Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 12. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: mag. Jana Jenko, gospa Vojka Šergan od 12. ure dalje, gospa Anita Koleša od 12. ure dalje, dr. Jasna Murgel, gospod Kamal Izidor Shaker, mag. Matej Tonin, gospod Franc Breznik, gospod Jožef Horvat, mag. Marko Pogačnik, dr. László Göncz, Luka Mesec, mag. Branko Grims, gospa Ivan Hršak in gospod Uroš Prikl do 15. ure. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 28. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA RAZPRAVO O ODGOVORU MINISTRA ZA INFRASTRUKTURO NA POSLANSKO VPRAŠANJE GOSPODA JANKA VEBRA GLEDE IZGRADNJE DRUGEGA ŽELEZNIŠKEGA TIRA MED KOPROM IN DIVAČO. Državni zbor je na 11. seji sklenil, da opravi razpravo o odgovoru, ki ga je minister za infrastrukturo dr. Peter Gašperšič podal na poslansko vprašanje gospoda Janka Vebra glede izgradnje drugega železniškega tira med Koprom in Divačo. Besedo dajem gospodu Janku Vebru za dopolnilno obrazložitev predloga za razpravo o odgovoru ministra za infrastrukturo.
Hvala za besedo, predsednik. Lep pozdrav vsem in še posebej se v uvodu zahvaljujem tudi za podporo kolegicam in kolegom, da lahko danes razpravljamo o zagotovo eni najpomembnejših investicij v Republiki Sloveniji. Pri odgovoru, ki mi ga je posredoval minister za promet, pa vendar lahko ugotovimo, da nismo prišli do vseh potrebnih podatkov in dejstev, ki bi lahko govorila o tem, da je izgradnja drugega železniškega tira med Koprom in Divačo izjemno pomembna, da je to ključni projekt in investicija ne le za dvig konkurenčnosti Luke Koper in Slovenskih železnic, temveč je tudi v interesu slovenskega gospodarstva, saj je več kot 400 podjetij vezanih na to dejavnost in temu primerno tudi število zaposlenih. Res se sprašujem, zakaj ne bi v Sloveniji izkoristili to izjemno naravno danost, to pa je predvsem, da je Slovenija pomorska država. In dostop do morja je eno tistih prioritetnih izhodišč, ki uvrščajo Luko Koper med najpomembnejše in najuspešnejše severnojadranske luke. Pretovor v Luki Koper narašča najhitreje v primerjavi z ostalimi severnojadranskimi lukami in ne nazadnje tudi uvrščenost tega odseka med Koprom in Divačo pomeni, da se pogovarjamo o nekem majhnem odseku, ki pa je izjemno pomemben za celotno mediteransko progo vse od Lyona preko Kopra, Budimpešte in do Kijeva. Torej, gospodarstvo je v veliki meri odvisno prav od tega odseka in ali bomo znali izkoristiti to priložnost ali pa bomo postali šibak člen v tej verigi. Če postanemo mi šibak člen, bodo to s pridom izkoristili tako v Avstriji, Italiji kot tudi na Hrvaškem. Še nekaj moramo dejansko pri tej zadevi izpostaviti – ne samo ta mednarodni vidik in izjemen pomen za gospodarstvo, ampak tudi, ali si lahko kot država, ki je odgovorna za izgradnjo infrastrukture, privoščimo, da imamo tako izpostavljen varnostni vidik obstoječe proge od Kopra do Divače. Vsakoletna večja količina tovora po tej progi narekuje tudi vse zahtevnejše vzdrževanje. Dejstvo je, da bo ta proga zelo kmalu zasičena – pri tej rasti, kot jo ta hip beleži Luka Koper – in se nam to lahko zgodi že v letu 2018 ali 2019. Toda, če se vmes zgodi ena od nevarnosti ali porušitev obstoječe proge na določenem mestu ali nesreča in izlitje tovora, pomeni, da celotna regija lahko postane brez vodovodnega zajetja in to je katastrofa za velik del Slovenije, Primorska je pravzaprav s tem odrezana od sveta. Ali resnično lahko odlašamo zaradi tega z gradnjo drugega tira, ki bi v veliki meri izboljšal tudi varnostni vidik delovanja te infrastrukture? Če pogledamo samo vpliv Slovenskih železnic in Luke Koper ter ne nazadnje logistike znotraj te dejavnosti, ugotovimo, da ustvari kar 10 % bruto domačega proizvoda. Tudi vsi pokazatelji in dejavniki, ki jih vključujemo v študije in projekt za nadaljevanje te gradnje, govorijo o tem, da se lahko že med časom gradnje ustvari 3 tisoč novih delovnih mest in v nadaljevanju obratovanja tudi 6 tisoč novih delovnih mest na področju logistike. Ali ni to tisto, kar v Sloveniji nujno potrebujemo za svoj preboj? Ko se sprašujemo, kako financirati takšno gradnjo, če ne bomo dovolj hitri, če ne bomo dovolj učinkoviti, bomo zamudili tudi priložnost za črpanje evropskih sredstev. Mi smo že zamudili eno od priložnosti, ker bi najbrž lahko dobili celo 85 % financiranje tega projekta in bi bil problem rešen. Tako je pred nami izjemno pomemben izziv ujeti preostanek evropskih sredstev in tudi izpeljati investicijo v roku, da bomo omogočili uspešen gospodarski razvoj Slovenije v prihodnosti. Hvala.
Besedo dajem ministru za infrastrukturo dr. Petru Gašperšiču za dodatno obrazložitev.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Tudi sam se zahvaljujem za možnost razprave o tako pomembnem projektu, kot je drugi tir med Koprom in Divačo, še posebej, ker je pobuda za to razpravo prišla iz koalicijskih vrst. Takoj na začetku bi rad poudaril, da ni nikakršnega dvoma o tem, da je drugi tir potreben in je zato tudi med prioritetnimi projekti te vlade. Tudi zato Ministrstvo za infrastrukturo zelo resno in veliko dela na vzpostavitvi pogojev za realizacijo tega projekta. Tako smo v letošnjem letu pridobili gradbeno dovoljenje in evropska sredstva za izgradnjo prvega dela projekta drugega tira, to je tako imenovani izvlečni tir. V teku je razpis za izbiro izvajalca. V zadnjem letu smo z 80 % pridobljenih zemljišč za celotno traso drugega tira ta odstotek dvignili na 98 % vseh zemljišč z izkazano pravico graditi, pridobitev ostalih 2 % pa je zgolj še vprašanje nekaj mesecev. Tako računamo, da bo v prvi polovici prihodnjega leta že lahko izdano gradbeno dovoljenje za celotno traso drugega tira. To tudi pomeni, da bi lahko ministrstvo že v prvih mesecih prihodnjega leta pripravilo razpis za gradbena dela za izvedbo drugega tira in ga tudi objavilo, takoj ko bodo za to zagotovljena sredstva oziroma ko bo zaprta finančna konstrukcija. V kratkem bo pripravljen javni mednarodni razpis za izvedbo preverbe ocenjene vrednosti ter mogočih racionalizacij in optimizacij projekta. Vzporedno, v skladu s sklepom vlade, in dejstvom, da projekta trenutno ne moremo financirati iz proračunskih virov ali z dodatnim zadolževanjem države, ki bi povzročilo povečanje javnega dolga, aktivno iščemo tudi alternativne možnosti financiranja. Za del sredstev bomo zagotovo kandidirali na evropskem razpisu za tako imenovana CEF sredstva. Za zagotovitev kar največjega deleža evropskih sredstev smatramo kot najustreznejšo prijavo projekta na odprti razpis, kjer se bodo delili ostanki ovojnic kohezijskih držav, kar odpira možnost za financiranje v deležu, ki bo večji od 30 %, teoretično tudi do 85 %. Prvi tak razpis pričakujemo konec leta 2016 ali v začetku leta 2017. Za uspešno kandidiranje pa vodimo kar nekaj aktivnosti. Tako smo seznanili Evropsko komisijo, da želimo aktivirati tehnično pomoč mehanizma Jaspers, ki deluje v okviru partnerstva med Evropsko komisijo, EIB in EBRD. Izkušnje namreč kažejo, da so projekti, ki prejmejo pomoč programa Jaspers, bistveno hitreje odobreni kot projekti, ki te pomoči ne izkoristijo. Projekt smo prijavili za pregled pri Evropskem investicijskem svetovalnem središču, ki je skupna pobuda Evropske komisije in Evropske investicijske banke. Njihova prva aktivnost bo prav pregled projektne naloge za izvedbo preverbe ocenjene vrednosti. Vse navedene aktivnosti so pomembne za uvrstitev projekta na seznam potrjenih projektov za EFSI garancijsko shemo, to je garancijska shema v okviru tako imenovanega Junckerjevega sklada. To bo v veliko pomoč pri mobilizaciji zasebnega financiranja ter posledično zapolnitvi sedanje investicijske vrzeli. Naj na tem mestu omenim še, da smo na srečanju s podpredsednikoma in komisarko Evropske komisije v začetku oktobra letos dobili pomembna zagotovila, da gredo naši napori pri iskanju rešitev za financiranje drugega tira v pravo smer. Po izvedbi zgornjih korakov bomo pripravili tudi vse potrebno za objavo javnega poziva tako imenovanega testa zainteresiranosti, s katerim bomo preverili interes zasebnih vlagateljev za izvedbo projektov. Odločitev o tem bo seveda sprejela vlada. Ves čas preverjamo tudi interes za sodelovanje sosednjih držav pri financiranju projekta ali pri vlaganju v razvoj infrastrukture, ki je v lasti države, saj je znano, da bodo več kot 70 % koristi od izgradnje drugega tira imele sosednje oziroma zaledne države. Naj za konec poudarim, da se res veselim današnje razprave in se veselim vaših konstruktivnih predlogov ter se za njih že vnaprej zahvaljujem. Vsekakor vam zagotavljam, da ta vlada in ministrstvo, ki ga vodim, intenzivno delata na vzpostavitvi pogojev za čimprejšnjo realizacijo projekta. Hvala lepa.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Tomaž Gantar.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovani minister, državna sekretarja, kolegice poslanke in poslanci! Izgradnja drugega tira Koper–Divača je zgodba, ki ima resnično dolgo brado. Začela se je leta 1996, ko je takratno Ministrstvo za promet in zveze naročilo izdelavo študije upravičenosti povečanja kapacitet enotirne proge Divača–Koper. Osnovna ugotovitev študije je bila, da le s tehnološko reorganizacijo obstoječe proge in s posegi v obstoječo infrastrukturo ni mogoče obvladati predvidenega naraščanja prometa in ustvariti zadostnih rezervnih kapacitet na železnici oziroma da predstavlja trajno rešitev problema kapacitet le gradnja nove železniške povezave. Od takrat naprej se uresničevanje projekta izgradnja drugega tira srečuje z mnogimi ovirami vse od naravovarstvenih ovir, ki so lahko do določene mere še razumljive, pa do birokratskih ovir, ki pa vsaj nam v Poslanski skupini Desus niso razumljive. Mnenja smo, da je ta projekt ključen za uspešen nadaljnji razvoj Luke Koper in seveda tudi za konkurenčnost Slovenije na področju prevoza tovorov. Eden zadnjih tako imenovanih birokratskih zapletov je zgodba z neuspešnim kandidiranjem pri razpisu za pridobivanje sredstev za izgradnjo drugega tira v okviru evropskega programa CEF. Kmalu zatem se je, in verjetno ne po naključju, v javnosti pojavila tudi študija, ki so jo pripravili analitiki Mednarodnega prometnega foruma pri OECD, ITF, ki je projekt izgradnje drugega tira označila za ekonomsko nevzdržnega oziroma tveganega. Analitiki OECD vidijo alternativo v zalednem terminalu. Naj se vrnem k neuspešnemu kandidiranju Republike Slovenije pri razpisu CEF. V naši poslanski skupini smo ob prejemu te novice ocenili, da za ta polom nosi odgovornost predvsem minister za infrastrukturo. Dejstvo, da je minister že na zaslišanju kot kandidat za ministra izjavil, da drugega tira ne bomo potrebovali vsaj še naslednjih 30 do 40 let, nam daje misliti, da minister z ekipo ob pripravi prijave na omenjen razpis ni vložil vseh potrebnih naporov, da bi bila ta tudi uspešna. V Poslanski skupini Desus namreč ocenjujemo, da zamuja Slovenija pomembno gospodarsko in razvojno priložnost glede na to, da sodi logistika med strateške dejavnosti, pomembne za dolgotrajni gospodarski razvoj države. Če pa se kot država zavedamo pomembnosti drugega tira, so vsi ostali izgovori povsem neprimerni. Na eni strani poslušamo trditve, da predstavlja ta projekt prioriteto države, takoj zatem pa številne dvome ministrstva o njegovi ekonomski neupravičenosti, kar je najmanj nelogično. Iskreno se moramo vprašati, ali ta projekt v resnici želimo realizirati. V Poslanski skupini Desus nas skrbi dejstvo, da ministrstvo izvedbo projekta veže na iskanje zasebnega investitorja. Bojimo se namreč, da ga v tej fazi ne bomo našli zaradi visoke vrednosti projekta in vedno več dejstev o železniški povezavi Trst–Divača, o kateri pa Ministrstvo za infrastrukturo molči. V evropskih sredstvih ter sredstvih EIB z ustreznim poroštvom države vidimo ključ in edino možnost za realizacijo projekta izgradnje drugega tira. Da pa se ne bi ponovila zgodba TEŠ 6, ko je cena zrasla preko vseh razumnih meja, moramo projekt drugega tira revidirati tako s projektantskega kot stroškovnega vidika. Ob vsem tem se ne moremo izogniti že omenjeni študiji OECD – ITF, vendar najprej nekaj podatkov. Od leta 2009 do 2014 je Luka Koper svoj pretovor več kot podvojila. Rast celokupnega pretovora od leta 2009 kaže, da se je v Kopru v tem obdobju povečal za 44 %, v Hamburgu za 32 %, v Rotterdamu za 15 %. Iz teh podatkov je težko sprejeti trditev študije, da gradnja drugega tira ni ekonomsko upravičena in da je bolj smiselna izgradnja zalednega kontejnerskega terminala v Divači. Komu to v resnici koristi? Predlog o zalednem terminalu je izzval celo vrsto odzivov predvsem strokovne javnosti, ki je zelo jasno povedala, da pomeni tako stališče OECD, da se dobesedno vračamo za 50 let nazaj v zgodovino. Trikratno pretovarjanje bi pomenilo veliko izgubo časa, visoke stroške pretovora, kar bi bremenilo pristanišče, in veliko grožnjo okolju ob izrednem povečanju cestnega prometa. Luka Koper bi postala povsem nekonkurenčna drugim primerljivim pristaniščem. Ob tem se v javnosti pojavljajo tudi dvomi v nepristranskost študije, saj so bili nekateri avtorji zaposleni ali pa so bili svetovalci v dveh velikih evropskih pristaniščih. Interes obeh pristanišč oziroma logistov pri nakupu Luke Koper je znan. Takšne informacije zbujajo velik dvom v verodostojnost rezultatov analize. Naša poslanska skupina se pridružuje strokovnim ocenam, da Luka Koper v sodelovanju s Slovenskimi železnicami že danes dosega izjemen promet in da je daleč najkonkurenčnejša med vsemi ostalimi lukami v severnem Jadranu, tudi če primerjamo kontejnerski promet s severnimi evropskimi lukami, ki poskušajo pridobiti svoj tržni delež znotraj Evrope. Temu priča tudi zadnja odločitev tovarne Mercedes, ki je nedvomno in nedavno tega za pretovor svojih luksuznih vozil izbrala prav Luko Koper. Strokovnjaki opozarjajo, da bo ob takšnem trendu rasti prometa v Luki že okoli leta 2018 prvi železniški tir dosegel maksimalno zasedenost kapacitet. Zato se v Poslanski skupini Desus pridružujemo vprašanju, ki ga bomo danes verjetno še slišali: Kako naprej, ko bo prvi tir dosegel svoj maksimum?. Ali želimo res preusmeriti tovor v luke sosednjih držav? Poslanke in poslanci Poslanske skupine Desus menimo, da je projekt izgradnje drugega tira Koper–Divača nujen za nadaljnji razvoj slovenskega gospodarstva, torej ne samo Luke Koper in Slovenskih železnic. Zato apeliramo na ministra za infrastrukturo, da zagotovi pogoje za realizacijo tega projekta, kar pomeni, da naj se z revizijo projektu zniža cena na realni nivo, nato pa naj se s kvalitetno pripravljenimi vlogami zagotovijo finančna sredstva tako iz naslova evropskih sredstev kot tudi morebitni kredit z državnim poroštvom. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Matjaž Nemec.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovane kolegice, dragi kolegi, sekretar, minister, ekipa! Danes odpiramo razpravo o tem, ali bo Slovenija imela pogum, ali bo znala in zmogla do konca pripeljati eno od svojih razvojnih prioritet, ki je kot taka definirana že desetletja. To je drugi tir od Divače do Kopra. Socialni demokrati menimo, da je ta razprava potrebna, saj v nastopih Ministrstva za infrastrukturo in medijih zaznavamo sporočila, ki bi lahko pomenila, da se gradnja odmakne daleč v prihodnost ali bi ta projekt celo ostal neizveden, kar bi imelo uničujoče posledice za slovensko gospodarstvo. Hkrati bi to ogrozilo izkoriščanje razvojnih zmožnosti, ki nam jih dajeta naša geografska lega in dejstvo, da smo pomorska država. Mislimo, da vprašanja ni drugi tir da ali ne; vprašanje je, kako. Dolžnost politike je, da se o tem poenoti. To je tudi namen današnje razprave. Drugi tir je nujen za Luko Koper, za slovensko gospodarstvo in za Evropo kot celoto. Zavračamo študije OECD, ki škodljivo in napačno prikazuje gradnjo drugega tira kot ekonomsko neupravičeno, saj temelji na napačnih ocenah rasti Luke Koper, jo ekonomsko obravnava ločeno od ostalega logističnega omrežja, predvideva nerealne zaslužke morebitnega zasebnega partnerja pri gradnji ter predlaga nerealne alternative v obliki zalednih terminalov. Projekt drugi tir je dobro pripravljen in kakovostno ocenjen, zato je maksimalna ocena znana. Glede na vodenje investicij na železnicah v zadnjih letih lahko zaupamo, da bomo znali izpeljati tudi drugi tir, tudi brez prekoračitev časovnih in finančnih rokov. Realno oceno gradnje lahko da samo trg, zato namesto novih študij zahtevamo, da se čim prej poenotimo o sprejemljivih modelih gradnje, nato pa se čim prej zaključi projektna dokumentacija in zapre finančna konstrukcija. Drugič, pridobi gradbeno dovoljenje za celoten projekt, in tretjič, izvede mednarodno zbiranje zavezujočih ponudb za izgradnjo, plus finančni model, ki lahko dokaže realno oceno in potencialne izvajalce za projekt. Odlašanje s projektom pa bi pomenilo njegovo veliko ogrožanje, saj bi vmes lahko zamudili roke za izčrpanje evropskih sredstev in možnost ugodnega financiranja, tir pa bi nato morda zgradili že prepozno, da bi imeli pozitivne učinke. Drugi tir ni pomemben le za Luko Koper, potrebuje ga slovensko gospodarstvo in Evropa. Srednje in vzhodne evropske države in njihova gospodarstva namreč v veliki meri uvozijo preko tega slovenskega pristanišča. To pa pomeni, da za izgradnjo drugega tira gradimo tudi strateško povezavo Evrope s severnim Jadranom in njegovimi pristanišči. Javnost in politika je močno razburila študije, ki je nastala pod okriljem OECD. Preden bi vsi obračunavali z novim melagomanskim projektom, je treba reči tole, da študija temelji na napačnih predpostavkah. Prvič, upoštevanje točne podatke o rasti tovora v Luki Koper, čez petnajst let naj bi ta namreč presegel trikratnik današnjega. Predlaga zaledne terminale kot alternativo, a zanemari čas in stroške njihove gradnje in obratovanja. Morebitnemu zasebnemu partnerju predvideva povrnitev investicije v sedmih letih. Seveda se to ne izplača, a tako se infrastruktura ne gradi. Učinki izgradnje bodo trajali trideset let in tudi dobički so lahko tako razporejeni. Ne nazadnje študija ne upošteva učinkov gradnje drugega tira na celotnem sistemu, kot na primer, da 60 % tovora na železnicah pride tja preko Luke Koper. Kot tako moramo študijo OECD zavrniti kot nestrokovno in to tudi pričakujemo od današnje razprave. Kot zadnje želimo izpostaviti pomen izgradnje drugega tira za celotno slovensko gospodarstvo in njegov strateški pomen tudi za slovenske državne naložbe. Prepričani smo, da je projektna dokumentacija pripravljena dovolj dobro, da se lahko prične s pridobivanjem gradbenih dovoljenj, visoki standard, ki ga projekt in dokumentacija namreč zagotavljata, da ne bi smelo prihajati do nepotrebnih podražitev. Socialni demokrati smo prepričani, da je zdaj naloga politike, da čim prej se poenoti o sprejemljivih modelih izgradnje, nato pa se čim prej zaključi projektna dokumentacija z mogočimi racionalizacijami in zapre finančna konstrukcija, pridobi gradbeno dovoljenje za celoten projekt, izvede mednarodno zbiranje zavezujočih ponudb za izgradnjo in finančni model, ki lahko pokaže realno ceno in potencialne izvajalce. Odlašanje s projektom pa bi pomenilo njegovo veliko ogrožanje, saj bi vmes lahko zamudili roke za črpanje evropskih sredstev in možnosti ugodnega financiranja, tir pa bi nato morda zgradili že prepozno. Zato od današnje razprave pričakujemo poenotenje glede podpore nadaljnjega nadaljevanja tega projekta, pričakujemo podporo, da se s projektom nadaljuje preudarno, a hitro, da ne zamudimo rokov za evropska sredstva in ugodno financiranje. Pričakujemo torej, da bomo presegli slovensko navado zamujanje razvojnih priložnosti in skupaj pogumno naredili korak naprej. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo dr. Matej T. Vatovec.
Hvala, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem! V Poslanski skupini Združena levica delimo zaskrbljenost glede odgovora ministra dr. Petra Gašperšiča, ki je bil povod za današnjo razpravo. Minister je že ves svoj mandat – spomnimo se predstavitve njegove ministrske kandidature na matičnem odboru – s svojimi dejanji na včasih bolj, včasih manj odkritem stališču, da izgradnja drugega tira med Koprom in Divačo ni njegova prioriteta in tudi ne prioriteta te vlade. Po predstavitvi predloga proračuna za leti 2016 in 2017 pa lahko rečemo celo, da ne le ta, vladna prioriteta očitno niso niti druge investicije v osnovno infrastrukturo te države in njene železnice in ceste, pa tudi v raziskave, razvoj, šolstvo, zdravstvo ter kulturo. Da vlada projekta drugega tira nikoli ni jemala resno, potrjuje tudi delo Ministrstva za infrastrukturo samega. Predvsem je to razvidno iz projekte dokumentacije, ki je bila slabo pripravljena, celo brez zaprte finančne konstrukcije, in je na vsak način hotela vključiti zasebnega vlagatelja, čigar udeležbo bi verjetno morali plačati z vsaj delno, če ne celotno privatizacijo Luke Koper. Ministrov odgovor na poslansko vprašanje pa napoveduje, da tudi v prihodnje ne bo nič drugače, da lahko torej pričakujemo le še več takšnih ali drugačnih izgovorov, zakaj projekta drugega tira na koncu sploh ne bomo izpeljali. Obstaja ogromno razlogov, zakaj bi bilo to za državo in predvsem njene prebivalce katastrofa. Običajno se poudarja predvsem gospodarske in razvojne vidike. Prvi tir bo po projekcijah svoje zmogljivosti dosegel in presegel že leta 2018 ali najkasneje leto zatem. Alternativa drugemu tiru, ki jo je pred kratkim obudila OECD – vemo tudi, kdo je sedal v študijski skupini OECD, kar pojasnjuje tudi zaključek te same študije in dokazuje njeno samo spornost – torej izgradnja novega zalednega terminala v Divači, to je bil ta zaključek, ne bi i imela niti približno toliko pozitivnih učinkov na slovensko gospodarstvo, po nekaterih ocenah bi drugi tir v 20 letih prinesel za okoli 9,4 milijarde evrov BDP, Luka Koper bi postala za 30 % manj stroškovno konkurenčna kot danes in tovor bi se posledično začel preusmerjati v sosednja pristanišča. To bi posledično pomenilo tudi močno oslabitev podjetja samega, ki je za regijo in za celotno Slovenijo izredno pomembno tudi s socialnega vidika. Luka Koper je eden večjih neposrednih zaposlovalcev v regiji, posredno pa po celotni tovorni trasi tja do Prekmurja. Oslabitev takega podjetja pomeni resno socialno bombo. Vendar to niso edini argumenti v prid projekta drugega tira in tudi v prid drugih infrastrukturnih projektov. Raziskave namreč kažejo, da bilo preusmerjanje presežnega tovora na ceste škodljivo tudi okoljsko. Z njim bi dobili večjo gnečo, več prometnih nesreč, povečan hrup, povečale bi se tudi škodljive emisije in pospešeno bi se uničevale ceste. Negativni učinki na BDP so brez dodatnih železniških zmogljivosti ocenjeni nekje med 400 milijonov in kar 1,37 milijarde evrov. Skratka, projekt drugega tira je potreben gospodarsko, razvojno in okoljsko. Vprašanja, ki ostajajo odprta, so kvečjemu, ali je trenutni projekt optimalno zastavljen, če ni, kako lahko čim hitreje pripravimo novega, boljšega in tudi, kako čim hitreje pridobiti finančna sredstva in potrebna dovoljenja za začetek njegovega izvajanja. Od ministra Gašperšiča in tudi od preostanka vlade pričakujemo, da se bolj kot iskanju izgovorov, zakaj drugega tira v takšni konstelaciji ni mogoče zgraditi, posvetijo opravljanju svojega dela, torej iskanju odgovorov, kako zgraditi drugi tir ter pričeti z dolgoročnim premislekom o železniški infrastrukturi, ki pomeni veliko več kot zgolj postavljanje tirov; pomeni temelj za ekonomski in socialni razvoj. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovani kolegice in kolegi, spoštovani gospod predsednik, spoštovani minister! V Novi Sloveniji smo zaradi večletne problematike financiranja in izgradnje drugega tira železniške proge Divača–Koper že v mesecu februarju, če se spomnite, zahtevali sklic nujne seje Odbora za infrastrukturo, okolje in prostor. Skoraj nerazumljivo je, da se je ob vseh znanih dejstvih danes še vedno pogovarjamo o isti stvari, še vedno se vrtimo v krogu in ne najdemo rešitev, razen tega, da vsi vemo, da je njegova izgradnja strateškega pomena za slovensko gospodarstvo in da projekt še vedno ostaja prioritetna naloga te vlade. Ne poznamo pa sočasno pravih odgovorov. Pravzaprav ne vemo nič več, kot smo vedeli pred letom dni ali pa celo leta 1995, ko smo se začeli pogovarjati o pomembnosti izgradnje drugega tira. Da je res tako, pravi tudi odgovor ministra za infrastrukturo na poslansko vprašanja poslanca Janka Vebra, zato je današnja razprava tudi s strani Nove Slovenije – to trdimo –, dobrodošla in morda najdemo tudi kakšno rešitev. Škoda bi bilo namreč časa, če bomo govorili le o znanih dejstvih, zato dovolite, da izpostavim najpomembnejše oziroma tista dejstva, ki ostajajo še vedno brez odgovorov. Prvič, vrednost investicije je še vedno ocenjena na 1,4 milijarde evrov in vse od nastopa mandata minister Gašperšič tudi potem, ko ste še vedno, se pravi pred imenovanjem, menili, da drugega tira ne potrebujemo, še vedno govorite, da bodo objavili javno naročilo za revizijo vrednosti projekta in analizo mogočih racionalizacij in optimizacij. Spomnimo, na odprtem razpisu sklada CEF, na katerem je bilo na voljo 13 milijard evrov, je Slovenija izpadla iz igre za evropska sredstva. Ampak, zakaj? Izključno zato, ker projekt ni imel zaprte finančne konstrukcije, torej ni bil ustrezno pripravljen, in minister je kljub številnim opozorilom, da je takšna nepopolna prijava vnaprej obsojena na propad, zagotavljal, da sicer to ne drži. Verjetno minister sedaj pričakuje in upa, da bo revizija prinesla ugodnejše številke, da bomo drugi tir lahko zgradili za 700 milijonov evrov. Le v tem primeru bi bila namreč gradnja tudi finančno vzdržna. Država je za vse dosedanje študije, dokumentacije, različne raziskave in odkupe zemljišč porabila 48,16 milijona evrov, kar znaša 3,7 % ocenjene vrednosti naložbe. Od tega je bilo za projektno dokumentacijo porabljenih skoraj 8 milijonov evrov, dobrih 40 milijonov evrov pa je šlo za odkupe zemljišč na trasi. Le za primerjavo naj povem, da bi za ta denar lahko v Ljubljani zgradili dve novi urgenci. Tretjič. Študija OECD – mimogrede, zanjo smo odšteli 160 tisoč evrov in ta študija je pokazala drugačno realnost. Gradnja drugega tira ni ekonomsko upravičena in predstavlja veliko tveganje za državo, pravijo. Ampak, zanimivo, koalicija oziroma del koalicije zagotovo to študijo, kot smo slišali, zavrača, in poraja se vprašanje, ali jo torej minister zagovarja. OECD pravi, da naj bi bil projekt zastarel – seveda, saj se o njem pogovarjamo že 20 let, drži – in kot takšen neprimeren za današnje razmere. Kot vmesna rešitev je predlagana izgradnja zalednega kontejnerskega terminala v Divači in Sežani, ki naj bi zadoščal do leta 2030, zanj pa bi morali odšteti od 30 do 50 milijonov evrov. Vendar pa to pomeni nekaj milijonov evrov letno več stroškov za Luko Koper, ki bi morala poskrbeti za dvakratno potovanje tovora. Od Kopra do Divače torej prevoz s tovornjaki, kar pomeni dodatnih več kot tisoč tovornjakov dnevno po cesti, veliko dodatnih stroškov in izgube časa, če smo natančni. Prav tako OECD pričakuje prestrukturiranje Luke Koper. Četrtič. Ministrstvo za infrastrukturo zdaj raziskuje nabor mogočih modelov javno-zasebnega partnerstva, za kar bomo davkoplačevalci spet odprli svoje denarnice. Na tej podlagi bo preverilo zanimanje zasebnih vlagateljev za naložbo v drugi tir. Šele v okviru izkazanega zanimanja bo izbran najprimernejši model, za katerega bo ministrstvo pripravilo razpis za izbiro zasebnega partnerja. V Novi Sloveniji smo prepričani, da ob današnji dinamiki dela ministrstva lahko govorimo o časovno zelo oddaljenih dimenzijah. Prav tako smo prepričani, da brez državnega vložka projekt ni izvedljiv, saj katerakoli oblika javno-zasebnega modela ne predstavlja rešitve. Dejstvo je, da prihodki, ustvarjeni na 27 kilometrov dolgi progi, ne morejo pokriti vložkov zasebnika in bi mu morali ponuditi veliko več. Kaj to je, v tem trenutku država ne daje odgovora. Minister Gašperšič zdaj vladi, če natančno povzamemo, predlaga, da Slovenija s tem projektom ponovno kandidira šele na razpisih, na katerih bo mogoče dobiti tudi ostanke iz kohezijskih ovojnic vseh članic Evropske unije. S tem se torej želi delež sofinanciranja Evropske unije povečati nad 30 %. Torej ne bomo kandidirali na letošnjem drugem razpisu za delitev sredstev iz mehanizma CEF. No, vsaj en korak naprej je narejen – ne bomo se več javljali na razpise, za katere je jasno, da na njih ne moremo konkurirati, če sploh nimamo zagotovljenih finančnih sredstev. Ti tako imenovani ostanki iz spet tako imenovanih nacionalnih ovojnic bodo na voljo v prihodnjih dveh letih, morda celo leta 2018, vendar še vedno ne vemo, koliko denarja bo na razpolago. Prav tako se še ne ve, ali bo zasebnim partnerjem lahko minister ali pa vlada ponudila delež v Luki Koper in hkrati tudi v Slovenskih železnicah. Prav tako ne vemo, ali bo drugi tir ostal načrtovan v predvidenem obsegu ali bo morda namenjen le tovornemu, ne pa tudi potniškemu prometu, kar bi to investicijo precej pocenilo. Kaj sploh vemo? Spoštovani kolegice in kolegi, nedvomno vemo to, da bo sedanji tir dosegel svojo največjo zmogljivost že leta 2018 in ne bo več mogel prevzemati dodatnega tovora. Da promet v Luki Koper narašča in da je ta trenutek najhitreje razvijajoča se luka v severnem Jadranu, je namreč dejstvo. Zato brez drugega tira ne bo mogla več dolgo konkurirati drugim, sosednjim pristaniščem, na primer Trstu, Reki in Benetkam. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Krščanski demokrati obžalujemo, da Slovenija izgublja logistično in transportno tekmo, saj se ne moremo dogovoriti in odločati o ključnih infrastrukturnih projektih na področju transporta. Naše sosednje države teh težav praktično nimajo. Brez nas, poudarjam, brez nas, so se dogovorili in začeli graditi nov baltski koridor, ki obide Republiko Slovenijo. Postavlja se vprašanje, zakaj novi koridorji kljub izjemni geografski legi ne upoštevajo naše države. Enega izmed mogočih odgovorov podaja ekonomist gospod Jože P. Damijan v Sobotni prilogi z dne 24. 1. 2015. Citiram: "Očitno se zavedajo, da ena izmed štirih pomorskih avtocest med Azijo in Evropo vodi do severnega Jadrana, zavedajo se, da bo naraščajoči tok kontejnerjev iz Kitajske ter avtomobilov med srednjo Evropo in Azijo treba pripeljati preko severnojadranskih luk, torej Ravena, Benetke, Tržič, Trst, Koper, Reka, in očitno se dobro zavedajo možnosti, da Slovenija glede na zgodovinske izkušnje ne bo naredila svoje domače naloge. Zato gradijo obvoz okrog nje." Spoštovane gospe in gospodje, delim to mnenje, to je izkaz naših sposobnosti. Spoštovani gospod minister pa pravi, da se še vedno ne mudi. Verjamemo in hkrati obžalujemo. Najlepša hvala.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo dr. Bojan Dobovšek.
Hvala. Spoštovani vsi, ki spremljate to sejo! Luka Koper in drugi tir, to so bile tematike predvolilnih bojev, obljub in vsi so več ali manj obljubljali, da bodo to železnico zgradili. Še posebej je bil to interes naše interesne skupine, v katero smo se združili in potem kasneje ustanovili stranko SMC. To je bila obljuba. Zdaj pa imamo prioriteto, kar je zelo raztegljiv pojem, in si ga tudi člani koalicije zelo različno razlagajo. Tako smo ta pojem uporabili, da imajo ljudje občutek, da se nekaj bo zgodilo, v resnici pa se ne zgodi nič. Gre za strateško pomemben projekt, vidimo, da smo na strateški poti že zdaj, ko migranti preplavljajo naš teritorij, še bolj pomembni strateški projekti pa so povezava jadranskih luk z Baltikom in sredozemski koridor. Sklicevanje na to, da bomo denar dobili iz Evrope. Tukaj pogrešamo aktivno vlogo naše komisarke, ki bi lahko veliko pripomogla, da bi se ta projekt že premaknil, če bi seveda imeli interes. Prav tako pa vloga ministra, ki je v sami predstavitvi na začetku nastopa mandata dejal, da je to pač dolgoročen projekt, premaknjen v prihodnost in tako se zdaj odvijajo tudi vse aktivnosti glede drugega tira. Če pogledamo samo ceno. Cena kot takšna že nekaj časa ni bila revidirana, razmere na tržišču pa kažejo na povsem drugačne zadeve. In sicer, lahko bi gradili v različnih primerih. Sklicevanje na zasebno-javno partnerstvo – teh projektov smo kar nekaj že imeli, prav tako so takšne projekte imeli na primer na Danskem in Švedskem, pa se je več ali manj pokazalo, da gre za zasebni dobiček in javne stroške. Menim, da nismo sposobni izpeljati takšnega projekta, v takšnem obsegu in s takšnim nadzorovanjem, da bi projekt uspel. Zopet bi šlo na škodo nečesa in bojim se, da bi šlo to na škodo Luke Koper, saj je interes, da se Luka kot edina perspektiva Slovenije privatizira. Gre za to, da ne upoštevamo multiplikacijskih učinkov razvoja Luke Koper in drugega tira. Tukaj bi pridobila tako podjetja v Sloveniji, delovna mesta, kot je bilo že danes omenjeno, že za čas same gradnje kot potem, ko bi bil sam tir že zgrajen. Gre za pridobitev logističnih podjetij, ki so gonila razvoja Slovenije. Če pogledamo, kakšne rešitve so bile predlagane do zdaj – študija OECD, ki nam je predlagala nekaj, kar smo imeli že v preteklosti. Če pogledamo, takšno rešitev smo imeli že pred letom 1960, pa se je Luka Koper sama odločila, najela kredit in izgradila prvi tir. Ali bomo zdaj priča podobnemu razvoju? Imeli smo podobno situacijo, tovorili preko ceste do Divače in potem zopet pretovarjali na železnico. Stroški so enormni. Če se posvetujete z logisti, pomeni, da bodo stroški najmanj 30 % večji, če zanemarimo tudi poškodb tovora, zamude pri pretovarjanju in tako ne bomo konkurenčni. Kaj se moramo vprašati? Moramo se vprašati, komu je v interesu, da drugega tira nimamo. Vemo, da obstajajo projekti, kot so Trst–Divača, da obstaja razvoj in se že zelo dobro razvija, železnice preko Pontebba, kar bo obšlo Slovenijo. Tukaj bomo izgubili na logistiki kot na razvoju Luke Koper. Gre za to, da tudi več interese kažemo za razvoj železnice od Kopra do Trsta. Tukaj je problem, da se vključujejo v igro veliki igralci, predvsem interes Italije. Sprašujem se, kje so naše institucije, kje so naše varnostne službe, da ocenijo, kakšen je interes Italije, da se zaobide Luka Koper in se celotni prenos pretovora prenese na druge luke v Italiji, ki bodo potem tvorile zaledje za železnico preko Pontebbe, neaktivnost naših institucij ali nesposobnost in neaktivnost vlade na tem področju. Če pogledamo širše, lahko zaključimo, da ne vključujemo multiplikacijskih učinkov, da ne izrazimo v evropskih projektih teh učinkov. Sprašujem se pri tem: Koliko in kaj smo sposobni sploh pridobiti na evropskem tržišču? Koliko teh sredstev smo sposobni pridobiti, če že v sedanjih prijavah nismo bili uspešni? Koliko tega denarja je? Kako močni smo v Evropi, da bomo to pridobili glede na ljudi, ki nas zastopajo v Evropski uniji? In: Zakaj lahko Italijani in Avstrijci vedo, kaj je prihodnost države, kaj pomeni infrastruktura in kako se pridobijo ta sredstva, mi pa tega nismo sposobni izraziti? Sprašujem se: Kaj bomo storili v prihodnje, kakšna bo aktivnost vlade in kakšna bo aktivnost ministra? Pri tem, da se sklicujemo na neke študije OECD. Zakaj se za podobne študije niso ogreli Italijani in Avstrijci, ampak so se zanesli na svoje znanje in pristopili k realizaciji projektov? Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospod Danilo Anton Ranc.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, dr. Milan Brglez, spoštovani minister dr. Peter Gašperšič, spoštovani državni sekretar Metod Dragonja, spoštovani kolegice poslanke in poslanci! Projekt izgradnje drugega železniškega tira med Koprom in Divačo in tudi drugi infrastrukturni projekti, kot so tretja razvojna os in drugi energetski projekti, so prioritetni projekti Vlade Republike Slovenije in so izredno pomembni za gospodarski razvoj Slovenije. Poslanke in poslanci Poslanske skupine Modernega centra podpiramo tako pomembno vladno odločitev in tudi ministra pri prizadevanjih za izvajanje teh projektov. V preteklem letu dni je Ministrstvo za infrastrukturo že pridobilo gradbeno dovoljenje in evropska sredstva iz prvega razpisa CEF za izgradnjo izvlečnega tira Dekani–Koper v višini 20,5 milijonov evrov. Izvlečni tir namreč predstavlja prvi del celotnega projekta drugega tira. Za gradnjo drugega tira je pridobljenih 98 % zemljišč, najpozneje v roku šestih mesecev pa bo ministrstvo pridobilo tudi gradbeno dovoljenje za preostali del trase. Po zagotovilih Ministrstva za infrastrukturo je projekt bolj ali manj že pripravljen za presojo vrednosti in bo v kratkem posredovan v presojno svetovalno središče Evropske investicijske banke. Velikost in kompleksnost projekta narekuje potrebo po uveljavitvi različnih virov financiranja projekta. Zaradi proračunskih omejitev, sprejetega fiskalnega pravila in s tem povezanimi sklepi vlade neposredno proračunsko financiranje z zadolževanjem srednjeročno ne predstavlja rešitve, zato se iščejo modeli za financiranje drugega tira tudi z evropskimi sredstvi in preko javno-zasebnega partnerstva. Z namenom pridobitve evropskih sredstev bo vlogo zanjo ministrstvo dalo na prvem razpisu, ko bodo na voljo sredstva drugih nacionalnih ovojnic. Ta razpis se pričakuje že konec leta 2016, v začetku 2017. Pri realizaciji projekta se Ministrstvo za infrastrukturo sooča ne le z omejenimi državnimi viri financiranja, ampak tudi z dejstvom, da je postopek javno-zasebnega partnerstva strokovno zahteven in ga ni mogoče oblikovati v kratkem času. Postopek oblikovanja modela javno-zasebnega partnerstva za primerljive projekte je približno 2 do 3 leta. Izgradnja drugega tira med Koprom in Divačo koristi spodbujanju gospodarske aktivnosti celotne centralne Evrope in vzhodne Evrope in s tem tudi Slovenije. Zato je z razvojnega vidika ter z vidika gospodarnosti javnofinančnih sredstev nujno zagotoviti tudi večji delež sredstev iz EU, kar pa je v relativno majhni nacionalni ovojnici v aktualni finančni perspektivi izredno težko dosegljivo. Na tem mestu naj omenim, da še nobena dosedanja vlada do sedaj za ta projekt ni naredila toliko kot ta, čeprav so vse predhodne vlade imele boljše izhodiščne možnosti za pridobitev virov financiranja. Po 20 letih, odkar se v Sloveniji o tem tiru pogovarjamo, se je šele ta vlada odločila, da je drugi tir razvojna prioriteta in začela iskati rešitve, sprejemljive tudi za davkoplačevalce. Kapaciteta obstoječe železniške infrastrukture bo zapolnjena v letih do 2020 do 2025. V tem času celoten projekt še ne more biti realiziran, zato tudi ta omenjena študija OECD kot predhodno rešitev predlaga vzpostavitev zalednega terminala. Ta rešitev pa seveda bi sicer omogočila rast kontejnerjev, vendar lahko hkrati negativno vpliva na komporativno konkurenčno prednost Luke Koper, zato je ta projekt v presoji in nikakor ne predstavlja neke ovire v nadaljevanju projekta, mogoče neko vmesno fazo pri iskanju optimalnih variant. Zaradi velikosti in same tehnične kompleksnosti projekta v Poslanski skupini SMC podpiramo preverbo ocenjene vrednosti projekta z vsemi mogočimi optimizacijami in racionalizacijami le-tega. Podpiramo tudi prizadevanje za čimprejšnjo preverbo interesa zasebnih vlagateljev ter sosednjih držav za sodelovanje pri izvedbi projekta. Nikakor pa ta vlada in minister ne moreta odgovarjati za preoptimističen projekt, ki je mogoče bil projektiran za prevelike hitrosti, zato je treba tukaj nekaj potrpežljivosti, da se sredstva oziroma projekt tudi optimizira. Vse do sedaj opravljene aktivnosti na projektu drugi tir so pogoj za začetek investicije, ne glede na to, kdaj bodo zagotovljeni ostali pogoji za to. Vsi ti predhodni postopki morajo biti izvedeni, saj le tako projekt izkaže stopnjo zrelosti pred samo končno izvedbo. Vlada Republike Slovenije sicer na dopisni seji februarja letos sprejela sklep, da je realizacija gradnje drugega tira z javnofinančnimi viri težko izvedljiva, in je naložila Ministrstvu za infrastrukturo, Ministrstvu za finance in Ministrstvu za gospodarski razvoj in tehnologijo, da v skladu z Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu predlaga vladi mogoče oblike javno-zasebnega partnerstva za izvedbo investicije drugega tira. Na tej osnovi je bila obravnavana tudi medresorska delovna skupina in dogovorjeno sodelovanje z OECD. Zato si vlada in minister prizadevata, upoštevajoč sprejete sklepe iz meseca februarja, poiskati rešitve, ki bodo imele rezultat v realnem zaprtju finančne konstrukcije na način, ki bo za državo in tudi za njene državljane ugoden in sprejemljiv. Vprašanje drugega tira nismo potisnili na stranski tir, ampak ga intenzivno rešujemo. Poslanska Skupina modernega centra podpira realizacijo infrastrukturnih projektov, kot je drugi tir, tretja razvojna os in drugi infrastrukturni projekti. Menimo namreč, da so to izredno pomembni projekti na infrastrukturnem področju, ki imajo multiplikativen učinek na gospodarsko rast in omogočajo enakomeren in policentričen razvoj Slovenije in gospodarsko rast celotne države. Za Vlado Republike Slovenije in tudi za ministrstvo ta projekt ni vprašanje, vendar je samo čas izvedbe in njegove realizacije. Tako velja tudi za druge infrastrukturne projekte, ki so pomembni za Republiko Slovenijo. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospod Ljubo Žnidar.
Spoštovani gospod minister, spoštovani kolegice in spoštovani kolegi! Gospod minister Gašperšič je na zaslišanju ob kandidaturi za ministra dejal, da projektu zaradi neekonomičnosti nasprotuje, danes pa pravi, da ve več o projektu in da je treba najti rešitev, da se pokrije ta primanjkljaj v projektu. Še danes je navajal možnost koriščenja precejšnjega deleža evropskih sredstev, pri čemer pa se ve, da je to zelo malo verjetno oziroma da je zelo malo možnosti. Ocenjena vrednost 1,1 milijarde evrov brez DDV se zdi skupini iz OECD oziroma skupini ITF, ki so izdelali študijo investicije Koper–Divača, da je ta ocenjena vrednost prenizka, s ključnim vprašanjem, ali so znani in upoštevani vsi dokončni elementi, ki naj bi jih ta investicija upoštevala. Naj naštejem samo nekaj glavnih; Ali so upoštevani vsi ključni elementi potniškega in tovornega prometa s širino tunelov; ali so upoštevani elementi tveganja pri gradnji; ali so upoštevani vsi stroški financiranja in ne nazadnje tudi posodobitev in nadaljnji razvoj Luke Koper? Za organiziranje in uspešno izpeljavo javno-zasebnega partnerstva bi potrebovali najmanj tri leta. Ta čas za izpeljavo javno-zasebnega partnerstva kakor nadalje tudi za samo izgradnjo projekta Koper–Divača pa se da kupiti z izgradnjo stranskega in intermodalnega terminala, ki ga mora sama izvesti Luka Koper, ob pomembnem segmentu, da je treba tudi v Luki Koper spremeniti način upravljanja. Seveda pa se je zelo pomembno zavedati dejstva, da gre pri tej investiciji samo za 27 kilometrov proge in da je treba imeti sliko nadaljnje modernizacije celotnega petega koridorja, od Kopra do Graza. Ko smo bili ob prijavi na Junckerjevem razpisu zavrnjeni, smo takrat poudarili, da do jeseni od ministra in vlade pričakujemo strateški pogled na nadaljnji razvoj prometne infrastrukture za celoten koridor. Vemo, da je 27 kilometrov proge samo delček tega koridorja in to je za celoten pogled veliko premalo. V Slovenski demokratski stranki poudarjamo sledeče. Doreči je treba vse ciljne elemente, ki jih želimo doseči, da se lahko investicijo realno in dokončno oceni. Teh seveda danes nimamo. V investicijo vključiti tudi Luko Koper, seveda, ta bo imela največjo korist s to izgradnjo, kajti sedaj se Luka Koper vede, kot da se je ta investicija sploh ne tiče. Zgraditi oba potrebna terminala, tako stranskega kot intermodalnega v Divači, da se ublaži premostitev do izgradnje drugega tira, ob tem pa se postavlja vprašanje same dolgotrajnosti postopkov v Sloveniji in zmožnosti pravočasne izgradnje. Modernizirati je treba vso ostalo železniško infrastrukturo na petem koridorju, kajti s samo investicijo 27 km ne dosežemo želenega cilja. Izvesti investicijo drugega tira z javno-zasebnim partnerstvom, kjer so odprte možnosti z deleži tako v Luki Koper kot na Slovenskih železnicah. Minister in Vlada naj pa podata Državnemu zboru celovit pregled, ki bo finančno in časovno natančno določen za železniško progo celotnega petega koridorja na slovenskem ozemlju. Samo na osnovi celovitega pogleda nam bo znana tudi časovna dinamika petega koridorja, kar je naš dokončen cilj, saj je odsek predmetne razprave, odsek oziroma projekt Koper–Divača, samo majhen del celotnega projekta. Hvala.
Končali smo s predstavijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Tilen Božič, pripravita naj se mag. Alenka Bratušek in gospa Marjana Kotnik Poropat. Pred tem še gospod Veber kot predlagatelj. Prosim, gospod Veber.
Hvala za besedo, predsednik. Iz stališč poslanskih skupin je razvidno, da se resnično v Državnem zboru vsi zavedamo, kako pomembna investicija je drugi tir in hkrati je tudi pravzaprav enoznačno ugotovljeno, da študija OECD, ki govori celo o neekonomičnosti oziroma ekonomski neupravičenosti izgradnje, študija, ki je očitno bolj v prid stališču ministra, tako ob njegovi kandidaturi kot tudi sicer ob aktivnostih, ki jih zasledujemo v zadnjem obdobju. Resnično bi želel kot predlagatelj te točke izpostaviti naslednje dejstvo, da vendarle lahko ugotovimo tudi iz gradiva, ki sem ga dodatno predložil k tej razpravi, da je projekt za izgradnjo tira pripravljen v maksimalnem mogočem obsegu glede na standarde, ki veljajo za tako pomembne evropske koridorje. Kar pomeni, da vrednost, o kateri se danes pogovarjamo, 1,4 milijarde evrov, je zagotovo najvišja vrednost, ki jo je treba obravnavati, ko se pogovarjamo o zagotavljanju financ. Če pristopi k izvedbi država na način, da to ni javno-zasebno partnerstvo, lahko od tega zneska takoj odštejemo davek na dodano vrednost. To je preko 200 milijonov evrov. Če upoštevamo, da je pri tej investiciji upoštevan strošek nepredvidenih del v višini 7 % oziroma 67 milijonov evrov, imamo tudi morebitna presenečenja med časom izgradnje že vključena v to investicijsko vrednost. Ne nazadnje, upoštevani so tudi izjemno visoki okoljski standardi pri tej progi, tako da prečkanje tudi doline Glinščice in vseh ostalih ukrepov, ki so bili potrebni, da se maksimalno zadosti tudi okoljskim zahtevam, praktično ostaja odprto samo to vprašanje, ki ga poskuša tudi minister in ga je ponovno izpostavil; torej, ali je mogoče nekatere tehnične rešitve zmanjšati in s tem seveda nekako osiromašiti projekt. Seveda se tukaj moramo zavedati, da je to zmanjšanje mogoče samo zopet v okviru tistega, kar dopuščajo tudi predpisi in standardi za tako pomemben evropski koridor, v katerega je vključen drugi tir. Torej lahko damo oceno, tudi na podlagi teh strokovnih podlag, da velikih odstopanj navzgor ne more biti, še posebej, če gremo tudi v javne razpise, ki kažejo v zadnjem obdobju, da so vrednosti pri teh razpisih nižje, kot so bile v trenutku ocenjevanja te vrednosti. Naslednje, kar je pa izjemno in ključno vprašanje, je pa dejansko to. Tudi iz gradiva, ki smo ga pridobili s strani Gospodarske zbornice Slovenije in se je odzvalo pravzaprav na to dogajanje, in tudi iz gradiva, ki sem ga sam predložil k današnji točki, je razvidno, da tudi če bosta ministrstvo in vlada vztrajala pri zasebnem partnerstvu, je jasno, da brez javnih sredstev tukaj ne bo šlo. Torej, zakaj čakati na zasebnega partnerja, če pa je gradnja infrastrukture dolžnost države, ne pa zasebnika? Pa tudi, če bo zasebnik potem prišel zraven, bomo zopet morali pravzaprav tega zasebnika subvencionirati. Tudi primer Deutsche Bahna kaže po podatkih Gospodarske zbornice Slovenije, da je zasebnik v tem primeru bil pripravljen vložiti vsega 7,4 % celotne vrednosti. Torej več kot 90 %, 93 %, je treba zagotoviti še vedno s strani države, tudi če govorimo o zasebnem partnerju. Torej, zakaj čakamo zasebnega partnerja? To je res nekaj, na kar bi danes morali dobiti odgovor in jasno zavezo, da gremo naprej s tem projektom, ker imamo odkupljena vsa zemljišča, gradbeno dovoljenje bo pridobljeno, tehnična dokumentacija je pripravljena in spoštovani zbor, poglejte, pred kratkim smo prodali, so prodali Novo Kreditno banko Maribor, v katero smo vložili 870 milijonov evrov. Vrednost drugega tira brez DDV in z nekaterimi olajšavami se giblje nekje okrog ene milijarde. Če bi šli v predvideno zmanjšanje nekaterih posegov, pridemo tudi na oceno 800 milijonov evrov. Torej, poglejte, mi smo že v tem obdobju podarili drugi tir tuji finančni družbi, sprašujemo pa se, ali se Slovenija sme zadolžiti za to, da bi, recimo, 50 % sredstev zagotovila pri tej investiciji, zgolj 400 milijonov, zato da bo pomagala gospodarstvu, zato da bo pomagala ustvarjati delovna mesta; torej, zato da bo pomagala ljudem. Torej, ko se pogovarjamo o bankah, ni nikoli problem vložiti 5 milijard, ki dejansko teh sredstev ne vračajo v gospodarstvo, ko pa se pogovarjamo o Luki Koper, o drugem tiru, o Slovenskih železnicah, o 400 podjetjih, ki so vezana na to, je pa to v Sloveniji velik javnofinančni problem. Dokler bomo tako gledali na ta učinek vlaganja javnih sredstev in tudi zadolževanja, potem bomo zagotovo samo tonili in nas bodo drugi prehiteli, ker se dejansko ne sprašujejo, ali je smiselno vložiti v železnico, ker so severnojadranske luke resnično izjemno perspektivne. In nobena druga država tega ne počne, razen mi. Mislim, da bi bil res čas, da damo priložnost gospodarstvu in vsak evro, ki se vloži v to investicijo, kažejo študije, se vrne državi v višini 2,5 evra. Torej, če vložimo milijardo, dobimo v času eksploatacije, če lahko tako rečem, te proge, 2 milijardi in pol nazaj kot država. Kje je tukaj vprašanje, zakaj se ne odločimo, da gremo v izgradnjo?
Besedo najprej dajem ministru za infrastrukturo dr. Petru Gašperšiču.
Hvala, predsednik. Spoštovani poslanke in poslanci! Dovolite mi, da se še jaz na kratko odzovem na te uvodne razprave. Tudi sam ugotavljam, da mnenje večine nas tukaj v dvorani je, da ni dvoma, da je drugi tir potreben. Moramo pa se pogovoriti o tem, kako do njega priti. In priti moramo na odgovoren, vzdržen način. Bilo je kar nekaj govora in kritik, kako smo se tega na ministrstvu lotili, češ da smo naročili neko škodljivo študijo. Ne bi polemiziral s tem, vendar se s takimi očitki ne bi mogel strinjati. Mislim, da je bila študija narejena odgovorno, natančno in tudi svoje rezultate so strokovnjaki, mislim da, ustrezno argumentirali. Bi pa povedal to, da v študiji ni bilo predlagano, da se drugi tir ne splača, da je alternativa zaledni terminal, ampak da je zaledni terminal vmesna rešitev, dokler se Luka Koper in vse skupaj, bom rekel, infrastruktura razvije do te mere, da ne bodo z izgradnjo tega projekta, zahtevnega projekta – govorimo namreč o milijardi 400, lahko milijardi pa pol, ki vsekakor niso mala sredstva. Tega projekta se moramo lotiti odgovorno. Po mojem mnenju je naša ključna naloga, da se pogovorimo o tem, kako, na kakšen način. Vlada je v februarju zaradi omejitev javnofinančnega financiranja se odločila, da bo to naredila z javno-zasebnim partnerstvom. Tudi ta analiza nam je pokazala, da javno-zasebno partnerstvo ni rešitev, ki bi bila enostavna. Ni rešitev, ki bi lahko zadevo a priori olajšala, če ne bomo tukaj kot država tudi pripravljeni nekaj ponuditi potencialnim zasebnim vlagateljem. Vsekakor so to zahtevne naloge, za katere je potrebno kar določen čas tako za analize kot za pripravo, ta čas je bil ocenjen na tri do pet let. Tukaj se nam sedaj postavlja vprašanja, ali gremo na to pot ali pa iščemo neke druge rešitve, ki so tudi še mogoče, vendar jih moramo čimprej proučiti. Govorim o nekih drugih alternativnih možnostih financiranja, kjer bi se država ustrezno angažirala, aktivirala tudi skupaj z logističnimi podjetji, ki največ profitirajo – Luka Koper in Slovenske železnice. Skratka, tudi vse te opcije smo že proučevali in jih tudi še bomo, zato da bi lahko do tega projekta prišli na hitrejši način, predvsem pa, poudarjam, zgolj vzdržen način. Študija ekonomske upravičenosti, ki jo je naredil OECD, kaže, da so s tem projektom lahko povezana določena tveganja za državo, če se projekta ne lotimo pravilno, na ustrezen način. Zelo neodgovorni bi bili, da bi govorili, da študije niso potrebne. Ravno nasprotno! Mislim, da študije so potrebne, če bi želel v projekt pritegniti zasebnega vlagatelja, in mislim, da so študije potrebne tudi, če se za ta projekt odloči, da bo financirala država. Tako na lahko reči, da ta projekt prinaša toliko koristi, da je nesporno jasno, da za državo že v samem startu prinaša pozitivne rezultate, je lahko na nek način zavajajoče, ker moramo vedeti, mi kot država, ko se odločamo, kam bomo vložili določena sredstva – recimo, se pogovarjamo, kam bomo vložili milijardo evrov –, moramo vedeti, da so lahko tukaj še druge alternative. Imamo tukaj na voljo energetsko sanacijo, imamo na voljo gradnjo hidroelektrarn, imamo na voljo mnogo drugih projektov, ki tudi prinašajo multiplikativne učinke. Tukaj smo z vidika države, ko se odločamo, kam bomo vlagali, pravzaprav imeti vse te stvari v vidu. Sredstva države niso neomejena, mi moramo najti ustrezno ravnotežje, da bodo izpolnjene vse te prioritete. Drugi tir ni edina prioriteta, je pa ena izmed ključnih prioritet in zato moramo tukaj najti prave, ustrezne načine, da bomo sposobni izpeljati vse te pomembne projekte. Ne moremo pa vseh svojih virov usmeriti v projekt, vemo pa, da imamo težave, recimo, že pri vzdrževanju obstoječe infrastrukture. Zato je tukaj ta zahtevna naloga, da najdemo ustrezno rešitev, ki bo vzdržna, ki si jo bomo lahko privoščili, jo financirali, vendar ne bomo zaustavili potem razvoja infrastrukture na vseh ostalih področjih. Tukaj je ta zahtevna naloga, pred katero je postavljena vlada, pred katero je postavljeno ministrstvo. V vidu moramo imeti vse te razvojne prioritete. To sem želel nekako poudariti. Ne govorim spet, da sedaj hočem degradirati pomen drugega tira, hočem samo poudariti, da je pomembno, da se tega projekta lotimo na tak način, da ne bomo ogrozili tudi ostalih razvojnih prioritet. Upam, da se bomo tukaj res lahko pogovorili o tem, na kakšen način lahko ta projekt spravimo v ekonomsko vzdržen okvir in najdemo način, s katerim bomo lahko financirali bodisi z zasebnim partnerstvom bodisi z viri države, pri čemer, kot je bilo rečno že tudi danes, mislim, da je tukaj nujno treba vključiti tudi sodelovanje podjetij, ki bodo od tega projekta imela največje koristi, to sta Luka Koper in Slovenske železnice. Ti poskusi so bili z naše strani že narejeni in s temi pogovori bomo tudi še nadaljevali. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Tilen Božič. Pripravita naj se mag. Alenka Bratušek in gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo. V čast mi je kot izolskemu, obalnemu oziroma primorskemu poslancu, da lahko začnem nekako ta del razprave po vrstnem redu. Če začnemo nekako na začetku, tudi kot SMC vidimo ta drugi tir kot enega izmed tistih projektov, ki bo omogočil razvojni preboj oziroma napredovanje te države na več ravneh. Dejstvo je, da ni enostaven projekt, ker če bi bil enostaven, se ne bi zdaj, leta 2015 o tem pogovarjali, ampak bi takrat, ko so začele prve debate, 20, 30 let nazaj – bi to že zdaj imeli. Tako v smislu tega, da odkar smo prišli, da to mora biti v enem letu, da bi moralo že vse stati, vse iti naprej, mislim, da je to nekako načeloma nelogično. Ker za razliko od tega, kar je pri drugih, ko je bilo treba dati zgolj obljubo, kot SMC smo se odločili, da bomo to zadevo izvedli; med obljubo in izvedbo pa je velika razlika. Za to, da pride do izvedbe, je treba še na kaj drugega pomisliti kot na to, kaj boš povedal v medijih. Tako v teh časih, tudi kot sam gledam, če gledamo infrastrukturno in tako naprej, smo nekako na uvodu tega, kam bodo šli tokovi znotraj Evropske unije, kam bodo šli tokovi znotraj sveta. Mislim, da ta odločitev glede drugega tira ni zgolj odločitev drugega tira, je celotnega železniškega omrežja na območju Republike Slovenije, celotnega železniškega omrežja na območju te Evrope. Glede na to, da Evropa tudi gleda na to kot prednostne projekte, smo nekako na skupnem imenovalcu, ko smo ugotovili, da dejansko izboljšanje transporta pomeni tudi delovna mesta, pomeni gospodarsko rast in tako naprej; da se ne bomo toliko pogovarjali o tem, kje vzeti, da bomo dali tistim, ki so socialno šibki, ampak da bomo lahko dali dejansko njim neko dostojno življenje tudi preko dela in razvoja. Tako gre tukaj nekako za tiste tri osnovne točke. Prva zadeva, ki smo jo nekoliko morda zamudili in jo bo treba tudi v okviru tega projekta predebatirati, je industrializacija te države; se pravi industrijska območja. Imamo Luko, smo razvijali Luko, imeli smo v planu, imeli smo Zakon o ekonomskih conah, še marsikaj drugega, tam je bilo predvidenega kar nekaj, na koncu smo ostali samo z Luko in majhnim učinkom na industrijo. Tu bo treba kar dosti razmišljati, kako bomo naredili. Druga zadeva, se pravi izboljšanje železniškega omrežja, in tretja stvar, res čim boljše izkoristiti ta naravni monopol, ki nam je bil dan. Zaradi tega, ker dejstvo je, da Slovenija nima neke pretirane sreče z naravnimi bogastvi v smislu rudnin, v smislu česa drugega, ogljikovodikov. Imamo nekaj malega nafte, ravno za vzorec, imeli smo nekatere rudnine, če govorimo o svincu, o živem srebru [[…]]Te čase smo nekako prehiteli in iščemo tiste nove oziroma tiste stalne, ki jih od nekdaj imamo, te danosti, to se pravi, to našo geostrateško lego, za katero mislim, da številnim Slovencem že stoletja nosi kruh. Če pogledamo, že od antičnih časov so čez nas potekale velike prometnice, tam smo se pogovarjali o širini 3 feetov, 6 feetov, potem smo prišli v novejše čase, pod Avstro-Ogrsko je bilo tudi ugotovljeno, da je to izjemno pomembno območje za transport, in zdaj ponovno to ugotavljamo. Se pravi, podobno kot moda, ko se vsakič na novo nekaj izumi, kar je bilo že zdavnaj znano, je treba pač graditi in nadgraditi na naslednjo raven. Tako če pogledamo nekaj številk, takšnih zanimivih, ki smo jih dobili, je recimo ta. Število tovornih vlakov letno: 2009 na tem kraku 13 tisoč 690 v enem letu, 2014 – 20 tisoč 936. Indeks 153 %. Je treba priznati, da nekaj rasti je. Če pogledamo povprečno dnevno število vlakov, smo šli z 38 na 58. Če pogledamo, koliko je bila bruto masa vsakega vlaka, ugotavljamo, da je bila praktično enaka, kar pomeni, dejstvo je, da se je pretovor dvignil. Če gremo naprej, kar se tiče zmogljivosti trenutnega tira, se pravi, prvega tira, ki je izjemno obremenjen, ima specifike gorske železnice, kar je na nek način tudi drago, ker ga je treba, konec koncev, na šest let praktično skoraj na novo postaviti, ker se toliko obrablja. In ugotovimo, da smo v prvih desetih dneh septembra pri maksimalni kapaciteti 72 vlakov na dan imeli v šestih dneh od 74 do 80 vlakov na dan; poudarjam, pri kapaciteti 72. Se pravi, nekaj potenciala ta tir ima, dejansko je že kar pošteno iztrošen in tu so argumenti tudi za drugi tir. Če gremo naprej, kar se tiče pretovora na celotnem železniškem omrežju, ugotovimo, da ga več kot polovica izhaja iz tega našega ozkega grla, ki naj bi ga rešil drugi tir in to si tudi obetamo. Se pravi, ko govorimo o drugem tiru, ne govorimo o tem, da bi Obala nekaj hotela imeti, govorimo o tem, da bi država nekaj hotela imeti in se vpeti v ta evropski prostor. Govorimo o tem, da je to prvo ozko grlo, ki ga rešujemo. Rešiti bo treba še celotno traso, se pravi do madžarske meje, zaradi tega ker je trenutno povprečna hitrost, če prav razumem, nekaj pod 25 kilometrov na uro. Daleč od tega, da bi si želeli, da bodo tovorni vladi leteli 160 na uro, ker mislim, da to ni ravno smiselno, da bomo železovo rudo vozili s tako hitrostjo, ker mislim, da nas potem že elektrika stane več kot celoten tovor, ampak do nekih smiselnih številk, da bomo konkurenčni, da bomo kakšen dan prej ali pa vedno vsaj dan prej na cilju, kot so lahko naši konkurenti. Če gremo naprej? Kaj je zdaj tista nevarnost, če bi se nam to malo sfižilo? To je, kar je bilo večkrat rečeno, da bi nas ti transportni tokovi lahko nekako zaobšli. Če nas zaobidejo, imamo resne težave, zato ker nazaj jih dobiti je bistveno težje, kot jih uvodoma pridobiti. Ker dejstvo je, da tisti, ki bo prvi povezan, se pravi, tista luka, ki bo prva povezana na dober način z enim izmed teh ključnih koridorjev, bo vodila na trgu. Kot Slovenija si vsekakor želimo, da bi bili vodilni na trgu, ne pa, da bi bili sledilci, zaradi tega ker tisti, ki bo tudi prvi priklopljen, bo verjetno tudi narekoval tempo razvoja, bo narekoval tudi, kako bo potekala integracija severnojadranskih pristanišč, ker konec koncev, ena luka v vsem tem je zelo malo, govorimo še o vseh drugih. In tu ima ravno naša sorazmerno velike potenciale, glede na to, če pogledamo Reko, Trst in tako naprej, je edina, ki se lahko širi nekam nazaj v zaledje tako s kapacitetami za pretovor, tako s kapacitetami za industrijsko območje in drugim. Dejstvo je, da to omrežje, ki bi ga sanirali, bo vplivalo pozitivno tudi na Slovenske železnice. Že dosti let ga spremljamo kot bolnika. Povečanje pretovora je ena izmed možnosti, da iz tega ne postane bolnik, ampak da bomo od Slovenskih železnic imeli še kaj drugega kot v pretežni meri vsakih nekaj let sanacijo oziroma dokapitalizacijo. Nadalje lahko ugotovimo, da so nekateri pozitivni učinki, ki bi si jih obetali in ki bi jih radi imeli, o čemer se večkrat pogovarjamo, tudi o delovnih mestih, ki imajo višjo oziroma visoko dodano vrednost. Pogovarjamo se tudi o tem, da bi radi, da zraste BDP in tako naprej. Ta učinek, recimo, tega drugega tira oziroma celotnega železniškega omrežja ima nedvomno veliko plusov. Poleg Luke Koper, pilotov, oskrbnikov ladij, serviserjev, logistov, Slovenskih železnic, kot že omenjeno, špediterjev, industrije, ki je na to vezana, finančnih poslov, se pravi, od zavarovalnic do bank in tako naprej, ima korist od tega tudi država na nek način. Če pogledamo trenutne podatke Luke, oni prispevajo v državni proračun, v občinske in tako naprej, nekaj čez 40 milijonov evrov, kar pri 170 milijonih prometa niti ni tako malo. Imamo nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča okrog 5 milijonov, imamo dividende okoli 2 milijona in pol, imamo koncesijo, ki jo vsako leto plačajo, zdaj po novem ankaranski in koprski občini, okrog 5 milijonov evrov. Govorimo o davku od dohodka pravnih oseb, okoli 3 milijone na leto, govorimo o plačanih prispevkih za socialno varnost, kjer so naše blagajne podhranjene, in tu imamo preko 10 milijonov evrov na letni ravni, plus nekaj primerljivega tudi z dohodnino. Imamo tudi ostalo, imamo vlaganje v lokalno okolje, šport in tako naprej. In kje so potem še vsi ostali, se pravi, če govorimo samo o Luki, imamo še vsa ostala podjetja, ki prav tako vlagajo v ta območja. Mislim, da je bilo enkrat tudi ugotovljeno, da dodaten milijon ton pretovora prinese nekaj manj 500 delovnih mest na tem območju. Če hočemo dvigovati zaposlenost, tako kot si to predstavljamo mi, se pravi, ne samo z nakupovalnimi centri, ampak z industrijo, s ponovno industrializacijo Evrope, kar se tudi trenutno dogaja, so nekako tudi vsi že do tega zaključka prišli – če pogledamo, Nemčija vleče nazaj industrijo iz Kitajske k sebi, če pogledamo Francijo in tako naprej – je čas, da o tem naredimo razmislek tudi mi na tak način, kot smo si ga tudi v SMC zamislili, da je ta industrializacija, to izboljšanje logističnih povezav in tako naprej potrebna, da bomo lahko naslednjih 50, konec koncev tudi 100 let imeli kaj delati. Se pravi,da ne bomo zgolj potrošniki, ampak da bomo tudi proizvajali. Predispozicije imamo, to vidite tudi po podatkih, kako rastejo trenutno slovenski izvozniki, in to je ena izmed teh stvari. Če pogledamo, ena izmed tistih napak, za katero se dejansko –mislim, da se tudi v širšem krogu – strinjamo, da je ta potencial pretovora bil premalo izkoriščen v smislu tega, da se v zaledju tudi industrija izgradi. Zakaj? Recimo, v končni fazi pride skozi koprsko luko kup materialov, ki jih porablja Hyundai pri proizvodnji, potem pa avte pripeljejo nazaj v luko, da jih peljejo naprej, proizvajajo se pa na Češkem, pa še kje drugje. To so tisti potenciali, ki jih nekako nismo uspeli izkoristiti v preteklih letih in mislim, da jih bo treba izkoristiti. Ker 10 tisoč delovnih mest v industriji, ki jih verjetno prinese dodatnih tisoč delovnih mest v Luki Koper, vseeno nekaj šteje na tem območju, ker konec koncev veste, da je Obalo oziroma Primorsko srečal kar pošten cunami. Če govorimo o zalednih terminalih, o Orleški gmajni in tako naprej – kakšni so bili to smeli načrti, ko je skoraj Luka pokleknila; ko govorimo o tem, kaj se je zgodilo v Interevropi in tako naprej. To je bilo kar nekaj takih ambicioznih načrtov brez nekih resnih podlag, ki so se zaključili tam, da je dejansko sedaj trenutna Obala, če jo pogledamo, tudi preko Istrabenza in tako naprej, nekoliko na kolenih oziroma na kolenih. Taki projekti, kot je ta, obetajo, da se bomo lahko na Obali pobrali, pa ne samo na Obali, tudi celotna Slovenija. Če gremo še nekako do tistega vprašanja, ki se tiče tega, kako bo projekt financiran. Tu je sedaj, podobno kot je moj profesor na faksu za monitarni v svojem učbeniku napisal, da se je po osamosvojitvi nenadoma pojavilo brezštevno mnogo novih ekonomistov, ki dokler niso začeli govoriti, še vedeli niso, kaj vse znajo. Tu je podobna situacija. Za moje pojme, kar se tiče financiranja, moramo določene stvari najprej razčistiti: moramo imeti ugotovljeno finančno konstrukcijo, moramo imeti revidiran projekt in od tam naprej se pogovarjamo o tem, kako bomo to financirali. Načinov je sigurno veliko, vsakega, ki ga nekako vnaprej dajemo kot zveličavnega – dokler ni cifer na mizi, ni zveličaven. Tu imamo še kar nekaj potencialov. Vsak dan lahko slišimo, zanimajo se druge države, zanimajo se podjetja, zanimajo se raznorazne institucije, konec koncev razvojna banka in tako prej. Zanima se Junckerjev sklad potem preko nekih institucij – lahko, potencialno. Zanimajo oziroma mi se zanimamo potem tudi za evropska sredstva. Se pravi, je dosti nekih možnosti za financiranje. V teh možnostih je definitivno treba najti pravi splet, ta splet bomo pa rabili takrat, ko bodo cifre na mizi. Ker odločitve je treba sprejeti v vsakem primeru na podlagi dejstev in izračunov, nikakor ne na podlagi občutkov ali pametovanja. Dvom je treba čim prej zamenjati z dejstvi, strahove s konkretnimi izračuni tveganj, teorijo drugega tira pa zamenjati s prakso. Zaradi tega, ker od teorije, od nekega teoretičnega tira ima lahko koristi zelo ozka skupina ljudi, od praktičnega tira, ki pa deluje, ima pa lahko korist celotna Slovenija oziroma tudi konec koncev, kot ugotavljamo, širša Evropa.
Besedo ima mag. Alenka Bratušek. Pripravita naj se gospa Marjana Kotnik Poropat in gospod Jan Škoberne.
Najlepša hvala. Lep pozdrav! Spoštovani minister, to, kar se greste z drugim tirom, je nedopustno in za našo državo škodljivo. Čeprav smo danes že večkrat slišali, pa bom vseeno še enkrat ponovila, zakaj je drugi tir za našo državo ekstremno pomemben. Prvič, gre za veliki infrastrukturni projekt. Verjamem, da se spomnite ali zavedate, da celotna Evropa govori ali je začela govoriti o velikih infrastrukturnih projektih, ki naj bi bili gonilo evropskega gospodarstva. Tudi 300-milijonski Junckerjev paket je nastal točno zaradi tega. Se pravi, prvič je za Slovenijo drugi tir pomemben, zato ker gre za velik infrastrukturni projekt in s tem dodaten pozitiven pritisk na stabilno gospodarsko rast. To bi se morali, minister, po enem letu zavedati vi in hkrati cela vlada in cela koalicija. Kot drugo, upam, da veste, da Luke Koper brez drugega tira v takem obsegu, da ne govorim o kakšnem večjem, preprosto ni več, zato mi sploh ni jasno, kako je lahko danes spet na mizi ali drugi tir ali kakšen drug projekt v vrednosti ene milijarde evrov. To so bile vaše besede, spoštovani minister. Je pa res, da je drugi tir projekt, ki vas spremlja od samega začetka vaše ministrske poti. Prvič ste na zaslišanju dejali, da drugi tir vsaj še 30, 40 let ne bo prioriteta ministrstva oziroma prioriteta naše države. Potem ste pod težo pritiskov koalicijskih kolegic in kolegov seveda svoje mnenje spremenil in ta projekt je kar naenkrat postal prioritetni projekt vas in vašega ministrstva. Sledi – spet pod pritiskom koalicijskih kolegic, ne iz SMC mislim, da predvsem iz Desusa in SD – razpis na evropski projekt. Roko dam v ogenj, spoštovani minister, da ste, preden ste ta projekt pošiljali gor, vedeli, da bo odgovor negativen. Ne vem, ali ste mislili, da bo to alibi, da lahko rečete, da sedaj pa ni denarja, sedaj tega projekta ne bo? Prvi ali pa drugi velik vaš fiasko v povezavi z drugim tirom. Tretji. Študija OECD, ki je povedala enako. S tistim delom študije, da projekt z milijardo 400 ne vzdrži, se jaz popolnoma strinjam. Ampak vi ste tudi to študijo izbrali za alibi – sem vam rekel, da ta projekt v Sloveniji ni vzdržen in je nepotreben. Pravzaprav od samega začetka sami sebi podajate žogico, je potreben, ni potreben; je nujen, ni nujen; je prioriteten, ni prioriteten. Lahko rečem, spoštovani minister, da vas cenim in poznam vaše preteklo delo, zato mi je odnos do tega projekta še toliko manj razumljiv. Besede, da to je prioriteten projekt, so premalo, potrebna je in bo akcija. Najbolj pa sem presenečena ob tem, da je edina stvar, s katero se strinjate, ko govorimo o drugem tiru, pa vrednost tega projekta. Skratka, še naprej podpirate, da je ta projekt resnično vreden, mislim da, okoli milijardo 400. Po moji oceni je to edina stvar, kateri bi kategorično morali reči: ne. Minister Omerzel vam je na mizi ob primopredaji pustil noveliran projekt v vrednosti 460 milijonov evrov, zato mi preprosto ni jasno, zakaj vztrajate na tako visoke vrednosti projekt in kdo tukaj mora zaslužilo nekaj sto milijonov. Minister, jaz vam po vseh vaših nastopih v javnosti in v Državnem zboru ne verjamem, da je drugi tir vaš prioritetni projekt. To so samo besede, dejanja kažejo vse kaj drugega: v proračunu za leto 2016 in 2017, v teh dveh letih ste za drugi tir zagotovili – mislim, da v obeh letih skupaj – 16 milijonov evrov. 100 let bo Slovenija potrebovala, da s tako dinamiko zagotovi drugi tir in s tem omogoči razvoj Luke Koper, omogoči razvoj Primorske in omogoči razvoj Slovenije! Potrpežljivi naj bomo, nam je rekel gospod Ranc iz SMC. Še kako smo potrpežljivi! Ker če ne bi bili, bi bila danes na mizi ali pa že pred časom interpelacija zoper vašega pristojnega ministra. Verjamem, da je težko, ko nekaj govoriš in v tem enem letu na tem projektu ni bilo narejenega nič. Težko. Verjamem, da tudi vi ali pa kar nekaj vaših poslancev so vedno manj potrpežljivi, ko govorimo o drugem tiru. Pa ni pomembna potrpežljivost, pomembno je, da se zavedamo, da ta projekt je potreben, da je treba stvari spraviti v finančne okvire, ki so vzdržni. Strinjam se, da poiščete zasebnega partnerja, če ga ni mogoča dobiti, je vaša obveza, da poiščete javnofinančna sredstva, zato da se bo ta projekt izpeljal. Nehajmo se sprenevedati! In minister, dajte nam končno enkrat za vedno jasen odgovor: ta projekt bo, stal bo toliko in zgrajen bo do takrat.
Besedo ima minister za infrastrukturo dr. Peter Gašperšič.
Hvala, predsednik. Rad bi se odzval na določene trditve, ki jih je zdaj povedala spoštovana poslanka Alenka Bratušek. Namreč, predvsem na to, da sem na mizi s strani predhodnika ministra Omerzela imel dokumentacijo, ki je ocenjevala vrednost projekta na 600 in nekaj milijonov evrov. To ne drži, ne vem, če je kaj takega pustil, potem tega nisem videl. Pustil pa je projekt Invest program, v katerem je bil projekt ocenjen na teh milijardo 300, po tistih cenah iz leta 2013, zdaj po sedanjih cenah torej milijarda 400 z davkom. Poznane pa so nam trditve ministra Omerzela, da ocenjuje, da bi ta projekt bilo po njegovi oceni mogoče zgraditi za pol manj denarja. Kolikor mi je poznano, so bile te njegove ocene zelo potegnjene, bom rekel, tako čez palec na podlagi nekih ocen cen betona. Vemo pa, da ta projekt ni samo beton, ampak še marsikaj drugega. Tako da, tudi če bi beton dobil za pol cene, se projekt ne bi za pol pocenil. Se pa strinjam, da je to dejansko tako, kot ste povedali, velik projekt in da je Evropska unija prepoznala pomen velikih projektov kot gonilo evropskega gospodarstva in zato tudi vzpostavlja določene mehanizme. En od teh je ta Junckerjev sklad, s katerimi bi tovrstne projekte, ki so tvegani, ki niso najbolj privlačni za neke zasebne vlagatelje in zaradi situacije, ko države Evropske unije zaradi javnofinančnih omejitev tovrstnih projektov ne morejo ali pa le težko financirajo, skratka, da bi te projekte lažje financirali z zasebnimi vlagatelji. Na to pot smo tudi mi stopili; pravzaprav še preden je sam ta Junckerjev sklad bil oblikovan, se je vlada odločila, da bo skušala za projekt drugega tira zagotoviti njegovo finančno pokritje z javno-zasebnim partnerstvom, kar pa nikakor ni enostavna naloga. Tudi bi še odkomentiral, da Luke Koper ni brez drugega tira; to je pretirana izjava. Luka Koper bo še vedno obstajala, seveda ima pa omejene zmogljivosti potem za razvoj. Določen razvoj bo še vedno mogoč, tudi z rezervnimi kapacitetami, ki jih bomo vzpostavili z modernizacijo tega obstoječega tira, tudi z izgradnjo izvlečnega tira bodo kapacitete te obstoječe povezave narasle na 17 milijonov ton, kar je pravzaprav le nekaj manj, kot je danes celoten pretovor v Luki Koper. Tako bom rekel, če ohranjamo ta delež delitve pretovora, koliko gre po cesti, koliko gre po železnici, bi to zadoščalo za celoten pretovor nekje do 25 milijonov ton, kar se ocenjuje, da bo doseženo med leti 2020–2025. Tako bom rekel, da je nadaljnji razvoj mogoč, pa tudi sicer potem bo še Luka Koper seveda se lahko razvijala, vendar se bo večina tovora, rast tovora, pač morala prelivati na avtocestno omrežje. To je pač samo komentar, da ni treba biti črna plat zvona, da bo Luke Koper kar konec, če drugega tira takoj sedaj ne bo. Nikakor pa to ne pomeni seveda, da drugi tir ni pomemben, ni potreben. Tudi to, kar sem pri svojem nastopnem zagovoru za mesto ministra govoril, da drugi tir v obliki, kot je zamišljen, ni potreben še naslednji 30, 40 let. To je bila pač izjava na podlagi tedaj razpoložljivih podatkov. Sedaj mi vemo, da bo ta potreba po drugem tiru nastopila prej, ne bo pa ga mogoče zgraditi, če ekonomsko ne bo vzdržen. To je tisto vprašanje, ki ga imamo še danes pred seboj. Mi moramo zagotoviti, da bo drugi tir investicija, ki bo ekonomsko pokrita, in mislim, da si nobena država članica ne more privoščiti vlagati v projekte, ki ne prinašajo potem v končni fazi nekega pokritja. To bi bilo za davkoplačevalce preprosto škodljivo. Tukaj so tiste naloge, ki jih moramo torej še opraviti, in strinjam se, da je to ocena vrednosti projekta potrebna. Mi smo razpisno dokumentacijo že pripravili, že moj predhodnik je imel zadeve v tej smeri že v določeni meri pripravljene. Sedaj se pravzaprav zadeve še preverjajo pri Evropski investicijski banki, da bo ta razpis res tako oblikovan, da bomo dobili tudi želene odgovore, ki jih potem rabimo za to, da bomo potem to finančno konstrukcijo lažje zapirali. Tudi tako, kot je bilo že rečeno, preverjamo sam projekt tudi na tako imenovanem svetovanem središču Evropske investicijske banke. Po angleško temu pravijo Advisory Hub pri EIB, kjer se bo projekt preučil in na podlagi tega bo dobil odobritev. Če bo ocenjeno, da je vzdržen, se projekt odobri in se ga uvrsti na seznam projektov, za katere se potem dodeli garancijo v okviru tega tako imenovanega EFSI mehanizma oziroma tako imenovanega Junckerjevega sklada, ki mimogrede, da ne bo nesporazumov, to ni sklad, to je evropski mehanizem garancijskih shem za tovrstne infrastrukturne projekte. Kaj bi lahko še [[...]]Še to, da smo vnaprej vedeli, da bo prijava na razpis za evropska sredstva na prvem razpisu, kjer smo kandidirali, neuspešna. Tega seveda nismo mogli vedeti, se je pa pokazalo potem iz prijav, ki so prišle, da je verjetnost za to, da bomo uspešni, relativno majhna, ker je bilo prijav trikrat več, kot je bilo na voljo sredstev. Lahko potem tudi, da je, recimo, sosednja Republika Avstrija, ki se jo zelo omenja, kako so uspešni in vizionarski pri svojem financiranju infrastrukture, bila relativno skromno uspešna tudi pri pridobivanju teh sredstev. Če se ne motim, so pridobili 50 milijonov evrov od 400 zaprošenih za en projekt, za drugi projekt pa tudi niso dobili sredstev. Tudi mi smo dobili v tem razpisu 50 milijonov evrov evropskih sredstev; polovico tega je za izvlečni tir, polovico tega pa že za projekte na ostalem omrežju slovenskih evropskih koridorjev, kjer moramo kot država seveda tudi skrbeti za to, da bodo izpolnjene zahteve standardov za TNT omrežja. Namreč, če tega ne bomo naredili, nam ne pomaga tudi sam projekt drugega tira, če ga izvedemo, če na ostalem delu omrežja ne izpolnimo zahteve teh standardov, potem v Sloveniji izpademo iz TNT omrežjih, kar pa je potem res velika škoda za slovensko gospodarstvo in logistiko na sploh. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko ima gospa mag. Alenka Bratušek. Izvolite.
Najlepša hvala. Spoštovani minister, vam bom še enkrat zagotovila to, kar sem govorila, kar sem pri bivšem ministru Omerzelu seveda preverjala, preden sem te stvari rekla. Se pravi, govorimo o projektu vrednosti približno 640 milijonov evrov. Sem pa sedaj po tej vaši intervenciji na nek način, na žalost prepričana, da ste vi osebno čez drugi tir naredili križ. Če sem pred sejo še upala, da bomo dobili odgovore, ki nas bodo optimistično prepričali, da imate ideje, kako, s kakšnim in čigavim denarjem in do kdaj, sem zdaj trdno prepričana – ne vidim pa razloga –, da ste vi osebno proti temu projektu. Če danes rečete, naj tovornjaki gredo z železnice na avtocesto, gospod minister – usedite se zdaj v avto in se peljite od Ljubljane do Kopra ali pa od Kopra do Ljubljane! Namesto da bi bil vaš cilj, da boste še več kamionov spravili na železnico, vi pravite, da je razvoj Luke Koper omogočen s tem, da bomo po tem počasnem tiru 40 kilometrov na uro pripeljali nekaj tovora, vse ostalo bomo pa dali na ceste. To me je prepričalo v to, da drugega tira pod vašim ministrovanjem resnično ne bo! Spoštovani kolegice in kolegi v SMC, vi ste pa tisti, ki se boste morali odločiti, ali tak minister vaše zaupanje še ima.
Hvala lepa. To je bila bolj polemika kot replika. Naslednja je gospa Marjana Kotnik Poropat. Pripravi naj se gospod Jan Škoberne, za njim gospod Marko Ferluga.
Hvala, spoštovana podpredsednica, za besedo. Pozdravljeni vsi, poslanke in poslanci, spoštovani minister, državna sekretarja! Luka Koper je, kot vsi predhodniki ugotavljate, tudi jaz ugotavljam, najpomembnejša luka v severnem delu Jadranskega morja in torej o tem ni dvoma. Gospodarstvo je v veliki meri vezano na Luko Koper oziroma odvisno od Luke Koper. Zato si ne smemo dovoliti, da bi se nam zgodilo to, da zamudimo priložnost, ki ne samo ohranja sedanji obseg poslovanja Luke Koper, pač pa zagotavlja tudi razvoj regije. Izgradnja drugega tira zagotavlja, kot smo že slišali danes, 3 tisoč novih delovnih mest, zagotavlja 6 tisoč delovnih mest na področju logistike in, ne nazadnje, pomeni temeljni socialni razvoj regije. Sedanja zmogljivost obstoječega železniškega tira ni neomejena. Treba je resno vzeti ugotovitev, da bo sedanji tir ob upoštevanju rasti Luke Koper dosegel svojo maksimalno zmogljivost že leta 2018. Zato mora, spoštovane in spoštovani, Ministrstvo za infrastrukturo pospešiti vse aktivnosti, ki so potrebne, da bomo z izgradnjo drugega tira pričeli čim prej. Spoštovani minister Gašperšič je danes ponovno povedal, da je izdano gradbeno dovoljenje za izgradnjo izvlečnega tira in da so zagotovljena tudi finančna sredstva. Predsednik vlade pa je večkrat zagotovil, da bo ta vlada pospešila vse aktivnosti, ki so potrebne, da bo do izgradnje drugega tira čim prej prišlo. Tudi minister, ki mu nekateri očitajo oziroma očitate, da je na hearingu za ministra izjavil, da drugega tira ne potrebujemo še nekaj let, je že večkrat, tudi na seji Odbora za infrastrukturo in na današnji seji Državnega zbora, povedal, da je drugi tir nujno zgraditi, če hočemo, da bo Luka Koper obdržala obseg svojega prometa oziroma da bo dana možnost, da se ta luka razvija v obsegu, kot kažejo sedanji trendi razvoja. In še glede financiranja je minister, gospod Gašperšič, danes ponovil stališče vlade, ki je: prvič, da država nima denarja za financiranje drugega tira, ne iz proračunskih sredstev, ker bi s tem povzročili še dodatno luknjo v državnem proračunu, in da ne namerava zagotoviti javnega zadolževanja, torej najeti kredit ali pa razpisati obveznice za to izgradnjo. Zato išče modele financiranja izgradnje drugega tira iz evropskih sredstev in iz sredstev javno-zasebnega partnerstva. Sama menim, da bi moralo ministrstvo pa tudi vlada glede javnega zadolževanja več razmišljati, ker se tudi sama bojim, kot so že nekateri drugi razpravljavci pred mano izjavili, da javno-zasebnega partnerstva ne bomo mogli zagotoviti tako kmalu oziroma da je težko, da bomo našli kandidate, ki bi vložili milijardo 400, milijardo in pol v izgradnjo drugega tira, ker bi se njihova investicija zelo počasi vračala. Da zaključim. Pričakujem, da bosta vlada in minister, spoštovani minister gospod Gašperšič, naredila vse, da bo do izgradnje drugega tira prišlo čim prej. Povedano je bilo tudi, da zemljišče imamo že odkupljeno, da gradbeno dovoljenje bo izdano; torej problem so finančna sredstva za zagotavljanje te investicije. Zato pričakujem, da bo minister storil vse, da bo našel način, kako zagotoviti ta finančna sredstva, in da bo storil vse – kajti spet bom ponovila na koncu, da investicija je ekonomsko upravičena in izgradnja drugega tira nujno potrebna. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jan Škoberne. Pripravi naj se gospod Marko Ferluga, za njim gospod Danijel Krivec.
Spoštovana gospa podpredsednica, spoštovani minister, državna sekretarja, kolegice in kolegi! Tehnično v tej razpravi je pravzaprav relativno malo še mogoče povedati, ker gre v resnici za politično odločitev. Zato se mi je zdela simpatična dilema oziroma vprašanje, zakaj se države javijo za organizacijo olimpijskih iger in kaj storijo potem, ko olimpijske igre dobijo. Seveda na olimpijske igre se javijo z namenom, da državo, mesto, regijo promovirajo, da bi nekje v bližnji in daljši prihodnosti v to regijo, državo ali mesto prišlo več ljudi, več investicij, več razvoja, več novih idej. Ko to uspešno promovirajo, ugotovijo, da je dogodek olimpijskih iger pred vrati in da je bistveno, da kot država, kot mesto, kot regija vsem tem potencialnim investitorjem in prišlekom ponudijo kar se da največ, da bodo ob naslednjem obisku na to lokacijo prinesli tudi denar, nova delovna mesta, tovarne, finančne vire, karkoli pač potrebujejo. In česa se lotijo? Lotijo se primarne infrastrukture, večinoma transportne! Zato ker je povezljivost za vse te ljudi ključnega pomena, da se sploh nameravajo še kdaj vrniti v to okolje. Posodobijo železnice, ceste, komunalno infrastrukturo; skratka, kot je bilo danes že slišano, lotijo se velikih investicijskih projektov, ki na eni strani krepijo domače gospodarstvo, poganjajo gospodarsko rast, hkrati pa na dolgi rok sploh omogočajo, da bi to mesto, to državo ali regijo še kdo videl kot potencialni vir nove rasti, torej kot mesto, kamor bi investirali. Gotovo se ne bi mogel strinjati s tem, da je drugi tir pomemben samo zaradi Luke Koper. Daleč od tega! Pomemben je tudi za Luko Koper. Če zremo in gledamo investicijsko priložnost izgradnje drugega tira samo skozi prizmo Luke Koper, je morda ta okvir celo premajhen. Mi moramo razmišljati, kaj to pomeni tudi za vsa ostala podjetja, za vse ostale investitorje, morebiti tiste, ki jih še ni, ali pa predvsem za tiste, ki jih tukaj še ni. In predvsem ne moremo gledati ne na sedem, ne na 15, ne na 20 let. Tako velik infrastrukturni projekt, kot je drugi tir, kot generalno so ceste in železnice, je treba razumeti v okviru dolgoročnega razumevanja razvoja neke države, regije in mesta. Odlašanje pri tovrstnih projektih seveda pomeni, da bo še leto ali dve ali tri dlje do trenutka, ko bomo lahko konkurenčno nastopali med mesti, regijami in državami, ki so to že naredile ali pa, ki to počno zdaj vzporedno z nami in upajo, da bomo mi toliko zaostali, da bodo prvi, ki bodo povezave uredili. Če ni povezljivosti, denar, tovarne, delovna mesta, ljudje pač ne pridejo. Če nič od tega ne pride, ni gospodarske rasti, če ni gospodarske rasti, ni novih delovnih mest, ni polne državne blagajne in tako naprej. Seveda je najbolj nehvaležno biti ta trenutek v vlogi ministra za infrastrukturo, ki je zadolžen za to, da ta projekt izpelje, ki je zadolžen za to, da denar za ta projekt najde, da najde investitorje. Hkrati pa s tega mesta tudi težko razumem ministrove izjave, čeprav verjamem, da niso bile mišljene tako; češ, bo že, bo pač Luka Koper še malo počakala, bo pač nekaj časa v malo slabšem konkurenčnem položaju. Verjamem, da ni bilo mišljeno tako, kot je zvenelo. Ampak predvsem te kratkoročnosti ali pa v tem primeru celo srednjeročnosti in pomanjkanje vizionarstva pri umeščanju takih projektov in razumevanja konteksta, v katerega ga postavljamo, se moramo bati. Ko se je Barcelona odločila za olimpijske igre, ko se je London odločil za to, ko se je Peking odločil za to, so ob tem, da so izvedli izjemen športni dogodek, posodobili velik del javne transportne infrastrukture. In rast, ki se jim je zgodila in se jim še dogaja, pa izvira iz tega projekta, ni osnovana na tem, da so imeli odličen šov za športnike in gledalce. Izvira iz tega, da so bili sekundarni in terciarni učinki v tem, da so prišle nove ideje, novi investitorji in da se ljudje tja vračajo. Zato ker so ustvarjeni pogoji, ne zato, ker je bil dober ognjemet. Slovenija pač mora ustvariti pogoje in eden izmed pogojev za to, da bodo tudi v Slovenijo prihajali investitorji, tovarne in s tem delovna mesta, je tudi drugi tir, je tudi tretja razvojna os, severna in južna in je še marsikaj, kar moramo postoriti. Pri vprašanju prioritet se mi zdi, da so v danem kontekstu jasne, in zato ministru, ministrstvu in vsem nam pri tem projektu želim vso srečo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marko Ferluga. Pripravi naj se gospod Danijel Krivec, za njim gospod Jernej Vrtovec.
Hvala za besedo. Lep pozdrav ministru! Ta psihoza drugi tir ali Trnuljčica se prebuja, večkrat, 25 let, vsako leto verjetno, ima verjetno svoje vzroke in svoje posledice. Tukaj imam dve knjigi, dveh takih, bom rekel, pomembnih avtorjev, in sicer gospoda Petrinje, ki je bil prvi direktor Luke, in gospoda Koreliča, ki je veliko naredil za Luko. Pa mogoče bi začel z drugim zanimivim dejstvom, ki sem ga prej preveril na Wikipediji. Američani so v davnem 19. stoletju, to sta dve stoletji pred nami, začeli graditi železnico, se pravi vzhod–zahod. Če sem prav prebral podatke iz Wikipedije, so v borih treh letih oziroma nekaj približno treh, petih letih naredili celo tole. Mi se v 25 letih borimo za teh 27 km. To je samo medklic vsega tega. Bom pa začel, če mi dovolite, citirati, sem si prebral obe knjigi z zadovoljstvom in vam bom kar začel brati, pa boste mogoče dobili povezave z današnjo situacijo, kar je skoraj kot nek deja vu vsega tega, kar se dogaja danes tukaj pri nas. Že julija 1963 je bil ponovni sestanek na izvršnem svetu – to je zdaj vlada, če prevajam iz tistega temnega sivega režima, kjer so vsi trpeli – in potem, ne bom bral vsega, je bilo naročeno, "da investicijska skupina v najkrajšem mogočem roku izdela realen predračun stroškov izgradnje …" [[zvočni signal]] Opala, sabotaža primorskih poslancev. Lahko nadaljujem, podpredsednica?
Lahko.
Torej, "v najkrajšem mogočem roku izdela realen predračun stroškov izgradnje železniške povezave s Koprom …, da se ugotovi finančne obveznosti posameznih interesentov za financiranje investicij, pride v poštev tudi inozemsko posojilo ter naj investitor ugotovi tudi te možnosti." Najpomembnejši pa je bil sklep, da se gradi in da se investira. Glede višine investicij pa so bila mnenja različna, "pa tudi finančne konstrukcije ni bilo mogoče zaključiti." Pika. In potem dalje, "čeprav je bilo jasno, da bo gradnja proge mnogo dražja." Koliko, se ni vedelo. Ne glede na sklepe so priprave za gradnjo proge zelo počasi napredovale in tako dalje. Potem pa bom prišel na to stran, ki se mi je zdela pomembna. "Rentabilno poslovanje Luke Koper" – to je na strani 70 – "je omogočilo vrnitev vseh posojil z obrestmi", ki so jih imeli za to tirnico – ki je iz leta 1967, se pravi, toliko let približno kot jaz – in potem so nadaljnja vprašanja, "Kolikšen je zaslužek Slovenskih železnic sedaj na relaciji Koper-državna meja?" Se ne ve. "Dohodek Slovenskih železnic, predvsem poslovni dobiček, je v korist celotne Slovenije. Sedanje zmogljivosti proge so maksimalno izkoriščene" – to je bilo leta 1971. "Nujna gradnja drugega tira Koper–Divača se zavlačuje" – že takrat. "Moral bi biti izgrajen že pred tremi leti. Videti je, da se zgodovina ponavlja."A se res ponavlja!? "Sedanji odnos vlade in parlamenta – to govorimo za tisto socialistično grdo lumpo – "do gradnje drugega tira je enak, kot je bil odnos vodstva Slovenskih železnic do gradnje železniške proge Koper–Prešnica. Le-ta je bila v letih 1957–1967 v Luki Koper zelo malo …, ker je bilo takrat v Luki Koper zelo malo blagovnega prometa", in tudi Luka Koper ni bila uveljavljena in tako dalje. V glavnem, meni je hudo poslušati, ker sedaj gospod minister doživlja te napade, ampak ti napadi bi se morali vrstiti celih 25 let do sedaj, ker eno leto, odkar je gospod minister tukaj, se je nekaj dalo narediti, vsega pa ne. Če bi pa vse vlade naredile vsaka en svoj korak, en svoj delček v tem mozaiku, pa mislim, da bi imeli sedaj ta drugi tir. Vsi se tukaj, mislim pa tudi, da že po vseh teh javnih študijah, je, da je 80 % ljudi za to. Ja, saj drugi tir je zelo pomemben, ampak moramo tudi drugi tir jemati v kontekstu vse posodobitve železnice. Do sedaj so bile železnice zanemarjene; zakaj, je veliko vprašanje. Ali je tu vprašanje pohlepa ali česar drugega ne vem, niti ne bi govoril. Če pa se vrnem nazaj na drugega gospoda, gospoda Koreliča, ki tudi lepo piše in na 66. strani je zelo pomembno, kar je on napisal: "Ključne razvojne in sistemske probleme in pomanjkljivosti, zlasti pa razumevanja o pomenu pristanišča za Slovenijo smo morali večkrat razreševati tudi v kabinetu predsednika vlade. Kljub načelni podpori in zahtevi predsednika vlade so posamezni ministri ravnali po svoji presoji ali, bolje rečeno, niso uredili tistega, kar je bilo na sestankih dogovorjeno." On je bil kar vrsto let direktor Luke, pa se potem zamislimo, kako in kaj. Tako kot je rekel tudi Tilen že prej, je žal na našo Obalo priletel tak velik politični cunami, ki je vse te močne igralce, kot so bili Istrabenz, Intereuropa, pa tudi Luka, precej zamajal. Tukaj vidim spet neko ponovno oživljanje naše Obale, kar je pomembno, in mislim, da če bomo vsi spoznali, da gre v tem projektu za neko renesanso Slovenskih železnic, če gre, mogoče pretirano, da bi šel tukaj za nek Cerarjev maršalov plan ali pa Cerarjev new deal po Rooseveltovo in da tukaj vidimo, vsi vidimo, eno veliko priložnost razvoja Slovenije, kar je tudi Tilen že prej govoril, neko industrializacijo na podlagi razvoja logistike in potem teh prostocarinskih con in potem teh – ne samo dodelavnih poslov, to je že pase, ampak da dejansko pritegnemo vse te potencialna podjetja iz Bližnjega vzhoda, ki imajo ogromen, enormen interes, in tukaj vsi vemo, potem lahko naredimo velik preboj. In nam v Sloveniji je dejansko pomemben ta preboj. Mislim, da nobena od strank ne gleda različno. Žal mi je edino to, da si mečemo polena pod noge in da govorimo o tem, ampak narediti je treba samo eno: ugotoviti dejansko ekonomiko tega projekta. To je kot prvo. Ker že Alenka je omenjala, kaj je bivši minister Omerzel, pa tukaj je bila cela vrsta ministrov, ki so bili eni za ta projekt, drugi so bili proti; ampak Omerzel je, kolikor imam tukaj izbrskano iz Primorskih novic, 23. maja izjavil, "denarja ni, zato napovedane recenzije projekta drugi tir, ki bi pokazal, da vrednost naložbe ni 1,4 milijarde evrov, ampak 700 milijonov evrov, ne bo." Se pravi, že to, kar je bilo rečeno, lahko demantiramo. Ne smemo pa pozabiti enega pomembnega elementa za razvoj tega drugega tira in za razvoj Slovenije, ker dejansko drugi tir ni naš primorski projekt, ampak mislim, da ga moramo vsi jemati kot vseslovenskega, če ne vseevropskega. Že prej je bilo rečeno, da je zelo veliko interesentov v teh srednjeevropskih državah, ki vidijo velik potencial v razvoju in Luke Koper in drugega tira in tega železniškega koridorja, ki je zelo pomemben za te srednjeevropske države, pa da jih ne bom našteval. Obstaja pa tudi druga varianta oziroma, bom rekel, lahko celo teorija zarot, kar se teh zadev tiče, in to je tale, da si pa nekatere države, tudi sosednje, ne želijo videti, da bi Slovenija postala ena od igralcev tukaj. In tukaj govoriti o povezavah, da so prioritete Trst–Divača ali pa Trst pa še kaj drugega, se mi zdi, da moramo biti zelo pazljivi pri teh temah. Ampak pri Slovencih je, kolikor sem videl sedaj, ko sem vstopil v to politiko, izjemen interes po nekem takem parcialnem, klientelističnem pristopu in razumevanju, kaj pomeni državotvornost in državnost do kakršnekoli stvari, če že omenimo. In potem je ta nesrečni pohlep, ki posameznim ljudem zamegli vse ume in vse tisto, kar bi morali imeti na svojih mestih. Pomembno pri tej zadevi, tako kot sem prej rekel, je ekonomika projekta, da vidimo dejansko, če je to res vzdržno ali ne. To je ena zadeva. Druga zadeva je pa izredno pomembna in tukaj apeliram tudi na ministra, je ta povezava z Luko Koper, z vodstvom Luko Koper in Slovenskimi železnicami. To troje mora delovati izredno usklajeno, ker če bo vsak vlekel na svojo stran, kar je tipična značilnost tudi Slovencev, nas, da vsak vleče na svojo stran in potem izgubimo tisti fokus, kam bi morali iti, potem izgubljamo energijo, čas in denar. In čas je naš sovražnik tukaj. To smo tudi že ugotovili, zato ker blagovni tokovi neusmiljeno iščejo možnosti in iščejo tisto optimalno varianto, kje bodo šli. Če ne bo v Kopru, bo ali v Trstu ali v Reki in tega si ne smemo dopustiti, ker mislim, da vseeno je Koper tudi v tem trenutku daleč pred obema lukama, tudi pred Benetkami, če hočete tako, ker smo pogledali te številke in vse, in tudi partnerji, veliki špediterji, govorijo in so zelo zainteresirani, da bi in prišli v Luko Koper in vlagali z Luko Koper naprej v razvoj in vsi govorijo, da imamo potencial. Edina enigma pri vsej tej zadevi je vloga Slovenskih železnic. Tu je nisem mogel zaznati, čeprav moram priznati, da so kar stopili v korak in mi dali vse razpoložljive podatke, ki jih imajo pri sebi, za kar se jim moram zahvaliti, ampak še zmeraj nisem začutil, da Slovenske železnice tudi želijo ne samo posodobitve, ampak tudi ta drugi tir in da se nekako še aktivneje vključijo v ta projekt, ki je po mojem tudi zanje pomemben. Še enkrat bi rad opozoril na statistične podatke, ki smo jih dobili glede obremenitve odseka Divača–Koper. Tu sem si zabeležil kar nekaj: "Redna vzdrževalna dela se opravljajo le ob ponedeljkih, kar glede na obremenjenost proge ni dovolj. Rednih vzdrževalnih del ni mogoče več vzdrževati v taki obliki, ne da bi se zagotavljalo varen in urejen promet. Zaradi izkoriščenosti proge enotirnega prometa je to treba konstantno in obstaja velika nevarnost, da se bo sistem porušil." Naslednja zadeva, zmogljivost prog na relaciji Koper–Divača je 72 vlakovnih kompozicij, 72 vlakov, medtem ko je pa statistično maksimalno število vlakov iz septembra, proga Koper–Divača, od 74 do 80. Se pravi, da smo že tu presegli maksimalno prepustnost. Vsi statistični podatki kažejo, da je to resnično potrebno. Tako tu ni treba ne zagovarjati ne govoriti o tem, kako in kaj bi bilo treba narediti, ampak je res tisto, kar je rekel Tilen Božič, da so pa zdaj že pomembna dejanja. Apeliram še enkrat na vas, minister, veste, da je Obala izredno nervozna glede tega drugega tira, in raznorazni odgovori, ki ne bodo konkretni, so na Obali težko sprejemljivi. Morate razumeti tudi nas, da si vsi želimo samo eno, in to je, da se s tem čim prej začne. Naj se naredi po fazah, naj se naredi, recimo, 5 kilometrov, 2 kilometra, 3 kilometre, kakorkoli, samo da se nekaj naredi. Saj izvlečni tir je mogoče neka varianta, ne vem, ampak moramo začeti z nekimi dejanji, ker drugače je vse govorjenje o tej prioriteti skozi vse vlade zastonj. Res moramo to narediti, ker sicer nas bodo blagovni tokovi obšli in, kot je bilo tudi že rečeno, je težko priti nazaj v te koridorje. In tudi leta 2020, če se ne motim, poteče ta koridor in če ne bomo vseh teh standardov in parametrov naredili, bomo pogoreli. Toliko z moje strani. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima minister za infrastrukturo dr. Peter Gašperšič. Izvolite.
Hvala lepa. Čisto na kratko bi se odzval na to, kar je bilo zdajle zadnje rečeno, da naj se vendarle že nekaj naredi, četudi samo 2 ali 5 kilometrov. To je najbolj nevarno, kar lahko na tem projektu pravzaprav naredimo, da ga gremo, bom rekel, po koščkih izvajat, pri tem pa celote nismo sposobni narediti, ker potem bomo nekaj zgradili, tisto pa ne bo v funkciji in se tako izpostavljamo nadaljnjim tveganjem, izsiljevanjem, projekt uide izpod kontrole, finančno in rokovno. Skratka, nečesa slabšega si pravzaprav na tem projektu res ne smemo privoščiti. Ključno je, da zagotovimo izvedljivost projekta kot celote, ker šele takrat bo opravljal svojo funkcijo, in za projekt kot celoto zagotovimo tudi finančno konstrukcijo. To je tisto, za kar si moramo prizadevati, in se strinjam, seveda, da je treba v polni meri na teh stvareh delati. Najslabše in nesprejemljivo bi pa bilo dejansko projekt razsekljati, narediti določene koščke, potem pa upati, kako in kdaj se bo zadeva v celoti zapolnila, ker potem se izpostavljamo vsem tveganjem, ki pomenijo in aneksiranje teh del, nekontrolirane dražitve – mislim, da smo imeli v zgodovini že dovolj zgledov, da se na tak način zadeve ne loteva. Upam, da se tega ne bomo lotili, vsaj jaz se na tak način tega ne bi loteval. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko ima gospod Marko Ferluga.
Hvala. Se opravičujem, če sem narobe mogoče povedal, ampak želel sem samo vam povedati, kar so mi tudi v vodstvu Luke Koper povedali: potrebujemo nek jasen signal, da bo dejansko šlo to naprej, ker tako vi kot Luka Koper si želi povečati te pretovore. Tukaj morate skupaj stopiti in pokazati, zato ker veliki špediterji si želijo imeti neko zagotovilo, da dejansko to bo. Mi dejansko, pa tu nimate neke velike krivde pri tem, ampak 25 let se je govorilo, da bo, bo, bo. Ti blagovni tokovi, to vam hočem dopovedati, da se bodo ti blagovni tokovi preusmerili in potem je konec igre za vse, potem bomo pa samo ena od manjših luk in lučic, ki ne igrajo neke vloge, neki provincialci in to. Mi moramo biti ambiciozni in si želimo imeti dejansko res luko, ki bo trendsetter, tisti, ki bo vodil tu na tem delu, ker imamo vse pogoje za to, da bi to bili. To je pomembno, da se potem in razvija pretovor in tudi država bo imela od tega in da prihajajo novi zainteresirani špediterji in veliki ladjarji, ki hočejo priti k nam in potem dejansko bomo mi s tem zagonom začeli delati. Potem so ti multiplikativni faktorji, ki obstajajo in vse te zadeve. Dejansko je tu veliko stvari. Čim bodo prišli ti resnični signali s terena, potem vedite, da smo na pravi poti. Drugače od tega govorjenja – je vse zastonj. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj gospod Janko Veber.
Hvala. Rad bi se odzval na razprave in mogoče najprej na opozorilo tudi samega ministra, da ni smotrno graditi po delih, tako da tudi konkretno vprašanje. Upam ,da vloga, ki je vložena za izdajo gradbenega dovoljenja, se glasi za celoten odsek. To je zelo pomemben podatek. Če govorimo o gradbenem dovoljenju za celoten odsek, potem se pogovarjamo o celotnem tiru oziroma o celotni investiciji. Naslednje, na kar se želim odzvati,da pa je, ko minister govori o pomembnih investicijah v Sloveniji. Ampak gospod minister, poglejte, drugi tir, pravite, moramo premisliti še o energetski sanaciji, potem moramo premisliti še o gradnji, recimo, hidroelektrarn – mislim, da ste navajali. Pričakoval bi od ministra za promet, da bi izpostavil poleg drugega tira tretji pomol oziroma razširitev prvega, drugega, ampak zagotovo je tretji pomol ena največjih investicij, sprejet je državni prostorski načrt, ki omogoča Luki Koper, da lahko po izgradnji sprejme ne od sedanjih 17,9 milijona ton, ampak od 35 do 40 milijonov ton, če se zgradi tretji terminal oziroma podaljša prvi ali drugi. Torej, Luka Koper načrtuje in tudi država je sprejela državni prostorski načrt za povečanje kapacitet s 17 milijon ton na 35 do 40. Ampak minister, tega ne omenjate kot neko pomembno investicijo, kar res prižge alarm, da vam drugi tir ni ravno tista investicija, ki bi se usedla v prioriteto ministrstva. Poleg tega je kolega Ferluga govoril o ekonomski upravičenosti, ampak zopet ni odziva na to. Ampak poglejte, tudi v gradivu sem namenoma, ki sem ga predložil k tej razpravi, dal tudi nekatere analize ekonomske stroke, ki govorijo o tem, da je investicija ekonomsko upravičena. Če se mi tudi zadolžimo s 5-odstotno obrestno mero, bo po 30 letih od te ene milijarde Sloveniji doprinos dve in pol milijardi evrov. Če se zadolžimo s 3-odstotno obrestno mero, bo iz ene milijarde doprinos v Sloveniji 3,3 milijarde evrov. Poleg tega moramo vedeti, da nam Evropska investicijska banka ponuja kredit po enoodstotni obrestni meri! In zakaj tega ne upoštevamo pri tej ekonomiji? Zakaj tega ne upoštevamo, da je mogoče pridobiti vsaj 50 % sredstev s strani Evrope kot nepovratna sredstva? In finančna konstrukcija je relativno enostavno zaključena. Res, tako kot pričakuje gospodarstvo, naredite že enkrat razpis za oddajo del, tako kot naredijo tudi druge država; najprej začnejo graditi, potem pa zaprosijo še za evropska sredstva in seveda imajo potem zagarantirano, da bodo ta denar dobili. Pa še večja kvota je, kot pa če je to nekje na začetku [[…]] [[oglašanje iz dvorane]]
Mir, prosim [[…]]
[[…]]bi rekel, še povsem nejasno, ko se investicija začne. Torej, samo investicijo je mogoče relativno enostavno finančno zapreti oziroma zapreti s finančnimi viri, ampak, gospod minister, z vaše strani danes še nisem slišal možnosti, da ste se pripravljeni pogovarjati tudi o drugih oblikah financiranja, razen javno-zasebnega partnerstva. Zato smo slišali, da tudi brez javnih sredstev ne bo šlo, tudi 97 % sredstev je treba s strani države, če bo nekdo hotel iti s 7 % zraven kot zasebnik, in to pomeni, da mu bomo v teh 30 letih, ko bo pač pričakoval, da se mu ta investicija poplača, subvencionirali tistemu zasebniku letno 32 milijonov evrov. Torej, če najamemo kredit z 1-odstotno obrestno mero, poplačamo te obveznosti z dividendami, ki jih plačuje Luka Koper, s koncesnino, ki jo plačuje Luka Koper, in tudi z uporabnino, ki jo plačujejo Slovenske železnice. Ko je minister govoril o tem, da, saj če ne bo drugega tira, Luka Koper pač še vedno bo. Seveda bo! Ampak bo preusmerjala svoj tovor na Trst in bo pri tem nastal problem pri Slovenskih železnicah. Slovenske železnice nesporno 40 % svoje realizacije ustvarijo s prometom – oziroma 60 – iz Luke Koper. In dejansko, če ni Luke Koper, če ni drugega tira, pardon, če ni drugega tira, potem se lahko dejansko odpiše Slovenske železnice. Tovorni promet takrat ne bo več donosen, bo velik odvisnik, če lahko tako rečem, od državnih sredstev, če pa je to zgrajeno, je pa to ena najbolj donosnih, profitabilnih firm v Sloveniji. In zakaj se ne bi vendarle to začelo odvijati na način, da je Luka Koper ena od najpomembnejših in najbolj profitabilnih firm in da so tudi Slovenske železnice s tovornim prometom ena najbolj profitabilnih firm, ki dejansko potekajo potem čez vso državo. Če se pogovarjamo o tako imenovani industrializaciji – ja, glejte, s tem, ko imamo usmerjen tovor v Luko Koper, imamo vse informacije, kaj potrebuje evropsko gospodarstvo. Če tega ne znamo preračunati in prestreči in reči, da se to lahko tudi zgradi in naredi v Ilirski Bistrici, to se lahko zgodi na Gorenjskem, na Kočevskem, na Dolenjskem, Prekmurju, Štajerskem [[…]]Skratka, vse možnosti imamo, dajmo to izkoristiti! Vse informacije dobiš, kaj evropsko gospodarstvo potrebuje, ravno skozi ta tovor.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Danijel Krivec. Pripravi naj se gospod Jernej Vrtovec, za njim gospod Primož Hainz.
Hvala za besedo, spoštovana predsednica. Lep pozdrav vsem prisotnim, še posebej ministru! Minister je v uvodu rekel, da je drugi tir potreben in prioriteta te vlade. Vendar, glede na razpravo sem precej v dvomih, ali vsi verjamejo v to. Tudi minister se je skozi svojo razpravo precej, bi rekel, odmikal od te teze, ki jo je na začetku povedal; ravno takrat, ko je primerjal tudi druge projekte, ki so čisto izven območja infrastrukture. Omenil je, da je pridobljenih že 98 % zemljišč; se pravi, manjkata še 2 %. Glede na to, da vsi vemo, da je v naši državi umeščanje v prostor zahtevna zadeva, močno dvomim tudi v njegovo drugo trditev, da bo v drugem letu pridobljeno gradbeno dovoljenje. Res bi želel, da se to zgodi, vendar 2 % ali pa tudi 0,5 % ali še manjši delček nekih zemljišč, ki niso pridobljena, so lahko tukaj zelo velika ovira in tudi kasneje ovira, ko bomo, če se bomo odločili, prijavljali ponovno te projekte na sredstva Evropske unije. Zato bi rad, da se to dejansko pospeši, kajti samo ena parcela je lahko na koncu ovira, tudi glede na to, da je minister jasno poudaril, da tega projekta niti ni mogoče po fazah izvajati. Kasneje je veliko govoril o razpisih, na katerih smo se prijavljali. Verjetno po mnenju večine samo pro forma, niti nismo verjeli v to, da lahko karkoli dobimo. Govori o tem, da bomo v nadaljevanju verjetno iz teh ostankov ovojnic lahko pridobivali sredstva – moram reči, da samo upam, da bo to mogoče, vendar tukaj ni nobene garancije. Drugič je bilo precej govora o tem, kakšni načini financiranja teh projektov so mogoči. Če pogledamo vseeno malo prakse v okolici, večino infrastrukture, ki je strogo infrastruktura, govorimo o železnicah, cestah, mogoče še kakšni drugi, gradijo države tako ali drugače, s takimi ali drugačnimi instrumenti. Če gremo na primer hrvaške gradnje avtocest, vemo, da gre za koncesijski odnos, ne za javno-zasebno partnerstvo. V primeru drugega tira priti do koncesije pomeni verjetno malo večji napor in dati v koncesijo celotno železniško omrežje, kar je že bil v preteklosti poskus, pa takrat očitno zadeva še ni bila zadosti zrela. Javno- zasebno partnerstvo, je že kolega Veber omenil, da verjetno samo z DDV, ki je lahko upravičen ali pa neupravičen v primeru različnih inštrumentov lahko tisti delček zasebnega nekako pridobimo v tej investiciji. Če se dotaknemo še tega drugega problema, ki ga je kolegica Bratuškova omenila, glede višine tega projekta, tudi sam sem bil prisoten na hearingu kolega Omerzela, ki je v preteklem mandatu govoril o precejšnjem znižanju te investicije, vendar na žalost v enem letu nismo imeli na mizi niti enega dokumenta, ki bi temu kakorkoli pritrjeval. Po drugi strani zdaj vsi govorijo, kako se zavzemajo za drugi tir, vendar v pogajanjih z Evropsko unijo, glede nove finančne perspektive tega signala Evropski uniji niti z enim dejstvom, bi rekel, nismo nakazali. V novih ovojnicah, ki jih imamo iz pogajanja za nova finančna sredstva v perspektivi 2014–2020 smo infrastrukturi namenili najmanj sredstev. Tako da te besede kolegice Bratuškove so malo na trhlih nogah, kako je tudi sedanji minister, bi rekel, odgovoren oziroma bi lahko bistveno več naredil. Sami okvirji, ki so bili izpogajani, mu tega niti ne omogočajo. Prej je bilo zelo lepo povedano, da peti koridor in delček tega drugega tira je samo en del enega bolj zahtevnega odseka med Koprom–Gradcem in še nadaljevanjem. Vemo pa vsi, da od Divače naprej se lahko vozimo še vedno z hitrostjo in osno obremenitvijo, ki ne ustreza niti merilom TNT prog. Se pravi, zaman, če govorimo samo o enem odseku, če ne vidimo celote. Mislim, da bo treba o tem veliko več govoriti. Imamo še drug velik problem, vsi govorimo o tem, da se je treba odločiti in tako naprej in nekje zapisati. Jaz verjamem to, kar je kolega Marko prej povedal, da v vseh strategijah v preteklost je bil drugi tir, pa so bile železnice notri, vendar očitno tisti, ki izvajajo strategije, ki so operativni, tega ne berejo. Jaz se ne bi spuščal za 25, 30 let nazaj, tako kot je bilo vseskozi zgodovinski okvir zelo plastično prikazano, ampak bi mogoče govorili od takrat, ko smo imeli možnosti skozi ta novi inštrument TNT omrežij pridobiti tudi evropska sredstva, to pa govorimo dejansko od vstopa Slovenije v Evropsko unijo od odprave mej in tega obdobja nekje od 2000 oziroma če smo bolj konkretni od 2004 naprej, ko smo se umestili v te evropske koridorje, od takrat je bilo kar nekaj stvari narejenih na tem projektu. Mislim, da je bil državni lokacijski načrt sprejet nekje 2005, 2006 in od takrat je bila to tudi podlaga, da se lahko zadevo na način umešča in da se lahko tudi pridobi zemljišča kot na koncu seveda tudi gradbeno dovoljenje, ki je ena od najbolj resnih pogojev, da se sploh lahko pogovarjamo o financiranju takih projektov tudi na evropski ravni. Vsi vemo, da je bil projekt nekako zastavljen že dosti prej, takrat, ko se je iztekel avtocestni program, in je bil tudi ta zasnovan z vidika gradnje zelo bogato, tudi z vidika opreme. Zato jaz še vedno verjamem, da so ocene glede te višine investicije precej napihnjene in je ta milijarda 400 dejansko ta skrajni limit in da bi verjetno za presojo teh projektnih pogojev in vsega, mogoče se dalo ta projekt precej znižati. Gre za elemente, ki so, jasno, z obrobnimi pogoji, ki so bili takrat postavljeni, zelo visoko rangirani tudi z vidika same investicije in verjetno se da to v tej fazi še dopolniti oziroma spremeniti. Ko že govorimo o železnicah in o tem drugem tiru, jaz upam, da se vsi zavedate, da tukaj ni problem pretočnosti tega drugega tira, sama proga, zahtevnost, nakloni in tako naprej, ampak je tukaj še en velik trenutek, ki ovira večjo pretočnost, in to je napajalna napetost našega sistema železnic. Vsi veste, da smo praktično otok sredi Evrope, mogoče en del Italije še ima napajalno napetost 3 kilovolte enosmerno, vse evropske države napajalno napetost 25 kilovoltov izmenično. To nam povzroča z vidika logistike tudi velike probleme. Ta proga bi omogočala bistveno večjo prepustnost, če bi bila tudi po energetski zmogljivosti pokrita tako, kot se za neko moderno progo spodobi. Ko govorimo o nekih investicijah, včasih kar pozabimo, da imamo na drugi strani še veliko drugih težav na železnicah, ki bi morale biti odpravljene. Če bi bile odpravljene, bi bila verjetno tudi ta prepustnost te proge bistveno boljša. Res pa je, da v primeru neke večje havarije pomeni to res nek žep, se pravi, ni neke alternative in iz tega vidika tudi sam nimam problemov s tem, da je potreben še nek vzporedni tir oziroma drugi tir graditi. Prej je bilo govora tudi o prednostnih, ki jih ima Luka Koper. Jaz mislim, da jih ima v primerjavi s Trsom in Rekom, še bistveno večje, kot so samo tiste, ki so bile zdaj omenjene. Oba, Trst in Reka, sta praktično zaključila svoj razvoj, kajti v zaledju imata strme vzpetine, se pravi širitev ni možna. Luka Koper pa ima v bistvu odprt prostor proti zaledju in ima še velike možnosti za razvoj. Iz tega vidika je ta lokacija zagotovo tudi dolgoročno bolj primerna za neke nove programe. Prej je bilo govora tudi o vzdrževanju te proge, o rednih vzdrževalnih delih, ki so omejena. Omejeni pa so ravno iz tega vidika, kar sem prej povedal, da je ta proga v vseh tehničnih elementih dejansko zastarela, predvsem iz tega vidika napajalne napetosti, ki onemogoča hitrejši pretok vlakov in tudi večje število vlakov na tej progi, kar bi pomenilo, da je v določenih trenutkih tudi prazna in je to vzdrževanje lažje. O rednih vzdrževalnih delih na infrastrukturi je škoda govoriti, kajti ta problem imamo na vsej infrastrukturi tudi na cestah, mogoče je na avtocestah še najboljši izplen glede tega. Prej je bilo govora, da se je treba zavedati pomembnosti drugega tira. Jaz verjamem, da vsi tisti, ki sedimo tukaj, se tega zavedamo. Tudi vsa ta leta smo to skozi razprave dokazovali, nisem pa prepričan, da se odgovorni oziroma tudi ta vlada tega v celoti zaveda. Tudi minister v preteklosti je imel različne izjave glede tega problema, tudi različne izjave glede tretje razvojne osi. Imel je veliko ambicijo, da naredi tretji pas proti Vrhniki, pa smo ugotovili, da je zgradil protihrupne ograje, tako da nisem čisto prepričan, da minister Gašperšič vedno ve, o čem govori, ker proti Vrhniki se je nekaj drugega zgodilo. Želel bi še nekaj poudariti. Prej je bila omenjena s strani ministra tudi študija OECD in to izgovarjanje na opravičenost in neopravičenosti. Jaz verjamem, da on kot strokovnjak ve, da opravičenost in neopravičenost na infrastrukturi je zelo raztegljiv pojem. Sam je povedal, da se sosednji državi, tako Italija kot Avstrija, niti nista ozirala na te študije, ampak gradita svojo infrastrukturo ravno zato, da bosta te viške, ki bodo nastali, kasneje pokasirali in s tem opravičili neko študijo. Vsi vemo tudi, da pri cestah je osnovni pogoj, da se nekaj umesti, neki PLDP, se pravi neko število prevoženih vozil v neki časovni enoti, vendar če ceste ni, če cesta ni v redu, tega ne moremo doseči. Tukaj je podoben primer. Res, da se lahko sprašujemo, ali bo prej tretji pomol ali drugi tri, vendar če je odločitev, da rabimo infrastrukturo, ki bo omogočila nek razvojni preboj tega območja in tudi širše države, in da rabimo logistiko v tej državi, potem ne eno in ne drugo ne smeta biti vprašanji, ampak samo nek cilj, ki ga moramo čimprej doseči. Tudi vmesna faza, ki jo OECD navaja, govori o nekem zalednem terminalu. Jaz ne vidim v tem nobenega problema. Mislim, da se je tudi v preteklosti govorilo o tem, da je Slovenija pomemben faktor v smislu logistike, in zaledni terminal ne izključuje drugega tira v nobenem pomenu, tako da to ni nek izgovor za to rešitev. Imamo pa težavo, kajti nimamo strategije države niti na področju energetike niti na področju prometa, pa verjetno še kje drugje, da ne govorim o zdravstvu pa ostalih oziroma imamo neke dokumente, ki jih nihče ne bere. Vsako leto bi nova oblast ali pa novi uradniki želeli napisati novo strategijo, novo študijo, in tako naprej. Mislim, da imamo tukaj bistveno bistveno večji problem, kot pa samo priti do rešitve in izvesti ta drugi tir in ga tudi na primeren način preprojektirati, če sem zdaj čisti direkten oziroma pogledati z vidika finančne vzdržnosti. Kot sem na začetku rekel, kdor pogleda ta projekt ugotovi, da je dejansko bogato dimenzioniran ali pa prebogato, če sem čisto direkten, tako da verjamem, da je tukaj notri veliko rezerve. Pomembni sta pa po mojem dve stvari. To, da se gradbeno dovoljenje res pridobi, ne ko bo, če bo, ker ta 2 % zemljišč ni tako zanemarljiv podatek, ki ga je minister povedal. Brez pridobljenega gradbenega dovoljenja, mislim da ni možno nobenega evropskega vira v tem trenutku dobiti. In drugič, da se res odločimo, ali to želimo zgraditi ne ali rabimo ali ne, to smo ugotovili, da ja, ampak ali želimo ta projekt izvesti, in to na primeren način. Verjetno se viri za to, če je odločitev trdna, tudi najdejo. Mislim, da bo današnja razprava koristna, in tudi s tega vidika verjamem, da ni dileme, ali je tir potreben ali ne. Ali je to prioriteta ali ne, pa nisem čisto prepričan glede na dosedanje razprave.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jernej Vrtovec, pripravi naj se gospod Primož Hainz, za njim gospod Tomaž Gantar.
Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gospod minister! V tem zboru se, kot kaže, strinjamo s tem, da je drugi tir nedvomno potreben. S tem se strinja tudi gospod minister. Problem imamo samo pri strinjanju – in tukaj, hvala bogu, da imamo ta problem –, kako bomo ta drugi tir oziroma ta projekt financirali. Tukaj na tem mestu, gospod minister, kapo dol, ker ste do tega, ali naj država gre v ta projekt v višini 1,4 milijarde evrov oziroma da gre brez zasebnega partnerja kar tako malce graditi, da temu nasprotujete, kapo dol, kajti sicer sledi lahko TEŠ 6, zgodba, ki je znana. Na tem mestu se moram z vami strinjati, da tudi, argumentirano ali pa ne argumentirano, kakorkoli, ampak da tem željam znotraj koalicije nasprotujete. Tukaj v opoziciji, kar se tega tiče, kot kaže, težav ne boste imeli. Kar se pa tiče ostalih težav, ki jih imate pri zagovarjanju projekta 2. tir, prvotno ste za to krivi sami. Jaz ne kupim tega, da kot strokovnjak, ki se spoznate na ta projekt, bili ste državni sekretar in tako naprej, ste šli kar tako malce na vrat na nos na pamet govoriti na hearingu, ah, to bomo pa mi rabili čez 30, 40 let, in šele danes ste vi ugotovili, da so se pokazali novi indici, ki kažejo, da takrat niste imeli prav. Vi niste točno vedeli, kaj govorite, in v določenem elementu ste tudi imel prav, sploh z ozirom na to, kar pravi študija OECD. In tudi tukaj vidim ta razkorak med vami in poslanci koalicije niti ne opozicije, ampak vi študijo OECD, ki ste jo nenazadnje plačali, zanj dali 160 tisoč evrov, jo kupite, medtem ko poslanci koalicije, vsaj nekateri, je ne kupijo, jo zavračajo. Ampak kaj je bistvenega v tej študiji? Saj študija ne govori o tem, da mi drugega tira ne potrebujemo, da drugi tir ni okej. Daleč od tega. Ne zavajati javnosti, da to govori študija OECD samo zaradi tega, ker nam vse, kar je tuje, ni všeč. Študija OECD oziroma ITF, Mednarodnega prometnega foruma pri OECD, pravi, da gre za veliko finančno tveganje. To je prva stvar. In da gre za tveganje, ko govorimo o projektu 1,4 milijarde evrov. Ja, to drži, sploh zaradi tega, ker ne vemo, kako bomo ta projekt 1,4 milijarde evrov pokrili. In ko govorimo o zasebnem partnerju, gospod minister, vas sprašujem, kar sem vas spraševal že tudi na hearingu pa tudi potem kasneje v razpravah na to temo, kaj predlagate, da se temu zasebnemu partnerju, vlagatelju, da v zameno, da nam pomaga graditi ta tir. In to povejte zdaj tu pred tem zborom, drugače ne greste ven iz Državnega zbora, kajti tega slepomišenja je počasi dovolj, ampak tudi z vaše strani. Če prisegate na to, da potrebujemo zasebnega partnerja, v redu, potem povejte, kaj mu bomo dali v zameno, kajti nihče ni tako nor, da nam bo pomagal graditi progo, pri tem pa ne bo vedel, kaj bo dobil. Če pa mislite, da bomo zasebnega partnerja dobili potem, ko bomo že začeli graditi, se pa motite, in upam, da ne poslušate poslancev koalicije. Nadalje, kaj še pravi ITF, tudi glede poslovnega modela Luke Koper, prestrukturirane Luke Koper. Če se ne motim, v teh dneh se po kuloarjih govori, da Luka Koper celo razmišlja – samo vprašam –, naj bi celo razmišljala o nakupu nekega podjetja, ki se ukvarja s pridelavo vina in tako naprej. Čakajte, Luka Koper bi lahko denar dala kam drugam kot pa v neke druge poslovne priložnosti. Ampak na SDH, na državi, ki jo vi vodite, je, kako bo Luka Koper poslovala in kam bo denar vlagala. OECD opozarja pri zadržku, kakšen poslovni model ima Luka Koper, katere večinska lastnica je država, in ob tem pričakuje ustrezno optimiziranje, odpravo različnih dvomov pri poslovanju in umeščenosti pri poslovanju. Ob tem bi rad še dodal pomembnost, sam trdim, da se o drugem tiru moramo pogovarjati v smislu, da je to regionalni projekt in kot regionalni projekt, v katerega so vključene tudi druge države Evropske unije, Madžarska, Slovaška, Poljska, Avstrija, tudi baltske države, če hočete, morajo pri tem projektu tudi aktivno sodelovati, kajti drugače lahko pozabite na vsa CEF sredstva in na vsa evropska sredstva. Priporočam vam, da se povežete z Madžarsko in morda skupaj kandidirati na teh razpisih. Se pravi, čim prej se je treba povezati s temi državami, ki jim je strateško pomembno, da drugi tir bo. Torej, ne moremo govoriti o drugem tiru samo zaradi Luke Koper, ampak govorimo o regionalnem projektu. Hkrati, ko pa govorimo o drugem tiru, moramo pa govoriti tudi o tretjem pomolu oziroma izgradnji novega pomola ali, kar pravi določena civilna iniciativa, o novem kanalu, namesto pomola, kajti sicer bodo zmožnosti Luke Koper tudi za pretovor omejene, če ne bo hkrati z drugim tirom tudi pomola. To gre vzporedno in tudi na to dimenzijo morate podati ustrezen odgovor, kako je z graditvijo le-tega. Dejstvo je, da nas v tej logistični tekmi prehitevajo sosednje države. O tem smo na odborih že razpravljali in ni treba zdaj o tem razpravljati, pač pa se pogovarjajmo o tem, kako bomo čim prej prišli do zaprtja finančnega dela, finančne konstrukcije. Še enkrat naj poudarim, tisti Semmering, Pontebba, to so vsi veliki infrastrukturni projekti. Tu je res problem, da nas te države ne želijo zaobiti, kajti naša infrastruktura, kar je naše okno v svet, naše ceste, železnice, če hočete, to spominja Avstrijo 30 let nazaj. Če samo primerjate, da smo potrebovali za posodobitev oziroma odpravo posledic žledu leto in pol, vse pove o tem, kako smo sposobni za evropske projekte en kamenček narediti, za nas pa je to zelo velika težava. Leto in pol za elektrifikacijo proge Divača–Koper! To je malce smešno. Smešno je, da smo država, ki ni sposobna zagotoviti normalnih pogojev. Če dovolite, bi še to rad povedal. Ta trenutek se počutim, kot da vlada neka zmešnjava pri samem vrstnem redu, kaj bomo naredili. Hkrati ko se pogovarjamo, da boste februarja, tako ste govorili pred pol leta, izdali gradbeno dovoljenje, da bomo kandidirali za evropska sredstva, da bom iskali tujega vlagatelja, imamo problem, da sploh ne vemo, ali je ta projekt res vreden 1,4 milijarde evrov ali ne. In zaradi tega sprašujem, kako je z revizijo te ocene? Ali je to res 1,4 milijarde evrov? Se pravi, dajmo napraviti vrstni red, kaj bomo najprej začeli delati. Najprej seveda moramo napraviti revizijo, ali je ocenjena vrednost res prava ali ni. In, če ni prava, začnemo na drugih predpostavkah stvari delati, raje kot, da, še enkrat ponavljam, pademo v TEŠ 6, raje dajmo k stvari pristopiti previdnejše. Kajti na koncu so itak davkoplačevalci tisti, ki bodo to poplačali. Za konec, enkrat sem že prebral, ampak Oto Pestner nekako sovpada z drugim tirom, ko pravi: "Že dneve in tedne in leta stojim na postaji in čakam kot toliko drugih na vlak, ki prihaja. Oko je pripeto na okna, na vrata vagona in že spet se zavem, da sanjam že 30 let." Mi o drugem tiru sanjamo sicer 20 let, ampak tudi 30 bomo, kot kaže, dočakali. Minister, jaz verjamem, da vam je težko, hkrati pa ne zavajajte, da niste vedeli takrat na hearingu, kaj ste govorili in da res ne bomo sanjali 30 let o drugem tiru. Naredimo vse postopke čim prej, ne sicer na vrat na nos, ampak čim prej pa le začnimo pridobivati vse potrebno, da pridemo tudi do te gradnje, seveda ob predpogoju, da je finančna konstrukcija zaprta. Ne nekaj na horuk delati, kot je v tej državi že neka navada postala, kajti TEŠ 6 je še živa zgodba, preplačani avtocestni križ je tudi še živa zgodba. Tukaj seveda moramo biti pozorni. Sam se ne strinjam, da bi država vložila ne vem koliko finančnih sredstev v ta projekt ter bi na koncu seveda davkoplačevalci vse to skupaj sanirali, kot je v navadi. Želim pa vam uspešno kandidiranje na naslednjem razpisu. Vi veste, kaj sledi, če ne boste uspešni ob vseh napovedih. Jaz vam sicer ne grozim, želim vam vse najboljše, ampak vprašanja so predvsem v tem delu dvorane, ne v tem. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Primož Hainz. Pripravi naj se gospod Tomaž Gantar, za njim gospa mag. Lilijana Kozlovič.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Gospod minister, državni sekretar. Jaz seveda ne bom recitiral pesmice oziroma poetov, tudi ne bom veliko govoril o gospodarstvu, ker seveda nisem gospodarstvenik. Dejstvo pa je, da nisem zasledil teksta, ki ne bi verjel v to, da je drugi tir, torej železnice, o katerih govorimo, nujen za razvoj slovenskega gospodarstva na relaciji med Koprom in, recimo, Dunajem, torej srednjo Evropo. Tukaj seveda mislim, da nobenega dvoma ni. Sam seveda vidim zadevo pač preprosto politično. Vidim jo v kontekstu tega, da se pravzaprav nekateri zavzemajo za prodajo slovenskega premoženja, v skladu z neko neoliberalno teorijo in seveda potem nam tudi pod znakom krščanstva včasih citirajo Poljsko, Češko, Slovaško. Jaz pa seveda moram reči, da razgovori, ki smo jih imeli predstavniki parlamenta iz Češke, razgovori, ki smo jih imeli s predstavniki parlamenta Slovaške, oboji so nas prepričevali, ne prodajajte svojega premoženja, zato ker mi zdaj, ko smo vse prodali, komaj nazaj odkupujemo vse tisto, zato da zadovoljimo minimalne socialne pogoje življenja pri nas. Seveda enako velja za Poljake. Pri Poljski ste videli, pred nekaj meseci so se hvalili, kako jim je BDP zrastel, mislim da, 27 na 23 tisoč evrov, torej BDP na prebivalca, ne govorim, se opravičujem za okrogle številke, ampak dejstvo je, da so sami ugotovili, da od tega Poljaki nimajo skoraj nič ali pa zelo malo, ker je šla vsa smetana, kot smo mi radi včasih temu rekli, v tujino, v centralo. In samo v tem kontekstu jaz vidim vprašanje Luke Koper, to pa moram reči, namreč gre za to, drugega tira ne bo ali bo pa zelo pozen, potem se bo Luka Koper pocenila, jo bo poceni nekdo kupil, po možnosti seveda, kot nekateri zahtevajo, tuji kapital. S tem smo seveda zopet prodali nekaj oziroma bomo nekaj oddali, kar na dolgi rok absolutno ne bi smeli narediti. Skozi ta politični kontekst jaz seveda vidim to, da se na Luki Koper stvari ne dogajajo, pa je ta zahteva po izgradnji že zelo zelo stara, da ne rečem to, da seveda možnost, da bi šel tovor po cesti, pomeni zadušitev in grozovito podražitev vsakega tovora, ki v Luko Koper gre oziroma pride. To seveda ni res, kar sem rekel. Potem, spoštovani, mislim, da boste naredili projekt, ki bo uspel. Ne verjamem, da nimamo ljudi, ne verjamem, da nimamo argumentov, in ne verjamem, da ne bi našli te energije, da bi projekt drugega tira v tem kontekstu, torej srednjeevropske povezave, uspel. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Tomaž Gantar, pripravi naj se mag. Lilijana Kozlovič, za njo gospod Matjaž Han.
Hvala lepa za besedo, podpredsednica. Ponovno lep pozdrav vsem, ministru, ostalim prisotnim! V bistvu me malo zmede ta razprava. Po eni strani seveda smo vsi tu, ki smo razpravljali in bili v dvorani vključno z ministrom, nekje zagovorniki drugega tira. Po drugi strani pa ostaja v zraku kljub vsemu veliko dvomov v to, da to v resnici predstavlja nek prioritetni projekt Vlade. Jaz moram reči, da mi je žal, ampak vsakič, minister, ko razlagate argumente, se mi zdi, da se zapletete v stvar, da je še manj verjetno, da bo v resnici do tega projekta prišlo, da sami pri sebi niste ravno prepričan, da je ta projekt smiseln in da smo ga sposobni tudi izpeljati. Jaz z razpravo ne bom ponavljal večino tega, kar je bilo rečeno, tudi ne našega stališča poslanske skupine, ki seveda ta projekt zagovarja in ga vidi kot smiselnega in potrebnega. In jaz tudi osebno verjamem, da je za razvoj pristanišča Luke Koper kot tudi za razvoj logistike v Sloveniji pač povezava Luke Koper z zaledjem ključnega oziroma bistvenega pomena. In dejstvo je, da vsega tega potenciala Luke Koper brez drugega tira pač enostavno ne bo možno izkoristiti. Seveda to pomeni, da ne bo jutri Luka Koper ugasnila. Pomeni pa, da bo postalo to na nek način eno manjše nepomembno pristanišče v bitki, ki velja na tem tržišču, ki se definitivno povečuje. Vemo, da se širi oziroma dela dodatna cev, ali kako se reče, Sueškega prekopa in tako naprej. Se pravi, interes za to vrsto pretovora je brez dvoma velik. O tem govorijo tudi podatki o povečevanju prometa, nenazadnje tudi povečevanje prometa v Kopru, gospodarski krizi in vsem težavam v preteklih letih navkljub. Nedavno nazaj smo imeli v Kopru, mislim, da je bilo v tem mesecu, še eno srečanje v prostorih Gospodarske zbornice, kjer je tudi predsednik sekcije slovenskih špediterjev pri Gospodarski zbornici Slovenije gospod Čedomir Bojanič dejal, da z železnico v letu 2020 enostavno ne bomo več imeli nobene težave, ker tega ne bomo rabili, ker se bo promet preusmeril, tovorni promet, in seveda drugega tira ne bomo v resnici več potrebovali. Če bomo seveda še naprej sporočali tudi navzven in dajali signale, da drugega tira ne bo. In do sedaj v bistvu ves čas delamo bolj ali manj v tej smeri. Jaz še nisem slišal zelo jasnega zagotovila, pa naj bo to vas minister kot nenazadnje tudi Vlade ali predsednika Vlade, da bo nekdo jasno prišel pred ljudi in rekel, poglejte, karkoli že je, drugi tir bo, postopek je tak, naredili ga bomo po nekih predvidenih terminih. Ampak to ni rečeno, govorimo o drugem tiru in istočasno izpostavljamo vse težave, ki jih imamo pri tem, in nenazadnje v tem res nismo kredibilni, o drugem tiru govorimo že skoraj 20 let, in to ne moremo biti. Zakaj ni odločitve o drugem tiru? Pustimo zdaj težave, ki so bile s pridobivanjem gradbenega dovoljenja, verjamem, da se bodo rešile. Glavni problem je očitno, ker nimamo zaprte finančne konstrukcije. Se pravi, v tem primeru iščemo nekega zasebnega partnerja za javno-zasebno partnerstvo, ki bo znatni del sredstev investiral. Tudi tukaj se bojim, da je iluzija ali pričakovanje preveliko. Tudi po mnenju dekanje dr. Elen Twrdy na tem srečanju, dekanje Fakultete za promet, je bilo jasno povedano, da je iskanje strateškega partnerja na ta način nesmisel oziroma samo izgovor za to, da se ne zgodi nič. Tudi jaz osebno mislim, da je pričakovanje enega takega javno-zasebnega partnerstva dokaj utopično. Prvič. Jaz mislim, da je v Sloveniji takih partnerstev ali pa v takem obsegu praktično nismo imeli. Na drugi strani, če pogledamo interes tujih investitorjev v Sloveniji, se pravi, kdo bi investiral v Slovenijo, ga tudi praktično prav veliko ni. Ker imamo kup problemov znotraj, ker imamo zbirokratizirane postopke, dolgotrajne postopke, nizko stopnjo zaupanja, ker ne verjamejo v pravno državo in verjetno še marsikaj od tega, zato tujih investitorjev praktično ni. Od kje vam mnenje ali pa neko suvereno prepričanje, da bomo zdaj dobili zasebnega partnerja, ki bo v 27 kilometrov, ali kaj jaz vem, koliko točno je, investiral in bo pripravljen vložiti sredstva. Jaz mislim, da je to popolnoma nerealno in če se ne bomo začeli pogovarjati o realnejši, o bolj gotovi finančni konstrukciji, seveda se lahko od drugega tira poslovimo. Verjamem, da če ne bo odločitev zelo hitro sprejeta, da ga v resnici tudi ne bomo več potrebovali. Še ena stvar je, ki je pri tem izjemno pomembna in o katerih ni bilo praktično nič govora. To je v resnici projekt gradnje proge Trst–Divača. To je dejstvo, o tem je govora o tem obstajajo zapisi. Verjamem, da kdor je v tem poslu, je tudi s tem delom projekta seznanjen. Težko si predstavljam, da bi neki investitor, ki ve, da bo vzporedno potekal drugi projekt, kot je Trst–Divača, bil pripravljen vlagati in sklepat posle z državo za vlaganje v drugi tir. Tega pač ne moremo pričakovati in to je proga, ki naj bi bila del mediteranskega koridorja, ki povezuje pristanišča v Španiji, Franciji, Italiji, gre preko Trsta, na Divačo, Sežano, Ljubljano, seveda dol na Budimpešto in potem proti Ukrajini, to je ta mediteranski koridor. Jaz verjamem, da gre tukaj zares, ker je bilo lansko leto v Rimu ustanovljeno združenje EGIS železnica Trst–Divača s sedežem v Trstu. Zanimivo je, da je ustanovitelj tega podjetja, tega združenja poleg italijanskih železnic, to je Rete Ferroviaria Italiana, tudi naš DRI, se pravi, direkcija za razvoj infrastrukture z gospodom Kačem na čelu v tem trenutku. Se pravi, oni so soodgovoren partner v tem podjetju, ki je odgovoren za ta odsek proge, in zaveza Slovenije, vsaj včeraj sem to po internetu brskal in iskal, je jasna, do konca letošnjega leta sprejeti državni prostorski načrt za ta odsek proge z naše strani. To je zapisano, lahko je napačno zapisano, ampak je točna kronologija od ustanovitve podjetja naprej zabeležena na spletnih straneh. Če to je res in je zaveza Slovenije jasna, potem tega drugega tira verjetno ne moremo pričakovati, ker se bo prej zgodilo to. Jaz razumem, da če to drži, bi razumel interes Italije, da drugega tira ne bi bilo, ker je konkurenca med pristanišči dokaj velika. Ne razumem pa tukaj potem pasivnosti Slovenije pri tem projektu, ker dejansko gre v škodo Luke Koper in dela tudi našega pristanišča ali tega področja gospodarstva v Sloveniji. In po eni strani se mi zdi zanimivo, da tudi v teh razpravah, tudi vi minister, te možnosti in te variante niste nikoli omenili, kot da ne obstaja. Medtem ko je bistvenega ali ključnega pomena za ta drugi tir. Projekt je jasno ocenjen, pripravljen, vrednost tega projekta Trst–Divača je okrog milijarde 300, slovenski delež je ocenjen na okrog 300 milijonov, to je vse zapisano, tako da to so številke, ki si jih ne izmišljujem. In če to bo, potem gre brez dvoma za projekt, ki bo drugi tir prehitel. In Luka Koper ob tem, ker ni predvidena povezava s tem delom, ostane kot slepo črevo, torej prepuščena svoji usodi na način, kot ga je lahko pričakovati. S tem izgubi kakršnokoli možnost, da obdrži tudi položaj enega pomembnejših pristanišč v severnem delu Jadrana. Torej vsa zagotovila, da dejansko predstavlja drugi tir prioriteto, izpadejo ob tem težko verodostojna. Zato zdaj pričakujem, da se, če resno mislimo z drugim tirom, nehamo pogovarjati o javno-zasebnem partnerstvu, vsaj na način, kot je bilo do zdaj predstavljeno, ker v resnici mislim, da nima neke pametne perspektive, ampak da začnemo pripravljati konkretno finančno konstrukcijo. Nenazadnje tudi če obstajajo dvomi v ekonomsko upravičenost, še enkrat preveriti te izračune. Jaz verjamem, da je vse multiplikativne učinke enega projekta, kot je Luka Koper, težko upoštevati v eni analiz stanja, se pa zdi tudi meni, čeprav sem iz čisto drugega področja, da favoriziranje nekega zalednega terminala dejansko ne more predstavljati rešitve, sam si tudi težko predstavljam že samo stotine ali tisoče kamionov med, ne vem, Koprom in Divačo, tam na avtocesti, vse obremenitve, uničevanja cest in okolja in vse kar sodi zraven. Se pravi, to lahko nekdo dela, pride s takšnim predlogom, ki enostavno tukaj ne živi in ga tu ni, nima niti najmanjše skrbi in ga to ne zanima. Jaz pričakujem tukaj najprej res jasen odgovor glede povezave Trst–Divača in vloge DRI pri tem, DRI ima – to je objavljeno tudi na njihovi spletni strani med drugim, to povezavo za eno od prioritet. DRI ni nekdo, ki dela mimo vseh in mimo države, mislim , da ne, tudi drugi tir je navsezadnje njihova naloga. In seveda, še enkrat jasno zagotovilo, da drugi tir predstavlja prioriteto te vlade, z malo bolj jasnimi opredelitvami, tudi časovnimi, ker sicer novi koridorji se bodo določali in razporejali, mislim da leta 2023, mi bomo promet, pretovore začeli izgubljati že bistveno prej, če ne bo vsem jasno, da to bomo naredili in da to želimo narediti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima minister za infrastrukturo dr. Peter Gašperšič.
Hvala lepa, predsedujoča. Rad bi samo na to vprašanje okrog povezave Trst–Divača, ni bilo govora tukaj, ker zadeva ni, po mojem mnenju, zelo povezana s projektom, o katerem se danes pogovarjamo,– o drugem tiru. Namreč, pri tem projektu Trst–Divača gre za projekt, kjer obe državi, Slovenija in Italija, govorita o možnosti nadgradnje, povečanja kapacitet na tej povezavi. V ta namen je bilo tudi to združenje ustanovljeno, kjer v imenu Republike Slovenije projektno zadevo vodi DRI. Zadeva je tudi podprta z evropskimi sredstvi, s katerimi bi se sofinancirale te študije, to umeščanje v prostor. Na temo tega projekta je bilo tudi že vprašanje spoštovanega poslanca gospoda Nemca v tem državnem zboru, kjer sem o tem tudi že govoril, namreč, o problematiki umeščanja v prostor na tej trasi. Moram pa povedati, da ta projekt pravzaprav neke svetle prihodnosti očitno nima, ker je italijanska stran nekako ocenila, da potrebe pretovora ne izkazujejo upravičenosti, da bi se gradilo novo progo, ampak gre bolj za odločitve o tem, da se posodobi obstoječo povezavo. Tako se tudi v tej smeri zdaj skuša ta projekt nadaljevati. Tako ne govorimo torej o neki prioritetni povezavi, ki bi jo tu vzpostavljali, ki bi kakorkoli lahko konkurirala naši povezavi iz Kopra do Divače in potem naprej. Vsak tako, kot sedaj kažejo zadeve, torej, tudi na italijanski strani, prioritete niso usmerjene v okrepitev in povečevanje kapacitet na tej relaciji. Toliko na kratko, v tem smislu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko ima gospod Tomaž Gantar.
Hvala lepa. Omenili ste, da je tu neko nihanje Italije oziroma pomisleki, ali bi ali ne bi v ta projekt šli. Ampak, ali se vam ne zdi ravno tu ponovno izredno pomemben argument ali pa faktor, ki vpliva na to, ali dobimo nekega zasebnega investitorja ali ne. Ker dve progi na razdalji, recimo, 30, 40 kilometrov, kateri zasebni investitor bi se odločil, če mu vzporedno pripravljajo projekt, ki bo jemal del tega pretovora, ali kakorkoli že. Se pravi, težko je reči, da projekta nista povezana. Je pa dejstvo, da ni predvidene pri tem povezave z drugim tirom, kar je na začetku bilo, potem pa so leta 2011 Italijani od tega odstopili, ker se s tem niso strinjali, ker jim drugi tir ni v interesu, jasno.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj, gospod Janko Veber.
Hvala. Mislim, da je tu ključ odgovora, zakaj se drugega tira ne uvrsti med resnične in realne prioritete v Sloveniji. Tu moram povedati slovenski javnosti in tudi vsem vam, sodeloval sem pri oblikovanju koalicijskega sporazuma na temo prometa, takrat je bil prisoten gospod Jurij Kač, generalni direktor Družbe za razvoj infrastrukture, ki je izrecno nasprotoval, da to vpišemo v koalicijsko pogodbo, torej izgradnjo drugega tira, ki sem jo zahteval takrat v teh pogajanjih. Jurij Kač je izrecno nasprotoval, da to pride v koalicijsko pogodbo. Rad bi samo podkrepil to, kar je bilo zdajle izpostavljeno, če ta problem rešimo, sem prepričan, da bomo drugi tir zgradili v zelo kratkem času.
Hvala lepa. Besedo ima minister dr. Peter Gašperšič.
Hvala lepa. Zdaj pa res ne vem, mene ste popolnoma izgubili, ne vem, kakšen problem moramo tu rešiti in kakšno povezavo ima projekt Trst–Divača z reševanjem našega problema, projekta drugega tira. Namreč, Trst–Divača v nobenem primeru ne konkurira drugemu tiru, razen če se seveda vzpostavi povezavo Koper–Trst, potem pa imamo alternativno vejo. Sosednja država pa očitno tej povezavi ne daje neke pozornosti in kot taka torej očitno ne bo povzročala neke konkurence. Za pretovor iz Luke Koper v notranjost, pri tej povezavi res ne vidim, kakšno ima možnost ogrožanja našega projekta. Razen, še enkrat poudarjam, če se začnemo pogovarjati o povezavi med Koprom in Trstom, kar se zadnje čase tudi odpira, pa vemo, da je pa to dejansko potem nekaj, s čimer si pa lahko onemogočimo konkurenčnost in privlačnost drugega tira. Ampak jaz mislim, da te povezave so pa še zelo, zelo daleč, bistveno dlje od realizacije, kot imamo projekt drugega tira, kjer imamo tako rekoč pridobljeno gradbeno dovoljenje, druge povezave se pa še umeščajo v prostor, vemo pa, kaj to pomeni, tako pri nas kot v Italiji. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj gospod Janko Veber.
Odgovor, minister, vam je dal že gospod Gantar. Težko bo pridobiti zasebnega vlagatelja, če vemo, da se vzporedno pripravlja še en tir. Po drugi strani je pa tudi dobro prebrati stališče Luke Koper – če želi preživeti in če ni drugega tira, se mora preusmeriti proti Trstu. Se mora preusmeriti proti Trstu. In so celo sami pripravljeni financirati progo proti Trstu, če ne bo te povezave preko drugega tira na ustreznem nivoju. Poleg tega pa bi ob vsej tej razpravi, želel še enkrat opozoriti na varnostni vidik, ki sem ga v uvodnem delu navedel. Nam se ta hip lahko na progi Koper–Divača zgodi nesreča zaradi nekih naravnih zadev ali pa tudi sicer zaradi tehnične dotrajanosti konstrukcije. Lahko pride do tehničnih okvar. V tistem trenutku Luka Koper postane odrezana od sveta. V tem trenutku Luka Koper postane povsem nekonkurenčna vsem drugim lukam. V tistem trenutku Slovenija zapravi svoj geostrateški položaj, svoj dostop do morja, dejstvo, da smo pomorska država. To se nam lahko zgodi zdaj. Se zavedamo tega? Če se tega zavedamo, gospod minister, bi z bistveno večjo dinamiko šli v ta projekt in danes bi zagotovo lahko že govorili o tem, da se je gradnja začela ne pa ali bo zasebnik se odločil za to, da bo vložil sredstva ali ne.
Hvala lepa. Besedo ima minister dr. Peter Gašperšič.
Hvala lepa, predsedujoča. Še enkrat. Pri povezavi Trst–Divača ne gre za nek nov tir. Pogovarjamo se o posodobitvi povečane zmogljivosti obstoječe povezave. Res ne želim, da se izgublja fokus današnje razprave, in da se spušča neke vrste megla v razpravo o drugem tiru s tem projektom, ki dejansko nima nobene veze in praktično nobenega vpliva. Glede tega, kako Luka Koper rešuje svoja tveganja pri tem, da bi karkoli se zgodilo na obstoječem tiru oziroma tveganja, da do izgradnje vzpostavitve drugega tira še nekaj časa ne bo prišlo. Jaz mislim, da je razmišljanje o tem, da se torej išče povezavo proti Trstu, bistveno bolj tvegana za nadaljnji razvoj gospodarstva pri nas kot razmišljanje o zalednem terminalu. Če bi z vidika Luke Koper iskali alternative, bi se raje usmerili v zaledni terminal kot v povezavo do Luke, do Trsta. V tem smislu res ne bi želel, da zdaj zaidemo iz naše problematike, to je iskanje reševanja, financiranje drugega tira, da čim prej zagotovimo možnosti za realizacijo tega projekta. In še enkrat poudarjam, pogovarjamo se o rešitvi financiranja. Tehnično bomo pripravljeni z gradbenim dovoljenjem pravzaprav v naslednjem letu, začetek gradnje pa lahko rečemo, da je praktično tik pred vrati, saj imamo za izvlečni tir že objavljen razpis za izbiro izvajalca. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj gospod Janko Veber.
Ta opozorila, ki sva jih dala z gospodom Gantarjem, so zelo dobronamerna. Poglejte še enkrat, gospod minister, če niste razumeli, za kaj gre. Ne more direktor Družbe za razvoj infrastruktur gospod Jurij Kač voditi projekta Trst–Divača in biti hkrati še tudi vpleten v to, da vam svetuje, ali se bo začela gradnja drugega tira ali ne. Dajte se odločiti v ministrstvu, kaj boste počeli, kaj je prioriteta DRI. In v tistem trenutku bodo problemi razrešeni.
Še enkrat ima besedo minister dr. Peter Gašperšič.
Hvala lepa. Mi je res žal, da zapravljamo dragoceni čas te razprave za ta problem, ampak še enkrat poudarjam, pri tem projektu gre za študije, umeščanja v prostor in take zadeve, kjer pravzaprav DRI te naloge za ministrstvo opravlja in DRI je kot partner v tem projektu vključen, ni to gospod Kač, v nobenem primeru, ampak družba DRI, ki za ministrstvo opravlja te naloge, tudi sicer, se pravi, priprave projektov, umeščanje v prostor, te zadeve vodi za ministrstvo v veliki večini projektov družbe DRI. Kolikor sem seznanjen s tem projektom, je notri kot predstavnik družbe ne gospod Kač, ampak gospod Profina, če se ne motim. Hvala lepa.
Besedo ima predlagatelj, gospod Janko Veber. Potem bi pa dali besedo mag. Lilijani Kozlovič.
Še enkrat zelo na kratko. Že danes se mednarodni lobisti odločajo za investiranje v luko v Trstu, ker so zasledili študijo OECD in tudi stališče Ministrstva za promet, da to ni ravno neka prioriteta. In oni tudi dobro vedo, da v tistem trenutku, ko se bodo preusmerili proti Trsu, bo Koper začel padati in bo seveda tudi manjši interes in dejansko ekonomska neupravičenost, to, na kar opozarjate, minister, gradnja drugega tira. In ves promet bo šel skozi Trst in skozi to progo, pri kateri sodeluje slovenska družba DRI. Ta celo vodi in usklajuje delo za to. In seveda je interes, da se drugi tir ne zgradi, ker se bo ves promet iz Luke Koper preusmeril potem na Trst in preko te proge. In tam se bodo ustvarjali dobički tako pri železnicah, pri luki Trst in vseh, ki bodo sodelovali pri tem projektu.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Lilijana Kozlovič, pripravi naj se gospod Matjaž Han, za njim dr. Matej Tašner Vatovec.
Hvala, podpredsednica za besedo. Spoštovani minister, državna sekretarja, kolegice in kolegi! Spoštovani minister, ko ste prevzeli Ministrstvo za infrastrukturo, ste prevzeli eno najtežjih nalog v naši državi in seveda tudi odgovornost za njeno izvedbo. Najtežje pa seveda tudi zaradi tega, ker že res 25 let to vprašanje izgradnje drugega tira oziroma posodobitve železnice razdvaja slovensko politiko, tako kot jo razdvaja tudi vidimo danes. Vseeno pri tej razpravi, ko sem jo poslušala, se mi je najbolj objektivna zdela razprava gospoda Vrtovca, ki se mi zdi, da je zelo realno in objektivno povedal, kako je k zadevi treba pristopiti. Namreč, o tej dinamiki, o kateri je bilo govora, da bi jo morali zelo intenzivirati. Naj še enkrat poudarim, da je res 25 let, pa ne bom šla v obdobje gospoda Pertinje, kot je kolega Marko, ker se je to nanašalo predvsem na samo izgradnjo železnice, ampak vseeno smo se še leta 1991 zavedali, danes smo pa leta 2015, in določene stvari so bile narejene, vendar ne v zadostni meri, da bi morali danes vso odgovornost zvaliti na ministra za infrastrukturo, sedanjega. Že leta 1991 smo se odločili, da smo pomorska država in jasno zapisali, da je prioriteta tudi drugi tir. Pomemben, najbolj pomemben pa se mi zdi dokument iz leta 1995, ko je bil sprejet nacionalni program razvoja slovenske železniške infrastrukture, v katerem je bilo v točki zapisano, da bo drugi tir zgrajen v letu 1998 do 2000. In še kot nameček to, kar se je prej spraševal kolega Ferluga, kje so Slovenske železnice, kje ja ta njihova odgovornost. Namreč, 12 % tega nacionalnega programa je šele realiziranega od leta 1995. In sigurno bi bilo bistveno lažje, če je bila takrat že to zaveza izvesti, je tudi ta projekt, vemo, da je bila gospodarska rast drugačna, kot je danes, bistveno lažje bi bilo verjetno tudi sredstva najti za izgradnjo drugega tira. Šele leta 2004 je to postala tudi evropska prioriteta, takrat je mag. Anton Rop pripomogel k temu in se je tudi pripravil lokacijski načrt. To so bili šele konkretni koraki, ki so bili storjeni, in formalno je bil potem sprejet leta 2005 pod vlado Janeza Janše. Leta 2010 smo se ponovno pogovarjali o tem, in leta 2015 je seveda naša vlada sprejela to kot prioriteto, kot strategijo razvoja prometa v Republiki Sloveniji. Izključno kot prioriteto je izrecno navedla drugi tir, tudi v deklaraciji o zunanji politiki. Torej ni nobenega dvoma o tem, da je drugi tir oziroma jaz bolj kot o drugem tiru govorim, da celotna železniška infrastruktura. Kajti ni dovolj, da zgradimo drugi tir. Ko bomo zgradili drugi tir, bomo imeli problem naprej. Mi moramo zgraditi celotno slovensko železniško infrastrukturo. Premalo je, da se pogovarjamo o drugem tiru. Pogovarjati bi se morali verjetno tudi o odgovornosti, zakaj ta železniška infrastruktura ni bila bistveno prej posodobljena in če že, nekoliko tudi odgovornosti železnice, in tisti, ki so bili odgovorni, se bom tudi Luke Koper dotaknila. Mi se zavedamo in že v času Beneške republike so se zavedali, da je to strateškega pomena, to območje, da je to najkrajša pot v države srednje Evrope. Kajti res je, vsak evro, ki ga ustvari Luka Koper, pomeni vsak dodaten evro pri najmanj 400 podjetjih v naši državi, in zato ta projekt ni lokalnega pomena. Res smo morda Primorci najbolj vztrajni pri tem, ampak ni lokalnega pomena in se moramo o njem pogovarjati vsi v državi. Tudi vsak dodaten milijon pretovora v Luki Koper pomeni dodatnih 500 delovnih mest. Da ne govorim o vseh drugih multiplikativnih učinkih, kar se tiče davkov, celotne logistične podpore, ki jo s tem svojim razvojem povzroči. Njen razvoj je res od samega začetka, ko je bila ustanovljena, ko je tranzit znašal 2 %, v 15 letih pa je znašal že eno četrtino vsega pretovornega prometa in je narasel od leta 1991 s 4 milijonov ton na 17 milijonov ton. Kot je bilo že povedano, železnice imajo 60 % prometa od Luke Koper. Tako se morajo tudi Slovenske železnice zavedati svoje odgovornosti pri izgradnji infrastrukture. Nevarnost, o kateri smo govorili, ne samo, da se preusmeri, to je najhujša nevarnost, da se preusmeri v ostala pristanišča, ena od nevarnosti je, da se preusmeri na ceste. Če pa tega projekta ne bomo zgradili do leta 2023, ker je umeščen, se pravi, zavezali smo se, da bomo zagotavljali določene standarde tega koridorskega območja, in smo vpeti v dva koridorja in če to ne bo zgrajeno do leta 2023, ko se bo to presojalo, se zna zgoditi, da bomo izgubili tudi to, da ne bomo več v ta koridor vključeni, da ne govorimo o gospodarski škodi. Zato pravim, da je morda že veliko časa bilo zamujenega, ker je bilo finančnih sredstev, sploh v času investicijske pobude v naši državi, verjetno veliko možnosti, da bi se to bistveno lažje zgradilo. Obremenjenost železnice na tej relaciji Koper–Divača je 90 % dnevna izkoriščenost, kar je ena najbolj obremenjenih železnic. Gre tudi za težko gorsko progo, sodi v to kategorijo, in ta indeks rasti je od leta 2009 153 %. Nekoliko je pa upadel potniški promet, sploh v zadnjih letih, zato da se je omogočilo, da tovorni promet bistveno lažje poteka. Koraki so bili narejeni in sedaj smo tik pred tem, da pridobimo gradbeno dovoljenje. Vendar v tem zadnjem letu ni bilo samo to narejeno, se pravi, ni se samo pospešilo postopkov, da se pridobi gradbeno dovoljenje, ampak se je še vrsto drugih stvari naredilo. Med drugim modernizacija pretovorne postaje v Serminu, ki zagotovo pripomore k lažjemu pretoku. Modernizacija obstoječega tira, ki je menda zdaj v sklepni fazi, podatki kažejo, da se bo sam pretok – prej je bilo povedano, da je 58 vlakov dnevna kapaciteta oziroma povprečje, zdaj v septembru nekje med 74 in 80. In prav ta modernizacija bo zagotovila pretočnost 85 vlakov preko dneva. Tako tu lahko govorimo o velikem napredku, ki je bil narejen. Ko se bo pa zgradilo še ta izvlečni tir, bo ta pretočnost prešla na 102 vagona. Tako je to izjemno v primerjavi s tem, kar trenutno je možno, in je to velik dodatek k večji pretočnosti prometa. Če pa bo zgrajen drugi tir, je še 120 dodatnih in bomo prišli na 222. Tisto, o čemer se zdaj pogovarjamo, je financiranje. V javnosti ima Vlada eno vizijo, ogromno je teh vizij, kako naj bi to financiranje. Se pravi, Vlada je govorila o javno-zasebnem partnerstvu, potem slišim, naj bi se objavil mednarodni razpis, potem naj bi se ustanovil holding, naj se zadolži z mandatno pogodbo z Darsom. Nato naj bi ena tretjina bile obveznice, en del investicijska banka. Zdi se mi ključno to, kar je bilo rečeno prej, tudi kar je gospod Vrtovec o OECD povedal, 1,4 milijarde je tvegan projekt in tu moramo ravnati odgovorno, ko se odločamo o tem, kako bomo financirali. Zato je treba preveriti znotraj tega projekta, ali ni resnično predimenzioniran. In to je tisto, o čemer je bilo na samem začetku govora, ali ni ta projekt nevaren za državo in predimenzioniran. Tisto ključno, kar se mi pa zdi, je, da se mora sočasno s tem preveriti finančno vzdržnost tega projekta. Se mi zdi, da moramo vedeti tudi, kakšen je načrt razvoja Luke Koper. Mi se pogovarjamo o današnji situaciji, ampak pomembno je – in tukaj bi, ker izhajam iz obale in morda bolj podrobno vem kot ostali, kaj se pravzaprav dogaja, rada bi pozvala vse akterje na lokalnem nivoju, tako Luko Koper kot tudi obe občini, Mestno občino Koper in tudi Ankaran, da sodelujejo z Vlado, kakor tudi železnice. Namreč, priča smo temu, da se Luka Koper, rečeno je bilo, da je SDH tisti, minister se ne more vpletati v poslovno politiko, ker se mu bo takoj očitalo, da je politično motiviran oziroma da neupravičeno to počne. Res se sprašujem o poslovnem modelu. Če bo vlagal v neko drugo podjetje, pripravljeni so vlagati, to, kar je bilo prej rečeno, v izgradnjo železniškega tira do Trsta. Mene je to izjemno presenetilo, ko sem bila na tem sestanku, da je Luka Koper skupaj z Mestno občino in železnico pripravljena investirati v progo do Trsta. Pa se res sprašujem o poslovnem modelu. Zelo dobro se spomnim Istrabenza, ki se je namesto, da bi se ukvarjal s svojo dejavnostjo, ukvarjal s čisto neko drugo dejavnostjo. Vemo, kam je zadeva na koncu prišla. In tudi lokalne skupnosti, mislim, da je prišel čas, ko se moramo nehati kregati, kdo bo dobil več denarja iz Luke Koper, ali bomo dovolili gradnjo prvega pomola ali tretji pomol ali bo to zaledni kanal. Jaz mislim, da tudi to sklicevanje tiskovnih konferenc ter da Luka Koper samostojno dela proti Vladi neke raziskave in študije, meni se to ne zdi konstruktivno. Mislim, da se morajo vsi ti akterji usesti in dogovoriti, kako bodo pravzaprav naprej funkcionirali, predvsem pa seveda tudi videti, kakšen razvojni potencial je pri Luki Koper. Pa še nekaj naj povem glede tega denarja, ki ga prejemamo za občine za degradirano območje. Zdi se mi prav, da bi ta sredstva bila namenjena dejansko prebivalstvu, kajti Luko Koper imamo in je prav, da jo imamo in da jo tudi razvijamo, ampak da se ta sredstva potem namenijo tudi tistemu prebivalstvu, ki zaradi degradiranega območja trpi največ posledic, ne pa za neke druge namene. In na koncu res ta moj poziv, da se vsi skupaj dogovorimo, namreč, da se zavedamo te svoje strateške komparativne prednosti, ki jo imamo. Jaz sem pripravljena s svojimi močmi in vedenjem, sploh poznavanjem lokalnih razmer, ministru pomagati in seveda tudi ostali kolegi, če je treba, da to zadevo speljemo naprej, da se ne uresničujejo parcialni interesi, ker se bojim, da je preveč parcialnih interesov v vsej tej zgodbi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Matjaž Han, pripravi naj se dr. Matej Tašner Vatovec, za njim gospod Zvonko Lah.
Hvala lepa. Spoštovani minister, državna sekretarja, kolegice in kolegi! Če nas danes spremljajo ljudje po televiziji in poslušajo naše razprave, potem se verjetno brez problema sprašujejo doma na kavču, zakaj je pa sploh ta razprava, saj vsi podpirate izgradnjo drugega tira, minister podpira izgradnjo, poslanci podpirajo izgradnjo, Janko Veber, ki je sprožil to razpravo, podpira to izgradnjo drugega tira, mi pa se že dve uri in pol kregamo, na kakšen način bi to dogradili. Pa bom poskusil ljudem jasno in plastično razložiti, da bodo razumeli, zakaj je prišlo do takšne razprave. Dejstvo je, da se 25 let pogovarjamo o tem drugem tiru in da seveda minister je zadnji v tej verigi, da je, bom rekel, nabasal vso to jezo vseh teh ljudi, vmes je bila pa kopica ministrov, kopica vlad, ki so naredili, kar so naredili. Edino, kar vsi vemo in ugotavljamo, je, da drugega tira še nimamo. Je pa res – to pa je kritika, edino ta kritika do ministra pa je –, da je pa edini minister za promet, finančni ja, za promet, ki daje izjave, ki skačejo ven iz nekih dosedanjih pogovorov in dogovorov in daje nek slab zagon temu drugemu tiru: pa ni potrebno, pa je treba javno-zasebno partnerstvo, pa ne vemo, pa bomo, pa nismo in tako naprej. Iz tega naslova je nastala ta zmešnjava in tudi zaradi tega danes ta razprava. In zadnja zadeva, zakaj je prišlo do te razprave, je pa ta silna študija OECD. Jaz bom rekel, pri teh študijah je tako, kakor plačaš in kar plačaš, to pa dobiš. Kar želiš, to dobiš. Danes ekonomski in takšni strokovnjaki napišejo čisto vse, toliko stane in potem lahko oni najdejo ekonomsko ali pa, bom rekel, neko formulo, ki ti zapišejo plus ali pa minus. V tem primeru so za moje pojme to tudi naredili. Ni šans, ne bomo mi nobenega v Evropi spraševali, ali je to finančno vzdržno ali finančno vzdržno ni. Če se je Slovenija odločila, da bomo imeli drugi tir, bomo pač imeli drugi tir. Se pa strinjam, tukaj govorite, da ni ekonomsko vzdržno, ja, gospodje, če bi gledali vse, kar je v življenju ekonomsko vzdržno, potem ne bi imeli tega parlamenta, ne bi imeli, potem ne bi imeli nobenih socialnih sredstev, potem ne bi imeli javnih šol, potem ne bi imeli javnega zdravstva, ker to ni ekonomsko vzdržno. Naj vsak plača toliko, kolikor lahko in konec. To pa jaz enostavno, ne kupim in ne morem. Potem v Sloveniji, v vaseh ne bi imeli vode, ker ni ekonomsko vzdržno peljati vodo do petih hiš, vmes pa narediti en kilometer vodovoda. Ni vzdržno, gospe in gospodje, se ne splača, bodo vmes kar brez vodovoda. Iz tega lahko to ekonomsko logiko hitro na nek način povozimo. In drug problem, kjer pa so velika pričakovanja, tu pa je predvsem, pa ne bi rad zdaj nastopal v smislu SD, SMC in tako naprej, se ne kregamo, veliko pričakovanje v javnosti pa je, imamo ministra, predsednik Vlade je dal jasen signal, drugi tir je prioriteten projekt te Vlade, in če ga ne bo, bo tudi SD kriv, da se razume, ne bo samo SMC, tega se jaz zavedam, če je vse dobro, tam sem zraven, tam, kjer je pa slabo, pa nisem zraven – jaz nisem takšen. In drugo, veliko pričakovanje imamo od komisarke. Mi imamo komisarko za infrastrukturo v Evropi. Že pri Potočniku so me naučili in vse povsod me učijo, komisarji ne delajo za državo, iz katere prihajajo, komisarji delajo za Evropo. Poglejte, jaz tudi ne delam samo za občino Radeče, ampak ko bo za občino Radeče projekt, bom stopil za občino Radeče ali pa za Laško, pa ni važno, ali sem v levi ali pa v desni vladi ali pa ne vem kje, bom stopil za to. In pričakovanja od komisarke in pričakovanje od vas, minister, je nenormalno, da bomo do tega drugega tira prišli. Od 1996. leta se pač pogovarjamo in smo zdaj prišli prvič po 96. Letu do tega, da se pa to mogoče celo ekonomske ne splača, in to pa je ključna krivda, ki jo bom jaz naslavljal na tebe, minister, vem pa, da si eden izmed šestnajstih ministrov, da imaš nad seboj ministra za finance, ki ne verjamem, da ga imaš prav na svoji strani oziroma da je na strani teh, ki bi takšno zadevo gradili, in da si tukaj v bistvu lahko sam ostal, da si pa izjave dajal za moje pojme takšne, ki jih jaz, če bi bil minister za infrastrukturo, nikdar ne bi. Lilijana je rekla, ja, če samo drugi tir zgradimo, kaj pa je z drugo železnico. Lilijana verjetno ne ve, ampak jaz moram vendarle reči, da Slovenske železnice so v tem obdobju ogromno investirale. Pragersko–Hodoš je bil kar 100 milijonov projekt, se je financiral odlično. Zdaj gre Zidani most in Celje in v Sloveniji imamo znanje na tem področju in delajo dobro. To se bo počasi gradilo in to ni izgovor, da se drugi tir ne bi začel graditi. Strinjam se, da je treba dobiti gradbeno dovoljenje za kompleten del, v tem se strinjam z ministrom. Strinjam se in verjamem, da ta 2 %, kljub temu da je Ferluga ali kdo rekel, ne vem, nekdo je rekel, ni tak problem, 2 % se bo še dobilo zemljišč, je pa treba realno oceniti projekt. Jaz imam nek podatek in ga bom povedal tako, kot sem ga dobil, ga bom tudi naprej povedal: DRI je na to milijardo 400 "ruknil gor" brez problema 200, 300 milijonov za nek nadzor, za papirje prelagati in tako naprej. Te zadeve se lahko na nek način seveda zmanjšajo. In država, mogoče ne bo imela pri tej investiciji danes plusa, ampak na dolgi rok ga bo sigurno imela, Koper bo imel plus, Luka Koper bo imela plus, če želimo geostrateško lego Slovenije še naprej nadgrajevati, bomo lahko iz tega naslova delali logistične centre. Počasi se bo sestavljajo in bo Slovenija, ko že midva dolgo let več ne bova več v politiki, bova imela, bo nek plus. Če se pa danes odločimo in smo danes cagavi in ne gremo danes v to investicijo, bo pa minus zelo hitro. Veste, en prijatelj mi je rekel, mi bi potrebovali trojko, da bi prišla, da bi to zgradila. Ampak veste, katero trojko je mislil? Franca Jožefa, Marijo Terezijo in Tita. Ta trojka bi zelo hitro zgradila takšne infrastrukturne objekte, mi pa gledamo vse skozi neke ekonomske logike. Ekonomske logike nekih ekonomistov, ki se spoznajo predvsem na finance, tiste, kar je rekel Janko Veber, v NKBM ni bilo težava vreči 800 milijonov, smo jo prodali za 200, je šlo tistih 600 milijonov ne vem kam. Tukaj pa je velik problem vložiti milijardo 800 ali milijardo 200. Pa še nekaj. S to milijardo, ki bi jo vložili v to izgradnjo, bi tudi nekaj drugega dobili. Naš gradbeni sektor, ki bo imel v prihodnosti relativno malo dela, bi se lahko tukaj s tem projektom spet pobral. Imamo gradbeno znanje, imamo še dovolj gradbenikov, ki bi lahko to na nek način gradili, tudi iz tega naslova bi ta država pridobila določena sredstva. Minister, nisi sam v tej odločitvi, ne smeš pa biti tudi tisti, ki to odločitev zaviraš. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Matej Tašner Vatovec, pripravi naj se gospod Zvonko Lah, za njim gospod Benedikt Kopmajer.
Hvala, predsedujoča. Po več kot dveh urah te razprave je jasno to, kar sem uvodoma v stališču povedal, se pravi, da imamo nek razkol med nekimi stališči, ki jih ima minister, in dejanji, ki jih vleče. To je bilo predvsem razvidno v tej daljši razpravi, ki sta jo imela s predlagateljem, se pravi, kakšno je to načelno stališče vlade, da je ta tir potreben, po drugi strani pa imamo veliko argumentov, zakaj ga ta trenutek še ne zgraditi. Minister je že večkrat tudi v svojih javnih izjavah govoril o potrpežljivosti in vztrajnosti. Mislim pa, da se tu ne zavedamo tega, da ni časa za to potrpežljivost in vztrajnost, zato ker stoji za tem čakanjem nekaj bistveno pomembnejšega. Nadaljnji razvoj Luke Koper – in to seveda smo danes že vsi poudarili, in bom jaz še enkrat poudaril – je odvisen od drugega tira, ampak ne samo Luka Koper, ampak Koper, kot mesto, Primorska kot regija in Slovenija kot država. Tu govorimo o več tisoč neposrednih zaposlitvah v Luki Koper, še več, o nekaj več tisoč zaposlitvah, ki so posredno povezane z dejavnostjo Luke Koper po Sloveniji, in o tem, kaj bi to pomenilo, če bi drugi tir pravzaprav prinesel še več takšnih zaposlitev. Tu se zdaj na nek način igramo oziroma slepomišimo okoli tega, kako, na kakšen način pristopiti k izgradnji tega drugega tira, v tem trenutku ko bi pravzaprav, in to je bilo tudi že izpostavljeno, ta tir že moral biti v gradnji. Govoriti o izvlečnem tiru, o alternativah s tirom na Trst, je popolnoma absurdno. To jasno pove tudi stroka, naj povem samo dva citata. Predsednik Združenja špediterjev je izjavil: "Tovor bodo naše stranke še pred letom 2020," to je tista točka, ko bi se naj ta povezava zaključila, "preusmerile drugam, če jim vseskozi dajemo signale, da tira ne bo." Predsednik uprave Slovenskih železnic pravi: "Marsikdo bo prej preselil svojo logistiko na druge koridorje, kaj bomo po letu 2020 vozili na tem delu, je veliko vprašanje." Skratka, s tem ko zavlačujemo, ko smo potrpežljivi in vztrajni, samo dajemo signal, da nimamo resne intence tega drugega tira zgraditi, in logična posledica je ta, da bodo logisti in špediterji začeli iskati alternative, druge luke in svoj tovor peljali po tistih poteh, ki so za njih bolj stabilne in dolgoročne. Mislim, da je v tej današnji razpravi je treba poudariti, ne tega, na kakšen način ta drugi tir zgraditi, ampak kako hitro ga moramo zgraditi, kako najti pravilne postopke. Ves čas poslušamo tudi o tem, da je treba preveriti študije, da ni jasnih številk, kaj pomeni izgradnja tega tira, da pravzaprav ne vemo čisto točno, o čem govorimo. Mislim, da v vsej tej 25-letni debati, pa tudi v tej zadnji debati, ki traja približno eno leto, je bilo toliko analiz, toliko študij že predstavljenih, da imamo tu širok nabor potencialnih rešitev. In me na tej točki zanima, ali jih je ministrstvo preverilo, ali je preverilo možnost Damijanove študije, ali je preverilo ostale možnosti, nenazadnje te, ki jo predlaga Dars, in tako naprej. Govorilo se je tudi o preverjanju vzdržnosti projekta. Prijavili smo nek približek tega projekta za evropska sredstva, seveda neuspešno, ker ni bila zaključena finančna konstrukcija. Ali smo v tem času naredili kaj na tem? Ali se je preverilo vzdržnost tega projekta? Ali se je preverilo, ali se da kje zmanjšati te stroške, je to realna cena ali se bo to še višalo, ali imamo ta podatek? Mislim, da ministrstvo je odgovorno za to, da če obstaja taka močna javna razprava in tudi tako močan javni pritisk, da pride do drugega tira, kakšni so tisti postopki, ki jih je ministrstvo naredilo za to, da pridobi konkretne številke, konkretne kazalnike in dejansko pove, glejte, to stane toliko in toliko, se nam ne splača in država ne bo šla v to. Skratka, novembra je pred vrati tudi ponovno odprt razpis in kolikor vem, se na njega ne bomo prijavili. In to je tudi pokazatelj tega, da se v času od prvega razpisa do tega, ki bo zdaj novembra, ni naredilo nobenega koraka naprej v tej smeri. Tu je seveda cel kup pozitivnih učinkov, ki jih ima ta izgradnja drugega tira, ekonomskih, kot sem že povedal v stališču, razvojnih in nenazadnje tudi okoljskih. Ampak se mi zdi, da so to v tem trenutku že take debate, ki so preveč dolgoročne, očitno, za to Vlado. Govorimo o tem, da bi izgradnja drugega tira prinesla več delovnih mest in razvila gospodarstvo vsaj do neke mere, da lahko začne normalno funkcionirati. Ob tem pa imamo še okoljski vidik, ki najbrž v tem trenutku ni prioriteta, in vidik pomena javne infrastrukture, javnega prometa, ki v Sloveniji zelo peša. Skratka, mislim, da je tu predvsem na delu neko slepomišenje Vlade in ministrstva ali pa nek drug moment, ki zavira izgradnjo drugega tira, in bi rad resnično ugotovil, zakaj do tega prihaja.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Zvonko Lah. Pripravi naj se gospod Benedikt Kopmajer, za njim gospod Franc Trček.
Hvala lepa za besedo, predsedujoča. Nedvomno drži, da ima Slovenija glede na svojo geografsko lego izredno velike možnosti za razvoj logistike. In za ta razvoj logistike je najbolj pomemben tudi razvoj Luke Koper, ker logistika ni samo pretovarjanje z ladij na železnico in transport čez Slovenijo, logistika je mnogo več, in tu ima Slovenija precej velike možnosti. Iz tega sledi, da ni dvoma, da tega drugega tira ne bi potrebovali. Potrebujemo ga, nujno, saj ne moremo računati na nek kratek čas, da se nam bodo sredstva, vložena v ta drugi tir, povrnila. Če bi bilo tako, tudi tista dva od trojke, ki jih je prej kolega Han omenil, ne bi v Sloveniji zgradila toliko železnic za tiste čase, kjer je tudi veliko stalo pa tudi ni bilo veliko prometa. Za tistega tretjega, ki ga je omenil zadnjega, pa mislim, da je samo demontiral tračnice in zapiral železnico v Sloveniji, ne pa gradil. Vprašanje pa je, zaradi takega sistema, ki ga imamo, in naše zakonodaje glede umeščanja projektov državnega pomena v prostor, predvsem infrastrukturne, ali je za ta drugi tir tak, kot je, sprojektiran oziroma mislim, da še ni sprojektiran do konca, je pa umeščen v prostor, pridobljen oziroma sprejet državni prostorski načrt, ali je najbolj gospodarno tudi načrtovan. Namreč, vprašati se moramo glede na govorice, ki jih slišimo. Bivši minister Omerzel je pač izjavil, da se to da za 600 milijonov zgraditi. Lokalci pravijo, da so dobili informacijo od Kitajcev, da zgradijo to za 400 milijonov. Neka finančna konstrukcija, ki je bila pa narejena pri nas, je pa milijardo 400 milijonov. Zdaj, če to primerjam z investicijo, ki smo jo zafurali v TEŠ 6, ki je približno te velikosti, reda velikosti, tam lahko ugotavljamo in strokovnjaki govorijo, da je bilo nespametno iti v drugi blok 600 megavatov, ker smo s tem anulirali več kot 10 ponudnikov, in da to ni bilo gospodarno, če bi šli v 400 megavatov, bi imeli tudi v prihodnje manj težav. Tukaj ugotavljamo zdaj, da bo 200 milijonov na leto izgube s tem blokom. Jaz se bojim, da smo tako pristopili tudi k temu drugemu tiru. Da se je preveč popuščalo raznim nosilcem urejanja prostora, ki so pač postavili neke zahteve, katerim se ni po robu nihče postavil, da se je projektiralo bolj bogato, ker mi znamo s tem izgovorom, da moramo računati le na 20 let naprej in kaj vse prihaja z neko rezervo, ampak tukaj mislim, da bi morali gledati, da zgradimo tisto, kar nam bo najbolj koristilo in najbolj gospodarno. Slišijo se take in drugačne govorice. Res je, da nimamo veliko časa, če bo tri leta še ta tir tak, kot je zdaj, zadostuje, potem se pa Luka Koper ne more več razvijati naprej, je treba na hitro ukrepati. Odstopiti od tega pa po mojem mnenju nikakor. Če pa govorim še okoli javno zasebnega partnerstva, tam je jasno, da posredni oziroma neposredni učinki vlagatelja najbrž ne bodo zadostovali temu, da bi nekdo dal toliko denarja in zgradil drugi tir. Če ga bo, bo terjal od države nazaj neko najemnino oziroma rabil bo nek dobiček, zato je bolje, da država sama preko poroštva na nek način to zgradi. Vendar jaz sem nekje prepričan v sebi, da bi se ta tir dal zgraditi tam za pol manj denarja, pa mogoče bi bilo tudi dobro pogledati, ali rabimo tako hitrost za tovorni promet, ali bo potniškega prometa toliko kdaj, da bi se plačalo toliko vložiti za toliko bogatejšo in toliko bolj zmogljivo progo na tem področju. Ker se bo lahko zgodilo, da se bo tovorni promet tako povečeval, da bo enostavno izrinil ta potniški promet z leti, če se bo luka oziroma Koper razvijal s takim trendom še naprej. Po drugi strani bi pa lahko tudi računali na posredne koristi, ki jih država bo imela s tem, s to logistiko. Eden od pomorščakov mi je govoril, da je 4 leta prevažal samo kontejnerje po svetu in da na svetu samo te severnojadranske luke imajo terminale v samih pristaniščih, da nikjer po svetu tega ni, da takoj iz ladij pretovorijo na železnico in vozijo v logistične centre izven luke. Samo mislim, da Reka, Koper pa najbrž še Trst imajo to logistiko znotraj, ki jim samo jemlje prostor. Če hoče pa na tak način luka funkcionirati, mora pa imeti dosti zmogljive transportne poti. Da se terminal gradi 30 kilometrov stran od luke, so tudi že povedali, kaj to pomeni, natovarjanje, raztovarjanje tega tovora, sploh, recimo, avtomobilov na 30 kilometrov natovoriti na vlak pa raztovoriti pa potem pretovarjat, da bi bilo treba te lokacije iskati malo drugje, na tistih lokacijah, kjer bi se od te logistike dobilo še čim več teh multiplikativnih učinkov. Za železo vemo, da okrog radiusa 500 kilometrov je treba imeti nek center, kjer pač tako profile kot pločevino, ki je naloženo na vagone, potem razrežejo na palete in transportirajo v območju, ne vem, 500 kilometrov, da taki terminali obstajajo, vendar mora cela kompozicija vlaka 600 metrov biti pod streho, ker ne more biti to zunaj, in da za to tudi obstajajo interesi tujih vlagateljev. Ampak način, kot se mi pripravljamo na umeščanje teh objektov v prostor, na načrtovanje, odžene vsakega tujega vlagatelja in je tudi zelo težko potem načrtovati, če vsak mora čakati 5, 6, 7 let, da pride do gradbenega dovoljenja. Jaz mislim, da bi bilo, če bi spremenili zakonodajo, še možno ta projekt na nek način dodelati, vsekakor pa je treba čim prej zgraditi to progo, ker bo gospodarstvo in tudi bruto narodni dohodek imel dolgoročne koristi od tega tira. Treba je videti tudi malo dlje ne samo od danes do jutri.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Benedikt Kopmajer. Pripravi naj se gospod Franc Trček, za njim gospod Danilo Anton Ranc.
Hvala, podpredsednica. Spoštovani minister, spoštovana državna sekretarja! Ne bom govoril o potrebnosti drugega tira niti o rentabilnosti Luke Koper, ker bi moral ta drugi tir biti realiziran že pred leti, preden so se Avstrijci odločali o gradnji železnice od Beljaka ali Villacha, če hočete, do Gradca in naprej do Dunaja in se s tem povezali v baltski koridor, so se hoteli pogovarjati z nami o železniški povezavi preko Slovenije, vendar niso imeli sogovornika. Verjetno nam je že jasno, da nas bo tako imenovani baltski koridor zaobšel. Na žalost, vendar kdo bo odgovarjal, Italijani gradijo oziroma bodo povezali z železniško progo Benetke preko Vidma do Trbiža. Znana vam je ta pontebbana. Avstrijci se bodo v Beljaku priključili in zapeljali progo do Dunaja, da so sosedje takoj pristopili k tem projektom, jih je verjetno vodila evropska študija razvoja prometnih tokov na baltskem, tako imenovanem baltskem koridorju, ki predvideva siceršnje povečanje tovornega in potniškega prometa brez koridorja za, kar se tiče tovornega prometa, 164 %, potniški promet pa za 150 %. Z koridorjem pa so te številke in procenti večji, se pravi, za tovorni promet kažejo na 184 % povečanje neto ton na leto in pa povečanje potniškega prometa za, ne ni narobe, ampak za 493 % letno oziroma to je za osebe na dan. Pa še nekaj o številkah oziroma cenah. Za primerjavo, Avstrijci bodo za 127 km dveh tirov od Celovca do Gradca z dvocevnim predorom v dolžini 32,8 km pod Golico ozirom Koralpami plačali 4,7 milijarde evrov, samo dvocevni predor 32,8, kot sem že rekel, jih bo prišel 2,3 milijarde evrov. Naših 27 km drugega tira, pa ena milijarda oziroma ena milijarda 200, kolikor poslušam te številke. Zakaj ne vprašamo sosede, kako se gradi za manjšo ceno? Vsi ti podatki so iz projekta, po katerem Avstrija gradi ta svoj del koridorja, imam ga kompletnega na računalniku, pa če kdo želi, mu ga lahko tudi pokažem. Korošci smo v tem avstrijskem projektu soudeleženi. Težki 40-tonski kamioni, ki prevažajo izkopani material iz predora Golice, vozijo material čez mejni prehod Vič, skozi staro trško jedro Dravograda in seveda uničujejo stare hiše, ki so stare že 800 let, in nenazadnje uničuje tudi cesto, ki ste jo sicer letos delno obnovili oziroma preplastili. Ampak, kaj ko je zmanjkalo denarja za 900 metrov te ceste. Bi se vprašal, ali znamo pokasirati Avstrijce za obrabo in uničevanje naših cest, ker gredo ti težki tovornjaki 30 km po slovenskih cestah čez Radelj? Pa še eno retorično vprašanje, predstavljam si, kaj bi storili Avstrijci, če bi bila situacija obrnjena? Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Trček, pripravi naj se gospod Danilo Anton Ranc, za njim gospod Bojan Podkrajšek. Gospod Benedikt. Hvala lepa.
Hvala za besedo. Spoštovani minister, državna sekretarja, spoštovani zbor! Kot veste, sem na 11. izredni seji jaz sprovociral, da smo izglasovali to razpravo, ki gre zdaj že proti koncu četrte ure. Veliko je bilo povedanega. Do zdaj neke ključne, tehtne, tehnične dimenzije, podatki finančne narave. Minister je med drugim rekel, aktivno iščemo. Gospod Ranc, ki je nekako podajal stališče največje koalicijske stranke, je govoril o velikosti in kompleksnosti. Gospod Han je govoril o nenormalnih pričakovanjih. Nenormalno je to, da to še ni zgrajeno! Moram biti malo oseben, v letih 1994–1998 sem bil razen poleti skoraj vsak mesec po 10 dni na obali, delali smo na takem velikem interdisciplinarnem projektu Koper 2020, imenovanem, ki se je ukvarjal z razvojem slovenske obale. Sam sem tam pokrival regionalno ekonomijo v tranziciji. V tistih nekih strategijah razvoja nam je bilo skoraj samoumevno, da drugi tir bo do enih teh let, v katerih smo zdaj. Ni ga. Zakaj ga ni, ne bom razpravljal, tudi časa nimam, pa se mi tudi ne zdi smiselno. Rad bi se obrnil na nekaj drugega, bom prebral dva citata. Citiram: "Podpora vključitvi Republike Slovenije v vseevropsko prometno in energetsko omrežje, upoštevajoč njeno središčno in prehodno geografsko lego, uveljavitev Kopra kot vodilnega severnojadranskega oziroma srednjeevropskega pristanišča v povezavi s prometnim koridorjem Baltik–Jadran." In še: "S koprskim pristaniščem in navezavo na prometno ost Baltik-Jadran, s tem pa z našim mestom v alpsko-jadranskem-podonavskem prostoru …" in tako naprej. To smo spisali in že sprejeli letos, prva je Deklaracija o zunanji politiki, drugi je pa ta strateški dokument zunanje politike Slovenije, Varna, uspešna in v svetu spoštovana država. Že veliko je bilo povedano o konkurenci. Imamo tri pristanišča, severnojadranska, v 90. letih sem se nabral morja teh študij o njihovem sodelovanju, gor in dol, ampak, a veste, to je, žal, podobno kot s sedanjo begunsko krizo, s katero se soočamo, sočasno tudi vsak igra zase. Pontebbana ali Pontebba, na drugi strani imate resne infrastrukturne načrte Hrvaške, Pula-Reka, Reka-Zagreb, Zagreb-Madžarska. Tega se je treba zavedati. Tudi minister sam je priznal, če se ne bomo podvizali, bomo tam leta 2023 izpadli iz teh tako imenovanih jedrnih transportnih koridorjev. Che Guevara SMC, gospod Ferluga, je lepo povedal, da tudi ko so prvič delali ta industrijski tir, politika temu ni bila ravno naklonjena. Veseli me danes neka debata, da so se nekako tudi pripadniki koalicije kot poslanci malo aktivirali. Po drugi strani me pa sočasno čudi, ko gospod Veber izjavlja, "tam na koalicijskem je nekdo rekel to pa to," bi pa takrat malo mogoče ponoreli afirmativno. Ne veseli me tudi to izjavljanje tukaj, ki verjetno nakazuje neke kadrovske rošade na DRI pa na Slovenskih železnicah, SMC je čez železnice, SD čez DRI, verjetno tudi delno upravičeno, ampak, veste, gre za podobno zgodbo kot z Darsom. Očitno bo ta koalicija zdaj malo prišla na okus za kadrovanja in ljudje, če so pod tem pritiskom, zdaj bo to ropotalo čez medije in se zdi, da se bo čas še naprej odmikal. V dobrem desetletju oziroma v ducatu let je Luka Koper za petkrat povečala pretovor. Govorilo se je o študijah, imamo državni prostorski načrt za tretji pomol, terminal, kakorkoli ga imenujete, ki bi v nekem, recimo, podobnem časovnem obdobju podvojil število pretovora. Neke bolj optimistične zadeve gredo celo malo več čez te, s 17 na 40. Sedanji finančni minister, moje osebno mnenje je, da je tu ena glavnih blokad. Jaz nekako gledam tu ministra, pa ne, da bi ga branil, zdi se mi, da neki ključni odločevalci v tej Vladi niso ravno zelo navdušeni, da se gre v izgradnjo drugega tira. Ampak sedanji finančni minister je delal študijo, v kateri je pokazal, da v bistvu milijon več pretovora pomeni 500 delovnih mest. Skratka, to, kar sem zdaj govoril, pomeni 8.500 novih delovnih mest. In cela ta debata okrog tega, drugi tir ja, ne, Luka Koper, gor, dol, je v bistvu debata, ali si želimo v Sloveniji razvijati logistiko, ali bo to nek pomemben del našega gospodarstva ali ne. Po drugi strani me malo kot laika, ki vsaj nekoliko razume to področje, ker sem se z njim ukvarjal, preden sem prišel v parlament, žalosti ozkost te razprave. Razpravo je seveda treba širše vpenjati. Štirinajst dni ali teden dni nazaj sem bil v Bruslju na skupni seji Odbora za infrastrukturo in transport Evropskega parlamenta in nacionalnih parlamentov in bom rekel, da malo nalašč nisem izpostavil tega. In se je oglasil poslanec iz Bohemije, iz Češke, ki je izpostavljal, da je nujno treba delati na koridorju do Luke Koper. Ko se odpira minoritski samostan, se ob pol enajstih zvečer pogovarjam z uslužbencem avstralske ambasade z Dunaja za gospodarsko bilateralno sodelovanje, ki me sprašujejo o tej tematiki. Zelo zagret je bil zdaj že pokojni ekscelenca Slovaške in tako naprej. Včasih človek dobi občutek, da vse druge to bolj zanima kot nas, ampak mogoče jih zanima tudi v tem interesu, aha, saj oni ne bodo nič naredili pa bomo naredili neke obvode. Ali veste, večina pretovora po trgih iz Luke Koper gre za Avstrijo. Seveda so Avstrijski logisti zainteresirani, da poberejo ta kolač. In seveda kar nekaj ambasad zdaj posluša to debato, kakršnakoli je. Ali veste, v kratkem bodo depeše nekam šibale. Zdaj neko debato, ki jo moramo mi premakniti, je debata o tem, kako se bo to financiralo, osnovna infrastruktura se vedno financira iz države, dosti se je debatiralo tudi tukaj o tem, ali se to splača ali se ne splača ob sedanjih cenah kreditov, ob sedanji nizki ugodni obrestni meri, saj tovrstna infrastruktura mora multiplicirati vsaj za vložen evro tam nekje na 2 evra do 3 evra. In to je zdaj vprašanje, ali smo to mi sposobni narediti ali ne. Če nam manjkajo neka določena znanja, je treba malo bolj pametno naročati študije v tujini. Ali veste, in tukaj je tudi problem teh študij, katera znanja nam manjkajo, kaj bomo kupili, in se tudi zavedati, kaj so interesi neke gospode, ki nam študije delajo. Če nam študije dela nek gospod, ki je leta delal v neki konkurenčni luki, če že v predstavitvi na ministrstvu, bom rekel, podatke malo prikraja tako, kot mu odgovarja, potem je to, se opravičujem, metanje denarja preč. In kot je, recimo, Bojan Dobovšek, že povedal, verjetno neke resne države znajo tudi same te študije narediti. Mi se zdaj tukaj vrtimo verjetno, ne vem, od tistega napol lapsusa, ali mu je kdo povedal, ministra več kot leto dni okrog realnosti te cene. In govorimo od 400 milijonov pa do trikratnika tega zneska. Jaz sem prepričan, da verjetno nekdo obstaja v tej državi, ki zna to realno oceniti in izračunati. In ali veste, zdaj te neke debate tipa, ki reče, zlasti največja stranka koalicije, gre za tvegan projekt. Mislim, tvegan projekt je prizidek vrtcev v neki srednje veliki občini v Sloveniji. Ključno vprašanje, kako bomo mi opravljali s temi tveganji, kakšne so strategije upravljanja s tveganji, študija tveganj, da ne bo to kot utež enih 5 strani, 3 grafi, pa gremo naprej. Skratka zdi se mi, da je zadevo treba premakniti na razpravo, kako bomo to financirali, kako bomo to vpenjali v cel koridor, ne pozabiti tudi na potniški promet. Številni tukaj rečete, ah, ta proga je predimenzionirana, gor, dol, delno je res, delno gre pa za neke standarde na tentu, ki morajo veljati. Ali veste, zame je nedopustno, da se iz Maribora peljem v Koper 5 ur plus zamuda, 5 ur 30 minut. Že zato, ker se ne peljem 2 uri in pol, bi morali, ajde, mogoče z izjemo Alenke Bratušek, ki je potem prišla kot gasilec, vsi premieri zadnjih 20 let sedeti v zaporu. Pa to zelo, zelo resno mislim. In seveda od Vlade in od ministrstva dejansko pričakujem te neke bolj aktivne premike, da se bomo začeli pogovarjati o izvedbenosti teh zadev, ker drugače teh debat je bilo 20 let že preveč. Hvala za besedo.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Danilo Anton Ranc, pripravi naj se Bojan Podkrajšek in, gospod Igor Zorčič. Izvolite, gospod Ranc.
Spoštovani predsedujoči, spoštovani minister in oba državna sekretarja! Mogoče bi se na kratko dotaknil mojega pogleda na infrastrukturne projekte, sam sem namreč velik zagovornik teh projektov ne samo infrastrukturnih tudi tistih, ki temeljijo na nekih naravnih virih. In zdaj, če seveda tukaj potegnem paralelo med infrastrukturnimi projekti in naravnimi viri, je seveda tukaj avtocesta, železnica, morje in mislim, to je to bogastvo, ki ga v Sloveniji imamo, in ki ga pač moramo nekako povezati v nek organizem, če se tako v prispodobi izrazim. Po moji presoji je država nek organizem, ki ima ožilje, živčevje, to pa predstavlja v tem primeru neko infrastrukturo za gospodarstvo. Tako da v tej luči bi se jaz seveda drznil oceniti tudi vse te naše projekte, če se ozrem nazaj v zgodovino avtoceste, če je ne bi bilo, kje bi bila tukaj Slovenija – verjetno nekje v še večjem zaostanku. Potem je tukaj drugi tir, seveda tretja os in pa energetska infrastruktura. Tukaj gre za neke temeljne državne, neka gospodarstva in ekonomije, ki jih seveda moramo prepoznati tako ali drugače, kot neko, ne bom rekel priložnost, ampak osnovo za razvoj gospodarstva. Tako da vsi ti elementi so tisti nosilci ekonomskega in gospodarskega razvoja in brez tega si seveda težko predstavljam neko razvojno perspektivo Slovenije in izkoriščanje teh naravnih virov, ki jih imamo. Spomnimo se samo, recimo, razvojnega zaostanka Prekmurja, pa ne bom rekel zdaj Primorske, če ne bi bilo avtoceste od Kopra do Murske Sobote in še naprej. Ni samo to pomen za tranzit, za povezave na teh koridorjih, temveč tudi za razvoj gospodarstva na vseh teh področjih. Večkrat omenjam primer investitorja v eni manjši občini v Prekmurju, ki je iz najbolj zaostale občine prišla v najbolj razvito občino po prihodku na prebivalca. Kaj mi je povedal župan? Je rekel, če ne bi bilo avtoceste, ne bi bilo investitorja, mi bi še bili tam nekje na repu. Podoben je moj pogled na železniški koridor, na železniško infrastrukturo, ta peti koridor in seveda to priložnost Luko Koper, ki jo imamo in ki brez neke razširitve infrastrukture lahko postane neka tretjerazredna luka, če bomo pa ta pretok železniškega pretovora omogočili, so pa to odlične možnosti, da ta naš naravni vir, obalo, to infrastrukturo in luko, ki jo imamo, da postane to najmodernejša in ena največjih luk na tem področju, saj je znano, da ima velike prednosti pred severnimi lukami. Jaz bi seveda tukaj zgodovinsko gledano spet spomnil na neke odločevalce v preteklosti, pa mogoče Kavčiča,kakšna je bila potem afera, je moral celo odleteti, ki se je v bistvu odločil za en tak drzen korak in v bistvu omogočil potem gradnjo te avtoceste. Mene na nek način, kar sem že danes povedal, zelo veseli ta smela odločitev vlade in ministra, da mi potrebujemo infrastrukturo. Če se danes pogovarjamo o drugem tiru, je to nedvomno projekt, ki je dolgoročno življenjskega pomena ne samo za Slovenijo, Primorsko, tudi za širšo okolico. Tukaj gre namreč za priložnost, da Luka Koper postane največja luka na tem področju in da seveda tudi naše železnice postanejo največji prevoznik in špediterji največji špediterji na tem področju. Razprava kaže v tej smeri, da konsenz nedvoumno je, da mi to potrebujemo in tukaj sem jaz optimist. Če je volja, je cilj, je na koncu tunela vedno luč. Mislim, da je to prava pot. Seveda, ko pa pogledaš preteklost, da je pa to 20 let od ideje do danes, pa človeka, tudi kot poslanca ali pa Slovenca to zaskrbi. In jaz zdaj vidim nov pristop ministrstva, ki je po enem letu vladanja malo pobrskal po teh projektih in po omarah in vse sorte je ven priletelo. Med drugim verjetno tudi nek precenjen projekt na milijardo 400, ki ga bi z neko spremembo mogoče lahko racionalizirali in spravili v neke bolj ekonomske okvire. Jaz bi še enkrat poudaril, da vidim tukaj pristop ministra, kot način projektnega vodenja. Vmes se pojavijo tudi študije, ki malo budijo nemir. Jaz se tukaj ne bi precej osredotočil na to, pa bi seveda dal svoje mnenje glede te študije, čisto tako kot opazovalec, bolj kot poslanec, da bi se raje osredotočil, da bi ta denar čim prej usmeril v začetek investicije, na nek način, tako kot sem že prej omenil, bi zrevidiral te stroške projekta. Prepričan sem, saj sem tudi sam dolgo vodil tudi večje investicijske projekte, da je tu dosti "špeha" in da smo hitro lahko pod milijardo. Potem bi pa še posebej poudaril to – kolegi Primorci, se znajo odlično povezati, mislim, da so lahko vzor tudi drugim akterjem v tej igri. Tukaj so pa seveda gospodarske družbe in pa dejavniki, ki mogoče nočejo iti v to igro, ne vem zakaj, tako sem vsaj informiran, da skupaj Luka Koper, železnice, ministrstvo in poslanci, politika, končno premaknemo ta projekt naprej, da v bistvu animiramo vse vpletene, da bodo sinergijsko delovali v isto smer. Kar se tiče pa ekonomske upravičenosti, mislim, ti izrazi me včasih precej vznemirjajo pa begajo. Včasih nek računovodski pogled na neke projekte, sam sem včasih imel v svoji praksi tudi takšna soočenja, ko je treba seveda z neko vsebino mogoče presegati nek računovodski pogled na neko ekonomsko upravičenostjo pa mogoče oceniti na daljše časovno obdobje, ne bom rekel 20, 30 ali pa 50 let, in mislim, da če bi se tudi v preteklosti odločevalci za avtocesto predvsem osredotočali samo na ekonomsko upravičenost, je tudi danes ne bi imeli. Jaz bi tukaj rekel, volja je, cilj je, dajmo vsi, pa da zakopljemo lopate pa krampe, pa ne samo na drugem tiru, tudi na tretji razvojni osi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Bojan Podkrajšek. Pripravita naj se gospod Igor Zorčič in gospod Jože Tanko. Izvolite, gospod Podkrajšek.
Hvala, spoštovani podpredsednik, za dano besedo. Cenjeni minister, oba sekretarja, kolegice in kolegi! Moram priznati, da sem bil zadovoljen, ko je bilo izglasovano, da bo ta točka šla v razpravo na sejo Državnega zbora Republike Slovenije. Pa ne zaradi tega da bomo tukaj kazali s prstom na ministra, kaj je počel pa kaj ni počel, pa zakaj tega razvojnega drugega tira še nimamo zgrajenega. Naj povem, da prihajam iz ene doline, Dravinjske doline, pa malo sem se med vikendom poigral z eno knjigo, jo prebral, o železnici. Hočem povedati, v katero smer želim razpravljati, da so leta 1892 začeli graditi železnico iz Poljčan do Slovenskih Konjic. Ta železnica je bila dolga 15 kilometrov in so jo začeli graditi 21. junija, 21. decembra istega leta je pa bila otvoritev te 15 kilometrov dolge železnice. To je bilo leta 1892. Je pa bila ozkotirna, moram tudi to povedati. Hočem se navezati seveda naprej na današnji čas. Prav gotovo o tej zelo pomembni investiciji v Republiki Sloveniji že veliko govorimo. Veliko besed je šlo v prazno tudi v prejšnjem mandatu. Pa tudi danes, ko sem uvodoma rekel, da sem bil zadovoljen, da je ta točka na seji Državnega zbora, se mi zdi, da preveč ohlapno govorimo ali všečno, neke razprave so mogoče tudi malo neresne, preveč se nam odmikajo v prihodnost, da bi res iskreno želeli, da damo seme v to investicijo. Zdi se mi pomembno, da govorimo o tako strateških točkah, seveda jih imamo več v Sloveniji, danes govorimo o tej železnico, danes smo tudi veliko govorili o Luki Koper, ki je prav gotovo močna povezava med tema dvema segmentoma. Zdi pa se mi in vedno bolj ugotavljam, da smo na teh strateških točkah preveč neodločni. Seveda da je, pa nočem kritizirati, tukaj neodločna velikokrat, o strateških točkah govorim, Vlada, ministri, mi poslanci v Državnem zboru in posledično se velikokrat to tudi potem prenaša na vse ljudi, ki delajo na ministrstvu. V tem letu, pa nočem te izjave komentirati, veliko izjav takšnih ali drugačnih, a se mi zdi, da je bilo veliko neresnih izjav. Izjav seveda med vsemi nami, tudi spoštovanemu ministru je kakšna ušla, tako da tisti, ki nas opazujejo zunaj, so prav gotovo mnenja, da s tem projektom ne mislimo resno. Sam bi si iskreno želel, da se tega lotimo drugače, da se lotimo bolj odgovorno in da tistih strateških točk, ki jih izglasujemo v tem parlamentu, lotimo zelo odgovorno, pa tudi če bolijo. Večkrat imam v mislih, kot da moraš iti na neko operacijo, nujno, pa ti zdravnik pove, da bo bolelo, pa se potem odločiš, da na to operacijo ne boš šel. Jaz mislim, da moramo biti na teh pomembnih točkah bolj enotni, mnogo več zahtevati od stroke, od ljudi, ki jih imamo zaposlene na ministrstvih. Se mi zdi včasih malo neresno, da mi govorimo v Državnemu zboru, ali bo ta investicija štiristo tisoč evrov ali bo milijon štiristo. Jaz mislim, da imamo dovolj strokovnjakov v Sloveniji, na nas pa je, da od njih zahtevamo, da nam te stvari seveda dajo na papir in na naše mize in da se teh investicij tudi lotimo. Seveda zelo dvomim, ko iščemo nekega strateškega partnerja na daljavo, mogoče prek medijskih izjav, jaz mislim da na tem področju prav gotovo bomo težko uspešni. Mora biti današnja seja tudi zato, da si na tem področju nalijemo čistega vina, da si tudi med seboj rečemo, ali je to dopoldne minilo zato, da ljudje vidijo in čutijo, da se o teh pomembnih stvareh pogovarjamo, ali pa da mislimo resno. Zato bi želel, da ste najprej enotni v koaliciji, da se dogovorite, in da ne glede na to, če bo bolelo, da se te operacije lotimo. Naše gospodarstvo nas venomer opozarja, da zahteva oziroma pričakuje od nas samo to, da ustvarimo pogoje. Jaz mislim, da prevečkrat mislimo in verjamemo, da nas na to opozarjajo samo naši domači gospodarstveniki. Prav gotovo nas na tem segmentu, o katerem danes govorimo, spremljajo v širši regiji, Evropi, tudi verjetno iz katere države. Ko začutijo, da smo na tem segmentu neenotni, da ne mislimo resno, imam občutek, da se kdaj namenoma ne pomaga za tako pomemben projekt. Spoštovani minister, vaša naloga je, da svoje, s katerimi sedite v Vladi ,na tem področju odločno prepričate. Od tistih, ki delajo in so že delali pred vami, pred vašim prihodom na teh delovnih mestih pa zahtevate mnogo, mnogo več. Če vam to ne uspe, potem so naše razprave pa naše želje, da bi v prihodnje gradili strateške projekte, prav gotovo zaman. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Igor Zorčič, pripravita naj se gospod Jože Tanko in gospod Marjan Dolinšek. Izvolite, gospod Zorčič.
Podpredsednik, hvala za besedo. Spoštovani minister, oba sekretarja, kolegice in kolegi! Tema, kot je današnja, se mi zdi zelo pomembna. Pa ne samo za radi tega ker gre za drugi tir, ki ga Primorci in slovensko gospodarstvo pa Luka Koper zelo pričakujejo, ampak ker je to tudi debata o drugih infrastrukturnih projektih. Veliki državni infrastrukturni projekti se je izkazalo, da težko dobijo neko finančno podporo države v tej finančni situaciji, torej jih je zelo težko plačevati v nekem znesku direktno iz proračuna. Razprave, kot je današnja, bodo morda dale odgovor na to, kako v prihodnje financirati projekte, kot so drugi tir, kot so recimo določene ceste, obnova cest. Tretja razvojna os naj bi se gradila izven proračunskega, iz Darsa, pa ne nazadnje izgradnja hidroelektrarn. Tudi tam je država v določeni meri zavezana zgraditi določene infrastrukturne ureditve. Zelo pomembno je, da najde v prihodnje nekakšen ključ, na podlagi katerega bo to financiranje zagotovljeno in bo omogočalo nemoten razvoj in izgradnjo takšne infrastrukture. Jaz se ne bi spuščal v debato o tem, ali drugi tir potrebujemo ali ne. Več kot jasno je, da ga potrebujemo. Jaz pravim tako, razlogi za to, da ga še nimamo. so trije. Prvi je denar, drugi je denar in tretji je denar. V tem mandatu se je prvič pojavila ideja o tem, da bi moral biti v določeni meri financiran s strani zasebnega kapitala. S tem se absolutno strinjam. Verjamem pa, da bo tudi ta zasebni kapital želel določeno odpravo tveganj, če se tako izrazim. Se pravi, da bo tudi želel nekaj v zameno. Da bo nekdo samo dal denar za to, da ne bo nič dobil oziroma da bo imel drugi tir, pa se mu ta denar ne bo povrnil, tega ne bomo videli. Torej je zadeva, kar se tega tiče, še zelo odprta. Kar se tiče proračunskega financiranja, pa lahko ugotovimo, da je država, kar se tega tiče, precej onemogočena, če se tako izrazim. Sedaj imamo aktualno zadevo, izgradnjo hidroelektrarn na Spodnji Savi, in ugotavljamo, da država stežka najde ta denar, da bi zagotovila neko sinhronizirano gradnjo akumulacijskega bazena glede na gradnjo same hidroelektrarne. Gre za znesek, ki je 30- krat manjši od zneska, predvidenega za izgradnjo drugega tira, zato je toliko bolj na mestu, da ugotovimo, kako bo najprej to zgrajeno, kar je bistveno ceneje, šele potem pa kako bodo ti drugi veliki projekti, za katere pravijo nekateri, da jih je povsem enostavno sfinancirati iz proračuna. Gospod minister, jaz predlagam, da ta drugi tir ostane še naprej vaša prioriteta, hkrati pa da tudi z gospodom sekretarjem z Ministrstva za finance najdemo tudi vire za izgradnjo teh zadev, ki jih po akcijskem planu moramo še prej narediti, pa so bistveno cenejše, pa bodo morda podlaga za to in izkušnja za to, da bomo našli denar tudi za te večje projekte, kot je drugi tir. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jože Tanko. Ga ni. Gospod Dolinšek. Ne. Besedo ima gospod Franc Jurša, pripravi naj se gospod Ljubo Žnidar. Izvolite gospod Jurša.
Hvala, podpredsednik, za besedo. Mogoče za uvod. Tovrstne razprave nimajo potem nobenega zaključka in nobenega sklepa. To je res. Res je, da je to zelo pomembna tematika, ki nas na nek način vse zelo zanima in na nek način si tudi vsi želimo, da bi z izgradnjo drugega tira železniške proge prišlo tudi na nek način do gospodarskega preboja, saj bi v času izgradnje bilo tudi kar precej zaposlitev naših gradbincev, ki so v času gospodarske krize utrpeli na nek način razpad celotnega gradbeništva v Sloveniji. Da pa bi se dotaknil nekaterih zadev, moram reči, da te zadeve, ki jih bom povedal, niso ravno zrasle na mojem zelniku, ampak sem si podatke zbiral in upam, da so ti zbrani podatki tudi točni. Najprej bi rekel, da po moji presoji ne moremo govoriti o nerentabilnosti drugega tira. To ne drži. Seveda tudi okrog financiranja bi rekel, da je mogoče sfinancirati drugi tir. Seveda pa je treba zdaj iskati najbolj primerne rešitve. Ko smo začeli govoriti o tem, pa se ne bom zdaj zgodovinsko vračal, ampak se bom postavil v letošnje leto, ko je bil razpis in ko se je Slovenija prijavila na ta razpis, je v vlogi opredelila, da bo ta investicija na osnovi javno-zasebnega partnerstva. Meni ni bilo jasno, ker ni bilo pisno opredeljeno in smo vse ustno govorili, ni mi bilo jasno, na kakšen način bomo zainteresirali zasebnega partnerja, da bo vlagal v ta projekt. Vsi govorimo, da ne želimo, da bi Luka Koper spremenila lastništvo, da bi se na nek način del Luke Koper prodal oziroma dal tistemu zasebnemu partnerju, ki bi bil pripravljen vložiti v izgradnjo drugega tira. Milijarda 200, 300 milijonov evrov je verjetno nek denar, in tisti zasebnik, ki bi vlagal v to izgradnjo, bi verjetno želel konkretno vrniti denar in pri tej investiciji kot vsak podjetnik tudi zaslužiti. Če gremo malo pogledat trend, kako se dejansko pretovarjanje in potem tudi prevoz blaga povečuje, lahko nedvomno ugotovimo, da dejansko zadeva raste. Raste iz leta v leto in je v naslednjih letih pričakovati, da se bo ta porast nadaljeval, seveda pod enim pogojem, da bomo začeli temeljito razmišljati o tem, da pridemo do drugega tira železniške proge, ne pa da ostanemo pri tej rešitvi. Če bomo ostali pri tej rešitvi, potem se nam hitro zna zgoditi, da se bo tovor preselil v druge luke, nam bližnje luke, in se bo del tega tovora prevažal v notranjost tudi z drugimi prevoznimi sredstvi, se pravi po cesti. Ta prevoz pa je bistveno dražji in takrat naša konkurenčnost, se pravi Luke Koper in tudi prevoznika ne bo več tako zanimiva. Želel bi opozoriti še na eno zadevo, ki je na nek način interesantna. Luka Trst je spremenila lastništvo. 40 % Luke Trst bi naj bilo prodane enemu največjih ladjarjev na svetu. In to lahko zelo hitro pomeni, da se velik del kontejnerskega tovora – novi lastnik se najbolj ukvarja s prevozom kontejnerjev – potem lahko preseli v neko drugo pristanišče in se prevoz tovora organizira nekako po meri tistih, ki so oziroma bodo lastniki Luke Trst. Naša luka oziroma prevoz je v vsakem primeru glede na našo geostrateško lego lahko zelo zanimiv in je lahko tudi bistveno cenejši od prevoza preko drugih transportnih poti. Tega se pri pripravi projekta moramo zavedati in poskušati zadeve reševati v tej smeri, da do izgradnje drugega tira tudi pride. Projekt bi v obdobju dvajsetih let prinesel okoli 9,4 milijarde evrov dodatnega bruto družbenega produkta, skupni učinek javnih in zasebnih vlaganj v transportno infrastrukturo na našem odseku, to je balkansko-jadranski, baltsko-jadransko koridor pa bi v dveh desetletjih presegel in prinesel še 12 milijard evrov dodatnega bruto družbenega produkta in še 5 milijard v času uporabe infrastrukture. Pri tem bi ustvarili 3 tisoč novih delovnih mest, med gradnjo in pozneje še v logistiki okrog 6 tisoč delovnih mest, pod predpostavko, da bi drugi tir stal nekje okrog 1,35 milijarde evrov, bi lahko, zdaj bom jaz to videnje, ki sem ga jaz zaznal, povedal, bi lahko 25 % sredstev dobili od Evropske unije, se pravi 385 milijonov, 75 % pa kredit od Evropske investicijske banke, in seveda tudi z obveznostmi. Letna anuiteta med 18 in51 milijoni evrov, ki bi jih zagotovila Luka Koper. Tukaj pa bi se vseeno malo ustavil. Določena sredstva v državni proračun daje Luka Koper že zdaj in jih uporabimo za neke druge investicije oziroma jih vlagamo v nekaj drugega, državi plačuje in glede na predvideno rast je to letno med 5 in 9,5 milijona evrov, z dividendami Luke od 6 do 10 milijonov evrov, z uporabnino Slovenskih železnic nekje okrog 6,7 do 12,7 milijonov in mogoče z bencinskim centom bi lahko zbrali 22 do 27 milijonov evrov, kar bi po najslabši varianti pomenilo, da lahko zberemo za investicijo za anuitete pri najslabši varianti 39,7 milijona evrov, pri najboljši varianti pa 59,2 milijona evrov. Imamo še neizkoriščeno sodelovanje z Bavarsko, če pa pri tem govorimo še o Kitajski, potem lahko na nek način ugotovimo, da bi se ta investicija še kako izplačala. Na koncu še enkrat poudarim, to je moja presoja, dobil sem jo na osnovi podatkov nekaterih vidnih strokovnjakov, ni zrastla na mojem zelniku, ampak konec koncev če želimo razvoj Slovenije, moramo vlagati v infrastrukturne objekte. Drugi tir je eden od najpomembnejših. Seveda ne bom zanemaril tudi drugih, najpomembnejši infrastrukturni objekt v tem trenutku, če želimo zaposlovati, je v končni fazi na koridorju drugega tira lahko še vrsta tovarn, ki se ukvarjajo z logistiko in nekatere zadeve tudi izvajajo za tisti tovor, ki je pripeljan v Luko in se potem vozi v notranjost. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Ljubo Žnidar, nato sta na vrsti gospod minister in Janko Veber, predlagatelj.
Hvala lepa. Spoštovani! Glavno vprašanje pri investiciji Divača–Koper je, kako zapreti finančno konstrukcijo na tem projektu, ampak ne samo na tem odseku, in kako hkrati modernizirati celotni odsek petega koridorja. Iz današnje razprave sem razbral, da koalicija v popolnosti ne razume, kaj je nacionalna ovojnica in kaj je odprti razpis. Jaz verjamem, da minister to zelo dobro ve, treba pa je to informacijo podati, minister, jasno, da ne pride do nerazumevanja termina, kakšna je možnost črpanja. Res je, da je možno črpanje do 85 % upravičenih sredstev za posamezen projekt. Vendar na tem projektu se ustvarja napačen vtis, da bi bil problem rešen – mi se prijavimo na razpis, da bi bil rešen s to prijavo na razpis – spregleda se pa dejstvo, da je v okviru res možno črpanje do 85 %, vendar le do višine nacionalne ovojnice. Ta pa ima svoj limit in je možno tu počrpati samo 159 milijonov. Tukaj je čisto napačno razumevanje, kakšen procent je možno tukaj počrpati. To se pravi, vsakomur je jasno, da kar je iznad te vrednosti, so sredstva, ki jih je treba nameniti izključno iz proračuna ali kakšnega drugega vira. To niti predlagatelj, gospod Veber, ne pozna dobro, ker danes v vaši razpravi, ko ste dajali, da je treba pač s projektom začeti, graditi, potem se bomo pa že prijavljali na evropska sredstva v nadaljevanju. Ni res. Ne moremo se in ne moremo več, kot nam dovoljuje nacionalna ovojnica, se na razpis prijaviti. In prvo je pravilo, da z investicijo absolutno ne moremo začeti, če finančna konstrukcija projekta ni zaprta. To so dve dva osnovni pravili, mimo katerih ne moremo. Prejšnja vlada, govorim o vladi Alenke Bratušek, je vedela, da bo v novi finančni perspektivi projekt, kot je drugi tir Divača–Koper, aktualen. Vendar je v pripadajočem OP ROPI-ju za prometno infrastrukturo namenila zgolj 312 milijonov evrov za finančno perspektivo 2014–2020. Od tega 312 milijonov za železniško infrastrukturo in samo 49 milijonov za cestno infrastrukturo. Vlada Alenke Bratušek je občutno zmanjšala nacionalno ovojnico, to predstavlja vsega skupaj manj kot 10 % celotnih sredstev od kohezije. Lahko rečemo, da je prejšnja vlada pozabila na drugi tir, v narekovaju. Slovenija bi za projekt drugega tira bistveno lažje kandidirala, če bi bilo tam vsaj toliko sredstev kot v prejšnji perspektivi. Če pa bi z drugim tirom mislili resno, pa bi moralo biti na ovojnicah več sredstev vsaj približno 1 milijardo. S tem bi stopnja zrelosti projekta zadoščala, da bi lahko s tem projektom sploh lahko začeli. To se pravi, da se prejšnja vlada te pomembnosti oziroma drugega tira absolutno ni zavedala in je tik pred zaključkom mandata iz prometne infrastrukture na energetsko sanacijo z OPI ROPI-jem še od teh 312 milijonov prestavila še 100 milijonov na energetsko sanacijo. To se pravi, da še za 100 milijonov so se ta sredstva zmanjšala. Glede same ocene vrednosti tega projekta. Jaz bi rekel, da je, gospod Omerzel zelo zavajal javnost in tudi vlado, ko je trdil, da lahko to investicijo speljemo za 600 milijonov evrov. Jaz moram reči, da njemu zelo slabo verjamem, če za svoj resor za ministrstvo ni znal dobro splanirati sredstev niti za tri meseca, ker je po treh mesecih ugotovil, da nima več denarja za svojo lastno delovanje. Te njegove ocene o vrednosti investicije so popolnoma na pamet in brez kakršnekoli osnove. Res je pa, da je za realno oceno in natančno oceno treba doreči vse ciljne elemente, ki jih želimo s tem projektom doseči. In ko bomo imeli vse te ciljne in ključne elemente znane, bomo znali investicijo realno tudi finančno dokončno oceniti in tudi podati časovne okvire. Minister, imam pa eno vprašanje tudi še za vas. Vemo, kakšne so možnosti investiranja z evropskimi sredstvi. So minimalne, nikakor ne zadostujejo niti za osnovni začetni okvir. Vemo, da danes ni enostavno najti strateških partnerjev za javno-zasebno partnerstvo. Vi ste že pomišljali o koncesijah, pa me zanima, kakšno je vaše stališče danes glede koncesij tako s strani Luke Koper, ki bi lahko bila podeljena, ali s strani Slovenskih železnic. Po drugi strani bi pa, minister, apeliral na vas, da se prepreči oziroma zaustavi kakršna koli možnost privatizacije Luke Koper. Ne vem, ne poznam, kaj se tukaj dogaja. Vemo tudi, da resorno ministrstvo nima dejanskega vpliva v samo Luko Koper, ker je ta upravljavska pogodba, bi rekel, dokaj slaba. Apeliram, da se tukaj kakšne takšne nepredvidene stvari v sami Luki Koper ne bi zgodile. Želel bi pa, da mogoče podate odgovor oziroma vaše mnenje glede podeljevanja koncesij.Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod dr. Peter Gašperšič, minister za infrastrukturo.
Hvala lepa, predsedujoči. Pa bi mogoče šel kar od zadaj. Bi začel s tem vprašanjem, ki ga je postavil gospod Ljubo Žnidar. Jaz bi se pravzaprav tudi zahvalil, ker ste zelo dobro in podrobno pojasnili to, kako se financira z evropskimi sredstvi, se pravi to vprašanje, kaj je v nacionalni ovojnici, koliko je velika, koliko se potem lahko dobi na odprtem razpisu. Mislim da je bilo tudi to že z moje strani, tudi s strani ministrstva večkrat pojasnjeno, ampak kljub temu ne škodi, če se to pove še enkrat, ker očitno še vedno so določeni pomisleki, da ne ravnamo kakor koli narobe, da nas tukaj čaka nek velik denar, 85 % sofinanciranja, ampak tako kot sem rekel, samo do višine 159 milijonov je te ovojnice. In ta ovojnica je dejansko bila določena v mandatu prejšnje vlade s strani gospe Bratušek, ki je sedaj žal ni tukaj, pa sem ji tudi jaz želel sam te iste stvari pojasniti, kot ste jih pravzaprav že vi. Tudi to dejstvo, da je moj predhodnik, minister Omerzel projekt pospravil v predal, ker je ocenil, da je predrag, da milijardo 400 milijonov nimamo, za 600 milijonov je pa imel namen sicer objaviti oziroma narediti neko preverbo vrednosti, pa mu je potem zmanjkalo časa. Glede našega pogleda na koncesije. Mislim, da je to treba nekako v širšem kontekstu pogledati in se vprašati, kako bomo mi to finančno konstrukcijo zaprli. Imamo več možnosti, ena od možnosti je iskanje javno-zasebnega partnerja. Pri tem, ko pravimo, da bomo pridobili zasebnega partnerja, se takoj pojavi vprašanje, kaj mu bomo ponudili, kaj bo zasebni partner od tega imel. Tukaj je bilo tudi vprašanje gospoda Vrtovca, ki je rekel, da me ne boste spustili iz te dvorane, dokler tega ne povem, kaj bomo dali zasebnemu partnerju. Zasebni partner seveda čisto preprosto pričakuje nek donos. Donos lahko dobi na ta način, da mu država pravzaprav tisti vložek, ki ga je dal v nek projekt, pokrije s plačili tekom let, drugi način je pa, da se mu ta donos omogoči z nekimi aktivnostmi, z vključitvijo v neko dejavnost, iz katere lahko potem ta donos počrpa. Tukaj pridemo potem do vprašanja, kje se v okviru tega projekta lahko nek donos zasebnemu partnerju pojavi. Iz samega poslovanja, pretovarjanja tovora po železnici tega donosa ni za pričakovati, ker uporabnina, ki se zaračunava za prevoz tovora po železnici, je daleč, daleč premajhna, da bi pokrila tako velike vložke, kot so potrebni v železniško infrastrukturo. Če samo za primerjavo povem, iz 600 kilometrov avtocest poberemo 300 milijonov cestnin, iz tisoč 200 kilometrov železniških prog poberemo 8 milijonov uporabnin. To je ta razlika, kjer torej iz uporabnin ni možno računati, da bi kakšen zaslužek bil. Seveda pa je možno, da bi ta zasebni partner, ki bi se v ta projekt vključeval, lahko zaslužil nekaj pri pretovarjanju blaga v Luki Koper. Tukaj se pa potem spet postavlja vprašanje, ali smo mi kaj pripravljeni tukaj zadeve odpirati. V Državnemu zboru je bila letos že sprejeta strategija upravljanja družb v lasti države, pa je bilo na tem področju za Luko Koper rečeno, da pravzaprav zapiramo vrata, da je podjetje strateškega pomena in da nekih kapitalskih vložkov, več kot do 50 + 1 delnico, kar mora ohraniti država, ne bomo torej nobenih vlaganj spustili. Ravno tako je pa zelo odklonilno stališče same uprave Luke Koper, da bi se pogovarjali in odpirali možnosti podelitve kakšnih koncesij. To je bilo tudi s strani študij OECD, na nek način predlagano, kjer je bilo rečeno, da bi se Luka Koper pravzaprav morala v nekem smislu komercializirati. V tem smislu je bilo predlagano, da se loči upravljanje luške infrastrukture, ki bi ostalo pod okriljem države, lahko tudi lokalne skupnosti – takšni primeri po večini evropskih luk, ki uspešno obratujejo, delujejo po takšnem modelu, medtem ko operacije, se pravi pretovor in logistika pa se izvaja prek koncesij, ki jih podeljuje država. Ta model je pravzaprav meni ljubši. Se pravi, država obdrži neko roko nad infrastrukturo, seveda pa podeljuje potem koncesije za pretovarjanje, za opravljanje dejavnosti, iz katerih potem država tudi potem pravzaprav prejema neke prihodke. Ampak tudi za to spremembo bo treba doseči nek konsenz, če želimo nek napredek v smislu komercializacije dejavnosti v Luki narediti. Zdaj smo pa v situaciji, ko Luka Koper pravzaprav ne dovoli ničesar, vse pravzaprav drži zase. Imeli smo že pogovore, kjer smo skušali tudi njih same vključiti v sodelovanje na tem projektu, takoj na začetku mandata, to moram povedati, ker je bilo tudi vprašanje o sodelovanju, ali Slovenske železnice in Luka Koper sodelujejo pri iskanju rešitve financiranja. Jaz moram reči, da takoj na začetku mandata smo imeli skupen sestanek na tisti vožnji, ko sem se peljal z vlakom po tem obstoječem tiru proti Ljubljani, in srečanje z direktorjem SŽ, direktorjem uprave Luke Koper, kjer smo se pogovarjali o možnosti iskanja, da bi s skupnimi močmi znotraj države, z resursi, ki jih imamo na voljo, ta projekt vendarle sfinancrali. Moram reči, da je s strani SŽ ta pobuda pravzaprav prišla, imeli so celo izdelan nek predlog. Lahko pa povem, da se je predsednik uprave Luke Koper do tega zelo zadržano odzival in tudi kasneje se je Luka Koper postavila na nek način na pozicijo, da država mora to zgraditi, ker oni to rabijo. Ni bilo neke pripravljenosti za sodelovanje, čeprav, kot rečeno, bi bilo to sodelovanje lahko zelo zaželeno in bi morda že imeli danes neko rešitev za financiranje tega projekta. Danes je bilo tudi rečeno, da so se v Luki Trst zgodile neke velike spremembe, kjer so 40 % lastništva pravzaprav dali nekemu ladjarskemu velikanu in kjer se zdaj bojimo, da se bo pojavila neka konkurenca Luki Koper. Ja, če ne bomo tudi mi razmišljali o tovrstnih korakih, bomo zelo težko, bo Luka Koper zelo težko držala korak z vsemi temi pritiski, z vsemi temi vlaganji, ki jih bodo takšni partnerji lahko omogočali. Vedeti moramo, da Luka Koper ima pred sabo, zdaj če hočemo, mi se danes pogovarjamo o gradnji drugega tira, ampak mi vemo, če hočemo, da bo drugi tir imel nek smisel, bo tudi v Luki Koper treba izvesti kar nekaj investicij – danes je bilo to že nekako omenjeno – in teh investicij ni malo. Po samih načrtih Luke Koper se ocenjuje, da bi bilo treba do leta 2020 vložiti 400 milijonov in potem še do leta 2030 nadaljnjih 300 oziroma vse skupaj nekje blizu 800 milijonov evrov v naslednjih 15 letih, kar so investicije, ki omogočajo samo širitev prvega in drugega pomola, nismo pa niti še odprli vprašanja izgradnje tretjega pomola, ki pa je potem še nadaljnjih nekaj 100 milijonov, lahko tudi blizu milijarde. Skratka, tudi v Luki Koper so potrebne ogromne investicije in mnogo lažje bo te investicije podjetje lahko izvedlo, če bi imelo nekega močnega partnerja. Tako je iz več pogledov razmišljanje o tem, da se tudi Luki Koper odprejo ta vrata za iskanje nekih partnerstev, koristno; se pravi tako za sam razvoj same Luke Koper kot tudi za iskanje rešitve pri financiranju tega projekta drugega tira. Bilo je tudi vprašanje glede sodelovanja s sosednjimi državami. Tudi na tem področju intenzivno delamo, najbolj intenzivni pogovori potekajo s sosednjo Madžarko. Tudi z ostalimi državami sem kot minister z ministri že navezal določene stike in ti pogovori se bodo nadaljevali, ker se strinjam, da je to zlasti pomembno, da imamo podporo teh zalednih držav, ki gravitirajo s svojim pretovorom na Luko Koper, da imamo njihovo vsaj načelno podporo takrat, ko bomo iskali, ko bomo kandidirali za evropska sredstva. Mislim, da je to zelo pomembno, če bomo imeli tudi neko širšo koalicijo, ko se bomo prijavljali za evropska sredstva. Danes je bilo tudi zelo veliko govora o tem, ali se pri takšnih infrastrukturnih projektih naj oziramo na ekonomsko logiko ali je, bom rekel, projekt kot tak širše tako pomemben, da ekonomsko logiko na nek način lahko kar zanemarimo in se odločimo za projekt, ker bo prinesel toliko koristi za državo. Mislim, da v situaciji, ko moramo to financiranje vendarle zložiti skupaj, tudi s pomočjo bančnih kreditov in tako naprej, da moramo poskrbeti, da bo projekt ekonomsko vzdržen. Drugače preprosto banke pri tem projektu ne bodo sodelovale in primerjati, da je vlaganje v neko infrastrukturo ali v projekt drugega tira na nek način podobno kot vlaganje v šolstvo, zdravstvo z vidika trošenja javnega denarja, mislim, da kljub vsemu ni poštena primerjava, ker mi vemo, da tukaj konec koncev gre za investicije, od katerih bodo ključne koristi imela podjetja, delniške družbe, Luka Koper, Slovenske železnice. Skratka, tukaj vlagati v projekte, ki bo prinašal korist podjetjem, ali vlagati denar v javno infrastrukturo, kot so šolstvo, zdravstvo in tako naprej, vendarle ni čisto primerljivo. Ampak, hočem reči samo to, da moramo vendar le zadeve pogledati z ekonomskimi očmi. Okrog tega, kam se bomo prijavili na evropskem razpisu, je bilo že rečeno, da se bomo prijavili na naslednji odprti razpis, kjer bodo na voljo ostanki neporabljenih kohezijskih ovojnic, kar pa še ne bo ta razpis, ki bo v letošnjem letu objavljen. V letošnjem letu, kot imamo informacije s strani Evropske komisije, na odprtem razpisu ne bo mogoče kandidirati z infrastrukturnimi projekti, na tem bom rekel delu, ki pa se nanaša na nacionalne ovojnice, pa bomo kandidirali, in sicer s projekti na ostalem delu omrežja, torej za teh 159 milijonov evrov, en projekt smo že prijavili, to je Poljčane–Slovenska Bistrica, v nadaljevanju se bo zdaj sledila še prijava za Zidani Most–Celje. Tako bo ta del 159 milijonov nacionalne ovojnice rezerviran s prijavami na projekte. Ravno tako bomo tudi ostala kohezijska sredstva, ki so še na voljo v tej perspektivi, v tej, ki se torej zdaj začenja, tudi ostala kohezijska sredstva do tistih 300 milijonov, kot je bilo že rečeno, bodo počrpana še s projektom prenove samega vozišča Pragersko in potem še z modernizacijo proge Maribor–Šentilj. Tako kar se tiče te nacionalne ovojnice, ni strahu, ta sredstva bodo porabljena; se pravi, z drugim tirom pa moramo kandidirati na odprtem razpisu, kjer bomo skušali pridobiti čim večji delež teh sredstev, torej nad 30 %. Če mogoče skušam še zaključiti, kaj naj bi pravzaprav bil sklep, zaključek te današnje razprave. Mi smo do zdaj ves čas govorili, da se je vlada odločila za javno-zasebno partnerstvo in da bomo na ta način iskali načine financiranja. Na podlagi tudi te študije OECD je bilo ugotovljeno, da so ti postopki zelo zahtevni, tudi dolgotrajni in v ta namen bomo naredili še en krog iskanja tudi drugih možnosti financiranja. Če hočete, lahko govorimo tudi na nek način o javno-javnem partnerstvu, kjer želimo še enkrat preveriti možnost vzpostavitve projektne družbe, v kateri bi sodelovali tako Luka Koper kot Slovenske železnice in potem preko te projektne družbe z ustreznimi mehanizmi pridobiti in angažirati tudi sposobnost zadolževanja, vključno s to EFSI garancijsko shemo. Skratka, to je naš cilj in seveda v čim večji mogoči meri počrpati ta evropska sredstva, to je pa ta primarni cilj, brez katerega pa mislim, da bi bila realizacije tega projekta dejansko zelo zelo otežena. Da pa bo vse skupaj tudi postavljeno na neke ustrezne finančne ocene okrog stroškov, pa se bo vlada tudi odločila za presojo te vrednosti projekta, za katerega je zdaj sama razpisna dokumentacija tudi že v preverbi pri tem evropskem svetovalnem središču. Tako bodo tudi z njihove strani – torej strani EIB, če hočete – podane pripombe in predlogi, da se ta projekta dokumentacija čim bolje zastavi in potem izberemo tega izvajalca, ki bo preveril vrednost in tudi predlagal mogoče racionalizacije in optimizacije samega projekta. Tako ne bo več toliko teh ugibanj, ali je projekt vreden potem 600, ali milijardo, ali milijardo pa pol. Skratka, na ta način se bomo lahko bolj suvereno tudi v nadaljnje razgovore z vsemi partnerji in bankami potem podajali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber, predlagatelj. Izvolite.
Hvala za besedo. Mogoče v uvodu najprej pojasnilo gospodu Ljubu Žnidarju, ki ga je dal gospod minister, je točno; torej teh 159 milijonov sploh ni predmet debate o drugem tiru, ampak o drugih investicijah. Dejansko je pa govor o odprtem razpisu pri ostanku ovojnice in dejstvo je, da pri tem odprtem razpisu bodo imeli zagotovo večjo možnost za pridobitev sredstev tisti projekti, ki se bodo začeli. Kajti gre za ostanek sredstev in poraba teh sredstev mora biti 100 %. In to je ta priložnost in nujnost, na katero sem v razpravi opozoril. Sicer bi pa mogoče samo na kratko opozoril na naslednje dejstvo, da če smo se danes v veliki meri pogovarjali o tem, da je največja ovira pri ministru, ker nima zaprte finančne konstrukcije, bi vendarle samo na kratko spomnil na dejstvo, da smo imeli finančno konstrukcijo pri naši infrastrukturi že zaključeno, to je, recimo, aerodrom. Lastna sredstva aerodroma, evropska sredstva, ampak smo se odločili, da to raje prodamo in danes od te infrastrukture praktično ni ničesar novega. To je samo kot opozorilo. Tudi če bomo zaprli finančno konstrukcijo, to še ne pomeni, če ne bomo dovolj modri in uspešni, da bo do te realizacije dejansko tudi prišlo, kajti ne smemo se slepiti tudi pred tem, da za vsem tem scenarijem vendarle ne stoji tudi en zelo umazan scenarij, z mojega vidika: če nimaš drugega tira, seveda tudi Luka Koper ima manjšo vrednost, če nimaš drugega tira, imajo tudi Slovenske železnice manjšo vrednost. In ali vendar za vsem tem ne stoji neka želja po poceni prodaje Luke Koper in Slovenskih železnic in potem bomo dobili nekega rešitelja, ki bo za mali denar seveda rekel, ja, saj bomo potem pa poskušali nekaj narediti. To samo vmes za opozorilo, sicer pa resnično mislim, da ob dejstvu, ki pa je v veliki meri resnično nesporno; projekt, ki je trenutno narejen, je zelo dober projekt in pravzaprav projekt, ki bi maksimalno upošteval vse kriterije te evropske proge. Torej najvišji standardi so upoštevani pri tej progi, upoštevani so najvišji okoljski standardi. Torej pričakovati, da bi se investicija zaradi tega podražila, je res minimalno pričakovanje. Tudi v primerjavi z avtocestami, če pogledamo, problem pri avtocestah je bil, ker je seveda to izjemno obsežna investicija, prostorska, ni bilo izdelane vse dokumentacije za vse odseke, niso bila odkupljena zemljišča in smo se srečevali s podražitvami. Tukaj imamo drug primer, ko imamo zemljišča praktično pridobljena, tehnična dokumentacija je izdelana, odstopanja od okoljskih zahtev praktično navzgor ni več, ker je maksimalno vse upoštevano, torej smo na zelo varni strani, koliko bo ta investicija dejansko tudi stala na koncu, ko bo, upam da, narejena. Pri tem ne smemo zanemariti tega podatka, ki sem ga v uvodu izpostavil, če je država financer, potem avtomatično odpade tudi davek na dodano vrednost, ampak to je v tem primeru, ko govorimo o investicijski vrednosti 1,4 milijarde z DDV, takoj 250 milijonov manj in se pogovarjamo o milijardi 150 milijonov. To je tisti okvir, ki ga bo treba zagotoviti tako na tem odprtem razpisu za ovojnico kot dejansko tudi potem zaprtje finančne konstrukcije ali z zadolževanjem ali seveda s prodajo obveznic. To so tiste oblike, ki so tudi pri infrastrukturi znane. Tukaj pa moram vendarle opozoriti, da se, ko govorimo o ekonomskih učinkih in o ekonomskih koristih, nikakor ne smemo pogovarjati samo o tem približno 30-kilometrskem odseku, ampak se pogovarjamo o celotnem omrežju od Kopra pa, ker je ta proga seveda pomembna, do Kijeva, do madžarske meje. To je tisti ekonomski izplen, ki ga moramo upoštevati pri tej investiciji, ne pa zgolj na tem odseku. Ko to upoštevamo, je seveda ekonomska učinkovit in upravičenost te investicije povsem drugačna in upravičena. Zato tudi ves čas govorimo o tem, če vložimo milijardo v ta odsek, bo lahko Slovenija v 30 letih dobila iz tega dve milijardi in pol oziroma odvisno od stopnje zadolženosti oziroma najema kredita, lahko tudi 3,3 milijarde. Ampak pri tem je dejansko treba ponovno poudariti naslednje. Mi smo se ta hip pogovarjali ali pa dotaknili pravzaprav nekako tudi že možnosti koncesijskega financiranja in zagotovo je zelo pomembno. Ni mogoče tega drugega tira obravnavati samo kot drugi tir: prvič ga je seveda treba obravnavati kot celotno železniško omrežje, drugič pa dejansko tudi kot velik potencial za Luko Koper. Če ni drugega tira, se Luka Koper zagotovo ne more širiti, ima preveč omejene možnosti in seveda nihče ne bo vlagal v luko, ki pravzaprav nima perspektivne povezave zaledjem oziroma s trgom. In ko se pogovarjamo o Luki Koper, je zagotovo treba izpostaviti prav to dejstvo, da bo zagotovo večja možnost in priložnost pogovarjanja o tem, ali bomo dobili vlagatelje, koncesijske partnerje za Luko Koper ali za železnico. Zagotovo je bistveno večji potencial v Luki Koper za ta način financiranja kot pa pri železnici. Ampak, najprej moramo železnico zgraditi, sicer se tudi z Luko Koper ne bo nihče pogovarjal. To je dejstvo, na katerega poskušamo po mojem mnenju zelo resno danes opozoriti v tej razpravi, kar je bil tudi ključni namen razprave. Če se pa na kratko dotaknem še ostalih modelov financiranja, ki ne pomenijo povečevanja javnega dolga, je pa zagotovo tudi švicarsko-avstrijski model. Namreč, Švica in Avstrija gradita te velike investicije na način, da potekajo te investicije znotraj infrastrukturnega podjetja v železnici; torej, avstrijske železnice preko svojega podjetja, švicarske preko svojega. In enako bi lahko naredili tudi v Sloveniji, kajti tudi v Sloveniji imamo znotraj Slovenskih železnic infrastrukturno podjetje, če ga lahko tako imenujem, ki ravno tako lahko prevzame izvedbo te investicije in postane tudi financer železniške infrastrukture, ker se lahko zadolžuje, brez da bi se to vštevalo v javni dolg. Seveda ob predpogoju, da računamo, da bo vsaj polovico sredstev to podjetje ustvarjalo na trgu. In če bo Luka Koper rasla, je zelo velika verjetnost, da bo tudi ta promet ustvarjen. Že danes pa imamo takšno financiranje infrastrukture v obliki Darsa. Dars je ravno tako zgradil to omrežje, za katero se je zadolževal, vendar to ni javni dolg Republike Slovenije, zato ker ustvari več kot 50 % realizacije svojega prometa na trgu. Danes je bilo že omenjeno, da avtoceste oziroma da Dars ustvari na avtocestah 300 milijonov evrov letno prihodka iz naslova upravljanja z avtocestnim omrežjem. Dejstvo je, da ima največje obveznosti prav v letih 2014 in 2015 in potem z leti te obveznosti upadajo. Zagotovo bi bila tudi mogoča kombinacija tako infrastrukturnega podjetja pri železnici, združitvi z Darsom, kot tista oblika, ki ima znanje za gradnjo železnic in tudi dovolj virov za to, da lahko najame kredite in se ne všteva v javni dolg. Pri tem javnem dolgu bi rad še enkrat izpostavil dejstvo, da je sredstva pri Evropski investicijski banki zagotovo mogoče dobiti po 1-odstotni obrestni meri, kar je najnižja mogoča obrestna mera, ki jo lahko dobiš. In ob dejstvu, da gre za zelo pomemben projekt, ki tangira vse države od Ukrajine ali, če hočete, Baltika ali celo Rusije pa do Jadranskega morja, in je to velik potencial, ki bi zagotovo dobil tudi pri vseh teh razpravah veliko podporo, kajti če se severnojadranske luke ne bodo ustrezno usposobile tako z infrastrukturo v notranjosti Evrope kot tudi s pomorsko infrastrukturo, potem bodo postale nekonkurenčne. Vendar interes gospodarstva, interes kapitala je v tem primeru takšen, da si izbere najracionalnejšo pot in severnojadranske luke so očitno najracionalnejša oblika za kapital, ki se pretaka znotraj celotne zemeljske oble, če hočete, ker gre dejansko za zelo širok interes za uporabo te železniške infrastrukture. V nadaljevanju bi si resnično želel, spoštovani gospod minister, da se srečamo v Državnem zboru v okviru razprave, ko bo treba izbrati model financiranja te infrastrukture. Torej, sploh ne vidim vprašanja, ali začeti ali ne, kajti če ne začnemo graditi, dejansko postanejo Slovenske železnice v perspektivi povsem nedonosne in bo velik strošek za državo, Luka Koper ravno tako ne bo imela svojega razvoja. In prav je, da se okrog virov financiranja pogovorimo v Državnem zboru in takrat tudi dokončno odločimo, kdaj in v kolikšni meri bomo lahko tudi z javnim dolgom, če bo treba, financirali ta izjemno pomemben in strateški infrastrukturni projekt, ki ga lahko v Sloveniji zgradimo. Res si ne bi želel, kot sem v uvodu povedal, da bi v vsej tej verigi od Lyona pa do Kijeva Slovenija postala šibek člen in da bi se dejansko vsi ti tokovi preusmerili v Italijo, mimo Slovenije v Avstrijo. Ne nazadnje, poglejte, ko se mi doma tukaj danes sprašujemo, ali je dovolj velik donos, ali je ekonomsko upravičena ta investicija v 30-kilometrski odsek proge, Avstrija dela obvoznico mimo Slovenije, pa se ne sprašuje, ali je to za njih ekonomsko upravičljivo ali ne. Oziroma so se že preračunali, da je to za njih še kako ekonomsko upravičljivo, ravno tako kot se je še v času Avstro-Ogrske ravno tako takratni vladar odločil, da zgradi od Dunaja do Trsta južno železnico, ki se je izplačala v 150 letih, ampak vmes je Avstrija – in upam si reči tudi Slovenija – doživela gospodarski preporod. To pa je tisto, kar potrebujemo v Sloveniji – gospodarski preporod. Če ne bomo dovolj hitro pristopili k izgradnji tega tira, potem bomo seveda imeli zelo zelo omejene možnosti pri tem, kako bomo gospodarski preporod v Sloveniji izpeljali. Dokazano je v zadnjem obdobju, da ga ni mogoče izpeljati zgolj s poceni razprodajo naših podjetij, ker se srečujemo z zelo visokim številom brezposelnih ljudi, imamo zelo težko in brezizhodno situacijo, po drugi strani je pa tudi dokazano, da naš gospodarski potencial ne moremo reševati na način, da vložimo 5 milijard v naše banke in potem te banke ne financirajo gospodarstva. V tem primeru, ko pa vložimo denar v to infrastrukturo, pomeni, da smo dejansko gospodarstvu odprli vrata, možnost za delovanje in izboljšali konkurenčnost slovenskega gospodarstva. To pa je tisto, kar je naša dolžnost kot politike, kajti 70 % bruto domačega proizvoda vendarle ustvarimo na tujih trgih in zakaj ne bi tudi Luka Koper in Slovenske Železnice bile deležne pri tem zelo velikem trgu. Hvala.
Hvala lepa. Replika gospod Ljubo Žnidar. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Samo toliko, gospod Veber, da dejansko pojasnim glede nerazumevanja možnosti črpanja evropskih sredstev. Prijava na odprti CEF razpis, kjer ne gre za čezmejni projekt, omogoča pridobitev zgolj maksimalno 30 % vrednosti investicije. Boljša pot k možnosti večjega deleža črpanja evropskih sredstev so nacionalne ovojnice. Vemo, da je prejšnja vlada podcenila oziroma ali pozabila, da ne rečem, na drugi tir in je možnost črpanja iz nacionalne ovojnice samo 159 milijonov. Tudi črpanje teh 159 milijonov z drugim tirom bi bilo škodljivo za prometni sistem v Republiki Sloveniji, kajti projektov samo na železniškem delu na koridorjih je ta čas pripravljenih za 2 milijardi in bodo sredstva v višini tistih 159 milijonov zagotovo porabljena in bi bila neracionalna poraba za drugi tir zaradi tega, ker tudi ta del sredstev ni nikakršna rešitev za investicijo drugega tira. Nikakršna. Tudi sam drugi tir ne pomeni nobene prometne rešitve za peti koridor. Tako so tukaj stvari jasne, možnosti dejansko tukaj ni oziroma so neracionalne, ker se te vrednosti absolutno absolutno premajhne. Tu ne moremo sedaj zavajati, kakšne so možnosti črpanja in tako naprej, in koliko sredstev je tukaj mogoče pridobiti. Te variante in te možnosti so izjemno omejene in dejansko teh možnosti tukaj ni.
Hvala lepa. Replike na repliko ni. Oprostite – predlagatelj, gospod Janko Veber.
Hvala še enkrat. Poudarek, gospod Žnidar. Jasno je bilo ugotovljeno, da 159 milijonov ni na razpolago za drugi tir, ampak za druge investicije. Torej, nesporno je treba pridobiti sredstva na ostanku teh ovojniških sredstev iz drugih projektov in to je tisto, na kar moramo startati in si zagotoviti sredstva, pa četudi je to 30 %. Za mene ne igra [[…]]
Hvala lepa [[…]]
[[…]]nobene vloge. Pomembno je, da dobimo denar.
Vsi prijavljeni ste dobili besedo. Časa še nismo porabili in po 71. členu imamo možnost še razpravljati. Želi še kdo razpravljati? Potem prosim za prijavo. Če želi tudi predlagatelj in gospod minister, prosim, dvignite roko. Prijavljeni so: gospa Ljudmila Novak, gospod Marko Ferluga, gospod Marjan Dolinšek, gospod dr. Franc Trček. Vsak ima 2 minuti časa za razpravo. Gospa Ljudmila Novak, izvolite.
Spoštovani gospod minister, predsedujoči, kolegice in kolegi! Ob poslušanju te razprave morem reči, da me je pravzaprav zajela žalost. Zakaj? Ker vidim, kako smo v tej deželi neusklajeni. Najprej je sam minister kot kandidat za ministra vnesel nemir v deželo, ko je rekel, da proga drugi tir ni potrebna, potem so to popravljali, drugačne izjave. Skratka, že vi, gospod minister, ste vnesli nek nemir, neko negotovost. Potem poslušam koalicijske partnerje, kjer prav tako vidim, da koalicija ni usklajena. Še bolj me je zaskrbelo, ko ste govorili o tem, da Luka Koper ni pripravljena sovlagati ali nekaj podobnega ste rekli, tudi z železnicami se ni mogoče dogovarjati. Zakaj pa potem je Luka Koper v 51-odstotni državni lasti? Zakaj so železnice v državni lasti, če ni mogoče teh akterjev povezati v skupni projekt? Če gledam, da vlak iz Maribora do Ljubljane vozi dobri dve uri, skoraj tri ali iz Maribora do Kopra štiri ure, me še bolj prime žalost; ko sem bila sedaj v Madridu in so tam rekli, da vlak iz Madrida do Barcelone 600 kilometrov prepelje v dveh urah in pol. In se peljemo skozi tunel po Madridu, šestpasoven, dvakrat po tri pasove, 12 kilometrov dolg, ki so ga naredili iz evropskih sredstev. In potem se res sprašujem, zakaj smo v Sloveniji tako nespametni, da vendarle ne znamo tega bolj izkoristiti, se za nekaj odločiti in stati za tistim in denar racionalno uporabiti. Kupujemo zemljišča, imamo že nekaj dovoljenj, ne vem kaj vse, na koncu pa ne vemo, ali bomo to izvajali ali ne. Tudi to mi vedno odzvanja v ušesih, Ptuj je bil pred izgradnjo železnice Dunaj–Trst večje mesto kot Maribor. Ptuj ni maral železnice, Maribor jo je pa vzel. In kaj se je zgodilo? Maribor je daleč prehitel Ptuj, na žalost je sedaj malo drugače, ampak vendarle, zavedati se moramo, kako je to potrebno in pomembno za gospodarstvo.
Hvala lepa. Gospod Marko Ferluga.
Hvala. Še enkrat bi rad poudaril to, da se vrtimo kot mačka okoli vrele kaše. Sedaj je trenutek, da začnemo z dejstvi. Dejstva so pa naslednja. Treba je dobiti realno recenzijo tega projekta, ker baje, da je bilo tam tudi govora o nekih finih ometih v tunelih za tovorne vlake, ki jih ni treba, in tudi tukaj se dajo znižati stroški. Zelo pomembno je to, da se začnejo dejansko vsi ukrepi v tej smeri, da se fizično gradnja začne. Ena varianta, kot je bilo že prej rečeno, je, da začne država biti kot ta garant za začetni zagon in potem se postopoma prijavlja na ta evropska sredstva in tako nekako pridobiva ta denar nazaj. Tudi to je ena od variant. Treba je zelo široko gledati, najti neke variante, dobiti to, kar je že minister tudi omenjal, nek konzorcij zainteresiranih držav, ki tukaj obstajajo, kot smo rekli, od Madžarske naprej in vse ostalo, in tudi tukaj pogledati, kaj se da narediti. Normalno, da vidimo, ali v zameno za neko koncesijo na tretjem pomolu ali kaj takšnega, ampak treba je najti neke rešitve, da se ta tir izpelje. Ker tukaj je bilo že stokrat ugotovljeno, da ta drugi tir je aorta za Luko Koper in za obalno gospodarstvo in dalje tudi za celo Slovenijo. Enkrat, ko se bo ta aorta pretrgala, ko ne bo več tega dovoda žive krvi, je to gospodarstvo končalo. Tako apeliram na vas, minister, da res poskušate najti ta sredstva in da se začne ta gradnja. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Dolinšek Marjan, izvolite.
Hvala. Bom samo zadnji del, ker prej je bil pokurjen čas. Povsem se moram strinjati z gospo Novakovo, s svojim kolegom Markom in tudi s svojimi prejšnjimi predhodniki. Danes smo slišali zelo veliko dejstev in tako naprej. Mislim, da kakršenkoli očitek, da naša vlada ne dela na tem projektu, je škoda o tem govoriti. Če je katera vlada na temu vsaj nekaj naredila, je ta vlada v tem praktično slabem letu. Zdi se mi pa ključno, da najdemo ustrezen model, kakor je bilo tudi že od predlagatelja slišati. Mislim, da ne smemo samo gledati in biti fokusirani samo na en model. Zakaj ne bi imeli izbor dveh, treh modelov, seveda jasno opredeljene cilje in tako naprej, potem dosežemo konsenz in se za najboljšo varianto odločimo. Zdaj, da tir je, bo ali ne bo, mislim, da tir mora biti in da presoja sama vrednosti, ki bo menda zdaj dana na javni razpis, bo tudi pokazala, kar se tiče samih cen na tem projektu oziroma same vrednosti. Bi pa rad tukaj opozoril, da sem malo zaskrbljen pa žalosten, da Luka Koper in Slovenske železnice niso aktivno vpete v to zgodbo in da aktivno ne sodelujejo; in celo nasprotno. To pa se mi zdi nerazumljivo in pričakujem, da se tudi na tem nekaj naredi. Gospa Novakova je opozorila, vse je lastnik država, ta zgodba je v temu delu nepojmljiva. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Franc Trček, izvolite.
Hvala za besedo. Ker je malo časa, bom kar hitel; če je kaj ta debata pokazala, je pokazala, da potrebujemo javno-javno partnerstvo. Zakaj? Kot je že minister opozoril, ker pri železniški infrastrukturi je dosti manjša eksternalizacija stroškov kot pri avtocestnem križu; skratka na končnega uporabnika ne morete toliko preleviti. Odprta vprašanja, ali se v to javno-javno partnerstvo ob nekih navedenih subjektih iz Slovenije vključijo še kakšne sosednje države. Gospod Veber je pokazal, kako to rešujejo v nekih drugih državah, kjer si računovodsko odštejete to iz dolga države in tovrstni pravni subjekti so večino časa v minusu. Tudi Asfinag, avstrijski recimo, ki skrbi za avstrijske ceste, je seveda v minusu, ker je to namen tega. Seveda, dokler imamo logiko razmišljanja: avto in dokler smo ujeti v to miselnost fiskalca, se je težko intelektualno prebiti nekako naprej. Vsi ste dodajali tudi neki lokalni, regionalni lonček. Veste, s to tematiko je povezan tudi navsezadnje letališče v Mariboru, v katerega ste zmetali nekaj 10 milijonov evrov pa zdaj malo ne vemo, kaj bi z njimi počeli. Lahko bi bilo logistično vpeto. Če berete danes Delo, gledate, katere so sto največje firme – 1 %, ki več kot polovico BDP vrti, imate tudi notri, recimo, Krko na prvem mestu – mi še vedno nimamo elektrificirane proge do Novega mesta, imamo tam Renault in tako naprej, na temu pasu. Skratka, potreben je nek resen razmislek o infrastrukturni, seveda pa mišljenje ni naravno stanje, kot pravi Alenka Zupančič. Če ne bomo mislili, bo to še en fiasko, če bomo pa premislili, bomo pa iz enega evra naredili dva in pol ali tri, kot to neke države, ki znajo misliti, naredijo. Hvala za besedo.
Hvala lepa. Dr. Peter Gašperšič, minister, izvolite.
Hvala lepa. Za zaključek bi še enkrat želel poudariti, da ne bo več dvomov, kakšne so prioritete glede tega projekta. Torej, ni več vprašanje projekt da ali ne, temveč, kako ga bomo izpeljali. Mislim, da je bil tu fokus današnje razprave usmerjen v to smer. Če lahko na nek način povzamem, mislim, da smo se več ali manj strinjali vsi, da moramo poiskati, kakšna je ta dejanska vrednost, to pomeni, preveriti njegovo vrednost, poiskati možne optimizacije in racionalizacije in usmeriti vse napore v to, da za projekt pridobimo kar največ evropskih sredstev in potem tisti preostanek, da finančno konstrukcijo zapremo, bodisi z javno-zasebnim partnerstvom, kar smo ugotovili, da je lahko zahtevno in drago ter dolgotrajno, ali pa, kot smo zdaj ponovno dali na mizo, varianta, da se poišče znotraj držav rešitev v okviru javno-javnega partnerstva v sodelovanju z obema zainteresiranima podjetjema, ki bosta iz tega projekta tudi največ koristi imela. Računam, da bo ta rešitev potem tudi izvedljiva in da bomo dejansko, ko bomo drugo leto imeli gradbeno dovoljenje, pripravljeni na razpis za evropska sredstva in potem se lahko začnemo pogovarjati tudi o razpisu za izbiro izvajalca gradnje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Zaključno besedo ima predlagatelj gospod Janko Veber.
Hvala, predsedujoči. Ne glede na to, da danes ne sprejemamo sklepov, mislim, da je eden pomembnih zaključkov dogovor prav vseh strank, ki so v parlamentu, da se drugi tir zgradi. Ta dogovor je zagotovo najpomembnejši prav za gospodarstvo. Če lahko kaj naredimo za gospodarstvo, je to, da se ta prepomembna investicija čim prej zgodi v Sloveniji. S tem omogočimo gospodarski razvoj ne samo Primorske regije, ampak tudi vseh ostalih regij, kamor peljejo slovenske železnice, kajti ves pretovor, ves tovor in življenje je odvisno, predvsem tudi delovanje gospodarstva v vseh regijah, od tega, ali železnice funkcionirajo ali ne. Če jim ne bomo omogočali, da prepeljejo čim več tovora, bodo tudi zainteresirane, da počasi zapirajo tiste proge, ki so najmanj rentabilne. In zopet bomo prišli v Sloveniji do položaja, ko bomo razlike med regijami povečevali in ne zmanjševali. Torej, učinek te investicije je resnično izjemen in želim si, minister, da res v zelo kratkem času ponovno opravimo razpravo o izboru najustreznejše variante za financiranje, kajti tehnični vidik in okoljski vidik ter ne nazadnje tudi zemljišča, vse, kar je potrebno za to investicijo, je pravzaprav rešeno na tem nivoju, da se ni mogoče sklicevati, da nečesa ne poznamo, zakaj se ne bi ta investicija začela. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo in 28. točko dnevnega reda. Prehajamo na 29. TOČKO DNEVNEGA REDA – RAZPRAVA O ODGOVORU MINISTRA ZA KMETIJSTVO, GOZDARSTVO IN PREHRANO NA POSLANSKO VPRAŠANJE DR. VINKA GORENAKA V ZVEZI Z NAČRTOVANIMI IN PORABLJENIMI SREDSTVI REPREZENTANCE. Državni zbor je na 11. seji sklenil, da opravi razpravo o odgovoru, ki ga je minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejan Židan podal na poslansko vprašanje dr. Vinka Gorenaka v zvezi z načrtovanimi in porabljeni sredstvi reprezentance. Besedo dajem dr. Vinku Gorenaku za dopolnilno obrazložitev predloga za razpravo o odgovoru ministra za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano.
Hvala lepa. Najprej se moram zahvaliti, da je vsaj del SMC ocenil moje poslansko vprašanje kot tisto, ki bi bilo primerno za splošno razpravo na seji Državnega zbora; to se sicer redko dogaja, ampak očitno se včasih zgodi tudi kak čudež. Toliko za uvod. Sicer pa je treba reči, da se verjetno v današnji razpravi ne bomo mogli v vseh teh petih urah osredotočiti izključno na ministrstvo, ki ga vodi gospod Židan, ampak je to ena od stvari, verjetno bomo v svoji razpravi morali pogledati tudi širše, tako vsaj verjamem. Ampak star ljudski pregovor pravi takole: najprej pometi pred svojim pragom. No, pa bom jaz najprej to opravil v tem uvodnem delu. Ko sem bil sam v vlogi notranjega ministra leta 2012, je notranje ministrstvo, tako kažejo najnovejši podatki iz petkovega odgovora Vlade – namreč, Vlada Republike Slovenije je na moj predlog, na mojo zahtevo pripravila obširen odgovor, ki govori o reprezentančnih sredstvih od leta 2009 naprej, čeprav za to ni nihče prosil. Ampak zanimivo, imamo pač te podatke zdaj na razpolago. Po tistih podatkih je bilo v času mojega dela v notranjem ministrstvu tam porabljenih 12 tisoč 840 evrov za potrebe reprezentance. Seveda je to podatek, ki se ne nanaša na notranje ministrstvo, ampak se nanaša tudi na policijo in Inšpektorat za notranje zadeve. V ta sredstva so všteta sredstva, recimo, tridnevnega srečanja ministrov za notranje zadeve na Brdu – tako imenovano predsedstvo Brdo. Za primerjavo lahko povem, da je moja predhodnica gospa Katarina Kresal – ona je, vsi vemo, kako in kaj – porabila približno 8-krat toliko; namreč, porabila je 78 tisoč 154 evrov po podatkih vlade. Tudi moj naslednik, to je dr. Virant, je porabil enkrat več kot jaz; skratka, povečal je ta sredstva z 12 tisoč na kar 22 tisoč 581 evrov po podatkih vlade. Skušal sem najti tudi tisto mojo ožjo kabinetno potrošnjo in moram reči, da sem 19. 11. 2012, to sem našel v svojem arhivu, zaprosil računovodstvo, če mi posredujejo podatke, koliko smo porabili do takrat v ožjem delu kabineta ministra. Podatek je bil naslednji. Minister Zalar je v enem mesecu pa pol ali pa mesecu pa 10 dni, kolikor je vodil notranje ministrstvo, porabil tisoč 212 evrov, do 19. 11. pa sem sam porabil 256 evrov za reprezentanco v kabinetu, torej v celem letu, tako da naredimo ta obračun. Pa pometimo še pred pragom Janeza Janše za uvod, pa poglejmo številke. Leta 2009 je neka vlada porabila 3 milijone 626 tisoč evrov za reprezentanco v celoti, Leta 2012 je vlada Janeza Janša porabila milijon 600 tisoč in nekaj evrov; pomeni 2 milijona manj kot leta 2009. Vlada Janeza Janše je tudi planirala sredstva in sprejela proračun za leto 2013 v višini milijon 478 tisoč evrov in treba je reči, da Vlada Alenke Bratušek kljub rebalansu te številke ni popravljala navzgor. Je pa v letu 2014 stvar spet malo eksplodirala, namreč stroški so bili milijon 771; skratka, so se že višali, kar seveda ni v redu. V tem uvodnem delu – nastopal bom seveda kasneje –, v tem uvodnem delu moram izpostaviti Ministrstvo za kmetijstvo, ki ga vodi gospod Židan. 36 tisoč evrov in nekaj je bilo planiranih v letu 2015, v prvi polovici leta pa že porabljenih 57 tisoč evrov. To pomeni, da je prekoračitev skoraj 100-odstotna v prvi polovici leta. Za primerjavo, ker ministrstvo je primerljivo pač eno z drugim, leta 2012 v času Janševe vlade je takratni kmetijski minister gospod Bogovič porabil 30 tisoč evrov. V uvodu bi rekel samo še tole. Današnja razprava bi po moji oceni morala pripeljati do nekih zaključkov, ki jih sicer ta državni zbor ne bo sprejel, bi pa kazalo, da jih sprejme Vlada in stvari poenoti za naprej, ker nekateri so res hudi porabniki, nekaterim pa kaj takega ne bi mogli očitati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za dodatno obrazložitev dajem besedo, ministru za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejanu Židanu. Izvolite.
Spoštovane gospe, spoštovani gospodje, gospod predsedujoči, lep pozdrav! Moram reči, da sem gospodu dr. Gorenaku na nek način hvaležen, da je odprl to vprašanje, ker rezultati tega vprašanja so takšni, da bi jih bilo treba urediti že kdaj prej. Žal mi je samo, da takrat, ko je finančno ministrstvo prvič poslalo porabo po ministrstvih gospodu Gorenaku, ni pri tem vsaj seznanilo posamezna resorna ministrstva, ki bi verjetno takoj, ko se je ugotovila številka, ugotovili, da je nekaj s prvotnimi številkami narobe. Dobili ste tudi poročilo s strani vlade konec prejšnjega tedna, kjer se kaže poraba po posameznih resorjih, po posameznih ministrstvih, je nekoliko drugačna, kakor je bilo po prvem poslano. Tudi v tistem poročilu piše, da so posamezna ministrstva skupaj s finančnim ministrom oziroma ministrstvom sedela skupaj in gledala posamezne račune, ali so knjiženi pravilno in ali niso knjiženi pravilno. Tisto, kar bi na začetku želel povedati, pa je naslednje. Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano je za leto 2015 načrtovalo 36 tisoč in pol – če zaokrožim – tisoč evrov. Po podatkih, ki jih je takrat posredovalo gospodu Gorenaku finančno ministrstvo, je bila številka 65 tisoč. Če imam dobro zapisano oziroma nimam dobro zapisano, bila je neka drugačna, 57 tisoč, se opravičujem, in potem ko so se ti sestanki z Ministrstvom za finance dogodili, pa je številka sicer nižja ali bistveno nižja – 18 tisoč 867. Dovolite pa, da izkoristim te tri minute, da vam opišem samo ministrstvo. Ministrstvo, poznate, ima skoraj tisoč ljudi, ko gledamo reprezentanco, gledamo samo ministrstvo in gledamo tri organe, to je Uprava za varno hrano, ki je pomembno večja kot ministrstvo, gledamo Agencijo za kmetijske trge in kmetijski inšpektorat, ob tem pa gledamo še tri vrste postavk: integralna, namenska, EU sredstva in sofinanciranje integralnih sredstev, torej namenskih postavk. Ko se je pregledovalo, se je ugotovilo naslednje. Ugotovilo se je, da se je na reprezentanco ministra – kakor ste rekli, se mi zdi, ali je bilo rečeno – ali ministrstva knjižil del stroškov sejma Zeleni teden v Berlinu. To je sejem, ki ga naše ministrstvo financira. Skupni strošek je 56 tisoč evrov. Tam financiramo prostor, ureditev prostora in aktivnosti, ki trajajo 10 dni. Tja peljemo slovensko kmetijstvo, slovenski sektor hrane in gostinstvo z namenom, da promoviramo slovensko proizvodnjo hrane in da jih privabimo, ker je zraven tudi turistična organizacija, v Slovenijo. En del teh stroškov se je knjižil tudi na reprezentanco ministrstva in pomemben del tega je bil odstranjen. Drugo, kar se je zgodilo, to je, verjetno poznate, da je lansko leto Slovenijo obiskala ena največjih kitajskih delegacij, kar so bili v Evropi, vodil jo je podpredsednik vlade, formalno sem na vabilu bil podpisan sam kot podpredsednik vlade in del stroškov obiska te delegacije je prišel na kmetijsko ministrstvo. To ni bil projekt kmetijskega ministrstva, to je bil projekt vlade in moj podpis kot podpredsednika vlade in ti stroški so prišli na kmetijsko ministrstvo. Vendar še nekaj bi rad povedal, ko o tem govorim, jasno je, da vsi stroški, ki so bili knjiženo tako ali drugače, so nastali in imajo od zadaj nek svoj razlog in potem naprej tudi učinek. Pogovarjam se samo o tem, ali so bili knjiženi pravilno ali ne. Še nekaj, na kmetijsko ministrstvo, na reprezentanco je bil knjižen strošek programa razvoja podeželja, in sicer tisti del stroška, ki je namenjen popularizaciji tega programa, informacijskim gradivom, izobraževanju in podobno. To je bil strašno velik znesek, ki je bil realiziran. Program razvoja podeželja, ki je velik milijardo 100 mora obveščati, mora informirati, mora sklicevati ljudi, mora prirejati razne prireditve in ta strošek v vsakem primeru nastaja, ker je del programa, in vknjižba je bila na Ministrstvu za kmetijstvo na reprezentanco. Torej, realna številka ob polovici leta je 18 tisoč 867 evrov za vse štiri organe in do tega trenutka 26 tisoč 487 evrov. Verjamem pa, da kasneje bom lahko o tem govoril še nekaj več.Hvala.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Matjaž Han bo predstavil stališče Poslanske skupine socialnih demokratov. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani minister, spoštovani predlagatelj tega vprašanja gospod Gorenak, spoštovane poslanke in poslanci! Ob intenci, da se razčisti poraba reprezentančnih sredstev, bi lahko današnja razprava postregla z veliko koristnimi informacijami ne samo za poslanke in poslance, predvsem pa za javnost. Te pa, upam, da se ne bo predstavilo kot neko predstavo, podkrepljeno z mnogo populizmi v stilu, imamo zapravljive ministre, zapravljivega ministra, kjer se razmetava z davkoplačevalskim denarjem. Zakaj govorim o tej predstavi? Takšni smo bili priča ob nedavnem poslanskem vprašanju. Razprava o uporabi sredstev za reprezentanco na ministrstvih bi bila seveda, in še enkrat poudarjam, dobrodošla, če bi bila pospremljena z namenom poslušati, predvsem pa tudi slišati vse argumente oziroma dejstva. Pa vendar me preseneča včasih, da imajo, ampak to vsi poslanci, ob konkretnih pojasnilih ministra že vnaprej pripravljene scenarije z različnimi všečnimi vložki o raznih izračunih kosil, štipendij, minimalnih plač in tako naprej, da ne bi našteval. Prav bi bilo, da se danes pogovorimo o dejstvih in o napakah, če so bile seveda storjene. Navsezadnje gre za denar, davkoplačevalski denar. Tega je vedno premalo, a vedno je odveč, ko pade na polje manipulacij. In politiki z izkušnjami dobro to vemo. Tako nisem pretirano optimist, da se bomo danes ognili debatam, debatam brez posluha in brez nekih pojasnil. Kot pravi eden izmed opozicijskih poslancev, so pomembne številke. Seveda so tudi zame pomembne številke, cifre in te so bile na nek način tudi pojasnjene. Mislim pa, da smo vsi razumeli, koliko in zakaj je ministrstvo porabilo to reprezentanco. Od tukaj naprej pa, kot da se več ne govori isti jezik. Nekatere seveda ne zanimajo Kitajci in vsi, ki prihajajo k nam, ne razumem pa, da nekateri ne razumejo in ne želijo razumeti promocije Slovenije, predvsem ko gre za razvoj podeželja ali pa takšne velike obiske, kot je povedal gospod Židan, obiske iz Kitajske. Po drugi strani se nekateri poslanci dnevno na nek način izjavljajo o neodzivnosti Vlade, delijo neke nauke o tem, kako se stvarem streže, nas podučujejo, kaj je varčno in kaj je potratno. Najtežje je pogledati vase in pomesti pred svojim pragom, vendar moram reči, da je to gospod Gorenak naredil korektno v sami predstavitvi stališča. Imeli pa smo že v preteklosti na nek način pridige, kako lahko iz svojega žepa poravnavamo stroške za kave in kako si nekateri zaslužijo hvalnico na tej poti. Mislim, da to ni prava konstruktivna pot. Premalo poznam seveda razloge, spoštovani in spoštovane, zakaj so reprezentančna sredstva po ministrstvih porazdeljena tako, kot so, zakaj so kontirana oziroma zabeležena na takšen način. Verjamem pa, da ne kar čez palec, in vem, da bo gospod minister Dejan Židan seveda za svoj resor znal pojasniti vsak cent, vsak evro, za kaj je bilo sredstvo na takšnem ali drugačnem kontu knjižen. Na koncu bi vendarle rad povedal, da bom na nek način z zanimanjem poslušal današnjo razpravo. Verjamem na nek način, pa naj ne izzveni preveč naivno, v dobronamernost vprašanja, vendar bom skušal v debati odreagirati na vsako manipulacijo, na vsak govor, ki bo šel čez neke realne osnove, ki se bo bližal predvsem populizmu. Socialni demokrati smo za to, da si nalijemo čistega vina, da se pove, za kaj, čemu in kakšna sredstva so namenjena, nismo pa za to, in vemo, da v tej zgodbi ne moremo zmagati, da se bo gospoda ministra Dejana Židana kot edinega ministra v vladi pribijalo na križ zaradi narobe knjiženih kontov oziroma sredstev, ki so bila v preteklosti. Upam, da bo ta razprava šla v pravo smer in da bo predvsem javnost tista, ki bo znala oceniti, kdo ima prav in kdo ne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Miha Kordiš bo predstavil stališče Poslanske skupine Združene levica. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Podatki o planirani in dejanski porabi denarja za reprezentanco, ki jih je Državnemu zboru posredovala Vlada, kažejo ekscesno porabo teh sredstev na kar nekaj ministrstvih. Minister Židan je v prvi polovici leta porabil 157 % sredstev za reprezentanco. To zelo slabo opravičuje z nepredvidenimi stroški, kot so obiski kitajske delegacije in udeležba na sejmu. Vse to kaže na zelo slabo planiranje; planiranje, pri katerem si v vladi praktično sami postavljajo omejitve in pri tem očitno niso sposobni predvideti dogodkov za pol leta vnaprej. Po eni strani vlada zagovarja varčevanje, zatiskanje pasu in fiskalno pravilo, po drugi strani pa njeni ministri na omejitve, ki so si jih sami postavili, sploh ne pogledajo. Kratkovidnost vladnih ukrepov, slabo načrtovanje, nesposobnost predvidevanja že kratkoročnih, kaj šele dolgoročnih ukrepov je sploh simptomatično za to vlado in na to v Združeni levici že večkrat opozarjamo – tam dol, ali je lahko tišina, prosim, medtem ko predstavljam stališče? Hvala. Poleg ministra Židana so slabo načrtovali ali pa brezobzirno zapravljali denar za reprezentanco še minister Peter Gašperšič, ki je v tem času porabil že 295 % letne dodelitve. Z 221 % letne porabe mu sledita ministrica Julijana Bizjak Mlakar, s 175 % pa ministrica Maja Makovec Brenčič. Ti podatki so zaskrbljujoči že sami po sebi, še bolj zaskrbljujoči pa je, da so za vlado to očitno gole številke in da nikogar, še posebej pa ne ministra za finance ali pa predsednika Vlade ti podatki ne skrbijo. Ko je že govora o reprezentanci, ne moremo mimo enormne reprezentance Ministrstva za zunanje zadeve, ki sicer ne presega dodeljenih sredstev. Vendarle pa glede na količino dodeljenih sredstev za reprezentanco dosega daleč najvišjo število, kar pol milijona evrov letne dodelitev ima MZZ. Poročila o zlorabah teh reprezentančnih sredstev pa so tudi letos prišla s tega ministrstva oziroma bolj natančno z diplomatskih predstavništev. Letos smo poslušali o zlorabah službenih kreditnih kartic, v preteklosti pa so se iz teh sredstev kupovale nerazumne količine macol, krampov in drugih diplomatskih orodij. V Združeni levici smo mnenja, da je nedopustno tako ekscesno preseganje dodeljenih reprezentančnih sredstev nekaterih ministrstev v tej vladi. Pri tem se sprašujemo, ali je nekdo, ki tako brezobzirno zapravlja ali še huje, samo slabo planira, sploh primeren za mesto ministra. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov.
Spoštovani predsedujoči, minister, kolegice in kolegi! Redko je izglasovan predlog opozicijskega poslanca ali poslanke o odgovoru ministra na poslansko vprašanje. Tokrat je vsebina vprašanja oziroma še bolj odgovora očitno tako problematična, da so temu pritrdili tudi koalicijski poslanci. Preglednost je ena izmed pomembnih lastnosti urejene pravne države. Dobro načrtovanje proračuna je garancija za nemoteno delovanje države in državnih organov oziroma proračunskih uporabnikov. Skozi dobro načrtovan proračun se lahko izraža tudi načelo pravičnosti in sorazmernosti. Iz odgovora ministra Židana na poslansko vprašanje vsega tega ni zaznati. Minister je v letošnjem letu že do jeseni za kar dobrih 20 tisoč evrov presegel načrtovana sredstva za reprezentanco na Ministrstvu za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano. Raje sploh ne pomislimo, koliko bo znašal presežek porabljenih sredstev ob koncu leta. Čudi nas to, da je v stroške letošnje reprezentance vključen obisk kitajske delegacije novembra lani. Kako je to mogoče? Krščanski demokrati smo neprijetno presenečeni, saj ta dejstva kažejo na dvoje; ali zelo slabo proračunsko načrtovanje na kmetijskem ministrstvu ali pa na pretirano razsipnost. Ob današnjem stanju kmetijstva in gozdarstva je to, milo rečeno, nespodobno. Z vidika celotnega proračuna sicer res ne gre za enormno velika sredstva, ampak proračunski red se prične z manjšimi zneski. Kdor je v malem zvest, je zvest tudi v velikem. Koliko minimalnih plač in koliko kmečkih pokojnin bi lahko izplačali iz te porabe? Krščanski demokrati menimo, da mora minister Židan nujno napraviti red pri načrtovanju in pri izvajanju proračuna na svoje ministrstvo. Poraba naj bo jasna, pregledna in varčna.
Hvala lepa. Gospa Urška Ban bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra, izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Spoštovani gospod minister, spoštovani kolegi in kolegice! Bom na kratko predstavila stališče tudi Poslanske skupine SMC v zvezi z obravnavano tematiko oziroma točko dnevnega reda današnje seje. Vlada Republike Slovenije je že v letu 2009 sprejela Uredbo o stroških reprezentance, ki urejajo porabo sredstev za reprezentanco, omejitev stroškov in vodenje evidence stroškov reprezentance pri vseh vladnih proračunskih uporabnikov. S tem se je na enoten način uredilo področje, ki je bilo pred sprejetjem uredbe urejeno zelo različno. Sprejetje uredbe je bil tudi eden izmed varčevalnih ukrepov, katerega namen je bil znižanje stroškov reprezentance. Ti zneski se od leta 2009 niso povečevali, nasprotno, so se zniževali, kar je prispevalo k racionalnejši porabi sredstev za namene reprezentance. Proračunski uporabniki so namreč tisti, ki so dolžni v okviru omejitev, ki jih določa uredba, sredstva uporabljati ob predpogoju ustreznega načrtovanja. Stroški reprezentance za vse organe državne uprave na nivoju predlagatelja finančnih načrtov so se po sprejetju že omenjene uredbe v letu 2009, kot že rečeno, precej znižali. Če pogledamo konkretno porabo skozi zadnjih nekaj let, ugotovimo naslednje. V letu 2007 so znašali skupni stroški reprezentance slabi 7,5 milijona evrov, v letu 2008 12,5 milijonov evrov. V letih 2009, 2010 in 2011 2,5 milijona evrov, to so bila leta po sprejetju uredbe, in v letih 2012 do 2014 ta poraba ni presegla 1,5 milijona evrov. Kaj zajemajo oziroma vključujejo ti stroški, o katerih se in se bomo pogovarjali danes? V skladu z uredbo gre za stroške, ki nastajajo v organu zaradi sodelovanja s fizičnimi in pravnimi osebami zaradi naslednjih dogodkov: pogostitev na uradnih in delovnih sestankih, delovnih in uradnih zajtrkih, sprejemih, svečanih obredih in sprejemih, ki so del priprave in izvedbe protokolarnih dogodkov, opredeljenih z Aktom o določitvi protokolarnih pravil, ki se tičejo predsednika Vlade Republike Slovenije in Ministrstva za zunanje zadeve Republike Slovenije, pogostitev na strokovnih seminarjih in konferencah, ki jih organizira organ, in nakup priložnostnih daril in drugih stroških reprezentance po posebni in pisno obrazloženi vnaprejšnji odločitvi predstojnika organa. To porabo torej je treba postaviti v širši koncept, saj ne gre zgolj za trošenje in porabo proračunskih sredstev kar tako, ampak lahko to štejemo kot del gospodarske diplomacije, ki se odraža tudi v pozitivnih učinkih, na primer, na trgovinsko menjavo in posledično višjo gospodarsko rast. Proračun za leto 2015 je državnim organom za tovrstne stroške reprezentance namenil dobrih 1,5 milijona evrov, v prvi polovici leta je bilo skupno realiziranih nekaj več kot 750 tisoč evrov oziroma približno 49 % načrtovanih sredstev. Realizacija torej ne presega planiranih vrednosti. Na letnem nivoju leta 2015 predstavljajo stroški reprezentance slabih 0,02 % celotnega proračuna Republike Slovenije. Če se sedaj konkretno osredotočim na Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, je ta v letu 2015 za celotno ministrstvo načrtovalo 36 tisoč 429 evrov na podkontu za reprezentanco. Od tega integralnih sredstev nekaj več kot 17 tisoč evrov in namenskih sredstev 19 tisoč evrov, za točko EU sredstva in Slovenska udeležba pa ministrstvo ni načrtovalo izdatkov. V prvih šestih mesecih je ministrstvo skupno za reprezentanco potrošilo nekaj več kot 57 tisoč 500 evrov, kar presega načrtovane zneske. Minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejan Židan je visoko porabo za reprezentanco pojasnil z dvema dogodkoma, ki v fazi načrtovanja proračuna iz objektivnih razlogov nista bila oziroma nista mogla biti predvidena, sta se pa zgodile v letošnjem letu, in sicer je ministrstvo gostilo obsežen obisk kitajske delegacije, prav tako so sofinancirali udeležbo na sejmu v Nemčiji. Precejšnji delež sredstev iz proračuna za reprezentanco je bil po ministrovih besedah potrošen tudi za promocijo Programa razvoja podeželja. Vsekakor smo v Poslanski skupini SMC mnenja, da je uspešna promocija Slovenije in njenega velikega potenciala v kmetijski dejavnosti ključnega pomena. Promocija proizvodov slovenskih kmetijskih proizvodov namreč povečuje konkurenčnost slovenskega kmetijstva, pomembna pa je tudi za dvigovanje stopnje prepoznavnosti Slovenije kot turistične destilacije v ciljnih javnostih. Se pa postavlja vprašanje, ali se sredstva za reprezentanco knjižijo in planirajo v skladu z enotnim kontnim načrtom, ki je sestavni del Pravilnika o enotnem kontnem načrtu za proračun, proračunske uporabnike in druge osebe javnega prava, in že prej omenjeno uredbo, ki ureja porabo sredstev za reprezentanco, omejitev stroškov reprezentance in vodenje evidence stroškov reprezentance pri vseh vladnih proračunskih uporabnikih. Glede na uredbo stroški organizacije promocijskih dogodkov in promocijskih daril za namene predstavitve Republike Slovenije doma in v tujini namreč ne spadajo med stroške reprezentance. Na nepravilnosti pri posameznih knjižbah v revizijskih poročilih zaključnega računa proračuna Republike Slovenije vsako leto ugotavlja in opozarja tudi Računsko sodišče. Kaj lahko se torej zgodi, da zneski na kontih zaradi administrativnih napak pri kotiranju ne odražajo dejanskega stanja, temveč običajno izkazujejo višje zneske od dejanskih. V Poslanski skupini SMC zato od vseh proračunskih porabnikov pričakujemo, da bodo sredstva za reprezentanco in seveda tudi za vse ostale proračunske postavke najprej planirali v skladu z realno oceno realizacije za naslednje leto in jih nato porabljali in jih računovodsko evidentirali v skladu s pravili stroke. V današnjem konkretnem primeru, ki je osrednja tema razprave, pa pričakujemo, da bo minister odgovoril na vsa vprašanja ter pojasnil oziroma podal podrobnejše poročilo o porabi sredstev za reprezentanco. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Nadaljeval bom tam, kjer sem prej končal, ker mi je časa zmanjkalo. Hotel sem pa reči naslednje. Ko človek prebira te številke, se vpraša, ali ima vlada kakšen vpliv na posamezno področje – kot sem vam prej že porabo teh sredstev za reprezentanco razlagal. Prej sem že razlagal, kako je leta 2012 bilo v času Janševe vlade, kako je bilo leta 2013, ko je tudi Alenka Bratušek, takratna predsednica vlade temu sledila in ni višala teh sredstev, v letu 2014 pa so se že kar krepko povečala ta sredstva. V letošnjem letu pa, če bi trendi šli tako naprej, kot so šli prvega pol leta, bo povečanje še veliko bolj enormno. Je pa treba reči še nekaj, poglejte, zunanje ministrstvo je eno od tistih, ki kar precej porabi, ampak zanimivo, leta 2012, ko je bil tam isti minister kot leta 2014 ali pa leta 2015, je bila tam poraba 476 tisoč. Letos je pa že 550 tisoč. Se pravi, da lahko en sam minister oziroma da lahko tudi predsednik vlade ali vlada vpliva na ministre in jih spusti malo bolj na zemljo ali pa jim dovoli, da hodijo malo višje. Tudi posameznik lahko vpliva, lep primer vplivanja posameznika je pravzaprav predsednik države, če dobro pogledate številke. Poglejte, leta 2009 je bilo tam planiranih, ker je tam bil gospod Danilo Türk, planiranih 278 tisoč evrov, leto dni kasneje enako, leta 2011 kar 345 tisoč evrov. S prihodom gospoda Pahorja pade za 200 tisoč evrov, za 200 tisoč evrov, na 132, zdaj pa celo tam na 107. Osebno menim, da je v letošnjem letu pač verjetno že tako znižal, da ne bo več s temi številkami skozi prišel. Hotel sem pa poudariti še naslednje. Poglejte, imamo dve strukturi, ki sta precej primerljivi; vojsko na eni strani, na drugi strani pa policijo. Eni imajo 6, 7 tisoč zaposlenih, eni imajo 8 tisoč, policija precej več zaposlenih. Policija ima to strukturo razdeljeno po celi državi, veste, da ima vsaka bivša občina policijsko postajo in tako dalje. Zdaj pa poglejte številke za letošnje leto: Ministrstvo za obrambo 195 tisoč evrov, notranje ministrstvo 17 tisoč evrov, s tem da je obrambno ministrstvo pravzaprav že skoraj vse porabilo, ne, je šlo že čez polovico, tako moram reči, notranje pa še polovice ni porabilo. Sprašujem se, kakšna merila in kriterije imamo. Vlada v drugem odgovoru na moje poslansko vprašanje tolmači, kako so kriteriji jasni, kako so predpisani, kako je vse jasno kot beli dan. Ja, meni že ne! Kako, po kakšni logiki ima lahko nekdo na obrambi 195 tisoč evrov, nekdo na notranjih zadevah pa 17 tisoč evrov za te namene. Tu ni nobene logike. To logiko sicer poznam, ker sem jo občutil na svoji lastni koži. Pojdite pogledat direktorja Policijske uprave Ljubljana z 2 tisoč zaposlenimi in ima nič evrov, da smo si na jasnem. Nič evrov! Če pridete v vlogi Komisije za nadzor varnostnih in obveščevalnih služb k njemu in če reče, boste pili kavo, vedite, da jo je plačal sam ali pa je kilo kave kupil v trgovini in jo prinesel tajnici. Na kaj hočem s temi številkami opozoriti? Opozarjam na to, da so stvari popolnoma neprimerljive in neurejene, vlada pa trdi, da so urejene – vsaj v odgovoru na poslansko vprašanje od včeraj. Delno se bom odzval že kar zdajle v tem svojem nastopu na to, kar je gospod Židan govoril. Poglejte, 28. 8. ta ista vlada s tem istim predsednikom vlade in vsi ministri so isti tam sedeli, kot so zdaj, potrdi odgovor na moje poslansko vprašanje in pravi, da je bilo v prvi polovici leta – poslušajte številko! – 751 tisoč in nekaj porabljenega denarja. Potem pa 23. 10., se pravi, da sta minila dva meseca, pa ta ista vlada v istih prostorih, ob istih ministrih in ob istem finančnem ministru in ob istem MFRAC, da smo si na jasnem, torej programu, ki te zadeve beleži, sporoči na moje poslansko vprašanje, česar je sploh nisem vprašal, ampak zdaj so pa to sporočili še enkrat, da so porabili 776 tisoč evrov ali 25 tisoč več. Se pravi, imamo dva odgovora iste vlade, istih ministrov v razmiku dveh mesecev in razlika je za 25 tisoč evrov. Zdaj si ne znam več razložiti. Če zdaj poslušam ministra Židana, potem ne sedi pravi človek tu. Potem bi bilo bolje, da rečemo, bomo drugič nadaljevali, pa kakšnega bolj hudega, bolj zapravljivega ministra sem poklicali. Ampak problem je v vladi, ne v meni, ne zdaj mene debelo gledati, če ta ista vlada dvakrat sporoči različne podatke. Tudi pri vas, minister, je bilo pač najprej sporočeno, da ste porabili 58 tisoč evrov, zdaj je pa 18 tisoč evrov kar naenkrat. Težko rečem, da lahko nadaljujemo debato in smo kritični do ministra, ki je tu z nami, ali bi moral kak drug minister tu sedeti. Zdaj pa res ne vem več. Ampak na to morate vi odgovoriti, ki ste v koaliciji, vi, ki sestavljate vlado, jaz nimam nobenega vpliva na to vlado kot opozicijski poslanec. Minister, a veste, tisto, kar ste rekli, zeleni teden pa prostor pa kitajska delegacija – eh, kaj vam naj rečem? Program podeželja – uredba je. Ne trdim, da ste vi ta kosila pojedli s svojimi prijatelji ali kaj vem kaj, to bi bilo nepošteno. Ampak ne vem, no, Program podeželja ne sodi v reprezentanco, no, saj je uredba, kjer piše, da so to kosila, poslovna darila, to, tisto, ono. Za tujino je pa posebej predpisano. In še posebej je določeno, kaj ne sodi v strošek reprezentance, recimo. Potem, recimo, najem prostora. Dvomim, da je to strošek reprezentance. Potem kitajska delegacija, ne vem, kitajska delegacija je bila novembra 2014 pri nas. Dopuščam možnost, da so račune poslali kreativno dva meseca kasneje. Ne vem, lahko je knjiženo v januarju, ne vem. Ampak mi tega podatka nimamo. Skratka, problematiziram to, na kakšen način vlada to sporoča. Če se pri proračunu, če se pri številki 750 tisoč, kar je manj kot en milijon, zmoti za 25 jurjev, 25 tisoč evrov, sedaj pa dajte to na 8 milijard. Če daste to na 8 milijard, se tam lahko zmotijo za 800 milijonov – za eno tisto železniško progo tam doli, ali kako? Torej, imamo lahko zaključni račun, v katerem bo napaka za 800 milijonov – pa kaj? To ni v redu, gospe in gospodje. Res ni v redu. S stališča poslanske skupine, pri katerem sem, bi vendarle rad še rekel nekaj besed. Vlada neke vrste zmešnjava. Nisem več prepričan, da imamo pravega ministra, da ga zmasiramo in mu povemo, da je slabo planiral ali preveč zapravljal, ker imamo sedaj dvojne podatke. Verjetno bi moral kdo drug potem tu, ali kako? Nevarno bi bilo, če bi danes govorili o ministru, ki je z nami, ker so drugi večji potrošniki, pa manj upravičeno, po mojem mnenju. Drugič, zelo nerodno bi bilo, da bi govorili o odstotkih. Če bi govorili o odstotkih, bi tu moral sedeti minister za gospodarstvo. On je 100 % prekoračil zadevo. Ampak spet bi bilo nepošteno, če so mu pa planirali tri jurje. Dragi moji, če je mu nekdo planiral 3 tisoč evrov namenskih sredstev, recimo. Ja, kako naj sedaj s tem gre skozi? Torej bi bilo nekorektno ga napadati. Po drugi strani je pa tako, da imamo na eni strani posamezna ministrstva in posamezne proračunske porabnike in mogoče celo tiste, ki niso ministrstva, si lahko pogledate v poslanskem odgovoru Vlade z 23. tega meseca, je objavljen na portalu Državnega zbora, boste videli, da imamo na eni strani ministrstva, ki bi jim morala ta vlada hudo postriči peruti na tej postavki. Na drugi strani imamo pa ministrstva, ki se obnašajo, ne bom rekel, preveč varčevalno. Sam sem že bil tak, da sem zahteval, da kavo kupujejo ljudje v kabinetu sami, pa tudi jaz. Cilj je torej neko poenotenje, po mojem mnenju. Samo Vlada v tem odgovoru, ki ga je posredovala v petek, pravi, da je vse v redu, da so merila in kriteriji jasna, poslali so nove številke, zmotili so se za 25 jurjev, pa še opravičili se niso. Ko bi se vsaj opravičili, da so tisti podatki bili napačni! Tako pa ne vem, ali imam prave podatke iz julija ali so pravi ti, od prejšnjega petka. Ko bi vsaj to napisal nekdo, pa bi poslal tak odgovor v Državni zbor, pa bi rekel, da tisti podatki niso bili v redu. Če sem hudoben, če bi bil hudoben, potem bi sedaj privijal ministra z vsemi tistimi poslanskimi kosili, pa koliko penzije je zapravil, pa koliko plač minimalnih je zapravil in tako naprej. Saj pravzaprav to vse Vlada podpisala pod odgovorom. In minister nima kaj jamrati pri tem. Vlada se je podpisala. Ampak Vlada je pa poslala drug odgovor, ki je pa čisto drugačen. Torej imamo problem. V vsakem primeru imamo problem. Globalno gledano, gospe in gospodje, to je treba tudi povedati, globalno gledano smo sredstva za reprezentanco hudo znižali v zadnjih šestih letih. Še najbolj vlada Janeza Janše, sedaj pa spet trend navzgor. Sedaj bi bilo pa res dobro, da pri proračunu, ki ga bomo sprejemali, ste malo pozorni na te zadeve in oklestite kakšnega ministra za kakšnih 10 ali 20 tisočakov tudi na postavki reprezentanca. Namreč, za letošnje leto, poglejte, za leto 2015 je planiranih milijon in pol, ampak porabljenih v prvih 6 mesecih 860 tisoč, navajam vladne podatke. Če bo šlo tako naprej, če bi šlo tako naprej do konca leta, bomo, boste, bodo naši ministri in vsi ostali porabili 189 tisočakov več, kot jim je dovoljeno, več kot jim je dovoljeno. In je kar prav, da o tem govorimo. Nekaj izstopajočih moram še ven potegniti v tem stališču. Glejte, mi imamo zelo skromne porabnike, ki jim bodo tisti, ki bodo za njimi prišli, zelo nehvaležni. Recimo, predsedniku Državnega zbora bo njegov naslednik nehvaležen. Zakaj? Ker je predsednik Državnega zbora hudo znižal porabo in mu nimamo kaj očitati, mi smo v Državnem zboru na 24, slabih 25 tisočakih v tem času, plan je sicer 70 tisoč bil, nekoč leta 2009, pa kar 143 tisoč. Se pravi, da je to hudo znižano. Enako velja, recimo, za Ustavno sodišče, v nekaj letih je padlo s 40 tisoč na 12 tisoč, če želite; enako velja za predsednika republike, padlo je, hudo je padlo. Iz tistih, oprostite, snobovskih časov gospoda Türka do danes je to hudo hudo padlo. Imamo pa na drugi strani izstopajoče navzgor. Zdaj ne vem več, kateri so najbolj natančno glede na čudne odgovore Vlade. KPK, recimo, tam ni nobenega šparanja, od leta 2009, 2010 do danes so povišali za 100 odstotkov. Res je, da gre za male številke, ampak oni so povišali za 100 odstotkov. Sova, zanimivo, če o odstotkih rečem ene 700 odstotkov so šli gor od leta 2009 do 2014. Res pa je, da so številke skupne majhne, da smo si na jasnem, to so pa male, to je pa tudi res. Urad Vlade za Slovence – glejte, mogoče bi pa ta minister bil primeren za tukaj sedeti. Ja ne, ne, ne nič, gospod Prikl, nič ne vzdihujte, bo kakšen mikrofon počil. Leta 2009 je bila tam poraba 8 tisoč 127 evrov, leta 2014 pa 15 tisoč. Ja treba mu bo povedati, da ne bo to v redu, pa tistih 8 tisoč poslati kam drugam, recimo, med penzije, pa bi bilo čisto v redu. In še in še bi lahko naštevali, še in še bi lahko naštevali. Saj takšnih številk boste našli, kolikor hočete, kolikor hočete bo takšnih številk. Za zaključek tega stališča; mi glasovali ne bomo, to veste, da ne bomo glasovali, ampak prav bi pa bilo, da bi vsaj vodja največje poslanske skupine, ki je seveda ni, mogoče predsednik Državnega zbora, ki je z nami, ki spada tudi med tiste, ki so bolj škrti oziroma niso zapravljivi, malo dvignil glas na vladi in dosegel to, da vlada se ne obnaša tako, kot se obnaša, ko pravi, saj je v redu, imamo uredbo, imamo ono za porabo v tujini, vse imamo predpisano, vse je urejeno – ni urejeno! Gospe in gospodje ni urejeno! Na finančnem ministrstvu se morajo usesti kot posledica te razprave po mojem mnenju in morajo spisati neko novo uredbo in pri planiranju sredstev za reprezentanco poleg starih številk uporabljati še malo možganov, po mojem mnenju. Potem ne bomo prišli v situacijo, ko bo, tako kot sem prej rekel ti dve številki, koliko boste imeli, ne vem, 195 tisoč evrov na obrambi pa 17 tisoč na notranjih zadevah. To je nepošteno do tistih ljudi tam zaposlenih. Se pravi, do vseh zaposlenih na notranjih zadevah, čisto nepošteno. Pri zunanjemu ministru se popolnoma zavedam, smo si za jasno, da se zavedam, da so notri šteti stroški reprezentance, veleposlanikov in tako dalje in tako dalje. Tega se zavedam, ampak če ima vsak veleposlanik x,y denarja za potrebe reprezentance, potem mi dovolite, da vam rečem, da si tudi direktor Policijske uprave Ljubljana zasluži kakšnega jurčka, ker zdaj ima nulo. Ja, v tem kontekstu si predstavljam to poenotenje, v tem kontekstu si predstavljam pač neko novo metodologijo za planiranje reprezentančnih sredstev, ker resnično obramba izstopa, to je treba priznati, in mi nobenega elementa ne vidimo, po katerem bi morali obrambi pustiti toliko sredstev. Izstopajo tudi, če želite, zunanje zadeve, delno upravičeno iz razlogov, kakršni so, pri vseh ostalih pa že več ne vem, sploh pa ne pri ministru, ki je z nami, glede na to, da Vlada pošlje enkrat takšne enkrat pa drugačne podatke. Mislim, da bi bilo dobro, da strpno nadaljujemo in da pripeljemo do nekega cilja, ki se mu bo reklo poenotenje teh kriterijev, tako da bo neka optimalna poraba teh sredstev, ki na eni strani ne bo, bom rekel, posamezne nosilce funkcij ali karkoli postavljala v neki položaj, ko jih bo sram pri sprejemu kakšnih tujih državnikov, ker tudi to lahko imamo. Po drugi strani pa seveda, da bo tiste, ki pa res imajo preveč, jim pa enostavno črtala in vzela. To bi bil smisel, po mojem, današnje razprave. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Franc Jurša.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav tudi ministru, predlagatelju kolegu Gorenaku in seveda vam vsem v dvorani! V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije smo vedno menili, da morajo biti sredstva reprezentance proračunskih porabnikov skrbno načrtovana in takisto porabljena. To sicer spremljajo pristojne institucije, službe, vendar se tudi nam zdi prav, da se glede tega vsake toliko časa zastavi kakšno poslansko vprašanje. Tako razumemo, saj je kolega Gorenak zastrigel z ušesi, ko je prebral podatke o stroških reprezentance na kmetijskem ministrstvu, a istočasno moram priznati, da mu je minister Židan odgovoril zelo korektno, predvsem pa natančno. Naštel je nepredvidene stroške, ki se včasih vseeno pojavijo, govoril pa je tudi o zapletih s posameznimi podkonti in spremembami, ki bodo potrebne. Do tu vse dobro in v redu. Žal je sledilo populistično izvajanje, ki ga v Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije nikoli nismo in ga tudi sedaj ne podpiramo, saj smo mnenja, da je parlament prostor za umirjeno in tehtno razpravo, ki temelji na dejstvi, s strani kolega Gorenaka pa smo bili priča lekciji iz višje matematike. Postregel nam je z izračuni, koliko kosil, štipendij ali kmečkih pokojnin predstavljajo sredstva reprezentance po ministrstvih. Kolega Gorenak, kot veste, mi upokojence, socialno ogrožene jemljemo zelo resno. V Poslanski skupni Desus si na vse kriplje prizadevamo, da bi jim omogočili dostojno življenje, kar je ob sprejemanju letošnjega proračuna očitno. Prav tako pa resno jemljemo institut države, kar pa pomeni med drugim tudi to, kako se predstavljamo v tujini. Ministrstvo za zunanje zadeve, ki ste ga v svojem vprašanju takoj izpostavili, ni v državi, pač pa predstavljajo v tujini. Prepričan sem, da veste, da stroški reprezentance ministrstva vključujejo več kot 50 diplomatsko-konzularnih predstavništev. Prepričan sem tudi, da ste si ogledali podatke, iz katerih je razvidno, da je ministrstvo v pol leta porabilo le 39 % predvidenih sredstev. Zakaj torej na takšen način prevračati številke? V Poslanski skupni Desus smo glasovali proti takšni razpravi, saj iz izkušenj dobro vemo, kam bo zavila. Po močnem udarcu na prvo žogo, v želji po hitrem golu smo vseeno pričakovali, da jo boste vsaj po nekaterih predstavljenih podatkih umirili in si ustvarili pregled na terenu. Vendar ne, sedaj nas vse tukaj zopet čaka mukotrpno preigravanje na sredini igrišča in sprejemanje simuliranja poškodb. V razmislek vsem, ki ste glasovali za današnjo razpravo, pa to – se vam res zdi, da so te razmere, v katerih se naša država nahaja, primerne za politični pingpong? V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije mislimo, da ne.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Kot prvi ima besedo dr. Vinko Gorenak kot predlagatelj.
Hvala lepa. Mislim, da sem začel izjemno korektno. Ne vem, sedaj pa, gospod Jurša, glede na to, da vi nabijate z nekorektnimi, boste slišali naslednje. Planirana sredstva za reprezentanco v Ministrstvu za zunanje zadeve so 517 tisoč evrov, to je pol milijona. Grozno veliko. Porabljena so bila 228 tisoč evrov. Vi, ko se zavzemate za upokojence, a ne, ali pa delavce – saj veva, kako je, 900 minimalnih plač je to. 900 minimalnih plač. Do konca leta 2015 bo to 2 tisoč 280 kmečkih pokojnin. Gospod Jurša, 2 tisoč 280 kmečkih pokojnin je to! Do konca leta 2015 bo to 86 tisoč 116 razkošnih poslanskih kosil, tistih, ki midva jeva tukaj dol. 6 evrov damo za eno. Včasih me sprašujejo, če nam kuhajo kakšni tuji priznani kuharji iz Francije, kako pa je, pa veva. Ampak če ste hoteli slišali, vi očitno to hočete slišati, ker ste me napadli, me boste pa pač nazaj. Poglejte, vas poslancev je, jaz sem računal na deset, sedaj vas je menda enajst. Poglejte, to je 8 tisoč 611 kosil na poslanca Desusa ali 32 let lahko vsi zastonj jeste tukaj spodaj. Vsi poslanci Desusa zastonj lahko 32 let jeste tukaj spodaj, toliko porabi za reprezentanco zunanji minister. Žal sem vam to moral povedati, kljub temu da bi lahko še kateremu drugemu ministru to povedal, ampak so bili drugi, se mi zdi, da bolj korektni v teh nastopih. Hvala, ker ste me poslušali.
Besedo ima minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejan Židan.
Hvala, gospod predsednik. Samo bi rad odgovoril, prej je bilo vprašanje, ali je ministrstvo načrtovalo udeležbo na sejmu Zeleni teden v celoti. V celotnem znesku je ministrstvo to načrtovalo, podobno, kot je del načrta tudi udeležba na sejmu Agra in Natura tukaj v Ljubljani. Je pa bilo vse na postavki Službe za odnose z javnostjo in promocijo in je potem prišlo do tega, da je bilo knjiženo, mislim da, 12 tisoč – sedaj govorim nekaj na pamet – pod reprezentance ministrstva. Ampak to je projekt, ki je načrtovan, in to ni nek, ki ga nismo načrtovali. Podobno tudi, kar se tiče Programa razvoja podeželja. Tudi tukaj se zavedamo, tukaj po uredbi moramo načrtovati, je pa res, da je bilo načrtovano samo na koncu material in storitve, ne pa na pravem podkontu. Torej, bilo je načrtovano, sem pa že pred tem povedal, da napake, ki so se pa zgodile, pa so se v bistvu tudi sedaj popravile. Dejansko pri samih knjižbah, sam sem se kar dosti pogovarjal z našimi ljudmi, ki tako na ministrstvu kakor tudi na organih knjižijo potem na podkonte in na podlagi tega je tudi bila potem moja prošnja, zahteva, da se opravi z vodstvom pristojnega direktorata na Ministrstvu za finance pogovor, tako da bomo imeli o nekaterih stvareh enako ali podobno mnenje. Na podlagi tega je potem tudi ta tabela, ki je bila posredovana in je drugačna, kakor je bila posredovana pred dvema mesecema. To priznam, edino, kar bi si želel, je to, da bi že prvič dobilo tudi ministrstvo tabelo v vpogled, kjer bi ugotovili logično napako, da nekje, če se načrtuje 36 tisoč evrov in potem tabela kaže 60 tisoč evrov uporabe, se takoj vprašaš, kaj se je zgodilo. Ali se je res trošilo ali se je vse dobro knjižilo, kakor bi se moralo knjižiti? Meni je žal, da dejansko nam ni takrat Ministrstvo za finance poslalo kakor tudi nekaterim drugim ministrstvom, da bi se lahko pravočasno odzvali, in tudi verjamem, da mogoče celo te današnje razprave ne bi bilo. Hvala.
Besedo ima gospod Zvonko Lah. Pripravita naj se gospa Ljudmila Novak in gospod Marijan Pojbič.
Hvala lepa, predsednik za besedo, lep pozdrav ministru, kolegicam in kolegom! Pridružil bi se razpravi gospoda Gorenaka, glede na to, da ni bilo potrošeno na temu ministrstvu 58 tisoč evrov, ampak 18 tisoč evrov. Nimamo kaj očitati in tudi ne bi glede na 58 tisoč evrov, če bi bilo porabljenih glede na ministrstvo, kakršno ga minister vodi. Večkrat sem v svojih razpravah že povedal, da če nam nekaj ne uspeva, pojdimo pogledati, zakaj pa sosedom to uspeva, pa bi bilo koristno verjetno porabiti tudi kakšna sredstva za to, da bi ministrstvo bolj delovalo ali pa kakšnega uradnika poslati tudi v tujino, da bi videli, kako sosedje to delajo. Zato ne gre za očitek sama poraba sredstev, če so sredstva koristno porabljena, so tudi gospodarno porabljena in mislim, da jih ne bi bilo težko upravičiti. Za to gre. Res težko je planirati na začetku leta, ko se sestavlja proračun, koliko reprezentance bo določeno ministrstvo porabilo ne glede na prejšnja leta. In potem porabiti toliko, kot je bilo planiranega. Mislim, da iz tistega obdobja planskega gospodarstva smo že šli, ampak se je treba obnašati racionalno in tudi današnji situaciji v državi primerno. Obdobje debelih krav je šlo mimo in se je treba tako tudi obnašati. Na Ministrstvu za kmetijstvo pa mislim, da je ministrstvo malo drugače [[…]]Tudi imeli smo nekaj obiskov odborov za kmetijstvo iz drugih držav in tudi sami bili povabljeni, kar mislim, da je zelo koristno za samo delo tudi odbora in parlamenta. Čeprav, v drugih ministrstvih ni te prakse, pa bi lahko tudi bila na marsikaterem, s tem namenom, da se malo vidi v tujini, saj zdaj ni več prepovedano ven hoditi, kot je bilo včasih, pa kaj videti. Mislim, da bi bilo zelo koristno. Tudi v tistem času, ko sem bil aktiven v lokalni samoupravi, smo šli pogledat, kako občine, lokalna samouprava deluje v tistih državah, ki imajo petdeset- in večletno tradicijo, smo bili zelo navdušeni, kako bomo pri nas hitro, v nekaj letih, na pravi poti in tudi veliko postorili; pa se je stvar ustavila pa je preteklo petindvajset let pa nismo kaj dosti postorili. Zato mislim, da kakšni takšni očitki, če je res upravičeno, niso upravičeni, sploh pa, če je bilo porabljeno toliko več denarja. Bi bilo pa verjetno treba, da vsak minister, ne samo za sebe, tudi za svoje uradnike, pravočasno in tudi gospodarno načrtuje ta sredstva. In če je narejeno neko poročilo, če so rezultatih od teh obiskov, o teh porabljenih sredstev potem ni nobenega problema. Mislim, da vlada ima tudi neko proceduro ali pa nek primeren način, da lahko to tudi kontrolira oziroma nadzoruje in da je pri planiranju teh sredstev tudi vsebinsko določeno, kam bodo ta sredstva šla. Toliko. Tako. Ne očitam, da je nek denar porabljen, če je porabljen koristno. Seveda je pa odgovornost na samem ministru in na predsedniku vlade, kam se ta sredstva porabijo in koliko se jih porabi.
Besedo ima gospa Ljudmila Novak. Pripravita naj se gospod Marijan Pojbič in gospod Franc Jurša.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Spoštovani gospod minister! Večkrat povem kaj o naših obiskih na terenu. No, pa se spomnim vsaj treh stvari, ki bi jih danes izpostavila. Bila sem v neki čokoladnici, kjer mi je lastnik užaloščen potožil, da so ga obiskali inšpektorji, vzeli vzorce čokolade, in ker na dveh čokoladah niso bile napisane vse sestavine, je dobil račun za 800 evrov. Si predstavljate, koliko čokolad mora za ta denar prodati? Ko obiščemo sirarno, mi lastnica pove, veste, prodajali smo na tržnici, in nekaj evrov ni štimalo – ne vem, 4, 5 evrov ali koliko je rekla –, mislim, da je rekla, da so dobili tisoč evrov kazni od inšpektorja. Sem bila na nekem sejmu, mi potoži tista gospa, ki je cvrla krofe, da jo je strah, če pride inšpektor, ker ji ljudje puščajo 10, 20 centov, pa ni vse tako, kot bi moralo v moji blagajni. Si predstavljate, gospod minister, kakšno kazen bi dobili vi, če bi vas obiskali inšpektorji in vas kaznovali po teh kriterijih, kot so kaznovali te uboge ljudi? Mislim, da bi prišli že skorajda lahko do kakšne milijončka, glede na količino denarja. Verjamem, da vi niste preveč pojedli, večkrat se mi pohvalite, da ste shujšali, tako da vam privoščim – malo sem se pošalila, upam, da mi ne zamerite. Verjamem, da tudi niste dali tega denarja v svoj žep, in verjamem, da je treba naše obiske, goste tudi primerno postreči. Z vsem tem se strinjam, vendarle če imamo planiranih za to 36 ali 37 tisoč evrov, moramo vendar biti pozorni, če potem porabimo enkrat več, potem je že potreben kar cel rebalans. In če so vaši uradniki tako napačno knjižili, potem mislim, da bi tudi zaslužili kakšne kazni, ali pa s pravili ni vse v redu, ali pa ne vedo točno, kako s tem postopati. Torej, najmanj, kar je treba, je treba stvari urediti, da bodo točne, da se ne bo treba izgovarjati, kaj je bilo vse narobe knjiženo, predvsem pa, da bodo tudi sredstva uporabljena racionalno, varčno in res za namene, ki so potrebni. Potem sprašujem vas, koga in kaj smo promovirali na sejmu Grüne Woche – namreč, to me sprašuje nek državljan. Če to pojasnite in, ali število v delegaciji ni nič omejeno. Poglejte, mi prihajamo do velikih absurdov. Nekoč sem nadomeščala našega poslanca v Odboru za zunanjo politiko, kjer so odločali, ali bo iz neke druge države prišla v delegaciji dva ali trije, ker samo dva sta bila od naše delegacije v neki drugi državi. Pa so napisali, da bodo sami poravnali stroške, pa smo hoteli to zavrniti. Potem, če jaz dobim vabilo neke naše zamejske organizacije kot članica Komisije za Slovence in bivša ministrica, da grem v Celovec na neko velik prireditev, ne dobim niti prevoza, moram to narediti na lastne stroške, ker se mi zdi dobro in pomembno, da se udeležim takšnega srečanja zaradi Slovencev, ne zaradi sebe. Ali to ni nič določeno ali to ni nič omejeno? Ali je bila to kakšna strankarska izmenjava, če pride. Res da je Kitajska velika država, tudi močno gospodarstvo, ampak da pride 150-članska delegacija, pa jo mi častimo, pa tudi ne vem, zakaj. Ali nimamo pri tem nobenih omejitev? Seveda, vsako ministrstvo nima enakih nalog, zato ena ministrstva potrebujejo več denarja kot druga, tudi to razumem. Včasih primerjamo nemogoče. Dobro se spomnim primerjave, da sem jaz večkrat potovala v tujino kot minister Erjavec, ampak sem prepričana, da je eno njegovo potovanje stalo precej več kot moje potovanje z avtom v Trst ali Celovec, čeprav je bilo to del mojega dela. Torej, lahko manipuliramo tudi s takšnimi stvarmi. Želim vam, da bi naredili tudi na vašem ministrstvu red oziroma da bi vlada sprejela neke enotne kriterije za to področje, ker se mi ne zdi dopustno, da nekje lahko zvozijo z minimalnimi sredstvi – in je prav, da smo racionalni in varčni –, nekje pa ni konca uporabe teh sredstev. Torej, da imate neka enotna merila, enotne kriterije, predvsem pa, da tako načrtujete, če se udeležujemo tega sejma Grüne Woche v Berlinu, potem verjetno smo to vedeli in bi lahko načrtovali. Da je bila delegacija 150-članska, verjetno nismo vedeli, pa vendarle bi morali postaviti tudi neke kriterije in omejitve. Tako želim, da bi vzpostavili tudi red na tem področju in potem ne bi bilo potrebnih takih razprav.
Besedo ima minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejan Židan.
Hvala. Samo, da vam odgovorim, spoštovana gospa poslanka, ker ste me konkretno vprašali za Zeleni teden v Berlinu. Zeleni teden je v celoti načrtovan, povedal sem pa, da znotraj Službe za odnose z javnostmi, in ta količina denarja, ki je načrtovana, se ni prekoračila. Ministrstvo tam financira razstavni prostor na 150 kvadratnih, tudi samo ureditev razstavnega prostora, zraven so gostinci zaradi slovenske hrane, zraven je pa tudi kmetijstvo in sama proizvodnja hrane; različna leta različno, eno leto vzamemo zraven, recimo, čebelarje, kot promocijo čebelarskega turizma in čebel v Sloveniji, potem turistične kmetije, potem prehranske firme, ki pač želijo biti prisotne. Skupni strošek tega je 56 tisoč evrov. Bi pa rad opozoril, da je to v bistvu sejem, ki traja 10 dni, je največji tovrstni sejem in ga obišče pol milijona, predvsem Nemcev, pa tudi marsikdo drug. Mogoče tudi zaradi tega nam iz leta v leto za nekaj milijonov naraste izvoz hrane v Nemčijo. Mogoče tudi malo zaradi tega smo prišli lansko leto na 10 milijard medsebojne blagovne izmenjave, pa mislim, da še dobro milijardo storitvene. Dovolite mi, to bi pa rad, prebral mnenje dveh udeležencev iz letošnje predstavitve. Prvo je Mlekarna Celeia. Dovolite, da preberem: "Za nas je bila udeležba na sejmu še ena pozitivna izkušnja. Imeli smo priložnost komunicirati in prodajati končnim potrošnikom in na ta način prišli do zelo koristnih informacij, kaj dejansko išče nemški kupec na policah v trgovinah. Dobili smo tudi kontakt trgovske hiše Kaiser, katero bomo kontaktirali v prihodnjih dneh in se dogovorili za sestanek. Od business do business sestanka pa smo si obetali veliko več, ampak je treba povedati, da to, to je bil sicer nov projekt Grüne Woche, ki letos še ni zaživel, in tukaj so bili naši razočarani. Kar zadeva nas, slovenski razstavni prostor je lepo urejen in tudi vsi, ki smo sodelovali, smo vsi, vsaj kar nas zadeva, odlično ujeli in dostojno predstavljali našo državo." Zraven sta bila prisotna tudi Pivka in Delamaris, to je sedaj neke vrste skupno podjetje. Dovolite, da še njihovo mnenje preberem: "Mi smo bili s sejmom zelo zadovoljni, kar smo iskali, smo dobili, in to je feedback navadnih ljudi. Kar se tiče ministrstva, ni nobenih pripomb. Želeli bi si, da se ta zanos nadaljuje tudi po sejmu, sploh pri iskanju novih kontaktov in dogodkov po Nemčiji in širom Evrope." Torej, sejem je bil enkratna izkušnja. Moram vam povedati, upam, da ne bo tudi tu očitkov, čez teden dni odhajam z delegacijo 33 slovenskih gospodarskih družb na Kitajsko, tudi tam ministrstvo financira udeležbo na sejmu in razstavni prostor. Verjamem, da tudi zaradi naših aktivnosti je izvoz hrane, ki je lansko leto znašal, mislim, milijon 700, leto pred tem milijon 200, letos, mislim, da, v polletju je znašal že skoraj 4 milijone in ambicije, zlasti na področju prodora vinarjev, so zelo velike, in tudi mlečne industrije, kar smo jim sedaj odprli trg. Takoj za tistim grem pa v Črno goro, ponovno z gospodarstveniki, ker gospodarstvo želi, torej sektor prehrane, da jim tudi preko tovrstnih aktivnosti pomagamo odpirati vrata. S tem, da ko gremo v Črno goro, pa to ministrstvo ne financira udeležbe na sejmu, ker je ni, ampak gredo gospodarstveniki, da naredimo konferenco business to business. Hvala.
Replika gospa Ljudmila Novak.
Morda ste me narobe razumeli. Nimam nič proti promociji. Potrebna je promocija, vendar reprezentanca je vendarle nekaj drugega. Zato je treba te stvari ločiti, kar ste že sami ugotovili.
Besedo ima mag. Dejan Židan, minister za za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano.
Dejansko govoriva, gospa poslanka, isto. Tudi sam se zavedam, da financiranje sejma, v bistvu je to promocija, to ne more biti reprezentanca ministra ali Ministrstva za kmetijstvo. Bilo je pa knjiženo v tistem znesku, o katerem je gospod Gorenak govoril, 57 tisoč, tudi to je bilo notri. Zato govorim, da bi si raje želel, da bo bodoči finančni minister, preden tudi vam pošilja podatke, kljub vsemu resornim ministrstvom pošlje, ker mi ne rabimo računov preverjati. Mi bomo že, ko bomo videli posamezne številke, vedeli, ali je kaj logična napaka ali pa ne. Hvala.
Besedo ima dr. Vinko Gorenak kot predlagatelj.
Hvala lepa. No nekaj nesporazumov je treba razčistiti. Minister, vi pravite, da niste dobili podatkov. To ni res. Verjel bi vam to, če ne bi bil minister, ampak sem pač bil, pa vem: vsak odgovor na poslansko vprašanje je potrjeno na seji vlade. Se pravi,vlada s točko dnevnega reda, tam od 1 do 63 običajno, potrjujejo tudi to. To pa pomeni, da ste vi, če niste bili proti – ne vem, nisem tam bil, na seji vlade – pomeni, da ste vi glasovali za moj prvi odgovor, potem ste pa glasovali zdaj za drugi odgovor. Moramo si biti na jasnem, da tu nekaj ne bo v redu. Ni finančno ministrstvo tisto, ki je dolžno vas seznanjati, ampak zavedam se, da minister ne more – sam sem bil, vem, kako to izgleda. Vem, da minister ne more prebrati 260 točk dnevnega reda. Saj to vsi vemo, ampak na vladi je tako, da se reče, od 1 do 60 je bilo proti, ni sprejeto. Tako je. Ampak imate pa, imamo ali pa imeli smo oziroma še imate za to uradnike, ki pa lahko preštudirajo vsak tekst, ki je na vladi, in je uradnik dolžan ministra opozoriti. To pa je res, to pa moramo reči. To je en del te stvari. Veste, mi se čisto brez zveze ukvarjamo zdaj s tem, tisti, oni stroški pa Kitajska pa Črna gora in tako naprej. Že zaradi tega bi to uredbo morali prebrati – en sam člen pravzaprav, V stroške reprezentance sodi "pogostitev na uradnih in delovnih sestankih", – jaz vem, da tega nisem nikoli koristil, to je jasno, pa so bili policijski šefi iz cele države – "delovnih in uradnih zajtrkov, kosil in večerij …" To je vse notri, .ampak vem, da tega nisem nikoli imel. Dalje, "sprejemov" – pogostitve na sprejemih –, dalje "svečanih obedov in sprejemov, ki so del priprave in izvedbe protokolarnih dogodkov, opredeljenih z aktom …" in tako dalje in tako dalje. Potem notri sodijo pogostitve in kosila na strokovnih seminarjih, konferencah, ki jih organizira organ. Vidim, da bi lahko vse šli policijske šefe počastil s kosilom, pa jih nikoli nisem, ne vem, kaj so si mislili o meni. Dalje, nakup priložnostih daril in drugi stroški reprezentance po posebni pisno obrazloženi vnaprejšnji odločitvi predstojnika. Se pravi, če smo zelo korektni, tu noter sodi zelo malo stvari, zelo malo stvari; se pravi pogostitve, neki sprejemi, malice, neka kosila, bla, bla, bla, cvetlični aranžma, pa smo že končali. To sodi tukaj noter. Zdaj se še manj razumem, zakaj minister za zunanje zadeve toliko porabi, še manj! Pol milijona porabi za pogostitve. Ja, ne razumem tega, oprostite, zdaj pa še manj razumem. Naprej pa točno pravi, kaj niso stroški. Stroški pa niso stroški protokolarnih daril, ki so opredeljena s protokolarnimi pravili – to bolj sodi za predsednika države, ne vem, verjetno parlamenta ali še kaj, Vlade morebiti –, stroški organizacije promocijskih dogodkov in promocijskih daril za namene predstavitve Republike Slovenije doma in v tujini. To ne sodi v reprezentanco in sodi verjetno v materialne stroške ministrstva po mojem. Dalje, Stroški za reprezentanco predstavništev in predstavnikov pri mednarodnih institucijah in tako naprej in tako naprej. Skratka, če smo si zelo pošteni, recimo tako, po domače: to je za požrtijo bolj kot ne. Ja, tako rečemo na Štajerskem, da je to požrtija! Pa kakorkoli to jemljemo, tako to je. Je pa res, če bi se ministri oziroma ministrstva in ostali potrošniki državnega denarja držali vsega tega, potem je za mene milijon pa pol pa kaj vem, koliko še je bilo planirano, je 2 in pol porabljeno v lanskem letu hudo veliko, oprostite izrazu. Hudo veliko. Če prihaja pri tem, tako kot minister pravi, do težav pri knjiženju in tako naprej, ne morem tega kontrolirati, ampak zamerim pa Vladi, ki pošilja v Državni zbor v dveh mesecih totalno različne podatke. Kaj si naj potem mislimo o proračunu in zaključnem računu? Hvala lepa.
Besedo ima gospod Marijan Pojbič. Pripravita naj se gospod Franc Jurša in gospod Jan Škoberne.
Spoštovani gospod predsednik, hvala lepa za besedo. Uvodoma moram povedati, da sem vesel te razprave, in mislim, da so vsi tisti, ki so v parlamentu glasovali za to razpravo, to storili pošteno in odgovorno, predvsem govorim iz tega razloga oziroma tega aspekta. Vsi mi, sem prepričan, tisti, ki sedimo v tem državnem zboru, ne glede na katerokoli politično pripadnost, se še kako zavedamo, da v Sloveniji javni državni sektor troši več kot praktično v tej državi pridelamo. Če se tega zavedamo, je logično, da smo vsi tisti, ki smo v tej državi odgovorni za delovanje te države, tudi pozorni na podrobnosti, in sem prepričan, da to, o čemer danes razpravljamo, da ima tudi širši kontekst, ampak tudi to ni podrobnost. Ampak vendarle, če to primerjamo s tem, da je slovenska država zadolžena za 30 milijard evrov in da plačujemo letno milijardo 200 milijonov evrov obresti, potem je to v primerjavi s tem zelo malo; ampak izjemno pomembno pa je, ko govorimo o tem, kako obvladovati stroške te države. Vsi, ki sedimo v tem parlamentu, se še kako zavedamo, da je to nujno potrebno in da mimo tega ni mogoče, in prej bomo to spoznali lažje nam bo vsem skupaj, ki sedimo v tem parlamentu – ne glede na to, kdo je na oblasti in kdo v opoziciji. Spoštovane kolegice in kolegi, za to razsipnost v tem trenutku, ko v nekem delu podaljšujemo ukrepe iz ZUJF do tistih najbolj ranljivih skupin, na drugi strani si privoščimo takšna, tako kot je moj kolega Vinko govoril, bogata kosila, bogate sprejeme in tako dalje. Tukaj moram reči, to pa je prav, da povem, ker tudi to mislim,da je kolega Vinko povedal, da tukaj Državni zbor svojo funkcijo opravlja izjemno racionalno in, gospod predsednik, tudi jaz vas pohvalim. To cenim. Če smo v kritični situaciji, če smo v težki situaciji, taki, gospodarski in socialni, je prav, da se vse strukture v tej državi obnašajo racionalno in odgovorno. Ampak po tem, kar je razvidno iz teh dokumentov, ki jih imamo tu pred seboj, nekatera ministrstva živijo kot mali bogovi, se obnašajo kot mali bogovi, govorijo enostavno: smo zadevo narobe knjižili, smo naredili to narobe, smo naredili to narobe. To je izgovor. Potem se tu v parlamentu obnašajo, kot da so žrtve nekega procesa proti njim. To pa je najbolj neverjetno. To pa mene spravi ob živce. To je pa najbolj neverjetno! Slovenski državljanke in državljani, sem prepričan, da na te finte takih gospodov ne bodo več nasedali in ne smejo nasedati, ker bodo vedno znova in znova plačevali te svinjarije teh ljudi, ki poskušajo na koncu iziti iz te zgodbe kot žrtve nekega napada neke kvazi opozicije in tako dalje. Lepo vas prosim! Začeti se je treba odgovorno obnašati do denarja davkoplačevalcev in ne glede na to, katera stranka, kdo je in tako dalje. Še nekaj, mi danes razpravljamo o letu 2015 in ne govorimo niti o 2008, niti 2009, niti 2010 in tako dalje. Prav je, da govorimo o tem letu in problemih, ki so tukaj danes pred nami, ker to, kar je bilo v preteklosti, nihče izmed vas več ne more spremeniti. To, kar je pa danes, pa lahko prilagodimo potrebam in rešitvam naše skupne prihodnosti. Spoštovani kolegice in kolegi, v proračunu za leto 2015 je državnim organom za reprezentanco namenjenih 1,54 milijona evrov. Če to preračunam v minimalne plače, to je 2 tisoč bruto minimalnih plač, 5 tisoč 600 socialnih pomoči in 7 tisoč 700 najnižjih pokojnin. Spoštovani kolegi, če vam v tem parlamentu to ne pomeni nič, te številke nič ne pomenijo, ko imamo več kot tretjino ljudi na minimalni plači in polovico ali pa še več upokojencev na teh najnižjih pokojninah, če vam to nič ne pomeni – in tukaj seveda izzivam in pozivam Desus, da začne razmišljati racionalno in ker sedi v vladi, ne samo, da imajo v vladi svoje ministre, ampak tudi ustrezno v takih situacijah ukrepa. Ukrepa in ne dovoli takih visokih predvidenih porab v proračunu, ko se proračun sprejema. Imate vso legitimiteto, imate vse glasove, v koaliciji ste tudi velikokrat na jezičku. Če vi tega ne bi dovolili, da bi bila skoraj 1,6 milijona sredstev, planiranih za porabo, za reprezentanco v teh državnih organih, tega ne bi bilo. Bi bilo mogoče 800 tisoč, 700 tisoč, 600 tisoč in bi ostalo razdelili tistim, ki imajo 220 evrov pokojnine. Potem tega ne bi bilo in bi tisti, ki imajo 220 pokojnine, mogoče imeli 280 ali pa 290, bi lahko iz tega plačevali morda vsaj plačevali čeke. Tiste najbolj nujne, ki so potrebne. Zato vas lepo prosim, da se v tem parlamentu nihče ne spreneveda. Nihče ne spreneveda! Mi smo v nekem stanju, v neki situaciji, kjer je nujno treba odreagirati premišljeno, odgovorno in racionalno. To od nas državljanke in državljani pričakujejo. Ne moremo in ne smemo se izgovarjati na to, kar je bilo včeraj, predvčerajšnjim, ne vem kdaj, ker to ne moremo spremeniti, to sem že prej uvodoma povedal. Mi smo danes tukaj, ljudje danes od nas to pričakujejo; danes, kako bodo živeli jutri, pojutrišnjem in tako dalje. Tudi vsi, ki sedimo tukaj v parlamentu, se zelo dobro zavedamo. Nazaj v tej begunski krizi, kjer skoraj milijon na dan porabimo za begunce. Vsi pravimo, da je vse O. K. in da vlada dela dobro in tako dalje in tako dalje. Kako dolgo bomo to zdržali, se nihče ne vpraša. Naši ubogi ljudje, tisti, ki pa delajo za minimalno plačo, pa ne morejo iz meseca v mesec preživeti, in tisti s temi majhnimi pokojninami in tisti s socialnimi pomočmi. Mi to gledamo, kot da v tej državi vse normalno teče in vse te ministre te vlade in tako dalje poslušam vsak dan, da ni nobenega problema, super obvladujemo to situacijo, super obvladujemo to situacijo. Pridite si v Šentilj pogledat, jaz sem iz Šentilja doma. Spoštovane kolegice in kolegi, pridite si pogledat, kako obvladujemo mi vse stvari. Obvladujemo v narekovajih, smo pa daleč od prave realnosti. In, ko bodo v možganih vsakega, ki sedi v tem parlamentu, in predstavnikov vlade, tistim ministrom, ki so za to odgovorni, zasvetila lučka v možganih, bodo šele razumeli pravo situacijo v tej državi. Šele takrat bo nastopil trenutek, da bodo lahko začeli realno razmišljati in ustrezno ukrepati. Mislim, da si to slovenski narod zasluži. Mi smo dolžni, dolžni tukaj narediti čisto vse, da poskrbimo za varnost, za normalno funkcioniranje slovenskega naroda. To je naša naloga, vseh, ki tukaj sedimo, ne glede na to, ali si v opoziciji ali v koaliciji. Spoštovani kolegice in kolegi, za konec. Upam, da boste vsi tisti, ki ste odgovorni in na odgovornih pozicijah v tej naši domovini zdaj v tem trenutku, ko imate oblast v svojih rokah, ministri, ki vodijo posamezne resorje, še toliko bolj pazljivi na to, da se bo davkoplačevalski denar uporabljal čim bolj racionalno in da znižamo stroške tam, kjer jih je mogoče znižati. Da ne zapravljamo več od tistega, kot pridelamo, in da enkrat znižamo te obresti, milijardo 200 na leto, na vsoto, da bodo te državljanke in državljani lahko preživeli. Podjetniki, obrtniki in vsi tisti, lahko tudi normalno funkcionirali v tej družbi. Ko bomo to vsi skupaj razumeli, lahko razmišljamo, da bomo vsi skupaj stopili korak naprej. Če kdo misli, da danes tukaj eden enega obtožuje, drugi se brani, da smo s tem kaj dosegli – ne, mi moramo resnici priti do dna, stvari moramo razčistiti in se zavedati vsi skupaj, da moramo poiskati ustrezne rešitve, ki bodo za vse nas v tej državi sprejemljive. Da ne bomo imeli na eni strani ozko skupino, tistih, kot jaz pravim, banditizma, ki so pokradli to državo – še danes nič ne odgovarjajo. Kdaj se bo zgodil trenutek, da bomo tem bankirjem in tem lopovom, ki so pokradli naš bančni kompletni sistem, nekaj milijard, blokirali, da bodo lahko z njihovim premoženjem razpolagali, njihovim, vsem najbližjim in tako dalje? Naj oni dokažejo, od kod jim premoženje, sicer se ga ne morejo dotikati, in denar mora priti nazaj v proračun in potem ne bomo potrebovali za vsako malenkost se tukaj mučiti in prepirati in gledati na vsak evro, čeprav je to v vsaki normalni državi in v vsakem gospodinjstvu še kako pomembno. Ampak, tega nam ne bi bilo treba, če bi se znali pravočasno in na pravi način tudi racionalno obnašati – takrat, ko je še ta možnost bila. Zdaj, ko ste zadolžili to državo tam do 30 milijard, zdaj je to stanje bistveno, bistveno težje. Veste, kaj pomeni 1 milijarda 200 milijonov evrov, če bi to preračunal v minimalne plače? Si zna to kdo izračunati? Naj to izračuna, prosim lepo, pa to številko pove. Potem je boljše, da se vsi skrijemo pa pobegnemo iz tega parlamenta, ker nas mora biti vse sram, ki tukaj sedimo, na takšen ali drugačen način, ker je to neokusno, kar smo naredili z našo državo. Kar smo naredili z našim narodom, kar smo naredili s tistimi, ki živijo iz meseca v mesec, ki niti položnic ne morejo plačati. In tako dalje in tako dalje. Gospod Židan, prav bi bilo, da resnično ne govorite z nivoja tam od zgoraj pa žrtve igrate, da se tudi človek, ki je številka ena v tej državi na kmetijskem ministrstvu, posvetite, da se bo kmetijstvo v Sloveniji razvijalo, tako kot je to treba, tako kot mi od vas pričakujemo, vsi tisti, tudi kmetje. Ne bi ti kmetje zastonj štrajkali zdaj pred kratkim. Gospod minister, prepričan sem, da se vi bolj ukvarjate s kmetijsko zgodbo kot pa [[…]]s Panvito in z ustanavljanjem politično-gozdarskih podjetij, ker imam takšen občutek, da že veste, da v naslednjem mandatu več ne boste v parlamentu in je treba zgraditi neko zgodbo, kjer boste lahko svoje kadre zaposlili. Gospod minister, to ni smešno, to je resnica, to so mi kmetje povedali, slovenski kmetje. To je daleč od demokratizacije te države, gre popolnoma v drugo smer, saj veste, v katero. Slovenci niso tako neumni, da bodo na to nasedli. Kmetje točno vedo, kdo je branik te slovenske države, in še kako dobro bodo pravočasno ukrepali, verjemite. Oni vedo, kaj je ključno za slovensko preživetje in se tega še kako zavedajo. Noben politik jih ne bo zapeljal mimo tistega, verjemite mi. Zato vas opozarjam, da začnete razmišljati z glavo, ne zato, ker vas strici iz ozadja peljejo in lobisti peljejo in tako dalje. Tudi malo se izognite od te vaše Panvite, malo se umaknite, ker cela vesoljna Slovenija o tem govori. Mislite, da so vsi Slovenke in Slovenci čisti, da nič ne vedo, da nič ne vidijo. Dobronamerno vas opozarjam. Hvala lepa.
Besedo ima minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejan Židan.
Mogoče samo en podatek, čisto dobronamerno. Lansko leto, verjetno, spoštovane poslanke in poslanci, poznate, da kar se tiče rasti kmetijske proizvodnje v Evropski uniji, je bil padec, rast je bila v osmih državah, največja v Sloveniji. Mislim, da za 13 %, kar se tiče količinsko, vrednostno pa manj, ker so cene padle, mislim da, za okoli 8 %. Tudi tak količnik, ki se uporablja, to je faktorski dohodek, je bil relativno ugoden. Letošnje leto – je res; v celi Evropski uniji imamo proteste kmetov, shode kmetov v vseh sosednih državah. Glavni razlog, to tudi poznate, je v bistvu, da je prišlo do viška znotraj Evropske unije zaradi ruskega embarga pa še več stvari. Tudi zaradi padca kvot. Ob tem pa je zanimivo, da je v Sloveniji kljub vsemu proizvodnja surovega mleka, ki je najbolj pomembna, za razliko od Evropske unije, kjer je rast samo 1 %, rast 3 %. Kot zadnja informacija, mi smo zelo dobro pogledali vseh teh sedem zahtev, kar so jih kmetje predstavili, ker so dali sedem zahtev do mene, do ministrstva, do vlade in tudi do države, ker nekatere so takšne, ki jih je treba skupaj narediti, in verjemite mi, da v maksimalni mogoči meri, v dogovoru s kmeti bodo te zahteve realizirane, marsikatera od teh zahtev je pa tudi že v fazi realizacije. Ampak še enkrat poudarjam, na ta način, da se dogovarjamo s kmeti, kar je tisto, kar je za njih najbolj ugodno. Hvala.
Besedo ima gospod Franc Jurša. Pripravita naj se gospoda Jan Škobrne in Bojan Podkrajšek.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Razumem vas, tudi če bi sedel na vašem mestu, bi verjetno v tej smeri diskutiral. Verjetno v istem tonu in z isto vsebino, seveda nekdo je večji retorik in nekatere zadeve lahko bolj plastično prikaže, drugi smo mogoče manjši retoriki, pa to zadevo malo drugače in slabše mogoče predstavimo; ali pa tudi ne. Racionalno, transparentno, odgovorno. Mislim, da smo vsi rekli, da je treba tako ravnati, ko porabljamo sredstva davkoplačevalcev, še posebej pa reprezentanco, to je zelo občutljiva tema. Zdaj pa mi povejte, katera vlada do zdaj [[…]]vse stranke, ki tu sedimo – one z moje desne, teh slučajno zdaj tukaj ni – so sedele v kakšni vladi in vse vlade, vsa ministrstva, vse organizacijske enote so imele svojo reprezentanco. Kolega Gorenak, zamerim vam, da se niste potrudili, da bi tudi najodgovornejši in prvi mož policije dobil to možnost, da ima reprezentanco, da v danem trenutku, ko je to potreba, to tudi koristi. Ko je ta potreba, to tudi koristi. Veste, dobro sem vas razumel, kaj ste mi zadnjič rekli, ko ste postavili to vprašanje, dobesedno tako: vrgel sem vam žogico, vi pa ste jo zgrabili. Ali ste moder politik? To je bilo točno takrat, ko smo o tej zadevi prvič razpravljali. Ne zamerim vam, vam še enkrat povem, vrgli ste, mi smo zgrabili in odgovarjali na nekatere vaše trditve, a nismo imeli dovolj podatkov, da bi lahko bolj konkretno tudi o tej zadevi odgovarjali. Seveda, zdaj smo si pridobili nekaj podatkov; moram reči zdaj takoj, da nisem noben odvetnik zunanjega ministra, ampak poprosil sem ga, da dobim določene podatke, ker sem hotel biti informiran. Za mojo osebno informacijo, in tudi danes želim to zadevo povedati pred vsemi vami in tudi pred javnostjo, koliko denarja je bilo in je porabljenega bilo v letu 2014 in v letu 2015 do 29. 9. tega leta v zunanjem ministrstvu. V letu 2014 je v skupno vseh organizacijskih enotah Ministrstva za zunanje zadeve kakor tudi v vseh 52 diplomatskih predstavništvih v tujini bilo porabljeno 550 tisoč 129 evrov, v letu 2015 pa je bilo porabljenih, kot sem že omenil, do 29. 9. 325 tisoč 514,23 evra. Za vse aktivnosti, katere se financirajo iz naslova reprezentance. Bom pa pozneje tudi povedal, koliko to pomeni za posamezno diplomatsko konzularno predstavništvo, če to razbijemo na 52 diplomatsko konzularnih predstavništev. Konkretno za leto 2014: skupna poraba za 52 diplomatsko konzularnih predstavništev je znašala 423 tisoč 011 evrov. Poraba redne reprezentance za direktorate na Ministrstvu za zunanje zadeve, vključeno za sektorje, za protokolarne predstavitve pa je znašala 67 tisoč 687,41 evra. Kabinet ministra za zunanje zadeve je porabil nekaj čez 800 evrov. Se pravi, minister Erjavec je porabil nekaj čez 800 evrov. Če pa govorimo o letu 2015, je bilo porabljenih za diplomatsko konzularna predstavništva 257 tisoč 719,68 evra, kar predstavlja 4 tisoč 956 evra na posamezno diplomatsko konzularno predstavništvo, če vzameš pavšalno. Se pravi, če vzamemo pavšalno, to pomeni na diplomatsko konzularno predstavništvo več [[nerazumljivo]]evrov. Vsi smo bili v tujini pa vsi smo obiskali naša diplomatska konzularna predstavništva, mislim, da večina poslancev, ki tukaj sedimo, in dobro vemo, na kakšen način diplomatska konzularna predstavništva pripravljajo različne dogodke in na kakšen način se posamezniki iz diplomatsko konzularnih predstavništev angažirajo, da so ti dogodki čim cenejši. Nekorektno in nepošteno bi bilo do teh diplomatskih konzularnih predstavništev, da jim govorimo, da so potratna. Na koncu potem, če bomo na takšen način govorili, kot smo govorili o številu penzij kmetom, potem o številu socialnih transferjev, o številu penzij, potem na koncu moram povedati, da diplomatskih konzularnih predstavništev Slovenije v tujini ne rabi in jih ne bomo imeli ali pa ne bodo vodile nobene aktivnosti. Če ne bo nobenih aktivnosti – potem zakaj bi predstavništva v tujini sploh bila? Brez denarja pa dandanes v nobenem primeru ne moreš organizirati nobenega dogodka. Mislim, da se, kolega Gorenak, tudi z mano strinjate. Zdaj, kdo in koliko je porabil, to pa je druga plat medalje. Nekateri mogoče res ne bi toliko rabili, drugi pa imajo manj, pa bi rabili več, da bi lahko svoj program in svoje aktivnosti uspešno izpeljali. Mislim, da sem uspel povedati tiste številke, katere sem dobil, in ocenjujem, da so bila sredstva racionalno porabljena.
Besedo ima predlagatelj dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Gospod Jurša en, dva, tri, štiri sedeže od sebe poglejte, kaj je taktika nastopanja v Državnem zboru, pa ne bom vas učil, to je vaša stvar. Zakaj mene napadate? Premislite! V redu. Ampak vam moram odgovoriti, seveda bom samo odgovoril. Vi ste rekli, da je minister Erjavec porabil 800 – on sam, za svoje potrebe. Bom preračunal, koliko je to kosil, še nisem, imam občutek, da je vsak dan bil na kosilu na račun države. Ja, oprostite, 6 evrov bo šlo tukaj spodaj pa izračunajte, koliko je. Jaz sem porabil v svojem času 230 evrov; spet vam lahko povem, da sem porabil manj, in zato si jemljem moralno pravico, da vas kritiziram, veste. Šef policije. Šef policije ima svoj del reprezentance, ne bojte se, jaz sem govoril o direktorju Policijske uprave Ljubljana, Maribor in tako naprej, o njih sem govoril. Šef policije pa ima, ker vendarle gosti, recimo, tuje šefe policij, verjetno si ne predstavljate, da bo peljal šefa tuje policije k sebi domov na pol klobase. Bi to šlo? Ne. Verjetno ne. In potem bova razumela, da ima svoj del reprezentance. Kje ste vi slišali o žogici? Mi smo res v času martinovanj in sličnih zadev; ne vem, mogoče se vam je zdelo, mogoče sem se vam prikazal, a veste, ker jaz vam tega nisem rekel. Je pa res, da ste pisali obrambo, verjetno ste mislili, da verjetno sem se vam kje prikazal, drugo ne more biti. Jaz vam nisem o tem [[…]] Seveda niste vi odvetnik gospoda Erjavca, je pa značilno, da ste njemu podrejeni, to je še slabše. Ja seveda, saj je on vaš politični šef, kaj pa drugega! Se pravi, je situacija še slabša. Glejte, kakorkoli obračate te številke – bodimo malo resni, saj na trenutke se res človek mora začeti smejati, ampak bodimo resni. Kakorkoli jemljete te številke – zdaj bo kmetijski minister fino skozi prišel, ker imate vi dobro taktiko. Ampak poglejte, če midva govoriva o pogostitvah, to je običajna hrana in pijača, drugo ne šteje. Govoriva o zajtrkih, kosilih in večerjah, to berem uredbo, potem stroških sprejemov, potem govoriva o svečanih obedih, sprejemih itd., pogostitvah, kosilih na strokovnih ekskurzijah, konferencah itd. – temu rečemo hrana in pijača. Dajmo tako reči. Ali je tako? Če na vašem ministrstvu, torej na Ministrstvu za zunanje zadeve, porabijo 547 tisoč – oprostite, je to preveč. To je preveč, ker je to hrana in pijača. Saj drugega ne sodi noter, no! Poglejte, kaj pa ne sodi noter; je v vsakem primeru preveč. Dostikrat sem bil v tujini. Dostikrat. Ne tolikokrat kot mnogi drugi, ampak večkrat pa vendarle, tudi na kakšen sprejemu pri kakšnem tujem veleposlaniku – našem veleposlanikom v tujini. Tak sprejem se da narediti zelo enostavno, lahko se pač on razkaže, pokaže in ne vem kaj, pa naredi ne vem kakšno slavnostno kosilo, lahko pa je tudi cenejša varianta. Še vedno mislim – bom korekten do vas –, saj na zunanjem ministrstvu je šlo s 700 tisoč in nekaj evrov leta 2009 na 500 tisoč. Saj je šlo. Bodimo korektni, ampak 500 tisoč je preveč. Ker konec koncev, veste [[…]]Predsednik države, poglejte, koliko porabi. Njegova funkcija je protokolarna v celoti. Saj karkoli on usta odpre, je protokol pravzaprav, vsako dejanje, ki ga naredi, je protokol. On nima materialnih stroškov, pa ne vem kaj vse, da bi tam nekaj knjižil pa skrival zadeve, tako kot lahko marsikateri drug minister naredi: on tega ne more. Ampak on je prišel za 60 % pod tisto, kar je porabil njegov predhodnik. 60 % pod tisto je prišel! Ja. S 350 je prišel na dobrih 100 tisoč evrov pri reprezentančnih sredstvih. Zelo podobna situacija. Poglejte, zdaj malo smešno izpade – hvalim vaše. Ne vem, zakaj bi vas moral hvaliti. Ampak je situacija taka. Tudi pri predsedniku Državnega zbora in pri predsedniku Vlade je šlo vse dol in to v številkah, govorim v procentih, gospod Jurša, v procentih je šlo dol veliko veliko bolj kot na zunanjem ministrstvu. Na zunanjem ministrstvu je šlo, kot sem rekel, s 700 in nekaj na 500 in nekaj. Pri vseh ostalih porabnikih pa tudi 100 % in več. Obramba je še vprašljiva. Tam bo še treba kaj povedati, ampak če ste se namenili neme napadati, bo bitka izgubljena. Hvala lepa.
Besedo ima [[...]]Kot repliko? Repliko ima gospod Franc Jurša.
Nobenega namena nimam napadati, najmanj pa soseda Gorenaka. Bi pa vseeno odgovoril. Kolega Gorenak, meni gospod Erjavec ni šef. V naši stranki imamo v samem nazivu tudi Demokratična stranka upokojencev Slovenije in vodja poslanske skupine ni podrejen predsedniku stranke. Seveda, z njim pa mora tvorno sodelovati. Za nekatere je to smešno, ker pač imate drugačno prakso, ampak v to ne bom uhajal. Še enkrat bom povedal. Ogromno časa bi lahko govorili o višini reprezentance, ampak tudi vlada. v kateri sva bila oba, vi ste bili minister, jaz sem bil poslanec, bi potem takem leta 2012 lahko posegla v višino, če ste rekli, da je leta 2009 drastično zrasla reprezentanca v Ministrstvu za zunanje zadeve. Potem bi jo lahko v letu 2012 bistveno zmanjšali. Zakaj tega nismo storili?
Besedo ima gospod Jan Škobrne. Pripravita naj se gospod Bojan Podkrajšek in gospa Iva Dimic.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani podpredsednik Vlade, cenjeni predlagatelj, kolegice in kolegi, kar nas še vztraja v tej dvorani! Narava parlamentarizma je pač v tem, da mora opozicija nadzorovati delo vlade in da mora postavljati vprašanja, ki so včasih bolj, drugič manj prijetna. V tej dotični situaciji se seveda postavlja vprašanje, ali so bila proračunska sredstva pravilno knjižena, in če ne, zakaj ne, in tisto, kar je ključno, ali so bila ustrezno smotrno in učinkovito porabljena. In če ne, zakaj ne. Legitimna vprašanja, na katera je pomembno odgovoriti tako opozicijskim poslankam in poslancem, predlagatelju, kakor tudi državljankam in državljanom. Ob to se seveda nujno samo po sebi postavlja vprašanje, ki bi ga postavili tisti, ki prihajajo iz gospodarstva, kakšen je bil neposreden učinek porabljenega denarja in kaj od tega dejansko ima gospodarstvo danes in kaj bo od tega imelo jutri. Če je eno izmed vprašanj, ali se sme dogajati, da prihaja do administrativnih napak pri knjiženju, do napačnega knjiženja, do neskladnega knjiženja z uredbo, je odgovor menda jasen. Do tega ne sme priti. Če smo ugotovili, da je do tega prišlo je to treba popraviti. Tukaj prav posebnih dilem in dodatne razprave ni potrebno izvajati. In tukaj ni zgolj pričakovanje opozicije, ampak tudi nas, ki smo koalicijske poslanke in poslanci, v tem, da bo v bodoče to bolj transparentno in da v bodoče ne bomo postavljali vprašanj, ali pod reprezentanco zapadejo tudi materialni stroški ali pa če reprezentanco krijemo tudi iz naslova materialnih stroškov. Gre za administrativno vprašanje, ki je v resnici relativno enostavno rešljivo. Tisto, kar je vprašanje vsebinske narave in je v resnici celo bistveno bolj pomembno, čeprav delim mnenje, da brez ustreznega knjigovodenja tudi ustreznega reda in namena porabe ne more biti, je vprašanje, ali je Ministrstvo za kmetijstvo denar, ki ga je porabljalo, porabljalo skladno z namenom, ali je doseglo učinek, ki ga od ministra in ministrstva, ki ga vodi, pričakujejo kmetje, prehrambeno predelovalna industrija, državljanke in državljani. Pred dnevi, tednom smo imeli celo protest kmetov, ki so v sedmih točkah podali svoje zahteve in opozorili, da vse, kar se dogaja v državi, in stanje v kmetijstvu, ne samo našem, tudi evropskem, še posebej v odnosu do velikih trgovinskih verig ni takšno, kot bi moralo biti, ni idealno, in da za delo, ki ga vlagajo, pričakujejo višji izplen oziroma več tega, kar potrebujejo za svoje delovanje in eksistenčni stabilen vsaj minimum, če ne še kaj več. In potem se pri vprašanju, kako lahko pride v Slovenijo 150-članska delegacija Ljudske republike Kitajske moramo vprašati, ali je to dobra ali slaba narava takega obiska. Če si predstavljate število regij, gospodarskih subjektov, pa tudi ključnih političnih predstavnikov, ki delujejo v tem okviru v Ljudski republiki Kitajski, si mora Slovenija kot taka vzeti pravzaprav za čast in velik dosežek, da tako močna delegacija prihaja v Slovenijo, ker ti ljudje seveda niso prišli na pogostitev. Prišli so vzpostavljat gospodarske in politične odnose, ki so nujni zato, da okrepimo medsebojno blagovno in storitveno menjavo. Vprašati bi se morali, ali je dobro, kvečjemu če bi kitajsko delegacijo predstavljala samo dva politična funkcionarja in trije podporni člani. To bi bilo ključno vprašanje. Če tako delegacijo podpira gospodarstvo, podpirajo predstavniki regij, podpirajo predstavniki industrije, je seveda namen obiska pri podpredsedniku Vlade jasen in ga kot takega moramo vzeti kot dobrega. Še posebej, če lahko iz naslova statističnih podatkov, ki jih imamo, ugotovimo, da se blagovna menjava povečuje, da imamo na tem področju rast. Torej da aktivnosti podpredsednika Vlade na tem področju prinašajo neposredne rezultate, ki se kažejo tako v višjih davčnih prihodkih kot v okrepljeni gospodarski aktivnosti, ki jo izvajajo gospodarstveniki in gospodarstvenice na tem področju. Tukaj lahko ugotovimo, da je šlo za ustrezno in namensko uporabo teh sredstev. Ko smo imeli pred dnevi ta opozorilni protest, se sprašujem, kakšen bi šele bil, če bi obisk sejma v Berlinu izostal, če možnosti, da se slovensko kmetijstvo in podeželje s svojo predelavo na tovrstnih dogodkih ne bi moglo predstavljati, če Ministrstvo za kmetijstvo tovrstne podpore ne bi zagotavljalo. V takšni situaciji bi se soočali še z bistveno večjim pritiskom kritik, ki bi bile seveda upravičene. Država je namreč tukaj zato, da odpira vrata, da omogoča možnosti, da zagotavlja temeljno infrastrukturo, da se Slovenija kot destinacija na zemljevidu predstavi, da se naši gospodarstveniki lahko mrežijo in da gospodarstvo izvršuje ob podpori države svoj temelji cilj: ustvarjanje dodane vrednosti, od katere pa ima seveda korist celotna skupnost. Z višjo dodano vrednostjo lahko tudi mi ustvarjamo več podporne infrastrukture, lahko zagotavljamo ustrezno raven socialne države in stabilnosti ter zagotavljamo kar se da visok življenjski standard za ljudi. Če bi denimo tudi ob napačnem knjiženju teh stvari izostala promocija programa za razvoj podeželja, ki je težak milijardo, v tem primeru bi se gotovo morali vprašati, kaj je narobe s to državo, da ne želi informirati ljudi, kako naj dostopajo do tako pomembnega fonda in kako naj črpajo sredstva, ki so jim tukaj na razpolago. To je bilo storjeno. Neposredni učinki promocije in delovanja v smer, da se opolnomoči slovensko podeželje za črpanje teh sredstev, bodo znani in vidni, bi pa jih lahko ne bi bilo ali pa bi bili bistveno nižji, če do te poteze ne bi prišlo in če se tovrstnih aktivnosti ministrstvo ne bi lotevalo. Precej se pogovarjamo o reprezentanci, ki je morda celo po krivici v nekaterih primerih danes obravnavana kot nekaj samo po sebi slabega. Če je del reprezentančnih pogostitev, obedov, daril aktivnost, ki promovira Slovenijo, ki ima pozitivne eksternalije, sekundarne, terciarne, kot je denimo odločitev, da bomo promovirali svetovni dan čebele in skozi to slovensko čebelarsko industrijo, slovenske proizvode iz medu, in od tega imeli okrepljeno gospodarsko aktivnost, povečane prihodke v državni blagajni, potem je vse to smiselno in dobrodošlo in se lahko kvečjemu vprašamo, kaj bi bilo, če bi ta segment v celoti porezali, če ga ne bi bilo, če bi bila ta aktivnost prepuščena sama sebi. Danes zjutraj sem govoril o tem, da je ne samo promocija, ampak razsežnost te promocije ključni del razprave o viziji razvoja te države. In vse države, ki so na zemljevidu najuspešnejših turističnih, industrijskih, proizvodnih sil v tem svetu, vlagajo v promocijo. Ne znam si predstavljati, kako prepričati tudi ljudi znotraj Evropske komisije pa znotraj Evropskega parlamenta, da je slovenski teran vendarle neka posebnost, če ne bi bili pripravljeni vložiti tudi nekaj denarja v to, da pripravimo promocijo tega. Ne predstavljam si, kako zagovarjati, da so slovenski mlečni proizvodi oziroma proizvodi iz mleka ali pa neposredno sama surovina sposobni prodreti in oskrbeti tako pomemben trg, kot je kitajski, ne da bi sprejeli delegacijo, ne da bi pripravili bussines to bussines srečanja gospodarstvenikov obeh strani. In seveda je izjemno pomembno, da se na vsa ta vprašanja odgovori. Pa ne samo da se na vprašanja odgovori, da je tudi sosledje aktivnosti na strani Vlade, da podobnih vprašanj, ki se nanašajo na to, ali smo sposobni pravilno umeščati reprezentanco pa materialne stroške skladno s pravili stroke, ne bo več treba postavljati. In da tista pravila, ki so seveda samoumevna, kot takšna tudi vzamemo. Ker je bilo precej razprave bolj ali manj korektne vezane tudi na Ministrstvo za zunanje zadeve, mi imamo seveda izjemno visoka pričakovanja do tega ministrstva. Kadarkoli govorimo o tem, kaj slovensko gospodarstvo potrebuje, govorimo o internacionalizaciji, govorimo o pospešeni gospodarski diplomaciji, govorimo o tem, da od naših diplomatskih predstavništev pričakujemo še več. Izkušnja vseh, ki smo na kateremkoli od teh predstavništev kdaj bili, je takšna, da se ta predstavništva praviloma, seveda so izjeme, za katere se odreja ustrezen nadzor in ustrezni ukrepi, obnašajo izjemno racionalno, da poskušajo v okviru danega narediti, kar se da za to, da bi lahko še vedno dostojno zastopali interese slovenskega gospodarstva, slovenskih davkoplačevalcev, davkoplačevalk in te države, in hkrati ne povzročali prevelikega bremena državnemu proračunu. Da pa so povečanja nekaterih sredstev za promocijo, kot je tisto v proračunu Ministrstva za gospodarstvo, nekaj, kar pozdravljamo, ne jemljemo kot breme, temveč kot investicijo v naš razvoj, pa je menda jasno in razumljivo vsem nam. Ob teh razpravah, ki jih imamo danes, je vsaj moj zaključek v dveh smereh. Če bi lahko rekel, podpredsednik Vlade je na resorju, ki ga vodi, smotrno učinkovito in skladno z namenom porabil sredstva, od katerih bo tudi jasen učinek, pozitiven učinek na gospodarstvo, na zaposlenost in ne nazadnje tudi na blagajno tega proračuna. Na nek način si upam trditi, da ga lahko skupaj s predsednikom tega zbora pa tudi skupaj s predsednikom republike postavimo kot zgled ljudi, ki s sredstvi upravljajo racionalno in skladno z namenom. Moja vloga kot koalicijskega poslanca je, da ga pohvalim, kadar je to potrebno, in da ga grajam, kadar je temu tako. Zato moja pohvala na eni strani, hkrati pa pričakovanje od podpredsednika Vlade, da bo znotraj možnosti, ki jih na tej funkciji ima, naredil tudi vse, da do vprašanj administrativnih napak pri tako pomembnih zgodbah ne bo več prihajalo. Glede na slišano in predstavljeno danes, lahko tudi verjamem, da bo temu tako, se pa seveda veselim tudi vseh nadaljnjih razprav, predvsem o tem, kakšen je učinek za denar, ki ga porabimo. Ker ni težava v 100 evrih za reprezentanco, če za njih dobimo 1000 evrov pozitivnega učinka. Težava je za kosila, malice ali pa pijačo, od katerih učinka ni. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Bojan Podkrajšek, pripravita naj se gospa Iva Dimic in gospa Anja Bah Žibert.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, hvala za dano besedo. Cenjeni minister, kolegice in koleg!. Danes govorimo v Državnem zboru o dveh točkah; prvo točko je predlagal štirinajst dni nazaj koalicijski poslanec, to točko, o kateri pa govorimo pravkar, pa opozicijski. Naj povem, da po mojem osebnem mnenju imata ti dve točki pa le nekaj skupnega. Dopoldne smo vsi skupaj ugotavljali, ko smo govorili o zelo pomembni strateški točki, to je drugi tir, seveda smo poslanke in poslanci v teh klopeh ugotavljali in to so že ugotavljali tudi pred nami ali je ta investicija vredna 600 tisoč evrov ali 1,5 milijona evrov. Že dopoldne sem v razpravi govoril, da je to zelo težka naloga poslank in poslancev, da največkrat tu zataji stroka in ljudje, ki so zadolženi in zaposleni, da to strokovno ovrednotijo. Sedaj govorimo o reprezentanci, ki je skupaj vredna za leto 2015 1,5 milijona. Smo pred dejstvom, in to je tudi minister mag. Židan, minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, povedal in še nekateri razpravljavci, da ti računi niso bili prav knjiženi. Moram biti malo začuden, kako je to sploh mogoče. Naj povem, da sem bil pred 15 leti predsednik male krajevne skupnosti in vsak račun, ki ni bil v skladu, mi je računovodkinja, ki je to vodila na občini, takoj zavrnila. Pa še kakšno funkcijo sem opravljal in se je zelo redko lahko zgodilo, da neke stvari niso prav knjižene v računovodstvu. Ko sem bil prej na dopoldanski seji, moram tudi sedaj ugotoviti, da nekatere službe pač ne opravljajo svojega dela tako, kot bi ga morale. To je dejstvo. In to kot državnozborski poslanec ugotavljam skozi vse leto. Zelo redko se zgodi pri katerem od ministrov, da službe, ki jih ima pod seboj, pokliče na odgovornost. Ker je pa zakonodaja takšna, se zelo težko zgodi, da nekdo, ki ne opravlja svojega dela tako, kot bi ga moral, je tudi odpuščen. V gospodarstvu prav gotovo to ni mogoče. Danes velikokrat ugotavljamo na enem ministrstvu, da je preveč planirano, tudi preveč porabljeno, da na drugih segmentih smo zelo varčni, tu sta bila izpostavljena dva, predsednik države in predsednik Državnega zbora. Sedaj ugotavljamo tudi, da je na notranjem ministrstvu zelo malo planirano, pa tudi neporabljeno. Ampak na nekaterih segmentih se mi zdi, predvsem na notranjem ministrstvu, da stvari, ki se finančno planirajo, prav gotovo se ne planirajo dobro. Naj povem, ko govorimo o tej današnji točki, o denarju davkoplačevalcev. Nedavno sem bil pri policistih na Šentilju in so pokazali eno vozilo, s katerim se prevažajo 24 ur na dan. Seveda se človek zamisli, pa nočem sedaj tega mešati v to današnjo reprezentanco, se prav gotovo se človek zamisli, koliko potreb je v Sloveniji na razno raznih področjih, pa jih verjetno ne vidimo. Moj kolega oziroma naš kolega dr. Gorenak kot opozicijski poslanec se mi zdi, da je to, vsaj sam se takšnega mnenja, zelo korektno zadnjič predstavil, seveda z začudenjem nekaterih, da je to bilo tudi izglasovano. Jaz mislim, da je prav gotovo tudi danes bil korekten, te stvari je predstavil poslankam in poslancem, ministru in tudi upošteval pojasnila ministra Židana. Me pa mogoče na segmentu motijo stvari od kolega Jurše, ki je skozi vso sejo mogoče malo nejevoljen, da je ta točka bila sploh izglasovana in da je ta točka danes tukaj v Državnem zboru. Seveda je dejstvo, moram priznati, da se večina poslank in poslancev do trenutka, ko je kolega Gorenak to izpostavil, se ni poglabljala v ta dokument tako podrobno, koliko denarja gre za reprezentanco po vsej segmentih in koliko tega denarja nekateri tudi porabijo. Seveda zelo neprimerno je, da hočemo v to reprezentanco mi kot nestrokovnjaki spraviti vse stvari z leve in desne. Jaz mislim, da predpisi in tisti, ki delajo v računovodstvu, ekonomisti, to ni nobena znanost, kaj sodi v reprezentanco. Moj poziv gre v dve smeri, da tista ministrstva, predvsem imam v mislih zunanjega ministra, da prav gotovo razmisli, če je na katerem segmentu možno še kaj prišparati, po domače rečeno. Spoštovani minister za kmetijstvo, glede problematike kmetijstva v Sloveniji, težav kmetov, predvsem pa težav na področju prodaje kmetijskih pridelkov, seveda naši kmetje na to vsak teden opozarjajo, in jaz apeliram kot državnozborski poslanec tudi po vseh tistih kmetih, od koder prihajam, da se te kmetijske politike res še bolj vneto lotite. Jaz vam osebno ne bom očital, če boste tisoč evrov več porabili za reprezentanco, samo da boste prišli do cilja in da boste vztrajali na poti, da bodo naši kmetje lahko prodali kmetijske pridelke. Hvala.
Besedo ima gospa Iva Dimic, pripravita naj se gospa Anja Bah Žibert in gospod Matjaž Nemec.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Glede na prvotno ali pa s stališča Poslanske skupine Nove Slovenije lahko rečem, da je minister obrazložil, zakaj je prihajalo do napačnih zneskov na reprezentanci. Vendar se mi zdi, da se tukaj še dodatno pokaže, kaj pomeni biti zaposlen v javni upravi pa kaj pomeni biti zaposlen v gospodarstvu. Če bi se napačno knjiženje zgodilo nekemu obrtniku, podjetniku, bi bil obtožen utaje davke, ker je drugačna stopnja davka pri obračunavanju za reprezentanco ali za promocijo. Jaz upam, da ne gre za državo v državi in da ni sam državni organ hotel ogoljufati same države pri davku. In ne nazadnje, govorim malo hitreje, ker imam malo časa, moram še to povedati, da pred kratkim ste, drage kolegice in kolegi, in slovenska javnosti in mediji razreševali uprave zaradi visokih plač. Danes pa sem tukaj v Državnem zboru slišala v razpravi, da imajo nekateri ministri za to kar reprezentanco. Hvala.
Besedo ima, gospa Anja Bah Žibert, pripravita naj se, gospod Matjaž Nemec in mag. Dušan Verbič. Minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejan Žida, izvolite.
Samo kratka informacija. Ves čas govorimo samo o enem kontu, in to je konto Materialni stroški in storitve, da ne boste imeli občutka, da se izven konta karkoli dogaja. Govorimo o kontu Materialni stroški in storitve in potem o knjiženju znotraj pod konto. Hvala.
Zdaj pa ima besedo gospa Anja Bah Žibert.
Hvala za besedo, predsedujoči. Minister je skušal nekako v svojih odgovorih opravičiti vse zaplete okoli reprezentance. Nekateri menite, da mu je uspelo, nekateri menimo, da je vse skupaj zelo neposrečeno. Resnica je pa ena sama: v državi še vedno preveč zapravimo za reprezentanco. Če pogledate po posameznih postavkah ministrstev, boste videli, da nekateri dejansko sledijo priporočilom, da se te stroški zmanjšajo, nekateri pa nekako to kar dajejo stran. Seveda je minister poskušal odgovoriti tako, da je prišlo do napake pri knjiženju oziroma pri knjiženju in tako naprej. Minister, če je to res, potem jaz verjamem, da se to ne dela samo na vašem ministrstvu. Potem se pa resno sprašujem, kaj se dogaja z našimi zaključnimi računi. Ker če so take napake ugotovljene, tako na podlagi poslanskega vprašanja, da se potem stvari malo bolj pogledajo in se opazi, da stvari ne knjižimo pravilno, je vprašanje, ali potem dejansko sploh vemo, koliko kdo potroši. Kje so še vse te napake? Gospod Škoberne se čudi, ampak jaz mislim, da se je treba čuditi. Veste, tudi minister je poskušal odgovoriti, da je prišlo do napake pri preknjiženju, vi pa ste opravičevali stroške reklamiranja. Poglejte svojo razpravo, vi ste v bistvu govorili polovico vaše razprave o promociji. Promocija ni strošek reprezentance. In to je problem. Jasno piše, kaj je strošek reprezentance in kaj ni. In da bo jasno, ko je bilo potem nekako razlagano, češ, da se ne zavedamo veličine kitajske delegacije, ki je štela 150 predstavnikov, nekaj takega. Spoštovani minister, 3. člen tako imenovane uredbe o stroških reprezentance jasno govori, za koliko se sme uporabljati reprezentanca. Govori o posameznih, tako bom rekla, sadju in nekih malenkostih, ki znesejo 4 evre ali celo 2 evra na osebo. In samo v izjemnih primerih se sme potrošiti več. Prej je bilo rečeno, da je treba gledati, ko govorimo o reprezentanci, na učinek. Veste, minili so časi, ko države dajo na mizo vse, kar imajo, pa tudi če spraznijo vse kašče, saj ni pomembno, kaj bomo jedli jutri, važno je, da se danes vidi, da je pri nas doma velika gostija. Veste, tega delegacije, gospodarstveniki, tega več nihče ne ceni. To kaže predvsem bolj na odnos do lastne države in tudi do samozavesti tistega, ki nekaj ponuja in sklepa posle. Če greste v tujino, predvidevam, da veliko potujete, veste, da na primer v okviru Parlamentarne skupščine OVSE, nobenih pogostij ni več. Nobenih velikih pogostitev ni več, pa se tam srečujejo predsedniki vlad, pa se tam srečujejo predsedniki državnih zborov različnih držav. Skromnost je tista, ki danes nekaj velja. In to, kar pravite, da je bilo treba toliko zapraviti za kitajsko delegacijo, jaz mislim, da je to neodgovorno. In da smo predvsem veliko povedali o sebi, če smo res toliko zapravili. Ampak zneski, 57 tisoč evrov je minister za kmetijstvo zapravil skupaj, medtem ko je druga funkcija v državi, predsednik Državnega zbora je zapravil manj kot 50 % te vrednosti. Sedaj mi boste težko rekli, da predsednik Državnega zbora nima protokolarnih obveznosti, da nima reprezentančnih stroškov. Težko. Res je, danes veliko govorimo o ministru za kmetijstvo, ampak tudi na obrambi – 133 tisoč evrov. Zakaj, spoštovani? Mene resno zanima – zakaj? Glede na to, da so stroški reprezentance jasni. 133 tisoč evrov v pol leta. Prej mislim, da je gospod Jurša rekel, da se mu zdi današnja razprava nepomembna glede na razmere v državi. Neproduktivna. Še slabše. Še kako produktivna je, spoštovani kolega! Govorimo o davkoplačevalskem denarju in pomembno je, da danes odpremo temo, ne glede na to, za katerega ministra gre, ampak da pogledamo, ali lahko tudi na tem področju te stroške zmanjšamo. Za to gre v tej razpravi. Samo za to. Če se bomo vsi zazrli v posamezne postavke, bomo lahko ugotovili, da se gotovo da še marsikje kaj privarčevati. In bomo zato prav tako uspešni in bomo prav tako predstavili svoje ideje in produkte na različnih sejmih in prav tako bomo lahko sklenili zelo kakovostne poslovne kupčije, če temu rečem tako. In se dostojno predstavili v mednarodni javnosti. Polna miza tega ne prenese. Kvečjemu še koga odvrne, kajti meni, da nimaš kaj drugega pokazati razen polne mize. Veste daleč so časi, ko se je za tovrstne zadeve bilo treba izkazovati z različnimi darili in z različnimi bogatimi mizami. Poznamo posamezne predsednike iz preteklosti, ki so to zelo dobro obvladali, čeprav narod ni imel niti za banane. Prej je gospod Han lepo povedal, da upa, da ta razprava ne bo nekako populistična, da ne bo namenjena nekim populističnim obračunavanjem. Jaz se z vami strinjam, gospod Han, in jaz mislim, da naša razprava danes ni usmerjena v to. Ni usmerjena v to. Ampak zakaj primerjave na primer s štipendijami, kmečkimi pokojninami? Zato, da nekdo v luči, ki si teh zneskov sploh ne zna predstavljati, kajti v življenju jih nikoli ne bo videl, še manj zaslužil, ve, kaj to pomeni. Na primer Ministrstvo za obrambo je za reprezentanco v pol leta zapravilo za tisoč 900 štipendij. Meni se zdi to veliko. Minister je zapravil za 814 štipendij. Zdaj pa glede na to, da iz vaših vrst prihaja tudi ministrica za delo, družino in socialne zadeve, se resno sprašujem, ali bo odstopila ona ali on. Glede na to, da se verjetno zagotovo vsak dan trudi, da bo čim več mladih prejelo primerne zneske in da bodo starši lahko šolali svoje otroke. Štipendije so za nekatere nujne. Nujno pa je, da se v tej državi začnemo obnašati, da je reprezentanca neko nujno zlo, ki v nekem obsegu mora biti, ne pa, da s tem kažemo neko veličino. Kajti končni rezultat je, da smo še kako majhni. Spoštovani kolegi, Socialni demokrati, jaz verjamem, da ne želite, da je današnja razprava populistična, tudi jaz ne. Ampak naj vas spomnim na vaš zapis, [[…]]"ideale in vrednote Socialnih demokratov želimo uveljaviti kot najpomembnejša vodila odgovornega družbenega delovanja". In zdaj vas kot poslance, če izvzamem ministra, sprašujem, ali je takšno zapravljanje davkoplačevalskega denarja predvsem na postavkah, ki se polnijo s pomočjo različnih davkov, res to, kar ste zapisali. Kje je zdaj populizem? To, kar mi govorimo danes, ko govorimo, da je šlo preveč denarja za tovrstne potrebe, ali to, kar ste zapisali vi na spletni strani? Če smatrate, da ta razprava ni potrebna in da je treba narediti nekaj korakov naprej. Vlado pa, ki danes seveda ni prisotna, resno pozivam, da se tovrstne zadeve in druge pregledajo, kajti jaz od danes naprej več podatkom zaključnih računov ne verjamem. In me boste težko prepričali, ali sploh kateri od tistih podatkov drži. Kajti kot rečeno, minister je mimogrede povedal, da so bile napake pri knjiženju, In to je vse. Ne, to ni vse, spoštovani. To je šele začetek zgodbe. Hvala lepa.
Replika, gospod Jan Škoberne.
Najlepša hvala, spoštovani predsednik. Kolegica, seveda vam ne morem zameriti ali očitati, če me niste v celoti poslušali ali slišali. Verjamem, da je bil dolg dan. Moja osnovna teza je bila, da je razprava potrebna. Da je treba ločiti med reprezentanco, storitvami, materialnimi stroški in da je to osnova tudi te razprave. In v tej razpravi osnovno vprašanje, kaj je bila reprezentanca, kaj pa so bili materialni stroški in storitve. Kot je pojasnil že podpredsednik Vlade, seveda neke aktivnosti so reprezentanca, neke pa niso. Tisto, kar reprezentanca ni, je denimo promocija Programa za razvoj podeželja. Če bi mi tega ne naredili, bi, jaz mislim, imeli najmanj upor, če ljudi ne bi obvestili, da obstaja nek fond, v katerem je milijarda sto milijonov in imajo možnost za razvoj podeželja iz njega črpati. Nadalje se mi zdi, da bi bilo popolnoma neracionalno ne povabiti kitajske delegacije, ji plačati večerje za 2 tisoč 100 evrov, če potem ugotavljamo, da se izvoz iz enega leta z milijon 700 lahko poveča na več kot 4 milijone. To bi bilo neodgovorno. In neodgovorno je seveda tudi to, da se ne poslušamo ali pa namenoma ne slišimo. In tisto, kar je bilo, še enkrat poudarjam, z moje strani povedano, pa si lahko za nazaj preberete tudi na magnetogramu, je, da tovrstne razprave potrebujemo, da je treba imeti jasno razmejitev, kaj je reprezentanca, kaj so materialni stroški in kaj so storitve. Je pa pri današnji razpravi treba tudi jasno vedeti, da ministrstvo, ki mu očitate, da je porabilo 57 tisoč evrov za reprezentanco, tega ni porabilo za reprezentanco, ampak da je to skupna masa reprezentance, materialnih stroškov in storitev. In če zna kdo pojasniti, zakaj bi mi ne smeli podpreti slovenskega podeželja pri nastopu na nemškem trgu in zakaj ga ne bi smeli podpreti pri nastopu na kitajskem trgu, potem je to verjetno gotovo prvak v logiki in v retoriki, ne pa tudi prvak v tem, kaj slovensko gospodarstvo potrebuje. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Matjaž Nemec [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Postopkovno, gospa Anja Bah Žibert, izvolite.
Predsedujoči, mene je kolega Škoberne užalil. Jaz sem njega zelo natančno poslušala. On je rekel, da ga ne poslušam. In ker sem ga zelo natančno poslušala, sem mu ravno govorila. Ampak poglejte, to je napisala Vlada. To je najnovejši odgovor Vlade – 57 tisoč evrov je šlo za reprezentanco. Če pravite, da je šlo 2 tisoč evrov za Kitajce, pa nekaj malega za reprezentanco na sejmu – kje je pa potem denar? Potem je pa nekaj res hudo narobe. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Matjaž Nemec, pripravita naj se mag. Dušan Verbič in gospa Suzana Lep Šimenko.
Hvala lepa, predsednik. V meni prevladuje prepričanje, da so danes, čeprav smo danes že sedmo, osmo uro tukaj, potekale relativno dobre in konstruktivne razprave na obe temi. O prvi, ki se mi zdi izjemno pomembna, ki jo je poslanec Janko Veber predlagal, in sicer ko smo razpravljali o razvoju drugega tira, in tudi o tej. Predvsem ker je treba, tako kot smo vsi opazili, na nek način urediti določena področja, ki so bila do sedaj relativno nejasna. Jaz mislim, da smo se v večini, in tudi po razpravah in prisotnosti se vidi, na nek način zadovoljili z odgovori podpredsednika Vlade gospoda Židana in na nek način nam je vseeno razjasnil neko nejasno sliko. Jaz upam, da bomo tudi pri drugih ministrih lahko videli podobno sliko, tako da moram reči, da se relativno strinjam tudi s sogovorniki čez dvorano, pa le zato, da razjasnimo nekaj stvari. Ampak moram reči, če izhajam iz svojih izkušenj, občutek je, da vseeno v naši vladi, ne glede na to, katera je to bila, ali je bila to Pahorjeva, Janševa, Bratuškova ali Cerarjeva, na nek način vseeno prevlada v zadnjih petih, šestih letih nek razum, kar se tiče razumne porabe proračunskih sredstev. Niti ena vlada, in tudi Janševa ne, mislim, da si ni dovolila, da bi brezglavo zapravljala davkoplačevalski denar. Se mi zdi pa vseeno pomembno, ker so že bile opažene neke anomalije, da se področje uredi, da se naredi bolj transparentno, da bomo lahko lažje interpretirali tudi delovanje posameznih ministrstev. Tako kot je podpredsednik Vlade mag. Židan obrazložil zadevo, lahko vidimo, da za nek vložen evro jih dobimo več nazaj. Saj pravim, zadeva je stvar interpretacije, kako vidimo, odvisno je tudi malo od političnega oportunizma, ampak razprava mislim, da kaže na pravo smer. Jaz bi si tudi želel na nek način samo omeniti, da v preteklosti, ko nam je bilo hujše, kot nam je danes, si sama država ni mogla privoščiti še intenzivnejših obiskov takšne delegacije, kot je recimo bila kitajska. Ampak da se ne bom zapletal, vseeno se je ta zgodba razpletla v to smer, da sedaj vračamo obisk na Kitajsko, kar je, bom rekel, neka pozitivna zgodba. Upam, da bomo o njej še v pozitivni luči lahko govorili. Da zaključim. Mislim, da je razprava produktivna in konstruktivna, z upanjem in z željo, da bomo v bodoče področje uredili, da se bomo o tem še pogovarjali, ampak z nekim drugačnim tonom, v smislu razrešenih anomalij in netransparentnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Dušan Verbič, pripravi naj se gospa Suzana Lep Šimenko.
Hvala za besedo, podpredsednica. Spoštovane poslanke, poslanci, minister, prav lep pozdrav! Moram priznati, da sem v tem času, ko je bila kar malce živahna razprava, malce pogledal realizacijo za reprezentanco zadnja leta pa mogoče še malce nazaj, pa sem vesel, da se tovrstne postavke nekako bistveno zmanjšujejo, razen izjema je, da zdaj v zadnjih dveh letih nekako stoji na mrtvi točki. Ampak tisto, kar me moti, je to, da imamo ponovno razpravo, in sicer o vsem, kar je vezano na besedo reprezentanca in še kaj drugega, kar pomeni, da se odmikamo od vsebine poslanskega vprašanja. In bom poudaril, moti me, da se pogovarjamo o vsem, ne pa o tistem, za katero je bilo poslansko vprašanje postavljeno. Sam sem glasoval za predlagani sklep poslanca dr. Gorenaka. To sem storil predvsem zaradi naslednjega dejstva, prvič, ali je izvršilna veja oblasti, v tem primeru resorno ministrstvo, v današnjih časih prilagojeno finančnemu stanju države, v katerem se nahaja. Povedano drugače, ali so tovrstni stroški za reprezentanco odraz nerazsipnosti in pomenijo kolikor toliko razumno trošenje davkoplačevalskega denarja. In drugič, ali resorni minister dosledno sledi načelu zakonitosti poslovanja ministrstva, ki ga vodi oziroma mu je zaupano. Tu mislim predvsem, ali je poraba reprezentančnih stroškov skladna s sklepom Vlade glede višine kot tudi, in to me je dejansko še bolj zanimalo in me tudi zanima, ali je prikaz, ki vključuje knjiženje tovrstnih stroškov, skladen z zakonskimi in podzakonskimi akti. Prav gotovo imam tu v mislih tako uredbo kot pravilnik, ki je v pristojnosti za sprejetje Ministrstva za finance. Kar se tiče odgovorov na postavljeno poslansko vprašanje, menim, da je bilo pojasnjeno s strani ministra, prav gotovo pa bodo oceno k temu podali tudi davkoplačevalci. Se pa moram dotakniti dolžino predvidene razprave te točke, kajti zavedam se, da je Državni zbor ustanova, ki ima poleg zakonodajne funkcije tudi politično dimenzijo, kar je absolutno tudi prav. Se pa sprašujem, zakaj ima ta točka dnevnega reda predvidenih debelih 5 ur in 25 minut, ko pa odgovore na poslanska vprašanja lahko dobimo tudi, če rečem neskromno, v dobrih 25 minutah. Zato spoštovani prisotni in odstotni poslanci, sprašujem, ali res nimamo drugega pomembnejšega dela kot zakonodajna veja oblasti. Za konec. Če prihaja do odstopanj pri trošenju in knjiženju reprezentance ali drugih proračunskih postavk v ožji ali širši državni upravi, potem je skrajni čas, da pristojni organi začnejo delovati in ukrepati. Tu imam v mislih predvsem pristojne inšpekcijske organe znotraj ministrstev. Spoštovani, zakaj sploh imamo v organih državne uprave službe za notranjo revizijo? Ali preskromno pričakujem, da naj opravljajo svoje poslanstvo? Hvala lepa.
Hvala lepa. Proceduralno, gospod Jože Tanko, izvolite.
Hvala lepa, spoštovana predsedujoča. Jaz bi vam predlagal, da gospoda Verbiča opozorite, da je glasoval za razpravo o odgovoru ministra na to razpravo, in da to, kar sam sebe zdaj sprašuje, bi se moral vprašati prej. Če ima pa kakršnekoli dileme v zvezi z procesnimi zadevami v Državnem zboru, se pa naj naprej obrne na svojo vodjo poslanske skupine.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj dr. Vinko Gorenak. Replika? Postopkovno je, tukaj ni replike. Besedo ima, dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Jaz upam, da ne bo gospod Jurša mene srečal kje na hodniku. Do zdaj me še ni, pa upam, da ne bo rekel, da je mene srečal in da sem mu kaj povedal. Gospod Verbič, ja, saj glasovali ste za, ampak potem je treba pa vedeti, poslanske skupine imajo, jaz sem hvaležen zelo, in sem se vsem poslancem, ki ste glasovali za to, tudi pisno zahvalil po elektronski pošti. Saj to ni tajni podatek, upam, da ne. Potem naprej pa verjetno je res stvar poslanske skupine, saj veste, da se poslanska skupina sama odloča, koliko časa bo potrebovala za kakšno zadevo. Tukaj je en del, potem drugi del se pa strinjam z vami, in tukaj imate verjetno prav. Glejte, mi imamo ne vem koliko inšpekcij, vsako ministrstvo ima posebej revizorja, ki je vezan neposredno na ministra, sploh ne sme biti nikamor drugam, na kakšne podrejene, kakšnega generalnega sekretarja in tako dalje. Mora biti direktno na ministra vezan, kar pomeni, da naj bi bil povsem neodvisen in tako dalje in tako dalje. Ampak glejte, vsi ti ljudje tega niso zaznali. Še hujše, kar sem opozoril na začetku je pa predvsem to, da v dveh mesecih ta ista vlada z istim predsednikom in istimi ministri pošlje podatek, ki je za 25 tisoč evrov drugačen. Julija so poslali en podatek, v petek so poslali pa drug podatek. In tukaj se pri 700 tisoč evrih stvar razlikuje za 25 tisoč evrov. Pri gospodu Židanu se recimo razlikuje za 30 tisoč evrov v minus. Glejte, to je nenormalno, to ni normalno. Kot sem rekel na začetku, jaz se potem bojim potrjevati nek zaključni račun, ki bo imel 8 milijard, pa se bo Vlada zmotila za 700 milijonov ali pa za 500 milijonov. Ker to se potem lahko. V tem delu se jaz z vami čisto strinjam, in mislim, da imate prav, bi pa mogoče majhno pozornost glede na to, da ni gospoda Jurše bom prišparal, še kakšne druge porabnike je treba tudi pogledati. Poglejte, Urad za Slovence v zamejstvu in po svetu, aja spet je Desus, ampak nimam namena, ampak tako je. Glejte 12 tisoč evrov planiranih, 9 tisoč porabljenih v pol leta. V redu, če bo do konca leta do 12, ni očitkov, ampak v polletju je velik presežek. Služba Vlade Republike Slovenije za razvoj in evropsko kohezijsko politiko, tisoč 700 evrov planiranih, v pol leta porabljenih skoraj 8 tisoč evrov. Če zdaj to primerjavo vzamem, potem če bi prve številke pri ministru Židanu držale, bi morali prej to gospo pocukati za rokav in jo vprašati, kaj dela. In če vzamete še to, da je to neka vladna služba, jaz ne vem, koliko ljudi točno ima, ampak domnevam, da ne kaj preveč – in zakaj ona rabi 8 tisoč evrov v pol leta? Cela policija pa celo notranje ministrstvo ima pa 3 tisoč na pol leta. Ne gre skupaj. Še nekaj je zanimivo, Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport, res je, da so se tukaj malo ministri menjavali, to je vse res, ampak poglejte, 12 tisoč planiranih na integralnih sredstvih, porabljenih 20 tisoč v pol leta. Jaz bi še kakšnega ministra tukaj naštel, ampak tukaj ministrov ni. Potem pri tej službi Vlade, ki sem jo prej omenil, sem govoril o integralnih sredstvih. Zdaj pa če vzamete še druge stvari zraven, recimo sredstva EU – kako imajo lahko planiranih 85 tisoč sredstev EU? Pojma nimam. Kako so lahko sredstva EU predvidena za reprezentanco? Jaz tega nič več ne razumem. Ali Evropa to ve? Jaz tega ne vem, bom rekel. Še enkrat ponavljam, tisto, kar sem želel prej povedati, delno mi je to tudi uspelo povedati. Vse se strinjam z vami, nima kaj posebej smisla braniti tistih ministrov, to je brez zveze. Pametno bi bilo, če na koncu te razprave, ko glasovanja ne bo, ker je poslovnik takšen, kakršen je, da se Vlada, gospod Verbič mogoče res vi, ki ste zdaj angažirani tukaj v tej razpravi, vodjo poslanske skupine opozorite, da bi bilo pametno, da vlada pripravi eno povsem novo uredbo, da bo to šlo v neke normalne okvire. Jaz sem prepričan, da eni zaslužijo več, in bi morali dobiti več, primer notranjih zadev. Eni pa hudo, hudo manj. Generalno pa moramo povedati, da so sredstva šla od leta 2009 do danes hudo navzdol, še najbolj v času vlade Janeza Janše. To tudi moramo povedati javnosti. To so približno objektivni podatki, če je vlada sporočila prave podatke. Ker pri vladi nikoli ne veš, kaj je res in kaj ni res.
Hvala lepa. Repliko ima mag. Dušan Verbič.
Hvala za besedo. Podpredsednica, moram se odzvati na besede spoštovanega gospoda Tanka, ker očitno me ni dobro poslušal ali me pa ni razumel. Dejstvo je, da sem tri zadeve zelo jasno izpostavil.
Gospod Verbič, na proceduralni predlog ne gre govoriti, lahko pa govorite o razpravi dr. Vinka Gorenaka.
Hotel sem reči, da je gospod Tanko komentiral zaradi samega časa. In dejstvo je, da njihova poslanska skupina je nerazumno dolgi čas predvidela, da se razprava razširi z vso širino in ni bistvo samega poslanskega vprašanja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Proceduralno, gospod Jože Tanko.
Hvala lepa za besedo. Pričakoval sem, da boste vi odreagirali, ker je naša poslanska skupina najavila čas točno v okviru pravil, ki jih dopušča poslovnik pri posameznih točkah dnevnega reda. Če mi ne bi v skladu s poslovnikom najavili časa, bi predsednik Državnega zbora moral intervenirati. Lepo prosim, gospa podpredsednica, da poslanca Verbiča opozorite, da se v primeru procesnih zadev najprej obrne na svojo poslansko skupino, na svojo vodjo, da tam razčistijo te dileme. Mi smo naredili korektno, tako kot je zapisano v modri knjigi. Novi poslanci imajo sivo, ampak piše pa isto. Hvala lepa.
Hvala lepa za vaš predlog. Besedo ima gospa Suzana Lep Šimenko, pripravi naj se gospod Simon Zajc.
Hvala za besedo, predsedujoča. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovani minister, lepo pozdravljeni! Najprej nekaj o razpravi, ki je pravkar potekala. 12 poslancev SMC je potrdilo in je bilo za razpravo. Ni naša krivda, da ste izkoristili samo 20 minut, sem pa vesela, da je vsaj eden izmed teh, ki ste si želeli to razpravo danes v tem državnem zboru, tudi razpravljal. Zdaj pa grem naprej na samo razpravo. Podjetja ali samostojni podjetniki se pogosto srečujejo z raznimi davčnimi inšpektorji, ko jim le-ti zelo radi pregledujejo same davčne obračune, kar je normalno. In kaj iščejo takrat inšpektorji? Nepravilnosti pri izdajanju potnih nalogov, pri bonitetah, pri kakšnih stroških, ki se nanašajo na življenje lastnikov podjetij, nepravilnosti pri odpisih terjatev, pri stroških za promocijo in zelo pogosto tudi stroških reprezentance. Tu, kje smo danes. Ob vsaki najmanjši ugotovljeni nepravilnosti reagirajo tako, da morajo podjetniki oziroma zasebniki stroške reprezentance tako rečeno izločiti iz davčnih obračunov in morajo za svojo napako tudi odgovarjati. Očitno je precej drugače takrat, ko se troši denar davkoplačevalcev. Če pogledamo samo prvo polovico leta, to, kar smo dobili podatke, in če verjamemo tem podatkom, potem smo za reprezentanco porabili približno 750 tisoč evrov. Pa bom tudi jaz nanesla, kaj dejansko to pomeni, ker to so velike številke in ljudje si jih včasih zelo težko predstavljajo. To je tisoč 360 minimalnih plač, če gledamo neto zneske in 3 tisoč 700 kmečkih pokojnin, tako za boljšo predstavo. Za velike številke gre tukaj. Naj spomnim, da je vlada v letu 2009 sprejela uredbo o stroških reprezentance. Ta uredba ureja porabo sredstev za reprezentanco, omejitve stroškov reprezentance in vodenje evidence stroškov reprezentance pri proračunskih uporabnikih. In da ne bi prišlo do raznih nepravilnosti, da bi to uredbo poenoteno vsi uporabljali, so potem v nadaljevanju julija 2009 izdali še pojasnilo k tolmačenju te sprejete uredbe. Spoštovani minister za kmetijstvo, v tem času ste bili del te vladne ekipe, sicer ste si ji pridružili nekoliko kasneje, leta 2010, ampak glede na to, da je vlado vodil takrat vaš bivši predsednik stranke, jaz verjamem, da ste že v letu 2009 zelo aktivno spremljali delo te vlade in da ste poznali dejansko to uredbo in tudi ta dodatna pojasnila k sami uredbi. Številni resorji navajajo da je prišlo do napačnega knjiženja izdatkov, tudi Ministrstvo za kmetijstvo, da so se drugi izdatki knjižili med same stroške reprezentance in da se zdaj delajo te preknjižbe. Saj v bistvu nič takšnega, malo se zmotiš, pač to potem preknjižiš – v javnem sektorju. Zelo drugače je, če se takšna napaka zgodi v zasebnem sektorju. V Nemčiji so inšpektorji zelo dobrohotni in rečejo, saj nič hudega, malo ste se zmotili, pa dajte to preknjižiti. Ampak tam gre za en drug denar kot v tem primeru. Do teh napak je prišlo v letu 2015, torej že 6 let po tem, kar dejansko velja ta uredba. 6 let je neko obdobje, da jaz verjamem, bi se tudi zaposleni po ministrstvih nekako morali navaditi, na kakšen način in kaj pomenijo stroški reprezentance. Ampak vseeno je prišlo do takšnih napak. Če bi do tega prišlo v zasebnem podjetju, si lahko predstavljamo in vemo, kakšne so posledice. Me pa zanima, kaj se bo naredilo v tem primeru. Med reprezentanco Ministrstva za kmetijstvo se je knjižil sejem Zeleni teden, ureditev prostora, obisk kitajske delegacije, potem neko informativno gradivo za program razvoja podeželja in tako naprej. Osebno sicer obžalujem, da se tukaj niso znašli neki posebni izdatki, ki bi bili namenjeni območju Haloz, za katere si vsi tako prizadevamo, da bi jih dobili, ampak vem, seveda to ne more iti med stroške reprezentance. Je pa prav, da vas na tem mestu vseeno malo spomnim na to območje, da ne bo v teh zadnjih dneh deležno samo ilegalnih prehodov migrantov čez zeleno mejo, kar se dogaja dnevno, pa mediji zelo malo o tem poročajo, vsaj iz tistega našega konca ne. Seveda se pa resnično sprašujem, kako lahko pride do napak napačnega knjiženja, in bi resnično prosila za dodatno obrazložitev, če pa je dejansko tukaj šlo za napako, kakšne bodo sankcije. Bo kdo za to odgovarjal, kaj se bo zdaj v nadaljevanju okoli tega zgodilo? Ali boste zgolj preknjižili te stroške ali bo imelo to kakšne večje posledice za tiste odgovorne na tem mestu? Več kot očitno je, da je bilo samo poslansko vprašanje na mestu. S tem se je dejansko ugotovilo, da do napačnih knjiženj tudi prihaja. Resnično prosim za odgovor, kako je lahko do te napake prišlo, kako boste ukrepali in kdo bo za to odgovarjal. V zasebnem sektorju bi do tega namreč zagotovo prišlo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Dejan Židan, minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano.
Hvala. Dovolite spoštovana poslanka, da vam kar preberem to, kar je napisala tudi naša računovodkinja, je pa dosti tehnična. Ampak ne boste zamerili. V enotnem kontnem načrtu ekonomske klasifikacije ni konta za promocijo. To je enotni kontni načrt te države. Promocijske aktivnosti vključujejo tudi izdatki reprezentance, zaradi česar je bilo zaradi transparentnosti prikazano nekaj na reprezentanci, druga izbira je pa podkonto 402099, to je Druge splošne materialne storitve. Vse skupaj je pa konto Material in storitve. Ali je prišlo v bistvu pri teh navajanjih do napačnega knjiženja? Moram vam povedati, čeprav sem to že povedal, takoj ko so bili tudi meni znani podatki, na katere je gospod Gorenak opozoril, jasno, prvi korak je, da vsak pogleda, mislim, da ste rekli vi, v svoji bližini, nek drug izraz ste uporabili. Jasno, prvo je bilo srečanje z računovodstvom lastne hiše in potem tudi treh drugih organov, ki so prikazani. Ko so razložili, kar so razložili, pa sem celo skupino poslal na pristojni Direktorat za finance, da v bistvu tam opravijo resen razgovor glede posameznih računov. Ne, da bi mi želeli sami karkoli početi, ampak da si enostavno pogledajo, kako je v bistvu s knjiženjem posameznih postavk. Tisto, kar bi rad povedal, recimo govorili smo o Kitajski, govorili smo o Zelenem tednu, govorili smo o Programu razvoja podeželja. To so realni stroški, nihče ne zanika teh stroškov. Znam tudi razložiti, zakaj so nastali in kakšen učinek imajo. In ti stroški, tudi če niso knjižen vi podkonto Reprezentanca, so vknjiženi znotraj celotnega konta Material in storitve. Ne gre, da bi zanikali stroške, gre samo za vprašanje, kako so bili knjiženi in ali so bili knjiženi pravilno oziroma zakaj so bili knjiženi napačno. Sam ocenjujem, da je edina škoda, ki je nastala zaradi tega knjiženja, je škoda seveda pri meni. Ali pa tudi ne. To mi je omogočilo, da sem z vami tukaj pet ur in pol. Druge škode jaz v tem trenutku ne vidi., Ker to niso stroški, ki jih zanikamo, to so realni stroški. 56 tisoč evrov je strošek ministrstva, ko financira Die Grüne Woche ali Zeleni teden. Stroški kitajske delegacije so bili, kakršni so bili, stroški Programa razvoja podeželja oziroma promocije, informiranja in tiskanja vseh materialov, ki morajo biti, so realno nastali in so tukaj. In teh stroškov ne zanikamo. Vprašanje je samo v bistvu njihovega knjiženja. Ne vidim pa škode, to pa moram povedati, razen zase. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Simon Zajc, pripravi naj se mag. Andrej Šircelj, za njim gospod Uroš Prikl.
Hvala, gospa predsedujoča. Spoštovani gospod minister, poslanke in poslanci in vsi, ki spremljate to sejo, pozdravljeni! Tudi jaz pozdravljam v bistvu, da imamo danes to razpravo, čeprav bi si osebno želel, čisto iskreno, da bi bila mogoče pol krajša, ker smo si večino stvari že kar povedali, tako ena stran kot druga stran. Zdaj bomo vsi še malo stiskali, pa obračali stvari, ampak dobro. Dobra stvar te točke mogoče je ravno v tem, kar je zdaj na koncu minister povedal, da se bo končno ugotovilo, zakaj je prišlo do teh napačnih knjiženj, ker to je očitno glavna težava. Stroški so v bistvu nastali upravičeno, so bili upravičeno pokoriščeni in če bo še kaj rezultata iz tega, pa verjamem, da bodo, potem je, kar se tega tiče, okej. Ni pa okej glede tega, da ne vemo, pod kaj knjižiti oziroma da jih ne moremo knjižiti pod promocijo in tako naprej, kar je mogoče ena stvar, v katero se bo treba v prihodnosti zelo kmalu toliko poglobiti, da do takih neprijetnost in nepravilnosti več ne bo prihajalo. Da se točno ve, kam kaj knjižiti, še posebej zaradi tega ker so to stroški, ki bodo dolgoročno prinesli korist za državljane. Jaz sam osebno mislim, da stroški za reprezentanco na ravni države več niso previsoki, saj so od leta 2009, ko je bila sprejeta ta uredba, drastično padli, sedaj so pač tam nekje na milijonu in pol. So pa pomembni. Res je, da se dogovori sklenejo uradno za eno mizo, ampak je pa že iz zgodovine človeštva razvidno, kako smo se razvijali, da se vezi, ki so pri tem, da skleneš neke dogovore, najlažje in najbolje spletajo ob hrani in pijači, če lahko zelo poenostavim. Ta reprezentanca je lahko skromna, ampak je pa dobro, da je. Čeprav uporabljaš samo funkcijo, si še vedno človek, ki mora stopiti v stik z drugim človekom, ki je na drugi funkciji, in na ta način se potem stvari mogoče lažje, hitreje in v korist vseh odvijajo. Kar se tega tiče, pozdravljam to, da stroški padajo predvsem glede na sposobnosti oziroma na stanje v državi, kakršno je. V tem smislu bom jaz tudi zaključil, ker ne bi rad še enkrat vrtel tega, kar ste že vsi drugi povedali. Upam, da bodo res zaključki te seje v tem, da v prihodnje ne bo prišlo do takih zagat, da v računovodstvu ne bodo vedeli, kateri upravičen strošek dati pod kateri konto. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Andrej Šircelj, pripravi naj se gospod Uroš Prikl, za njim gospod mag. Branko Grims.
Hvala lepa, spoštovana podpredsednica. Minister, kolegi in kolegice! Bolj se pogovarjamo o reprezentanci, bolj se stvari zapletajo. Tukaj predvsem mislim na ta zadnji odgovor, ki ga je dal minister, ki se nanaša na računovodstvo. Gre enostavno tu za to, da na eni strani tudi sama vlada pravi, da je prišlo tukaj dejansko do napačnega knjiženje izdatkov. Komisija za nadzor javnih financ vsako leto obravnava zaključni račun proračuna. Tako je obravnavala zaključni račun proračuna za leto 2013. In v tem zaključnem računu proračuna je Računsko sodišče ugotovilo številne napake. Ne samo pri knjiženju, ampak tudi vsebinsko. Vsaka vsebinska napaka se pokaže potem tudi pri knjiženju. Veste, samo knjiženje ni nikoli izvor napake, razen če gre res za to, da neka oseba namesto pod stolpec 3 knjiži pod stolpec 5. Ampak to je čisto administrativna napaka. Vse ostalo, kar se pa nanaša tukaj na reprezentanco, je pa dejansko vsebinski razlog, in to knjiženje je samo posledica. Prvi vsebinski razlog je že v enotnem kontnem načrtu. Morda tu sedi napačen minister. Mislim napačen minister zaradi tega, ker bi moral tu sedeti minister za finance, ker minister za finance določa enotni kontni načrt. In če ni v enotnem kontnem računu stroškov promocije in se sedaj vse to skupaj meša, potem nastane popolna zmeda. Iz tega, kar je bilo sedaj povedano, imamo na eni strani uredbo o stroških reprezentance, kjer točno piše, kaj je reprezentanca, ne piše pa, da je to promocija. Na drugi strani imamo enotni kontni načrt, kjer nimamo sploh promocije. In sedaj promocija ni reprezentanca, če imamo tu napisano, kaj je reprezentanca. Še enkrat, ne gre tukaj samo za napačno knjiženje. Tu gre za napačno vsebinsko opredelitev. In teh zadev v proračunu ni malo,jih je veliko. In Računsko sodišče jih vsako leto v zaključnem računu dejansko ugotovi, jih pove, potem se pa ne zgodi nič. Moram reči, da edino, kar se je zgodilo zdaj, je bilo, da se je spremenil zakon, ki določa stroške v povezavi s SID banko in smo na prejšnji seji ali celo na tej seji spremenili zakon, ki govori o teh stroških SID banke. Drugače je pa v teh poročilih Računskega sodišča veliko napak. Ampak tukaj se nič ne zgodi. In to je glavna težava. 3. novembra bo Komisija za nadzor javnih financ obravnavala zaključni račun proračuna za leto 2014. In kaj bo našla? Glejte, že zdaj je jasno, da so notri ene in iste napake. In to eno in isto napako, vam tukaj minister Židan povem, tukaj imate reprezentanco knjiženo, v tej uredbi vam vsebinsko pove ta uredba, kaj je reprezentanca, tukaj se to nanaša v glavnem na pogostitve, svečane obede ob sprejemih in priložnostna darila. Promocije tukaj notri ni. Promocija je čisto nekaj drugega. In tudi v računovodskih standardih, v katerihkoli standardih je promocija čisto nekaj drugega. Ampak enotni kontni načrt nima konta za promocijo. Jaz ne vem, zakaj ne. Recite ministru za finance, naj spremeni enotni kontni načrt. To ni neka znanost. Ne zdaj dopustiti, da vam bodo rekli na nekem ministrstvu, da za to rabijo 3 mesece. Za to rabijo 3 ure. To je glavna težava vsega tega. Jaz ne mislim tukaj govoriti o višini reprezentance, ali je preveč ali je premalo in tako naprej. Niti pod razno ne mislim o tem govoriti. Ampak mislim govoriti o tem, da so finance države v tem pogledu neurejene. In drugo, na kar mislim opozoriti, pa je, da je slabo planiranje, slabo načrtovanje za celotno Vlado. Tukaj so moji kolegi že dejansko povedali, koliko presegajo stroški reprezentance načrtovane izdatke. In se to potem naredi v proračunu sproti, s tem da se denar daje iz ene postavke na drugo postavko. V vseh proračunih se to dogaja, vprašanje je samo koliko. Na koncu dobimo to, da v bistvu ugotovimo, da se v enem letu lahko tudi do polovice tistega prvotnega proračuna spremeni s tem, da se denar preliva iz ene proračunske postavke na drugo proračunsko postavko. Dejansko v Državnem zboru dobimo rezultat, ki je za polovico drugačen, kot je bil tisti, ki je bil načrtovan. To minister lahko zahtevate od tega, koliko je bilo prenosov iz ene postavke na drugo v okviru enega ministrstva in koliko med ministrstvi in med proračunskimi uporabniki. Imamo različne metode, kako se to dela, tudi kdo je za kaj odgovoren, lažje gre v okviru samega ministrstva kot med ministrstvi in tako naprej. Tukaj so glavne težave, ki jih jaz dejansko vidim pri tudi pri tej temi, o kateri se danes pogovarjamo. In to načrtovanje, za katerega jaz mislim, da pa bi moralo biti dejansko bolj eksaktno, dejansko bi morali vedeti, koliko denarja se bo za reprezentanco porabilo glede na načrt ministrstva, glede na načrt Vlade. Minister, jaz čisto razumem, da je treba pogostiti kitajsko delegacijo. Ampak jaz mislim, da je takšna kitajska delegacija napovedana najmanj 6 mesecev v naprej, tri mesece v naprej. Glejte, to je pa potem zelo nenavadno, če je tri tedne. Zelo, zelo nenavadno. Navadno so takšni obiski napovedani kar nekaj mesecev v naprej, Tako da s tega zornega kota bi jaz predlagal, da se načrtujejo vsi stroški, ne samo ti stroški, na način, da se dejansko pogleda vsebina, ne pa da se vzame preteklo leto pa se morda da neko splošno povečanje za 5, 10, 15 % ,kolikor je več prihodkov v državnem proračunu, in se potem dejansko to zaokroži. To so te vsebinske zadeve, ki mislim, da so pomembne. Dejansko jaz ne bi rad tudi za proračun za leto 2014, ki ga bo obravnaval Državni zbor, bom jaz predlagal, da bo komisija še posebej pozorna spet na to. Ker lansko leto smo se pogovarjali o prejšnjem proračunu in o istih zadevah, pa se bojim, da se bom tudi zdaj. Potem pa še preknjiženje pa kontni plani in tako naprej. In še nekaj, računovodje ne vodijo te vlade. Ne more biti, če ni nekaj v kontnem planu, da zaradi tega pa takšnih storitev ali pa takšnih del ni. Vsebina določa kontni plan, ne obratno. Tako da s tega zornega kota pozivam, da ta vlada, ministri naredijo red na tem področju in da se morda bomo kdaj drugič pogovarjali tudi o drugih stvareh, čeprav so te stvari še kako pomembne, ne samo zaradi napak pri kontnem planiranju in pri kontih pri reprezentanci, ampak tudi pri drugih zadevah, tudi pri drugih postavkah, ki so tudi večje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejan Židan.
Dovolite, samo ena informacija za gospoda poslanca. Dejansko drži, tovrstni obiski, ko ste vprašali, se planirajo šest mesecev in včasih tudi leto dni, preden pride do realizacije. Tisto, kar je bilo pri tem obisku, pa je, da je kitajska delegacija prihajala v eno evropsko državo, mislim da na Finsko, in so potem nekaj tednov pred obiskom sklenili dogovor, da bo tudi prišla v Slovenijo skupaj s podpredsednikom Vlade. Zato sem jaz urgiral, zato sem rekel, da je mislim da tri ali štiri tedne bilo samo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Uroš Prikl, pripravi naj se gospod Jože Tanko, za njim gospa Urška Ban.
Hvala lepa za besedo. Spoštovana podpredsednica, spoštovane kolegice, spoštovani kolegi, lep pozdrav! Lep pozdrav tudi ministru za kmetijstvo, ki verjamem, da se počuti, kot da je na zatožni klopi. Zelo nenavadno je, da je v dvorani manj poslancev, kot pa jih je takrat glasovalo za to splošno razpravo o temi reprezentance na Ministrstvu za kmetijstvo, kar je zelo signifikantno. Jaz moram seveda uvodoma povedati, da smo mi v Desusu vedno bili, smo in bomo, da se skrbno načrtujejo in tudi skrbno preudarno porabljajo vsa proračunska sredstva, tako tudi proračunska sredstva za reprezentanco. Naj bo jasno, jaz ločim, in s tem nimam nobenih težav, med stroški za reprezentanco in stroški za promocijo. Naj pa vseeno povem svoje razmišljanje. Po sami definiciji, šolski definiciji je polovica sredstev za promocijo vrženih stran, nihče pa še ni ugotovil, katera je ta polovica, zato se sredstva za promocijo vedno in povsod, v vsakem delovnem kolektivu načrtujejo. Zelo podobno, če ne že identično, je tudi za reprezentanco. Je potrebna, jo je treba načrtovati in, kot sem uvodoma povedal, tudi smotrno uporabiti. Jaz razumem opozicijo, razumem tudi vse tiste, ki so razpravljali, da so stroški reprezentance tudi v tem trenutku previsoki. Če bi bili 500 evrov, bi nekdo rekel, da so previsoki, da bi morda se izšlo tudi s 400 evri. Ampak to je seveda teorija. Zakaj sem bil toliko nejevoljen pa tudi verjetno kakšno grimaso naredil, kar so nekateri poslanci ugotovili in twitnili to. Seveda sem bil nejevoljen zato, ker sem štirikrat, petkrat slišal vse te primerjave, to matematiko, koliko bi ta reprezentanca pomenila denarnih socialnih pomoči pa otroških dodatkov pa malic in kosil v tem državnemu zboru pa minimalnih plač in tako dalje. Seveda sem nejevoljen, ker to je, dragi moji, demagogija. Verjeli ali ne, to je demagogija, ki smo se je naposlušali. Ni tako enostavno reči, aha, ta predstav bomo pa zdaj prelevili v neke socialne transfere. V bistvu sem vedno bil občutljiv in vedno bom občutljiv, itak za upokojence, predvsem tiste, ki imajo 500 in manj evrov na mesec, in vedno je bil Desus in bo občutljiv za socialno ogrožene prebivalce te države. Ampak ni pa način, da skušamo interpretirati, da za nekaj tisoč evrov, pa če hočete nekaj deset tisoč evrov se bo pa to stanje izboljšalo. Mi skušamo dnevno reševati te situacije, dnevno iskati rešitve, kako zagotoviti dodatna sredstva za izplačilo tistim, ki so 40 let plačevali v pokojninsko in zdravstveno in še katero blagajno in v proračun skozi davke, ne pa na tak način. In to je skrb vzbujajoče, ko ljudje to trikrat, štirikrat, petkrat slišijo, pa ne rečem, da je to laž. Ne rečem, da je to laž, ampak je to na nek način demagoška interpretacija, kaj pomeni špar ukrep na področju reprezentance. Bil je seveda mnogokrat omenjen minister Židan, vam je pojasnil nekatere zadeve. Seveda sem žalosten, da zaradi nekih tehnikalij, zaradi računovodskih napak ali pa napačnega knjiženja se danes moramo o teh zadevah pogovarjati. Bila je omenjena tudi diplomacija, zunanje ministrstvo. Jaz ne vem, če sem pravilno informiran, ampak približno v prvem devetmesečju je približno 325 tisoč evrov nominalno ogromen znesek namenjen za reprezentanco zunanjega ministrstva. Ampak teh 325 tisoč evrov je namenjeno za Ministrstvo za zunanje zadeve in celotno mrežo, mislim da 52, zagotovo pa preko 50 za predstavništva, bodisi konzulatov bodisi veleposlaništev. In če to preračunate zelo enostavno, kaj to pomeni za enoto na mesec, je to strošek reprezentance 682, dopuščam možnost, da sem tukaj napačno izračunal, ampak je približno 680 evrov. In če hoče diplomatsko konzularna mreža normalno delovati, se jaz bojim, da je teh 682 evrov relativno malo. Meni so razlagali diplomati, kako približno te zadeve potekajo. Ker sem bil nepoučen, sem povpraševal, ali so to sami banketi ali je to, ne bom rekel, luftanje, ampak na nek način večerni sprejemi pa uživancije itd. In so mi povedali, seveda so sprejemi, kjer se pogovorimo o tem in onem. Zdaj ta ambasada pripravi banket, sprejem pa druga pa tretja, potem pa pride red tudi na Slovenijo in je seveda treba to narediti, če hočemo biti z neko vlogo z nekim položajem v svetu diplomacije. Da vas spomnim, strategijo zunanje politike te države smo sprejeli, kjer ima veliko poglavitno vlogo naša tako imenovana gospodarska diplomacija, ki odpira svet, odpira vrata v svet našemu gospodarstvu. In prav je tako. Obetamo si od vsakega evra, porabljenega v ta namen, multiplikativni učinek, kot eden izmed ministrov zna vedno znova poudarjati, ki bo prihodek v naš proračun, prihodek za naše gospodarstvo. Saj ne vem, kaj bi bilo še tukaj dodatnega povedati, da bo nosilo neko dodatno težo, razen seveda to, da se strinjam z vsemi tistimi, ki so govorili. Ne da to ni potrebno, ampak da ni to, kar danes govorimo, o čemer se danes pogovarjamo, da ni produktivno. To pa je seveda res. V končni fazi, kakšen bo zaključek, saj nobenega sklepa ne bomo sprejeli. Prav je seveda, da se o teh zadevah tudi pogovorimo. In prav je, morda to edino pozitivno valenco iz te razprave vidim, da vsi tisti, ki bodo pripravljali proračune za naslednja leta, o tem vodijo račun in da korektno pripravijo predloge za reprezentanco in še skrbneje in še bolj špartansko tudi trošijo ta sredstva. Je pa zelo zanimivo ob koncu moje razprave, ker resnično vas več ne bom utrujal. Bil sem na treh odborih, kjer sem član, kjer smo govorili o proračunu za naslednji dve leti plus seveda potem na matičnem delovnem telesu. Verjeli ali ne, pogovarjali smo se o mnogih zadevah, o mnogih vprašanjih, ampak ne na Odboru za gospodarstvo, ne na Odboru za finance in ne na Odboru za delo, družino in socialne zadeve, invalide ni bila tema reprezentanca. Tako da človek bi razumel, da ta reprezentanca pa ni tak ključen problem. Ob zaključku pa še samo to. Še enkrat poudarjam, vsa proračunska sredstva – tudi za reprezentanco – morajo biti skrbno načrtovana in skrbno preudarno porabljena. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj dr. Vinko Gorenak.
Hvala. Jaz pač nimam stvari napisanih vnaprej in nastopov ne napišem nikoli vnaprej. Samo kakšne oporne točke, zato jih prilagajam lahko sogovornikom. Jaz verjamem, da je minister Židan slabo spal, ker se je malo bal verjetno, kaj bo. Zdaj pa kot vidimo, da bo izšel iz tega čisto v redu, celo kožo bo odnesel. Eni drugi ministri pa manj. Ampak to je zdaj stvar vaše taktike, ne moje, to vam moram povedati. Glejte, gospod Jurša je zdaj šel, verjetno še mene išče, ampak prej je govoril o 800 evrih, ki jih je porabil gospod Erjavec. Ja, to je 133 kosil. Tudi to je veliko. V redu. Ampak gremo naprej. Gospod Prikl, vi zdaj govorite o demagogiji. Jaz imam pogled na demagogijo drugačen. Demagoško je to, da vi stisnete proti moji razpravi, kar ste stisnili. To velja tudi za vse vaše poslance. Hkrati pa veste, da je vaš minister potrošil pol milijona ali da jih bo potrošil. Ja, takšne so številke, saj vam bom točno povedal, če želite. 517.451 – to je točna številka do konca letošnjega leta. Demagoško je to, da vi rečete: "Proti razpravi sem, ne dovolim, da bi se o tem govorilo v Državnem zboru." Hkrati pa veste, da imate ministra, ki je hudičevo veliko porabil. Pa če dava še tistega drugega ministra zraven, za Slovence po svetu in zamejstvu, potem pa je slika na poslanski skupini kar malo črne barve. Za vas je to demagogija. Ampak zdaj bom pa jaz tudi tak, kot je treba. Saj vi temu lahko rečete demagogija, ampak pol milijona in nekaj čez ni demagogija. Pol milijona in nekaj čez je velik denar, velik denar. To je, saj veste – vi ste za delavce, upokojence, regrese, vse to. Vam bom v regrese izračunal, če se boste še oglasili. 900 minimalnih plač je to za požrtijo. To je požrtija, ne, kar piše v uredbi. Ja, sorry, tako to je. 2 tisoč 280 kmečkih pokojnin je to. Pa recite, da je demagogija. Ni. To je pol milijona evrov. To je 86 ali 32 let lahko vsi vi spodaj lahko jeste zastonj. Toliko je on porabil. Te številke je treba prikazati tako in nič drugače. Gre pa za reprezentanco, ki je našteta v uredbi, kjer so stroški prehrane, pijače, reciva požrtij. Tako da to razčistiva. In to je treba imeti razčiščeno in nič govoriti o demagogijah. Vi ste zdaj izračunali to na enoto, se pravi na diplomatsko konzularno veleposlaništvo, rekli ste, da je 680 evrov na mesec. Veste, koliko je to v policiji? 2,32 evra. Policija ima približno 140 enot, recimo v Ljubljani, v Brežicah jih imate zdaj celega boga, v normalnih razmerah pa ne vem točno, koliko je že. Ali pa recimo Ljubljana Center, približno 150 policistov, to je takšna dosti močna enota. In ta enota zasluži 2,32 evra za reprezentanco. V resnici pa ne dobi nič, ker oni porabijo ponucajo. Pa že tisti imajo malo. Potem je 680 evrov na vašo enoto kar veliko. Pravično si dajmo porazdeliti to, kar imamo. Jaz mislim, da je to cilj. To bi moral biti naš cilj, da pridemo do neke situacije, ko bomo pravično razdelili to, kar pač imamo. Ob tem, da ne boste rekli, da sem demagoški, je treba zelo jasno povedati slovenski javnosti, da so vsi naši potrošniki državnega denarja prišli iz 3 tisoč 600 na milijon in pol. Leta 2009 smo porabili 3 tisoč 600, zdaj pa milijon in pol in nekaj, milijon 700 letos, zdaj gre spet gor. Saj je treba priznati, da gre stanje na boljše, ampak ne zagovarjati stvari, ki se jih ne da zagovarjati. Jaz mislim, da se nekaterih stvari ne da zagovarjati. Če vi mislite, da jih pred javnostjo uspešno zagovarjate, je to vaša osebna ocena. Moja ni takšna. Ni pa moj namen se iti demagogijo. Daleč od tega. Moj namen je bil zelo jasen in jaz sem v startu povedal – naš cilj je, da se vlada odloči in te stvari poenoti in naredi na tem področju red.To je cilj mene kot predlagatelja. In čisto nič drugega ni moj cilj. Ampak če ste se vi odločili za taktiko "udri po Gorenaku", ja, potem se jaz branim. To pa se bom vedno, ker se še znam in malo še iz policijskih časov. Malo pa s svojo retoriko. Tako da, vaša stvar. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko ima, gospod Uroš Prikl.
Gospod Gorenak, jaz si ne umišljam, da vam lahko pariram v retoriki. Izjemen retorik ste, to vam je seveda treba priznati. Ampak ko tolikokrat ponoviš nekaj, jaz ne govorim, da je to laž, ampak ko tolikokrat ponavljate te minimalne plače. Jaz sem vesel med drugim, da bomo čez dva dni na Odboru za delo vsi poenoteni sprejeli redefinicijo minimalne plače. Tukaj sem vam hvaležen, da boste tudi vi kot opozicija dali svoj glas za to, ker je pravilno, ker je pošteno, ker se spodobi. Ampak ko tolikokrat ponovite, pa si ne morem kaj, da še enkrat ne ponovim to demagoško frazo, koliko je to nekih transferjev, koliko je to nekih plač, bodo ljudje resnično dobili to predstavo, če pa ne bi na Ministrstvu za gospodarstvo potrošili nekaj za 150-člansko kitajsko delegacijo, bi pa lahko dali ubogim ljudem toliko in toliko več. Mi se pa vsi trudimo, ko smo proračun pripravljali za tista ključna ministrstva, kjer je tudi Ministrstvo za delo, smo skušali sredstva za aktivno politiko zaposlovanja, sredstva za nadomestila za brezposelne, otroške dodatke, da ne naštevam, zvišati oziroma zagotoviti toliko, kolikor se ocenjuje, da je potrebno, da dobijo tisti, ki so na eksistenčnem robu ali pa celo pod njim. In tu mislim, da je treba fokus usmeriti. Vi pa zdaj primerjate, pravilno ste ugotovili, da je po enoti konzulata, veleposlaništva porabljeno toliko in toliko. In primerjate potem z eno policijsko postajo. To so neprimerljive materije, če vemo, kakšna je naloga posamezne policijska uprave in kakšna je naloga enega konzulata. Gospod Gorenak, vi to dobro veste, zagotovo v nulo poznate delo policije, ampak zagotovo pa tudi poznate, kakšno je delo, kakšen je namen, kakšen je poklic v bistvu diplomatov na naših predstavništvih v tujini. Jaz sem prej povedal, da na nek način odpirajo vrata našemu gospodarstvu v svet in prinašajo posle, s katerimi si bo ne nazadnje tudi ta proračun, ki ima nalogo redistribucije prihodkov in potem seveda odhodkov na drugi strani, zapolnil. Mislim, da ni korektno, da na ta način ves čas prezentirate to zadevo, koliko bi s prihrankom na reprezentanci dobili ti, ti in ti. Mi se trudimo, in to govorim kategorično lahko, da dejansko tisti ljudje, ki so pod, pod robom socialne eksistence, socialnega minimuma, da pridobijo več sredstev. Za nekaj deset tisoč evrov, lepo vas prosim, pa ne bomo tega položaja in tega problema rešili. Pristop ni pravi. In jaz še enkrat poudarjam, ni nepotrebna, ni kar tako ta razprava, produktivna pa očitno ni. Hvala.
Besedo ima predlagatelj dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Glejte, zakaj sem naredil to primerjavo, ko ste rekli 680. Ker dajete slabe primerjave in dajete meni možnost, da vam dajem boljše. To pa mislim, da je prava tekma med koalicijo in opozicijo, če dajem jaz boljše primerjave od vas. Ja, tako to je. Sicer pa, veste kaj problem? Jaz bi 10-krat raje povedal, koliko je gospod Židan zapravil kosil, tega, tistega, onega, ampak mi ne dajete priložnosti. On je pa na pameten način povedal, da je samo nekaj napačno knjižili pa konec. Pa ga nočem hvaliti. Ne bom nobenega hvalil od vlade, jaz sem v opoziciji. Tako to je. In ni smiselno takšno početje. Jaz skušam razkrivati demagogijo, in to demagogijo vaše stranke. Glejte, samo za primer en stavek. Leta 2008 v jeseni: vsi upokojenci bodo dobili dodatek, vsi upokojenci bodo dobili dodatek, je bil vaš moto na volitvah leta 2008, in sicer tisti dodatek, kaj je že bil, ne vem, kako že se je reklo, pustimo kako, potem po volitvah ste na to pozabili. Predlagatelj je bila SDS in smo želeli dati dodatek upokojencem točno tak, kot ga je vaš predsednik napovedoval pred volitvami. In kaj se je zgodilo leta 2009? Vaši predhodniki so vsi glasovali proti. Veste, to je demagogija. In to ni samo demagogija, to je nateg ljudstva, to je nateg ljudstva. Žal, tako je. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jože Tanko, pripravi naj se gospa Urška Ban, za njo gospod Matjaž Han.
Hvala lepa za besedo. Gospod Gorenak je s predlogom za razpravo v Državnem zboru uspel. Tu se je treba dejansko zahvaliti dvanajstim glasovom iz največje koalicijske stranke in pa glasu Violete Tomić. To so bili glasovi, ki poleg naših odločajo o tem, ali razprava bo ali ne. To je pač treba korektno povedati. Zakaj se je to zgodilo, je pač drugo vprašanje. Tukaj stalno slišim, da je ta razprava brezpredmetna, ker ni nobenih sklepov. Tisti, ki to govorite in čutite za potrebno, da bi moral Državni zbor sklepe sprejeti, jih predlagajte. Imate vso možnost, tako kot vsi drugi poslanci. Ne obtoževati nekoga, ki je s predlogom uspel, ampak to izboljšajte, dopolnite, da se bo naredila stvar užitna, zavezujoča za tiste, o katerih danes razpravljamo, to pa so ministri vladne koalicije. Sila preprosta stvar. Tisti, ki govorite o tem, na kakšen način bi morali mi razpravljati in zadevo utemeljevati, jo pripravite na takšen način. Vlada je še vsa ostala enaka. Za naslednjo sejo novembra lahko vložite točko dnevnega reda, pripravite predloge sklepov in priporočila, in bomo točno o teh stvareh, gospod Prikl, o katerih vi govorite, razpravljali, na takšen način, kot boste vi podlago naredili. Nobene težave. Čisto nič. In imate strokovne službe, imate službe Državnega zbora, ki bodo to, če bo treba, kaj popravile, kar zadeva priporočila, vsebino in tako naprej, in bomo o tem govorili, ker imate očitno neznansko željo, da o tem govorimo na vaš način. Naredite, pa bomo tudi na takšen način o tem razpravljali. Naslednja stvar, zdi se mi, da se je pri tej razpravi odkrilo več problemov. Eden od problemov je načrtovanje proračuna. Če ste vi na Brdu naredili razrez proračuna po ministrstvih, pomeni, da ste mahnili na počez, ker ste samo delili: toliko za en resor, toliko za drugi resor, približno isto kot so bili gabariti pri prejšnji vladi. Nič pomembno bistvenih zadev ni, če odštejemo tiste razlike, ki so nastale pri evropskih sredstvih, pa morda še kakšna malensko kje. In potem se je minister usedel s svojo ekipo in je naredil razrez razreza za svoj resor. Nek tehnični postopek po neki šabloni, ki je bila narejena. Nihče od vas se ne vpraša, koliko gluhih postavk ima vaš proračun, ki ste ga predlagali v Državni zbor. Koliko je tistih postavk, iz katerih se ne sme prerazporejati sredstev, pa so prevelike postavke, samo zato da se bodo te rezervacije naredile za izvrševanje proračuna in da bodo lahko ministri to počeli, kar počnejo. To so takšne postavke. Poglejte si proračun, poglejte obrazložitve, uporabite malo zdrave kmečke pameti ali pa to morate že na mehurju čutiti, in boste videli, kaj od tega je takšnega, kar je rezerviranega izključno za prerazporeditve. Ključen zakon na tem področju je Zakon o izvrševanju proračuna. Tam so uzakonjena pooblastila ministra, kar zadeva prerazporeditve, in Vlade, kar zadeva prerazporeditve. Če ste pripravljeni popraviti pooblastila, se pravi zaostriti pogoje za prerazporeditve in zmanjšati procente, potem boste nekaj v tem konkretnem smislu naredili, če ste to pripravljeni narediti – vi ste koalicija. Na Brdu ste sprejeli proračunski razrez, najbrž tudi Zakon o izvrševanju proračuna, ki je šel v postopek, in to naredite. Poglejte, kaj je v obrazložitvah pri posameznih postavkah. Tukaj se začne. Mi predlagamo amandmaje k temu proračunu. A se vam ne zdi čudno, da niti en amandma k proračunu ni primeren in ustrezen, da bi ga koalicija oziroma Vlada podprla? Verjemite mi, da vemo, da je nekaj povsem neuporabnih postavk v proračunu z visokimi zneski za namen, ki sem ga prej povedal. Gospod minister Židan je minister, mislim, da že tretjič. Tretjič je minister, tretjič se sooča z revizijo proračuna kot minister. Ampak ker je bil več let, se je s tem večkrat srečal, to je z revizijo Računskega sodišča in pa tudi s tako bilančno analizo najbrž, kot jo je naredil kolega Gorenak. To najbrž ni nobena skrivnost. Če minister opravlja svojo nalogo, naj ima redne brifinge in redne kontrole in točno ve, kam mu gredo postavke, za katere namene ali pa nenamene, kakorkoli to pogledamo. Noben problem. In če bi hotela Vlada določene stvari urediti, potem bi prišla z rebalansom ali spremembo proračuna, kakorkoli to že imenujemo, da bi se uskladili obrazložitve, nameni, cilji in tisto, kar se je naknadno pojavilo s tistim, kar bo dejansko minister potreboval za izvajanje svojega dela državnega proračuna. To najbrž ni nobena težava. Prav nobena težava. Glede na to, da nas je nekaj v Državnem zboru, ki smo tudi sami imeli pač to srečo ali smolo, da smo morali izvajati proračune kot župani ali v kakšni drugi vlogi, vemo, kako to gre. Včasih smo bolje, ampak v prvih letih, ko je prišel zakon o Računskem sodišču, potem je pa treba to izboljševati in prakso nadgrajevati. Ampak vedno se srečujemo z istim problemom nenamenske porabe, potrošnje in tako naprej. Ključni akt, ki ga bomo zdaj imeli enkrat pred seboj, je zaključni račun proračuna. Pri tako velikih odstopanjih, kot so pri tem proračunu, bi morala Vlada na njega vezati zaupnico. To je dejstvo. Tudi minister, ki se mu to ugotovi v reviziji, bi moral, če že hoče, dati odstopno izjavo in potem jo predsednik Vlade sprejme ali ne. Glejte, to ne gre tako. Mi sprejmemo en pravljični akt, ki se mu reče proračun. Na koncu leta, ko to pogledaš, pa dobiš zmazek, ki nima popolnoma nobene zveze s postavkami na začetku proračunskega leta. Kakšen smisel ima ta proračun? Kakšen smisel imajo makroekonomski podatki za ta proračun, kakšen smisel imajo fototermini za tak proračun, ki na koncu ima manjše pokrivanje, kot je, ne vem, 50-odstotno? Nobenega smisla to nima. Jaz mislim, da bi se moral vsak minister lotiti posla, ki ga opravlja, ne samo po vsebinski plati, ampak tudi po proračunski plati izredno precizno in natančno. To, da se kar nekdo spomni in nekaj nekam poknjiži, in potem, ko ga dobijo, se pač izgovarja, da je to neka napaka, to ne more tako iti. To ne more držati. Če se na tak način upravlja z javnimi premoženji, potem ni čudno, da nastaneta Factor banka in Probanka, ko pride Vlada skupaj z Banko Slovenije z idejo, da se vrže v vsako izmed teh bank 400 milijonov, ko se to dovolj počisti, se pa sprejme odločitev za programirano likvidacijo. Se pravi, da smo dali 400 ali 800 milijonov takole. In tukaj se dogaja popolnoma enako, samo vrtiček je nekoliko manjši. Nič drugače ne potekajo te stvari. Zato ker imate tak odnos do vseh teh zadev. In dokler v koaliciji ne bo nekega resnega pristopa, nekega odnosa do tega, kar počnemo in kar govorimo, dokler ne bo to ena na ena, ampak bodo to odstopanja odvisna od interpretacije, prosto po gospodu Priklu, potem nobene stvari v Državnem zboru ne rabimo. Ta proračun, če vam jaz povem odkrito, gospod Prikl, je brezvezen, ki ga prinašate v Državni zbor. Zato ker bo 40 % namenov finančnih sredstev prerazporejenih za stvari, ki bodo odstopale. Poglejte si zgodovino. In da je stvar še hujša, pri zaključnem računu skoraj ni razprave. In dodaten problem, označen je z neko stopnjo zaupnosti. Tako da bo najbrž še zaprta seja, ko bomo o tem razpravljali. Samo da se zadeva skrije, da se slabo delo skrije. Mi smo sedaj v tej situaciji. In potem se soočamo z nekimi očitki o tem, kaj kdo in kako kdo razpravlja, kaj bi kdo in kaj ne bo kdo naredil in tako naprej. Meni je hudo, ko sem poslušal nekatere razprave, ko poslanci, ki bodo razpravljali o 8, 9 milijardah proračuna, niti ne ločijo, ali govorijo o materialnih stroških ali o reprezentanci. Tam bodo investicije in tako naprej. Niti ne ločijo in ti naredijo razpravo za 10 minut. Poglejte si kakšnega, pa boste videli, kako razpravlja. Jaz mislim, da ta primerjava, ki jo je naredil kolega Gorenak, stoji in je na mestu, je učinkovita, ker na ta način najbolj plastično vidiš vse te razlike med posameznimi resorji in tudi vidiš, kaj to na koncu pomeni. Učinke je težko meriti na tak način, kot je predstavil gospod minister Židan. Res je morda kmetijska proizvodnja zrasla za 8 %. Cene so padle za 15 v tistem času. To pomeni, da so neke težave, ki so posledica delovanja trga ali kakorkoli, tudi to razumemo, ker zadeve nihajo. Ampak problem je v tem, da porabo reprezentance težko argumentiraš s kmetijsko proizvodnjo in rastjo. To najbrž velike neposredne povezave nima, ker ti stroški reprezentance, o katerih smo govorili, so povezani z drugimi aktivnostmi, tudi s kakšnimi shemami in podobnimi stvarmi, ampak sheme težko delujejo v naših okoljih, še posebej zato, ker so slabo razporejene. Drži pa to, kar je rekel tudi Šircelj, naš poslanec, da je treba zadeve urediti, prilagoditi, dodatno je treba pa na stvari, ki so povezane z izvrševanjem proračuna, vezati pa tudi odgovornost pri tistih, ki jim je dana politična odgovornost, politična odgovornost, pri tistih, ki jim je dana strokovna odgovornost, pa strokovna odgovornost. Navsezadnje je Računsko sodišče vedno na razpolago za kakšno informacijo, za posvet za pogovor in tako naprej, ker tudi predavajo te stvari. In mnogo boljše, kot da se soočamo s podatki, ki so narobe knjiženi ali evidentirani in tako naprej, je, da se te stvari predhodno preverijo. Ampak zato je pa treba spremljati, kaj se dogaja z resornim proračunom, pa naj gre to za kmetijstvo, za zunanje zadeve ali pa za katerikoli drug resor, ki ima proračunsko postavko in narejen tam nek razrez. Čakam novembrsko sejo, da boste predlagali razpravo o teh problemih s priporočili, ki bodo vezana na to, kar ste nam očitali, ker pri tej točki, pri tako oblikovani točki in izglasovani točki priporočil ni. Pričakujem pa, da boste to naredili, ker vam je očitno izjemno veliko do tega. Jaz tudi računam, da vam ni samo do tega, da diskreditirate predlagatelja točke, ki je uspel na glasovanju, ampak da tudi sami kaj proaktivno naredite, da ne bomo samo čakali čakali čakali in ko bo prišel naslednji predlog, se bo spet vsula neka ploha obtožb, namigov in tako naprej. Imate vso možnost in predlagam, da to izkoristite. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Urška Ban, pripravi naj se gospod Matjaž Han, za njim dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa, predsedujoča za besedo. Spoštovani kolegi in kolegice! Današnja razprava se počasi bliža koncu, pa bom za konec tudi sama podala nekaj svojih ugotovitev, ko sem poslušala to razpravo o stroških reprezentance. Kot je bilo ugotovljeno in večkrat povedano, se je strošek reprezentance za vse organe državne uprave v zadnjih osmih letih precej znižal in od leta 2012 ne presega porabe 1,5 milijonov evrov. V letu 2015 to predstavlja 0,02 % proračuna. Sama pa na reprezentanco gledam z zelo pozitivnega zornega kota. Zato je zame tukaj ključno vprašanje in na mestu vprašanje samo eno in predvsem to, koliko je teh 1,5 milijonov evrov pripomoglo oziroma prispevalo k povečanju na primer tujih investicij v naši državi, k pozitivnim učinkom na trgovinsko menjavo, na gospodarsko rast in podobno. To so zame ta ključna vprašanja. Stroški, ki so po uredbi navedeni za evidentiranje na te postavke, so namreč namenjeni predvsem tem zadevam, da se pospešuje promocija, kot je že minister povedal, Slovenije tako doma kot v tujini. Zame bi bili ti odgovori konkretni, kaj je ta reprezentanca prispevala k temu, najbolj na mestu, tako bi lahko ocenjevali ali, tako kot je gospod Gorenak rekel, gre za požrtijo brez razlogov ali imajo ti stroški kakšne cilje oziroma želijo prispevati k določenim namenom, ki so si jih ministrstva zastavila. Druga moja ugotovitev tukaj, sem vesela po eni strani, da smo tudi na seji Državnega zbora prišli do te ugotovitve, pa je ta, ki jo je izpostavil tudi kolega Šircelj. Na Komisiji za nadzor javnih financ spremljamo realizacijo proračuna, spremljamo zaključni račun proračuna, tudi revizijsko poročilo s strani Računskega sodišča, kjer vsako leto ugotavljajo ene in iste napake pri knjiženjih posameznih poslovnih dogodkov. Tako da so, lahko upravičeno rečem, tudi res nekatere proračunske postavke lahko popačene in ne izkazujejo dejanskega stanja. Sklepi, ki jih sprejemamo na komisiji, in priporočila, ki jih je dalo Računsko sodišče predvsem Vladi in znotraj Vlade Ministrstvu za finance, do danes niso bila upoštevana. Zato upam in si želim, da bi po tej razpravi bila vsa ta priporočila, ki jih Računsko sodišče in Komisija za nadzor javnih financ ob sprejemanju zaključnega računa proračuna za preteklo leto daje, upoštevana, potem take razprave, kot jo spremljamo danes, ne bi bile potrebne. Pa še mogoče o tem enotnem kontnem načrtu. Ja, treba ga je spoštovati, treba ga je upoštevati, je sestavni del pravilnika o enotnem kontnem načrtu za vse proračunske uporabnike. Verjamem, da je na nekem kontu, morda ne ravno z besedo promocija, lahko gre za marketing, piar aktivnosti tudi možna knjižba tovrstnih aktivnosti izven reprezentance v okviru tega enotnega kontnega načrta. Jaz ga nimam pred seboj, da bi pogledala, pod katero kontno postavko to spada, sem pa prepričana, da nekje izven reprezentance kontni načrt omogoča tudi knjiženje tovrstnih piar aktivnosti, promocij, marketinga in tako naprej. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Matjaž Han, pripravi naj se dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Najprej naj povem, da sem vesel, da je bil moj strah odveč, da bo ta seja izzvenela v populizmu in nabiranju poceni političnih točk. Nasprotno. Jaz pa mislim, da je dobro, da je prišlo do te seje, da smo si na nek način nekatere zadeve vendarle pojasnili. Najprej naj povem, da je bilo vprašanje gospoda Vinka Gorenaka na mestu in po tistem, kar je dobil od Vlade, in ko je pogledal indekse, kako nekateri resorji ne zapravljajo denarja, je bilo jasno, da je treba iti v poslansko vprašanje. Tudi jaz bi naredil to kot opozicija. Potem je pa na nek način predvsem minister Židan razložil, zakaj je prišlo do tega, da so bili ti indeksi tako izstopajoči, da je prišlo do narobe kontiranja. Tukaj pa se je zdaj na nek način ustavljam in vendarle rečem, da mora pa vendarle nekdo za to odgovarjati: ali bo to Ministrstvo za finance ali bo to računovodstvo pri gospodu ministru. Če pa ne, pa politika v tem smislu, da nimamo stvari transparentno urejenih. Zato najmanj, kar je, kar je gospod Šircelj rekel, je treba na Komisiji za nadzor javnih financ na nek način po mojem sprožiti razpravo, da se bodo kontni plani začeli spreminjati glede na vsebino programa. Ker potem je jasno, da tisti uradniki enostavno knjižijo nekatere zadeve po kontih, za katere so zapisani. Gospod Dejan Židan je jasno povedal, da ta sredstva so bila porabljena, povedal je, za kaj so bila porabljena in ni bežal od te odgovornosti, so pa bila narobe kontirana. Zato jaz mislim, da je dobro, da je prišlo do te seje, čeprav jaz odkrito povem, jaz kot strankarski človek sem seveda glasoval proti, ker sem vedel, glede na izkušnje, kaj to pomeni, ko politiki začnemo govoriti o reprezentanci in javnost je seveda alergična na nas poslance, na ministre, na vlado da tako ali tako vse preveč pojemo, zapravimo, imamo prevelike plače in tukaj ni politične obrambe. Vem pa eno stvar, da tam od Tomaža Lisca pa tukaj do Marije in vsi skupaj nismo na račun tega Državnega zbora pojedli ne en "šnicel", nismo na račun tega Državnega zbora, mogoče na kakšni proslavi spili deci soka ali pa deci vina. To je vse, kar poslanke in poslanci imamo, bom rekel, od te države in od te reprezentance, za katero tako uspešno špara predsednik Državnega zbora. Tukaj Vinko, samo eno stvar, ga zelo hvališ, ampak, če se ne bi Kolegij strinjal s proračunom, bi verjetno lahko bil ta proračun višji. Ampak poslanke in poslanci levih in desnih na račun države ne jemo in ne pijemo. Je pa še ena druga ugotovitev pomembna. Poglejte, v vsem tem sistemu, ki je v tej državi, ki mora teči, so neke nepredvidljive situacije. Ta država porabi samo milijon 600 tisoč denarja za reprezentanco. Je pa res, če en evro porabiš za brez zveze, je treba opomniti, ampak jaz mislim, da manj, kot pa je teh sredstev, je pa že težko porabiti, da na nek način funkcionira država. Ker potem se pa sprašujemo, tako vidimo predsednika države, se vozi z osem let starim avtom, s starimi gumami, ker nima država za gume, če bi si pa slučajno kupil nov avto ali predsednik države, predsednik vlade, predsednik parlamenta, bo pa seveda urnebes v tej državi, kako si predsednik države ali pa predsednik vlade umisli nov avto, medtem ko vemo, da vendarle zastopa inštitucije te države, in včasih moramo biti previdni. Jaz vem da te moje razprave ne gredo meni v prid in da bodo ljudje, ki gledajo, bodo tako rekli, da preveč popijemo, pojemo, smo preveč zapravljivi. Ampak jaz mislim, da ni tako. Najmanj, kar je, bomo tudi v naši stranki predlagali zaradi te razprave, da se ti kontni plani popravijo, da je jasno, kako se knjiži. In to je absolutno naloga Ministrstva za finance. Bom pa še nekaj rekel, pa mogoče mi bo celo moj minister zdaj zameril. Jaz sem zadnjič gledal televizijo in na POP TV je bil prispevek o Perpetuum Jazzilu. Perpetuum Jezzile je pel tem Kitajcem, kakor sem jaz takrat videl. In so bili izredno navdušeni. Če čisto nič drugega, če zdaj vsi merimo, kaj je dobrega, ta isti Perpetuum Jazzile, ker so tako lepo zapeli in ker ima Perpetuum Jazzile milijon pogledov na Youtubu, gre zdaj na povabilo Kitjaske na turnejo po Kitajski. Če nič drugega, vam moram povedati, glede na to, da imam rad glasbo in da mislim, da je to vrhunski ansambel, je to tudi en plus za promocijo te naše Slovenije, mogoče celo bolj kot pa kakšen politik, ko kam gre. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Jaz sem vesel vsake, bom rekel, strpne in dobre razprave. Eno takih smo sedajle slišali. Tukaj ni kaj dodati. Ampak drugo so pa napadi. Jaz se pač prilagajam. Ker mi govorimo o proračunu na splošno, imam pač nekaj minut časa in bom to izkoristil, bom rekel takole, da delamo velike neumnosti. Jaz ne razumem, mogoče bi mi kdo znal to pojasniti, pa ne vem, zakaj mora imeti državni proračun za vsako ministrstvo štiri postavke. Samo za reprezentanco. Poglejte, integralna sredstva, namenska sredstva, eu-sredstva, česar sploh ne razumem, potem pa še integralna sredstva slovenska udeležba. Vse to je namenjeno reprezentanci. Zakaj? Zakaj ne bi rekli reprezentanca, adijo, pa bi bila tam ena postavka. Ker imamo v uredbi zelo jasno napisano, kaj je to. Jaz besedo požrtija prej nisem uporabljal v negativnem smislu besede. V 2. členu, točka ena, uredbe o stroških reprezentance je naštetih šest postavk, ki pravzaprav pomenijo hrano in pijačo. Pa nič drugega. Zato sem uporabil ta izraz. In če bi bilo v celi državi pravilno knjiženo pod teh šest točk, ki so tukaj notri, potem je še tisti milijon pa pol kar veliko. Gospa Banova, nisem pa govoril o promocijah, o čemer ste vi govorili. Daleč od tega, iz temeljnega razloga, ker tisto ne sodi v reprezentanco, tisto sodi pač nekam drugam. Kam, ne vem, vedo računovodje. Vedo tudi tisti, ki so narobe knjižili, tako kot sedaj minister ugotavlja. Meni je popolnoma jasno, razumete, da vi ne morete, ne vem, sprejeti tujega ministra, pa reči, poslušajte, pa v ogenj na pol kranjske, pa vzameš denarnico ven, pa plačaš na šanku. Ja, kako? Ni, ne gre. Saj to je jasno kot beli dan. Kaj šele neko delegacijo s sto ljudmi. Jaz lahko tudi verjamem v neke pozitivne učinke, najverjetneje, take in drugačne. Saj pogosto jih ni, včasih pa so. Ampak to ni reprezentanca. To je nekaj drugega. To sodi nekam čisto drugam. V tej državi se bodo morali pač ti računovodje naučiti knjižiti po teh postavkah, pa konec. Sicer pa, ko sem že pri proračunu, je treba reči naslednje. Ena kolegica mi je pred časom rekla: "Veš, sedaj septembra, oktobra pa res nimam časa priti na obisk, sedaj imam pa državno upravo." Ona namreč prodaja računalniško opremo. Sem rekel: "Ja, ampak jaz te ne razumem, kaj mi govoriš." In je rekla: "Veš, sedaj ko se proračuni zapirajo – september, oktober, hodi cela državna uprava k meni in mi rečejo, naj jim dam račun za 200 jurjev, 300 jurjev. "Kaj boš pa kupil?" vpraša. Pa rečejo: "Se bova drugo leto zmenila, ti mi samo daj račun." Ali ni zanimivo? Če ta podatek primerjam z drugim podatkom, proračuni tiste grde Slovenije, Jugoslavije, tiste socialistične, vsi od občinskega do državnega so imeli naslednje določilo, takole je pisalo: Ostanek sredstev na posamezni postavki na koncu leta se prenese na isto postavko v prihodnjem letu. Tega danes ni več v proračunih. Kaj je to pomenilo? Vsak proračunski uporabnik je bil zavezan k varčevanju. Jaz vam lahko praktični primer povem. Ko sem oktobra leta 1984 prevzel policijsko postajo Celje, je tam gori bilo devet dvanajstin denarja ostanka iz preteklega leta, tekoči denar sem pa imel še vse na zalogi. Vse je bilo še na zalogi. Enega dinarja, ali kaj je takrat bilo, ni porabil moj predhodnik. In jaz sem v tistem trenutku, takrat ni bilo javnega naročanja, lahko rekel trem svojim štirim policistom, vzemite denar, dvignimo denar, v Sarajevu kupi štiri golfe in jih pripelji. Ja, pa smo jih pripeljali. Mi pa danes točno to počnemo. Mi silimo ministre, mi jih dobesedno silimo v to, da zapravijo čim več denarja. Ampak prisiljeni so v to. Poglejte, jaz študente vprašam, kaj je razlika med enim ministrom, vseeno katerim, in kaj je razlika do nekega generalnega direktorja neke proizvodne firme. Eno je konkurenca, nimamo pa tako naprej, drugo je pa – kaj? V denarju. Kaj je cilj direktorja proizvodne firme? To, da bo ustvaril dobiček. In koliko bo on na koncu leta več imel, toliko bolj uspešno bo podjetje. Ali je to cilj gospoda Židana, ali je bil to moj cilj leta 2012, ali je to cilj kateregakoli ministra? Ne. Ministrov cilj je "ponucaj" vse. In pameten minister septembra naroči svojim službam, naj čim prej spraznijo, kar se da. Ali je tako? Ja, povejmo, da je tako, saj to smo vsi počeli. Pa zdaj to isto počnete. Zakaj? Ker ko ti potem finančni minister reče, blokada je, zdaj pa ne smete več računov plačevati, si pa končal. In če denarja nisi porabil, ga naslednje leto ne boš dobil. Ne samo da ga ne boš dobil, dobil ga boš manj, ker ti rečejo, saj nisi lani porabil, potem tudi ne boš rabil prihodnje leto. Vidite, to je sistem, ki je napačen sistem, to je sistem, ki je neumen sistem, če želite. In ta sistem je treba spremeniti po mojem mnenju. Velja tudi za reprezentanco, ker pri reprezentanci pa je situacija tako ali tako jasna. Če Vlada v dveh mesecih sporoči za 25 tisoč evrov različne podatke, ki se nanašajo na isto časovno obdobje, potem veste, da se je nekaj dogajalo. Jaz zdaj nimam dokazov, da je to res ali ni res, kar pravi minister Židan, da so narobe knjižili. Kaj pa si morem, verjeti mu moram. Ampak narobe se mi zdi v Vladi, da je takšna površnost, da ne morejo sešteti teh nekaj številk, ker potem bi bilo čisto drugače. In še tisto, kar se mi zdi zelo pomembno, je to, da sredstva reprezentance so sredstva za hrano in pijačo. Konec, gotovo, pika, amen. Vse ostalo niso sredstva reprezentance. Ja, tako piše v uredbi. In če to upoštevamo, potem je ta naša poraba vseeno vprašljiva. Bom pa še v zaključku, ker mislim, da imam še štiri minute v nadaljevanju, kot predlagatelj. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobita besedo še minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano in predlagatelj. Besedo ima minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejan Židan.
Hvala, gospa predsedujoča. Še enkrat pozdrav spoštovane poslanke in poslanci! Dovolite, da na koncu ponovim dve ali tri številke. Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano je v letu 2015 načrtovalo 36 tisoč 429 evrov, realizacija do 30. 6. je bila 18 tisoč 867 in do 18. 9. 26 tisoč. V vsakem primeru bi rad tudi povedal, da današnja razprava kot tudi dogajanje zadnjih tednov je dejansko dalo informacije, kaj pomeni to načrtovati na štirimestnem kontu, kar se načrtuje tudi za potrebe Državnega zbora, ko se sprejema proračun, kaj pomeni razlika med navodili in med kontnim planom. In to so področja, ki jih je treba urediti. Bi pa rad povedal tudi naslednje. Tudi naše ministrstvo kot celotni proračun vsako leto revidira Računsko sodišče. Kar se tiče našega ministrstva, nismo dobili za leto 2014 ne priporočil, ne nekih opozoril o nekih večjih nepravilnostih, kar sem štel sicer kot uspeh dela ministrstva in finančne službe. Je pa ta razprava pokazala, da je treba biti še bolj pozoren v bistvu ne na evidentiranje, ampak potem na razporejanje na konte pri posameznih podkontih. Jaz lahko samo to povem, da od prvega vprašanja naprej smo na ministrstvu dodatno na to pozorni. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Vinko Gorenak kot predlagatelj.
Hvala lepa. Do te razprave je, za tiste, ki nas gledajo in ne vedo točno, za kaj gre, prišlo preprosto zato, ker je Vlada Republike Slovenije sporočila podatek, da je ministrstvo gospoda Židana načrtovalo 36 tisoč evrov, v prvih šestih mesecih pa jih je porabil 57 tisoč in nekaj. To je razlog te razprave. V petek je Vlada sporočila, da to ni res, da je porabljenih 18 tisoč. Če je porabljenih 18 tisoč, je potem stvar v okvirih normale. Se pa je treba vprašati za zaključek, kako je to mogoče in kako Vlada Republike Slovenije te podatke skupaj spravlja, ker potem ji ne moreš več verjeti pri nobeni stvari. Zdaj globalno za zaključek to, sredstva za reprezentanco padajo vse od leta 2009 dalje pravzaprav so padla iz 3 milijone 600 na milijon pa pol ali nekaj več v tem času, najbolj poudarjam v času vlade Janeza Janše in v nadaljevanju Alenke Bratušek. To je treba povedati. Na koncu ste nekateri, gospa Banova, mislim, da je govorila, da je okoli milijon pa pol. Ne drži, milijon 700 je lanskoletna letna poraba. Se pravi, da poraba spet raste. Če bi se letos taka poraba nadaljevala, bi bila ne milijon 539, ampak bi bilo precej več – za 189 tisoč evrov več bi bilo. Če je naša razprava spodbudila ministre, da bodo te postavke zdaj malo gledali, da bodo te postavke nižje, in da bodo pazili, da so v okviru, kakršen mora biti, potem mislim, da smo tudi dosegli svoj namen. Minister, upam, da boste tiste, ki vam knjižijo zadeve, potegnili za ušesa, jaz bi jih, v prenesenem pomenu besede, da ne bo kdo rekel, da nasilje spodbujam. To je ena zadeva. Druga zadeva, ki bi jo rad povedal, je to, da bi si želel koalicija, vodje Poslanske skupine SMC cel dan ni tukaj, ampak jaz upam, da bo to izvedela od vas, ki ste tukaj, gospod Verbič imate vso možnost, da ji to poveste, da bi si želel, da poenotite porabo sredstev na teh postavkah reprezentance. Ni vzdržno, da ima, kot sem že omenil v razpravi, obrambno ministrstvo 195 tisoč, notranje pa 17 tisoč. Ne gre skupaj za nič na svetu. Jaz lahko dopuščam neke možnosti, da ima gospod Erjavec neko specifično zadevo z zunanjimi zadevami, z diplomati in ne vem s čim, to je treba priznati, saj moje nastope do vas ste pa vi spodbudili. Tako je. Je pa primerjava absolutno med obrambnim in notranjim ministrstvom. Tukaj pa morate priznati, da je primerjava. In je razlika prevelika: 17 notranje, 195 pa obrambno. Ta razlika je definitivno prevelika in jo kaže v obdobju, ki prihaja, nekako balansirati. So pa porabniki, ki pa so še bolj nenavadno razkošni, izobraževanje, kot veste, Služba za Slovence v zamejstvu in po svetu, ta kohezijska služba pri Vladi ali kako že se imenuje za EU-sredstva. To so tudi službe, ki smo jih mogoče danes izpustili, pa so zelo veliki potrošniki tega denarja. Ne bi bilo prav, da jih izpustimo. Na koncu se zahvaljujem vsem, ki ste to razpravo omogočili. Moj namen kot predlagatelja ni bil tak, kot ste mogoče nekateri pričakovali, res pa je, da sem bil malo ostrejši do tistih, ki so se sprenevedali pa skušali opravičevati stanje, ki ga ni mogoče opravičiti. Če bomo iz tega potegnili nek nauk za prihodnost, kar pomeni manjšo porabo teh sredstev, bolj točno porabo teh sredstev, ne da knjižijo ministrstva vse mogoče, potem je verjetno naš namen dosežen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam 12. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevala jutri ob 10. uri. Lahko noč.