivendes per explotar gent desesperada que necessita un sostre on viure? On estan? No hi són, ni una sola paraula. I agafen la política antidesnonament i ho confonen tot: confonen gent amb problemes econòmics reals amb ocupacions il·legals o ocupacions mafioses. I de tot això en fan un mix superpopulista, que segur que dona molts vots, però que sense rigor no es solucionarà el problema d'habitatge en aquest país. Moltes gràcies.
I ara, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Sí, a veure, tinc molt poc temps i haig de contestar moltes coses. Aniré ràpid. Amb relació als comuns, no hi és tot, evidentment, no hi és tot, és que no podíem posar en una moció tot el que serà la nostra política. No es preocupin que d'habitatge en parlarem a moltes sessions de ple, farem moltes interpel·lacions i moltes més mocions. Pel que fa a la recomanació de que llegeixi el ministre Ábalos. Jo del ministre Ábalos he llegit una cosa, que és que l'habitatge és un bé de mercat, i no penso llegir res més del ministre Ábalos, perquè, evidentment, està a les antípodes del que pensem el meu grup parlamentari. [[Alguns aplaudiments.]] D'altra banda, tampoc no pensem fer cap tipus d'autocrítica amb relació a les polítiques d'habitatge. O sigui, només ens faltaria a sobre haver de fer autocrítica. El sistema no ha fet bé i no és culpa d'aquells que són més desafavorits. Pel que fa també a dir «no a l'agenda legislativa pròpia, que el que cal és seguretat jurídica. A veure, és que amb la seguretat jurídica –perdonin, eh?–, no es té garantit un sostre. Vull dir, jo crec que ja s'ha de començar a prioritzar les coses. I quan parlen de populisme –que, bé, ja ho he trobat absolutament fora de lloc–, el que em sembla absolutament populista és presentar al Tribunal Constitucional la setmana passada la llei de contenció de rendes, i d'aquí uns minuts votarem una moció que han consensuat amb els comuns on diuen que destinaran recursos econòmics a la llei que vostès han portat al Constitucional la setmana passada. Però com algú em pot parlar de populisme? Vostès presenten recursos d'inconstitucionalitat i ens venen aquí al Ple d'aquest Parlament a dir que es destini a aquesta llei per la que han presentat el recurs d'inconstitucionalitat? Això sí que és populisme, no? Pel que fa als «despilfarros i als «xiringuitos, jo no sé si entra en el concepte de «xiringuito la Sareb i el seu consell d'administració i tots els plusos que es reparteixen aquests senyors i que acaben generant un deute públic de 34.000 milions d'euros per la nefasta gestió. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Jo crec que això, segurament, entra en el seu concepte de «xiringuito. I me queden... Ja està. Vale. [[Rialles.]] Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I a continuació procedirem a la votació... [[Lorena Roldán Suárez demana per parlar.]] Sí, senyora Roldán?
Sí, presidenta; per demanar votació separada del punt 1 i el punt 3, que aquests podrien anar junts, i també la lletra c del número 5. [[Pausa.]]
M'ha dit el punt 1, el punt 3 i la lletra c del punt 5. [[Pausa i veus de fons.]] Perfecte, era una transacció, perdó, no em sortia al text. Alguna indicació més? [[Pausa.]] Sí, senyora Romero?
Votació separada del punt 2.b i c.
Dos b i c. Hi ha alguna altra petició de votació separada? No? [[Pausa.]] Senyora Romero, és que no tenim... [[Veus de fons.]] Perquè aquí tenim el punt 2, amb una esmena acceptada de Junts per Catalunya i Esquerra, però no ens surt amb subapartats.
Al que ens han passat, després hi ha una transacció que hi ha punts a, b, c. El b i el c.
D'acord. [[Veus de fons.]] El b i el c. [[Remor de veus.]] Però és del punt 4, eh? [[Veus de fons i pausa.]] D'acord, ja hem aclarit..., perquè tots sapiguem exactament què votem. Votarem en primer lloc, conjuntament, com han demanat del Grup Mixt, els punts 1 i 3. D'acord? [[Pausa.]] Comencem la votació... Un moment. Comença la votació. Els punts 1 i 3 han quedat aprovats per 120 vots a favor i 11 vots en contra. A continuació votarem el punt 5.b. Sí? [[Pausa.]] Comença la votació... [[Veus de fons.]] Sí, 5.b. L'ha demanat el Grup Socialistes. [[Veus de fons.]] M'han demanat el 5.b i el 5.c. D'acord? [[Pausa.]] És el que votarem ara. I després votarem la resta de punts conjuntament. Tornem a fer la votació del punt 5.b. Comença la votació. El punt 5.b ha quedat aprovat, amb 78 vots a favor i 53 vots en contra. Ara farem el punt 5.c. Comença la votació. El punt 5.c també ha quedat aprovat, amb 78 vots a favor, 50 vots en contra i 3 abstencions. I ara votem la resta de punts de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 110 vots a favor, 20 vots en contra i 1 vot que no ha estat comptabilitzat. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques per a garantir el dret a l'habitatge]] [[302-00007/13]] Passem, doncs, al vintè punt de l'ordre del dia, la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques per garantir l'habitatge, que ha presentat el Grup Parlamentari d'En Comú Podem. Per exposar-la té la paraula la diputada Susanna Segòvia.
Bé. Moltes gràcies de nou, presidenta. De nou, diputats, diputades... Avui tenim un dia intens. Durant la interpel·lació vam preguntar al conseller Puigneró, en aquell moment, que és qui ens va respondre la interpel·lació, on anirien a parar les polítiques d'habitatge, i en aquell moment no ens ho va poder contestar, ho va fer aprofitant després la interpel·lació de la CUP. Ara sabem que les polítiques d'habitatge, doncs, van a la conselleria d'Afers Socials, que serà ara la responsable de garantir les polítiques per garantir el dret a l'habitatge a Catalunya. Però, pel que sabem, l'Incasòl segueix estant a Territori, entenem; clar, l'Incasòl, que és el principal ens regulador de totes les polítiques en matèria de sòl, d'urbanisme, bé, i executor, i també el responsable de la construcció d'habitatge de protecció oficial, de la construcció d'habitatge públic de la Generalitat de Catalunya. Comprendrà, consellera, que nosaltres comencem aquesta legislatura una mica sobtades i una mica sorpreses on no acabem d'entendre com funcionarà aquesta coordinació entre la seva conselleria i la conselleria de Territori; no acabem d'entendre si això serà realment un impuls de les polítiques de promoció de l'habitatge públic a Catalunya o si ens acabarem passant en aquestes coses de a qui li toca què, qui té els diners per fer què, qui fa els recursos, per a què. No tenim gaires esperances, ens sembla que no és una bona notícia aquesta divisió de les polítiques d'habitatge. Creiem que això no ajudarà a augmentar..., pel dèficit històric d'habitatge públic que tenim a Catalunya, que recordem que està a l'1,5 per cent del parc total d'habitatge, molt lluny –molt lluny– del 15 per cent, que és la mitjana europea i que a més a més fixa també la llei pel dret a l'habitatge. Per tant, esperem que realment s'hi posin, a treballar, i s'hi posin a treballar aviat, perquè hi ha molta molta feina per fer. I ja ho hem dit més d'un cop, i és un exemple que està a la premsa i que està a tot arreu, i és que ara mateix, doncs, l'Ajuntament de Barcelona estigui construint, ara mateix, 2.300 pisos a Barcelona i l'Incasòl només trenta-sis, i que a tot Catalunya l'Incasòl en té en marxa ara mateix 1.700. Per tant, molt lluny de ser aquesta immobiliària pública, aquest agent de la construcció i la promoció de l'habitatge públic que hauria de ser l'Incasòl. De fet, el CTESC demana arribar a un ritme de 25.000 unitats anuals per poder assolir el 15 per cent d'habitatges principals destinats a polítiques socials en un termini de vint anys, 25.000. N'estem lluny, n'estem molt lluny. I nosaltres insistim que no tot ha de ser construcció, hi estem d'acord, amb això. Hi ha moltes maneres de recuperar i enfortir el parc d'habitatge públic, però la construcció i la promoció d'habitatge públic de lloguer és fonamental. Nosaltres ja vam dir a la interpel·lació que hi ha moltes coses que es poden fer des de la Generalitat per fer front a l'emergència habitacional i per evitar la sagnia de desnonaments que estan havent-hi de tot de gent que no pot assumir i no pot assolir un habitatge digne i de qualitat, a banda d'enviar la Brimo i les ARRO. Justament això és una de les coses que els hi demanem que no facin. I és una de les coses que posem en aquest acord perquè també ha estat recollit en un acord que s'ha signat de cara a la investidura i que nosaltres creiem que és necessari que es posi negre sobre blanc i que es voti. No cal enviar la Brimo a la gent que atura desnonaments. No cal enviar la Brimo als desnonaments. I això és una cosa que demanem que aquest Parlament es posicioni, perquè el que cal –i és el que nosaltres demanem– és que la Generalitat tingui una unitat de mediació, una unitat antidesnonaments d'àmbit català, que intervingui en les situacions d'emergència habitacional abans d'arribar a la situació d'enviar la Brimo al desnonament, que acompanyi les famílies, que estigui amb la víctima. Abans s'ha esmentat el Segundo, que efectivament es va suïcidar quan venia un desnonament, quan venien a fer-lo fora de casa seva, perquè va haver-hi un jutge que no va voler atendre l'informe de vulnerabilitat dels serveis socials i que es va negar a aplicar la llei que ara mateix impedeix aquest tipus de desnonament. Aquesta persona ha de tenir un acompanyament, també; persones com el Segundo han de tenir un acompanyament, han de tenir la presència de la Generalitat de Catalunya abans de que arribi a aquesta situació. I no poden deixar-ho tot, com fan sempre, en mans dels ajuntaments. Quina és l'actitud i quina és la política, quina és la presència de la Generalitat de Catalunya quan hi ha un desnonament. Hi han molts punts en aquesta moció. Nosaltres el que volem és que es reactivi d'una vegada el Pacte nacional pel dret a l'habitatge, que és una cosa que ja vam demanar moltes vegades a la passada legislatura i que no s'ha posat en marxa. Demanem que s'aprovi d'una vegada el pla territorial sectorial de l'habitatge, que entenem..., bé, no sabem si ara això seguirà a Territori, si ara se n'encarregarà vostè. Entenem que seguiria a Territori, tot i que és la principal eina de planificació de les polítiques d'habitatge, però que està aturat des de fa molt de temps i el que han fet amb una esmena és allargar encara més el termini. Acceptem l'esmena perquè d'una vegada per totes s'aprovi. I sobretot insistir molt en la necessitat d'augmentar el parc d'habitatge públic i de destinar-hi els recursos. També hem insistit i hem intentat arribar a un acord amb el Govern, i no ha estat possible, en la necessitat de les modificacions legislatives que permetin revertir llicències en les zones d'alt nivell de tensió en el mercat de l'habitatge. Això no ha estat possible perquè vostès feien esmenes que el que deien era «no cal modificar la llei. Vostès, que són tan donats a tenir iniciativa legislativa i a ser desobedients i a ser valents, no entenc per què no poden modificar una norma pròpia per aconseguir que els habitatges turístics passin a ser habitatges residencials. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Segovia. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Eva Candela, en nom del Grup Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, presidenta. El Grup Socialistes i Units per Avançar hem presentat sis esmenes a la moció del Grup Parlamentari d'En Comú Podem. Són unes esmenes que l'únic que volien era precisar algunes de les qüestions plantejades i, en tot cas, desdoblar alguns acords. De tota manera, hem arribat a alguna transacció. Moltíssimes gràcies, Susanna. En concret, la primera esmena de l'acord primer el que volia era enumerar els diferents actors que pensem que han d'estar en l'espai de debat i de diàleg en la definició d'un pacte nacional per l'habitatge –administracions locals, agents socials, econòmics, sindicats...–, perquè la concepció d'un pacte nacional és aquesta, la resposta col·lectiva, l'estratègia col·lectiva on totes les participants analitzen, debaten i arriben a acords per definir els objectius. Ja, com ha comentat la companya d'En Comú Podem, s'havia impulsat altres vegades el plantejament d'un nou pla nacional per l'habitatge i ens havia sobtat molt que en tota la llista que es va anomenar pel molt honorable president no hi hagués aquest pacte. Bé, avui sembla ser que sí que sortirà aprovat. I no entenem, així, com va manifestar en una pregunta oral el conseller..., quant a la referència de no tenir en aquesta llista el pacte nacional per l'habitatge, el conseller Puigneró va contestar: «Som els dels fets i no els de les paraules. Però permeti'm que ho posi en dubte. Fets, per exemple, com el pla territorial sectorial d'habitatge, d'on també es parla en l'acord segon d'aquesta moció, un pla territorial aturat en l'aprovació inicial l'any 2019 i del que no tenim més notícies; un pla territorial també de vital importància, perquè ha de servir de marc orientador de les polítiques d'habitatge a tot el territori de Catalunya, tal com defineix la llei pel dret a l'habitatge; un pla sectorial que si triga gaire –i sembla que sí que trigarà una miqueta més– ara naixerà ja caducat, perquè les dades estaran desfasades, dades sobre la demografia, sobre els col·lectius vulnerables, sobre l'estat del parc edificat, sobre els habitatges disponibles, sobre el sòl disponible i un llarg etcètera, però que aquest llarg etcètera ja tampoc, com deia la companya, no sabem amb qui l'haurem de parlar, si amb una conselleria o amb una altra. Bé, el text transaccionat pel Govern amb les companyes d'En Comú Podem situa l'aprovació en fase inicial durant l'any 2021. Ens queda el dubte de si és que ja estava a punt, per quin motiu no el poden aprovar abans de tres mesos, i potser té a veure amb el canvi aquest que parlàvem de conselleria. I també se'ns presenta el dubte d'on estarà l'Incasòl, perquè és el braç executor de totes aquestes polítiques. I tornant als fets i no les paraules, que ens deia el conseller Puigneró, fets com els recursos que s'han dedicat a polítiques d'habitatge totalment insuficients, però ara diuen que sí, que estan en els acords signats. Bé, aquest Govern no és nou, ja porten uns anys a l'esquena; veurem quina proposta de pressupostos fan. I de fets en manquen, i molts, però aquí a més hi ha paraules que el conseller hauria de mirar com diu, i és quan es posa a la boca el món municipal i demana que els ajuntaments tinguin una implicació. A veure, consellera, avui que no hi ha el conseller Puigneró, els ajuntaments tenen tota la implicació, estan al peu del canó dia rere dia, intentant posar solucions amb les eines que tenen, reinventant-se cada dia, suplint la inacció que està tenint durant els darrers anys la Generalitat. Des del nostre grup parlamentari, agrairíem que es tingui un respecte per tota la tasca que tenen cada dia els ajuntaments. I una qüestió important és el pressupost que es destinarà a habitatge en els propers anys. I no acabo de tenir clara quina és la intenció del Govern, ja ho hem parlat abans amb els dos pactes, i, bé, sembla que anem aclarint que sí que seran els 1.000 milions anuals. Estarem atents. Quant a l'acord de recuperar el Decret 17/2019, el nostre grup parlamentari ja es va comprometre a treballar i presentar esmenes al text. Ara la llei està presentada com a projecte de llei, i treballarem per poder-hi fer les esmenes adients. I no donarem suport a l'acord relatiu a la Llei 11/2020, perquè poden vostès posar tots els rebutjos als posicionaments que vulguin, però la realitat és la que és i és tossuda, i vostès ja sabien que no tenien competències per aprovar-la des del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, i tot això el que dona és inseguretat jurídica i desconcert a la ciutadania. Però, tot i sabent-ho, ho tiren endavant i poden culpabilitzar el Govern d'Espanya de tots els seus mals. I, miri, la veritat és que a mi em sembla que estan atrapats, i atrapats en un bucle. I només una frase, encara que no puc acabar el que tenia preparat. Senyora Vinyets, llegeixi, perquè llegir és bo, i estem informats de totes les coses.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Cristina Casol.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, pel dret de l'habitatge digne i de qualitat, compartim que cal impulsar plans d'ordenació i espais socials de debat molt amplis, com són el pacte nacional pel dret a l'habitatge i el pla territorial sectorial d'habitatge de Catalunya, amb la voluntat d'arribar a finals d'aquest 2021 a ratificar l'aprovació inicial, amb un objectiu molt clar i únic, que és mobilitzar tot el sòl de reserva per a noves promocions d'habitatge protegit, fent una crida sobretot als ajuntaments que disposen d'aquest tipus de sòl per a la construcció, per a la realització de nous habitatges. I seguim amb els ajuntaments, als que també fem partícips de tres aspectes claus en aquest repte. Instar la seva capacitat sancionadora en dues vessants: la primera, seguir fent camí per la llei 24 i fer corresponsables als grans tenidors, i per tant sancionar l'incompliment dels casos en què no es produeix un lloguer social obligatori, i també als ajuntaments inclosos en l'àrea tensa perquè considerin exercir la seva capacitat sancionadora respecte d'expedients oberts sobre possibles vulneracions de la norma en contractes d'arrendaments. També els demanem la seva col·laboració en forma de pla de xoc juntament amb la Generalitat perquè volem aconseguir els habitatges necessaris per eliminar les llargues cues d'espera de les meses d'emergències de Catalunya i els instem amb els programes com Reallotgem o amb el programa 60/40. També treballem per la revisió dels protocols de llançament i pels dispositius policials. Proposem al Govern que revisin les diligències dels protocols d'execució de les diligències de llançament per tenir molt més temps per mediar o per trobar una alternativa d'habitatge. La comunicació de la situació de vulnerabilitat de les persones demandades s'ha de produir en el moment d'incoació o d'admissió a tràmit de la demanda, i no en el moment del llançament, per tal de que es pugui iniciar al més aviat possible la mediació amb la propietat. I en el cas de que no funcioni, que es disposi de molt més temps per trobar un habitatge per a les persones. Pel que fa als dispositius policials de desnonaments, la protecció del dret a l'habitatge és prioritària per aquest Govern, i com ho és també protegir les persones. Per aquesta raó, també participem en la revisió dels protocols policials amb la finalitat de reduir la conflictivitat i la tensió, tot i mantenir l'ordre públic, i evitar al màxim possible actuacions intimidatòries o de força davant..., i especialment davant de les persones més vulnerables. I, finalment, tres peticions al Govern perquè faci al Gobierno de España. Cal que el Gobierno de España, «el más progresista de la historia, prorrogui la suspensió de desnonaments de persones vulnerables que viuen en propietats de grans tenidors, ja que la situació d'emergència provocada per la covid es perllonga molt més enllà de l'estat d'alarma. També calen moltíssims més recursos per respondre a aquesta emergència residencial cronificada, calen moltíssims més recursos; per això no s'hi val retallar el plan estatal de vivienda. I també remarcar que no és digne el seu posicionament en forma de recurs al Tribunal Constitucional, perquè el seu posicionament i la nul·la responsabilitat envers els més vulnerables només produeix patiment i desesperació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari VOX, el senyor Andrés Bello.
Señora presidenta... Señores diputados, como ya he comentado antes, la situación de la vivienda en Cataluña se caracteriza por una escasez de oferta y unos precios elevados que imposibilitan el acceso a este derecho a cada vez más ciudadanos. Los diversos gobiernos separatistas que con diferentes colores han gobernado ininterrumpidamente Cataluña durante los últimos cuarenta años son culpables de esta situación. También han ayudado a agravar este problema las medidas intervencionistas del Gobierno de la ciudad de Barcelona, del mismo partido que presenta esta moción, y, por supuesto, el actual Gobierno de España, del que su partido forma parte, volcado en la propaganda e incapaz de tomar medidas serias para mejorar el nivel de vida de los españoles. La falta de inversión privada en vivienda, motivada por la inseguridad jurídica y el intervencionismo público en el sector, así como la escasa dotación en los presupuestos públicos, nos han llevado a esta situación. Las largas listas de espera de catalanes que aspiran a poder ejercer su derecho a la vivienda no paran de crecer; el parque de viviendas públicas está muy por debajo de la media europea. Vuelvo a mencionar a Segundo, vecino del barrio de Sants que se suicidó cuando iba a ser desahuciado por impago. Sirvan en estas palabras para mandar de nuevo nuestro cariño a sus allegados. Llevaba tres años en paro y no podía pagar el alquiler, y el piso es de una persona jubilada que lo tenía alquilado como complemento a su pensión. Ninguna administración detectó la situación de precariedad de Segundo ni le ofreció una alternativa. Los gobiernos están obligados a dar respuesta a este drama social proveyendo a los más necesitados de vivienda pública digna, y no trasladar la presión, responsabilidad y culpabilidad a los propietarios atacando su fuente de subsistencia. Hoy, el Grupo En Comú Podem nos presenta una moción con unas medidas que van en el sentido opuesto al que necesita el sector. Proponen aprobar un plan de vivienda pactado, pero en el que se han olvidado de incluir a una parte importante del sector: precisamente aquellos que crean riqueza. En esas mesas de trabajo deben estar quienes construyen las viviendas. Quieren trasladar a ciudadanos y a empresas obligaciones que corresponden a las administraciones públicas, como la dotación de viviendas a las personas más vulnerables. Perseveran con sus limitaciones a la libertad de pactos mediante la fijación de las rentas por la Administración, medida que ya ha fracasado en otros países provocando el efecto opuesto al pretendido. La aplicación de estas medidas supondría continuar en el proceso de empeoramiento del mercado de la vivienda, por lo que desde VOX creemos que la solución debe ir en un sentido radicalmente distinto: hay que dar confianza y seguridad jurídica al mercado –sí, mercado– de la vivienda para permitir que los inversores privados puedan invertir con garantías en este mercado y crear riqueza. Es decir, todo lo que ustedes pretenden dinamitar, como buenos comunistas que son. También el Gobierno de la Generalitat debe liderar, con recursos públicos, la construcción de viviendas sociales para los colectivos más desfavorecidos. En los momentos más duros es cuando debe ser mayor la solidaridad con nuestros compatriotas que lo están pasando peor. VOX defiende el respeto a la propiedad privada y el derecho constitucional a una vivienda digna. Queremos que los jóvenes se puedan emancipar, que las familias puedan tener un hogar en el que prosperar, que los más necesitados dispongan de una vivienda digna. Frente a las fuerzas políticas tradicionales que ignoran las urgencias sociales de los ciudadanos y frente a los proyectos totalitarios de la izquierda radical, en VOX vamos a ser garantía de la defensa de los derechos y libertades de todos los catalanes. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, per defensar les esmenes presentades, el diputat del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana Pau Morales.
Bé. Moltes gràcies, molt honorable presidenta. Il·lustres diputats i diputades, ara entraré en el contingut de la moció, però deixin-me aprofitar –i el fet de que hi hagi dues mocions seguides sobre habitatge dona aquestes ocasions– per respondre a una de les diputades, doncs, que ha parlat anteriorment. Parlava, no?, la senyora diputada del PSC d'inseguretat jurídica. Escoltin, inseguretat jurídica, al nostre entendre, és posar que regularien els preus del lloguer en un acord de govern, no fer-ho durant mesos, quan ho fem des del Parlament de Catalunya a partir de les iniciatives dels agents socials votar-ho en contra però quedar-se aquí, i a una setmana de que s'acabi el termini de recurs, llavors recórrer-ho, quan s'ha dit que allò que s'havia posat en l'acord d'investidura ara igual ja no ho regularem, i després, en un termini de cinc dies, passar d'«ho recorrerem i demanarem que se suspengui, amb nou mesos ja d'aplicació, a «ho recorrerem però que no se suspengui i «ho regularem nosaltres i després ja no. Per tant, escolti'm, inseguretat jurídica..., aquí el que hem de fer, la millor manera de garantir la seguretat jurídica és drets per tothom, drets per la ciutadania, que el dret a l'habitatge estigui garantit. I això és el que estem intentant fer des d'aquest Parlament. Bé, sobre la moció, comentar que evidentment, doncs, seria molt difícil no estar d'acord amb gran part del contingut d'aquesta moció, que compartim. De fet, hem anat veient, no?, com amb la llei de contenció de rendes, amb la llei de mesures urgents que es va presentar fa pocs dies a registre, també ara amb la moció que hem votat abans, com hi ha una majoria en aquest Parlament molt àmplia que està a favor del dret de l'habitatge i que vol anar més enllà amb polítiques a favor del dret de l'habitatge. I, per tant, creiem, doncs, que seria una molt bona oportunitat, ostres!, que sortíssim una mica de la barrera i baixéssim una mica a posar-nos a treballar colze a colze en aquestes qüestions. Celebrem, doncs, que hem pogut transaccionar algunes qüestions. Malauradament, aquest cop no ens hem pogut posar d'acord en tot. I aquí sí que voldríem dir i voldríem recordar que vostès, senyors d'En Comú Podem, no estan aquí per defensar el Gobierno i el PSOE de les crítiques, sinó que el que esperem –i malauradament ens han eliminat una frase d'una proposta d'esmena que, en canvi, sí que l'hem pogut votar en la moció de la CUP– és que empenyin per fer aquestes polítiques socials i per defensar, doncs, aquestes iniciatives catalanes. I, per exemple, en el punt d'evitar els llançaments dels desnonaments en els quals estem d'acord amb l'objectiu, cal tenir present que una de les limitacions que tenim és que cal la modificació de la llei d'enjudiciament civil, cosa que vam proposar al Congrés, que malauradament, doncs, no ha prosperat. I, per tant, el que ens queda és oferir el compromís del Govern per evidentment continuar trobant sortides, creant alternatives, canviant els protocols. I és tota una feina, doncs, que haurem d'anar fent. Igual que també ens ha sabut greu que en el punt 8 no haguem pogut transaccionar quan nosaltres demanàvem: «Escolta'm, la Generalitat i els ajuntaments. I posem-nos-hi tots, a oferir, a acabar amb aquestes meses d'emergència i a oferir en el termini d'aquest any l'habitatge per tothom. No vulguem situar sabent que no podrem, que no tindrem suficients eines per resoldre només amb la Generalitat. I, escolta'm, segur que tots els ajuntaments estaran més que disposats a ajudar. I m'agradaria també..., acabant, doncs, amb una intervenció que ha sortit abans. Efectivament que nosaltres volem centrar la política catalana en aquells elements determinants per la vida de les persones, i que ens calen totes les eines. I llavors és evident que se'ns queda curt l'Estatut. La notícia seria que a vosaltres no se us quedés curt. I, per tant, com que estem convençuts que així és, doncs segur que podrem anar trobant aquest camí compartit. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació té la paraula per fixar la seva posició la diputada Montserrat Vinyets, en nom del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular – Un Nou Cicle per Guanyar.
Presidenta... Diputats i diputades, amb relació a la moció dels comuns, aquest grup parlamentari hi votarà a favor, de la moció, excepte en el punt 4 bis, que hi votarem en contra, i 9 bis, que ens abstindrem; de la resta de punts votarem a favor, si bé hi ha coses que ens generen contradiccions, fem un capmàs global i el nostre vot serà afirmatiu. Estem d'acord en posar en marxa el pacte nacional per l'habitatge, el pla territorial sectorial d'habitatge; treballar per recuperar el Decret 17/2019 –de fet, fa uns dies vam registrar ja aquest nou text legal que l'ha de substituir–; dotar també de recursos econòmics aquesta Llei 24/2015, que, com la diputada dels comuns ens ha recordat, ve dels moviments socials, als qui donem les gràcies per la seva feina i emplacem per continuar treballant per garantir drets, perquè és la garantia de que els drets es basteixin en la seva forma més plena; incrementar amb els 1.000 milions, que ja ha quedat ben clar que són 1.000 milions anuals. I, bé, per tant, per tot això, els hi votem a favor. Nosaltres entenem que cal fer un pas més –i veiem que vostès estan també vinguent, no?, a entendre que cal fer un pas més, pel seu vot positiu a l'anterior moció–, i els emplacem en aquesta nova agenda legislativa que, entre la disjuntiva entre l'apuntalament del règim del 78, l'apuntalament de partits polítics convencionals com el PSOE, l'apuntalament de partits com PP i tota la resta, i de tribunals constitucionals, vostès, entre l'apuntalament del 78 i la construcció i garantia de drets, es situïn al nostre costat i marxin dels cants de sirena del Partit Socialista. Perquè, per exemple, amb la llei de contenció de rendes, el que faran en aquesta nova ley de vivienda és prendre aquests índexs de referència dels lloguers com uns índexs per tenir coneixements sobre l'estat del mercat que no seran vinculants. Per tant, el règim del 78 no és garantia de res. I, per tant, cal que passem pàgina, que bastim la nostra pròpia legislació i que recuperem i anem més enllà de tot el que deia el diputat de Ciutadans: aquesta llei del 2007, doncs, portar-la fins a les seves màximes conseqüències. I amb relació a aquesta moció –i ja ho he dit en la meva anterior intervenció–, doncs, nosaltres hem entrat una mica en curtcircuit quan hem vist els punts sisè i cinquè, que és el que han transaccionat comuns i el Partit Socialista, perquè, bé, com ja he dit, vostès parlen de seguretat jurídica com a gran mantra però alhora tenen comportaments jurídics, posicionaments, que entren en absoluta contradicció: al mateix moment que presenten recursos d'inconstitucionalitat presenten mocions en un ple on diuen que s'ha de dotar de mitjans econòmics aquella llei que vostès entenen que s'ha de suspendre. Per tant, aquells qui primer falten al principi de seguretat jurídica de qualsevol sistema legal són vostès amb la seva manera de procedir. Amb relació al nostre vot negatiu al punt 4 bis, hi votarem en contra perquè vostès vinculen les vies de negociació amb que les ocupacions dels habitatges no siguin delictives o conflictives. Llavors a nosaltres se'ns genera el dubte de què entenen vostès per «delictives. Què és, que els mediadors hauran d'instar algun procediment per aclarir si una cosa és delictiva o no és delictiva? Quan una conducta pot ser conflictiva o no? Són conceptes jurídics absolutament indeterminats. I, per tant, no podem votar a favor d'aquest punt. I amb relació al punt 9 bis, ja hem dit en altres ocasions –i ens hi abstindrem– que no podem basar les polítiques en les transferències de recursos públics a mans privades. No hi votem en contra, perquè hi ha una situació d'excepcionalitat. I per això, però, volem mostrar la nostra disconformitat amb aquesta manera de fer les polítiques d'habitatge. I, per tant, nosaltres ens hi abstindrem. I em queden vint segons per contestar això que calen més pisos per garantir el dret a l'habitatge. Nosaltres entenem que no. És que de què ens serveix construir més si resulta que cada vegada es donen més llicències urbanístiques i, per tant, els habitatges es destinen a finalitats que no són les de satisfer la demanda d'habitatge? Per tant, per molt que anem construint, si no els destinem a l'habitatge, de res ens serveix construir, només de trinxar territori. Gràcies.
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Joan García.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas, bueno, volveremos a..., o intentaremos completar parte de los argumentos que ya hemos utilizado para la moción anterior, que, aunque no se parezcan, sí que creo que en algunos puntos se complementan, y, tal como han dicho tanto el Grupo Parlamentario de la CUP como el grupo parlamentario de los comunes, pues, se han apoyado y se van a apoyar básicamente ambas mociones. Como he comentado antes, creo que la diagnosis del problema de la vivienda, como mínimo en Cataluña, es evidente. Ha habido una falta de planificación estratégica de la misma, falta de políticas específicas de vivienda pública, y se ha convertido de hecho el acceso a la vivienda pues casi en un derecho inalcanzable, aunque lo recoja nuestra Constitución, no como un derecho fundamental pero sí como uno de los derechos que recoge nuestra Constitución, esa que, seguro..., y además deseo seguir apuntalando desde hoy y para hoy y para adelante, y desde el 78. Creo que uno de los grandes privilegios que tenemos de tener esta Constitución es precisamente tener recogido este derecho en la misma. Y lo que tenemos que hacer sin duda alguna es seguir desarrollándola y seguir trabajando para ella. También hemos aquí aprobado leyes, como la que he comentado, la 18/2007, en la que nos proponíamos en el 2027 tener un 15 por ciento de vivienda pública, y estamos rondando el 2 por ciento. Incumplimos nuestras propias leyes, nuestras propias propuestas, pero intentamos dar lecciones a todo el mundo de lo que es, muchas veces, democracia. Es necesario dejar claro que podemos coincidir de algún modo en la descripción que hacen los comunes del problema, pero yo creo que no en las soluciones. Evidente; ahora no vamos a entrar a debatir que no tenemos el mismo modelo, en muchos casos, de solución de los ritmos o de los problemas que nos encontramos, pero es evidente que la única forma de realizar una política de vivienda de alquiler efectiva para las clases medias y trabajadoras radica en incidir –y eso lo hemos dicho otras veces– en la oferta, incrementando la misma, construyendo –sí, construyendo– y dedicando esa construcción a, precisamente, vivienda pública de alquiler. Es muy sencillo: introducir esa propuesta dentro del mercado lo que va a hacer es reducir –o debería reducir– los precios. Y es lo más adecuado. Y no creemos… –y esto ya lo avanzamos–, vamos a votar en contra de todo lo que sea desarrollar esa ley aprobada casi en el último momento, en septiembre del año pasado, para intentar limitar el precio de forma directa de los alquileres en Cataluña. No está funcionando. De hecho, es evidente que, con la pandemia, lo que se ha reducido no es la oferta, sino la demanda. Y he escuchado en algún momento durante este Pleno hablar de que se estaba demostrando que funcionaba. Es imposible que se pueda demostrar que funciona porque en una situación de pandemia los datos que podemos tener no son ni creíbles ni son, de hecho, aceptables como tal. O sea que creemos que no va a funcionar. No ha funcionado. Incidir sobre los precios directamente de alquiler no funciona, está demostrado en toda Europa, pero, bueno, aquí supongo que queremos seguir inventando fórmulas que no son las más adecuadas. Y, aprovechando esto, al PSC: sí que es cierto que han recurrido esa ley, pero deberían haberla suspendido, y debería haberlo hecho el Gobierno de España. El Gobierno España tiene que suspender esa ley de limitación de alquileres, que, además, ya ha sido dictaminada como tal, con algunos artículos inconstitucionales, por parte de nuestro Consell de Garanties Estatutàries. Por lo tanto, no sé a qué esperamos, a generar más, en este caso, problemas de seguridad jurídica entre aquellos que están arrendando y los arrendadores y los que quieren acceder a la vivienda. Sobre la moción. Muy rápido. Ya lo he comentado, todo lo que tenga que ver con el desarrollo de esa ley aprobada en septiembre del año pasado, nosotros, en principio, vamos a votar en contra. No creemos en ese modelo ni mucho menos. Sobre algunos puntos, sí a desarrollar el plan territorial sectorial de vivienda de Cataluña. Sobre impulsar el pacto catalán de la vivienda –o pacte nacional per l'habitatge–, doncs, en mi caso, en nuestro caso, nos parece bien, pero estamos siempre abriendo foros de debate que lo único que nos hacen es, pues lo que he comentado antes, no tener presupuestos, o aquellos 1.000 millones que tenemos que destinar a la vivienda pues que nunca lleguen, jamás llegan porque no hay presupuestos o porque no se aprueban o porque los estamos debatiendo en un foro. Por lo demás, gracias por presentar esta propuesta. Creo que es interesante poder hablar de vivienda y tener dos mociones para hablar de vivienda. No compartimos las soluciones, pero creo que es aquí donde se tiene que debatir sobre todo esto. Muchas gracias.
I a continuació té la paraula la senyora Eva Parera, en nom del Grup Mixt.
Gràcies, presidenta. A veure, hem tornat a sentir la frase de «no tot és construcció i hem de recuperar habitatge. Jo no sé quin problema tenen vostès amb la construcció i amb el sector de la construcció, francament. La construcció fa habitatge, la construcció genera llocs de treball, la construcció paga impostos i la construcció ajuda a reactivar l'economia. I, a mi, la premissa de comuns de «recuperem habitatge –l'estem patint a l'Ajuntament de Barcelona– acaba traduint-se en expropiació. I, al final, resulta que, per exemple, l'Ajuntament de Barcelona té vuitanta-tres solars municipals buits on no es construeix, s'acaba expropiant i té un operador metropolità d'habitatge absolutament paralitzat, després d'un primer intent d'operador metropolità d'habitatge totalment fallit, perquè no hi ha confiança del sector privat en la gestió de l'Administració pública. I, per tant, no s'hi volen ficar, perquè no els convenç. Ens diuen que hem de treballar en detectar la vulnerabilitat abans que arribin els desnonaments. M'he apuntat la frase tal com l'ha dit. Hi estem totalment d'acord. Compartim aquest criteri, s'ha de detectar la vulnerabilitat abans que arribi el desnonament. Però quan el desnonament arriba, s'ha de complir i s'ha de respectar. I el que s'ha de fer des de l'Administració és acompanyar aquella persona que ha estat desnonada i ajudar-la a trobar una solució habitacional. I el que no es pot fer en cap cas és demanar els propietaris que assumeixin la responsabilitat que no ha estat capaç d'exercir l'Administració. Perquè és que, al final, acaben fent un binomi de que tenir una casa en propietat o un habitatge en propietat és ser ric, i no és veritat. No és així. Molta gent depèn d'aquell lloguer per no caure també en una situació de vulnerabilitat. I, per tant, el que no podem és patada adelante i traslladem el problema a un altre: li solucionem el problema a aquella persona que no pot pagar el lloguer, però l'hi traslladem al propietari de la «vivenda, que després no pot acabar cobrant aquell lloguer. Parlen de recuperar habitatges turístics. Ja hi ha una limitació de les llicències que s'atorguen a habitatges turístics. Està aprovada, hi ha una limitació, però el que no es pot plantejar –i em dona la sensació que s'obre la porta a plantejar– és que qui té una llicència se li ha de retirar i ha de posar aquesta «vivenda a «vivenda social. Escolti, doncs no, aquella persona té tot el dret del món a posar aquella «vivenda i destinar-la a habitatge turístic, i té tot el dret del món a sol·licitar una llicència i a exercir-la si se li ha atorgat. Estic d'acord en que hem de regular-ho –i ja està regulat–, però ull amb els missatges que llancem. Diuen que hem de destinar recursos a inspeccions i sancions. Home, doncs no, destinem els recursos a incrementar el parc públic d'habitatge. I clar que hi ha d'haver una inspecció o una sanció, però aquesta no ha de ser la prioritat d'on es destinen els recursos, ha de ser una altra. Plantegen en la seva moció recuperar lleis que han estat declarades inconstitucionals i lleis que estan recorregudes amb una clara, ja veiem..., amb un clar indici de que seran anul·lades. La llei de contenció de les rendes ha estat anul·lada a Berlín per un tribunal constitucional. No és un tribunal opressor, és el Tribunal Constitucional de Berlín, i això està passant a moltes altres ciutats, perquè no és la manera. Llavors, seguim aplicant sancions amb una llei que està recorreguda i que, probablement, acabarà sent declarada nul·la. Veurem què passa amb aquestes sancions que estem aplicant, però aquesta no és la manera. O sigui, recuperar lleis que ja han estat recorregudes és estimbar-se contra el mateix mur. O sigui, ja sabem que això no va. Tornarà a ser recorreguda i tornarà a ser declarada nul·la. Per tant, jo, de debò, no ho veig tan complicat. És a dir, la política s'ha de sustentar, en habitatge, en una col·laboració publicoprivada, que és la millor solució. És la millor solució, perquè l'Administració ha de construir, hem de permetre construir al privat i hem d'arribar a un consens entre tots perquè hi hagi un parc públic de «vivenda social suficient, que ens permeti, doncs, solucionar un problema que és greu. Certament, és greu. Però fer-ho des del que deia abans en la moció dels companys de la CUP: amb rigor; o sigui, no des d'un sectarisme de només lo públic va i és que el privat és el dolent i el que és propietari és el dolent, perquè és que fa aquesta sensació. Gràcies.
Moltes gràcies. Ara, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Susanna Segovia.
Moltes gràcies, presidenta. Doncs sobre les esmenes presentades, hem acceptat i hem transaccionat aquelles que crèiem que contribuïen a enriquir i a millorar la moció. No hem acceptat aquelles que anaven a rebaixar-la i a tirar pilotes fora, que és la política del Govern la Generalitat de Catalunya en matèria d'habitatge. Com tirar pilotes fora?, als ajuntaments, al Govern de l'Estat, a qui sigui. Senyors i senyores del Govern de la Generalitat de Catalunya, és que tenen la competència en habitatge, que els he llegit l'Estatut. Que diuen que si l'Estatut ens queda curt..., no sí si ens queda curt o no, probablement sí, hi ha molta cosa a millorar, però és que lo que aquí hi ha d'habitatge no ho fan. Per tant, potser que facin com a mínim allò que tenen per fer. [[Alguns aplaudiments.]] És que no ho fan. O sigui... Ara, això sí, els ajuntaments que facin, que si el Govern de l'Estat retalla..., que, a més a més, tampoc és cert. Per què no entomen d'una vegada per totes la iniciativa legislativa i la iniciativa executiva en les polítiques d'habitatge? Perquè la iniciativa legislativa a Catalunya en els darrers anys ha estat dels moviments i les organitzacions socials. Aquest Parlament i el Govern el que han fet és seguir les organitzacions i els moviments socials. La llei de contenció de rendes de què estem parlant tots és una iniciativa del Sindicat de Llogateres, i com a tal, nosaltres ens hi vam sumar. I si aquesta llei, que ha estat recorreguda al Constitucional –perquè, a més a més, vam tenir, i ens n'oblidem, un informe demolidor del Consell de Garanties Estatutàries de Catalunya–, no s'ha suspès és perquè Unidas Podemos i En Comú Podem estan al Govern. Per això no s'ha suspès. [[Remor de veus. Rialles.]] És així. I hi ha un altre motiu més: si això s'avançarà cap a la regulació i a la contenció de rendes a nivell de l'Estat és perquè Unidas Podemos i En Comú Podem estan al Govern de l'Estat i arrossega el Partit Socialista, perquè, si no, poc que ho farien. Els agradi més, els agradi menys. [[Remor de veus.]] Una altra qüestió més: no és tant... O sigui, podríem veure com a nivell del Govern de l'Estat es pot fer més, es pot arrossegar per complir el pacte de govern, i ens està costant molt. Crec que les companyes de la CUP farien bé també de prendre nota, perquè l'acord que elles han signat jo vull veure, d'aquí dos anys, quan hi hagi la qüestió de confiança del senyor Aragonès, quant s'ha complert d'aquest acord i si li seguiran renovant la confiança. I vostès segueixen preferint un govern amb Junts per Catalunya, que és hereu de Convergència Democràtica, que això sí que és règim del 78.
Hem cridat a votació. [[Lorena Roldán Suárez demana per parlar.]] Sí, senyora Roldán?
Per demanar votació separada, presidenta. A veure, uns quants punts. El 7 i el 9 bis, que podrien anar junts.
El 7, el 9 bis...
Sí. I després, per una altra banda, el punt número 1, el número 2, el 4 bis, el 8, el 9, l'11 i el 14, que també podrien anar junts.
Molt bé. [[Montserrat Vinyets Pagès demana per parlar.]] Senyora Vinyets, endavant.
Sí, presidenta, per demanar votació separada del 4 bis i del 9 bis.
D'acord, ja estaven inclosos. [[Ignacio Martín Blanco demana per parlar.]] Senyor Martín Blanco? [[Ignacio Martín Blanco intervé sense fer ús del micròfon.]]
Del punt 13, eh?
Del punt 13, sí.
D'acord. [[Alícia Romero Llano demana per parlar.]] Senyora Romero?
Sí, demanàvem votació separada del 3, el 10, el 5, el 6 i el 15.
El 3, el 10, el 5 i el 15? [[Veus de fons.]] El 5, 6 i 15. Bé, doncs ja ho tenim gairebé, no? [[Joan Garriga Doménech demana per parlar.]] Senyor Garriga?
Demanar votació separada dels punts 7 i 8, que crec que el 8 no estava contemplat per ningú.
Sí, sí, ja estava demanat el 8. Senyora Romero, els punts que vostè ha dit es poden votar junts? [[Veus de fons.]] Tots els que ha dit? [[Pausa. Marta Vilalta i Torres demana per parlar.]] Senyora Vilalta?
Sí, nosaltres també volem demanar votació separada dels punts 7, 9, 9 bis i 10, que es podrien votar junts, però no coincideix amb la resta de peticions. I, per una altra banda, el punt 8. Per tant, crec que potser el millor seria fer votació separada de tots els punts, presidenta. Gràcies.
Sembla que els únics punts que han quedat indemnes són el 4 i el 12, per tant. [[Remor de veus. Pausa.]] Estem veient si podem fer la votació conjunta dels punts 1, 2, 9 i 11. [[Veus de fons.]] No. [[Marta Vilalta i Torres demana per parlar.]] Senyora Vilalta?
Sí, per part nostra sí, menys el punt 9.
D'acord. Parlaríem d'1, 2 i 11. El 3 i 10 també ens havia dit la senyora Romero que podien anar junts, en un altre bloc? [[Pausa.]] D'acord. Doncs a veure, som-hi. [[Veus de fons.]] No, 3 i 10, no? Doncs els farem separats, no patiu. [[Remor de veus.]] És millor fer-ho punt per punt i ja està. [[Veus de fons.]] Sí, ho han demanat ells per separat. [[Remor de veus.]] Ja està, ja està. No ho intentem arreglar, perquè no ho arreglarem, eh? Votem el punt número 3. Comença la votació. El punt 3 ha quedat aprovat amb 79 vots a favor, 20 vots en contra i 32 abstencions. A continuació votem el punt 4. El punt 4 ha quedat aprovat amb 111 vots a favor i 20 vots en contra. A continuació votem el punt 4 bis. El punt 4 bis ha quedat aprovat amb 108 vots a favor, 20 vots en contra i 3 abstencions. A continuació votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt 5 queda aprovat amb 77 vots a favor i 53 vots en contra. A continuació votem el punt número 6. Comença la votació. El punt 6 queda aprovat amb 78 vots a favor i 53 vots en contra. A continuació votem el punt número 7. Comença la votació. El punt 7 queda aprovat amb 70 vots a favor i 61 abstencions. A continuació votem el punt número 8. Comença la votació. El punt número 8 queda aprovat amb 69 vots a favor, 59 vots en contra i 3 abstencions. A continuació votem el punt número 9. Comença la votació. El punt número 9 queda aprovat..., no, té 50 vots a favor, 17 vots en contra i 64 abstencions. Votem ara el punt 9 bis. Comença la votació. El punt 9 bis té 50 vots a favor, 11 vots en contra i 70 abstencions. Saltem al punt número 11. Comença la votació. El punt 11 ha quedat aprovat amb 117 vots a favor, 11 vots en contra i 3 abstencions. Farem ara el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 té 17 vots a favor, 20 en contra i 94 abstencions. Saltem al punt número 12. Comença la votació. Ha quedat aprovat amb 111 vots a favor i 20 vots en contra. Votem el punt número 13. Comença la votació. El punt número 13 ha quedat aprovat amb 111 vots a favor, 14 vots en contra i 6 abstencions. Votem ara el punt número 14. Comença la votació. El punt número 14 ha quedat aprovat amb 117 vots a favor, 11 vots en contra i 3 abstencions. Votem ara el punt número 15. Comença la votació. El punt número 15 ha quedat aprovat amb 80 vots a favor i 51 en contra. I ara votarem els punts 1 i 2, conjuntament. Comença la votació. Han quedat aprovats per 111 vots a favor, 11 vots en contra i 9 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'assoliment dels objectius de transició energètica que estableix la Llei 16/2017, del canvi climàtic]] [[302-00006/13]] Passem al vint-i-dosè punt de l'ordre del dia, la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'assoliment dels objectius de transició energètica que estableix la Llei 16/2017, de canvi climàtic. Ha estat presentada pel Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, i té la paraula per exposar-la el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades i diputats, fa dos dies va ser el Dia Mundial del Vent. Ser un territori com el nostre, Catalunya, que lluita contra el canvi climàtic, que vol descarbonitzar la seva economia, les seves activitats vol dir disposar d'energia verda en quantitat, energia que sigui accessible a tothom. L'energia elèctrica que vindrà serà eòlica i solar, malgrat que a vegades escoltant alguns posicionaments d'alguns sectors socials, no ho han entès i no la volen ni rural ni urbana. La solució a la descarbonització no és l'energia nuclear, almenys per nosaltres. De fet, l'actual Govern d'Espanya, presidit pel president Pedro Sánchez, ja ha establert un calendari de tancament dels reactors nuclears al nostre país. La Unió Europea n'és coneixedora i totes i tots nosaltres també. Substituir l'energia nuclear i la fòssil per produir energia elèctrica no s'improvisa. Aquest és un debat estratègic per al futur de Catalunya. Nosaltres, el nostre grup parlamentari, consellera, li oferim una col·laboració amb lleialtat perquè ens hi juguem molt tots plegats. La moció que avui espero que aprovarem, en la seva majoria de punts, és un acord de mínims pel nostre grup parlamentari, però que pot ajudar a desbrossar el camí. Vull agrair també a la diputada Serret la negociació que hem tingut dels punts d'aquesta moció, perquè el repte que tenim al davant és un repte majúscul, no? En aquests moments, Catalunya –els hi deia a la interpel·lació– està a la cua d'Espanya i de la Unió Europea en matèria d'energia renovable. Anem lents, molt lents per assolir els objectius que fixa la llei de canvi climàtic catalana: en deu anys només hem estat capaços d'instal·lar un sol aerogenerador i de fotovoltaica per a autoconsum –poqueta també, eh? I més enllà dels apriorismes polítics inicials que tots nosaltres, que cadascú de nosaltres puguem tenir, les decisions que haguem d'adoptar s'hauran d'adoptar amb dades. Per nosaltres és imprescindible garantir la suficiència i la qualitat del subministrament a les persones i a les empreses del país. La llei de canvi climàtic catalana –els hi deia fa quinze dies– fixa que l'any 2030 el 50 per cent de la demanda elèctrica ha d'estar satisfeta per energies renovables. Això vol dir, incloent-hi ja els megawatts existents, que necessitarem un mínim de 4.000 megawatts en eòlica terrestre i 6.500 de solar fotovoltaica, segons dades de l'Icaen. A mi se'm fa difícil veure'ns com a diputades i diputats i els consellers i conselleres del Govern l'any 2050 tenint responsabilitats. Ara sí que tenim la responsabilitat –ara, en aquests moments– de prendre decisions, perquè el que hem dit és que l'any 2050 volem que el cent per cent de l'energia sigui renovable. Això vol dir, amb dades de l'Icaen una altra vegada, que per cobrir la demanda que es necessitarà, l'any 2050 es necessitaran entre seixanta-tres i seixanta-vuit gigawatts. Què vol dir? 29.500 megawatts fotovoltaics a terra, 15.500 fotovoltaics a terrats i espais antropitzats i 18.000 megawatts eòlics, a més dels hidràulics actuals i de totes les fonts tèrmiques verdes. És veritat, la transició energètica és disruptiva i ha de permetre que nous actors: cooperatives, particulars, ens locals, comunitats energètiques o altre tipus d'empreses, entrin en el mercat energètic. També les empreses actuals. Hem de facilitar –i aquí, a la moció, hi han punts que van en aquesta línia– la possibilitat de que tothom hi pugui entrar. Per això proposem que l'Icaen es transformi en una agència d'energia, proposem que hi hagi una empresa pública per començar a gestionar les centrals hidràuliques que haurem de recuperar. I un altre cop parlant del model, no?, aquesta nova generació d'energia i totes les accions d'estalvi i eficiència energètica que hi van associades implicaran, pel cap baix, mobilitzar només a Catalunya al voltant de 100.000 milions d'euros. Estarem molt atents –el meu grup ho estarà– per veure les prioritats del Govern en els futurs pressupostos de la Generalitat, a veure com s'incrementen aquests recursos financers a disposició de diversos col·lectius. Finalment, des del nostre punt de vista, seria un desastre enfrontar territoris i sectors, però més desastre seria aturar el desplegament de renovables i situar-nos de facto en l'espai dels negacionistes. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula per defensar les esmenes presentades, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades, vivim ja sota els efectes de l'inici del canvi climàtic en el nostre país. El canvi climàtic és ja un procés en marxa. L'Observatori Fabra recull dades meteorològiques des de fa més de cent anys, des del 1914, i l'he escollit avui per fer un seguiment dels últims registres. L'any 2020 va ser l'any més càlid registrat mai per la història de l'observatori; va batre tots els rècords. El mes de febrer va ser el mes de febrer més càlid de la història mai registrat, gairebé tretze graus centígrads de mitjana, però és que el mes de maig també va ser el mes més càlid de la història mai registrat i el mes de novembre va ser també el mes més càlid de la història. I vam tenir un estiu rècord –aquests dies ha fet molta calor–, l'any passat, cinquanta tres nits seguides amb una mínima per sobre dels vint-i-cinc graus, el que s'anomena una «nit tòrrida. Només havia passat cinc vegades, que tinguéssim més de cinquanta nits de més de vint-i-cinc graus, el 2003 i els quatre anys anteriors de forma consecutiva: 2020, 2019, 2018 i 2017. I sobre aquest escalfament ja present i que anirà a pitjor, i que ens ha fet marcar rècords de temperatura mai vistos al nostre país, hem vist també el 2020 fenòmens meteorològics extrems: hem vist el temporal Gloria, el Filomena o la temperatura mínima mai vista a Catalunya de menys trenta-quatre graus al gener del 2021 al Clot del Tuc de la Llança. I, per tant, escalfament global i fenòmens estranys, excèntrics meteorològicament parlant, cada cop més recurrents en el nostre país. I sobre l'escalfament global, una altra qüestió central en la transició ecològica: la pèrdua de biodiversitat a casa nostra i a nivell global. Hi ha un informe recent de les dues institucions amb més prestigi a nivell internacional –l'IPCC, el Pànel Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic, i l'IPBES, la Plataforma Intergovernamental sobre Biodiversitat i Serveis Ecològics–, que per primera vegada han fet un informe conjunt, i ha posat una cosa sobre la taula que és evident: que la restauració ecològica és necessària per lluitar contra el canvi climàtic, que això no va de seguir destruint hàbitats i ecosistemes i posant en risc de supervivència les espècies mentre lluitem per la transició energètica, sinó que és fonamental restaurar la qualitat ecològica dels nostres ecosistemes i dels nostres hàbitats per abordar, per mitigar, però també per adaptar-nos a les conseqüències del canvi climàtic. I ho hem vist també amb els informes que elabora el departament de la Generalitat. L'Informe sobre l'estat de la natura del 2020. Què ens diu? Que estem perdent biodiversitat i patrimoni natural a una velocitat accelerada. En els últims vint anys, i no fa tant, perquè fa vint anys estàvem al 2001 –ho dic perquè sempre el temps sembla que fa vint anys sigui molt–, hem perdut en vint anys el 25 per cent dels individus vertebrats i invertebrats a casa nostra. Però és que en ecosistemes fluvials i en llacunes com la Ricarda hem perdut gairebé el 60 per cent, més de la meitat dels individus que conformen la biodiversitat en aquests ecosistemes. I quina és la resposta del PSC? Portar aquí una moció declarativa sobre transició ecològica mentre fa de lobbista amb dues-centes entitats empresarials per ampliar l'aeroport del Prat. Vull ser molt clar amb això: les emissions que suposarà incrementar l'aeroport del Prat són tres vegades –tres vegades– el compromís de tota la ciutat de Barcelona que hem de reduir les emissions. Un projecte que és fum, sense informes tècnics, ni ambientals ni econòmics, que no és d'interès general, que és d'interès patronal per captar inversions, com han fet tota la vida, i que tenen la barra de dir que compensaran l'impacte ambiental quan la Comissió Europea els ha obert expedient per la destrossa que han fet al delta del Llobregat en l'anterior ampliació de l'aeroport. I aquest és el problema, que no podem fer mocions declaratives al Parlament mentre seguim destrossant el territori. Perquè a Catalunya no hi ha Díaz Ayuso que faci bombolles especulatives, però hi ha el PSC a Gavà que està fent la major bombolla especulativa al nostre territori amb 4.900 habitatges en sòl agrícola i en sòl forestal. No tenim Donald Trump, però tenim un govern de Catalunya que defensa fer Las Vegas en sòl natural d'interès comunitari. I, per tant, hem de construir una alternativa a la «sociovergència que vol seguir embargant el futur d'aquest país. I ho hem de fer amb transició energètica –i haurem de parlar de modificar el decret–, però també amb infraestructures de futur d'aquest país. Moltes gràcies.
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Salvador Vergés.
Molt bé; gràcies, presidenta. Consellera, diputades i diputats, el món està en emergència climàtica. L'escalfament global degut als gasos d'efecte hivernacle és un fet i Catalunya forma part d'aquest món, per tant, no podem mirar cap a una altra banda. És una qüestió de solidaritat i és una qüestió de responsabilitat. I un dels àmbits en què més podem incidir és en l'energia, en quanta en gastem i com la generem. En quanta en gastem. Necessitem necessitar menys energia i això passa per l'eficiència i per gastar menys materials, per gastar menys matèries primeres. Més economia circular. Cal un canvi social de conducta, òbviament «apretat per la taxa de carboni, però decréixer no serà suficient si volem mantenir el mateix benestar. Necessitem obtenir l'energia de fonts renovables. S'ha acabat l'era insostenible dels combustibles fòssils i nuclears i necessitem que aquesta energia sigui produïda aquí, no pas a fora entrant via MAT i sent més cara. De fet, la sobirania energètica és imprescindible per a la nostra independència. A banda de la hidroelèctrica, que ja està molt explotada, tenim només la fotovoltaica i tenim l'eòlica, i això vol dir plaques i vol dir molins. I, malauradament, doncs no són transparents. Per tant, ens toca assumir un cert cost: conviure-hi. Tot no pot ser. Ens dotem –motivats i per àmplia majoria– d'una llei que fa que ens vulguem descarbonitzar al cent per cent l'any 2050, però llavors tenim una certa recança a avançar. Som davant d'un canvi de paradigma. De fet, és similar a quan els humans amb l'agricultura van alterar per primer cop el paisatge per poder-se dotar dels aliments que també són l'energia, són la primera energia. Per tant, a nosaltres ara ens toca assumir de nou una certa alteració del paisatge per poder seguir existint i evolucionant. No fer-ho seria acceptar la hipocresia de seguir traslladant el problema a refineries de petroli, mines d'extracció d'urani, etcètera, a altres llocs del planeta simplement perquè allò allà no ho veiem. A vegades ens concentrem en salvar un biòtop local sense tenir en compte que no som un sistema tancat i que salvar un biòtop local només és possible si salvem el biòtop global. De fet, sense transició energètica no hi haurà preservació possible ni de paisatge ni de biodiversitat. I cal ciència i dades solvents abans d'encetar qualsevol debat. No podem caure en populismes com que això ho salvarem només amb els teulats, perquè malauradament cap estudi seriós diu que això sigui així. Cal fer pedagogia i és una qüestió que ens interpel·la a tots. Actualment, a Catalunya cobrim només el 20 per cent de la demanda elèctrica actual, que és menys del 10 per cent de la que haurem de cobrir el 2050, molt superior òbviament per la descarbonització. Si ho comparem amb un país similar en població com és Dinamarca, ells cobreixen ja el 55 per cent; tenen 6.228 aerogeneradors quan nosaltres en tenim 811. Òbviament, tenim una realitat natural de vent i de sol que fa més interessant certes zones del país. Però si gestionem amb intel·ligència els projectes de menys de cinquanta megawatts, que són aquells pels quals tenim potestat a Catalunya, podrem repartir amb equilibri pel territori pal·liant excessives concentracions i paradoxalment, si deroguem la llei, com demanaven alguns, el que farem serà incrementar els macroprojectes de més de cinquanta megawatts, que són els que depenen de Madrid. I com cal escometre tot això? Doncs amb el màxim respecte i sensibilitat pel territori. Tenim una ponència multidepartamental que filtra de manera transversal cada projecte, des d'un punt de vista ambiental, agrari. Hem de vetllar per la sobirania alimentària, urbanística, econòmica, cultural. El que cal és que hi clarifiquem i publiquem els criteris i que integrem el món municipal a dintre, que hi assegurem la doble participació local, l'anàlisi i el debat, però alhora econòmicament que puguin ser també la gent propietaris d'aquests projectes, i sempre amatents a les noves tecnologies que puguin sorgir, perquè les plaques i els molins, afortunadament, es poden desmantellar sense cicatrius, si un dia fes falta. Les renovables, a més, generen més llocs de treball que els que destrueixen, ens obren a fons europeus Next Generation –penso en la Vall de l'Hidrogen Verd a Tarragona– i abarateixen el preu del megawatt/hora lluitant contra la pobresa energètica. Votarem a favor dels quinze punts amb les esmenes introduïdes. Millorarem la legislació en les línies que he explicat, però el que cal ja és diagnosticar amb ciència, debatre amb responsabilitat i executar amb rapidesa. I, com que tinc temps, una dada: els propers deu anys caldrà invertir 10.000 milions d'euros per a l'eliminació total de fòssils i nuclears; això són 1.000 milions d'euros l'any. Per tant, caldrà comptar amb la col·laboració publicoprivada, amb particulars, però també amb empreses. Sembla una barbaritat de diners, però és només un 6 per cent de l'espoli que patim per part d'Espanya. És el que tenim els catalans, oi?, que qualsevol inversió que ens plantegem, per faraònica que sigui, sempre acaba sent la xocolata del lloro al costat de l'espoli espanyol. I, finalment, aprofito el tema. Socialistes i comuns, vostès que tenen el mòbil de la senyora Ada Colau, els demanaria que reclamin, si us plau, que ens posi un punt de càrrega de vehicles elèctrics aquí al Parlament, perquè el pàrquing és de titularitat municipal. [[Alguns aplaudiments.]] Si fos de titularitat del Parlament, estic segur que la nostra presidenta ho hauria resolt fa molt temps. Els qui venim amb vehicles cent per cent elèctrics i que venim de molts quilòmetres enllà els estarem molt agraïts. Moltes gràcies. I al teu costat, Marcel Vivet. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Meritxell Serret.
Bona tarda, presidenta. Consellera, diputades, diputats, bé, intentaré anar bastant al gra amb el tema d'avui, d'aquesta moció sobre la transició energètica. En aquest sentit, al proposant de la moció, el senyor Terrades, toca reconèixer-li la seva predisposició a esmenar i a poder transaccionar els diferents punts de la seva moció. I, en aquest sentit, enllaçar-ho amb la idea i el concepte, crec que compartits per la majoria d'aquesta cambra, de que estem davant del repte de la transició energètica, que només podrem afrontar com a país exitosament si som capaços de construir grans consensos, de construir aquesta complicitat de tota la ciutadania i els sectors econòmics del país, i que, com a Esquerra Republicana i també des del Govern, tenim clar que volem concretar a través d'aquest pacte nacional per enllaçar aquesta transició energètica i concretar-ho també amb la llei a què també fa esment aquesta moció, una llei per la transició energètica. Des d'Esquerra Republicana tenim molt clara aquesta idea dels grans consensos, ho hem dit reiteradament. Tenim les quatre grans transformacions que hem d'afrontar com a país i que requereixen i que estem disposats a treballar per fer realitat, que són la feminista, social, verda i democràtica. I, en aquest sentit, esperem que ens puguem anar trobant en aquests grans consensos. En el cas concret d'aquesta transició energètica, a més a més, vull fer esment i parafrasejar el que diu la consellera Jordà, i és que tenim molta feina a fer i la farem tota. I vull afegir, coneixent-la també, que la farem ben feta, perquè, a més a més, la consellera Jordà té la visió que fa falta per avançar de manera encertada en aquesta transició, que és lligant i integrant les polítiques energètiques amb les polítiques de desenvolupament rural i territorial, lligant aquesta agenda rural amb aquesta necessària agenda de transició energètica. Per tant, estem compromesos i determinats a impulsar energies renovables. Volem que tota la societat es faci seva aquesta transició energètica amb aquest nou model més democratitzat, més comunitari, més just i distribuït per avançar en aquesta cohesió social i territorial. A partir d'aquí, aquesta moció, després de totes les esmenes i transaccions, creiem que va en la línia del que, no?, a grans trets incloem en el programa d'Esquerra Republicana, però, a més a més, en la línia amb els acords que hem fet també de govern amb Junts per Catalunya i amb el suport que hem rebut també amb l'acord de la CUP, sent conscients sempre que és un acord de mínims que hem d'anar avançant i millorant. Perquè volem fer aquesta transició energètica al servei –al servei– del benestar de la ciutadania i al servei d'un desenvolupament rural i del territori sostenible. I volem acabar amb aquella idea falsa i realment negativa de que el territori i la gent han d'estar sempre al servei del capital i de les inversions. És al revés: necessitem, en aquesta transició, que les inversions vagin al servei del desenvolupament sostenible. Per això, una acció decidida –i en alguns punts també es recull en aquesta moció–, decidida des de ja, com deia també el senyor Terrades i també els diferents diputats que han intervingut, des del Parlament, des del Govern, que concretem en aquesta modificació del Decret 16/2019, en l'impuls d'aquesta llei per la transició energètica, amb totes les mesures de suport i criteris com prioritzant aquells sòls agrícoles no productius o els terrenys industrials de baixa activitat econòmica, o prioritzant tots aquells projectes ja consensuats en els fons europeus del Next Generation, o impulsant també la gestió pública en els aprofitaments de les centrals hidroelèctriques, o quan parlem també del que ha de ser una reforma fiscal integral que permeti aquesta neutralitat climàtica. Tenim clar que cal una transició energètica que ens enllaci amb la sortida de la crisi. Per això necessitem ja aquesta acció i una reactivació que sigui econòmica avançant cap a la neutralitat climàtica, afavorint una biodiversitat a través de l'economia circular i a través d'aquesta mobilitat sostenible, i també una reactivació social acabant amb la pobresa energètica i, com deia, afavorint aquesta cohesió social i territorial. Per això, aquest model que volem impulsar des del grup d'Esquerra Republicana i donant suport al Govern i donant les màximes garanties en aquesta transició, com deia abans, donar tota la confiança a la ciutadania, al territori, a la seva gent, i també a tots els projectes i les inversions que faran falta per fer-la realitat. Volem transformar el país, volem transformar també en aquesta transició verda el futur del nostre país i de la seva gent, hi insisteixo, per al seu benestar. Per això al final donarem suport a tots els punts d'aquesta moció. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Finalment, per presentar les esmenes presentades té la paraula el senyor Dani Cornellà, de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, bé, el Grup de la CUP hem presentat diferents esmenes a aquesta moció presentada pel Partit Socialista. Ens sap greu, perquè no se n'ha incorporat cap de les que hem fet, i això ens genera contradiccions. No sabem si el que es busca és que no hi votem a favor o ben bé què es busca, perquè al final algunes de les que s'han acceptat d'altres partits són exactament iguals que les que hem presentat nosaltres. Coses curioses. Però bé, tot i així estem aquí. Entenem que és important i donarem suport quasi a la meitat dels punts d'aquesta moció. Donarem suport a set dels quinze punts, perquè sí que entenem aquesta necessitat de desenvolupar les energies renovables a Catalunya –fa molts anys que ho defensem– i també el desenvolupament de llei del canvi climàtic. Una altra de les contradiccions que ens genera aquesta moció que presenten és que parlen constantment de la llei del canvi climàtic, i al nostre entendre poder no l'han interpretat massa bé. L'article 2.2. ens diu que és per contribuir a la transició cap a una societat en què el consum de combustibles fòssils tendeixi a ser nul, amb un sistema energètic descentralitzat i amb energies cent per cent renovables, fonamentalment de proximitat. A l'article 19 també ens diu que s'ha de desenvolupar, sempre que sigui possible, aprofitant espais ja alterats per l'activitat humana. I etcètera. Podríem continuar parlant de diferents articles d'aquesta llei que nosaltres sí que ens creiem, però que, al nostre entendre, el grup que presenta aquesta moció no se'ls creu, perquè per altra banda ens presenta –com ja s'ha dit aquí– projectes com el de l'aeroport del Prat, que el que fa és fomentar un model turístic desmesurat, el qual aquest país ja no pot assumir, amb una emissió de CO2 que incomplirà tots els paràmetres que volem complir per aquests propers anys i que no és el model pel que nosaltres apostem. Per tant, no entenem aquest omplir-se la boca amb la llei del canvi climàtic quan després el que proposen vostès per al nostre país és un creixement desmesurat que ja no podem assumir, no?, sinó que tot el contrari: el que hem de començar a treballar és per un decreixement real. Tampoc no entenem com vostès poden parlar de la llei del canvi climàtic quan estem veient que les lleis que s'han desenvolupat a partir d'aquesta, com pugui ser el Decret llei 16/2019, el que ens està aportant és tot el contrari d'aquests articles que els he citat de la pròpia llei del canvi climàtic. Estem veient que el que està provocant, des de ja fa un temps, és un fenomen d'aparició de macrocentrals eòliques i fotovoltaiques arreu del país. Bé, de fet, arreu del país no; de fet, queden molt centralitzades en territoris concrets, i que vostès, de tots els partits, ja han sentit –suposo, espero– com el territori –una mica representant a tots aquests partits que tenim avui aquí, també el dels que presenten la moció–, com la Segarra, les Garrigues, l'Urgell, però també l'Alt Empordà, l'Alt Camp, l'Anoia, el Priorat o la Conca de Barberà són territoris on s'ha donat totalment carta blanca a l'aparició d'aquestes macrocentrals eòliques i fotovoltaiques i, evidentment, a una massificació del territori –de certs territoris– que ens porta que el territori s'hagi aixecat contra aquest decret llei que vostès defensen i que a la primera proposta que ens varen enviar posaven de no derogar-lo, quan nosaltres el que preteníem precisament és que es derogués. Perquè s'ha fet totalment el contrari del que estan parlant vostès al Grup dels Socialistes, però també el diputat Salvador, de Junts. S'ha fet d'esquena al territori, s'ha fet d'esquena als ajuntaments, s'ha fet d'esquena a les entitats. S'ha fet d'esquena a tothom i ara vostès el defensen i el volen modificar. Per ara no ens hi trobaran amb aquesta modificació, perquè, com saben, ja vam votar en contra d'aquest decret llei en el seu moment perquè vam dir que passaria això que els estic dient ara aquí, aquesta massificació, aquesta aparició d'oligopolis energètics, de fons voltors, que s'estan quedant tot el pastís i en nom de les energies renovables volen una vegada més destrossar-nos tot el territori. Per això, per ara, no donarem confiança a aquesta modificació. Nosaltres continuem pensant que la millor solució és derogar i començar de nou i començar-ho bé, amb la participació de tot el territori i no posant-lo en contra, com estem a l'actualitat. Però bé, també sempre hi ha el vot de confiança, perquè nosaltres creiem en les renovables, hi estem al darrere. El territori també pensa que hi ha d'haver un canvi. És evident que hi ha una emergència climàtica que no és nova, que ve de fa temps i, per tant, la nostra posició ara és aquesta. Esperem doncs que es pugui treballar conjuntament i que puguem canviar d'opinió. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. A continuació per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari VOX, el diputat senyor Antoni Gallego.
Bien; muchas gracias, presidenta. Esta moción resume perfectamente uno de los grandes mantras de la izquierda, ¿no?, el inminente apocalipsis ambiental. Estamos ante un clásico asunto en el que, si uno osa adoptar una posición crítica o introducir algún tipo de matiz, en esta nueva religión obligatoria es tachado automáticamente de hereje y quemado en vía pública, ¿no? Algunos no tenemos tan claro que el mundo vaya a acabarse pasado mañana. Les escucho y da esa sensación. En VOX tenemos la obligación moral de dar la batalla cultural y por eso se lo diré sin anestesia: con la excusa de lo verde y el aterrador cambio climático están derrochando ingentes cantidades de dinero de los contribuyentes en chiringuitos variopintos, programas mágicos y desmantelando nuestra economía productiva. Seguimos inalterables el camino iniciado hace treinta años con el protocolo de Kyoto. La meta era reducir las emisiones de dióxido de carbono a toda costa. Pues bien, el resultado es que las emisiones globales desde el año 1990 han aumentado un 50 por ciento. En Occidente nos fustigamos con la lucha contra el cambio climático, aunque solo somos culpables de una pequeña parte de esa contaminación. Europa y España –España– es solamente culpable de menos del 1 por ciento de las emisiones del planeta. Por tanto, nosotros no somos el problema. China sigue contaminando más que Estados Unidos, India, Rusia, Japón y Alemania juntos. Igual que con la crisis del coronavirus, mientras nuestras economías caen, la suya crece sin parar ante el silencio cómplice del resto del mundo. El nuevo gigante comunista chino celebra que ustedes, con su ideología verde –neoideología verde–, desmantelen sectores industriales enteros, que nos hagan cada vez menos competitivos, que envíen cada día a miles de trabajadores al paro, que nos inviten a planchar a las tres de la mañana, que paguemos la electricidad o la gasolina más cara de la serie histórica y que empobrezcan que cada día más a más familias con su lamentable fiscalidad «eco. Con datos en la mano, todo esto que aquí se escucha hoy es discutible, ¿eh?, y les tengo que decir que desde nuestro punto de vista todo esto se plantea como una enorme trampa moral y la población no tardará en darse cuenta. El ecologismo extremo liberticida y confiscatorio que resume esta moción ni es sensato, ni realista, ni responsable al no haber un serio compromiso internacional de las grandes superpotencias. No procede ser más verde que nadie a cualquier precio cuando está cayendo la que está cayendo en este momento. Nosotros somos partidarios del «vísteme despacio que tengo prisa. Es decir, es evidente que, si se puede emitir menos CO2, se emita, pero es que están en un ritmo brutal alocado que está hipotecando centenares de miles de euros y está, por tanto, dañando la economía española y la de muchas familias. Hay que cambiar, por tanto, el mix, pero a una velocidad mucho más razonable. Nosotros somos partidarios de un conservacionismo sincero: pedimos cordura, equilibrio y menos propaganda. Es compatible amar a tu país, amar a la naturaleza, amar al ecosistema, amar a tu tierra, amar a España..., y es compatible con la libertad y con el progreso económico; es compatible. Y ustedes optan siempre por el camino que no toca. Los trabajadores españoles no tienen que pagar que ustedes estén tiñendo de verde su clásico discurso rojo. Lo suyo es un discurso sandía, es un mensaje sandía: verde por fuera y rojo por dentro, al culpar al capitalismo de todos los males del planeta, incluidos los de su propia salud. Detrás de este planteamiento «eco está claro que hay un mensaje de los de siempre. No tiene sentido su declarada hostilidad contra los combustibles fósiles ni contra la energía de origen nuclear. Tampoco poner todos los huevos en el mix energético cuando apuestan solo por las energías discontinuas, que aún son poco eficientes, más caras y no garantizan el suministro eléctrico. Por eso, desde VOX, aprovechamos esta moción para recordar cinco ideas que no recoge su planteamiento: estamos por el mantenimiento de las nucleares; por no dilapidar miles de millones en proyectos verdes de dudosa eficacia ambiental y económica; no empobrecer a más familias con su fiscalidad «eco; acordarse de las empresas que cada vez son menos competitivas como consecuencia del precio de la energía, y escuchar a los alcaldes en Cataluña, que están asistiendo a un auténtico despropósito por el hecho de que ustedes les están atiborrando a molinillos de viento y placas fotovoltaicas sin consultarles. Nada más. Por todos estos motivos, votaremos en contra. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula la diputada Marina Bravo, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas, conseller, ojalá nos estuvieran atiborrando a molinillos un poco más, porque vamos a la cola en toda España en cuanto a producción de energías renovables aquí en Cataluña. Esta moción sobre transición energética y sobre cambio climático nos permite, con esta intervención, dos cosas: en primer lugar, dejar muy clara, de nuevo, aquí en esta tribuna, cuál es la posición de nuestro grupo respecto a esta cuestión, que difiere bastante de la que acabamos de oír; y, por otro, recordar que a este Govern le encanta llenarse la boca de palabras bonitas, de «acción climática, de «lucha contra el cambio climático, de «tener la primera ley, pero luego, cuando toca actuar, cuando toca de verdad mojarse en cuestiones un poco más delicadas o más conflictivas, pues, nada de nada. Bien, en cuanto a nuestra posición. Anoche cenaba con un par de amigas que tienen niños muy pequeñitos –un par de mellizas y un niño de menos de un año–, y viéndolos a ellos pensaba también en la moción y en la posición que me tocaba defender a mí aquí hoy. En Ciudadanos, lo hemos dicho muchas veces, tenemos como uno de nuestros objetivos esenciales avanzar hacia una sociedad en la que todos los ciudadanos puedan desarrollar su proyecto de vida, el que quieran, cada uno el que él escoja y cada uno como le dé la gana. Y en nuestros principios está también que puedan hacerlo en igualdad de condiciones, con igualdad de oportunidades y con la única limitación, pues, de no interferir en las libertades de los demás de una forma injustificable. Estos principios, que están en nuestro ADN, tienen también claramente –y por eso me acordaba, pues, de esos niños– una proyección intergeneracional. Esa proyección intergeneracional de nuestros principios exige que nuestras acciones de hoy, pues, no impidan a las generaciones futuras desarrollar, igual que nosotros podemos hacerlo hoy, sus proyectos vitales. De esta forma, no hace falta que les diga que la preservación del medio ambiente y la lucha contra el cambio climático se convierten, en base a estos principios que están en nuestro ADN, en un elemento fundamental para nosotros. Por eso, votaremos favorablemente a prácticamente toda esta moción. Y en cuanto al Govern, que parece que también votará favorablemente, pues, por lo que hemos escuchado y también por todas esas transacciones a las que ha llegado con el grupo proponente, pues bien, quiero recordarles un par de cositas. Una es que el texto final de esta moción tiene mucha menos valentía, mucha menos determinación y deja entrever una apuesta bastante más pequeña por las renovables de la que tenía el texto original. Y, luego, una cosita más, que al Govern le gusta mucho hablar de renovables, le gusta mucho hablar de lucha contra el cambio climático y luego, a la hora de la verdad, nada, porque, si no, ¿cómo se explica que siendo los primeros que tenemos una ley de lucha contra el cambio climático, los primeros que declaramos una situación de emergencia climática aquí en Cataluña... ¿Cómo se explica que, después de todo eso, Cataluña esté a la cola de España en cuanto a la generación de energía verde? Yo creo que la mayoría de los catalanes hubieran preferido, pues, menos pomposidad y menos anuncios, y contar con una mayor proporción de energía renovable, que está muy lejos de ser proporcional en España a nuestro peso o en el PIB o en población o en consumo energético. Pero es que, además, con las enmiendas que han presentado y que han sido aceptadas por el grupo ponente, lo que dejan entrever es que su intención es la de seguir así, que su intención es no la de concienciar a la sociedad de que tenemos que ponernos las pilas en esto, sino de que lo que están pensando precisamente es ver cómo continuar poniendo trabas a estos proyectos. Casi todas las enmiendas que han presentado, pues, van en esta línea. Y lamentablemente, pues, al partido proponente, al PSC, a juzgar por las transacciones a las que ha llegado, se le ha contagiado esa falta de ambición y de determinación que tiene este Govern con las energías renovables. Pero ya sabemos que el PSC, cuando se trata de hacer frente a este Govern o cuando se trata de negociar con ellos, pues, muchas veces tiene mal..., un poquito de complejo, y se le olvida o deja de lado muchos de esos principios progresistas que debería defender. Gracias.
Moltes gràcies. I en nom del Grup Mixt, té ara la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gràcies, presidenta. Jo, de manera molt molt breu. És una moció bastant exhaustiva, té molts punts. Se n'ha parlat ja aquí aquesta tarda, s'han donat dades... Jo crec que negar el canvi climàtic, home, em sembla una mica agosarat. Jo crec que el diputat Lucas Ferro ha aportat, a més a més, moltes dades i ahir també vam tenir oportunitat de parlar en la moció de la Comissió d'Estudi del Delta..., vam parlar, doncs, de l'escalfament global, de l'augment del nivell del mar, d'aquests fenòmens meteorològics que cada vegada són més freqüents; vam patir la llevantada, el Gloria, el Filomena, aquest any amb aquesta nevada que va ser espectacular, i tot ens fa pensar que això no seran fets aïllats, sinó que cada vegada seran més freqüents i sovint, no? Per tant, home, que existeix el canvi climàtic crec que no ho podem negar, que l'acció de l'home té una gran importància en aquest canvi climàtic tampoc ho podem negar, i que hem de treballar per impulsar, doncs, aquesta transició energètica que planteja la moció, evidentment, també. Nosaltres, de fet, des del Partit Popular, nosaltres estem d'acord..., som sensibles que hem de fer front a aquesta emergència climàtica i que hem de prendre una sèrie de mesures, però això no vol dir que haguem d'estar d'acord, doncs, amb tots aquests mantres, no?, que l'esquerra va repetint i que sembla que o estàs amb ells o hi estàs en contra. No. Hi ha d'haver un intermedi i, per tant, nosaltres hi ha algunes coses d'aquesta moció amb les quals no estem d'acord. La gran majoria dels punts els recolzarem. Intentaré ara una mica anar punt per punt per endreçar una mica el debat. Però, vaja, a la majoria sí que hi votarem favorablement. Estem d'acord amb totes aquelles mesures, com deia, que serveixen per impulsar les energies netes i amb els objectius que aquí ens fixem, però sí que també hem d'explicar que nosaltres no som partidaris de suprimir fonts de generació que no generen emissions i que, per tant, contribueixen a la seva reducció. I estic parlant, per exemple, de l'energia nuclear, en la línia de les darreres decisions del Consell de Seguretat Nuclear, que ha prolongat, doncs, la vida útil d'algunes centrals com, per exemple, la de Vandellòs II. Estem d'acord també amb la imperiosa necessitat d'agilitar la tramitació administrativa dels nous projectes d'energia renovable, ja que des de la darrera regulació, que, per cert va ser el 2010, quan governava el Partit Socialistes, doncs, les traves van impedir el creixement dels megawatts instal·lats a Catalunya. Per això, nosaltres defensem aquest nou decret, el 16/2019, que ha permès dinamitzar les instal·lacions, però sí que és veritat que hem observat també aquí disfuncions. I crec que no és de rebut que, per exemple, els ajuntaments no puguin tenir un posicionament autoritzat sobre les noves instal·lacions, ni tampoc és de rebut la discrecionalitat que té la Generalitat a l'hora d'atorgar les llicències. I menys encara podem estar d'acord amb la situació actual que de facto, doncs, el que implica és que no es tramitin noves autoritzacions per culpa d'aquest pacte amb la CUP. Nosaltres, en aquest punt en concret el decret, ens hi abstindrem. Haurem de veure si realment s'impulsa aquesta modificació i com queda tot plegat. Estem d'acord també amb el suport fiscal a les noves instal·lacions, però no amb la política de penalitzacions fiscals a les quals ja ens té acostumats el Partit Socialistes, i de retruc també Esquerra Republicana i Junts, que cada vegada que poden, doncs, tenim un impost nou, sigui pel que sigui. En això, no hi estem d'acord i, per tant, aquí votarem en contra d'aquesta proposta de reforma fiscal, perquè és que venint del Partit Socialistes, doncs, nosaltres ja sabem el que significa això. Per nosaltres, la fiscalitat ambiental no només vol dir castigar actituds negatives per a la conservació del medi. També s'han de poder significar..., o ha de poder significar incentivar aquelles actituds positives en relació amb el medi. Jo crec que aquesta segona part vostès o bé no l'acaben d'entendre o potser és que no la volen entendre. No ho sé segur. També ens posicionem en contra de la nacionalització de les centrals hidràuliques, perquè jo crec que és més una proposta dogmàtica que no pas pràctica. Ens abstindrem també en la proposta de reconvertir l'Institut Català de l'Energia en una nova agència. La veritat és que no li trobem la utilitat pràctica. De fet, creiem que no la té i potser no cal ja més organitzacions, ens, instituts, agències... Jo crec que ja en tenim prou. I ja per últim –que se m'acaba el temps–, pel que fa l'aprovació dels pressupostos de carboni, hi donarem suport, hi estem a favor, però, home, és cert que anem tard, perquè, de fet, ja haurien d'haver estat aprovats a finals del 2020. Estem a la meitat del 2021 i la cosa no pinta gaire bé. Esperem a veure què passa en els propers mesos. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Roldán. I ara per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Ara que el president Trump no està a la xarxa, se m'ha aparegut en el Parlament en forma del diputat Gallego. Per cert, senyor Gallego, la Xina ha consolidat la seva posició com a líder mundial de renovables, amb un total acumulat de 894 gigawatts. Només el 2020, el creixement en gigawatts a la Xina en energies renovables ha estat de cent vint megawatts. Hi ha una contradicció insalvable amb el diputat Cornellà. Bàsicament, en totes les esmenes podríem haver arribat a acords, menys en una, que era la petició de derogació del Decret 16 de 2009. Algun dia m'agradaria saber que ens expliquin on pensen posar els seixanta-tres, seixanta-vuit gigawatts que necessitarà el país per funcionar, les famílies i les empreses. Algun dia m'agradaria que ens ho expliquessin. Hem d'arribar a acords territorials i sectorials per no caure en l'esterilitat. I hem de donar instruments, atès que la transició energètica és disruptiva, per tal de que aquests ingents recursos econòmics que necessitarem..., no els grans oligopolis, les grans corporacions energètiques, també les comunitats locals, també els ajuntaments, també les cooperatives, d'on sortiran? I, finalment, senyor Ferro, sap quin és el problema? Que allà on hi ha alguna cosa per aturar, sempre m'hi trobo la senyora Colau i els comuns. [[Aplaudiments. Rialles.]]
Sí, senyor Ferro, per què em demana la paraula?
En referència a l'article 87, per al·lusions del senyor Salvador Vergés.
Endavant.
Perquè no sigui dit, a mi m'han dit que la tinència d'alcaldia de Barcelona té, en els propers dies, una reunió amb vostè; crec que és bon moment per abordar els aparcaments dels vehicles elèctrics. I al senyor Terrades, és que és difícil que ens trobem si només es dediquen a fer de lobbistes de la patronal d'aquest país. Moltes gràcies. [[Forta remor de veus.]]
Abans de començar la votació... [[Lorena Roldán Suárez demana per parlar.]] Senyora Roldán, sí.
Sí, presidenta. Per demanar votació separada. A veure, per una banda el 6 i el 13, que poden anar junts, i, per l'altra, 8, 14 i 15, que també poden anar junts.
També podrien anar junts 8, 14, 15 –6 i 13, i 8, 14 i 15. [[Dani Cornellà Detrell demana per parlar.]] Senyor Cornellà.
Sí, gràcies. Nosaltres demanem aviam si poden anar junts l'1, el 3, el 4, el 9, l'11, el 12, el 13 i el 14.
11, 12...?
13 i 14.
13 i 14. Cadascun separats?
No, podrien anar junts.
Aquest pack podria anar...
Aquest pack i l'altre pack també, junts.
Molt bé. [[Ignacio Martín Blanco demana per parlar.]] Senyor Martín.
Presidenta, per demanar votació separada del 6, 8, 13 i 14 i tots per separat.
D'acord; 6, 8, 13 i 14. Alguna altra petició més de votació? [[Pausa.]] No? Per tant, entenc que podríem fer un pack 1, 3, 4, 9, 11 i 12, aquests els votarem junts; 6 per separat; 8, 13, 14 i 15. Molt bé. [[Pausa llarga.]] Començarem la votació pel punt número 6. Votem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 queda aprovat amb 110 vots a favor i 20 vots en contra. A continuació, votarem el punt número 8. Comença la votació. El punt número 8 també queda aprovat amb 110 vots a favor, 17 vots en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 13. Comença la votació. El punt número 13 queda aprovat amb 102 vots a favor, 22 vots en contra i 6 abstencions. Votem ara el punt número 14. Comença la votació. El punt número 14 queda aprovat amb 102 vots a favor, 19 vots en contra i 9 abstencions. I el punt número 15, votem ara. Comença la votació. El punt 15 queda aprovat per 116 vots a favor, 11 vots en contra i 3 abstencions. Votarem ara l'agrupació d'1, 3, 4, 9, 11 i 12, que havia sol·licitat la CUP. Votem ara aquest bloc. Comença la votació. I aquests apartats queden aprovats amb 111 vots a favor, 19 vots en contra. I finalment, ens queden per votar els punts 2, 5, 7, que són la resta de punts de la moció. Comença la votació. I aquests punts també queden aprovats amb 119 vots a favor i 11 vots en contra. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política per a posar fi a l'ocupació il·legal d'habitatges]] [[302-00008/13]] Finalment, entrem en el vint-i-tresè punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política per posar fi a l'ocupació il·legal d'habitatges, que presenta el Grup Parlamentari de VOX. I té la paraula per defensar-la el diputat senyor Sergio Macián.
Moltes gràcies, presidenta. El pasado 3 de junio formulé al señor Elena una interpelación referente a qué medidas pensaba adoptar el Departament d'Interior para frenar la ocupación ilegal, y ese mismo día 3 por la tarde, el señor Elena publicó un tuit personal, que fue retuiteado por el Departamento de Interior... –en esto ya empieza a parecerse el señor Elena también a Grande-Marlaska, al utilizar cuentas oficiales para divulgar opiniones personales. Pues bien, como decía, en su tuit escribía el señor Elena: «VOX té un concepte de seguretat propi dels anys seixanta, i avui la seguretat són moltes coses, com ara la pedagogia sobre les noves violències, la mediació, o l'atenció a la ciutadania. Aparte de que la interpelación no tenía por objeto debatir acerca del modelo de seguridad –que ya tendremos tiempo de hacerlo– sino de los okupas, yo no sé si el señor Elena tenía intención de identificarnos con el pasado o mostrar esa cursilería progre tan típica de la izquierda que consiste en mezclarlo todo y ponerse estupendos con conceptos que todos compartimos, como son la mediación o la atención ciudadana. ¿Quieren hablar de atención ciudadana? Pues vamos a hablar de atención ciudadana. Bien, esta noticia es de hace unos días: «Favoritismo con los okupas en Premià. Los Mossos desalojaron rápido una casa ocupada cercana a la de Jordi Pujol, pero ahora que ya se la ha vendido, no actúan. Esto es una cara dura tremenda. Cuando el afectado por la ocupación es uno de los suyos, el señor Pujol, envían siete patrullas de Mossos d'Esquadra y ponen al alcalde de Premià a liderar el desalojo. Y ahora que el clan Pujol se ha vendido la casa y la han vuelto a ocupar, al resto de vecinos que les zurzan. Esto..., esto se llama «atención, pero no «atención ciudadana sino «atención clientelar. [[Alguns aplaudiments.]] Les vuelvo a recordar que la ocupación ilegal y las mafias de la ocupación generan delincuencia e inseguridad a los catalanes. Aunque ustedes se empeñen en negarlo y metan la cabeza bajo tierra como los avestruces, todos los días nos lo recuerdan los periódicos, día tras día. Miren, Diari de Tarragona, 27 de mayo: «Una mujer denuncia los problemas que causan los okupas de un edificio contiguo al suyo. Nadie quería alquilar el piso que es su única fuente de ingresos. “Si pierdo este alquiler” –dice– «“no tendré forma de subsistir.” Diari de Tarragona, 28 de mayo: «Hartura en la Parte Alta. Los vecinos no pueden más. Robos, peleas, persecuciones en el casco antiguo. El origen del problema se remonta a cuando grupos de jóvenes extutelados ocuparon viviendas. Esta noticia se amplía el 9 de junio: «Uno de estos jóvenes que ocupa un piso en la calle d'en Salinas acuchilla a otro en plena calle. La Vanguardia, el 3 de junio del 2021: «Los vecinos del número 39 del Nou de la Rambla, o del número nueve de la calle Om, están aterrados. Denuncian que los okupas de varios pisos les están amargando la vida. Dice una vecina: “Mi hijo se vino a vivir conmigo porque no me atrevo a salir sola al rellano.” ¿Hablamos ahora de atención ciudadana y de seguridad? Porque a estas personas..., ¿a estas personas quién las atiende? ¿Quién las protege? Les reitero, por si no se han entrado aún, que Catalunya lidera el ranquin de ocupación ilegal en España con un aumento del sesenta y seis por ciento en cinco años, y actualmente concentra el cuarenta y cinco por ciento de las ocupaciones ilegales de España, doblando a Madrid y Andalucía. ¿Qué piensa hacer el Govern ante este problema, ante esta realidad? Para ello, desde el Grupo Parlamentario de VOX hemos instado una serie de medidas que van en dos direcciones. Por una parte, defender a los legítimos propietarios de las viviendas y a los vecinos que padecen las consecuencias de la ocupación ilegal, de esas personas a las que me acabo de referir, que se encuentran absolutamente desesperadas. Y, por otra parte, defender también a las personas vulnerables. Porque aquí hay que diferenciar, por una parte, a los okupas, que son los que entran en una vivienda aprovechándose de la ausencia o de la indefensión del propietario, de aquellas otras que no pueden pagar el alquiler o la hipoteca de una forma sobrevenida, y que son personas vulnerables. A estas la Generalitat les ha de hacer efectivo su derecho a una vivienda a través de la política de vivienda social, porque la ocupación y el también afecta al parque público de vivienda, y perjudica a los vulnerables, y si no que se lo pregunten a la Agència Catalana de l'Habitatge o a l'Incasòl, que ponen cientos de demandas por ocupación de pisos sociales. Mire, en definitiva, señorías, a quienes hay que proteger no es a los okupas y a las mafias de la ocupación, si no a los catalanes corrientes, justamente frente a esos okupas, a los vecinos desesperados, que ya no pueden aguantar más y a las personas vulnerables, a través de una política de vivienda eficaz y decidida. Empléense a fondo en ello, porque eso sí que es verdadera atención ciudadana. Por todo ello, solicito a esta cámara el voto favorable para las medidas contenidas en la moción presentada por este grupo parlamentario. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en nom del Grup Mixt, la senyora Lorena Roldán.
Sí; gracias, presidenta. Voy a hacer una previa a raíz de uno de los comentarios que ha hecho el diputado de VOX respecto a la situación grave que se está viviendo en Tarragona, concretamente en la parte alta, situación que incluso ha reconocido ya el propio Gobierno del Ayuntamiento de Tarragona, que está en manos de Esquerra Republicana. Lo digo por si alguien tiene tentaciones durante el debate de negar la problemática que estamos viviendo especialmente en Cataluña y especialmente con algunos colectivos en concreto. Bien, según datos de la Secretaría de Estado de Seguridad, prácticamente la mitad de las ocupaciones que tienen lugar en España se producen aquí en Cataluña. Y esto no es fruto de la casualidad; esto es fruto de las políticas llevadas a cabo tanto por parte de la Generalitat como por parte también del Gobierno de Barcelona, por parte de la señora Colau. Es decir, aquí tenemos la tormenta perfecta: tenemos, por un lado, separatistas y, por el otro lado, populistas. Y eso, pues, al final lo que hace es tener políticas permisivas con los ataques a la propiedad privada. Y no solamente tenemos separatistas, por un lado, y tenemos populistas, por el otro; es que tenemos algunos que van un poquito más allá, como los señores de la CUP. En concreto, las juventudes de la CUP, que son tan majos ellos que, oye, han editado El manual de ocupación, editado por Arran. Los «cachorros de la CUP aconsejan sobre cómo elegir la vivienda, burlar a la policía, cambiar cerraduras y pinchar la luz y el agua, que, por lo visto, pues, es una información muy buena –es una información muy buena. Estos señores, señores de Esquerra Republicana y de Junts, son sus socios, con estos señores pretenden ustedes gobernar Cataluña. En manos de estos señores han dejado ustedes el futuro de 7 millones y medio de catalanes. Y así nos va. Es una auténtica desfachatez que alguien se atreva a publicar aquí un manual dando instrucciones de cómo ocupar las viviendas y de cómo burlar a la policía. Estos son los señores de la CUP. ¿Cuál es el resultado? Pues, evidentemente que Catalunya lidera el número de ocupaciones. Es que no puede ser de otra manera. Y a mí me resulta curioso como alguna de estas personas se llenan aquí la boca diciendo que luchan contra los desahucios, pero parece ser que les parece perfectísimo que alguien se quede fuera de su casa por culpa de unos okupas que entran a la fuerza en su hogar. Me parece bastante curioso, por no decir otra palabra. Y eso sí, mientras tienes a los okupas en tu casa, te sigues haciendo cargo de la factura del agua, de la factura de la luz, de la factura del gas, de todo lo que gasten los okupas, por si no tuviéramos bastante. Y cuando estoy hablando de «okupas, yo me estoy refiriendo a esas mafias organizadas que se dedican precisamente a eso, a entrar por la fuerza en pisos de personas, de personas, de propietarios como, por ejemplo, Pilar. No sé si se acordarán de esa enfermera de Vic que durante la pandemia se trasladó a trabajar a un CAP de Reus para atender a los pacientes de covid, en el pico más alto de la pandemia, y mientras ella estaba haciendo ese servicio, mientras ella daba ese servicio a los catalanes, resulta que unos okupas le entraron en su casa y se quedaron con su piso por la fuerza, y Pilar paso un auténtico calvario. Nosotros queremos proteger a esos propietarios. Aquí no hablamos ni de fondos buitre ni de grandes tenedores, no; hablamos de personas que seguramente llevan toda su vida haciendo un esfuerzo para poder tener su piso y ven como estas mafias ilegales ocupan sus pisos y encima les hacen pasar un calvario. A partir de que te entran en tu casa, ¿qué es lo que pasa? Bueno, pues, indefensión absoluta del propietario y protección, precisamente, al que incumple la ley. O sea, el que incumple la ley y entra en tu casa, resulta que se domicilia allí un servicio cualquiera y con ese recibo se van al ayuntamiento y lo empadronan. Es que es una auténtica vergüenza. Es que lo que no podemos hacer es proteger al que incumple la ley y dejar desprotegido al que está cumpliendo. Es que eso no tiene ningún sentido, es que ya hablando simplemente de sentido común: la Administración tiene que estar del lado de los indefensos, que en este caso son esos propietarios que, para poder recuperar su piso, pues, seguramente tienen que pasar por un proceso judicial largo y costoso. Insisto que esto es el mundo al revés y que nosotros tenemos el deber de proteger al que cumple; no al que incumple, no al delincuente, no a las mafias de ocupación. Nosotros, desde el Partido Popular, lo tenemos muy claro, hay que proteger la propiedad privada. Que, por cierto, eso también es hablar de libertad: la libertad de irte de tu casa un fin de semana con la tranquilidad de saber que cuando vuelvas no habrá nadie en tu casa y podrás entrar en tu hogar. Y es imprescindible que hagamos cambios legislativos. De hecho, muchos de ellos ya venían recogidos en el texto inicial de la moción y por eso vamos a votar a favor. Y, además, quiero aprovechar también para agradecer al grupo proponente que haya aceptado nuestras enmiendas, que añadían, pues, alguna cosita más en este sentido. Por ejemplo, creo que es imprescindible que podamos reformar la ley y que a las doce horas los okupas estén fuera de esos pisos. Para eso también hay que dotar a las fuerzas y cuerpos de seguridad, darles el amparo legal necesario. Que, por cierto, hablando de la CUP y el manual de los «cachorros, al señor Riera, cuando en una entrevista le preguntaron qué haría si le ocuparan su piso, se quedó calladito y luego dijo lo evidente: «Pues llamar a los Mossos d'Esquadra. Es que no hay que criminalizar, es que hay que proteger, insisto, a los propietarios, dar cobertura a los Mossos...
Senyora Roldán, se li ha acabat el temps.
...para que puedan actuar... –acabo, presidenta–...
Gràcies.
...dar cobertura a los Mossos para que puedan actuar y acabar de una vez por todas con este abuso. Muchas gracias.
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup dels Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Eva Candela.
Moltes gràcies, presidenta. Molt breument, per justificar el nostre vot en contra de la moció presentada per VOX. Presenten una moció d'un tema molt delicat i del qual no es pot caure en populismes, populismes que generen alarmisme. Perquè, mirin, ocupacions n'hi ha de diferents tipus i no podem posar-ho tot al mateix sac. Cal ser curosos i responsables amb el que diem. Per lluitar contra les ocupacions és necessari lluitar contra la pobresa, l'exclusió social i que tots tinguem igualtat d'oportunitats. I sap, senyor diputat, quan van començar a augmentar les ocupacions dels habitatges? Doncs amb les polítiques de dretes, amb retallades, amb precarització de treball, amb retallades de salaris i amb un augment de la pobresa. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada Montserrat Vinyets.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, bé, amb només cinc minuts no podem entrar a discutir, no ens dona temps, tots els dotze punts de la moció. No és perquè no en tinguem ganes, és per falta de temps. I bé, bàsicament, el que vostès proposen són modificacions al Codi penal, que també podríem respondre tècnicament que són absolutament improcedents, perquè d'acord amb el principi d'última ràtio –ho dic perquè vostès es posen molt tècnics a la moció d'acord amb el principi d'última ràtio del dret penal–, doncs, si ja tenen procediments civils a la legislació civil, no cal que sancionem determinades conductes a través del dret penal. Ho dic perquè vostès, com que són gent d'ordre, tant de l'estat de dret –el democràtic i social ja ha caigut, però són gent de tant d'estat de dret–, doncs, això haurien de saber que tècnicament el que vostès proposen de modificar el Codi penal no és possible. En segon lloc, nosaltres el que volem dir és que nosaltres també volem viure segures, també volem tenir garantida la seguretat als nostres barris i al lloc on vivim, perquè això té a veure amb l'esforç de la nostra força de treball. I el que no farem és que vostès s'apropiïn del concepte de seguretat, perquè el que fa aquesta moció de VOX... no parla d'això, no parla de seguretat, del que parlen vostès és de «matxacar la gent pobra, la gent que no se n'ha sortit, la gent que ha sigut desnonada, la gent que ha perdut totes les oportunitats i que no té perspectives. I el cas... més exemples és el cas d'aquesta proposta concreta que fan vostès de no deixar empadronar les persones, quan vostès saben que l'empadronament és la clau que obre poder assistir als serveis més bàsics. Aquest punt precisament de la moció és especialment dramàtic. Qui finança i qui ajuda VOX són precisament aquells que tenen interès en mantenir aquest món tan desigual i protegir els propietaris, les entitats bancàries, en definitiva, tots els poderosos. I aquesta moció que vostès presenten és precisament aquesta reacció conservadora per protegir els interessos dels de sempre. La moció el que pretén és generar contradiccions allà on no hi ha contradiccions. I això és el que des de l'esquerra ens toca combatre amb tota la força que ens és possible. Vostès, falsament, pretenen situar el debat entre el dret a l'habitatge i el dret a la propietat de la gent treballadora com nosaltres. I aquest no és el debat i no caurem a la seva trampa. El debat és sobre els pisos buits en mans de la banca, dels fons voltors. I, per altra banda, tenim aquells que han quedat expulsats del sistema. I, en aquest dilema, nosaltres tenim claríssim on ens situem. Vostès, sabem perfectament a quin costat de la balança es situen. També creiem que la seva moció parteix d'una altra falsedat, que és que la societat assisteix amb alarma i preocupació a l'increment de l'ocupació il·legal. Bé, serà que l'alarma i preocupació la tenen vostès, perquè entenem que a la societat no li genera aquesta sensació d'alarma tan gran que diuen vostès. No veiem manifestacions a les places, no veiem gent organitzada al carrer. El que genera precisament alarma i preocupació és la situació constant de vulneració de drets. Això sí que és el que fa a la gent mobilitzar-se i a la gent sortir al carrer. Perquè, vostès, quan ens parlen d'alarma i preocupació només ens parlen de titulars de diaris, que ja ni ens citen la font ni els diaris que poden ser, de coses molt puntuals. Per tant, com que vostès parteixen d'una premissa falsa, evidentment que nosaltres no podem votar a favor de la seva moció. I, a més, és que no té cap tipus de sentit que vostès vulguin perseguir a través del Codi penal tota una sèrie de conductes, quan a la seva pròpia moció vostès reconeixen que existeix un seriós problema amb l'habitatge, que hi ha hagut tota una sèrie de deixadesa de funcions. O sigui, vostès reconeixen que l'Administració en quaranta anys no ha fet res i la seva recepta és Codi penal? És que això no té cap tipus de sentit. Per altra banda, també ens agradaria que ens concretessin, perquè vostès fan un barrig-barreig, parlen d'ocupació, a vegades hi afegeixen l'ocupació i hi afegeixen l'ocupació il·legal, a vegades parlen de màfies. I com explicava la diputada del Partit Socialista, potser que siguin una mica curosos, també parlen de persones vulnerables, i aclareixin aquest barrig-barreig que vostès tenen al cap. Gràcies.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Marc Parés.
Gràcies, presidenta. Bé, el primer que voldria fer és posar sobre la taula, doncs, la voluntat criminalitzadora que observem en aquesta moció i en les seves intervencions. Crec que no és casual que en un dels exemples que vostès han utilitzat, doncs, resulta que era un exemple, doncs, d'uns menors no acompanyats, no? Per tant, vostès tenen sempre aquesta idea d'intentar criminalitzar determinats col·lectius. Nosaltres creiem que les ocupacions són un problema i que requereix atenció i que cal una mirada acurada sobre la complexitat d'aquest problema, perquè si no, si fem una mirada simplista en el que acabem caient, doncs, és en aquesta situació injusta, no?, de barrig-barreig que ara ens deia la diputada de la CUP, no?, que acaba, doncs, criminalitzant. I cal contundència contra això. Mirin, els aportarem algunes dades de l'any 2017. Segons l'Institut Cerdà, doncs, a tot l'Estat hi havia 87.000 famílies vivint en habitatges ocupats, això és un 0,34 per cent. La xifra aproximada d'ocupacions conflictives és de 8.500, això és un 0,03 per cent del total dels habitatges i una de cada deu de les ocupacions. Per tant, vostès han posat el focus en aquests percentatges. Sí? Fixin-se, 0,03 per cent, 0,34 per cent. I, en canvi, obvien les 700.000 famílies desnonades, però això per vostès no és cap problema; al revés, el que hem sentit des de les seves intervencions és que aquestes persones que ocupen per necessitat, que són vulnerables i ocupen per necessitat, el que hem de fer és perseguir-les. I què fem amb elles? Les deixem al carrer? Totes aquestes famílies desnonades, les deixem totes «tirades al carrer? Anem a buscar-les tan ràpid com puguem i les deixem totes al carrer? Aquesta és la seva solució? Aquest és el seu model de societat? Perquè és evident que a nosaltres aquí no ens hi trobaran. Alguna dada més. Mirin, dels més de 25 milions d'habitatges que existeixen a tot l'Estat, van ser denunciats per usurpació un de cada 3.500, i en canvi obvien, no?, que d'aquests 25 milions d'habitatges, 3,5 milions són habitatges buits. I aquesta és la font del problema: tenim gent sense casa, estem deixant gent sense casa i tenim cases sense gent. Aquesta és la qüestió. Mirin..., i ens diferenciem, òbviament, molt de vostès, perquè entre altres coses, doncs, nosaltres entenem que l'habitatge l'entenem com un dret. I vostès, i ho hem vist en les intervencions de mocions anteriors al llarg d'aquesta tarda, que vostès entenen l'habitatge com una mercaderia, obviant també que el mercat de l'habitatge és un mercat altament especulatiu. Per tant, és evident que estem a les antípodes. Però, en qualsevol cas, quan parlem d'ocupacions creiem que cal diferenciar entre les ocupacions delinqüencials i les ocupacions de famílies vulnerables i que sí que cal lluitar contra les màfies i les màfies i que calen accions per lluitar contra les màfies. Però, vostès es creuen, no?, doncs, que desnonant més i més ràpid les famílies vulnerables, doncs, això aturarà les màfies, i no és així; al revés, si anem més ràpid a fer desnonaments estem alimentant totes les màfies relacionades amb les ocupacions que vostès també, doncs, tant els preocupen. Però és que, clar, vostès barregen i converteixen aquells que són víctimes, que són les famílies vulnerables, que acaben sent víctimes d'aquestes màfies, vostès els situen com si fossin part d'aquestes màfies. I, per últim, crec que també és important que distingim entre els diferents delictes que hi ha sobre la taula. Si el teu habitatge és l'habitual, no?, i s'ocupa, el que s'està cometent és un delicte de violació de domicili, i en aquest cas es pot resoldre en vint-i-quatre hores. Ho dic també perquè els companys del Partit Popular, doncs, sembla que han entrat en una competició també en grau de populisme amb els companys de VOX, no?, i ens demanen, doncs, encara més restricció, no?, més rapidesa en els desnonaments, i això ja existeix. Si el teu habitatge és l'habitual el desnonament es produeix en vint-i-quatre hores. Però és que el que vostès ometen també és que la gran, grandíssima majoria d'ocupacions no es produeixen sobre habitatges habituals, sinó que es produeixen sobre habitatges buits de bancs i de grans tenidors. Aquests són els habitatges que majoritàriament s'estan ocupant. Per anar, altre cop falsegen la realitat. I acabo amb unes paraules d'un jutge, Joaquim Bosch, portaveu de Jutges per la Democràcia, que ens explicava que durant els seus setze anys d'instrucció no havia tingut ni un sol cas d'ocupació de primera residència i que tots els casos que havia tingut havien estat immobles buits de bancs o d'altres entitats. Aquesta és la realitat. Gràcies.
Moltes gràcies. I ara, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Matías Alonso.
Gràcies, presidenta. Consellera, senyores i senyors diputats... Señor Macián, esta moción, que creo que es la primera moción que presenta el Grupo Parlamentario de VOX, que lo que busca es..., habla sobre la política para poner fin a la ocupación ilegal de viviendas, siento decirle que nace condenada. Creo que no es una sorpresa para ustedes que sea así. Una de las causas, sin duda, es el famoso cordón que ellos, la bancada separatista, junto con el PSC y En Comú Podem, pues, llaman sanitario; esto es, el rechazo explícito a la capacidad de representación de la ciudadanía de Cataluña que la ley y el resultado electoral les otorga a ustedes en este Parlamento autonómico. Esa disfunción democrática que consiste en despreciar e intentar aislar con conductas podemos llamar fascistoides a quienes ellos mismos etiquetan como fascistas. En principio, cualquiera que ose no comulgar con las ruedas de molino que manejan a su antojo los integrantes del separatismo dominante en este hemiciclo. El rechazo a su moción es, ante todo, porque es suya. Mire, señor Macián, eso no le pasa a algún grupo de la bancada de este lado, ¿eh? Por ejemplo, sería raro que le pasara al PSC. Solo hay que escuchar con detenimiento el discurso pronunciado ayer en este hemiciclo por la señora Romero para entender el porqué. Ya ve usted, una portavoz de un supuesto gobierno socialista en la sombra que no es más que la sombra del Gobierno separatista de la Generalitat. [[Veus de fons.]] Por sus hechos se les conoce. Pero también rechazan su moción porque en Cataluña desde hace años los responsables políticos de las instituciones públicas, tanto separatistas como de la actual extrema izquierda reaccionaria, frecuentemente con la connivencia del Partido de los Socialistas de Cataluña, han optado no ya por permitir la ocupación sino por promocionarla. Han conseguido que nuestra comunidad autónoma, como usted bien ha dicho, sea, con mucha diferencia, la campeona de España en ocupación. Hoy, a través del resultado de la votación de esta moción, habrán tenido una primera toma de contacto con la realidad cotidiana de la política en Cataluña. Esto es lo que hay, de momento. Digo de momento porque también creo que la capacidad de aguante de la ciudadanía catalana, de los catalanes que ven con preocupación el incremento de la inseguridad y de la conflictividad social derivada de la ocupación, que afecta a muchos de nuestros barrios y municipios, la capacidad de aguante, digo, tiene un límite. Y llegará el día en que el populismo reaccionario que se practica des del Govern de la Generalitat y desde los gobiernos de muchos ayuntamientos catalanes, será percibido por la ciudadanía como un lastre para la convivencia y un riesgo para el progreso social y el normal desarrollo de sus proyectos de vida en paz y libertad. Desde el Grupo Parlamentario de Ciutadans lo venimos denunciando desde hace mucho tiempo, y en ocasiones hemos conseguido algún avance en este Parlamento, aunque con poco o nulo impacto en la política real, en la que se practica desde las instituciones de gobierno, principalmente porque los gobiernos autonómicos de turno, enfrascados como están en la construcción de su república de fireta, han hecho caso omiso de los mandatos parlamentarios. Ellos siempre a lo suyo, que nada o muy poco tiene que ver con los intereses del conjunto de la ciudadanía, que nada tiene que ver con la política útil. Ustedes plantean en esta moción lo que probablemente sea una transcripción más o menos literal de su programa electoral. Nosotros, Ciutadans, también tenemos una visión programática muy crítica con el statu quo de la ocupación en Cataluña y en el conjunto de España. De hecho, algunas de las medidas que ustedes proponen en esta moción también las hemos propuesto nosotros en este Parlamento y en muchos ayuntamientos de Cataluña. Y algunas de estas medidas también las hemos defendido en las Cortes Generales. Quizás con un lenguaje menos áspero, no lo sé, pero en cualquier caso no menos contundente que el que ustedes han utilizado en la redacción de esta moción. Dicho esto, y para fijar nuestra posición –la posición del Grupo Parlamentario de Ciutadans– sobre la moción que se somete a debate y votación, vamos a votar favorablemente a la mayoría de los puntos que contiene, aunque probablemente nuestra redacción final no hubiese sido plenamente coincidente con la suya y con total seguridad le habríamos dado un carácter multidisciplinar, porque en el caso que nos ocupa entran en juego las carencias crónicas en materia de vivienda social y el deterioro de muchos de nuestros barrios como consecuencia de la nula voluntad política de los sucesivos gobiernos de la Generalitat incapaces de articular una política de vivienda social acorde con las necesidades reales de la Cataluña actual. No hemos presentado enmiendas porque tampoco se trata de apuntalar su programa electoral. Tampoco podemos votar a favor el punto f, porque puede afectar al derecho de defensa. Por tanto, solicitamos votación separada de ese punto f. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Mercè Esteve.
Bona tarda, presidenta. Consellera, diputats i diputades. Permetin-me en la meva primera intervenció des d'aquest faristol poder agrair avui l'oportunitat que se m'ha donat per representar la ciutadania del poble català des del Parlament de Catalunya, des d'aquesta cambra noble i més enllà del món local des del que exerceixo com a alcaldessa des de ja fa uns anys, des de Begues. I en nom del president Carles Puigdemont, dels presos i preses polítics, dels exiliats i exiliades i dels més dels 3.300 represaliats, entre ells el recent acusat conseller d'Interior Miquel Buch i el mosso senyor Escolà, per prestar seguretat al president Puigdemont relacionada amb la causa de l'U d'Octubre, dia que vam exercir el nostre dret a la democràcia i a la llibertat. Senyors de VOX, vostès el que fan és barrejar en aquest cas necessitat, ocupació il·legal i inseguretat. Ja s'ha dit anteriorment. De fet, és el que acostumen a fer sempre: barregen, barregen, barregen. Posen dins del mateix sac, dins el mateix got, els seus temes top. Tot ben barrejat i sacsejat i quan ho treuen surt com surt: ben enrevessat. En la seva interpel·lació de la setmana passada, van posar diversos exemples, i respecte al Govern que presideix la senyora Colau, segons diuen vostès que ha defensat en nombroses ocasions les màfies de l'ocupació. Doncs si us plau, a nosaltres no ens hi barregin. Ni de bon tros. No ens hi barregin, perquè no ho compartim. Quan parla del separatisme i de nosaltres –els independentistes– dient que ens hem llançat a aquest salt sense paracaigudes donant suport a l'ocupació il·legal, dir-li un parell de coses. Sí, som independentistes. I en som perquè tenim el dret de ser-ne. Perquè Catalunya, l'any 1714, va lluitar en la defensa del que ja era i el que volia continuar sent. Perquè ja érem sobirans, ja érem una nació. I si celebrem aquella derrota com una victòria és perquè encara persistim en aquella lluita. I tenim el dret a fer-ho i a fer-ho com ho fem: de forma pacífica i democràtica. I dir-li que si hem despertat d'aquella pausa, d'aquell stand by, mantenint-nos fidels a aquell moment de la història que ja érem, és perquè se'ns ha menystingut, se'ns ha trepitjat i no se'ns ha tingut en compte quan Catalunya som motor econòmic i social del regne de Castella. I prova d'això són els 16.000 milions d'euros dels catalans i catalanes que cada any marxen i no tornen per revertir en benefici de la nostra millora estructural i dels sectors més vulnerables. I aquí vaig: si tinguéssim la possibilitat de decidir i destinar aquests 16.000 milions d'euros al poble de Catalunya, a tots els catalans i catalanes, ben segur que millorarien notablement les polítiques d'habitatge que tant necessitem, així com les polítiques socials, les de cohesió territorial, les polítiques de Sostenibilitat, de Cultura, d'Economia, de Seguretat, i per no dir la inversió per habitant de l'Estat que destina a tot el seu territori. Perquè a Catalunya, l'any 2020, ha destinat 123 euros per habitant, i a Madrid, 188 euros per habitant. Però malauradament, aquests diners que són nostres se'n van per no tornar de cap de les maneres. Però vostès segueixen barrejant la vulnerabilitat i la necessitat amb la degradació de barris, amb la delinqüència i amb les drogues. I si hi ha un problema d'habitatge, aquest és un problema social, un problema que s'ha d'abordar des de molts àmbits del Govern, però no lligant-ho sempre a la inseguretat que vostès malintencionadament plantegen. Així doncs, no facin més plantejaments retòrics, si us plau, i fora de lloc. Treballin per la no ocupació il·legal. I també, evidentment, per la seguretat de la nostra ciutadania. Però no ho posin tot al mateix sac, perquè hi ha matisos i també hi ha derivades. Facin la feina que els toca fer des del Parlament per als catalans i per les catalanes amb coherència i per Catalunya. Facin-ho bé. I és per això que el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya hi votarem en contra. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
I finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada Najat Driouech.
Bé; gràcies, presidenta. Bona tarda, consellera, diputats, diputades. Bé, aquesta és una de les últimes intervencions de dos dies de Ple que han estat marcades per les conseqüències de l'emergència habitacional. No podia ser d'una altra manera. El dilluns va ser una de les jornades més tràgiques que hem viscut en aquest país amb relació a la crisi habitacional. Una tragèdia que venia precedida per l'alarma de finals de la setmana passada, quan coneixíem que el Consell de Ministres volia interposar un recurs i suspendre la llei catalana de contenció de rendes de lloguer, una proposta legislativa impulsada per la consellera Capella i el teixit de la societat civil, el qual sempre està actiu per garantir el dret a l'habitatge. Finalment, la força de l'independentisme d'esquerres i els moviments socials han aconseguit que com a mínim no es suspengués automàticament. A la sessió de control d'ahir, el president Aragonès va parlar a bastament sobre el tema en resposta a la CUP i també a Esquerra Republicana, iva reivindicar la feina feta, la voluntat de fer-ne més i va denunciar la incapacitat del Govern PSOE-Podemos de l'Estat per posar fil a l'agulla. Avui mateix hem discutit dues mocions, aquesta tarda, de la CUP i dels comuns sobre el dret a l'habitatge. L'accés a un habitatge digne és una de les problemàtiques principals que afecta la nostra ciutadania i que es veu cada vegada més agreujat, un problema que hem de posar al centre de la nostra acció política i al centre del nostre debat polític. I sí, també és un problema de seguretat, en concret de com garantim la seguretat vital, econòmica i emocional d'aquelles ciutadanes que veuen impossibilitat el seu dret a l'accés a l'habitatge. No és estrany, doncs, que tantes intervencions hagin posat l'habitatge al centre de la seva acció política. Quina és la diferència entre la que han fet la resta de forces aquesta tarda i la que han fet vostès? Molt simple: a vostès no els importa l'habitatge, no els importa la ciutadania, no els importen els joves i les joves que han de posposar el seu projecte vital perquè no es poden emancipar, no els importen les famílies que han de destinar un 70 per cent del seu sou a l'habitatge, no els importen les persones vulnerables de la nostra societat, que viuen amb por quan algú pica a la seva porta perquè el pot fer fora de casa seva, no els importa l'angoixa que pateixen tantes persones en el moment que perden la feina i que saben que no poden fer front al pagament del lloguer. No, a vostès només els importa el seu privilegi, i això és el que han vingut a fer aquí, a defensar el seu privilegi trepitjant la ciutadania, a defensar el privilegi de l'home, del blanc i del ric, a defensar els privilegis dels grans propietaris. Les altres mocions sobre l'habitatge que avui hem discutit en aquesta cambra posaven solucions sobre la taula. Podíem discrepar de com fer-ho o de què fer o qui ho ha de fer, però ens permetia tenir un debat ric i constructiu sobre com podem garantir el dret a l'habitatge. En resum, ens permetia fer política útil per a la ciutadania. La seva, no, perquè vostès venen aquí a fer tot el contrari de fer política. Només venen aquí a negar la política, a criminalitzar la ciutadania. El conseller Elena, en la seva interpel·lació, va deixar meridianament clar el que venen vostès a fer aquí: abonar el discurs de la por i a fer créixer l'odi. Davant de la por i l'odi, davant del privilegi, davant del menysteniment del dret dels altres, davant del feixisme ens hi trobaran sempre; ens hi trobaran proposant solucions, blindant drets dels més vulnerables, treballant per garantir l'accés a l'habitatge del conjunt de la ciutadania. I el seu discurs de por i d'odi ni el legitimarem ni hi destinarem ni un sol segon a debatre les seves premisses falses. Ho tenim molt clar, com ho escriu Umberto Eco en el seu decàleg contra el feixisme: «El feixisme creix i busca el consens explotant i exacerbant la por a la diferència. La primera crida d'un moviment feixista, o prematurament feixista, és en contra dels intrusos. Davant del seu odi, política i solucions; davant de la seva por, drets i llibertat per a tota la ciutadania. Moltes gràcies. [[Forts aplaudiments.]]
I ara, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Sergio Macián.
Gracias, señora presidenta. Al PSC lo primero que hay que decirle es que –el diario Público ya lo dice, ¿eh?– no me hable usted de políticas de derechas, porque el primer movimiento okupa contra la economía de mercado se produjo en el año 84 –gobernaba Felipe González. En cuanto a En Comú Podem, yo le voy a citar a otro juez, al juez de Barcelona Roberto García Ceniceros, delegado de la juez decana de Barcelona en el ámbito civil, que ella dice que los servicios sociales tardan más de dos años en entregar una vivienda social, los servicios sociales de Barcelona. Se lo puede decir también a la señora Colau. Mire, por otra parte, a la candidatura de los ultrajes y de las piedras, mire, yo alguna vez..., me encantaría que se posicionaran con los catalanes corrientes, no con los delincuentes, ¿eh? Siempre aplauden las agresiones a mossos, los secuestros de las comunidades de propietarios con veintiocho familias y su conserje durante horas para poder impedir el desalojo de tres activistas... En cuanto a los del Código penal, el Código penal para reformar la sedición y la rebelión sí, ¿verdad? Y mire, también con relación a Junts per Cat, mire, hemos venido a hablar de okupas, no de Guifré el Pilós, ¿eh? [[Remor de veus.]] Y en cuanto a Esquerra Republicana, su discurso es de primero de panfleto, ¿eh? Blanco y rico, señora Najat, es el pan Bimbo. Muchas gracias. [[Aplaudiments i remor de veus.]]
Començarem la votació. Teníem la petició de votació separada, ho ha expressat el diputat durant la seva intervenció, del punt número..., de la lletra f. És correcte? [[Pausa.]] Per part de Ciutadans. Algun altre grup vol demanar votacions separades? No? [[Pausa.]] Per tant, començarem la votació per la lletra f. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat amb 14 vots a favor i 116 vots en contra. I ara votarem la resta de la moció conjunta. Comença la votació. La moció queda rebutjada amb 21 vots a favor i 109 vots en contra.. S'aixeca la sessió. Gràcies.