Dobro jutro, dober dan, spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Pričenjam nadaljevanje 41. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega zasedanja ne morejo udeležiti oziroma so opravičeni: kolega Feri Horvat, Zmago Jelinčič Plemeniti, Miran Jerič, Rudolf Moge, Anton Rop, Boštjan Zagorac in Milan Petek. Prehajamo na 9. TOČKO DNEVNEGA REDA - DRUGA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O DUŠEVNEM ZDRAVJU, v okviru rednega postopka. Seznanjam vas, da imamo za to točko na razpolago 4 ure in 10 minut. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije, zato dajem besedo predstavniku Vlade. Z nami je ministrica, gospa Zofija Mazej Kukovič, beseda je vaša, izvolite.
Dobro jutro, spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci! Visok predstavnik norveške vlade je pred leti nekega jutra obnemogel od izčrpanosti. Dejal je, da je bil popolnoma prazen. Poleg tega, da se je počutil notranje zelo slabo, mu je odpovedalo tudi telo. Seveda, novinarji so bili pred vrati, kaj je z njim. Poklical je zdravnika, ki je povedal, da gre za težko depresijo. Odločil se je, da bo novinarjem povedal, da bo o tem odprto spregovoril in tudi ponudil svoj odstop. Odstop ni bil sprejet, on je odprto spregovoril, se zdravil, bil še nadalje politik in danes je promotor destigmatizacije duševnega zdravja po celi Evropi in po svetu. Je eden redkih na visokem položaju, ki se je odločil za to. Cilj našega zakona o duševnem zdravju je zaščita človekovih pravic, oseb s težavami v duševnem zdravju. Je varovanje njihovega dostojanstva. Že Ustavno sodišče je leta 2003 odločilo, da potrebujemo zakon, da potrebujemo regulativo, ki bo definirala pogoje eventualne prisilne privedbe. Pri nas imamo 100 tisoč prebivalcev, ki imajo težave z duševnim zdravjem, težave z depresijo, in to število narašča. Posebej narašča pri starejših demenca, in to postaja tudi masoven pojav v Evropi. Število samomorov dvakrat presega število smrtnih žrtev v prometnih nesrečah, na leto jih je približno 600, kar je izjemna izguba za državo, za svojce, za vse nas. S predlogom zakona želimo preiti na celovito obravnavo duševnega zdravja. Želimo prenesti tudi zdravljenje bliže domu, tako da bo možnost tudi nadzorovanega zdravljenja na domu, zdravljenja v skupnosti, vzpostavitev celotne mreže, institucionalne mreže, ki bo omogočala, da to izvajamo. Predvsem pa opredeljuje pravico tudi do zastopnika. Pravico do tega, da se nihče ne more o osebi, ki ima duševne motnje, da se ne more odločati sam. Torej vedno je še nekdo, v tem primeru smo skozi amandmaje in skozi razpravo tudi v odboru za zdravstvo šli v smeri, da namesto etične komisije odloča o tem ekipa treh psihiatrov, dva sta lahko iz institucije, kjer se zdravi bolnik, eden pa mora biti zunanji. Torej želimo, da so zadeve odprte, pregledne in res v zaščito pacienta in v spoštovanje njegove integritete. Tudi postopek pred sodiščem, za sprejem brez privolitve, je dovolj natančno definiran in govori tudi o tem, da je omejitev pravic in prisilna privedba možna le takrat, kadar gre za ogroženost države, kadar človek ogroža samega sebe ali pa ogroža tudi druge. Na podlagi tega zakona je predviden tudi nacionalni program, ki bo natančneje opredelil aktivnosti znotraj za naslednjih pet let. Tolerantnost drug do drugega pa je tista, ki nam lahko zelo pripomore k izboljšanju notranjega počutja. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. V okviru zakonodajnega postopka, je predlog obravnaval Odbor za zdravstvo kot matično delovno telo. Predsednik Odbora gospod Ljubo Germič bo predstavil stališče in pa poročilo odbora. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči, za besedo. Spoštovana gospa ministrica s sodelavkami in sodelavci, kolegice in kolegi! Odbor Državnega zbora Republike Slovenije za zdravstvo je na svoji redni 33. seji dne 1. 7. 2008 obravnaval Predlog zakona o duševnem zdravju, ki ga je Državnemu zboru Republike Slovenije v obravnavo in sprejem predložila Vlada Republike Slovenije. V skladu z 22. členom Poslovnika je skupina poslancev dne 29. aprila letos vložila zahtevo, da se opravi splošna razprava o predlogu zakona. Splošna razprava je potekala na 39. redni seji Državnega zbora, kjer je bil sprejet sklep, da je Predlog zakona o duševnem zdravju primeren za nadaljnjo obravnavo. Članice in člani odbora so kot gradivo za sejo, poleg besedila zakonskega predloga, prejeli še mnenje Zakonodajno-pravne službe, mnenje Državnega sveta Republike Slovenije in pa mnenje Sodnega sveta. Zakonodajno-pravna služba je v skladu s prvim odstavkom 27. člena Poslovnika navedeni predlog zakona proučila z vidika svojih pristojnosti in v svojem zelo obsežnem mnenju oblikovala pripombe k večini členov predloga zakona. Uvodno obrazložitev k predlogu zakona je podala ministrica za zdravje gospa Zofija Mazej Kukovič. Poudarila je, da je predloženi zakon o duševnem zdravju zahteval zelo dobro in obsežno sodelovanje med strokovnjaki in zainteresirano javnostjo na eni strani, po drugi strani pa tudi med pristojnimi ministrstvi, in sicer Ministrstvom za delo, družino in socialne zadeve in Ministrstvom za pravosodje. Na podlagi sprejetega zakona bo pripravljen nacionalni program duševnega zdravja, v katerem bodo zadeve natančneje operacionalizirane. Ministrica je posebej poudarila, da se je navedeni zakon zaradi izjemno zahtevne problematike urejal, pripravljal in usklajeval vrsto let. Mnenje Komisije Državnega sveta Republike Slovenije za socialno varstvo, delo, zdravje, invalide je predstavil državni svetnik gospod Peter Požun. Poudaril je, da komisija predlog zakona podpira in predlaga Državnemu zboru Republike Slovenije, da ga čim prej sprejme. V roku, ki ga določa poslovnik, so bili k predlogu zakona vloženi amandmaji poslanskih skupin: SDS, NSi, SLS in DeSUS, Poslanskega kluba LDS in poslanke Cvetke Zalokar Oražem. Vloženi amandmaji poslanskih skupin koalicije so sledili večini pripomb, ki jih je v svojem mnenju k skoraj vsem členom predloga podala Zakonodajno-pravna služba. Člani odbora so podprli vse amandmaje, ki so jih vložile poslanske skupine koalicije: SDS, NSi, SLS in DeSUS, niso podprli amandmaja Poslanskega kluba LDS k 2. členu in za novi 30.a člen. Umaknjeni so bili ostali amandmaji Poslanskega kluba LDS in poslanke Cvete Zalokar Oražem k 11. členu, brezpredmetna pa sta postala amandmaja koalicije in Poslanskega kluba LDS k 11. členu. Odbor je sam oblikoval in sprejel amandmaja k 11. členu predloga zakona. V skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora Republike Slovenije je nato odbor glasoval o vseh členih predloga zakona skupaj in jih sprejel. Z vključitvijo sprejetih amandmajev v zakonski predlog je odbor določil besedilo dopolnjenega predloga zakona, ki je bil tudi sestavni del poročila odbora. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Zbor je na svoji 39. seji opravil prvo obravnavo predloga zakona, zato predstavitev stališč poslanskih skupin ni možna. Zato prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bom vodil na podlagi pregleda amandmajev z dne 9.7. letošnjega leta. Tako v razpravo dajem 1. člen ter amandma poslanskih skupin: SDS, NSi, SLS in DeSUS. Želi kdo razpravljati v povezavi s 1. členom? [[Nihče.]] Potem v razpravo dajem 2. člen ter amandma Poslanske skupine LDS. Želi kdo tu razpravljati? Odpiram postopek za prijavo, izvolite. Besedo ima poslanec Ljubo Germič, izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. V Poslanskem klubu LDS predlagamo, da se v okviru člena, ki obrazlaga uporabljene izraze v tem zakonu, da se ta člen dopolni z novo točko, da se doda nova točka, ki opredeli posebne metode zdravljenja, ki se pojavljajo v tem zakonu. Želimo s tem amandmajem v okviru izrazov opredeliti, da so posebne metode zdravljenja, torej dve metodi, gre za elektrokonvulzivno terapijo in hormonsko zdravljenje. Na ta način posegamo tudi v vsebino 11. člena, o katerem bomo govorili pri amandmaju k 11. členu. Seveda želim samo opozoriti na to povezavo, kajti vsebinsko bo potem možno razlagati vsebino tega amandmaja z vsebino amandmaja k 11. členu. Mi opozarjamo na to, da bi bilo korektno te posebne metode zdravljenja opredeliti že kot posebno točko v 2. členu, kjer se natančno opisujejo izrazi, uporabljeni v tem zakonu. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Želi še kdo razpravljati? Besedo ima ministrica.
Hvala lepa. 2. člen določa pomen izrazov, ki se uporabljajo v tem zakonu in praktično ne definira posebnih metod zdravljenja, ampak jih le našteva. Zato menimo, da so posebne metode zdravljenja bolj ustrezno opredeljene v 11. členu predloga zakona, ki na celovit način ureja tudi te metode zdravljenja, vključno s psiho-kirurškim zdravljenjem. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. S tem zaključujem razpravo v povezavi z 2. členom. Prehajamo na razpravo v povezavi s 4. členom ter amandmajem poslanskih skupin SDS, NSi, SLS in DeSUS. Želi kdo tu razpravljati? [[Nihče.]] Potem prehajamo na 11. člen ter amandma Poslanske skupine LDS. Želi kdo tu razpravljati? Kolega Germič beseda je vaša.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Še enkrat. Že mnenje Zakonodajno-pravne službe je govorilo o tem, da je bilo ta zakon potrebno na odboru za zdravstvo pravzaprav celovito amandmirati. Zakonodajno-pravna služba je opozorila, da je s pravnosistemskega vidika bil zakon zelo slabo narejen, zato smo spremenili vrsto členov. V celoti smo spremenili tudi 11. člen. Spremenili smo ga tako, da smo z amandmajem odbora to naredili na samem odboru. Niti amandma koalicije, ki je bil vložen v predvidenem roku za vlaganje amandmajev, ni dal ustrezne rešitve. Kje je bila ta neustreznost rešitve? Torej 11. člen opredeljuje posebne metode zdravljenja in predpisuje izjeme pod pogoji, ki jih določa, torej na kakšen način se lahko uporablja. V osnovnem besedilu zakona je bilo predvideno tako, da pomembno vlogo pri odločitvah o posebnih metodah zdravljenja odigra komisija za medicinsko etiko. Komisija za medicinsko etiko potrdi odločitev lečečega zdravnika ali pa da nasprotno mnenje. Ko smo mi to v prvi obravnavi, torej v splošni razpravi opozorili v stališču poslanskega kluba LDS, nismo bili še takrat in še tudi kasneje, kar priča tudi amandma koalicije, ki je bil vložen za obravnavo zakona v drugi obravnavi, je še vedno bil poudarek na temo, da o uporabi teh posebnih metod zdravljenja odloča Komisija za medicinsko etiko. Pokazalo pa se je, da je tukaj predlagatelj bil v zmoti. Če ne bi bilo tako, potem danes ne bi imeli popolnoma drugačne rešitve na tej točki, kjer se predvidi, da bo o tej uporabljeni posebni metodi zdravljenja - naštete pa so tri - odločal konzilij, torej posebni konzilij stroke, kar je bistveno bolj primerno, kot pa Komisija za medicinsko etiko, z vsem spoštovanjem do vseh članov, ki so člani Komisije za medicinsko etiko. Ampak po razgovorih s posamezni člani in posebej še s predsednikom se je pokazalo, da ta rešitev ni bila primerna. Na podlagi razprave na odboru smo mi spremenili besedilo tega člena na način, da je zamenjana vsebina na tej točki, kjer je namesto uvedenega mnenja oziroma odločitve Komisije za medicinsko etiko bil vpeljan konzilij, ki je sestavljen iz najmanj treh psihiatrov oziroma psihiatrinj, najmanj eden pa mora biti izven psihiatrične bolnišnice, ki zdravi določeno osebo. In zelo pomembno vprašanje, ki se je odprlo pri obravnavi tega člena, pa je bilo: Na kakšen način se bodo uporabljala psihotropna zdravila v vrednosti, ki presega največji predpisani odmerek? In tudi o tem odloča sedaj konzilij. Postavlja se vprašanje, zakaj je tako. Ali na ta način res sledimo temu, kar nam govori predlagatelj, da želimo doseči popolno varnost za tistega pacienta, ki bo deležen te posebne metode, hkrati v odnosu do stroke? Jaz bi želel opozoriti, da takšnega primera ni nikjer v slovenski zakonodaji, kjer bi za katerokoli zdravstveno stroko takšno odločitev, ki jo sprejme stroka, zapisali v zakon in jo postavili pod vprašaj zakona. Tukaj se seveda postavlja vprašanje, ali bo ta rešitev korektna, ali ta rešitev ne bo pripeljala v praksi do nezaupanja. Jaz bi tukaj ponovno opozoril na opozorilo predsednika tudi zdravniškega društva, ki je na to tudi opozarjal. Na to je tudi opozarjala razprava v okviru odbora kjer so posamezni strokovnjaki zdravstvene stroke kot člani tega odbora opozarjali, da seveda dikcija v tem členu, ki govori o tem, kako definirati uporabo psihotropnih zdravil v vrednosti, ki presegajo največji predpisani odmerek. Ali je ta dikcija prava? Mi smo tam na hitro potem zamandmirali to dikcijo v načinu, da bi bila ta dikcija boljša. Ampak postavlja se vprašanje, ali in na kakšen način se postavlja zaupanje do stroke, hkrati s spoštovanjem in s popolno zaščito tistega, ki bo deležen takšne terapije. Ali je bila rešitev, ki je tukaj notri zapisana, namenjena temu cilju ali ne gre tukaj bolj za discipliniranje stroke kot pa za korektno rešitev ali pa optimiziranje rešitev v postopku zdravljenja ljudi. To je ta dilema. In kakšna bo praksa, glede na to, da so me strokovnjaki iz te stroke opozorili, da se zakon nanaša na popolnoma vsa psihotropna zdravila, kjer obstajajo pa bistvene razlike v strokovnih stališčih do posameznih zdravil. V kakšnem odnosu se bo postavljala ta rešitev? Opozarjajo nas, v tem primeru bo lahko prihajalo do težav pri izvajanju in da seveda imamo neko, bi rekel, specialno rešitev v tem zakonu, ki je ne uporabimo nikjer drugje v zdravstveni stroki, kot v tem primeru. Seveda dilema ostaja. Preprečena mora biti vsakršna zloraba, ampak pojavlja se pa potem vprašanje, na kakšen način se bo nekdo, ki bo o tem odločal, odločal o vrednostih, ki presegajo najvišji predpisani odmerek. In na to smo opozarjali. Na nedorečenost tega člena smo opozarjali ves čas. Doživljamo spremembe iz obravnave v obravnavo, se izboljšuje, je treba priznati, da se izboljšuje, ampak po našem mnenju ta odločitev s to rešitvijo še vedno ni dovolj. Zato mi predlagamo rešitev, ki v celoti spreminja ta člen, seveda v povezavi z 2. členom in z amandmajem k 2. členu. Mi predlagamo, da se v tem členu zapiše, torej pri uporabi teh posebnih metod zdravljenja, da skladno s svetovno doktrino, s spoznanji stroke, z najsodobnejšimi spoznanji stroke, zapišemo, da se te metode in vsi zdravstveni ukrepi uporabljajo sorazmerno z njihovim namenom, v odnosu do te stroke, do zaupanja do te stroke, hkrati z vsemi varovali. In prepričan sem, da zakon vnaša vrsto varoval skozi ta zakon, da ne bi prišlo do eventualnih napak, recimo, tudi možnosti zlorab. Jaz ne bi želel o tem govoriti v zaupanju do stroke, ampak v odnosu do lečečega, do svojcev in do stroke. In tukaj se nam zdi, da bi na ta način s spremembo tega člena, s spremembo v odnosu do uporabe teh posebnih metod lahko ustvarjali rešitev, ki bi bila v odnosu do vseh teh, ki sem jih prej naštel, korektnejša. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo ima poslanka Barbara Žgajner Tavš.
Hvala lepa za besedo. V Poslanski skupini Lipa tega amandmaja ne bomo podprli. Jaz sama osebno sem drugačnega mnenja kot govornik pred menoj. Pa bom obrazložila zakaj. 11. člen zelo jasno na dveh straneh opredeljuje, kakšna naj bi bila pravila igre, ali, če se izrazim, določa varovala. In med temi varovali je, recimo, že v prvem odstavku tega člena zapisano: "Posebne metode zdravljenja se lahko izvajajo le izjemoma, pod pogoji, ki jih določa ta zakon in le v psihiatričnih bolnišnicah." V drugem odstavku so opredeljene posebne metode. V tretjem odstavku je celo zapisano: "Psiho-kirurško zdravljenje v Republiki Sloveniji ni dovoljeno." Hvala bogu, da imamo to zapisano v zakonu, v členu zakona. Da ne bom brala vsega, zadnji odstavek 11. člena 12. točka, piše: "Mladoletnikov ni dovoljeno zdraviti s posebnimi metodami zdravljenja." Spoštovane kolegice in kolegi, jaz ocenjujem, da je prav, da imamo člen v okviru zakona, ki jasno opredeljuje, kakšno je dovoljeno psihiatrično zdravljenje in kaj je nedopustno v okviru psihiatričnega zdravljenja. Jaz verjamem, da se boste strinjali, da je področje duševnega zdravja zelo občutljivo področje. In da so se na tem področju v okviru psihiatričnega zdravljenja dogajale številne napake, številne nedopustnosti. In veste, še danes se dogajajo take stvari. Kako majhen je človek, ko se znajde enkrat napram sistemu psihiatričnega zdravljenja! Vas bom spomnila tudi na tisto zgodbo, pa me resnično zaboli, nemočnega dekleta, ki ga proti njeni volji strpajo v psihiatrično bolnico, pa ne more pomagati nihče, niti varuhinja človekovih pravic. Sprašujem se, zakaj? Ker morda izhaja iz iste stroke? Jaz pravim, da je prav, da se v zakonu o duševnem zdravju določijo jasna pravila igre, da se izključi najmanjša možnost, da bi se dogajale nepravilnosti ali pa stvari v nasprotju z voljo posameznika. In naj vas spomnim, spoštovane kolegice in kolegi, tudi svojci in uporabniki teh storitev se strinjajo s predlaganim zakonom. Je pa res, da je bil eden izmed glavnih nasprotnikov tega zakona gospod dr. Ziherl, ki pripada poslanski skupini oziroma stranki, se opravičujem, LDS. In jaz verjamem, da je to tudi eden ključnih razlogov, zakaj Poslanska skupina LDS vlaga ta amandma. S tem amandmajem, spoštovane kolegice in kolegi, želite črtati celotno vsebino 11. člena, ki ima, kot že rečeno, določena jasna varovala ali, če hočete pravila igre in dajete bom rekla celotno pristojnost psihiatrom oziroma pravite. "...zdravstveni ukrepi morajo biti sorazmerni z njihovim namenom." Dopustna je uporaba vseh tistih zdravstvenih ukrepov, v katerih namenja odpravljanje vzrokov, ki so neposredno pripeljali do sprejema na zdravljene v zaprti oddelek psihiatrične bolnišnice in so skladni spoznani stroke. To ni dovolj. Če bi bil sprejet ta amandma, je tak člen je nedodelan. Tak člen dopušča preveč na široko odprta vrata posameznikom, psihiatrom. Jaz nimam nič proti njim, daleč od tega, verjamem, da so strokovnjaki na svojem področju. Ampak pravim vam, polagam na srce, ker poznam zgodbe ljudi, mladoletnikov, otrok, ki so strpani v psihiatrične bolnišnice proti njihovi volji in ki nimajo niti možnosti zaradi odločitev nadrejenih, zdravnikov, psihiatrov, stikov s svojci, s svojo lastno materjo. To se dogaja danes. Če imamo možnost, da sprejmemo varovalne ukrepe v okviru zakona, potem dajmo sprejeti ta varovala v okviru zakona. Jaz pravim, da tudi psihiatri morajo odgovarjati za stvari, ki, bog ne daj, da bi bile, ampak se dogajajo narobe. 11. člen, vsebina 11. člena, kakršna je zaenkrat zapisana v okviru zakona, bila je popravljena na matičnem delovnem telesu, še enkrat pravim, daje določena varovala. In jaz pravim, da je boljša vsebina 11. člena kot amandma, ki ga predlagate v Liberalni demokraciji.
Hvala lepa. Imamo še tri prijavljene razpravljavce. Prva ima besedo poslanka Cvetka Zalokar Oražem. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Najbrž smo danes vsi veseli, da imamo v parlamentu prav na zadnjem zasedanju tega sklica zakon o duševnem zdravju in najbrž bo dobil tudi potrebno podporo. Ne nazadnje smo nanj čakali 15, 18 let in tukaj je, kakršen pač je. Bolje nekaj kot nič, bi lahko rekli. In v tem smislu se prav pri 11. členu kaže, da je zakon vendar še na določenih točkah nedodelan in da nekatere rešitve niso najbolj domišljene in najbolj smiselne. Ampak kakorkoli že, tudi v Poslanski skupini Zares imamo pomisleke o tem, da bi podprli 11. člen. Danes bomo spremljali to razpravo, kajti ne glede na vse, se nam zdi, da je bil 11. člen vendarle relativno ustrezno popravljen. Je pa treba povedati, da imamo velik strah, kajti mislim, da smo na odboru sprejeli čez 90 amandmajev k zakonu in se močno bojim, da bo zakon potreben še nadgrajevanja v prihodnosti. Kakorkoli že, moram reči, da želim v tem smislu tudi pohvaliti in na nek način izreči pohvalo ministrici za zdravje, da je vendarle presekala ta večletna, lahko rečemo, zakleta usklajevanja v zvezi s tem zakonom in je kljub temu, da sprva zakon ni bil v njenem programu prioritet tega njenega kratkega mandata, to spremenila. In vesela sem, da se je tudi osebno angažirala pri tem zakonu, tako da je to treba pohvaliti. Ob tem smo seveda marsikaj prispevali tudi tu, v parlamentu, številni poslanci in poslanke, ki smo v zadnjem letu izvajali tudi določene pritiske, predvsem skupaj z nevladnimi organizacijami, da do tega zakona pride. Mislim, da so osnovne intence zakona prave. Pa tudi v zvezi z 11. členom se mi zdi smiselno, da tiste stvari, ki so navedene v tem členu, ki je eden ključnih členov, ostanejo. Morda jih bomo kdaj v prihodnosti popravili. O tem smo veliko govorili tudi na odboru. Tisto ključno o načinu odobravanja posebnih metod je popravljeno, in to se mi zdi zelo pomembno. Mislim pa, da bi bilo prav, da bi danes v tem prostoru omenili ime, ki ga žal ni več med nami, ki pa, mislim, da bi bil danes, tako kot bomo tudi mi, in mislim, da tudi mnoge poslanke in poslanci, vesel, da je zakon tik pred sprejetjem - to je psihiater Andrej Marušič. Mislim, da je zakon, če ga presojam predvsem s tega vidika - vanj je on vložil več let svojega dela in je bil tudi koordinator za duševno zdravje na nacionalni ravni in se je predvsem trudil za nekaj, kar tudi znotraj psihiatrične stroke ni imelo vedno enotnega pogleda na to zadevo. In delno je to tudi vsebina tega 11. člena. Ampak tisto, kar je on predvsem želel, to pa je, da se uvede zastopnik, inštitut zagovornika, da zakon uvede nekoga, ki poleg stroke oziroma na nek način vendarle bedi tudi nad številnimi lahko, bom rekla, težkimi odločitvami, povezanimi z zdravljenjem takšnih bolnikov in pa predvsem v povezavi s prisilno hospitalizacijo, da se krog strokovnjakov, ki pri tem odloča, širi. Mislim, da tukaj je dosežen cilj, ki ga je tudi on zagovarjal, predvsem pa je ta cilj dosežen pri tem, da prehaja skrb za te bolnike v posthospitalni fazi z ramen svojcev tudi na ramena države. In v tem smislu se mi zdi, da smo na nek način to njegovo željo, da sprejmemo v Sloveniji takšen zakon, takšen human zakon in da tudi celotno družbo angažiramo. To se mi zdi zelo pomembno. Odslej bo na tem segmentu poleg ozkega kroga psihiatrov in tistih ljudi v bolnišnicah, predvsem v posthospitalni fazi sodelovala še cela vrsta drugih ljudi, zavodov, socialnih služb, izobraževalnih institucij. In tukaj se mi zdi izjemno izjemno pomembno, da je to odprto. Seveda pa sam zakon še ničesar ne bo prinesel. Pomembna bo praksa, pomembna bo angažiranost vseh teh institucij, tudi lokalnih skupnosti nenazadnje, in jaz upam, da je bila to, mislim, da je bila to neka vizija, ki ima možnosti v prihodnosti, da tudi pripelje do tega, da se duševne bolezni vendarle na nek način tudi približajo vsem ostalim, tako kot je bilo v uvodu rečeno, da to pač ni nekaj, kar bi povzročilo neka začudenja, pač pa postaja to del našega vsakdana tudi zato, ker je takšnih primerov, takšnih bolnikov vse več in več, ker so stvari v porastu in ker je prav, da se s temi stvarmi ukvarjamo vsi, kajti nenazadnje smo zelo hitro lahko tudi sami pacienti oziroma bolniki. Tisto, kar se mi pa zdi še vedno reči v zvezi s tem, je to, da zakon ne rešuje pa enega od zelo hudih problemov. Prejšnji amandma se ga je delno dotikal. To je problem pravzaprav zelo neenakomerne zastopanosti psihiatrov po Sloveniji. Na to smo opozarjali v prvi obravnavi. Tukaj se mi zdi, da bo zelo težko realizirati stvari, če vemo, v kako težki situaciji so posamezni deli Slovenije, zlasti Primorska, Koroška in pa Dolenjska, kjer primanjkuje psihiatrov. Zato še enkrat apeliram na Ministrstvo, da je pozorno predvsem pri podeljevanju koncesij, kajti večina, 70% psihiatrov deluje v osrednji Sloveniji in Mariboru. To bo potrebno spremeniti in enakomerneje porazdeliti, če želimo, da bomo imeli bolj dostopne tako institucije, ustanove kot tudi posameznike, torej psihiatre, zdravnike, ki to zdravijo in da bomo lahko tudi izvajali tisto, kar ta zakon želi: to nepretrgano spremljanje tudi z vidika lokalnega nivoja v kasnejših fazah, posthospitalnih fazah. Če tega ne bo, potem tudi sodelovanja ne bo moč vzpostavljati. Jaz bi želela, da bi predlagatelj 11. člena delno še dopolnil, mislim, da je bilo prej opozorjeno, da je treba to brati v kontekstu z 2. členom, kjer so potem navedene posebne metode, vendar pa 11. člen ima še celo vrsto drugih pomembnih elementov. In me zanima, ali se predlagatelju zdi, da ti elementi na nek način niso tako nujni in potrebni, da so zakonsko regulirani, ali pa so uveljavljeni na kakšnem drugem mestu. Ampak mislim, da takšnih amandmajev, vsaj po mojem zdaj skromnem pregledu, ni, tako da se mi zdi, da bi lahko s sprejemom tega amandmaja naredili vendarle več škode kot koristi še na drugih točkah. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima poslanec Grill. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovana gospa ministrica s sodelavkami in sodelavci! Takšen amandma, kot ga predlagajo kolegi iz Liberalne demokracije, prav gotovo tudi za mene osebno ni sprejemljiv, kajti ta zakon o duševnem zdravju, ki je zahtevna materija, to kaže tudi dejstvo, da je bil zelo dolgo v pripravi, še več časa pa se je tudi uporabljalo oziroma namenilo za usklajevanje. Nikoli pa ni bilo možno poenotiti različnih pogledov stroke, svojcev, zainteresirane javnosti, kar bi pripeljale do tega, da bi bilo možno ta zakon brez nekih večjih nesoglasij tudi obravnavati. Hvala bogu, da je bilo sedaj toliko volje in tudi poguma, da je s takšno obravnavo ta zakon tudi šel v splošno razpravo, kjer se je po mojem mnenju zelo dober predlog oziroma osnutek ustrezno z amandmaji tudi dopolnil. In če povzamemo razpravo na matičnem delovnem telesu, se je zelo veliko razpravljalo ravno o tem 11. členu. Že tudi tista rešitev, ki je bila takrat v prvotnem besedilu, je sledila predvsem cilju, da se v največji možni meri zaščiti bolnika, kajti duševno zdravje oziroma zdravljenje duševnih bolnikov je izjemno občutljivo področje. V zgodovini kažejo številni primeri, da je bilo ravno na tem področju veliko zlorab, neupravičenih, za take ali drugačne namene. In tega tudi sedaj in v naprej ni možno izključevati. Zato je prav, da se skuša temu področju, zaščiti bolnika nameniti posebno skrb in pozornost. In to ravno ta 11. člen tudi zasleduje. 11. člen v besedilu zakona obsega stran in pol A4 formata. Toliko je številnih varovalk, določb, ki ščitijo bolnika in tudi narekujejo stroki, kako postopati v posameznih primerih, da se v največji možni meri tudi preprečijo morebitne zlorabe. V amandmaju s strani Liberalne demokracije pa je ta člen predlagan, da se vsega na štiri ali pet vrstic spremeni, in s tem se stvar spravi v neko področje, kjer je skoraj dopuščeno vse, predvsem zdravnikom oziroma stroki, in to prav gotovo ni dobro. Ne da bi sedaj izražal nek pomislek ali dilemo do stroke ali do zdravnikov. Nikakor ne, vendar stvari so tukaj tako občutljive, da lahko najmanjša nenamerna napaka ali pa nezbranost ali karkoli lahko pripelje do nepovratnih procesov pri bolniku in do poškodb ali do situacije, ko lahko nekomu za vekomaj oslabimo oziroma poškodujemo zdravje, In to ni dopustno. Ne nazadnje pa je takšna določba, kot je v prvotnem besedilu 11. člena, tudi v pomoč samim zdravnikom. Jaz sem prepričan,da se bo na podlagi odločitve konzilija vsak lečeči zdravnik bistveno lažje odločil za uporabo neke metode, če bo le na ta način imel neko potrditev, da je s strani treh, štirih zdravnikov, strokovnjakov, ocena, da je takšna metoda najboljša. Mislim, da je takšno besedilo, kot je v prvotnem oziroma v tem členu, pravilno. Tukaj bi še enkrat želel poudariti tudi to, da se tega zakona najbolj veselijo tudi svojci. Bili smo s strani verjetno vseh poslanskih skupin deležni njihovih obiskov, prošenj, da se to področje uredi s tem zakonom. Veliko zadovoljstvo in tudi zahvalo vsem poslankam in poslancem smo bili deležni ravno s strani svojcev, ko smo na matičnem delovnem telesu takšno besedilo, kot ga imamo v obravnavi, tudi potrdili. To je zame največja garancija, da je ta zakon usklajen s tistimi, ki ta zakon najbolj potrebujejo in nenazadnje tudi s strani stroke, ki je tudi sodelovala v tej razpravi, ni bilo zaznati nekih večjih razhajanj, v 11. členu je bilo nekaj, vendar mislim, da je bil konsenz dosežen, tako sam ocenjujem, da je takšna dikcija tega člena konsenzualna. Se pa strinjam s tem, da je možno vsak člen tega zakona še dopolnjevati, še popravljati, vendar pa sem prepričan, da nikoli v takšni meri, da bi se lahko z besedilom strinjal prav vsak, ki se ga ta materija tudi tiče. Vsak zakon, in tudi ta, je praktično skupek nekega konsenza vseh tistih, ki jim zakon na tak ali drugačen način tudi služi. Tega amandmaja s strani LDS-a ne bom podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima poslanski kolega Drobnič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Dva problema sta bila ključna, ki sta narekovala, ali pa sklopa problemov, da se sprejme ta zakon. Eno je zagotovo področje posebnih metod zdravljenja, njihove uporabe, drugo pa precej kritična pobolnišnična oskrba in vključevanje duševnih bolnikov oziroma duševno obolelih v življenje in delo. Sam smatram, da zagotovo ni možno prepustiti vsega, da bi tako rekoč stroka odločala na mestu dejanj. In zato tudi ta amandma, ki ga je predlagala Liberalna demokracija, ni ustrezen. Ta amandma je pravzaprav neka tavtologija. Že prvi stavek: "Zdravstveni ukrepi morajo biti sorazmerni z njihovim namenom", in če berete naprej - pravzaprav je dopustno vse, kar stroka meni, ampak,spoštovane kolegice in kolegi, pa tudi gledalci in gledalke, potemtakem tudi ne bi potrebovali tega zakona, saj potem lahko tudi stroka o vsem odloča. Ampak zgodovina je pokazala, da ni možno prepustiti kompletno vse samo eni separatni stroki. Zlasti, ker je v okviru svojih zaprtih oddelkov za zidovi, za zaprtimi vrati se šla znanstvenost, ampak je presegla neke mere in meje etičnosti, dopustnosti, sprejemljivosti. In ravno na posebnih metodah zdravljenja je stroka dvigovala svoje glave. Je pa seveda tam bila tudi porezana. Pravzaprav gre za te posebne metode zdravljenja, da bodo tisti, ki se strokovno ne ukvarjajo, gre za elektrošoke, gre za klinične oziroma kirurške posege v možgansko skorjo, gre tudi za uporabo izredno problematičnih farmakoloških sredstev, ki posegajo v psiho trajno in puščajo posledice. To niso enostavne stvari, s katerimi bi se kar tako prepuščalo stvari. In glejte, tudi dokumenti, ki so prišli v Državni zbor, pa je bilo rečeno, ni stroka odločala. Videli smo, da smo imeli pravzaprav dve stroki: ena, ki je strogo zagovarjala eno stvar, druga pa povsem drugo. Ali je potemtakem možno prepustiti? Ne. Te najbolj sporne, najbolj delikatne, najbolj tvegane, najbolj spotakljive stvari je potrebno določiti z zakonom. Ni jih možno prepustiti naključju, nekaterim znanstvenikom. Ssaj lahko večina stroke to povsem dobro uporablja. Ampak če samo en odstotek stroke zamika, da bi se lotila še česa drugega in to zlorabila, je razlog, da ne sprejmemo tega amandmaja. In to je zelo utemeljeno. Drugo področje, ki se dotika pravzaprav posredno, pa je pobolnišnična oskrba. Ali bo ta zakon še pospešil ali pa bo zmanjšal apetite farmacevtskih industrij po zaslužkih ali pa bodo prepuščeni bolniki svojcem tako naprej, kot so bili? Zagotovo je pa bolnišnična oskrba z odprtjem psihiatrije dobila večji pomen, ampak s tem so tudi večje zadolžitve. Ko so bili klienti pravzaprav za celo življenje na silo ali tako ali drugače prepuščeni bolnišnični oskrbi, se to področje ni pojavilo kot problematično, ker ni bilo potrebno. Sedaj pa je. Če smo odprli vrata psihiatrije z namenom, da se zagotovi dostojno zdravljenje, etičnost, dostojanstvo in ponovno vključevanje ljudi v normalno življenje, potem bo potrebno za to področje dobro poskrbeti. In zato se tudi oglasili svojci. Ker so ti pacienti še preveč prepuščeni samemu sebi. Dostojna zaposlitev, delovna integracija, socialna integracija, da se naučijo vsakdanjih veščin življenja, za obvladovanje vsakdanjega življenja. To so stvari, ki jih moramo zagotovo krepiti, če smo odprli bolnišnična vrata in zidove. To se je zgodilo pred nekaj desetletji zaradi pritiskov. In prav je, da se je tako zgodilo, vendar to še ne pomeni, da samo odpremo vrata in prepustimo bolnike ali pa za zdravljene, ker nikoli niso ozdravljeni ti bolniki, da se znajdejo, kakor hočejo. To je tisto in to bomo morali še okrepiti. Sicer se pa strinjam z zakonom, amandmaja pa zagotovo ne morem podpreti, ker je neprimeren.
Hvala lepa. Besedo pa ima poslanec Gulič. Izvolite.
Poslanec Gulič ima tudi ime. Nismo v vojski, gospod predsedujoči. Zakon o duševnem zdravju, ki ga obravnavamo, in pa amandmaji načenjajo zelo zapleteno področje. Mene pri tej razpravi bolj kot me moti to, da je slovenska psihiatrija, pa ne s predlogom zakona, ampak predvsem z razpravo postavljena v položaj, kot da je to neka kriminalna združba ljudi, ki mučijo druge ljudi, kjer se vse po dolgem in po čez zlorablja in na tak način je napisan tudi del Predloga zakona o duševnem zdravju. Ne bom rekel cel. Osnovna intencija je prav gotovo pozitivna. To, da so bili kdaj v zgodovini opravljeni eksperimenti, je prav gotovo res. Tako kot v vseh drugih medicinskih vejah, tudi v tej. Ta je etično seveda bolj občutljiva in bolj sporna, ampak tudi tisto, kar se je dogajalo, se je dogajalo tudi na pritisk tako imenovane znanstvenosti farmacevtskih družb, ki še danes pritiskajo, prav gotovo, in še koga drugega. 11. člen jaz vidim kot pozitivno reakcije na vse te strahove, ki jih imamo v zvezi z duševnimi boleznimi. Ne z duševnimi težavami, ampak v resnici z boleznimi. Seveda pri tem se pa je na nek način pozabilo, da tako natančna navodila niso samo varovala, ampak so obenem tudi prometni znaki za tiste, ki hočejo ravnati narobe. Tako natančna navodila potem odpirajo tudi drugo možnost. Zaradi tega smo se v Liberalni demokraciji odločili, da zadevo spravimo res na neko načelno raven, kakršno naj bi zakon o duševnem zdravju tudi prinašal. Se bom dotaknil tistega, ker je sicer zelo občutljivo, in če se bo kdo čutil prizadet, naj mi ne zameri. Gre za odločanje v peti alineji, se pravi privolitev osebe ali skrbnika ali svojca. Jaz verjamem, da je spet, bom pa tako vaše besede ponovil, tisti ki nasprotujete amandmaju, 99,9% svojcev benevolentnih, da hočejo v resnici pomagati človeku, ki je duševni bolnik, bi radi videli, da se vrne v kolikor toliko normalno življenje itn. Ampak 0,1% ima pa svoje računice. In zaradi tega ne bomo sedaj ne vem kako spreminjali zakona. Ne bomo rekli nič hudega, 0,1. Vi veste, da ravno pri teh zadevah so stvari vedno zelo zelo sporne. In prav gotovo je potem nevarno, če je člen tako navodilno zapisan v primerjavi z drugimi, ki so pa dovolj, bom rekel, prosti, dovolj semantično odprti. Zaradi tega se mi zdi, da bi bilo dobro, če že ne sprejemate tega amandmaja in ga tako z levo roko zavračate, premisliti o vseh teh natančnostih, ki so zapisane v 11. členu. To običajno za zakon ni dobro. Tudi na začetku je bilo rečeno, zakon predlagamo, ga bomo sprejeli, bolje nekaj kot nič. Tudi s tem se popolnoma strinjam, ta zakon ni nekaj, seveda ima dobre rešitve v sebi, je sprejemljiv tako na splošno, vendar pa se mi zdi, da so nekateri segmenti, nekateri členi takšni, da se že danes vidi, da jih bo treba zelo zelo kmalu popravljati. In ne vem, zakaj je treba eksperimentirati, če vemo, da se nekatere stvari ne bodo dobro obnesle. Toliko ob tem amandmaju in na sploh ob zakonu. Hvala lepa.
Besedo ima poslanec Bručan. Izvolite.
Lep pozdrav! Hvala lepa za besedo. Ta zakon, zakon o duševnem zdravju ima kar dolgo brado. Začel se je že zdavnaj pred davnimi leti. Potem je neke zasnove dobil že v času mandata prejšnje vlade, vendar v tistem obdobju ni bilo mogoče doseči konsenza znotraj stroke in znotraj posameznih strok in med posameznimi strokami. Ta vlada in ta koalicija je sedaj uspela ta nesoglasja uskladiti do zelo visoke mere in doseči konsenz, da bo predvidoma vsaj po razpravi na Odboru za zdravstvo zakon praktično konsenzualno sprejet. Zakon je, to je tudi znak, da je zakon dober, in očitki, da sedaj pripravljeni zakon ni dober, češ, da je bil toliko amandmiran na odboru, so bolj tako za lase privlečeni predvsem s tega stališča, ker je šlo za večino amandmajev, ki so bili bolj tehnične narave kot pa vsebinske. Vsebino se je dejansko z razpravo na Odboru za zdravstvo v nekaterih točkah zakon še dalo popraviti. In prav 11. člen je tisti, kakršen je sedaj predlagan, je tisti, ki dejansko v osnovi zagotavlja izvajanje tega zakona in zagotavlja tudi dosego ciljev zakona. Ta amandma, ki pa je tukaj predlagan, pa se mi zdi nepotreben, to je precej blag izraz. Navsezadnje je treba opozoriti, da že ta prvi stavek v bistvu predlaganega amandmaja je obravnavan v drugem delu zakona, in sicer, mislim, da v prvem stavku drugega odstavka 8. člena. Tako se v bistvu ponavljajo neke stvari, ki so že v zakonu sicer omenjene. Ker sem že pri besedi, bi rad nekaj besed ali pa stavkov spregovoril tudi o psihokirurškem zdravljenju. V tem primeru, ko govori zakon, 11. člen, o psihokirurškem zdravljenju, da to v Republiki Sloveniji ni dovoljeno. To pomeni tisto klasično psihokirurško zdravljenje - logotomijo. Poseg, ki se ga po svetu več ne dela in tudi pri nas nima nobenega svojega mesta. To je treba vedeti, kaj v tem primeru beseda psihokirurško zdravljenje pomeni, ker obstajajo modernejše metode psihokirurškega zdravljenja, ki pa seveda ne sodijo v ta okvir nedovoljenja. Sam osebno sem še posebej vesel, da je ta zakon danes na drugi obravnavi in tik pred sprejetjem. Še posebej sem vesel, da je bil zakon ponovno sprejet v program, tako vlade kot tega parlamenta in da bo seveda na ta način omogočeno bistveno bistveno boljše, predvsem posthospitalno zdravljenje teh pacientov, da bodo s tem zakonom omogočene težnje in želje svojcev, ki so bili do sedaj velikokrat v zelo težki situaciji, ko so pacienta po odpustu iz bolnice morali negovati, zdraviti, voditi in ga usmerjati. Ta zakon bo te stari bistveno bistveno popravil. Kar pa se amandmaja samega tiče, pa ga ni mogoče podpreti, ker bi, še enkrat ponavljam, s sprejetjem tega amandmaja praktično razvodeneli v celotni zakon. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Žnidaršič.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica s sodelavci, kolegice in kolegi! V tem 11. členu so naštete posebne metode zdravljenja. Kadarkoli naštevamo razne stvari, je vedno možno, da bi kakšna stvar izostala ali da naštevamo stvari, ki so manj pomembne. To bo pokazala praksa. Mislim,da so v tem 11. členu naštete posebne metode prav zaradi tega, ker so izjemno občutljive narave za področje duševnega zdravja. Ne glede na to, da imamo za telesno, bi rekel, medicino na tisoče diagnoz in raznih bolezni, je na področju duševnega zdravja teh samo nekaj deset, zato pa so daleč odločilnejše v tem, v kakšnem položaju se bo znašel zavarovanec oziroma bolnik takrat, kadar je njegova duševnost motena do te mere, da ne more sam odločati o svoji usodi, o svojem zdravljenju ali postopkih zdravljenja. In takrat nastopijo določbe zakona, ki ga v tem smislu zaščitijo, tako da ima lahko zastopnika in druge varnostne mehanizme, da ne pride denimo do prisilnega zdravljenja takrat, ko to ni potrebno, ali takrat, kadar bi celo tako prisilno zdravljenje kdo poskušal zaradi povsem osebnih ali drugih razlogov zahtevati. Sam se spominjam primera, da je nekdo zahteval hospitalizacijo zaradi tega, da bi za svojega očeta kasneje dobil potrdilo o duševni neprištevnosti in bi sam lahko dvigal njegovo pokojnino in podobno. To se je odkrilo. Ampak če bi šlo za ustrezen dogovor s posameznim psihiatrom, bi ste to lahko celo zgodilo. Zakon, kakršen je sedaj, take manipulacije povsem onemogoča, in to je dobro. Mislim, da je za začetek in v štartu tega zakona dobro, da ga imamo, hkrati morda tudi dobro, da so naštete tiste oblike zdravljenja, ki pri nas niso splošno v uporabi oziroma so že dolga leta opuščene, na primer elektrošok in podobno, kar se je svoj čas izvajalo, da ne rečem - serijsko. Spominjam se svoje prakse na psihiatriji, ko so v enem dnevu, morda pet, šest ali celo sedem pacientov zdravili z elektrošoki, kar je seveda zelo brutalen način zdravljenja in mora biti rezerviran samo za izjemne primere, ko vse drugo odpove in ko je širša ekipa psihiatrov tista, ki odloči, da je to tisto, kar bi utegnilo pomagati bolniku. To se danes to opravlja nekje drugje, pa vendar po črki zakona, kar mislimo, da je v redu. Res je tudi to, kar je rekel gospod Gulič, da bi splošnejša ocena oziroma zapis v načelu v tem zakonu pa ne izpuščal nobene stvari. To je resnica, ampak zdi se, da je za začetek bolje, da so prav te posebne metode, ki so več ali manj brutalne, nekatere take, ki dokončno spremenijo stvari, ko gre za psihokirurško zdravljenje, zapisane posebej in jih bomo zaradi tega ohranili v obliki, kakršna je bila sprejeta na odboru, bi rekel, s širokim soglasjem, ne samo stroke, ki je bila prisotna, pač pa tudi s soglasjem predstavnikov bolnikov in predstavnikov svojcev, ki so pogosto v velikih težavah takrat, kadar se morajo pojaviti kot tisti, ki naj zahtevajo, denimo, prisilno zdravljenje svojega družinskega člana, ki je zapadel v stanje, v katerem sam ne more odločati ali pa bi se sam odločal narobe. Pogosto smo videli primere, ko se je neznansko upiral kakšen bolnik takrat, ko je bil nevaren sebi in drugim, in je bila prisilna hospitalizacija edina pot. Težave v zvezi s tem so zelo velike. Mislim, da ta zakon prinaša rešitve, ki bodo to področje zagotavljale v obliki in na način, da bo za bolnike varnejši, za svojce lažji in za državo urejeno področje. Zato bomo podprli ta zakon in mislim, da smo naredili velik korak naprej pri tem. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Besedo ima poslanec Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovana gospa ministrica s sodelavci, spoštovani gospod minister za zunanje zadeve, tudi vam prav lep pozdrav! Prisotnost zunanjega ministra me pravzaprav nagovarja tudi v tej smeri, da je treba razmišljati, da smo v Evropski uniji in da resnično tudi duševne bolezni, s katerimi se ukvarjamo v tem zakonu, praktično ne poznajo državnih meja. To dejansko kaže na izjemno pomembnost tega zakona, ki ga v tej državi čakamo toliko let, kot je naša Slovenija stara. Jaz verjamem v dobronamernost pri razmišljanju in pri predlogih rešitev naših kolegov iz Poslanskega kluba LDS, še posebej kolega Ljuba Germiča, za katerega sem prepričan, da to materijo dobro pozna. Vendar, ko smo v Poslanski skupini Nove Slovenije preučevali ta amandma, smo ugotovili, da ravno na tem področju, torej, na področju 11. člena, ki govori o posebnih metodah zdravljenja, bi ta amandma, če bi bil sprejet, prinesel preveč lukenj in te luknje, bojimo se, bi lahko postale pregloboke rane prav pri pacientih, ki bolehajo za duševnimi boleznimi in zaradi tega napovedujem, da poslanska skupina ne bo podprla tega amandmaja. Mi ocenjujemo, da je v Dopolnjenem predlogu zakona o duševnem zdravju 11. člen dober. Smo zadovoljni, da je bil dopolnjen na matičnem delovnem telesu. Ne bom rekel, da je popoln, kljub temu, da ima 12 alinej, število 12 simbolizira popolnost, ampak razumemo ta člen in ta zakon kot tudi druge zakone, da so živa snov in sem prepričan, da bo zakonodajalec v primeru, da bo v praksi prišlo do problemov, do nekih ovir zaradi določil napisanih v zakonu, da bo zakonodajalec praktikom prisluhnil in bo to tudi potem odpravil. Je pa še ena podrobnost, spoštovani kolegi iz LDS-a, predlagatelji amandmaja, naj spomnim na odločbo Ustavnega sodišča iz 4. decembra 2003, ki navaja, da mora zakonodajalec jasno opredeliti kateri so tisti ukrepi zdravljenja, ki izhajajo že iz samega namena in narave ukrepa prisilnega pridržanja v psihiatrični bolnišnici in določiti tiste ukrepe zdravljenja, ki presegajo ta okvir in za katere je potrebna izrecna privolitev osebe. V zvezi s tem Ustavno sodišče tudi ugotavlja, da pravna neurejenost položaja osebe v času prisilnega zadržanja v psihiatrični bolnišnici pomeni protiustavno pravno praznino in je v neskladju z načelom pravne varnosti, tako odločba Ustavnega sodišča decembra 2003. Jaz sem prav zadovoljen, da je 11. člen matematično eksakten, takšnih členov in takšnih zakonov bi si človek samo želel. Resnično smo v Poslanski skupini Nove Slovenije zadovoljni, da bo zakon o duševnem zdravju dobil, kot kaže, v Državnem zboru soglasno podporo. Zakaj je ta zakon tako pomemben? Napovedi strokovnjakov kažejo, da bo depresija do leta 2020, to pomeni jutri, postala najpogostejši vzrok bolezni v razvitem svetu in da je prevalenca duševnih motenj med vsemi boleznimi v najbolj strmem porastu. Število oseb z duševnimi motnjami narašča tudi zaradi demografskih trendov in povečanja števila starostnikov v Evropski uniji. Naš cilj mora biti, da skupaj razvijamo ukrepe za spodbujanje duševnega zdravja in za osveščanje javnosti, to je zelo pomembno, za privzemanje in ohranjanje zdravih življenjskih navad in ustvarjanje okolja, ki omogoča osebnostni razvoj. Duševno zdravje je pravzaprav temeljna dobrina za kakovostno življenje posameznika in tudi družbe, za njen ekonomski in kulturni napredek - je ekonomski kapital naroda, zato ga je potrebno obravnavati kot integralni del vseh področjih družbenega življenja in delovanja, kot so socialno varstvo, izobraževanje in zaposlovanje. Države Evropske unije so uspele razviti modele, ki lahko služijo drugim kot zgled dobre prakse. Na nivoju Evropske unije sicer ne moremo razviti enotnega modela varovanja duševnega zdravja, ki bi bil primeren za vse, lahko pa poudarimo skupne potrebe, vrednote in opredelimo tudi skupne cilje. Mi v Novi Sloveniji pozdravljamo nedavno sprejeti evropski dogovor za duševno zdravje in blagostanje, kot dodatno pobudo za boljše duševno zdravje evropske populacije. Dogovor določa pet prioritetnih tem: preprečevanje samomorov in depresij, duševno zdravje mladostnikov in izobraževanje, duševno zdravje na delovnem mestu, duševno zdravje starejših in borba proti stigmi in socialni izključenosti. Poudarja pomen duševnega zdravja za javno zdravstvo, izobraževanje, produktivnost in socialno kohezijo v Evropski uniji. V dogovoru je izražena pripravljenost vladnih in nevladnih subjektov Evropske unije na visoki ravni, da pri obravnavanju problemov duševnega zdravja delujejo skupaj. Predvsem to se nam zdi izjemno pomembno - delovati skupaj. V zaključku pa bi se rad tudi zahvalil ministrici z ekipo in vsem tistim, ki so sodelovali pri snovanju besedila te težke vsebine, torej vsebine tega zakona, ki ga bomo na tej seji sprejeli in korektno se mi zdi, in tudi to želim pohvalili, da takšne in podobne pohvale pridejo tudi s strani opozicije, s strani vseh tistih, ki danes dobro v srcu mislijo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima poslanec Germič. Izvolite, beseda je vaša.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, še enkrat za besedo. Jaz ne bom ponavljal tega, da je treba dati priznanje, da je ta zakon danes na mizi in prepričan sem, da bo sprejet. V Liberalni demokraciji ga bomo sprejeli tudi če ne bomo amandmirali tega 11. člena. Ampak prav se mi zdi, da odpremo tiste dileme, dokler razprava ni zaključena, ki v javnosti še obstajajo. In opozorila stroke so tista, ki so nas napeljale k temu. Jaz ne bi želel [[...]] [[Nerazumljivo.]] torej na eno osebo predlog amandmaja. Mislim, da bi bilo to v donosu do kolega, torej strokovnjaka na tem področju, preozko. Ampak jaz mislim, da gre za neko stališče stroke, ki opozarja na to točko. Jaz bi tukaj opozoril, da smo govorili o vsem živem ob tem členu. Jaz bi opozoril na to, da seveda zakon definira, na kakšen način poteka sprejem osebe v oddelke pod posebnim nadzorom psihiatrične bolnišnice, ki jih ta amandma ne "tangira". To ostaja nespremenjeno. In zlorabe na tem področju ne bodo pogojene z vsebino amandmaja k 11. členu, zato ker se to ne spreminja. Ne spreminja se postopek za sprejem osebe na varovani oddelek socialno-varstvenega zavoda ne v nadzorovano obravnavo v skupnosti. Tukaj ta amandma nima nič skupnega za opraviti. Ta amandma govori o posebnih metodah zdravljenja, ne o nekih znanstvenih raziskavah in o čemerkoli drugem, kar reguliramo v tem zakonu z drugimi členi. Govorimo o pomembnem strokovnem vprašanju, na katerega nas opozarja stroka. In ta člen je potrebno brati povezano z amandmajem k 2. členu. Če se definira, ni takole vse odprto, definira se, kaj so posebne oblike zdravljenja. Torej jasno je zapisano, kaj je posebna oblika. In ko berete ta dva člena v povezavi, seveda dobite konsistentnost in ni mogoče takole vse povprek govoriti o vsebini tega zakona, ki je korektno regulirala zelo veliko število vsebin, o katerih je bilo tukaj govora, in jih ta amandma ne spreminja. In zakon bo na tistih točkah, upamo seveda, ostal korekten tudi naprej in da bo v praksi dosegel svoj učinek, torej zaščito vseh, ki so v obravnavi, v zadovoljstvo svojcev, zastopnikov vseh, ki so vključeni v odnos do tistega, ki je pacient, v odnosu do stroke. Tukaj je ta dilema, na posebni točki, uporaba posebnih metod zdravljena, ne v sprejemu ne v znanstvenih raziskavah in v čemerkoli drugem. O tem govorimo. In o zdravljenju lahko govorimo na različnih segmentih takrat, ko smo v vlogi uporabnika zdravstvenih storitev. In raziskave se uporabljajo na različnih poljih. Zlorabe raziskav morajo biti sankcionirane. In hkrati tukaj jasno povemo, da vse pravice gredo skladno z Zakonom o pacientovih pravicah, karkoli je kršeno, mora ta zakon izredno močno prijeti. Vprašanje je strokovno. Jaz se tukaj strinjam. In opozorila stroke so pač tista na katere mi danes tukaj želimo opozoriti zato, da bo seveda v praksi, še enkrat poudarjam, v praksi omogočeno najboljše za pacienta, v korektnem odnosu do vseh svojcev, tistih, ki bodo vključeni na takšen ali drugačen način v odnose do stroke. In ko berete ta 11. člen, tako kot je sedaj zapisan, oblikovanje konzilija, časovni rok in tako dalje, seveda, se je treba vprašati o posledicah, če je vsebina tega zakona zapisana tako kot je. In tudi že ta dilema, o kateri je govoril kolega Bručan, da imamo že o eni prepovedi lahko različne interpretacije, da si pod neko prepoved različno, psiho kirurško zdravljenje [[....]] [[Nerazumljivo.]] Mi ga z amandmajem popolnoma nič ne spreminjamo, kajti amandma ga ne uvaja. V drugih členih mi točno povemo, kaj je posebna oblika zdravljenja. In drugi potem tudi ne obravnava. In ne bi želeli na kakršenkoli način urediti zakon v odnosu do pacienta, v odnosu do tistih prizadetih, ki bodo vključeni v te procese, na slabši način, niti pod najmanjši dvom tega ne postavljamo. Želimo samo odpreti diskusijo tam, kjer nas stroka na to opozarja, ne v imenu ene osebe, ampak v korektnem odnosu. Tudi sam sem se pogovarjal s predstavniki svojcev in s predstavniki stroke. Tukaj ni čisto enoznačnosti v tem odnosu. Bomo pa zelo zadovoljni, če bomo imeli na konstruktivnem sodelovanju predloge za dopolnitev tega amandmaja, ki tukaj obstaja. Mi smo na te dileme opozorili, da ne bi kasneje v praksi postavljali pod vprašaj ravnanja strokovnjakov v določeni situaciji, ko bodo odreagirali drugače kot bodo mogoče imel takrat neka strokovna vedenja narekovala. Na to nas opozarja stroka in na nič drugega ne opozarjamo tudi mi. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Zaenkrat imamo še tri prijavljene razpravljavce. Prva ima besedo poslanka Barbara Žgajner Tavš.
Hvala še enkrat za besedo. Jaz bom rekla, če zakon ni dovolj jasno napisan, potem lahko, ja, prikimam besedam kolega Žnidaršiča pred menoj, ki je dejal, da vaš amandma LDS ničesar ne izpušča, ker je pisan zelo splošno, ampak dejstvo je, da tudi ničesar ne določa. In v tem je problem. Jaz v tem vidim problem. Ni zaman ta zakon nastajal petnajst let. Niso zaman pritiskali na eno stroko, zdravstveno stroko in svojci in bolniki in nenazadnje tudi ostale stroke. Jaz bom rekla hvala bogu, da so mimo časi, ko so ljudi, ki so imeli težave v duševnem zdravju, po hospitalizaciji serijsko vozili v neke totalne institucije, v Hrastovec. Jaz sem imela priložnost videti, še v tistih starih časih, kaj pomeni tak zavod ali pa taka totalna institucija. Hvala bogu, da smo v petnajstih letih tudi v Sloveniji naredili korak naprej v razmišljanju, da ne vidimo samo enega dela stroke in v tem segmentu ima, govorimo o duševnem zdravju, ključno vlogo tudi socialna stroka. Nenazadnje pa vem, kolega Germič, da veste, ker ste tudi vi veliko delali na tem področju, tudi svojci, tudi strokovnjaki, ki delajo s svojci, ne prihajajo iz psihiatrične stroke, prihajajo iz socialne stroke. To je tisti vidik, ki se je vrsto let po naši državi zanemarjal, ker je bilo najlažje osebi napisati recept, ji dati neka zdravila ali pa jo dati v neko bolnišnično zdravljenje. To je, verjame, da najlažji sistem kako, bom rekla, začasno premostiti neke težave neke osebe. Ampak to dolgoročno ali pa dolgotrajno ni rešitev. Taka oseba nekoč, če se ji lahko tako pomaga, koliko pomaga, pride iz bolnice, prepuščena je v neko okolje in v tem okolju, če ne dobi ustrezne pomoči, se taka oseba preprosto ne znajde, tudi svojci jim ne morejo in pogostokrat ne znajo pomagati. Zato pravim, hvala bogu, da smo prišli po petnajstih letih tako daleč, da imamo na mizi predlog zakona, ki vključuje celostno obravnavo pomoči, ukvarjanje z osebami, ki imajo težave v duševnem zdravju, duševno motnjo. Jaz pravim hvala bogu! In tudi zato še enkrat opozorila, ki so na mestu, amandma je po moji oceni preveč ohlapen. Ne daje varoval, ki so potrebna. Duševno zdravje, ki jaz, bom rekla hvala bogu, ker ga imam, ampak bog ne daj, da bi bila kdaj, bog ne daj, da bi bila kdaj postavljena, ker se bojim teh stvari, ja, da z mojim zdravjem in mojo glavo upravlja nekdo drug. Verjamem, da so to tako boleče izkušnje v življenju posameznika, ki se sreča ali pa sooča s to zadevo, da težko mi razpravljamo o tem, če nimamo izkušenj o teh stvareh. Kdorkoli ima izkušnje in je delal na tem področju, verjemite, lahko z drugačnimi očmi vidi in tudi diskutira o vprašanji, ki so, verjamem, da danes še odprta. Ampak jaz nočem, resnično nočem upoštevati in poslušati samo enega dela stroke. Imam pred očmi nemočno pa nisem nemočna samo jaz kot poslanka Državnega zbora, imam pred očmi zgodbo mladoletne deklice, ki je proti svoji volji, še enkrat poudarjam, strpana v psihiatrično bolnico, kjer je ne sliši nihče, proti njeni volji. Kolega Germič dovolite, z vsem spoštovanjem, ker poznam vaše delo tudi v okviru Odbora za zdravstvo, pravite: "Ja pa saj te ljudi lahko zaščiti Zakon o pacientovih pravicah." Ni res. Vi veste, da tudi tisti zakon je pisan preveč ohlapno, da ne daje ustrezne zaščite posamezniku, človeku, ki se najde v nekem zdravstvenem sistemu in tak človek rabi, rabi zaščito. Ne v okviru Zakona o pacientovih pravicah, tam je ne dobi. Ta deklica ne dobi ustrezne zaščite in pomoči države, ker je država inštitucija in ker vse inštitucije, ki bi se morale v prvi vrsti boriti za pravico in zaščito posameznika stopijo na stran države, na stran državnih inštitucij in ne dovolimo, da se s takim zakonom stori enaka zgodba. Če imamo možnost, da v okviru zakona damo večjo zaščito posamezniku in ljudje z duševnimi težavami potrebujejo pomoč in zaščito države, potem ne dovolimo, da bomo še enkrat več zapisali neka ohlapna pravila v okviru zakona, ker se bodo lahko potem zdravniki, inštitucija sklicevali, ne vem, na to, da v zakonu pač ni določeno, kako morajo ravnati in so ravnali po svoji prosti volji in izbiri. Nočem se vmešavati v delo stroke, ampak pravim, da stroka ni samo psihiatrija, psihiatrična stroka. Stroka v naši družbi, kjer smo naredili premik k neki celostni obravnavi je zelo širok pojem in stroka vključuje več strokovnjakov iz različnih področij. Amandmaja v Poslanski skupini Lipa ne bomo podprli.
Hvala. Besedo pa ima poslanka Majda [[...]]Replika. Se opravičujem. Kolega Germič izvolite, replika je vaša.
Hvala lepa za besedo. Jaz razumem to skrb in jo delim sam. Poslušali smo v vseh teh letih priprave tega zakona različna mnenja, različne izkušnje in tukaj vam dam popolnoma prav. Ampak jaz še enkrat poudarjam. O postopkih sprejemanja ta člen ne govori, ne govori. Govorimo o zdravljenju. Postopki, o katerih ste vi govorili so v tem zakonu regulirani in tukaj se večina strinja, da korektno. In tukaj so svojci tudi rekli, da na ta način vidijo zaščito. Ampak govorimo o zdravljenju, jaz še posebej govorim, ta člen govori o posebnih metodah zdravljenja. O tem govorimo. Mi ne govorimo o postopkih sprejemanja, zlorab sprejemanja tudi o tem, o čemer je kolega Žnidaršič govoril, da svojci tudi lahko imajo druge špekulativne namene, ne samo korektne namene, pa jih ne bi želel posploševati, ampak govorimo o zdravljenju. Samo o tem vprašanju govorimo. In tukaj se pač tisti, ki to izvaja oglaša in nas postavlja pred dilemo. Niti nismo strokovnjaki za to. Jaz se ne čutim strokovnjaka za to. Zdi se mi pa, da je potrebno v vlogi, v kateri sem, da to slišim in na to opozorim. In da bomo skupaj sprejeli najboljšo odločitev. Ampak govorimo o zdravljenju. In še enkrat, kdo bo odločal o tem. Ne bo neke široke stroke. Trije psihiatri v konziliju. Trije psihiatri, torej ne bo interdisciplinarno strokovno vprašanje. Ampak jaz mislim, da se to tako ali tako pri tako zahtevnih vprašanjih, vsaj tako kot sem jaz bil, ko sem spremljal določene bi rekel zdravstvene situacije, se je pri zahtevnih vprašanjih vedno tako v stroki odločilo, da jih je več dalo glave skupaj in pri nekih posebnih metodah ocenilo, kako se bo to stvar uredilo. Jaz mislim, da to počne celotna zdravstvena stroka in imamo zaupanje v njo. Vsaj jaz na ta način poskušam gledati na to stroko. In naš amandma se nanaša samo na posebne metode zdravljena, ne na druge vsebine, v okviru tega zakona, govorimo o zdravljenju. Samo to hočemo osvetliti ali imamo korektno rešitev. Definitivno je ta rešitev boljša kot je bila s strani predlagatelja v prvi fazi, kjer je etična, torej Komisija za medicinsko etiko o tem odloča. Zdaj se je treba vprašati, ali je to etično vprašanje ali je to strokovno vprašanje, kajti tudi genetika tega zakona, sprejema tega zakona in vsebine odpirajo to dilemo. In, če smo razčistili to strokovno vprašanje [[...]]
Kolega Germič, tri minute imate za repliko [[...]]
Hvala lepa, gospod.
Hvala lepa tudi vam. Kot prej rečeno, besedo ima poslanka Majda Zupan. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovana ministrica, vaši sodelavci, spoštovane kolegice in kolegi! Danes smo že nekajkrat rekli, koliko časa smo čakali, da smo prišli do tega trenutka, da bomo lahko sprejeli ta zakon. Desetletje in pol, več kot desetletje in pol so čakali pacienti, stroka, svojci, civilna družba. In danes sem prepričana, da bomo sprejeli ta zakon, da je konsenz zelo velik. Še enkrat bi rekla, izrazila bi priznanje gospe ministrici in sodelavcem, da so strli ta težak oreh. Ta zakon je bil potreben. Potreben je bil zato, ker so velike težave na področju duševnega zdravja. Kot vemo ima 5% Slovencev te težave. Smo starajoča družba, ki bo imela čedalje več ljudi nad 65 let z vsemi težavami, tudi na področju duševnega zdravja in smo država, ki ima veliko število samomorov. Ta zakon prinaša določene rešitve. Prinaša v prvi vrsti, lahko bi rekla, zavedanje, da lahko rešujemo duševne težave skupaj, skupaj s civilno družbo, skupaj s stroko, skupaj s svojci in na ta način tudi preprečujemo posledice, ki so težke tako na ekonomskem, socialnem in zdravstvenem, psihosocialnem področju. Ta zakon prinaša tudi varstvo pravic osebam z duševnimi motnjami, kar se mi zdi izredno pomembno in na drugi strani predstavlja pravni okvir za dolgoročnejšo in celovitejšo obravnavo duševnega zdravja. Amandma pri katerem smo se zaustavili je izredno pomemben. Na eni strani razumem predlagatelja za amandma k 11. členu, zlasti poudarjanje, da gre za zdravljenje. Na drugi strani pa se mi zdi, da obstoječi člen po amandmiranju, da na nek način dovolj, ali pa vsaj v veliki meri odgovarja na vprašanje glede ukrepov zdravljenja, glede ukrepov zdravljenja, ki presegajo ta okvir in kjer je potrebna izrecna privolitev osebe. Pri čemer se mi zdi še zlasti pomembno, da je to natančno nadzorovano, da se upoštevajo mednarodni standardi, zaščitni ukrepi, da je podprto s pisnim soglasjem osebe, razen v izjemnih in nujnih primerih in da se to tudi natančno registrira in zabeleži v registru. Podpiram člen in ne sprejemam na nek način amandmaja k temu členu, ki je predložen s strani Poslanskega kluba Liberalne demokracije, čeprav sem prepričan, da poskuša v dobri veri, mogoče na enostavnejši način, zaobjeti vse te zdravstvene ukrepe oziroma zdravljenje, ki je potrebno pri samih vprašanjih duševnega zdravja. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima poslanec Ivan Grill. Izvolite.
Še enkrat hvala lepa za besedo. Navezal bi se na razpravo oziroma obrazložitev amandmaja predlagatelja, ki ima mnenje, da se s tem amandmajem ne posega v sam način prisilne privedbe duševnega bolnika v bolnico, ampak predvsem v način zdravljenja. Vendar tukaj mislim, da je treba vseeno ločevati, strinjam se, da je tudi pri postopku privedbe zdravljenja bolnika z duševnimi motnjami treba imeti vse varovalke in načine, da tudi tam ne prihaja do zlorab, vendar se je pa le potrebno zavedati, da ko enkrat bolnika imajo v psihiatrični bolnišnici, za zidovi velikokrat skrito očem svojcev nenazadnje tudi javnosti, pa je le treba tudi tukaj zagotoviti dovoljšnjo mero zaščite, da ne prihaja do namerne ali pa tudi do nenamerne zlorabe tistih možnosti, ki jih imajo zdravniki, ki zdravijo takšnega bolnika. In tudi sam ne razumem prvotnega člena oziroma takšnega kot je bil amandmiran na Odboru za zdravstvo, da se tukaj omejuje stroko, saj se tudi tukaj stroka v celoti upošteva. Res pa je, da je potrebno pa le še nekaj soglasij ali pa tudi obrazložitev svojcem oziroma skrbnikom za kakšno zdravljenje, na kakšen način se bo tudi šlo. Konzilij nenazadnje je stroka, s tem, da pa je to tukaj tudi varovalka, da mora biti en član konzilija psihiater iz druge bolnišnice, pomeni, da nima nekega neposrednega stika ali pa ne pozna pacienta, ne pozna dosedanjih metod ali postopkov zdravljenja, pomeni, da lahko z neko distanco, z neko večjo objektivnostjo spremlja oziroma odloča o predlaganem načinu posebnih metod zdravljenja. Pomeni, da so v tem členu resnično te varovalke postavljene, zopet ponavljam, v korist bolnikom in nenazadnje tudi s tem, kot sem že omenil, ščiti zdravnika, kajti samo en zdravnik, ki bi se za neko posebno metodo odločil, da predpiše zdravila, ki imajo lahko tvegane učinke na pacienta, je to lahko tudi za njega velik psihičen pritisk in se marsikdaj mogoče zaradi tega, da bi zaščitil sebe, ne bi odločil za neko metodo zdravljenja, ki bi bila najboljša, ravno zaradi neke dileme pred tem tveganjem. Če pa se o tem odloča skupina zdravnikov, ki imajo nek konsenz, mislim, da je to bolje, bolj varno, tako za bolnika kot tudi za same zdravnike. In če pokomentiram samo še izjavo oziroma prispodobo, da ta 11. člen, kakršen je sedaj, postavlja prometne znake, kako naj bi se izvajali postopki zdravljenja. Se strinjam, prav je, da so zadeve ali postopki definirani. Vendar če bi sprejeli tak amandma, kot ga je predlagala LDS, pomeni, da se vozi povsem brez prometnih znakov, kar je pa zagotovo velika nevarnost, da lahko prihaja ne samo do zlorab, ampak tudi do številnih škodljivih posledic za bolnike. In mislim, da je prav, da so tu določene varovalke, omejitve, saj nenazadnje tudi s takimi omejitvami in varovalkami zasledujemo cilj, da se paciente kvalitetno zdravi. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Želi še kdo razpravljati v zvezi z 11. členom in amandmajem poslanskih skupin? Besedo želi poslanka Barbara Žgajner Tavš, nato še ministrica, če sem pravilno razumel.
Hvala lepa. Samo na kratko. Zdravljenje s posebnimi metodami je strokovno vprašanje. Vendar ne sme biti samo strokovno vprašanje, to je tudi etično vprašanje. Zato dopolnjujem, zdravljenje s posebnimi metodami je strokovno-etično vprašanje. In prav je, da z etičnega vidika dopolnjujemo stroko. Zato je prav, da postavimo neka pravila igre. In v okviru obstoječega 11. člena je tudi jasno zapisano, česar amandma ne upošteva oziroma preprosto črta - mladoletnikov ni dovoljeno zdraviti s posebnimi metodami zdravljenja. Verjamem, da sem za enkrat povedala dovolj, zakaj Poslanska skupina Lipa vztraja oziroma podpira vsebino predlaganega 11. člena in ne vsebine amandmaja.
Hvala lepa. Besedo ima ministrica. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Poslanke in poslanci! Zakon je bil v izjemno široki in intenzivni obravnavi, posebej zadnjega pol leta. In smo razpravljali o tem zakonu s strokovnjaki, civilnimi strokovnimi združenji, s svojci, ki imajo svoja združenja. In predvsem pri svojcih je bilo opaziti neverjetno željo po rešitvi. Marsikje rabimo rešitve, rabimo jih za, ne vem, postavitev hiše v prostor, za cesto, za asfalt, ampak to so materialne zadeve. Tu gre pa res za to iskreno željo in za ta čustva, za trpljenje seveda tudi tistih, ki si sami v danem trenutku ne morejo pomagati. Široka razprava je bila, zato verjamem, da je 11. člen tak, kot ga predlagamo v danem trenutku in v danem času, pravi. Tudi na Odboru za zdravstvo je bilo veliko postorjenega - 90 amandmajev, dobro je, da jih je toliko zaradi tega, ker smo bolj prepričani v to, da imamo res prave rešitve. In zato je prav, da se ustavimo in da vzamemo to situacijo takšno, kakor je predlagana in verjamem, da bo veliko ljudi, čez 100 tisoč tistih, ki imajo težave z duševnim zdravjem, z depresijo, če prištejemo družinske člane, nekaj 100 tisoč ljudi bo mogoče imelo odvaljen kamen od srca, tudi s to definicijo tega zakona za katerega je bil širok konsenz tudi medresorsko. Tako, da se ob tej priliki zahvaljujem vsem za vse sugestije, za pripombe, amandmaja pa iz navedenih razlogov ne podpiramo. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Lahko zaključim razpravo v povezavi z 11. členom? Ne. Kolega Kotič izvolite.
Hvala lepa gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica z ekipo, kolegice in kolegi! Tudi v Poslanski skupini Socialnih demokratov smo že nekaj časa spremljali in tudi opozarjali na to, da je potreba po ureditvi tega področja visoko na prioritetni listi vseh tistih, ki se s temi težavami, ki jih ta zakon ureja, dnevno srečujejo. Tudi pogovore s predstavniki svojcev smo opravili in tudi tam je bilo zaznati dejansko to kar je bilo tudi povedano, da je velik interes po tem, da se ta zakon sprejme. Seveda je pri tem pomembno, da sprejmemo dober zakon, da sprejmemo zakon, ki je sicer kompromis med vsemi, da pa tudi na podlagi tega kompromisa dobimo dober predlog zakona. Tudi zaradi tega menim, da bi bilo smiselno prisluhniti še tem zadnjim poizkusom poslanskih kolegic in kolegov, da zakon spremenimo tako, da ga v posameznih členih še izboljšamo in to je tudi namen tistih, ki so vlagali oziroma so vložili amandmaje. Torej sprejem amandmajev ne pomeni, da predlagatelji amandmajev ne želijo, da se ta zakon sprejme, da na koncu ugotovimo, da predlagatelji amandmajev želijo, da se ta zakon ne sprejme. Da na koncu rečemo oziroma ugotovimo, da to področje ostaja še naprej neurejeno. Namreč predlagatelja je predvsem ta, da se sprejme zakon in to kvaliteten zakon, zakon ki upošteva tudi pripombe, ki so smiselne. Zato menim, da je podpora amandmaju k 11. členu dobronamerna in seveda z željo, da se člen, ki ga amandma dopolnjuje, dejansko še izboljša. To seveda ne pomeni, da je besedilo, ki smo ga dobili s strani ministrstva in je doživelo temeljito obravnavo tako stroke kot zainteresirane javnosti, kajti to je področje, ki se dotika zelo širokega spektra tako tistih, ki že uporabljajo storitve na tem področju kot tudi tistih, ki jih morda v prihodnje tudi ureditev tega področja tangira, ampak kot sem dejal, predlagam, da koalicijski poslanci in poslanke z večjo naklonjenostjo prisluhnete dobronamernim željam tistih, ki vlagajo amandma. In še enkrat povem, ni želja, da bi se s tem oviral postopek, in da bi s tem ne prišli do zakona. Želja je, da se o besedilu zakona izboljša. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo ima poslanec Gulič. Izvolite.
Še kar nismo v vojski, no. Poglejte, jaz zelo težko pravzaprav sprejemam vse te napade, kot da hočemo popolnoma izničiti delo. Tudi ta patetična skrb, ki se takole sliši na trenutke, pravzaprav sodi bolj v območje 19. stoletja. Veste, slovenska psihiatrija ni več v tistem času, ko je bil v polju Tiergarten Auersperge - živalski vrt knezov Auerspergov, ki ga je potem Bleiweis spremenil v psihiatrično bolnišnico, ko so včasih tepli, z averzijskimi metodami zdravili tudi shizofrenijo itn. Tukaj pa se je vse pomešalo, vse tisto, kar je na odprtih oddelkih, tisto kar je v ambulantni obravnavi in tisto kar je na zaprtih oddelkih. Naš amandma je hotel zadevo spraviti v bolj semantično odprte okvire in to je bilo tudi vse. To ni bila nobena taka, na zakon, nobena taka na skrb svojcev, nobena taka na stroko. Je pa res, da je bilo veliko slabega izrečenega tukaj o stroki, kot da bi vsi vedeli, kaj se tam za zaprtimi zidovi dogaja. Zaprtih zidov ni več. Ljudje imajo vpogled, ljudje vedo. Je pa res, da si svojci zelo, zelo želijo rešitev za svoje ljudi, ki so v teh težavah ali ki so dokončno bolni. In tudi verjamem, da pričakujejo, vsaj nekateri, čudežno rešite zakona, pa je ne bo. Prav gotovo je ne bo. In upam, da se bo s tem zakonom zadeva pravzaprav tudi razjasnila. Tukaj vidimo njegovo prednost in pa njegov smisel, predvsem zato, da bodo stvari jasne, da bodo jasne, seveda, če že ne čisto vsem, pa vsaj tistim, ki sedimo tukaj v Državnem zboru. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo pa ima poslanec Marjan Drofenik.
Hvala lepa. Jaz bi rekel, da smo v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke že v prejšnji razpravi v celoti podprli sprejem zakona, predvsem zato, ker smo rekli, da se o tem zakonu, tako kot je marsikdo drug rekel, govori že 15 let in da je sedaj nastopil tisti trenutek in prav je, da je nastopil, da ga bomo sprejeli. Pa bom rekel, tudi če še kje obstaja kakšen dvom, saj ne nazadnje bo praska, pa ne nazadnje tudi razvoj psihiatrije pokazal, kaj bo treba v naslednjih obdobjih v zakonu tudi spremeniti. Že sedaj se je mogoče možno strinjati s strokovnjaki, ki opozarjajo, da je mogoče premalo vzvodov v zakonu za preventivo in da je mogoče premalo usmeritev za delo s pacienti po končanem zdravljenju, da so mogoče to zadeve oziroma šibke točke. Rekel bi tudi to, da pravzaprav mislim, da nihče ne sme razumeti diskusije tu v Državnem zboru kot kritiko psihiatrične stroke. Mislim, da ne. Bilo je že poudarjeno, da je pravzaprav slovenska stroka na področju psihiatrične pomoči že v 70. letih pravzaprav začela uvajati v svetu znane sodobne oblike in da se je pravzaprav uvrstila relativno visoko. V poslanski skupini menimo, da je torej skrajni čas, da z zakonom vzpostavimo tudi podlago za sprejem nacionalnega programa v katerem bi se nekatere stvari uredile, ki mogoče niso v Sloveniji dobro urejene. Opredelili bi se strategija, akcijski načrt, zavarovanje duševnega zdravja, cilji, organizacija, razvoj in naloge izvajalcev, predvsem pa mislimo tudi na mrežo. Mislim, da je zadnjič bilo tudi poudarjeno, da imamo več kot dve tretjini stroke in ambulant in dispanzerjev razpršenih v Ljubljani in v Mariboru. Da je pa pravzaprav celo območje Slovenije pravzaprav s tem slabo pokrito. To je mogoče nekaj splošnega. Kar se pa tiče amandmaja k 11. členu bi pa kot laik rekel, da se mi zdi preveč splošen in da ima nekako besedilo predlagatelja več zaupanja, ki je malo bolj konkretno in zato ne bomo podprli amandmaja. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Z vašo razpravo pa tudi zaključujem razpravo v povezavi z 11. členom. Lahko preidemo na 39. člen ter amandma poslanskih skupin SDS, NSi, SLS in DeSUS. Želi kdo tu razpravljati? Nihče. V razpravo dajem 42. člen ter amandma istih štirih poslanskih skupin. Želi kdo tu razpravljati? Tudi ne. Poskusimo z 51. členom ter amandmajem istih poslanskih skupin, torej SDS, NSi, SLS in DeSUS. [[Tudi ne.]] V razpravo dajem 70. člen ter amandma istih štirih poslanskih skupin. Želi kdo razpravljati? [[Ne.]] O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, v petek, 11. julija 2008, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 8. TOČKO DNEVNEGA REDA - DRUGA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ZUNANJIH ZADEVAH, v okviru rednega postopka. Seznanjam vas, da imamo tokrat na razpolago 10 minut časa. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije, zato dajem besedo prisotnemu ministru za zunanje zadeve dr. Dimitriju Ruplu za predstavitev Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zunanjih zadevah. Izvolite.
Spoštovani gospod predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci! Vlada Republike Slovenije je v zakonodajni postopek vložila Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o zunanjih zadevah. Ta zakon je treba uskladiti z veljavno zakonodajo in prilagoditi evropskemu pravnemu redu. Besedilo zakona, ki je danes predmet obravnave, je bilo na matičnem delovnem telesu na podlagi amandmajev poslancev in mnenja Zakonodajno-pravne službe tega zbora delno dopolnjeno in spremenjeno. V nadaljevanju želim predstaviti nekatere najpomembnejše rešitve, ki se nanašajo na področje konzularne pomoči, na področje sklepanja mednarodnih pogodb in kadrovsko-organizacijsko področje. Prvič. Na področju konzularne pomoči s predlogom zakona uvajamo zakonodajo Evropske unije. Konkretno, gre za zagotavljanje konzularne pomoči kateremukoli državljanu Evropske unije v tretji državi. To pomeni, da vsaka država članica Evropske unije nudi konzularno pomoč vsakemu državljanu Evropske unije, ki se nahaja v tretji državi, kjer njegova lastna država nima predstavništva. Našteti so primeri pomoči, ki izhajajo iz primarne zakonodaje in sklepov Sveta Evropske unije. Drugi primer uvajanja zakonodaje Evropske unije se nanaša na izdajo tako imenovanega evropskega potnega lista oziroma listine za vrnitev, če jo imetnik izgubi oziroma če je potna listina pogrešana. Dodatno zakon uvaja možnost, da lahko slovensko diplomatsko-konzularno predstavništvo, po dogovoru pa tudi predstavništvo države članice Evropske unije, če v določeni državi Slovenija nima svojega predstavništva, državljanu Slovenije v nujnem primeru založi denarna sredstva. Gre za primere, ko slovenski državljan v resni stiski nima nikogar, ki bi mu lahko dal, nakazal finančna sredstva za najnujnejšo oskrbo in za vrnitev v domovino. Glede področja mednarodnih pogodb samo to, da predlagamo dopolnitve tam, kjer so se pomanjkljivosti pokazale, predvsem v praksi. Vprašanja, ki jih želimo urediti so ugovori na pridržke k mednarodnim pogodbam, potem ureditev področja tako imenovanih upravnih pogodb in nepogodbenih mednarodnih aktov ter ureditev sklepanja mednarodnih pogodb v okviru članstva v Evropski uniji. V zakonu predlagamo, da se za vlaganje in umik pridržkov uporabljata 70 in 75. člen zakona. Določba, da lahko Državni zbor za umik pridržka pooblasti Vlado, je črtana. V praksi se je poleg navedenega izkazalo tudi to, da je treba v zakonu urediti postopek vlaganja ugovorov k pridržkom in njihovega umika, kadar obstajajo zadnje razlogi. Za vložitev ugovora k pridržku ali njegov umik, se smiselno torej uporablja postopek kot pri pobudi za sklenitev mednarodne pogodbe. S predlogom zakona uvajamo razlikovanje med pogodbami, ki jih lahko ratificira Vlada z uredbo in ostalimi pogodbami, ki so sektorske narave in ki ne prinašajo nobenih pravnih ali finančnih obveznosti. Urejeni so tudi nepogodbeni akti ter objava vseh aktov, tako mednarodnih pogodb kot aktov, ki niso mednarodne pogodbe. Torej, sklepam. Na kadrovsko-organizacijskem področju predlagamo. Prvič, uvedbo instituta političnega direktorja, ki usklajuje in povezuje delo na področju evropskih zadev. Drugič, spremembo pri imenovanju vodij diplomatskih predstavništev in konzulatov. Vodja diplomatsko-konzularnega predstavništva bo poslej lahko postal samo poklicni diplomat, ki je dosegel najmanj naziv pooblaščeni minister, ima vsaj sedem let delovnih izkušenj na Ministrstvu za zunanje zadeve. Natančnejšo ureditev statusa javnih uslužbencev in drugih organov, ki opravljajo delo na posameznih strokovnih področjih, v predstavništvih v tujini, potem zakonsko ureditev možnosti, da diplomat, ki se je prijavil na delovno mesto v tujini, začasno uporablja nižji naziv, kot ga je dosegel v notranji službi, pri tem pa ohrani vse pravice, ki jih je dosegel v notranji službi. Potem, govorim o predlogih, potem možnost napredovanja diplomatov v zunanji službi. V tujini bodo diplomati lahko nadaljevali pod enakimi pogoji kot v notranji službi. In še določitev obveznosti uslužbencev v MZZ in drugih organih, da varujejo ključne dokumente, ki so povezani z izvajanjem zunanje politike Slovenije. In še, predlagamo uvedbo dodatnega kriterija za presojanje o tem, ali je določen dokument javno dostopen. Če bi razkritje podatka ali dokumenta škodovalo mednarodnim odnosom ali interesom Slovenije, bo dostop do dokumenta zavrnjen. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo. Besedo dajem predsedniku gospodu Jožefu Jerovšku za predstavitev poročila odbora. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavci, spoštovane kolegice in kolegi! Odbor za zunanjo politiko je na 39. seji obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zunanjih zadevah, ki ga je Državnemu zboru predložila Vlada. O predlogu zakona je bila predhodno opravljena tudi splošna razprava. Pozitivno mnenje komisije Državnega sveta je predstavil državni svetnik Vincenc Otoničar. Uvodoma je predstavnik predlagatelja, dr. Dimitrij Rupel, predstavil razloge za sprejetje predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zunanjih zadevah. Dejal je, da so se v praksi pokazale potrebe po določenih spremembah o odpravi pomanjkljivosti in nejasnosti ter uskladitvi s predpisi s področja sistema javnih uslužbencev. Poleg tega pa je tudi pristop Republike Slovenije k EU privedel do potrebe, da se Zakon o zunanjih zadevah ustrezno prilagodi pravnemu redu EU. V okviru razprave o posameznih členih so se poslanci osredotočili predvsem na vprašanje izbora vodij diplomatskih predstavništev in konzulatov, kar ureja 8. člen predloga zakona ter vprašanju obveznosti varovanja dokumentov, ki je urejeno v 11. členu. Večinoma so se strinjali z ostrejšimi pogoji, ki bodo postopoma privedli do uveljavitve "striktne" karijerne diplomacije. Poslanec Školč je ob tem izrazil pomisleke, da bo s tem zaprta pot imenovanju strokovnjakov na mesta vodij diplomacijskih predstavništev. Minister za zunanje zadeve dr. Dimitrij Rupel je odgovoril, da Republika Slovenija razpolaga z majhnim diplomatskim aparatom, zaradi česar je izkušenost diplomatov še toliko bolj pomembna. Poslanec SDS Jerovšek se je strinjal, da gre za veliko spremembo, ki pa jo je v tem trenutku potrebno sprejeti, da se izognemo stalnim očitkom o politizaciji diplomacije. Glede vprašanja obveznosti varovanja dokumentov so nekateri poslanci izpostavili, da se s tem določilom v sistem vnaša pravila, ki so nujna, saj obstoječa zakonodaja ne ureja specifičnih potreb Ministrstva za zunanje zadeve, kar se je pokazalo v primeru zlorabe diplomatske pošte ob začetku predsedovanja Slovenije Svetu EU. V razpravo se je vključil tudi predstavnik Zakonodajno-pravne službe Anton Rogelj in opozoril na nekatera vprašanja skladnosti določila predloga zakona. Odbor je sprejel nekatere vložene amandmaje, tako amandmaje Poslanske skupine Zares k 1. in 2. členu in Poslanske skupine Socialnih demokratov in Poslanske skupine LDS k 1. členu, ki jih je podprla tudi Vlada. Ob strinjanju Poslanske skupine Zares je odbor njihov amandma k 8. člena, ki se nanaša na uvedbo karierne diplomacije, dopolnil in preciziral. Odbor je kot svoje sprejel naslednje amandmaje: k 6. členu, ki se nanaša na sredstva za pomoč državljanom Republike Slovenije, ki se v tujini znajdejo v stiski, k 7. členu, ki je redakcijske narave, k 8. členu, s katerim se dosledno uvaja izbor kariernih diplomatov na mesta vodij diplomatskih predstavništev in konzulatov, kar je bila tudi dolgoletna zahteva sindikata slovenskih diplomatov, k 11. členu, ki se nanaša na obveznost varovanja dokumentov, s čimer se je bol jasno razmejila kategorija varovanih dokumentov na področju zunanje politike od tajnih podatkov, s čimer se je odgovorilo na nekatere pomislek izražene v splošni razpravi, in še amandmaja k 19. in 21. členu, ki sta bolj redakcijske narave. Odbor je ob koncu glasoval o veh členih predloga zakona ter jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora je pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerega so vključeni sprejeti amandmaji. Dopolnjeni predlog zakona je sestavni del tega poročila. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Državni zbor je na 39. seji opravil prvo obravnavo predloga zakona, zato predstavitev stališč poslanskih skupin ni možna. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem tudi drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo opravili jutri, v petek, 11. julija 2008, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA - OBRAVNAVA PREDLOGA RESOLUCIJE O MEDNARODNEM RAZVOJNEM SODELOVANJU REPUBLIKE SLOVENIJE ZA OBDOBJE DO LETA 2015. Za to točko imamo na razpolago 50 minut. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila Vlada, zato tudi tokrat dajem besedo ministru za zunanje zadeve dr. Dimitriju Ruplu. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci! V veselje mi je, da lahko danes spregovorim nekaj besed o Predlogu Resolucije o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije za obdobje do leta 2015; ta predstavlja okvir za izvajanje slovenske razvojne pomoči. V nekaj besedah bom predstavil razloge za sprejetje Resolucije in temeljne vsebinske poudarke. Slovenija je z vstopom v Evropsko unijo in s tem, ko je tako rekoč "graduirala", maturirala pri Svetovni banki, postala država donatorica, ne več prejemnica mednarodne razvojne in humanitarne pomoči. S tem je prevzela zavezo za postopno povečevanje sredstev, namenjenih razvojnemu sodelovanju, in sicer na 0,17% bruto nacionalnega dohodka do leta 2010, to je približno 68 milijonov evrov, in 0,33% BND do leta 2015, kar znaša približno 166 milijonov evrov. Za doseganje tega cilja mora Slovenija z zakonskimi in drugimi akti podrobneje urediti to pomembno področje. Državni zbor, ta visoki zbor, je 23. junija 2006 sprejel Zakon o mednarodnem razvojnem sodelovanju. Ta zakon med drugim določa, da se mednarodno razvojno sodelovanje načrtuje in izvaja na podlagi Resolucije o mednarodnem razvojnem sodelovanju, ki jo mora na predlog Vlade sprejeti Državni zbor. Vlada je besedilo predloga resolucije potrdila 8. maja letos. Resolucija, kot ste videli, temelji na zunanjepolitičnih usmeritvah Republike Slovenije, na načelih, ki jih mora Slovenija upoštevati kot članica Evropske unije in širše mednarodne skupnosti, seveda, ter vrednotah in razvojnih usmeritvah slovenske družbe in slovenskega gospodarstva. V svojem besedilu opredeljuje geografska prednostna področja in vsebinsko tematske prednostne naloge. Če rečem nekaj besed o geografiji. Slovenija se bo v naslednjem srednjeročnem obdobju usmerila predvsem v države zahodnega Balkana, zlasti na Makedonijo in Črno goro, na države vzhodne Evrope, na Kavkaz in Srednjo Azijo - ko govorim o vzhodni Evropi, mislim tu predvsem na Moldovo in Ukrajino - in seveda na nekatere najmanj razvite afriške države, čeprav naj bi bilo težišče na vzhodni Evropi oziroma zahodnem Balkanu. Vsebinsko bo naša pozornost posvečena področjem pomoči pri tranzicijskih procesih in približevanju Evropski uniji, pri projektiranju in izgradnji oziroma obnovi javne infrastrukture in poslovnih storitev ter otrokom, ki so bili prizadeti v oboroženih spopadih. Resolucija pravzaprav vzpostavlja okvir za financiranje in izvajanje slovenskega razvojnega sodelovanja. Predlaga ustanovitev posebne medresorske skupine, ki naj bi pripravila in Vladi predložila način načrtovanja sredstev in s tem povezane organizacijske strukture za čas, ko se bo obseg sredstev za razvojno sodelovanje tako povečal, da bo potrebno trenutno institucionalno strukturo ustrezno prilagoditi. Cilj, naš cilj je skoncentrirati finančna sredstva ter načrtovanje in izvajanje razvojnega sodelovanja s Slovenijo. Nekaj besed o izvajalcih mednarodnega razvojnega sodelovanje. Poleg tistih, ki jih je ustanovila oziroma soustanovila Vlada, to pa so Center za evropsko prihodnost, potem IFT, to je sklad za razminiranje, potem CEF za odličnost v financah, Ustanova Skupaj, potem Center za mednarodno sodelovanje in razvoj. Poleg teh so seveda še nevladne organizacije in druge inštitucije, ki jim tudi posvečamo pozornost v tej resoluciji. Sodelovanje z nevladnimi organizacijami je bistvenega pomena z vidika ozaveščanja javnosti in pridobivanja podpore pri doseganju zastavljenih ciljev. Spoštovane gospe, spoštovani gospodje, potem ko je Vlada 8. maja letos sprejela predlog resolucije, jo je poslala v Državni zbor. Tu so bili vloženi tudi trije amandmaji poslancev oziroma poslanske skupine in bilo je več pripomb Zakonodajno-pravne službe. Na 39. redni seji Odbora za zunanjo politiko, ki je potekala 1. in 2. julija, so člani odbora obravnavali in sprejeli predlog resolucije, vključno z amandmajev poslanca Ferija Horvata in drugimi redakcijskimi pripombami. Predlog je bil 18. junija obravnavan tudi na Komisiji za mednarodne odnose in evropske zadeve Državnega sveta, ki je predlog resolucije sprejela. Toliko v določenem času. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Tudi tokrat vabim predsednika Odbora za zunanjo politiko, da predstavi poročilo odbora. Predsednik, gospod Jožef Jerovšek, beseda je vaša.
Hvala lepa še enkrat. Vsi spoštovani prisotni. Odbor za zunanjo politiko je na svoji 39. seji, ki je bila 1. julija, in v nadaljevanju te seje, ki je potekala 2. julija, obravnava Predlog resolucije o mednarodnem in razvojnem sodelovanju Republike Slovenije za obdobje do leta 2015, ki ga je v obravnavo in sprejem Državnemu zboru predložila Vlada Republike Slovenije. Člani odbora so za obravnavo na seji prejeli predlog resolucije, mnenje Državnega sveta Republike Slovenije, mnenje Vlade Republike Slovenije o amandmajih k predlogu resolucije in mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki je predloženo besedilo resolucije podala nekatere pripombe. Predstavnik Vlade, državni sekretar na Ministrstvu za zunanje zadeve Andrej Šter, je predstavil Predlog resolucije o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije za obdobje do 2015. Poudaril je, da se je Republika Slovenija s svojim gospodarskim razvojem in članstvom v Evropski uniji pridružila razvitim državam sveta in postala država donatorica ter sprejela moralno obveznost pomagati manj razvitim delom sveta. V skladu z Zakonom o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije se je mednarodno razvojno sodelovanje načrtuje in izvaja na podlagi omenjene resolucije. Sprejetje resolucije tako pomeni korak k učinkovitemu izvajanju omenjenega zakona in je eden izmed pogojev, da bo Slovenija do leta 2010 lahko izpolnila zavezo, sprejeto na Evropskem svetu junija 2005, ter za razvojno sodelovanje namenila sredstva v višini 0,17% svojega bruto domačega proizvoda. Državni sekretar je na koncu še dodal, da Vlada podpira amandma poslanca Ferija Horvata k 22. točki šestega poglavja, kot tudi redakcijske pripombe Zakonodajno-pravne službe. V kratki razpravi, ki je sledila, so poslanci poudarili, da gre za resolucijo z dolgo zgodovino, ki pokriva izjemno pomembno področje, ter izpostavili zavezo Republike Slovenije, da poveča delež sredstev, ki jih namenja za razvojno pomoč oziroma mednarodnemu razvojnemu sodelovanju. Sodelujoči v razpravi pa niso soglašali z ustanovitvijo samostojne agencije za izvajanje strukturne in organizacijske ureditve razvojnega sodelovanja, kot je predlagala Poslanska skupina Zares, ker bi za to bilo treba spremeniti nekatere druge zakone, kar bi v bistvu blokiral implementacijo resolucije. V razpravo se je vključil tudi mag. Svilan, predsednik uprave Slovenske izvozne banke, CID banke, ki je resolucijo tudi podrl, saj predstavlja dobro osnovo za nadaljnje izvajanje dela. Opozoril pa je na po njegovem mnenju preskromen obseg dvostranske oblike mednarodnega razvojnega sodelovanja, ki predstavlja najboljšo obliko razvojnega sodelovanja. V okviru razprave in glasovanja o vloženih amandmajih je odbor sprejel amandma poslanca Ferijo Hrvata k 22. točki šestega poglavja predloga resolucije. Amandma poslanca Ferija Horvata k 16. točki četrtega poglavja, Poslanske skupine Zares k 22. točki šestega poglavja predloga resolucije odbor ni sprejel. Odbor je na podlagi osmega odstavka 131. člena Poslovnika Državnega zbora sprejel tudi svoje amandmaje, ki so vključeni v dopolnjen predlog resolucije. Hvala lepa
Hvala lepa. Mi pa prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospa Maria Pozsonec bo predstavila stališče Narodne skupnosti. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav našim gostom! Naša država je zaradi stopnje gospodarskega razvoja in njene vpetosti v Evropsko unijo postala ena od donatoric razvojne pomoči, saj prevzema del odgovornosti za razvoj manj razvitih delov sveta. Slovenske obveze pri razvojnem sodelovanju so namreč jasno opredeljene ne le s članstvom v Evropski uniji, ampak tudi s podpisom deklaracije tisočletja na zasedanju Generalne skupščine OZN pred osmimi leti. Slovenija si je pri oblikovanju ciljev mednarodnega razvojnega sodelovanja postavila jasna izhodišča, zakon o mednarodnem razvojnem sodelovanju pa jasno opredeljuje njene cilje na tem področju. Kot članica Evropske unije si bo zato prizadevala za povečanje sredstev za razvojno sodelovanje na 0,17% bruto družbenega produkta do leta 2010 in na 0,33% bruto družbenega produkta do leta 2015, kar niti ni malo. Usmerila bo razvojne pomoči tudi v najmanj razvite države tudi v Afriko, dalje, prizadeva si za spoštovanje načel dopolnjevanja, usklajevanja in skladnosti politik, za spoštovanje dogovorov o delitvi dela med državami članicami ter za povečano učinkovitost razvojnega sodelovanja in še za spoštovanje zavez o skladnosti politik za razvoj na 12-ih področjih. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Zvonko Černač pa bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Spoštovani kolegici, spoštovani kolegi, vsi ostali prisotni! Resolucija o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije za obdobje do leta 2015 po mnenju naše poslanske skupine prinaša prave odgovore na izzive, ki jih prinaša globalizacija, predvsem v smislu čedalje bolj prepoznavnega delovanja Republike Slovenije v mednarodni politiki. Za nami je uspešno predsedovanje Slovenije Evropski uniji, projekt, ki je dokazal, da je naša država pripravljena, predvsem pa zmožna odigrati pomembne vloge na mednarodnem področju. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke menimo, da je resolucija pripravljena kvalitetno, saj v uvodu zelo podrobno predstavi stanje slovenskega mednarodnega razvojnega sodelovanja oziroma razvojne pomoči, v drugem delu opredeljuje cilje, ki jih naša država želi doseči na področju mednarodnega razvojnega sodelovanja, in v tretjem delu je predlagana organizacijska zasnova za uresničitev zastavljenih ciljev. Četrti del pa govori o instrumentih in institucijah za izvajanje mednarodnega razvojnega sodelovanja. Menimo, da pri oblikovanju ciljev mednarodnega razvojnega sodelovanja Republika Slovenija izhaja iz pravih in pozitivnih izhodišč, ki so: prvič, skladni z vrednotami in razvojnimi usmeritvami slovenske družbe in gospodarstva. Drugič, skladni s cilji mednarodne skupnosti na področju razvoja, še posebej s cilji Evropske unije in Organizacije združenih narodov, in tretjič, skladnost s cilji zunanje politike, katere sestavni del je tudi mednarodno razvojno sodelovanje. Mednarodna skupnost se v zadnjem obdobju globalizacije sooča s problemi, med katerimi izstopajo predvsem vprašanja podnebnih sprememb, vprašanje revščine in mednarodne varnosti. Slovenija se s cilji resolucije ustrezno odziva na te mednarodne izzive, predvsem s sledečimi aktivnostmi: z zmanjševanjem revščine, s spodbujanjem gospodarskega in družbenega razvoja, z zagotavljanjem miru in varnosti, bojem proti AIDS-u in drugim boleznim, ki pestijo manj razvite države, z zagotavljanjem izobraževanja za vse, trajnostnim razvojem in s krepitvijo dvostranskega in večstranskega sodelovanja z državami. Kot članica Evropske unije je Slovenija pri mednarodnem razvojnem sodelovanju prevzela sledeče zaveze: Slovenija si bo prizadevala za povečanje sredstev za razvojno sodelovanje na 0,17% bruto družbenega proizvoda do leta 2010 in povečanje na 0,33% do leta 2015, usmerila bo razvojno pomoč tudi v manj razvite države, tudi v Afriko, spoštovala načela dopolnjevanja, usklajevanja in skladnosti politik, spoštovala dogovore o delitvi dela med državami članicami ter povečanje učinkovitost razvojnega sodelovanja in spoštovala zavezo o skladnosti politik za razvoj na 12-ih področjih - na področju trgovine, okolja, podnebnih sprememb, varnosti, kmetijstva, ribištva, socialnih razsežnosti, globalizacije, zaposlovanja in dostojnega dela, migracij, raziskav, informacijske družbe, prometa in energetike. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo resolucijo o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije za obdobje do leta 2015 podprli v prepričanju, da bomo s tem podprli prizadevanja mednarodne skupnosti pri reševanju aktualnih skupnih vprašanj. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Poslanka Darja Lavtižar Bebler pa bo predstavila stališče Poslanske skupine SD. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! V Poslanski skupini Socialnih demokratov podpiramo dejstvo, da v Sloveniji po večletni razpravi in počasnem delovanju dobimo na podlagi Zakona o mednarodnem razvojnem sodelovanju strateški dokument s prioritetami in usmeritvami nudenja razvojne pomoči. V tej luči je sprejetje te resolucije kljub nekaterim nedorečenostim korak naprej. Slovenija se je z dosedanjim gospodarskim razvojem in še posebej s članstvom v Evropski uniji pridružila razvitim državam in postala država donatorica. In prav na podlagi resolucije, ki jo sprejemamo, se v skladu z Zakonom o mednarodnem razvojnem sodelovanju to sodelovanje načrtuje in izvaja. Resolucija pomeni tudi zagotovilo za to, da bo Slovenija lahko do leta 2010 izpolnila zavezo, sprejeto na Evropskem svetu junija 2005, da bo za razvojno sodelovanje namenila sredstva v višini 0,17% svojega bruto domačega proizvoda. Seveda pričakujemo, da bo Slovenska izvozna in razvojna banka, ki jo je Državni zbor v skladu z junija sprejetim Zakonom o Slovenski izvozni in razvojni banki pooblastil tudi za opravljanje dela dejavnosti mednarodnega razvojnega sodelovanja, prevzela funkcijo operativne izvedbe, zlasti bilateralnega razvojnega sodelovanja. Velja poudariti, da namreč le bilateralno razvojno sodelovanje omogoča vključevanje slovenskih podjetij in organizacij v projekte in le z lastno aktivnostjo bo Slovenija izrabila vse priložnosti, ki jih tovrstno sodelovanje ponuja. Zlasti na poslovnem, humanitarnem, kulturnem in mednarodnopolitičnem področju. Obenem pa Slovenija v okviru Evropske unije in njene skupne usmeritve pomaga državam v razvoju v boju proti revščini in si prizadeva za razvoj demokracije, uveljavljanje in varstvo človekovih pravic ter za gospodarski in socialni napredek v teh državah, kar so zagotovo zelo pomembni in pozitivni cilji. V Poslanski skupini Socialnih demokratov menimo, da je predlagana resolucije z nazadnje sprejetimi amandmaji primerno dopolnjena in izboljšana in jo zato podpiramo. Hvala.
Hvala lepa. Poslanka Majda Zupan pa bo predstavila stališče Poslanske skupine Nova Slovenija. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavci, kolegice in kolegi. Predlog resolucije o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije za obdobje do leta 2015 temelji na ciljih za zmanjšanje revščine s spodbujanjem gospodarskega in družbenega razvoja, zagotavljanju miru in varnosti, boja proti AIDSU in drugim boleznim, zagotavljanju izobraževanja za vse, trajnega razvoja in dobrega vladanja ter na zavezah, ki izhajajo iz članstva v Evropski uniji, ki se vežejo na povečanje sredstev za razvojno sodelovanje, usmeritev razvojne pomoči v najmanj razvite države ter spoštovanje načel dopolnjevanja in skladnosti politik. Resolucija, ki temelji na zunanjepolitični usmeritvi naše države kot članice Evropske unije in mednarodne skupnosti, opredeljuje prednostna geografska področja: zahodni Balkan, kjer bi lahko dosegli določeno stabilnost, potem dodatna področja: Azija, Kavkaz. Posebno pozornost pa namenja Afriki, v zvezi s humanitarno pomočjo, s sodelovanjem Centra za evropsko perspektivo, Centra za razminiranje, nevladnih organizacij in podobno. V Novi Sloveniji resolucijo podpiramo. Istočasno pa se zavedamo, da z njo šele začenjamo pot, ki naj bi jo začrtovala projekcija obsega uradne razvojne pomoči do leta 2015, predvideni viri financiranja in usmeritve za vzpostavitev celotnega sistema mednarodnega razvojnega sodelovanja. Prav tako se tudi zavedamo dolžnosti, ki izhajajo iz našega članstva v Evropski uniji, in odgovornosti, ki jo imamo do manj razvitih držav sveta. Zavedamo se, da načelna raven ni dovolj, da je treba preiti na dejanja. Pri kakršnemkoli razvojnem sodelovanju in razvojni pomoči se nam bistveno zdi tisti večkrat omenjeni rek: ni dovolj, da ljudem damo ribe, pomembno je, da jih naučimo loviti ribe. Aktivno delovanje prejemnic pomoči je zagotovilo, da bo rezultat pomoči resničen napredek prejemnice in da bo sodelovanje v obojestransko korist. Zato spodbujamo Vlado, naj v prihodnje da poseben poudarek oblikovanju ustrezne organizacijske strukture za načrtovanje in izvajanje mednarodnega razvojnega sodelovanja, da bo le-to potekalo ter da bo učinkovito. Obenem pa se tudi zavedamo, da mednarodna razvojna pomoč ne poteka le na vladnih ravneh, poteka tudi na nevladni in prostovoljni ravni. Slovenci se lahko pohvalimo z zavidljivim številom prostovoljcev, študentov, misijonarjev, strokovnjakov in drugih, ki se dajejo na razpolago ljudem v nerazvitih državah in ki učinkovito izvajajo razvojne cilje Združenih narodov, Evropske unije ali pa Republike Slovenije, stran od oči medijev in ne na podlagi zakona ali resolucije, ampak tudi na podlagi odločitve, da svoje življenje darujejo za napredek ljudi v nerazvitih državah. Ob tej priložnosti tem posameznikom izrekamo vse priznanje in tudi zahvalo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Stanislav Brenčič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani vsi navzoči! Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke bo dopolnjen Predlog resolucije o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije za obdobje do leta 2015 podprla. Ne le zato, ker njeno sprejetje narekuje sam zakon o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije, temveč tudi in prvenstveno zato, ker je Republika Slovenija gospodarsko in finančno toliko razvita in močna, da je dolžna prevzeti temu primerno odgovornost za doniranje pomoči narodom, ki zaradi razvojne zaostalosti in drugih negativnih vplivov trpijo pomanjkanje in revščino, njihovo življenje pa je v ogledalu globalizacije in materializiranega dela bogatega sveta vredno dostikrat nič več kot nič, če le kot primer vzamemo trpljenje ljudstva v Darfurju. S to resolucijo si Republika Slovenija kot članica Evropske unije zastavlja temeljno podlago in usmeritve za večdimenzionalen oziroma programski pristop v doniranju sredstev kot mednarodno razvojno pomoč. Ne glede na to, da smo majhen narod in za velik del sveta neznatna država, pa premoremo v sebi veliko humanosti, zato mora biti naš odnos do nujne potrebe po zmanjševanju revščine, po zagotavljanju miru in varnosti, do boja proti boleznim, ki dodatno pestijo nerazvite države, in do vzpostavljanja vsaj minimalnega dostojanstva človeka pristen in stalen. Pri tem pa nam ta resolucija daje samo dodaten okvir naši zavez, dobro pa bi bilo, da ne bi bil delež sredstev, ki jih bomo namenjali za razvojno sodelovanje, razumljen trdo v opredeljenem procentu bruto družbenega proizvoda za posamezno obdobje, temveč bi moral permanentno rasti vsaj do predvidene višine, seveda, v skladu z našimi zmožnostmi. Pomembno pri tem pa je, da bo vzpostavljen učinkovit nadzor tako nad porabo sredstev kakor tudi nadzor v smislu poročanja o doseganju ciljev oziroma programov razvojnega sodelovanja. Kot rečeno, predlog resolucije predstavlja našo dodatno zavezo, da kot del tega sveta postorimo nekaj malega za to, da bo za vse ljudi na tem svetu jutrišnji dan boljši in da bo tudi življenje tistih, ki jih merimo le s številom umrlih zaradi revščine in lakote na dan, postalo vsaj malo znosnejše, zato bomo v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke resolucijo soglasno podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Stališče Poslanske skupine DeSUS pa naj bi, ampak ga očitno ne bo, ker ga ni z nami, predstavil mag. Franc Žnidaršič. Zato nam bo stališče Poslanske skupine SNS predstavil kolega Bogdan Barovič.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani minister, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Resolucija o mednarodnem razvojnem sodelovanju Republike Slovenije, dopolnjeni predlog, je po mnenju Slovenske nacionalne stranke tudi dobro in konkretno pripravljena. Nekaj pomembnih podatkov, ki pa jih mogoče danes nismo slišali, pa je vendarle treba poudariti in pri nas v Slovenski nacionalni stranki pravimo, da je dobro vedeti, da so pri oblikovanju ciljev mednarodnega razvojnega sodelovanja tri bistvena izhodišča, med katerimi je prvi najpomembnejši: skladnost z vrednotami in razvojnimi usmeritvami slovenske družbe in gospodarstva, ki jo razumemo tako, da bo naša pomoč skladna z našo razvitostjo. Tudi cilji so zelo pomembni, med katerimi v Slovenski nacionalni stranki poudarjamo in pozdravljamo tri: zmanjševanje revščine, zagotavljanje miru in varnosti in zagotavljanje izobraževanja. O višini 0,17% do leta 2010 bruto družbenega produkta in 0,33% do leta 2015 bruto družbenega produkta smo že slišali. Zelo pomembno je, da je v resoluciji natančno navedeno, da bo naša pomoč namenjena zahodnemu Balkanu in konkretno, s poudarkom, Makedoniji, Črni gori; da bo naša pomoč namenjena Moldoviji in Ukrajini, torej vzhodni Evropi, Kavkazu in Srednji Aziji; in da bomo pomagali Afriki. Seveda pa je treba povedati tudi kako bomo pomagali, da bo vsa razvojna pomoč v celoti financirana iz sredstev državnega proračuna in da bo vzpostavljen tudi nadzor. Celovito poročanje o doseženih ciljih in dosežkih razvojnega sodelovanja bo potekalo centralizirano, preko Ministrstva za zunanje zadeve Republike Slovenije. Takšen način poročanja lahko razumemo kot dodaten nadzor, kot je sicer predviden z ostalimi ustanovami. In čisto nazadnje: resolucija je zaveza, da bomo pomagali najprej samemu sebi, da bomo tako močni in tako bogati in tako razviti, da bomo lahko na ta način pomagali tudi drugim. Resolucijo bomo v Slovenski nacionalni stranki podprli.
Končali smo s predstavitvami in stališči poslanskih skupin. Ker k dopolnjenemu predlogu resolucije ni bil vložen noben amandma, bo zbor odločanje o predlogu resolucije opravil v četrtek, v okviru glasovanj. S tem pa do takrat prekinjam to točko dnevnega reda. Ministru se zahvaljujem za udeležbo. Se opravičujem! V petek bo zbor opravil glasovanje. Mi pa prehajamo na 6. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA TRETJO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAZ ZAKONA O IZVRŠEVANJU KAZENSKIH SANKCIJ, v okviru rednega postopka. Za to točko imamo na razpolago 2 uri in 8 minut. Predlog zakona je za tretjo obravnavo pripravila Vlada Republike Slovenije, zato besedo dajem prisotnemu državnemu sekretarju na Ministrstvu za pravosodje; gospod Robert Marolt, beseda je vaša.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Temeljni cilj, ki ga zasleduje novela zakona o izvrševanju kazenskih sankcij, je čim bolj učinkovito, ekonomično in strokovno izvrševanje kazenskih sankcij z jasno opredelitvijo pravic obsojencev ter zagotovitvijo varstva teh pravic. Za razbremenitve strokovnih in drugih zaposlenih v zaporih ter za odpravo administrativnih ovir se zmanjšuje število upravnih zadev, pri katerih se v postopku subsidiarno uporablja zakon o upravnem postopku. Številne zadeve, ki so se do sedaj reševale s podvajanjem timskega odločanja in še posebej z izdajo upravne odločbe, se bodo reševale tako, da bodo odločitve o zahtevah obsojencev in mladoletnikov evidentiranje v njihovemu osebnemu načrtu. Na ta način se bo zagotovilo bolj moderno in sodobno obravnavanje zaprtih in priprtih oseb, kar je v skladu z evropskimi zaporskimi pravili, kot tudi z dokumenti Sveta Evrope. Pazniki bodo izenačeni s pazniki inštruktorji, saj bodo po novem oboji pravosodni varnostni policisti. Na ta način bo zagotovljena dodatna usposobljenost sedanjih paznikov za izvajanje del v tako imenovanih zaporskih delavnicah ter boljša varnostna pokritost, hkrati pa ne bo več podvajanja njihovega dela. V skladu z že sprejeto novo kazensko zakonodajo, novim kazenskim zakonikom se daje večji poudarek alternativnim oblikam prestajanja kazni zapora, ki bodo po eni strani prispevale k zmanjšanju števila zaprtih oseb, predvsem za tako imenovana bagatelna kazniva dejanja, in s tem k zmanjšanju prostorske stiske v zaporih ter razbremenitvi zaposlenih v zaporih tudi na drugi strani. Uvaja se možnost nadomestitev prestajanja zaporne kazni do dveh let z delom v splošno korist. Ministrstvo za pravosodje na tem mestu pritrjuje in podpira tudi vloženi amandma Poslanske skupine Lipa, po katerem bo minister za pravosodje s pravilnikom podrobneje uredil učinkovito in kvalitetno izvajanje in nadzor predmetne alternativne oblike izvrševanja kazenskih sankcij. Nadalje se širi oblika tako imenovane vikend kazni za vse obsojence, ki prestajajo kazen do 36 mesecev, torej do treh let, so osebnostno urejeni, so v rednem delovnem razmerju ali se izobražujejo, niso pa bili obsojeni na kazen zapora zaradi storitve kaznivega dejanja zoper spolno nedotakljivost. Za zapor pa tovrstni način izvršitve kazni pomeni tudi manjši strošek za davkoplačevalce, kot tudi razbremenitev zaposlenih in prostorske stiske med delovnimi dnevi. Uvaja se tudi nova možnost hišnega zapora za obsojene na kazen zapora do devet mesecev. Predlog spremembe zakona v luči večanja možnosti za pogojne odpuste določa novo dolžnost zaporov, da po uradni dolžnosti pri obsojencih, ki so prvič na prestajanju zaporne kazni in ki niso obsojeni na kazen zapora, daljše od pet let, prouči izpolnjevanje pogojev za pogojni odpust ob polovici prestane kazni. Za preostale obsojence pa se proučijo pogoji in za pogojni odpust po dveh tretjinah prestane kazni. Na ta način se bo zagotovilo bolj moderno in sodobno obravnavanje zaprtih in priprtih oseb, kar je v skladu z evropskimi zaporskimi pravili, kot tudi z dokumenti Sveta Evrope. Za razbremenitev slovenskih zaporov so pomembne tudi novosti pri predčasnem odpustu. Nadalje bo poenostavljen in posodobljen tudi disciplinski postopek. Prav tako bo dan večji poudarek elektronskemu poslovanju v zavodih, kar bo občutno poenostavilo upravno poslovanje. Novela zakona predvideva tudi omejitve pošiljk zapornikom, s čimer se bo povečal varnostni nivo, omejil vnos prepovedanih substanc ter razbremenilo paznike, ki morajo pregledati vse pošiljke. Podrobneje je tudi urejena možnost, da na prestajanju uklonilnega zapora lahko še med prestajanjem kazni se sodišču predlaga nadomestitev plačila globe za opravo nalog v splošno korist. Podrobneje so urejene pravice obsojencev iz dela oziroma dela v okviru delovne terapije. Delo obsojencev se stimulira [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]], tako da so zaporske ugodnosti v pretežni meri odvisne prav od dejstva, ali obsojenec dela ali ne, izobraževanje obsojencev pa ima po novem enak status, kot ga ima delo. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Kolega Mitja Ljubeljšek bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor, spoštovani predstavniki Vlade! V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke podpiramo vse predloge sprememb in dopolnitev zakonodaje s področja izvrševanja kazenskih sankcij v smeri čim bolj zakonitega in strokovnega izvrševanja kazenskih sankcij. V ta sklop sprememb in dopolnitev zakona o izvrševanju kazenskih sankcij sodi tudi novela, ki jo danes obravnavamo v tretjem branju, s katero se odpravljajo določene administrativne ovire pri poslovanju državnih organov, zlasti uprave za izvrševanje kazenskih sankcij. Povečane varnostne zahteve v zaporih so posledica vstopa v schengensko območje. Zapori so bolj obremenjeni, s tem postajajo težave, na katere opozarja praksa izvrševanja kazenskih sankcij, vse bolj pereče. V praksi so se pokazale tudi nekatere pomanjkljivosti rešitev posameznih določb obstoječega zakona. Zaradi tega se zakon pri njegovem izvajanju različno razlaga. Zaradi navedenega sledi predlog novele zakona temeljnemu cilju, da se kazenske sankcije izvršujejo čim bolj zakonito in strokovno, kot že zgoraj omenjeno, z zelo jasno opredelitvijo pravic obsojencev ter zagotovitvijo varstva teh pravic. Uresničuje se tudi načelo pravne varnosti preko uskladitve zakonske dikcije z že veljavnimi zakoni in obvezujočimi mednarodnimi pogodbami. Uresničuje pa se tudi načelo ekonomičnosti in hitrosti v upravnem pravu preko zmanjševanja števila upravnih zadev, pri katerih se v postopku subsidiarno uporablja zakon o splošnem upravnem postopku. Predlagane rešitve v noveli zakona smo v naši poslanski skupini podprli že v prvi obravnavi, ker so se nam nekatere zdele nujne, kot na primer vnos rešitev, ki jih ima statut Mednarodnega kazenskega sodišča, ki se nanašajo na izvrševanje sodb tega sodišča v primeru, da bi obsojenec prestajal kazen v Sloveniji, do sprememb in dopolnitev, ki izboljšujejo sedanje rešitve obstoječega zakona, kot na primer sistemsko in normativno urejanje področja zagotavljanja duhovne in pastoralne oskrbe, dalje, alternativne oblike prestajanja kazni, uvedba posebne zdravstvene komisije, upoštevanje bivalnih razmer, rešitve za razbremenitev strokovnih in drugih delavcev zavodov v korist povečanega obsega njihovega strokovnega dela in tako dalje. S sprejetimi amandmaji v drugi obravnavi na matičnem delovnem telesu in v Državnem zboru so se vsebinsko dopolnila posamezna zakonska določila s ciljem bolj učinkovitega dela sodišč in zavodov za prestajanje kazni ter za čimbolj uspešno vključevanje obsojencev v kakovostno življenje po odpustu. Tako se bo izboljšala hitrost in s tem učinkovitost komunikacij glede prestajanja kazni s pozivom, ki ga bo obsojencu, ki je na prostosti, poslalo okrožno sodišče, na območju katerega sodišče je izdalo sodbo na prvi stopnji, takoj, najpozneje pa v 8-ih dneh po prejemu izvršljive odločbe. Izrečeno kazen zapora do 5 let bo lahko obsojenec prestajal v polodprtem oddelku, če bo tako odredilo sodišče. Podrobneje se določi urejanje varstva osebnih podatkov, od neposrednega elektronskega dostopa do pooblastil za dostop in nadzor. Dopolnitev, s katero se omogoča, da bo minister za pravosodje s pravilnikom natančneje določil pogoje in možnosti za izvajanje komunikacije obsojencev glede na tehnične možnosti, ki se z razvojem tehnike spreminjajo. Obsojenec, ki bo izpolnjeval pogoje za proste izhode iz zavoda, se bo v skladu z osebnim načrtom lahko vključeval v aktivne zaposlitvene programe, s čimer se bo povečala možnost njegovega uspešnega vključevanja v družbo po prestani kazni, ter še nekatere spremembe in dopolnitve, usklajene s pripombami Zakonodajno-pravne službe. V naši poslanski skupini ugotavljamo, da so predlagane rešitve sprememb, dopolnitve in uskladitve primerne, nekatere pa tudi zelo nujne, če želimo, da bo izvrševanje kazenskih pravnih postopkov bolj učinkovito, seveda v okviru pravne varnosti, z jasnejšo opredelitvijo pravic obsojencev, zagotovitvijo varstva teh pravic ter z izboljšano ureditvijo dela in bivanja zapornikov. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke bo tudi v tretji obravnavi podprla Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij, podprla pa bo tudi amandma k 51. členu predlaganega zakona. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine SD bo predstavila poslanka Darja Lavtižar Bebler. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor. Z zakonom o izvrševanju kazenskih sankcij, ki ga bo Državni zbor na tej zadnji redni seji nedvomno sprejel, se zaokrožuje v tem mandatu z zakonodajo s področja kaznovalnega prava. V Poslanski skupini Socialnih demokratov tudi glede tega zakona ocenjujemo, tako kot pri drugih zakonih s kazenskopravnega področja, da je bil pripravljen ne dovolj premišljeno, da predlagatelj ni skrbno prisluhnil stroki in da tudi iz tega zakona v določeni meri veje nezadostna občutljivost za človekove pravice. In ne gre za katerikoli zakon pač pa za zakon, ki ureja izvrševanje tistih sankcij, ki obsojencem jemljejo ali omejujejo nekatere od poglavitnih človekovih pravic, kot so: osebna svoboda, svoboda gibanja, pravica do osebnega dostojanstva, pravica do zasebnosti, osebnostne pravice in druge nadvse pomembne človekove pravice in temeljne svoboščine. Zavedam se, da naš pristop k temu zakonu na predlagatelja in večino koalicijskih poslancev ne naredi kakšnega posebnega vtisa, češ, da gre vendarle za storilce kaznivih dejanj in večina med njimi si pač zasluži tudi najstrožjega kaznovanja. Zato se zakonski predlog poudarjeno ukvarja z rešitvami tistih vprašanj, ki jih, denimo, predvideva statut Mednarodnega kazenskega sodišča in ki se nanašajo na izvrševanje sodb tega sodišča v primeru, da bi obsojenec prestajal kazen v Republiki Sloveniji. Tudi to je način, kako nas hoče predlagatelj prepričati, da je edino pravilno njegovo tolmačenje 80. člen Rimskega statuta. Večina kazenskopravne stroke, ki meni drugače, pa očitno še vedno tiči v globoki zmoti. S tem predlaganim zakonom naj bi se zmanjšalo število upravnih zadev, pri katerih se v postopku subsidiarno uporablja zakon o splošnem upravnem postopku, pač pa bodo odločitve o zahtevah obsojencev in mladoletnikov evidentirane v njihovem individualnem programu tretmaja. Vprašljivo je, ali je to sprejemljivo in ali ne gre za bistveno zmanjšanje pravne varnosti in varstva pravic obsojencev. O tem namreč ni jasnega odgovora. Posebej skrbno predlagatelj obravnava področje zagotavljanja duhovne in pastoralne oskrbe za zaprte osebe. Če gre za pravice obsojencev, in zagotovo gre za to, je sporen dodan člen, ki naj bi dajal osnovo za podrobno ureditev teh pravic v podzakonskem aktu, še posebej, ker je tukaj še vse odprto. V podzakonskem aktu bo seveda treba odločiti tudi o tem, kako se bo zagotovilo načelo, da so vsi verniki različnih veroizpovedi pač enakopravni in da je vsem omogočen v enaki meri dostop do tovrstne duhovne verske oskrbe. Naj spomnim, da se predlagatelj že ukvarja z medresorskim usklajevanjem nekega novega, v narekovajih, "vatikanskega sporazuma" glede duhovne verske oskrbe v institucijah in okoljih, kjer je bivanje prizadetih pravno ali pa "de facto" omejeno. Tudi ta zakon, tako kot vsi drugi, ki prihajajo iz Ministrstva za pravosodje, rahlja pravne podlage za zbiranje nekaterih dodatnih osebnih podatkov in listin o obsojencu. Skratka, obsojenec, ki mu že po naravi stvari izvrševanje kazenske sankcije močno posega v njegovo zasebnost, pogosto tudi v njegovo dostojanstvo, postaja vse bolj razgaljen in njegovi osebni podatki so na dlani. Zgovorno je tudi tisto, česar se novela zakona ne loteva. To so vprašanja, povezana s pravicami iz dela, pokojninskim in invalidskim zavarovanjem obsojencev ali z dolžnostjo pokojninskega zavarovanja s strani zavoda za obsojence, ki izpolnjujejo določene pogoje iz dela. Zakonodaja iz pokojninsko-invalidskega zavarovanja namreč ne omogoča več tovrstnega zavarovanja za obsojence. Predvideno je, da bi lahko direktor uprave obsojencem, ki so bili obsojeni na kazen zapora do dveh let, če niso bili obsojeni na kazen zapora zaradi storitve kaznivega dejanja zoper spolno nedotakljivost, da bi lahko čez teden delali oziroma se izobraževali in prebivali doma, ob prostih dneh, praviloma čez vikend, pa bi prebili v zavodu. To bi sicer v načelu kazalo podpreti, vendar pa bi glede na vpis potencialnih primerov pričakovali, da bi že danes bili večji pritiski na odprte oddelke zavodov s strani obsojencev, pa v praksi, žal, ni tako. Ob tem vikend zaporu naj bi, denimo, sodišče nadomestilo kazen zapora do šest mesecev s hišnim zaporom, ki ga nadzoruje sodišče ali policija, ki sme vsak čas, tudi brez zahteve sodišča, preverjati izvajanje hišnega zapora. Ta določba ni v skladu z evropskimi priporočili o skupnostih, sankcijah in ukrepih. Ta priporočila poudarjajo pomen sodelovanja obsojenca, zagotavljajo, da ne sme biti več nadzora, kot je to dejansko in nujno potrebno, poudarjajo soglasje družine, posebej usposobljeno osebje za nadzor in tako naprej. Tudi v nekaterih drugih predlaganih določbah ni zaslediti, da bi se predlagatelj kaj prida ukvarjal z evropskimi zaporskimi pravili, pač pa je več pozornosti posvečal temu, kako poostriti razmere in kako uveljaviti več reda in discipline ter represije. V tej zvezi se namesto dosedanjih paznikov uvajajo pravosodni policisti, ki so oboroženi, enotno uniformirani ter nosijo položajne oznake, pristojnosti in pooblastila slednjih se pa širijo. Pravosodni policisti tudi zasledujejo pobegle varovane osebe, brez odločbe sodišča lahko vstopijo v tuje stanovanje in druge prostore, ko zasledujejo pobeglo varovano osebo. Lahko ugotavljamo oziroma lahko ugotavljajo identiteto oseb, ki prihajajo ali odhajajo iz varovanih objektov, smejo opraviti tudi osebni pregled obiskovalca zaprte osebe in imajo pravico med opravljanjem svojega dela uporabiti prisilna sredstva. Vse te predvidene spremembe so vprašljive z vidika sorazmernosti in z ustavo zavarovanimi človekovimi pravicami in z ustavo dopustnimi omejitvami teh pravic. Seveda je še posebej moteče, da se številne predlagane spremembe opirajo na tiste spremembe Kazenskega zakonika in Zakona o kazenskem postopku, glede katerih ni bilo doseženega širšega družbenega in strokovnega konsenza. Zato takšnega zakona, kot je predlagan, v Poslanski skupini Socialnih demokratov ne bomo podprli, bomo pa zelo zadovoljni, če bo v resnici tudi po zaslugi tega zakona prišlo do izboljšanja razmer v slovenskih zaporih in kakor obljublja predlagatelj, da bo vsa ta nova kazensko-pravna zakonodaja povzročila, da bo v bodoče v Sloveniji manj tistih oseb, ki bodo morale prestajati kazen prav v zaporih. Tako obljublja predlagatelj in želimo mu, da bi se te obljube dejansko uresničile. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Stališče Poslanske skupine LDS bo predstavil poslanec Aleš Gulič. Izvolite.
Spoštovane kolegice, cenjeni kolegi, predsedujoči, predstavniki ministrstva! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij v Poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije ne podpiramo že od samega začetka. Razlogov za to je več. Najprej je bilo seveda to čaranje v zvezi z zakonodajo, ki še ni bila sprejeta. Veste, da so bile že v samem predlogu upoštevane nekatere rešitve oziroma funkcijsko vezane zadeve, ki so bile vezane na nesprejet zakon, kasneje pa so razlogi še drugi, se pravi vsebinski, ki se v času procesa sprejemanja tega zakona niso spremenili. Največ zadev je vezanih ravno na to, da zakon na nek način ureja zadeve tako, da bodo z njim postale razmere v zaporih slabše ali pa, da se bodo tiste, ki so že slabe, na nek način zakrile. Veliko je govora o različnih drugih možnostih prestajanja kazni, kar vsekakor podpiramo, ampak tisto, kar je pa vezano na zapore, se pravi na ustanove za izvrševanje kazenskih sankcij, pa ostaja enako. Mene bi v tem trenutku zanimalo, koliko boljše bodo razmere v zaporih glede na to, kar smo slišali zadnjič tudi na nujni seji odbora, se pravi, o prezasedenosti zaporov, o preobremenjenosti oseb, ki so zaposlene v zaporih. Se pravi, vse tisto, kar govori bolj v prid temu, da bi se zakon moral pravzaprav na nek način ukvarjati s tem oziroma omogočiti bolje razmere v zaporih - pa sedaj seveda ne govorimo o luksuzu, da ne bo spet to očitano. Gre za osnovne zadeve, za higieno. Gre za stike. Gre za to predvsem, da je onemogočeno tudi to, da bi se na prestajanje v kazenskih sankcij na nek način izvrševale dodatne kazni. Gre za mučenje, gre za mobing, gre za vse tisto, na kar se v takšnih skupinah lahko dogaja, sploh kadar so velike. O tem teh rešitev Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o izvrševanju kazenskih sankcij ne prinaša, kvečjemu prinaša kaj drugega. Zato še vedno vztrajamo pri tem, da je zakon slab. Je res, da je marsikaj precejšen del tega zakona tako zelo na drobno posvečen duhovni oskrbi v zaporih, ampak bodimo si na jasnem, ne gre za duhovno oskrbo v zaporih, ampak gre za obravnavo tistih zapornikov, ki so ali rimokatoliki ali pa lahko postanejo. Druge možnosti v tem trenutku nimajo in na nek način gre pravzaprav za dodatno možnost pokristjanjevanja. Vsaj po tistem, kar lahko omogoča ta zakon, ker je ravno v tem delu popolnoma odprt. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Drago Koren pa bo predstavil stališče Poslanske skupine Nova Slovenija. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Lep dober dan poslankam, poslancem, državnemu sekretarju s sodelavci! Jaz bom pa povedal, da bodo poslanci Nove Slovenije to novelo zakona o izvrševanju kazenskih sankcij tudi v tej zadnji obravnavi podprli, tako kot jo podpiramo od vsega začetka. Prepričani smo namreč, da prinaša veliko novosti, ki bodo prispevale k temu, da se bodo razmere v slovenskih zaporih tudi izboljšale. Tudi sam ne moremo mimo zadnje oziroma predzadnje nujne seje Odbora za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje, na kateri smo govorili predvsem o razmerah v zaporih, povod pa so bili trije pobegi dveh pripornikov in enega zapornika. Takrat je namreč bilo s strani predlagateljev predstavljeno, kako katastrofalne so zadeve v slovenskih zaporih in kako slaba varnost je v slovenskih zaporih. V Novi Sloveniji pravimo, da je še dobro, da je do te seje prišlo, da so se določene stvari le razčistile. Takrat je v uvodni besedi minister dr. Lovro Šturm predstavil tiste osnovne zakonske spremembe, ki so bile sprejete in vse gredo v luči, da se izboljšajo razmere v sodstvu in tudi razmere v zaporih. In ta zakon o izvrševanju kazenskih sankcij nedvomno prinaša precej sprememb in novosti, ki so se naravnale prav v to smer. Če se dotaknem nekaterih zadev, ki te zadeve izboljšujejo, je na prvem mestu prav gotov zmanjševanje administrativnih ovir. Po domače bi temu rekli kar zmanjšanje birokracije. Da se bodo ljudje, uslužbenci zapora manj ukvarjali s papirji, z administracijo, da bo tukaj res samo tista najnujnejša administracija in se bodo lahko posvečali več časa tistemu svojemu primarnemu delu, zaradi katerega so v zaporih. Na seji je bilo izpostavljeno pomanjkanje kadrov v zaporih. S tem se zapori borijo že daljše časovno obdobje, ta problem obstaja že kar daljši čas. Tu lahko z veseljem povem, da se je v obdobju ministrovanja te vlade do te zadeve pristopilo resno, da so se te zadeve pričele urejati, da so se dovolile dodatne zaposlitve in da je tudi še v tem mesecu predvidenih kar nekaj novih zaposlitev. Se pravi, eden teh večjih problemov bo prav gotovo s tem tudi odpravljen. Druga pomembna novost je prav gotovo možnost odslužiti svojo kazen preko vikendov, in to celo za kazen do treh let zapora. To je po mnenju Nove Slovenije zelo pomemben ukrep. Za nekega zapornika, ki se dobro obnaša, ki je vzoren, je prav gotovo takšen način zelo koristen, kajti lahko normalno živi v svojem okolju, hodi v službo, v šolo ali študira in odsluži svojo kazen med vikendi. Prav tako pozdravljamo hišni zapor, in to sedaj celo do 9 mesecev. Tudi ta ukrep prav gotovo razbremenjuje zapore, na nek način tudi zmanjšuje sredstva, rekel bom, naših davkoplačevalcev. Potem imamo tu še delo v splošno korist. Tudi ta ukrep je pomemben, saj bo zapornik do dveh let lahko svojo kazen odslužil z delom v splošno korist, in to pod okriljem ali pod vodstvom centra za socialno delo. Tu se moram malo ustaviti. Zelo pomembno je, da imajo zaporniki možnost delati, ne samo delo v splošno korist, ampak tudi v zaporu, da je zapornikom dana možnost delati, študirati ali se izobraževati. Kajti najslabše za zapornika je, če ne more časa zapora koristno izkoristiti. In z delom se prav gotovo zapornik najbolje pripravi tudi za kasnejši čas, ko bo prišel iz zapora. Če se dotaknem še problema vnašanja prepovedanih substanc, tu so mišljena predvsem mamila, pa tudi alkohola, v zapore. Moram reči, da sem tu kar presenečen, kako je možno, da se v tako najbolj varovane objekte, kjer je neprestano varovanje, lahko vnašajo te substance. Zato moram reči, ne da z veseljem pozdravljamo te ukrepe, ampak očitno so razmere takšne, da so ti ukrepi nujni, to pa je, da se bolj kontrolira pošta, paketi in tudi telefoni. Za Poslansko skupino Nove Slovenije je nezaslišano, da lahko zapornik iz zapora vodi neko novo kriminalno dejanje izven zapora, ampak seznanjeni smo bili, da se je to celo dogajalo. To prav gotovo ni dopustno. Vsi so omenili pravico do duhovne in pastoralne oskrbe. V Novi Sloveniji smo pač prepričani, da je prav, da tudi zapornikom omogočimo to možnost, če pač želijo to duhovno in pastoralno oskrbo v zaporu. To je samo evropski standard, evropski standard, za katerega je čas, da pride in normalno zaživi tudi v slovenski državi. Z veseljem sem včeraj na Radiu Ognjišče prisluhnil ministru Erjavcu, ko je povedal, kako povsem normalno je in kako je skrajni čas, da to dosežemo tudi v Sloveniji. Jaz sem prav vesel, da je stranka DeSUS to jasno in glasno in javno tudi povedala. Če zaključim te svoje misli. Razmere v zaporih so slabe, niso dobre, a vendar je Vlada in minister sta naredila veliko stvari, da se te zadeve izboljšajo. Je pa verjetno vseeno prav, da ob tej priliki povem še to, da pa vseeno moramo vedeti, da zapor ni hotel ali morda še boljši primer - zapor ni bolnišnica. In v Novi Sloveniji prav gotovo se ne strinjamo s tem, da bi morale biti razmere ali pogoji za življenje v zaporu boljši, kot so na primer v bolnici. Vemo pa, vsaj tisti, ki malo več obiskujemo bolnišnice, da so naše bolnišnice v slabem stanju, da tudi v naših bolnišnicah niso dobre razmere. In prav je, da poskrbimo za boljše razmere tako v bolnišnicah, kjer niso ljudje po svoji krivdi, kot v zaporih, kjer pa so ljudje po svoji krivdi. Kot sem rekel, Poslanska skupina Nove Slovenija bo to novelo zakona podprla. Hvala.
Hvala. Gospod Marjan Drofenik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Spoštovani predsednik, spoštovani državni sekretar s sodelavci, poslanke, poslanci. Lep pozdrav. Razlog za sprejem tega predloga zakona niso le pomanjkljivosti, ki so se sčasoma pokazale v samem zakonu o izvrševanju kazenskih sankcij, temveč tudi vse spremembe, ki so jih deležni ostali zakoni, ki so kakorkoli povezani s kaznovalnim pravom. Gre torej za nujne uskladitve z namenom, da bi celoten paket kazenskopravne zakonodaje lahko v praksi tudi ustrezno zaživel in, kar je še pomembnejše, pozitivno vplival na sistem našega kazenskega prava. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij podprli, saj se nam zdijo razlogi zanj, kot jih navaja predlagatelj, ustrezni in dobri. Pokazalo se je namreč, da izvrševanje kazenskih sankcij ni bilo vedno najbolj strokovno in pravilno. Prav tako so bile dostikrat pod vprašanjem pravice obsojenih. Predlog je pomemben tudi zaradi usklajenosti našega prava z mednarodnim pravnim redom in statutom Mednarodnega kazenskega sodišča, kar še posebej nakazuje na potrebo po preureditvi zakona o izvrševanju kazenskih sankcij v smeri ažurnosti in aktualnosti. Primer za to je nujnost ureditve izvrševanja kazni zapora obsojencev Mednarodnega kazenskega sodišča, ki bi kazen prestajali v naši državi. Spremembe zakona naj bi zmanjševale število upravnih zadev, saj se bodo nekatere zadeve, ki so se do sedaj reševale z izdajo upravne odločbe, reševale na drug način. Predlog zakona bomo podprli tudi zato, ker bistveno zmanjšuje nepotrebne administrativne obremenitve za strokovne delavce v zaporih, paznike in za drugo zaporsko osebje. Pozitivna sprememba se nam zdi tudi, da bodo pooblaščene osebe v zavodih imele neposreden elektronski dostop do evidenc državnih in drugih organov oziroma da bo uvedeno notranje in zunanje elektronsko poslovanje. Menimo, da gre v tem primeru za odpravo administrativnih ovir, poenostavitev dela in tudi skrajšanje časa za pridobitev določenih podatkov. Podpiramo tudi uvedbo različnih stimulacij za delo zapornikov in to, da so zaporske ugodnosti v pretežni meri odvisne prav od dejstva, ali obsojenec dela in seveda tudi od izobraževanja. Menimo, da je pri vsakem prestajanju zaporne kazni zelo pomemben socializacijski vidik. Bistvo zaporne kazni ni le sankcija kot takšna, ampak možnost socializacije, ki vpliva na posameznika. S tega vidika je naloga vsakega zavoda, da strokovno osebje obsojence ustrezno pripravi na življenje po izpustu in na ponovno vključitev v okolje. Ta vidik načrtovanja socialnega vključevanja skupaj s strokovnim osebjem se zdi tudi poslancem Poslanske skupine SLS izredno pomemben del prestajanja same kazni. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo podprli Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij tudi zato, ker daje večji poudarek alternativnim oblikam izvrševanja kazni in ker menimo, da tudi sicer prinaša številne pozitivne novosti. Hvala.
Hvala. Gospod Ivan Jelen bo predstavil stališča Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Poslanke in poslanci, predstavniki Vlade! Za področje kazenskega prava v najširšem smislu je značilna močna sistemska povezanost vseh institutov tega področja. Sprememba enega zahteva prilagoditve drugih. Ureditev področja izvrševanja kazenskih sankcij je vezano in pogojeno z drugimi kazenskopravnimi, prekrškovnimi in socialnovarstvenimi predpisi, če naj dosežejo svoj namen. V Poslanski skupini DeSUS ne dvomimo v primernost instituta izvrševanja dela v splošno korist, s katerim sodišče nadomesti kazen zapora do dveh let, saj ocenjujemo, da predlagana ureditev sledi praktičnim izkušnjam tako penologov kot tudi ostale stroke s tega področja ter dosega primerno stopnjo demokratičnosti in vladavine prava v naši državi. Večji teži alternativnim oblikam prestajanja kazni zapora poslanci DeSUS-a pritrjujemo, saj bodo po naši oceni bistveno prispevali k zmanjšanju prenapolnjenosti slovenskih zaporov, kar nenazadnje povzroča tudi kadrovski primanjkljaj, previsoko obremenjenosti delavcev v zavodih za prestajanje kazni ter visoko porabo proračunskih sredstev. Izvrševanja dela v splošno korist je že danes kot sankcija vpeta v različne faze kazenskega ali prekrškovnega postopka, ki jo izvršujejo centri za socialno delo za mladoletne osebe, osebe, ki so napotene v delo v splošno korist v predkazenskem postopku ter za obsojence in storilce prekrškov. Predlagani zakon pa to sankcijo določneje opredeljuje tudi z odpravo administrativnih ovir. Pritrjujemo, da gre v tem primeru za skupnostno sankcijo, kjer naj bi storilec storjeno škodo poravnal s svojim prispevkom v obliki svojega dela na območju samoupravne lokalne skupnosti, kjer prebiva. Prepričani smo, da se bo marsikoga opravljanje družbenokoristnega dela dotaknilo v tem smislu, da bo v bodoče njegovo ravnanje bolj premišljeno in zaradi tega v skladu s pozitivno zakonodajo in brez negativnih posledic, nenazadnje tudi za družbo kot celoto. Vendar mora biti tudi ta institut, ta sankcija urejena celovito, zato bomo poslanci DeSUS-a podprli amandma, vložen s strani Poslanske skupine Lipa, da je Ministrstvo za pravosodje tisti organ, ki je pristojen za sprejetje podzakonskega akta, s katerim se naj določijo jasne smernice, pravila in naloge za ta način izvajanja kazenske sankcije ter tudi za nadzor nad izvrševanjem teh nalog. Sama novela vsebuje več rešitev, ki bodo po naši oceni bistveno in pozitivno vplivale na namen penologije in resociacije obsojenih oseb. Kot primeren in potreben ocenjujemo tudi vloženi amandma k 51. členu za podrobnejšo ureditev kazenske sankcije izvrševanja dela v splošno korist. Zato bomo poslanci DeSUS-a tako predlagan amandma kot tudi novelo zakona o izvrševanju kazenskih sankcij soglasno podprli.
Hvala. Gospod Bogdan Barovič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Saj, vsak zakon, ki ga sprejemamo v Državnem zboru, ima v sebi nek cilj in namen, vsebuje nekaj dobrega in tudi nekaj slabega. Sam sem v imenu Slovenske nacionalne stranke v prvi obravnavi predstavil stališča in sem tako, kot bom zdajle, skritiziral predvsem tisti del, ki govori o Mednarodnem kazenskem sodišču. In še enkrat povem, da se nam v Slovenski nacionalni stranki ne zdi prav, da bomo v Sloveniji s svojim denarjem hranili tuje lumpe. Na tem še vedno vztrajam. In krasen razlog imamo. Slovenija je, recimo, zavezana, da spoštuje in izvršuje sodbe Mednarodnega kazenskega sodišča. Ampak Slovenija mora urejati tudi tista vprašanja, ki jih Mednarodno kazensko sodišče ne ureja. Po tej logiki bomo rekli; okej, če jih ne ureja, bomo pa Slovenci uporabili tista določila, ki jih imamo mi. Ampak tistih pa ne smemo. Torej, rešitev je popolnoma jasna - mednarodne lumpe nazaj tja, kjer so lumparijo povzročili. In se rešimo njih, prihranimo denar in naredimo bistveno, zaradi česar je ta zakon pravzaprav tudi nastajal - razbremenimo število zapornikov v slovenskih zaporih. In takšno stališče še vedno imamo v Slovenski nacionalni stranki. Prav tako, spoštovane kolegice in kolegi, je za nas vprašljivo določilo v Predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij glede uvedbe duhovne oskrbe. Pa ne zaradi duhovne oskrbe. Mi smo prepričani, da gre v tem delu že za kršitev 7. člena Ustave. Ker, veste, vsaka stvar, ki jo mi zapišemo v nek zakon, je obligatorna, torej je zavezujoča. To pomeni, da smo posegli na neko področje, kjer smo rekli, da tako mora biti. Zato nam ni prav, da je to določilo v zakonu zapisano, ker je to kršitev, verjemite mi, in veliko takšnih je, 7. člena Ustave, ki zaenkrat še velja - da poseganje države, cerkve in obratno, tega v Sloveniji ni, po ustavi. Po drugi strani, zdaj če smo konstruktivni, objektivni, pa tisti, ki ste se udeleževali številnih razprav in pogovorov o nekem drugem zakonu, torej Kazenskem zakoniku, ste predvsem v eni od zelo odmevnih oddaj slišali, kakšne hude težave so v naših zaporih. Preobremenjenost paznikov, po novem pravosodnih policistov, prenatrpani zapori, ponekod že skoraj nečloveške razmere in če smo pošteni in če pregledamo ta zakon, o katerem danes govorimo, ta zakon stremi k temu, da bi zmanjšal prostorske stiske v zaporih. Ta zakon z nekaterimi členi stremi k temu, da bi razbremenil pravosodne policiste. Tudi to je resnica, o kateri je treba govoriti. Jaz sem prej pozorno poslušal vse govorce in zanimivo je bila ena govornica, s katero se sicer jaz strinjam - hišni pripor je sicer nekaj zelo dobrega. Jaz mislim, da to ni slabo, če je pač nekdo doma. Jasno pa, da je pa tisto, da nekdo vpade k tebi notri brez - jasno se ne boš zdaj ne vem kako najavljal, ampak nek odnos bi moral biti urejen. Jaz tudi nisem za to, da zdaj, ne vem, ob polnoči nekdo pride, če zaradi drugega ne, zato ker mu je dolgčas in kar vdre v moje stanovanje. Po eni strani. Po drugi strani se mi pa čudno zdi, da smo občutljivi na tem področju, ko se pa na drugem, recimo, dogaja, da - saj ne rečem in tu najdemo paralelo, posamezni delodajalci k delavcem domov, ki so v bolniškem staležu nenapovedano, na vrat na nos direktno pošiljajo nadzor, ali je tisti doma, ali je slučajno na dvorišču, je smeti nesel, ker ni tako bolan, da ne sme ven na zrak in dihati. Ampak to pa smejo početi. Tako je tu treba potrebno najti neko paralelo. Če oni lahko to počnejo, kadar se jim zdi, mogoče celo z nekem razlogom nekateri delodajalci, da vendar enkrat nekoga ne bodo našli, samo zato, da se ga lahko pravnoformalno na hitro znebijo. Tako je nek nadzor potreben, je pa res, da je najbrž že treba ta določila, ki se uvajajo z novelo oziroma s Predlogom zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij, da je pa treba nekatere vsebine še dodelati. Jasno je, da mora biti nadzor, da je hišni pripor nova civilizacijska pridobitev, je neko olajšanje za nekoga, tako kot je olajšanje za nekoga, če lahko odsluži kazen med vikendom, drugače pa živi normalno življenje, treba pa je te nadzore tudi opredeliti, mogoče s kakšnim podzakonskim aktom, da bodo malce drugačni, da ne bodo dopuščali preveč individualnih lastnosti nekega posameznega nadzornika, ki je lahko grob, lahko je "žleht", lahko je pa zelo človeški, objektiven in sploh ne nadzira. To so sicer vsebine, ki jih je treba dodelati. Zato smo se v Slovenski nacionalni stranki odločili, da opozorimo še enkrat na tiste napake, ki so za nas nesprejemljive. Po drugi strani pa smo ugotovili in smo prepričani, da ta predlog zakona stremi k zmanjševanju prostorske stiske in razbremenitvi pravosodnih policistov, vzporedno - torej posledično - k izboljšanju razmer, zato temu zakonu nasprotovali ne bomo. Hvala lepa.
Gospa Barbara Žgajner Tavš bo predstavila stališče Poslanske skupine Lipa.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Spoštovani gospod državni sekretar oziroma sekretar iz Ministrstva za pravosodje s sodelavci! Jaz sem mogoče v manjši zagati na začetku, ker, bom rekla, vsaj v prejšnji obravnavi pri tem zakonu smo imeli v Poslanski skupini Lipa tehtne pomisleke v okviru določenih predlaganih rešitev glede samega zakona, ki so bile izpodbite in zavrnjene. Kljub temu se je izkazalo, da pa smo imeli vseeno prav. Prav v toliko, ker je danes gospod državni sekretar na ministrstvu povedal, da podpira amandma, ki smo ga v sodelovanju z njimi pripravili za tretjo obravnavo predlaganega zakona. Toliko bolj sem v dilemi, ker dvomim,da je vse tisto, kar ste predvsem koalicijski poslanci zagovarjali kot dobre rešitve, resnično dobro. Imam določene pomisleke. Jaz bom rekla, da pravite, da je glavni namen predlaganega zakona razbremenitev slovenskih zaporov. To je slaba rešitev, če želimo doseči ta namen ali pa cilj, se pravi razbremenitev slovenskih zaporov s favoriziranjem pogojnih odpustov. To je slaba rešitev. Cilj takih zakonov ne sme biti, da bo manj ljudi prestajalo kazen v zaporu. Cilj takih zakonov mora biti ali pa celotne kazenske zakonodaje, da bo manj kaznivih dejanj, da bo manj storilcev kaznivih dejanj in da bo posledično tudi manj žrtev kaznivih dejanj. V predstavitvi stališč ene od poslanskih skupin sem slišala, da je predlagani zakon preveč restriktiven do zapornikov, storilcev kaznivih dejanj, da je kaznovalna politika v naši državi preveč ostra. Tisti človek ali tista oseba se je spraševala, kaj je z dostojanstvom zapornikov, obsojencev, storilcev kaznivih dejanj. Jaz se na tem mestu sprašujem: kaj je z dostojanstvom žrtev? Ko imamo pred seboj področje kaznovalne politike, ne samo Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij, to ni krovni zakon na tem področju, je pa pomemben, to je res, ampak ko imamo pred seboj celotno področje kaznovalne politike, je treba v prvi vrsti imeti pred očmi dostojanstvo ljudi, ki so utrpeli škodo, nepopravljivo škodo zaradi pač nekoga, ki je hvala bogu pravnomočno obsojen. To je tisti vrednostni sistem, na katerem stojim jaz in ki ga zagovarjam jaz v imenu Poslanske skupine Lipa. Vrednostni sistem, ki pravi, da je vsaka opravilno sposobna oseba dolžna odgovarjati za svoja dejanja. Tudi osebne ali osebnostne pravice posameznikov so in morajo biti omejene z osebnimi in osebnostnimi pravicami drugih ljudi. Zato je prav, da je kaznovalna politika takšna, da določa vrednost nekemu vrednostnemu sistemu ali pa življenju ljudi. Storilci kaznivih dejanj so tudi morilci, so tudi posiljevalci, so tudi pedofili. Še enkrat pravim - prav je, da imamo jasno določena pravila igre v okviru kaznovalne politike, ne moremo, ne moremo miloščine peti osebam, ki so storile kaznivo dejanje, hudo kaznivo dejanje, ob dejstvu, še enkrat pravim - vsaka opravilno sposobna oseba v naši državi mora biti odgovorna za svoja dejanja. Še en pomislek, ki ga izražam v okviru predlaganega zakona - 8. člen. Težko verjamem, da se lahko vsebina predlaganega člena izvršuje v praksi. Zapisano je: "Direktor zavoda lahko dovoli obsojencem, ki so bili obsojeni na kazen zapora do 36 mesecev, "in tako dalje", če so osebnostno urejeni in so redno zaposleni ali se izobražujejo, da med prestajanjem kazni zapora še naprej ostanejo v svojem delovnem ali izobraževalnem okolju, razmerju in prebivajo doma, razen ob prostih dneh, praviloma ob koncu tedna, ko morajo biti v zavodu." Kdo so "osebnostno urejene osebe"? Kdo odloča o tem? "So redno zaposlene, se izobražujejo" - ali sodijo v to kategorijo ljudi tudi osebe, ki so, bom rekla, storile kaznivo dejanje s področja gospodarskega kriminala? To so osebe, ki so redno zaposlene, osebnostno, načeloma, urejene, tudi osebno urejene. Ali sodijo v to kategorijo ljudi tudi tiste osebe, zoper katere se tako zelo bori Vlada Republike Slovenije, Vlada Janeza Janše - tajkuni? Ne vem, sprašujem! Pravim, da so določene rešitve v okviru predlaganega zakona nejasne ali pa v nekaterih pogledih celo smešne, nelogične. Kot je nelogična rešitev tudi vpeljava in favoriziranje duhovne oskrbe. Tudi sama se bom dotaknila duhovne oskrbe v okviru slovenskih zaporov. Pred časom, več mesecev, pol leta, če ne celo leto dni nazaj, ko sem ministra za pravosodje opozorila prvič na res nevzdržne razmere v slovenskih zaporih, je minister za pravosodje rekel: "Ne, v slovenskih zaporih je vse lepo in prav." Tudi pazniki, ki delajo resnično v težkih pogojih za minimalno plačo, tudi s pazniki je po njegovem vse lepo in prav, imajo dobro službo, ne glede na to, da so v nevarnosti 24 ur na dan, 365 dni v letu. Njihova plača s plačo osebe, ki izvaja duhovno oskrbo v zaporu, ni primerljiva, nekajkrat nižja je. In veste, zakaj? Kakšna je bila razlaga ministra za pravosodje? Zato, ker so osebe, ki izvajajo duhovno oskrbo v zaporih, neke vrste koordinatorji. Koordinatorji česa? Koga? Kaj je potem z osebami, ki izvajajo psihosocialno rehabilitacijo v slovenskih zaporih, z redno zaposlenimi socialnimi delavci, z redno zaposlenimi psihologi? Tudi oni imajo nižjo plačo od novih koordinatorjev za duhovno oskrbo! Pa verjamem, da so bistveno bolj nepogrešljiv in pomemben člen v okviru celotnega sistema, ne samo v času prestajanja zaporne kazni, ampak tudi v obdobju, ko oseba prestane zaporno kazen. Določene rešitve, kot že rečeno, so res nelogične, nedodelane. Sprašujem se, če je ta zakon pisan zato, da bo razbremenil slovenske zapore, razbremenil delavce, koliko novih zaposlitev Ministrstvo za pravosodje načrtuje v okviru slovenskih zaporov. Na začetku sem omenila amandma, ki smo ga vložili v tretji obravnavi, ker je bil v drugi obravnavi žal zavrnjen. Ta amandma se dotika odgovornosti Ministrstva za pravosodje, ki je predpisalo novo obliko prestajanja kazni, kazen v okviru neke vrste humanitarnih del oziroma del v splošno korist družbe. Velika odgovornost je preložena tudi na centre za socialno delo, kljub temu da bo ministrstvo, ker bo sprejet naš amandma, pripravilo pravilnik oziroma neke vrste podzakonski akt, v okviru katerega bo uredilo pravila. Ampak ogromna odgovornost je kljub temu prenesena na centre za socialno delo, ki bodo bdeli nad izvajanjem dela storilcev kaznivih dejanj. Ali se tudi v okviru centrov za socialno delo predvidevajo nove zaposlitve? Naj vas spomnim ob tem, spoštovane kolegice in kolegi, resnično, ker je bilo centrom za socialno delo v preteklih letih ali pa mesecih naloženega ogromno novega dela. Centri za socialno delo opuščajo tisto osnovno dejavnost, ki bi jo morali izvajati, in to je dejavnost svetovanja uporabnikom. Centri za socialno delo žal postajajo zgolj neke vrste operativni servisi, kar je slabo. Upam, da bom tekom razprave dobila odgovore na vprašanje, še vedno pa ostaja tista dilema, ali zaradi ene spremembe enega predloga, ki je bil upoštevan oziroma bo upoštevan v tretji obravnavi, podpreti vse predlagane rešitve, ki pa kljub vsemu niso najboljše, najbolj racionalne, ali pa pustiti odprta vrata, pa morda v prihodnosti, ko se bo nedvomno še odprlo vprašanje, potrebe po spremembah tega zakona in tega področja, dati piko na "i", bom rekla moji današnji razpravi.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev o predlogu zakona o celoti. Besedo ima gospa Majda Zupan. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod predsednik, predstavnice Vlade, poslanke in poslanci! Novela zakona o izvrševanju kazenskih sankcij dejansko prinaša spremembe in izboljšave za življenje v slovenskih zaporih, tako za tiste, ki prestajajo zaporno kazen, kot za tiste, ki zanje skrbijo. Vemo, da so razmere v slovenskih zaporih težke, zaradi tega, ker so prenapolnjeni, ker so velikokrat prostorsko neustrezni, ker je premalo kadra. O tem smo govorili tudi na izredni seji in vesela sem, da tudi novela, o kateri danes razpravljamo, prinaša večje število zaposlenih. Zlasti problematično je število varnostnikov, ki skrbijo za red in varstvo zapornikov. Varnostniki dejansko koristijo veliko število nadur, kar pomeni že ogrožanje za njihovo osebno in družinsko življenje in prepričana sem, da bo tudi današnja novela, ki jo bomo sprejeli, o tem kaže, da obstaja velik konsenz, pripomogla k temu, da bodo razmere boljše. Novela tudi zmanjšuje administriranje strokovnega kadra in omogoča, da bodo lahko večji del časa namenjali za tisto, za kar so dejansko usposobljeni, in pa prinaša tudi nove oblike prestajanja zaporne kazni, tako zapor za čas vikenda, kar velja za zapornike, ki so osebnostno urejeni in so lahko dejansko zaprti samo za čas vikenda, potem hišni zapor tudi do 9 mesecev, kar pomeni cenejšo varianto za državo in pa ugodnejše za zapornike, potem delo v splošno korist, kjer bo pomembno vlogo lahko odigral tudi center za socialno delo. Vse te novosti in še druge, ki jih ne bi naštevala, pomenijo, kot sem rekla, izboljšanje razmer v naših zaporih, zato novelo podpiram, pomenijo tudi boljše in ugodnejše pogoje za socializacijo in za vključevanje zapornikov v družbo, čemur je treba nameniti tudi posebno pozornost. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Jožef Horvat, izvolite.
Hvala, gospod predsednik. Nimam veliko časa, zato bom v štirih točkah strnil moje razloge za absolutno podporo temu zakonu. Zakon prinaša kvalitetne rešitve vseh tistih vprašanj, ki jih predvideva statut Mednarodnega kazenskega sodišča in ki se nanašajo na izvrševanje sodb tega sodišča v primeru, da bi obsojenec prestajal kazen v Republiki Sloveniji. Drugič. Zakon prinaša kvalitetne rešitve, ker zmanjšuje število upravnih zadev, pri katerih se v postopku subsidiarno uporablja Zakon o splošnem upravnem postopku. Tretjič. Predlog zakona prinaša kvalitetne rešitve na področju zagotavljanja duhovne pastoralne oskrbe za zaprte osebe, ker je človek duhovno bitje in ne zato, ker naj bi bil človek zaradi tega cerkveno bitje kot nekateri poglobljeno razpravljajo. In četrtič. Predlog zakona prinaša kvalitetne rešitve z uvedbo posodobitev strokovne terminologije v smeri uskladitve, ureditve Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij z modernimi penološkimi smernicami kot tudi sodobnimi načeli v predmetnem okviru. Ostale spremembe in dopolnitve ne zadevajo bistvenih vsebinskih sprememb, temveč že določeno sistemsko ureditev le dopolnjujejo ali bolj jasno določajo sedanje uveljavljene določbe. To je samo nekaj razlogov, zaradi katerih bom sam in tudi moje kolegice in kolegi zakon podprli. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Miran Potrč, prosim.
Hvala lepa. Vlada, v njej Ministrstvo za pravosodje sta se odločila, da v tem mandatu, ki se bliža h koncu, opravita zelo temeljito revizijo pomembnih določb, predvsem na kazenskopravnem področju. Sprejeli smo spremembe in dopolnitve Zakona o kazenskem postopku, nov Kazenski zakonik, sprejeli smo spremembe na področju advokature - odvetništva. Zdaj imamo dovolj pomembno spremembo Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij. V Poslanski skupini Socialnih demokratov nismo, in tudi danes ne nasprotujemo resni analizi in potrebnosti marsikaterih sprememb, bili pa smo ves čas mnenja, da pri spremembah, ki jih je predlagala ali pri novih rešitvah, ki sta jih predlagala Vlada in Ministrstvo za pravosodje, nista dovolj sledila problemom in razmišljanju, kako te probleme reševati v praksi. Predvsem sta bila premalo občutljiva tudi na mnenja, ki so jih imeli in jih imajo še danes ljudje, ki bodo morali nove rešitve izvajati. To velja pri odvetništvu za odvetnike, to velja pri Zakonu o kazenskem postopku in Kazenskem zakoniku za vsaj ne tako nepomemben, ampak pomemben del kazenskopravne stroke in predvsem praktikov na sodiščih. In kar zadeva Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij, velja to za dosedanje paznike, po novem policijo, ki naj bi uresničevala Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij. Mi smo s predstavniki sindikata varnostnega osebja v zaporih imeli več razgovorov. Podpirajo nekatere rešitve, hkrati pa opozarjajo, da probleme, tako kot jih oni čutijo in kot jih zaznavamo tudi mi, s predlaganimi spremembami in dopolnitvami zakona ne bodo rešene. Naj povem, da v Poslanski skupini Socialnih demokratov, pa tudi jaz osebno vidim, da je treba, kar zadeva celotno problematiko kriminalitete, sistema sankcij in kaznovanja ter prestajanja kazni, le gledati stvari kot celoto in ločevati različno vlogo, ki jo v tej celoti imajo posamezni deli. S kazenskim zakonikom zagotavljamo, da so kazniva tista dejanja, ki so nevarna, škodljiva, ki delajo škodo sodržavljanom, javnemu interesu in tudi državi, in to po kazenskem postopku, ki bo zagotovil pošteno sojenje in sojenje v razumnem roku. Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij pa ima drugačen cilj. Njegov namen ni več samo kaznovati tistega, ki je storil kaznivo dejanje in je bil pošteno obsojen, pač pa v korist države in družbe zagotoviti, da bo način prestajanja kazni takšen, da bo omogočal preko programa tudi potrebno prevzgojo, socializacijo in kjer je le mogoče, njegov povratek v normalno življenje, tako da ne bi v bodoče ponavljal kaznivih dejanj, ki jih je pred tem storil. Ali v tem smislu predlagani zakon o izvrševanju kazenskih sankcij daje dovolj podlag, je vprašanje, čeprav nekaj novosti, posebej "za vikend", hišnim zaporom, javnimi oziroma družbeno koristnimi deli, uvaja, vprašanje pa je, ali so ustvarjeni drugi pogoji, ki lahko to zagotovijo. Rad bi se skliceval tudi na zadnjo razpravo v matičnem delovnem telesu, kjer so nas pazniki, varovalno osebje, zdaj po novem policisti v pravosodju, pravosodna policija, opozorili, da mnogi problemi njihovega položaja in s tem tudi položaja zapornikov niso ustrezno urejeni. Zaporov je premalo, v zaporih je marsikje ne samo 30, ampak tudi do 80% več zapornikov, kot bi jih po standardih smelo biti. Temu ustrezno je bistveno manj paznikov, kot bi jih moralo po standardih biti. Ministrstvo za pravosodje v zadnjih letih ni izpolnilo svojih obveznosti do povečanja števila paznikov. Obratno, marsikje se je število paznikov zmanjšalo na ta račun, da se je povečal tisti del zaposlenih v Ministrstvu za pravosodje, ki opravljajo druge dejavnosti, morda za ministra in Vlado bolj pomembne, za varnost v državi, za resocializacijo zapornikov in podobno pa gotovo ne. In v tem delu se nam zdi, da tudi rešitve, ki so v predlaganem zakonu, ne bodo mogle dati ustreznih rezultatov, če hkrati Ministrstvo za pravosodje ne bo bolj dosledno ob obljubah, ki jih daje, izpolnjevalo tudi te obveznosti. Če namreč ni mogoče pripravljati programov prevzgoje, če ni mogoče zagotoviti takšnega statusa zapornikov, da se ta program lahko uresničuje, če je preko prenatrpanih zaporov stalno znova nevarnost za njihovo varnost in njihove medsebojne odnose in če je ob vsem tem velika nevarnost tudi za položaj paznikov, potem takšen zakon ne bo mogel zadostiti ciljem, ki jih ima; ti pa gotovo niso prvi in v prvi vrsti samo kaznovani, ampak obratno, prvi in v prvi vrsti tudi spoštljivo, dosledno uresničevanje, pošteno uresničevanje prestajanja kazni zato, da bi prišlo poleg kaznovanja tudi do potrebne prevzgoje, novih delovnih in socialnih navad, ki bi takšnemu zaporniku po prestani kazni omogočili, da se korektno, pošteno, ustvarjalno, delovno vključi v življenje. Hvala.
Hvala. Gospod Drobnič.
Hvala lepa za besedo. Zakon uvaja vrsto novosti, ki jih poznajo drugi sistemi izvrševanja kazenskih sankcij po Evropi, spremembe zakona pa se nanašajo tudi na implementacijo statuta mednarodnega sodišča. Skratka, vrsta novosti, ki jih tako strokovna kot sicer splošna javnost podpira. Zato zgolj z argumenti, da se s tem zakonom hiti, ni mogoče oporekati sprejetju tega zakona - to, kar navaja opozicija. Navesti je treba konkretne razloge, kaj tisto, kar se uvaja v tem zakonu, ni dobro. Če so pomisleki, je treba navesti pomisleke. Zagotovo pa niso tudi argumenti, to kar sem jih v zadnji razpravi slišal, in sicer, da ni zagotovljenega zadostnega števila paznikov, v to se zakon ne spušča. Ravno tako, da se zaposlujejo na Ministrstvu za pravosodje - to ni argument za to, ravno tako tudi ne denar za delo in za programe resocializacije in rehabilitacije obsojencev - to ni predmet tega zakona, ampak predmet drugega zakona. Pač bo treba našteti nekaj drugih argumentov, kakšne druge argumente, ki bodo šli v nasprotju s tem, kar se pravzaprav uvaja, to pa so predvsem: učinkovito, ekonomično in strokovno izvrševanje kazenskih sankcij, to slovenska javnost zahteva, odpravo administrativnih ovir, potem pazniki inštruktorji izenačeni s pazniki, da bodo po novem tako kot pravosodni varnostni policisti - v tem ne vidim nobenega problema, alternativne kazni - o teh smo že dolgo časa govorili. Zakaj ne bi tisti, ki seveda niso obsojeni zaradi kaznivega dejanja zaradi spolne nedotakljivosti in podobno, ne prestajali alternativne zaporne kazni, ki je cenejša pa koristnejša za vse; potem omejitev pošiljk zapornikom - to, kar se je dogajalo in se še dogaja, razpečevanje mamil v zaporih. Proti temu zagotovo smo. Posodobljen disciplinski postopek, uklonitev zapora in, seveda, mnogo boljši pristop k integraciji v delu in zaposlitvi. To so te vrste novosti, katerim jaz po vseh pristopih, analitičnih in tehtanih, ne morem nasprotovati. Morda bi imel nekaj dilem v zvezi s hišnim priporom, pa vendar, to je toliko dobrih novosti, da jih bom podprl.
Hvala. Dr. Pavliha. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik, za besedo. Cenjeni državni sekretar s sodelavcema, cenjene poslanke, poslanci in pa strokovne sodelavke. Sam sicer nisem več član matičnega delovnega telesa, vendar se je name obrnilo kar nekaj uslužbencev s področja izvrševanja kazenskih sankcij, zato sem v zadnjih mesecih ministru Šturmu postavil nekaj poslanskih vprašanj na to temo, in sicer o bivanjski stiski v slovenskih zaporih, potem o pomanjkanju kadrov na Upravi za izvrševanje kazenskih sankcij, pomanjkanju finančnih sredstev za vzdrževanje zaporov, dolgoletni zamudi pri sprejemanju posebne uredbe za izvrševanje oziroma izvajanje varnostnih ukrepov, zlasti za zdravljenje alkoholikov in narkomanov, ki jih je približno 50% v naših zaporih, in tudi glede privabljanja tujega kapitala v gospodarske enote v slovenskih zaporih. Problematika je sprožila precej burno javno in medijsko razpravo, vendar je bila v veliki meri bob ob steno. Ne glede na številne strokovne pripombe je novela zakona očitno priromala do tretje obravnava in bo bržkone v teh dneh tudi sprejeta. Pri tem pa poudarjam, da ima penološka stroka še vedno naslednje tehtne pripombe, in žal mi je, ker kolega Drobniča ni v dvorani, kajti naštel mu bom pet konkretnih pripomb, ki niso zrasle na mojem zelniku, ampak na zelniku tistih, ki se na to problematiko res spoznajo in se z njo dolga leta ukvarjajo. Prvič. Zakon po njihovem mnenju ne prinaša bistvenega napredka oziroma prispevka k zmanjšanju obremenitve delavcev na tem področju. Namesto postopka po zakonu o upravnem postopku je pač predviden opisni zapis posamezne odločitve. Drugič, kot je bilo že omenjeno, se uvaja pravosodna varnostna policija, in sicer po vzoru držav, ki nimajo ugleda na področju sodobnega obravnavanja zaporskih sistemov, denimo Italija, Francija in Slovaška. Zakaj se predlagatelj ni oziral po številnih drugih evropskih državah, ki imajo tovrstno problematiko urejeno na bistveno višjem nivoju, kar ne nazadnje sproti preverja in tudi potrjuje Svet Evrope, pa mnoge druge organizacije, ki se ukvarjajo z varstvom človekovih pravic. Tretjič, ni kadrovskih in materialnih možnosti za izvajanje varovanj sodišč, zato bodo potrebna dodatna sredstva in kadri. Žal mi je, ampak gotovo ne drži trditev, da ta zakon ne bo imel materialnih posledic. Kakopak jih bo imel! Četrtič, po našem mnenju bi bilo varovanje sodišč z zasebnimi službami bistveno ceneje, morda tudi za polovico. In končno, stroka pravi, da zakon v nekaterih delih ni usklajen z evropskimi zaporskimi pravili. Strinjam se s tistimi, ki pravite, da zapori niso niti hoteli, še manj bolnišnice, ali če karikiram kolega Baroviča, pa tudi niso nikakršni sponzorji za mednarodne lumpe. Ampak drži pa tudi trditev, da si celo in tudi zaporniki, da o uslužbencih niti ne govorim, zaslužijo dostojanstvo in pravično obravnavanje, česar jim ta novela v celoti ne bo prinesla. Zato pač sam te premalo dobre novele ne bom mogel podpreti, ji pa tudi ne bom nasprotoval. Hvala lepa.
Hvala. Mag. Potrata, izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. mene predlog zakona v tretji obravnavi znova zanima predvsem s stališča izkušenj Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti. Na komisijo se namreč obračajo tako posamezniki kot skupine zapornikov, ki opozarjajo predvsem na prostorsko stisko v slovenskih zaporih in na človeka nevredne razmere, v katerih živijo. Slabe razvade, ki so zelo razširjene med zaporniki, zmanjšujejo možnost, da bi zapor opravil tisto funkcijo, ki naj bi jo ne nazadnje tudi opravil, da bi posameznika, ki se je prekršil zoper zakon, prepričal o nujnosti kazni in o želji po vrnitvi v življenje brez te obremenilne življenjske poti. Je pa zaradi tega, ker so razmere takšne, kakršne v zaporih so, zelo malo možnosti tudi za to, da bi se po prestani kazni zaporniki dobro integrirali v družbo. In ko gledam s stališča teh vlog, ki jih dobivamo - govora je o kršenju človekovih pravic, ki jih lahko razumem kot tudi tisti minimalni standard, v tem primeru, ko gre za prestajanje zaporne kazni; torej, če gledam na ta zakon s tega stališča, potem si ne morem obetati, da bi v kratkem prinesel, kljub preimenovanju, torej da imamo sedaj pravosodno policijo in še kaj drugega, kljub nekaterim drugim ukrepom, ki mogoče za večinsko veroizpoved pomenijo boljšo oskrbo tudi po tej plati, pa za vse druge pripadnike verskih skupin ali ateiste - to ne pomeni kakšnega bistvenega izboljšanja. Torej je veliko pripomb na račun tega, kar se dogaja, in če poslušam ali sodim po tistem, kar je bilo mogoče slišati v zvezi s kazenskim zakonikom ali ob javnih razpravah, kako sami strokovnjaki, pravniki in tisti, ki imajo izkušnjo s tem, kako delo in življenje v zaporih poteka, menijo, da preventivne ali tiste olajševalne vloge zapori ne opravljajo, zlasti ne to, da bi človeka socializirali za boljšo vključenost v družbo po prestajanju kazni, potem ne morem reči, da se optimistka pri tem zakonu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Gulič. Izvolite.
Spoštovani gospod predsednik, cenjene kolegice in kolegi! Večino zadev sem takoj povedal pri predstavitvi stališč poslanske skupine, vendar se je tukaj v razpravi spet pojavilo pripovedovanje o tem, kako je zapornikom lepo in dobro, kaj vse da imajo v teh institucijah, kjer prestajajo svoje kazni, in da bi bilo treba seveda še kaj odvzeti. Resnica je seveda bistveno drugačna. Ljudje, ki so obsojeni na zaporne kazni, so obsojeni tudi na drugačen režim življenja in prav gotovo se jim ga ne sme oteževati, obenem pa se ne smejo tam omogočati izvrševanja kakšnih dodatnih kazni, notranjih eksekucij, mučenja, nadlegovanja, spolnih zlorab in tudi poškodovanj. Veste, da se vse to dogaja, in veste tudi to, da kadar je ljudi preveč na kupu, da so zadeve še bolj zapletene. Če bi ta predlog zakona omogočal boljše razmere, drugačno življenje, potem bi ga prav gotovo z veseljem podprl, ampak nič ne kaže, da se bo to zgodilo. Obenem imamo pa tudi kar naprej pred seboj pomisleke ljudi, ki se ukvarjajo s tem vsak dan, vsakodnevno, in penološke stroke in tudi vseh tistih, ki delajo v zaporih. O tem smo veliko slišali prejšnji petek na nujni seji Odbora za notranjo politiko, pa kot da seveda so zadeve šle mimo. Kot da psi lajajo in karavana gre dalje. Tretja stvar, ki je seveda moteča, je to, da je zakon nastajal tako nenavadno. Se pravi, da se je pojavil pravzaprav prej kot sicer njegov matični zakon in je že vseboval prilagoditve. Tudi zato smo na začetku nasprotovali, kolega Drobnič je seveda to potegnil v današnji čas. Danes to seveda ni več razlog, ampak vsebina se pa ni spremenila. Vsebina se ni spremenila in seveda vse tisto, kar zakon lahko prinaša, ni samo dobro. Jaz se z nekaterimi zadevami prav gotovo strinjam in jih podpiram. Predvsem tiste, ki govore o alternativnih možnostih prestajanja kazni - skoraj vseh. Pri družbeno koristnem delu bi seveda pričakoval kakšne bolj jasne določbe, ampak v glavnem ta del je prav gotovo dober, ker ravno tukaj vidim možnost, da se bodo kakšne zadeve sprostile. Druga stvar je pa oblikovanje tako imenovane sodne policije. Tukaj se mi pa zdi, da na nek način pretiramo; in spet imamo v obrazložitvah pravzaprav na nek način podtaknjene zgolj in samo pozitivne argumente oziroma takšne argumente, ki so v prid predlagateljem, in nobenih pomislekov, kot da bi bil svet črno-bel. Tretja zadeva ali četrta je pa seveda silna naklonjenost tako imenovani duhovni oskrbi. Seveda gre za oskrbo kristijanov oziroma tistih, ki so v občestvu rimokatolikov, drugih se zadeva ne dotika; če pa se jih že, se jim pa ponuja ta možnost, kar je pa prav gotovo krivično in ne govori v prid enakopravnem obravnavanju vseh verujočih. Zadeva je vezana na tako imenovani Zakon o verski svobodi, ki bi moral imeti sicer naslov zakon o verski nesvobodi, in na nek način omogoča predvsem zaposlovanje posvečenih oseb Rimskokatoliške cerkve v državnih inštitucijah. Zadeva bi bila seveda rešljiva drugače, in sicer tako, da bi tisti, ki prestajajo kazen, zahtevali posvečeno osebo njegove veroizpovedi, da opravi to, duhovne zadeve, in seveda, ker je država tista, ki to onemogoča, bi pač pokrivala stroške. Tako pa, ko se seveda zaposluje zgolj in samo ljudi iz ene veroizpovedi, ki naj bi opravljali potem najprej za vse kristjane, se pravi, tukaj imamo še pravoslavce, pa še kakšno veroizpoved, evangeličane, potem se to lahko razširi na vse, ki so vezani na to judovsko-krščansko tradicijo. Tukaj je seveda tudi islam, da ne bo kdo pozabil, in ne vem, kako bodo prepričali ljudi, da je to eno in isto in tako dalje in tako naprej. Se pravi, vrsta zadev, ki imajo zelo jasne posledice, pa jih zakon na nek način ne upošteva. Za to ni treba nobenega ekspertnega in diagnostičnega sistema, kaj se bo zgodilo. Eni bodo pač imeli, drugič ne; eni bodo obravnavani nekako pozitivno privilegirano, drugi negativno privilegirano. In če to prištejemo k vsemu tistemu, kar se v tem trenutku dogaja, potem vidimo, da zakon ni zajel življenja in tega sveta, ampak neko iluzijo. In zato ga v Liberalni demokraciji ne bomo podprli.
Hvala. Gospa Lavtižar Bebler.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Jaz bi se v svoji kratki razpravi samo pravzaprav zadržala ob razpravi, žal, trenutno odsotnega iz dvorane kolege Drobniča, ki je očital opoziciji, da nasprotuje temu zakonu, nima pa pravih argumentov za to oziroma teh argumentov ne navede. V predstavitvi stališča Poslanske skupine Socialnih demokratov sem zelo natančno nanizala argumente, zakaj Poslanska skupina Socialnih demokratov tega zakona ne bo podprla. Bi pa izpostavila posebej še to, da se dejansko predlagatelj s tem predlogom zakona ni zgledoval pri tistih državah, ki imajo na tem področju modernejše pristope in na modernejši način zagotavljajo izvrševanje kazenskih sankcij. V tem pogledu je seveda več kot dobro znano,da v nekaterih skandinavskih državah stopajo daleč naprej pred drugimi državami, kako se lotevajo reševanja teh problemov. In res, tudi sama ne vidim nobenega razloga zakaj, denimo, se ni naš predlagatelj zgledoval po tamkajšnjih razmerah in bi poskušal tudi ta zakon, naš zakon na nek način prilagoditi nekaterim že uveljavljenim načinom izvajanja izvrševanja kazenskih sankcij. Večkrat smo že slišali opozorila tako iz poslanskih vrst kot tudi iz vrst stroke, penološke stroke in druge stroke, ki se s temi rečmi dejansko stalno in poklicno ukvarja. Namreč, zakon ne upošteva docela in dovolj evropska zakonska pravila in druge dokumente Sveta Evrope, ki so tudi že uveljavili določene standarde na tem področju in bi jih kazalo seveda upoštevati tudi pri nas, še posebej, če se potem predlagatelj tudi hvali s tem, kako je ta zakon sedaj dober, napreden in kako smo na tem področju moderni, kar seveda ne drži. Tretje, kar bi rada rekla, je še to, da se mi zdi nekorektno, ko nekateri sedaj tukaj posebej izpostavljajo ocene [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]], da se mi ne ukvarjamo dovolj s problematiko žrtev storilcev kaznivih dejanj. Dejstvo je, da govorimo o zakonu o izvrševanju kazenskih sankcij in zaradi tega so takšne pripombe neumestne. Hvala lepa.
Hvala. In še gospod Marolt, v imenu predlagatelja Vlade. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Če dovolite, bi še nekaj pojasnil. Z zanimanjem sem skupaj s sodelavcema poslušal to razpravo. Na začetku moram pojasniti, da je to spremembo zakona o izvrševanju kazenskih sankcij pripravljala delovna skupina, ki je bila sestavljena izključno iz vrst strokovnjakov, zaposlenih tako v upravi za izvrševanje kazenskih sankcij kot tudi v posameznih zaporih in pa seveda iz Ministrstva za pravosodje. Pri noveli tega zakona so sodelovali tako penološki delavci, tako ostalo tretmajsko osebje, pazniki, vodstvo zaporov in pa celo predstavniki sindikata zaposlenih v slovenskih zaporih, kar je bilo tudi pojasnjeno na matičnem odboru, kot je pojasnil sam predsednik sindikata zaposlenih v zaporih. Zato je vsakršen dvom, češ da stroka pri tem ni sodelovala oziroma očitek, da stroka pri noveli tega zakona ni sodelovala, je popolnoma odveč. To imamo vse evidentirano poimensko. Moram tudi takoj pojasniti, da je prav na pobudo stroke, na pobudo predstavnikov stroke tretmajskega penološkega osebja v tej delovni skupini prišlo do te spremembe, ki odpravlja podvajanje njihovega dela, ki odpravlja tako imenovano timsko odločanje in potem na podlagi timskega odločanja še posebno odločanje in izdajanje vodenje posebnega upravnega postopka in odločanje po ZUP-u. Stroka je pripravila to rešitev, ki poenostavlja njihovo delo, ki uvaja tako imenovani osebni načrt, ki je pisni dokument, ki ga podpiše obsojenec in v imenu zavoda oziroma vodstva zavoda, vodja zavodskega strokovnega tima. Pri izdelavi osebnega načrta se upoštevajo vse razmere in ugotovitve o posameznem obsojencu, spremembe in pa seveda z aktivno udeleženostjo obsojenca v največji možni meri. Kajti izkušnje drugje v Evropi in po svetu namreč kažejo, da je načrtovanje prestajanja kazni najbolj uspešno takrat, ko je obsojenec v procesu načrtovanja aktivno udeležen. To priporočajo tudi standardi minimalnih pravil za ravnanje z obsojenci Organizacije združenih narodov. V zvezi s tem moram tudi kategorično zavrniti očitek, češ, da niso upoštevane evropska zaporska pravila, da niso upoštevana priporočila Sveta Evrope. Nasprotno, v tej noveli so upoštevana priporočila Sveta Evrope in so tudi upoštevana evropska zaporska pravila. V zvezi s tako imenovanim delom v splošno korist, z alternativnim izvrševanjem kazenskih sankcij, za kar bodo skrbeli pristojni centri za socialno delo v sodelovanju z zavodi za zaposlovanje, moram poudariti, da tako imenovane skupnostne sankcije, tudi delo v splošno korist, naj bi bile organizirane tako, da na delo napotene osebe lahko ostanejo v svojem matičnem okolju in ne prihajajo v stik z zaporskim osebjem. Ta načela izhajajo ravno iz priporočil Sveta Evrope. Iz priporočil Sveta Evrope izhaja tudi to, naj so te sankcije urejene celovito na enem mestu, da to področje vodi ena služba, torej centri za socialno delo v sodelovanju z zavodi za zaposlovanje, ki imajo primerno usposobljene kadre, in je prisotna v lokalnih skupnostih. Še to moram pojasniti, da centri za socialno delo že zdaj vodijo te naloge, tako imenovano delo v splošno korist, za tožilstva in mladoletnike v predkazenskih in drugih postopkih. In ravno centri za socialno delo so v Sloveniji tisti, ki imajo mrežo v celotnem lokalnem okolju, kajti imamo 62 centrov za socialno delo razpršenih po celotni Sloveniji in so edina služba ali lahko rečem, edina obstoječa služba, ki ima pogoje, znanje, prisotnost v lokalnih skupnostih za celovito, kakovostno in pregledno izvajanje teh sankcij za vse kategorije storilcev kaznivih dejanj in tudi prekrškov. Če dovolite, bi citiral še priporočilo Sveta Evrope številka R-92/16, tako imenovana evropska pravila o skupnostnih sankcijah in ukrepih, ki določajo, da se mora probacija izvajati v lokalnih skupnostih. In centri za socialno delo v sodelovanju z zavodi za zaposlovanje so v lokalnih skupnostih, niso pa v lokalnih skupnostih zapori, ki jih imamo praktično pet. Evropska pravila o skupnostnih sankcijah in ukrepih v 45. pravilu državam članicam tudi nalagajo, da naj države pri implementaciji skupnostnih sankcij in ukrepov uporabijo vse ustrezne vire, ki v skupnostih že obstajajo, torej centri za socialno delo v sodelovanju z zavodi za zaposlovanje. In če dovolite, bi na tem mestu še to pojasnil - mreža, ne samo, da je razpršena, je tudi kadrovsko močna. Gre za približno 1000 zaposlenih v centrih za socialno delo, plus približno 1000 zaposlenih v zavodih za zaposlovanje. Ne smemo pozabiti, da imajo zavodi za zaposlovanje manj dela, kot so ga imeli v preteklosti, ko je bilo, ne vem, 130, 140 tisoč brezposelnih oseb. Sedaj pa se je to število praktično prepolovilo. Gre torej za poenotenje izvajanja vseh alternativnih sankcij v Republiki Sloveniji na enem mestu, kot sem že omenil, kot se to že izvaja za mladoletnike in v predkazenskem postopku. Glede omenjene duhovne in pastoralne oskrbe in očitek, češ, da se bo skrbelo samo za pripadnike ene verske skupnosti. To ni res, to ne drži. Vsakemu obsojencu se pod enakimi pogoji omogoči uresničevanje verskih aktivnosti, ne glede na njegovo versko prepričanje ali pripadnost verski skupnosti. Torej bo vsem zagotovljeno pod enakimi pogoji. Glede omenjene zasedenosti slovenskih zaporov. Res je, zapori so trenutno prenapolnjeni, trenutno je 20% več zaprtih oseb, kot je obstoječih kapacitet, vendar so nekateri zapori zasedeni komaj 63%, nekateri, kot je javnosti znano - Ljubljana in Maribor, pa so trenutno prezasedeni. Vendar to ni tematika tega zakona, zato je gospod minister za pravosodje dr. Lovro Šturm sprejel pravilnik o spremembah in dopolnitvah pravilnika o izvrševanju kazni zapora, ki je bil objavljen v Uradnem listu številka 62/2008, kjer je jasno določena dolžnost direktorjev uprave za izvrševanje kazenskih sankcij in direktorjev zavodov za zagotavljanje enakomerne zasedenosti slovenskih zaporov. Jasneje se ureja postopek za premestitev obsojencev zaradi nadpovprečne zasedenosti enega zapora, ki se začne na predlog direktorja zapora. Podrobneje je določena poenostavljena vsebina postopka, jasno je opredeljeno merilo za odločanje, določeni so tudi bistveno krajši roki za procesna dejanja, določena je tudi poenostavitev poslovanja, vse z namenom zagotoviti enakomernejšo obremenitev slovenskih zaporov. Hvala.
Hvala. Prehajamo na razpravo o členu in vloženem amandmaju, in sicer gre za 51. člen in amandma Poslanske skupine Lipa. Želi kdo razpravljati? [[Ne.]] Potem zaključujem razpravo. Končali smo z razpravo o zakonu in amandmaju, o katerem bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, v petek, 11. julija, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je NA OBRAVNAVO POROČILA O DELU ZAGOVORNICE ZA LETO 2007. Poročilo je v obravnavo zboru predlagala Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti. Besedo dajem predsednici mag. Majda Potrata za dopolnilno obrazložitev predloga. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane poslanke in poslanci! Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti je na 35. seji sredi maja letos obravnavala poročilo o delu zagovornice za leto 2007. Poročilo v skladu z Zakonom o uresničevanju načela enakega obravnavanja in Zakonom o enakih možnosti žensk in moških obravnava in sprejme Vlada. Komisija pa je poročilo obravnavala v skladu s svojo pristojnostjo, določeno v 32. členu Poslovnika Državnega zbora in v Odloku o ustanovitvi in nalogah delovnih teles Državnega zbora Republike Slovenije. Po predstavitvi poročila, po razpravi je komisija sprejela sklep, da predloži Državnemu zboru v obravnavo na plenarni seji poročilo o delu zagovornice za leto 2007 in predlaga Državnemu zboru tudi sprejem priporočila, ki se glasi: Vlada naj preuči ustreznost zakonske ureditve položaja zagovornice oziroma zagovornika in finančnih osnov za delovanje te institucije ter predlaga morebitne spremembe. Glede na to, da se je zgodilo prvič, da obravnavamo poročilo zagovornice na plenarnem zasedanju, dovolite, da tudi zato, da bi vas pridobila za podporo k temu priporočilu, povem nekaj o tem, kako je bil postavljen institut zagovornice in kaj smo v poročilih doslej že ugotovili. Prvič je Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti obravnavala poročilo zagovornice aprila leta 2006, ko je imela pred sabo pravzaprav troje poročil: poročilo zagovornice enakih možnosti žensk in moških za leto 2004 in dve poročili za leto 2005. Zakaj tako? Zagovornica enakih možnosti žensk in moških je začela delovati na podlagi Zakona o enakih možnostih žensk in moških v drugi polovici leta 2003 in se je prvo poročilo nanašalo samo na tista vprašanja, ki so zadevala primere domnevnega neenakega obravnavanje spolov in izdajanjem mnenj v zvezi s tem. Leta 2005 pa je začela delo tudi zagovornica načela enakosti, ki je to svoje delo začela na podlagi Zakona o uresničevanju načela enakega obravnavanja. In zato je bilo poročilo za leto 2005 predstavljeno še kot dvoje ločenih poročil. Eno se je nanašalo na primer neenake obravnave možnosti žensk in moških, druge pa na obravnavo primerov domnevne diskriminacije na podlagi različnih osebnih okoliščin na kateremkoli področju družbenega življenja. Namen obeh inštitutov je v prvi vrsti odkrivanje obstoja diskriminacije in pa ozaveščanje splošne javnosti ter tudi potencialnih žrtev in kršiteljev prepovedi diskriminacije. Zagovornica torej ni inštitut, ki bi preganjal kršitelje, ampak lahko na podlagi pooblastil, ki jih je dal zakon o uresničevanju načela enakega obravnavanja, poda samo pobudo pristojnemu inšpektoratu. Postopek pri zagovornici je neformalen, brezplačen, pobudo lahko vloži vsakdo, ki se čuti diskriminiranega. Pobude, ki izhajajo iz obeh poročil, so bile večinoma za leto 2004 in 2005 povezane z diskriminacijo v zvezi z delovnimi razmerji in v zvezi z dostopnostjo različnih storitev. V letu 2005 pa je bil opažen tudi močan porast pobud zlasti s strani očetov o neenakem obravnavanju pri dodeljevanju otrok v vzgojo in varstvo ter pri urejanju stikov. Ker bi zagovornica morala podati poročilo do marca tekočega leta za preteklo leto, je komisija na 25. seji obravnavala poročilo zagovornice načela enakosti ter enakih možnosti žensk in moških za leto 2006 v maju lanskega leta. V praksi je ugotavljala, da se vsi vpleteni v postopke pred zagovornico vključujejo v postopke, da se torej odzivajo na poizvedbe zagovornice oziroma v večini primerov odgovarjajo na pozive zagovornice in v večini primerov tudi spoštujejo mnenje, ki ga zagovornica izda oziroma njena priporočila. V letu 2006 je bilo obravnavanih 43 primerov, od tega je bilo 16 vezanih na diskriminacijo zaradi spola, sledila pa je diskriminacija zaradi invalidnosti, starosti, narodnosti oziroma etnične pripadnosti. V 20-ih primerih je bil postopek zaključen z izdajo mnenja, v drugih primerih pa zaradi procesnih določil ni mogel biti postopek nadaljevan ali pa je bilo v petih primerih ugotovljeno, da je diskriminacija obstajala, ampak ni bilo mogoče izreči ustreznega ukrepa. Skoraj polovica primerov je bila tudi v letu 2006 vezanih na področje trga in delovnih razmerij, nekaj pomanjkljivosti se je izkazalo tudi zaradi neurejenosti, trpinčenja na delovnem mestu, kot veste, smo zanj dolgo časa uporabljali izraz mobing oziroma čustvene zlorabe, in kar devet primerov je bilo takih, ko jih zagovornica ni mogla obravnavati zaradi tega, ker tega ni bilo mogoče opredeliti kot kršitev, povezano z določeno osebno izkušnjo oziroma okoliščino. Na to je zagovornica, kot rečeno, posebej opozarjala. Vsi drugi primeri ali velika večina njih je kazala, da v praksi obstaja precejšnje nerazumevanje pojma diskriminacije. Pobudniki velikokrat navajajo, da so diskriminirani, da nimajo enakih možnosti, ampak se potem naknadno izkaže, da manjka neka osebna okoliščina kot razlog, da bi bil problem obravnavan. Ob obravnavi poročila o delu zagovornice za leto 2006 pa smo na komisiji prisluhnili zelo obsežnemu in poglobljenemu mnenju Varuhinje človekovih pravic, ki je opozarjala na nekatere slabosti v delovanju zagovornice, ki so sistemske narave, ne individualne ali osebne odgovornosti, ki bi bila povezana s konkretno zaposleno na Uradu za enake možnosti kot zagovornica enakosti. Tukaj posebej kaže opozoriti na to, da je varuhinja napovedan pogovor z zagovornico tudi opravila, da je bil naknadno potem tudi noveliran zakon o načelu enake obravnave, vendar je po mnenju nekaterih v komisiji in mnenju zlasti opozicijskih skupin, poslanskih skupin pa tudi varuhinje človekovih pravic, tudi novelirani zakon še vedno slaba rešitev, ki ne zagotavlja popolne neodvisnosti institucije zagovornice enakosti in bo verjetno tudi zaradi opozoril iz Evropske unije treba zadeve urediti tako, da ne bo prihajalo do konflikta interesov. Posebej moramo opozoriti, da recimo v letu 2006 je bila navzven taka formalna, dokazljiva neodvisnost zagovornice že v tem, da je poročilo zagovornice enakosti podpisala direktorica Urada za enake možnosti. Urad, pa se ve, kako je vključen, in zagovornica je v sistemu postavljena kot visoka položajna uradnica, ki naj bi sicer imela zagotovljeno neodvisnost, je pa vendarle podrejena, kot rečeno, direktorici Urada. To je, posebej poudarjam, v nasprotju z zahtevami 13. člena tako imenovane rasne direktive Evropske unije, ki kot rečeno, zahteva neodvisnost organa, ki izvaja naloge na podlagi te direktive. Gre torej za to, da bi morali zagotavljati personalno, organizacijsko, funkcionalno in finančno neodvisnost. Večina vsebinskih problemov, na katere se je nanašalo poročilo za leto 2006, ne odstopa od zadev iz preteklih let. Tisto, na kar je bilo pa posebej opozorjeno za leto 2006, pa je bila dolgotrajnost obravnav. In sedaj dovolite, ker ste poročilo zagovornice za leto 2007 dobili v gradivu in ker sem prepričana, da ste ga natančno prebrali, naj vseeno samo nekaj osnovnih reči povem. Poročilo je sestavljeno iz treh delov. V prvem delu so predstavljeni statistični podatki o številu obravnavanih primerov, teh je bilo 47. Potem so predstavljeni posamezni nekateri konkretni obravnavani primeri. In tretji del predstavlja obrazec, s katerim zagovornica skuša olajšati prijavljanje primerov, s katerimi se posamezniki in posameznice obračajo nanje. Ko gre za primer domnevne kršitve prepovedi diskriminacije, po zakonu so sicer določeni skupni temelji za določanje položaja žensk in ustvarjanje enakih možnosti in žensk na političnem, ekonomskem, socialnem, vzgojno-izobraževalnem ter na drugih področjih družbenega življenja pa je vendarle mogoče ob tem poročilu zaznati, da ni mogoče natančno ločevati in iz poročila ni natančno razvidno, kako se giblje tisti del primerov, ki jih je zagovornica obravnavala na podlagi zakona o enakih možnostih žensk in moških, in tistih primerov, ki jih je obravnavala na podlagi zakona o uresničevanju načela enake obravnave. To so mogoče slabosti, ki jih je mogoče tudi ob tem poročilu zaznati, celo v naslovu, ker je bilo, ko smo uveljavljali zahtevo za obravnavo te točke na plenarnem zasedanju, treba posebej pojasnjevati, ker je bilo v naslovu poročila samo zapisano, da je to poročilo zagovornice. Treba je torej znova poudariti, da je varuhinja človekovih pravic tudi ob tem poročilu opozorila na dolgotrajno obravnavo zadev predvsem ob tistih primerih, ki predstavljajo kršitev rasne oziroma etnične diskriminacije. To so pravzaprav tiste kršitve, ki jih je Slovenija dolžna obravnavati tudi kot mednarodno obveznost in ki nam nalaga imeti specializirani organ za nadzor nad diskriminacijo te vrste. Kakor vemo, ta dva primera zatrjevane diskriminacije še nista doživela epiloga. Hkrati moramo povedati tudi, da je razpis za novo zagovornico ali zagovornika v teku. V zvezi s temi primeri, ki smo jih zaznali v letu 2007, bi bilo posebej treba razmisliti o razmerju med inšpekcijo in zagovornico, kar je iz konkretne navedbe primera mogoče razbrati. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Gospa Potrata, kar ostanite za govornico, kajti prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin, vi pa ste prvi. Izvolite.
Hvala za besedo. Naj v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov omenim še nekatere pripombe, ki jih je mogoče izreči ob poročilu zagovornice za leto 2007. Čeprav ni naša poslanska skupina dala pobude za obravnavo tega poročila na plenarnem zasedanju, se nam zdi prav, da ga obravnavamo predvsem zaradi tega, ker smo zastonj opozarjali na sistemsko neustrezno postavitev inštituta zagovornice enakosti spolov in enake, nediskriminatorne obravnave na podlagi vseh drugih osebnih okoliščin. Opozorilo Komisije Evropske unije, da je dosedanja rešitev neustrezna, je mogoče sicer sprejeti kot iskanje dobrih rešitev ne samo v Sloveniji, ampak tudi v drugih članicah Evropske unije, ker lahko šele praksa pokaže, ali so posamezne institucije, ki se na novo vpeljujejo, res ustrezno zastavljene ali ne. Ampak glede na to, da smo pred tem imeli že ustanovljen nek poseben inštitut, ki mu je zagotovljena višja stopnja neodvisnosti - mislimo seveda na informacijsko pooblaščenko -, smo v Poslanski skupini Socialnih demokratov menili, da bi bilo mogoče institucijo zagovornice urediti na podoben način, kot je urejena ta institucija, o kateri sem ravnokar govorila. To smo skušali doseči v okviru obravnave zakona o načelu enake obravnave tako na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, ki je novelo zakona obravnavala kot zainteresirano delovno telo, kot na matičnem delovnem telesu. Opozarjam, da nam tega ni uspelo urediti. Glede na to, kakšno funkcijo bi zagovornica morala imeti, da recimo zagovornica res samo mnenje lahko piše, da je včasih v začaranem krogu - inšpekcija, zagovornica in spet inšpekcija in od inšpekcije spet zagovornica, bi bilo treba razmisliti tako o obsegu pristojnosti kot, posebej poudarjam, zagotavljanju personalne, organizacijske, finančne in funkcijske neodvisnosti tega inštituta. Mi od tega ne odstopamo in menimo, da je mogoče tudi pričakovati vnovično opozorilo komisije Evropske unije in da bo tako potrebno v zakonu inštitucijo zagovorništva drugače urediti. Sicer pa menimo, da bi bilo seveda treba tudi razmisliti o okrepitvi te inštitucije, ker nismo sicer prepričani, da je mogoče samo z eno uradnico zagotoviti dobro in hitro reševanje vloženih primerov, ob tem pa ostaja ob strani popolnoma vnemar tista funkcija, ki bi jo zagovornica tudi morala imeti in za katero je, posebej poudarjam, odgovoren tudi Državni zbor, da poskrbi za take rešitve, po katerih bi bila tudi promocijska vloga nediskriminatornega ravnanja tako državnih inštitucij kot lokalnih, pa tudi v zasebnem sektorju, da bi bilo teh diskriminatornih ravnanj v prihodnje čim manj. Zdaj je žal ta promocijska in preventivna vloga zagovornice enakih možnosti popolnoma ali skoraj popolnoma umanjkala. Hvala. Mislim pa, da je popolnoma jasno, da bomo podprli priporočilo, ki ga komisija predlaga v sprejem Državnemu zboru. Hvala.
Hvala. Gospod Gulič bo predstavil stališče Poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Cenjene kolegice in kolegi! V Liberalni demokraciji Slovenije bomo poročilo o delu zagovornice podprli in v bistvu se bom ustavil samo ob poročilu, ne ob vsem tistem, kar poročilo na vsebinski ravni prinaša. Vidi se, da je zadeva v Sloveniji še vedno zelo problematična ravno zaradi tega formalnega obstoja pa vsebinske nemoči, ki jo ima sicer zagovornica enakih možnosti. V uvodnih pojasnilih zagovornica v skladu z novo ureditvijo še vedno deluje pri Uradu za enake možnosti. Pozitivno je prav gotovo, da se je njen položaj okrepil, vendar pa še vedno nima dovolj moči. Je sicer neodvisna in samostojna, vendar več kot kakšnega mnenja pravzaprav ne more dati. Iz poročila je razvidno marsikaj, kar bi nas lahko in bi nas moralo v Sloveniji skrbeti, zaskrbeti. Zato menim, da je poročilo dobro, dobro zapisano, pregledno in jasno. Ob tem se pa da razbrati, da je ta mreža ali pa da je senzorjev, ki bi zaznavali to problematiko, v Sloveniji zelo malo ali pa so neobčutljivi. To se da videti iz statističnega prikaza in tudi iz poročanja o posameznih primerih, kjer je jasno, da pravzaprav mora prihajati do kar močnih ali pa hudih problemov, da se ljudje odzovejo in poiščejo zagovornico in tudi rešitve. Pregled posameznih primerov kaže tudi na to, da imamo v Sloveniji še vedno največ problemov v zvezi z enakostjo pri delovnih razmerjih, pri dostopu do dobrin in storitev, da so zelo problematična družinska razmerja, kar bi si veljalo zapomniti. Se pravi, da problemi so znotraj družin, tistih, ki razpadajo, toliko bolj, da so težave pri izobraževanju in še kje. Poročilo o delu zagovornice za leto 2007 bomo v Liberalni demokraciji Slovenije podprli in upoštevali predvsem pri sprejemanju zakonodaje tisto, na kar nas zagovornica opozarja skozi vsa ta leta in se v bistvu prepočasi ali pa slabo spreminja. Hvala lepa.
Hvala. Gospa Marjetka Uhan bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni vsi, ki spremljate sejo! V obravnavi imamo poročilo o delu zagovornice za preteklo leto. Zagovornica enakih možnosti žensk in moških ter načela enakosti je v okviru Urada za enake možnosti pristojna za obravnavo primerov domnevnih kršitev, ki so povezane z diskriminacijo. Njeno delo zajema tako ugotavljanje kršitev prepovedi diskriminacije kot tudi dajanje splošnih informacij, nasvetov ter priporočil. Potrebno je poudariti, da je zagovornica pri svojem delu neodvisna in samostojna, je pa res, da nima pooblastil za izvajanje preiskovalnih dejanj. Primere obravnava na podlagi podatkov, ki jih posredujejo vpleteni, tisti, ki naj bi bili žrtve diskriminacije, kot dokazov domnevnih kršiteljev. Bolj kot gašenje požara, ugotavljanje dejanskega stanja je po mnenju Nove Slovenije pomembno, da se ljudi osvešča, da je diskriminacija nedopustna, da je potrebno ljudi izobraževati, informirati, jih vzgajati, da ne bi prihajalo do tovrstnih kaznivih dejanj. Ravno zato je velikega pomena in pohvalno delo zagovornice, ki ga posveča prepoznavanju diskriminacije ter ozaveščanju ljudi o diskriminaciji, njenih učinkih ter seveda preprečevanju le-teh. Žrtve morajo vedeti, da se lahko nanje obrnejo in da bodo dobile nasvet kako ravnati, kam se obrniti za pomoč in tako dalje. Od obravnavanih primerov je največ kršitev povezanih z diskriminacijo zaradi spola. Zlasti je to izraženo na področju zaposlovanja in delovnih razmerij. Lahko pa sklepamo, da to še zdaleč niso edina področja, na katerih se posamezniki ali skupine soočajo z diskriminacijo. Prav tako je potrebno vedeti, da je verjetno kar nekaj diskriminacije prikrite, ker se žrtve o njej ne upajo govoriti, ker se bojijo da bi izgubile na primer: službo, stanovanje, da bi bile še bolj ogrožene kot sicer. Kako bi si sicer razlagali še vedno grožnje delavkam, ki bi želele zaradi majhnega otroka delati krajši čas, pa jim delodajalec zagrozi s knjižico ali pa delajo nadure, pa niso za to nič več plačane, kljub temu, da je zakonodaja jasna, pa tudi Kazenski zakonik in tako dalje. Ljudje še vedno premalo poznajo inštitut zagovornice in tudi znake diskriminacije same. Žal se veliko žrtev še vedno sooča s strahom, kaj se bo zgodilo, če dejanje prijavijo, zato molčijo. Je pa tudi res, da prihaja tudi do zlorab tega inštituta, da mnogi poznajo samo pravice, ne pa dolžnosti, da tudi pri obravnavanih primerih zagovornice ni vedno bilo prepoznavnih kršitev diskriminacije. Vsekakor pa moramo reči v Novi Sloveniji, da je vsakršna diskriminacija nedopustna. Napad na človekovo dostojanstvo se ne more tolerirati. Takšna dejanja bi morala biti ne le opažena, obravnavana, ampak tudi primerno kaznovana. Zagovornica s svojim delovanjem vsekakor pripomore k ozaveščanju ljudi ter upamo, da posledično tudi k zmanjševanju dejanj povezanih z diskriminacijo, zato bomo v poslanski skupini poročilo podprli.
Hvala. Gospod Stanislav Brenčič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo pozorno proučili poročilo zagovornice, in to v vseh treh delih. Ob razumevanju poročila in rezultatov dela zagovornice je potrebno upoštevati opozorilo v uvodu poročila, da zagovornica v nasprotju z inšpektorji nima pooblastila za izvajanje preiskovalnih dejanj. Zato mora primere obravnavati na podlagi podatkov in informacij prizadetih oziroma vpletenih v posamezne primere, kar gotovo postavlja ta institut v položaj, da velikokrat ne more ugotoviti dejanskega stanja in tudi ne podati mnenja. Pohvalno je, da je zagovornica oblikovala prizadetim v pomoč ustrezen obrazec za prijavo diskriminacij. Še posebej pa se nam zdi pomembno in pohvalna vloga zagovornice pri nudenju pravnih nasvetov, priporočil prizadetim v zvezi z diskriminacijo, kar je omogočila navsezadnje tudi novela zakona, ki je bila sprejeta lani julija. Po našem mnenju je s tem poudarjena in omogočena ena od bistvenih nalog v vlogi zagovornice, to je njena preventivna vloga skozi svetovanje, kako preprečiti ali prekiniti nedopustno dejanje oziroma ravnanje. Zaskrbljujoče je, da je klub zakonodaji o enakih možnostih in določbam v delovnopravni zakonodaji še vedno polovica, torej največ pobud povezanih z diskriminacijo v zvezi z delovnimi razmerji. Res je, da je kar v trinajstih primerih od skupno 47 podano mnenje, da ni bilo diskriminacije, pa je gotovo mogoče tako stanje oceniti kot slabo. Pri tem je potrebno upoštevati še podatek, da tudi izmed teh trinajstih primerov kar v sedmih primerih ni mogoče trditi oziroma izključiti, da diskriminacije ni bilo. Še posebej ob dejstvu, da vsi primeri gotovo niso prišli v roke oziroma na mizo v obravnavo zagovornici iz takih ali drugačnih razlogov. Za nas je nesprejemljiv razlog gotovo strah, da bi zaradi prijave prizadeti utrpel še večje pritisk ali celi izgubo dela in si zato ne upa podati prijave. To se v socialni in pravni državi, kakršna naj bi bila Slovenija, ne bi smelo dogajati. Upamo, da se bo z zadnjo spremembo Zakona o delovnih razmerjih, ki je med prepovedana dejanja vključila tudi prepoved psihičnega nasilja na delovnem mestu, lažje ugotavljalo in odpravljalo tovrstna diskriminatorna dejanja. V Republiki Sloveniji, ki naj bi veljala za zgledno državo, je po mnenju Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke potrebno čim prej spreti in urediti sistem zbiranja podatkov za ogrožene skupine v družbi in posvetiti več pozornosti za bolj zdržno stanje in počutje vse številčnejših priseljencev, ki so v bistvu ekonomski migranti in jih žal v praksi vse preveč obravnavamo kot potrošniško blago. Vsekakor pa bo potrebno za bolj učinkovito delo zagovornice razmisliti o bolj neodvisni in samostojni zagovornici kot institutu. Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke bo poročilo zagovornice podprla kot dobro. Hvala.
Hvala. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 14 uri z vprašanji poslank in poslancev predsedniku Vlade.
Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Nadaljujemo sejo zbora, in sicer prehajamo na nadaljevanje prekinjene 1. točke dnevnega reda - vprašanja poslank in poslancev. V okviru te točke bo na štiri poslanska vprašanja poslancev opozicije in poslanca vladajoče koalicije odgovarjal predsednik Vlade gospod Janez Janša. Poslanci imajo za postavitev vprašanja na voljo 3 minute, predsednik Vlade odgovori na vprašanje v največ 5 minutah. Poslanec, ki ne bo zadovoljen z odgovorom, lahko zahteva dopolnitev odgovora, ne more pa postaviti dodatnega vprašanja. Obrazložitev zahteve za dopolnitev odgovora poslanec postavi v 2 minutah, dopolnitev odgovora pa sme trajati največ 3 minute. Poslanec, ki je postavil vprašanje, lahko zahteva, da se opravi razprava o odgovoru predsednika Vlade, o čemer odloča Državni zbor brez razprave. Prvi bo poslansko vprašanje postavil gospod Srečko Prijatelj. Izvolite, imate besedo.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Spoštovani predsednik Vlade, spoštovani ministri! Predsednika Vlade Republike Slovenije želim vprašati: Zakaj je Vlada Republike Slovenije v maju mesecu dejansko spremenila odnos do Krasa in nekako tudi, moram poudariti, zaščitno reagirala in skoraj celoten Kras uvrstila znotraj Nature 2000? Seveda to pomeni na nek način zaščito pred posesivno pozidavo, vendar pa povzroča vrsto problemov. In če to primerjamo z Italijo, bi to pomenilo kar skoraj 70% strožje kriterije, ki smo jih zavzeli mi, kot pa jih imajo sosedje. Pri tem se samo po sebi postavlja vprašanje, ali bodo morali vsi investitorji, ki bodo tam delali, zaprositi za celostno presojo vplivov na okolje, in kakšen odnos bo imela Vlada do drugih, ki prosijo za restriktivne posege v prostor. Eno takih podjetij je državno podjetje Elektro Primorska, ki je že zaprosilo za postavitev vetrnih elektrarn, in samo po sebi se postavlja tudi vprašanje, kaj bo s plinovodom. Vemo, da je italijanska stran že potrdila tako imenovano sekundarno izgradnjo plinovoda, pa tudi plinovod, ki naj bi potekal po strateški točki, prečka Primorsko in gre tudi čez večji del Primorske. Zato spoštovanega predsednika Vlade sprašujem: Kaj bo Vlada naredila takrat, ko bo postavljena pred dejstva oziroma v nekaterih primerih je že, in ali bomo tu kršili tudi določila, ki smo si jih sami zastavili kot kritično točko za spoštovanje zaščite krajine? Natura 2000 je pač akt in brez soglasij občin sprejet akt, ki je bil s širitvijo nekako tudi požegnan na Vladi. Zanima me: Zakaj se je na nek način tudi zaobšel ta zakon o lokalni samoupravi? Ni malo županov, ki so bili slabe volje, da je Vlada, poudarjam, dobronamerno, verjamem, zaščitniško do tega, kar se dogaja, vemo, da se dogajajo posesivni nakupi tudi s strani tujcev na Krasu, pa vendarle nekako bi moralo to bolj transparentno in usklajeno biti sprejeto tudi v interesu vseh občin. Za odgovor se vnaprej zahvaljujem. Hvala.
Hvala. Gospod predsednik, izvolite.
Hvala lepa. Vlada ni naredila tega, ker je bilo sugerirano v vprašanju, se pravi ni razširila območje Nature 2000 na celoten Kras. Na območju Krasa je edino zavarovano območje, ki ga je razglasila država, Regijski park Škocjanske jame. V kolikor so zavarovana še druga območja, so zavarovana z občinskimi odloki. Dogajalo se je nekaj drugega. Junija 2007 je prišel opomin Evropske komisije zaradi neizpolnjevanja nekaterih obveznosti v skladu z Evropsko direktivo o varovanju ptic. Vlada je potem v odgovoru na ta opomin, ki ga je poslala Evropski komisiji avgusta leta 2000, navedla, da bo nekatera območja dopolnila. V skladu s tem je bil potem sestanek z župani, se pravi komunikacija z lokalnimi skupnostmi, in sicer bila sta dva sestanka 1. avgusta in tudi 16. avgusta leta 2007, se pravi še prej, preden je formalni odgovor romal v Bruselj. In na podlagi te obljube, da bomo ta problem, vezan na neizpolnjevanje direktive o pticah, reševali, tudi niso bila zamrznjena sredstva iz evropskih skladov, ki jih uporabljamo na tem območju. Če tega odgovora ne bi bilo, bi bila seveda ta sredstva zamrznjena in financiranje nekaterih projektov onemogočeno. V skladu z obljubo Evropske komisije je v pripravi strokoven predlog, ki ni bil še sprejet, ko bo pripravljen, bo posredovan v mnenje občinam in šele na tej podlagi bo izoblikovana dokončna rešitev. Ko gre za presojo vplivov ali škodljivih vplivov posegov v prostor, je ravnanje pač takšno, da na teh območjih, kjer zaradi različnih razlogov, v tem primeru zaradi izvajanja te direktive Evropske unije o pticah, lahko pričakujemo škodljiv vpliv ob takšnih ali drugačnih posegih, potrebujemo študijo, ki pač ugotovi, ali določen obseg predstavlja takšen vpliv ali ne. Šele na podlagi takšne študije se je potem možno odločiti, kar seveda ne pomeni, da so vsakršni posegi v prostor prepovedani. Prepovedani so tisti posegi, ki bi imeli izrazit škodljiv vpliv. Realizacija ali pa spoštovanje, v tem primeru ne Nature 2000, ampak te evropske direktive o zaščiti nekaterih vrst živali, tem primeru ptic, ne zahteva prepovedi gradnje ali kakršnihkoli drugih infrastrukturnih posegov, zahteva pa bolj previdno ravnanje z našim prostorom, kar je najprej v našem interesu in šele potem je to vprašanje evropske direktive. Glede pozidav oziroma teh spornih primerov, na kar verjetno mislite v drugem delu vprašanja, tukaj ne gre na prvem mestu za državno pristojnost, ampak za občinsko. V tem konkretnem primeru so problem prostorski akti občine Sežana, ki so stari in bi jih bilo treba spremeniti. To je bil tudi nasvet Ministrstva za okolje in prostor tej matični občini. Občina se ni lotila priprave novega akta, ampak je zahtevala dopolnitev starega. Glede na to, kolikor vem, to ne izpolnjuje pogojev, bo to zavrnjeno, tako da tukaj na tej točki ne bo prišlo do realizacije te bojazni, kako se bo cel Kras pozidal in tako naprej. Ne gre za neko kontradiktornost v teh ravnanjih, ampak za poskus, da nadaljujemo z razvojem, vendar, da ščitimo tudi okolje, kar je interes povsod, ne samo na Krasu.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani predsednik! Če sem prav razumel predsednika Vlade, ne bo potrebno za vsako individualno gradnjo zaprositi s strani investitorja za celostno presojo. In to je seveda tisto vprašanje, ki zanima bistveno Primorke in Primorce. In v drugem kontekstu sem spraševal tudi to. Poglejte, Vlada mnogo obljublja na teh zaščitenih območjih ljudem, ki tam živijo. Življenje znotraj zaščitenega območja je dostikrat moteno in težje se odločamo oziroma se pridobijo gradbena dovoljenja, posegi v prostor, tudi sama košnja ali pa že sečnja drv je v bistvu že omejena z nekimi inšpekcijami in Vlada tukaj je obljubljala in obljublja neka nadomestila, tudi finančna, vendar ko pride do tega, da bi se moralo to izplačati, to niti približno ni tako, kot je bilo obljubljeno. In Primorke in Primorce zanima, kajti jaz cenim vsakega, ki se odloči, da bo individualno rešil svoj stanovanjski problem, ali bodo zaradi tega, ker je Vlada spoštovala neko odredbo, vi temu pravice odredba, jaz v Uradnem listu vidim to kot širitev Nature 2000, seveda trdite, da bo tu življenje normalno. Jaz bi želel vendarle, da jasno povemo. In glede plinovoda tudi nismo nič rekli. Plinovod je tisti, ki bo drastično posegel v prostor in tudi vetrne elektrarne, ki so že izražene z jasnim namenom, da se bodo tu gradile, imajo svoja soglasja. In to so državna podjetja, ki so pridobila ta soglasja znotraj veljavne Nature 2000. Prosil bi predsednika vlade, če mi tudi o tem odgovori. To sem tudi najavil v pisnem delu vprašanja. Dejstvo je, da se nekatere kršitve že lahko dokažejo.
Hvala. Gospod predsednik, izvolite.
Če obstajajo kršitve, potem jih je treba prijaviti, dokazati in sankcionirati. To, da je neko območje v obsegu oziroma zemljevid Nature 2000, še ne pomeni, da tam niso možni nobeni posegi v prostor. To pomeni samo to, da je tam potrebno spoštovati strožje kriterije. Območje Nature 2000, kot je sedaj, je bilo določeno v prejšnjem mandatu. Ali je preveliko ali je premajhno, so tukaj zelo različna mnenja tako med prebivalstvom kot med stroko. Ta novelacija oziroma to dopolnjevanje, o katerem sedaj govoriva se ni zgodilo. Gre za pripravo strokovnega predloga, ki bo šel v razpravo in v mnenje občinam in šele ne tej podlagi bo odločeno, ali in s kakšnim delom Krasa se to območje Natura 2000 dopolni ali ne dopolni. Tukaj ni bilo še nič storjenega. Tudi ko gre za stanovanjsko gradnjo, osnovni problem tukaj ni Natura 2000 ali direktiva o pticah EU, tukaj je osnovni problem prostorsko planiranje. V tem konkretnem primeru gre za prostorske akte občine Sežana, ki so stari, še iz časa Jugoslavije, kot sem prebral v tem gradivu in, ki jih je treba dopolniti oziroma sprejeti nove. In v skladu s tem se bo rešilo tudi vprašanje zaokroževanja naselij, možnosti gradnje in izpolnjevanje kriterijev.
Hvala. Naslednji bo poslansko vprašanje premierju postavil gospod Školč.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani predsednik vlade! V napovedi vprašanja sem zapisal, da vas bom vprašal, kako ocenjujete stanje pravne države v Republiki Sloveniji, glede na to, da se prvikrat v zgodovini srečujemo s splošno sodniško stavko, da tožilstvo izvaja aktivnosti, katere večina pravne stroke postavlja pod vprašaj, da predstavniki izvršilne veje oblasti komentirajo odločitve sodnikov in nenazadnje, da prav tu v Državnem zboru s strani poslancev vaše stranke slišimo pozive k aretaciji poslancev, od predsednika Državnega zbora pa k temu, da je potrebno namesto sodišč izvajati voljo ljudstva. Koncept pravne države namreč predpostavlja to, da vse veje oblasti, predvsem pa izvršilna, razumejo zakon kot tisti, ki ščiti pravice vseh, ki jih postavlja pod enake pred zakonom, ki sili, bom rekel parlament pa tudi Vlado in druge institucije v to, da se med seboj "rešpektirajo", da, bom rekel, spoštujejo delitev oblasti. V tej vaši eri, po zadnjih volitvah pa smo priča temu, da za različne institucije sistema, ki jih predvideva ustava, vi ne najdete dobrih besed vsakič, ko vam nastavijo neko ogledalo. Tako ste imeli pravo gonjo proti varuhu človekovih pravic, ko je zahteval, da se določene stvari uredijo. Tako ste metali v koš odločitve Računskega sodišča, ko so se ugotovile različne kršitve za porabo denarja. Tako ste razglasili praktično za neverodostojno osebo, ki varuje dostop do informacij javnega značaja. In tako si cel mandat prizadevate za ukinitev protikorupcijske komisije, kajti vsakič, ko pride do nekega načelnega mnenja, se izkaže, da imate s predstojnikom te komisije neke osebne račune, ne berete pa odločitev, ki terjajo ukrepanje. To seveda pelje k eroziji pravne države in k temu, da ljudje ne zaupajo v sistem [[...]] [[Znak za konec razprave.]] [[...]] Kaj menite o vsem tem in kaj boste storili s tistimi ljudmi, ki so v vaši ekipi in ki prispevajo veliko k eroziji razumevanja pravne države?
Hvala. Gospod predsednik, izvolite.
Hvala lepa za vprašanje. Najprej naj rečem, da jaz nimam z nikomer kakšnih osebnih računov, še posebej ne s temi, ki so bili tukaj našteti. Bojim pa se, da ima poslanec, ki to sprašuje, že dvajset let neke osebne račune z mano, ker vedno postavlja vprašanja na osebni ravni. Kar se tiče sodniške stavke, gre tukaj za preprosto dejstvo, da plače sodnikov v Sloveniji še nikoli niso bile tako visoke, kot so danes, in da sodniki v Sloveniji še nikoli niso stavkali. Se pravi, stavkajo v trenutku, ko imajo najvišjo plačo v zgodovini. Ali so dovolj visoke ali ne, jaz ne vem, vem pa, da so bile doslej nižje in da nikoli doslej niso stavkali. Tudi še nikoli v Sloveniji ni bilo toliko sodnikov zaposlenih, kot jih je danes, kljub temu, da imamo 2 milijona prebivalcev že dolgo. Ampak se tudi v to ne spuščam. Odločno pa nasprotujem tezi, da se ne sme komentirati dokončanih postopkov katere koli veje oblasti. To, da se ne sme komentirati sodnih postopkov, ki so dokončani, ki se jih ne da vrniti nazaj, ko se ne da več vplivati na mnenje tistega, ki odloča, to je razprava, ki smo jo v Sloveniji dokončali, vodili in dokončali pred dvajsetimi leti. Takrat je bilo tudi rečeno, da se ne sme komentirati sodbe sodišč, čeprav so bili postopki sporni, so nekateri isti ljudje, ki danes to trdijo, so to trdili tudi takrat in jih je stroka popolnoma povozila. Eno je komentirati postopek, ko je še v teku, ko se ne ve, kakšen bo rezultat, ko morajo ljudje še odločiti, in to ne velja samo za sodno vejo oblasti, to velja ali pa samo za sodišče, to velja tudi za tožilstvo. Poslanec je v istem vprašanju, ko je protestiral proti tako imenovanemu komentiranju ali pa vpletanju v delo sodišč ali pa sodnikov, sam komentiral delo tožilstev, postopkov, ki še tečejo. Ta konkretni primer, ki je zdaj na mizi, je pač takšen, da postopek v svoji vsebini še ni zaključen, pelje ga tožilstvo. In vsak dan lahko preberemo silne pritiske na tožilstvo in na policijo, ki pelje te postopke, z očitnim namenom, da bi se nekdo prestrašil in da bi s tem končal, čeprav se ne ve, kako bo na koncu presojeno. Naj se pa ne bi smelo komentirati postopka, ki je dokončen, zaključen in ki je bil v bistvu stvar trenutne odločitve. To je postopka, ko je preiskovalni sodnik odločil, ali se izvede hišna preiskava ali ne. Sodnik se je odločil in se je odločil negativno. Zoper to ni pritožbe, ta zadeva je nepovratna. Tudi, če bi danes kdo odločal drugače, se ne da narediti hišne preiskave pred desetimi dnevi, tisti denar je bil že pospravljen pa akti in tako dalje - če je obstajal. Torej, stvar je bila dokončana in da se to ne sme komentirati, to pa prvič slišim. Meni se zdi to sporen postopek in bom to vedno povedal. To, da nekdo odloča v procesni zadevi o nekom, s katerim je delal prej v službi, ali v istem oddelku, ali pa v skupini, ali pa v komisiji, je zame sporno. To je zame sporno in bom to vedno povedal. Tudi to, da nekdo, ki je še državni tožilec, sedi nekje z osumljencem, češ da bo čez dva dni postal odvetnik, je zame sporno. Jaz nisem sodnik in ne morem presojati, ali je to kaznivo ali ni kaznivo, ampak je sporno. In ne bom nikoli pristal na tezo, ki se je skušala uveljaviti v prejšnjem mandatu, izrekla pa jo je prejšnja generalna državna tožilka, ko je dejala, da "vsaka velika svinjarija še ni kaznivo dejanje". Ja, kaj pa je kaznivo dejanje, če ni "velika svinjarija"? Ali je potem samo majhna? Torej, družba ščiti državljane pred "velikimi svinjarijami" tako, da jih preganja. Te delitve ni. Te delitve so samo takrat, kadar se skuša zaščiti kakšne politične prijatelje.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite, gospod Školč.
Hvala lepa. Gospod premier me seveda ni presenetil, tudi sam sem, tega se bo verjetno spomnil, že leta 1988 komentiral nedokončane postopke pred vojaškim sodiščem. S tega vidika ni nobenih težav. Težave so v tem, da se je izgradil nek pravni sistem in da vsak komentar ni samo komentar, ampak je lahko tudi preseganje pooblastil. Vi verjetno poznate kakšno od sodb Evropskega sodišča za človekove pravice, ki se je opredeljevalo v podobnih primerih, ko so tožilci, državni uradniki, ne vem, če je šlo tudi za kakšnega ministra, na tak način komentirali odločitve sodnih organov. Naj vas spomnim, recimo, na zelo znan primer, ta "case" Libemont proti Franciji, kjer se je v podobni situaciji, kot se je znašel gospod Mate, Evropsko sodišče za človekove pravice odločilo, da je bil kršen 6. člen Konvencije o človekovih pravicah. Jaz upam, da te stvari poznate in upam, da boste razumeli, da je Mate posegel v neko konvencijo, ki ravno tako velja in ki ščiti ljudi pred politično močjo oblastnikov. Tisto, gospod premier, kar je problem med nama, če to že želite, je to, da vi razumete oblast kot absolutno, da vi razumete svojo zmago, relativno sicer, na volitvah kot opravičilo, da lahko posegate v te veje oblasti. Sprašujem vas: Kaj boste storili - glede na, recimo, ta primer pred Evropskim sodiščem - z gospodom Matejem?
Hvala. Gospod predsednik, izvolite.
Ne vem sicer, če je ta primer sedaj dobro povzet, ampak po tem, kar je bilo slišano, nima to nikakršne zveze. Minister je tukaj komentiral nek postopek, ki je bil dokončan. Ni mogel vplivati na izid tega postopka, ker je bil dokončan nepovratno. In tako kot lahko vi poveste svoje mnenje o nekom, lahko tudi jaz povem svoje mnenje o nekom. Bil bi velik problem, če bi minister komentiral postopek, ki teče in še ni zaključen, ker to bi bil pritisk na tiste, ki odločajo. Če pa komentiramo zadevo, ki je dokončno oziroma pravnomočno zaključena, pa ne moremo stvari za nazaj spremeniti in to je popolnoma jasno. Če bi bili vi tako načelni in striktni pri tem, potem bi morali uporabiti vsa enaka merila, ko gre za komentiranje postopkov tožilstva. Tukaj je celotna opozicija, ves medijski korpus in del tako imenovane stroke razglasil neke postopke tožilstva in policije za spore, nekateri so rekli celo nezakonite, nekateri so rekli celo neustavne. Ja kdo pa lahko o tem presoja v tej državi? Kdo lahko o tem presoja? Menda ne nekdo, ki si lasti to pravico. Še posebej, ker se bo pokazalo, na koncu bo o vsem tem odločalo sodišče in videlo se bo, ali so bili ti postopki dobri ali niso bili dobri. Videlo se bo tudi, verjetno, ali je kdo tukaj naredil napako ali ne. Vendar mi teh organov nimamo zato, da bodo ščitili kriminalce. Mi imamo te organe zato, da bodo kriminalce preganjali in da bodo ščitili državljanke in državljane. Kje pa so pravice tistih, ki so bili tukaj domnevno okradeni ali pa oškodovani? Na to se pa popolnoma pozablja. Velik hrup, razne civilne iniciative, vse zato, ker naj bi nekomu, ki je bil še tožilec in se je sestajal z osumljencem, nadeli lisice. To je sedaj glavni problem. Kaj pa sam razlog, zaradi katerega se je to zgodilo? Ali je možno ali je dejansko možno, da imamo pri nas ljudi, ki delajo v tožilstvu, v sodstvu, zastopajo nekoga ali pa sodijo o nekom ali ga tožijo, naslednji dan ga pa zastopajo? Imamo takšne primere, imamo sodnika Šubica, ki je pozabil napisati sodbo pri Elanu in je danes odvetnik. Imamo tožilca Železnika, ki imel 160 nerešenih spisov v omari in je danes odvetnik. Imamo gospoda Penka, ki je bil državni tožilec in je danes odvetnik. Dela naprej isto, kar je prej počel, samo vprašanje, če na drugi strani.
Hvala. Gospod Škoč, imate proceduralni predlog. Izvolite.
Gospod predsednik, spoštovani kolegi, kolegice! Če nas boste želeli osrečiti s kakšno izredno sejo, predlagam, da na to izredno sejo uvrstiti tudi razpravo o tem odgovoru. Bo namreč zelo pomembna in zelo zanimiva. Točno za to gre, o čemer je govoril v drugem delu predsednik Vlade. Ampak, kdo je kriminalec, gospod Janša, ne odločate vi, kot ste tu rekli, ampak sodišče. In tisto kar zagotavlja konvencija o človekovih pravicah in tudi naša ustava, je, da ima vsakdo pravico do poštenega sojenja. In če predsednik Vlade in ministri opravičujejo površne postopke organov, ki jim načeljujejo, s tem, da lovijo kriminalce, potem pač ne razumejo, kaj hočejo sporočiti. Ponavljam, kdo je kriminalec, ne odloča gospod Pukšič, ne odloča gospod Cukjati, ki pač razume ljudstvo, in ne odločate vi in Mate. In to je sodba, o kateri govorim, in vam jo z veseljem tudi predam; upam, da si jo boste prebrali, je v več izvodih, in upam, da boste potegnili iz nje konsekvence. Tu gre za popolno nerazumevanje koncepta človekovih pravic. Brez tega si pa jaz težko predstavljam, da se o drugih stvareh lahko demokratično in razumno pogovarjamo.
Hvala. O predlogu poslanca, gospoda Školča, da Državni zbor opravi razpravo o odgovoru predsednika Vlade na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 11. julija 2008, v okviru glasovanj. Sedaj bo poslansko vprašanje predsedniku Vlade postavila mag. Majda Potrata. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana ministrica in ministri, spoštovani predsednik Vlade! Ko ste ob predložitvi rebalansa ocenjevali makroekonomske kazalnike, po katerih smo dosegli velik napredek, ste zatrdili [[navajam]] : "Nikoli doslej Slovenija v enako dolgem časovnem obdobju ni zabeležila niti približno tako ugodnih rezultatov. Pomembno pa je, da po napovedih lahko tudi v prihodnjih letih pričakujemo takšne stopnje rasti, ki bodo najmanj dvakrat višje od povprečja Evropske unije in Evropske monetarne unije." Vsi slovenski makroekonomisti sicer niso tako optimistični kot vaše napovedi. Tudi Jean-Claude Trichet je ob predstavitvi letnega poročila Evropske centralne banke napovedal, da se bo inflacija umirila šele prihodnje leto. Zato pa je veliko več zadovoljstva mogoče najti v publikaciji Slovenija danes, ki ste jo natisnili v 731.000 izvodih in jo poslali v slovenska gospodinjstva. In tam ste zapisali, da med najbolj razvite evropske države želimo zato [[navajam]] , "da bomo lahko vsem prebivalcem Slovenije zagotovili dostojno življenje in blaginjo," to je na 2. strani. Nato pa na 4. strani: "Želje po boljšem življenju rastejo hitreje od plač. Kljub temu da si lahko privoščimo več kakor pred tremi ali desetimi leti, radi govorimo, da živimo čedalje slabše. Je to res ali je zgolj spodbuda za to, da moramo biti še boljši?" No, to retorično vprašanje vidimo tisti, ki nimamo plašnic na očeh, drugače verjetno kot v koaliciji. Na Komisijo za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti pa se obračajo posamezniki in tudi skupine. To so predvsem tisti, ki iz svoje stiske ne vidijo rešitve ali pa ne morejo razumeti ukrepov, ki jim stanja ne izboljšujejo, ampak poslabšujejo. Naj navedem primer državljanke, ki je zaradi 5-evrske januarske mesečne uskladitve pokojnine presegla cenzus za upravičenost do višjega letnega dodatka. Uskladitev ji prinese 60 evrov v celem letu, razlika med višjim in nižjim dodatkom pa ji odnese 139 evrov. Zato vas, spoštovani gospod predsednik, sprašujem: Vladna ocena stanja v tej posebni publikaciji in interpretacija statističnih podatkov nas prepričujeta, da naj bi ljudem še nikoli ne šlo tako dobro kot zdaj. Večina ljudi pa v javnomnenjskih anketah zatrjuje, [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]da živi slabše. Kako pojasnjujete to očitno razliko? Hvala za odgovor.
Hvala. Gospod predsednik, izvolite.
Hvala za vprašanje. Ampak, glede na to, da nisem mogel odgovoriti na zadnje izvajanje prejšnjega spraševalca, gospoda Školča, naj povem, da jaz nikoli nisem imel problemov z razumevanjem demokracije, ločenosti vej oblasti in tudi ne s posledicami tega. Nikoli se nisem dal izvoliti za kakšno funkcijo v času, ko je bil gospod Školč v zaporu. In kar se tiče vprašanja gospe Potrata. Sem ji hvaležen za to vprašanje, ker je bilo veliko neresnic povedano o teh brošurah, ki jih je Vlada izdajala oziroma vladna služba za razvoj izdajala v času, ko smo izvajali reforme; tudi s sodelovanjem vseh, ki so sodelovali v Partnerstvu za razvoj, tudi Socialnih demokratov. Tukaj je brošura, ki smo jo najprej izdali z nagovorom vašega predsednika, tudi [[...]] [[Oglašanje v ozadju.]] [[...]]in v tej brošuri je Vlada najavila, katere reforme bo naredila, in je tudi obljubila, da bo na koncu tega obdobja sporočila državljankam in državljanom, kakšen bo rezultat tega reformnega paketa. Potem so bile izdane še brošure: Podjetna Slovenija, Prijazna in učinkovita javna uprava, Kako do manjše brezposelnosti, Kako do varne starosti in na koncu zadnja, kjer smo pač povzeli te rezultate. Problemi, ki jih imate s temi rezultati, je v tem, da je vse res in na to brošuro so bile te pripombe, da ni dobrih barv, da je izšlo v nepravem času, niti ene pripombe ni bilo, da kakšen od teh podatkov ne bi držal. To ni ocena stanja, to je poročilo o reformnem paketu, niti za enega od teh podatkov ni bilo rečeno, da ne drži. Vaš problem je, da je vse res, in vaš problem je tudi to, da je vaš predsednik, in za to mu gre izraziti priznanje, to priznal. Gospod Pahor je ob zadnjem sestanku Partnerstva za razvoj, ko smo delali tudi neko bilanco teh ukrepov, rekel naslednje: "Tudi zavoljo Partnerstva za razvoj je Slovenija s temi spremembami, ki so bile storjene v zadnjih letih, dosegla dobre uspehe, visoko gospodarsko rast, znižanje brezposelnosti" in tako naprej. To je pač dejstvo. Kar se tiče javnomnenjskih raziskav so te različne. Vprašali ste me, kako komentiram javnomnenjske raziskave. Jaz vseh ne morem, ker ne vem, katere mislite. Imam tukaj dve. Ena je zagotovo najbolj relevantna, to je Evrobarometer za lansko leto in Evrobarometer ugotavlja, da je 87% Slovencev zadovoljnih s svojim življenjem. Javno objavljen podatek Evrobarometra, ki se objavlja za vse države. Če vi bolj verjamete Politbarometru gospod Toša, ta ugotavlja v zadnji raziskavi oziroma v zadnji publikaciji Politbarometra z junija letošnjega leta, se pravi prejšnji mesec, da zadovoljstvo ljudi z materialnimi razmerami še ni bilo tako visoko. Nad 60%. To sta dve anketi, ki jih imam in ki jih lahko navedem. Verjamem, da je na kakšni spletni anketi ali pa v kakšni časopisni tudi drugačen podatek, in verjamem tudi, da lahko kdo, ki je ob teh ukrepih, kot ste tudi navajali konkreten podatek, z nekimi ukrepom, kjer se določijo cenzusi, padel v slabši položaj, vendar se je to dogajalo vedno. Tudi v prejšnjih mandatih in prihodnjih mandatih se bodo, še posebej ko se bodo za socialne transferje določali cenzusi in vedno, ko bo prišlo do sprememb, bo nekdo na robu in tem je treba posebej pomagati z ukrepi, ki se sprejmejo posebej, in to je ta Vlada vseskozi delala. Tudi za to kategorijo, ki ste jo pač navajali. Ni pa možno to posplošiti in to potem podkrepiti z javnomnenjskimi raziskavami kar tako. Evrobarometer in Politbarometer tega, kar ste dejali, ne potrjujeta.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite.
Hvala, gospod predsednik. Ne bom komentirala, kako ste zlorabili del odgovora za komentar k drugemu vprašanju. Tudi ne bom polemizirala z vami o vašem odnosu do medijev, saj ste mi najprej tiskane medije ponudili. No, javna televizija seveda o stvareh razmišlja in poročila drugače. Ampak varuhinja človekovih pravic svari pred razraščajočo se revščino. Strokovnjaki opozarjajo na najbolj ogrožene skupine. Tudi nevladne organizacije zaznavajo, da je revščina vseobsežnejša. Strmo, denimo, raste količina razdeljene hrane, higienskih pripomočkov in oblačil, ki jih razdelijo nevladne organizacije v pomoč. Sredi maja letos opravljena anketa je pokazala, da so inflacija in podražitve prizadele 72% in še nekaj ljudi. 44,4% ljudi meni, da živi slabše, da je njihov standard padel in samo 13,4%, da je standard boljši. Po julijski anketi pritrjuje vaši oceni, da se število revnih drastično zmanjšuje, 4,5% ljudi vprašanih in da je revnih le za vzorec, meni 5%. 54, skoraj 55% jih meni, da je revnih med nami čedalje več. Niso posamični primeri. Vse več je ljudi, ki se sprašujejo, kako zdržati do konca meseca in kako obstati. Zato se mi zdi, da bi tudi ukrepi, ki ste jih sprejemali v tem letu v obliki različnih bonbončkov, kot smo jim rekli v opoziciji, pri spreminjanju zakonodaje, potrjujejo, da vendarle tisto, kar govorite o 15% zmanjšani revščini, o ne vem kako zelo dobrih rezultatih, le ni vse tako natančno, kot to zagotavljate. Evrobarometer in drugi statistični podatki - prag revščine je za leto 2005 zadnji uradni podatek; in tudi po tistih podatkih smo [[....]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Hvala. Preden dam besedo naprej, naj pozdravim goste in sicer; parlamentarno delegacijo naše prijateljske države Črne gore, lep pozdrav v parlamentu! [[...]] [[Aplavz.]] [[...]] Gospod predsednik, izvolite, imate besedo.
Raziskave Evrobarometra, ki sem jo citiral, je iz jeseni lanskega leta in podatki so od takrat. To se da preveriti. Žal pa jaz nobene od anket, ki ste jih vi citirali, ne morem preveriti, ker niste za nobeno navedli, kdaj je bila izvedena, oziroma niste navedli, kdo jo je delal. Zame je to, da nekdo reče, imam anketo, kjer piše to in to. Prosim, da se navede vir in institucijo, ki je to delala, in ostale podatke, tako da na tej podlagi se seveda da potem stvari primerjati. Ampak to ni bistvo. Vidim, da je bistvo te razprave, ki ste jo odprli v tem, da sedaj skuša največja opozicijska stranka, ki je velik del tega mandata tvorno sodelovala, in to smo ji priznali, v Partnerstvu za razvoj, sedaj zanika rezultate, ki smo jih skupaj dosegli. Nekaj deset ključnih zakonov je bilo usklajenih znotraj Partnerstva za razvoj. Na tej podlagi smo izvedli nekatere reformne korake in ti zakoni so bili tukaj sprejeti z visokim soglasjem in so dali rezultate. Če sedaj pravite, da so ti rezultati slabi, potem je to tudi plod vašega dela. Mislim, da niso bili slabi in da smo lahko vsi veseli, da smo vsaj en določen del tega mandata, na podlagi ponudbe, ki jo je prvič v zgodovini neka vlada dala opoziciji, skupaj kreirali ključne reformne korake. Jaz sem prvič zdaj naletel na neko situacijo, ko nekdo kritizira tudi lastne uspehe in jih skuša izničiti.
Hvala. Imate proceduralni predlog? Izvolite.
Hvala. Na podlagi 246. člena Poslovnika predlagam, da opravimo razpravo o odgovoru predsednika Vlade. Če bo dovolj časa za razpravo o zakonih, za katere je referendum pokazal rezultate, kakršne je pokazal in so več vredni od javnomnenjskih raziskav, na katere so se predlagatelji zakonodaje sklicevali, potem bo ob tej razpravi o odgovoru dovolj možnosti povedati vse podatke ali vsaj veliko večino njih, na katere se lahko sklicujemo, ko kažemo socialno sliko in ekonomsko sliko dobršnega dela slovenskega prebivalstva. Dve tretjini zaposlenih ima pod bruto povprečnim dohodkom dohodkov. Soočamo se s skupino revnih zaposlenih. Posebej je jasno, katere skupine so posebej ogrožene in o vsem tem bi kazalo razmisliti, hkrati pa bi do takrat lahko Vlada pripravila poročilo o tem, kako uspešna je bila z vsemi ukrepi, ki jih je sprejemala v okviru spreminjana zakonodaje v tej prvi polovici letošnjega leta. Gre namreč preprosto za ustaljeno prakso, po kateri je polovica povedana, polovica pa zamolčana. V brošuri, ki ste jo citirali - in ste me spomnili tudi, kako je o njej razpravljal predsednik stranke, ki ji pripadam. Je povedal natanko tisto, kar mislim tudi sama. V brošuri so zapisani nekateri dosežki, žal pa v brošuri manjkajo problemi. In na te je vredno opozarjati v imenu tistih, ki živijo skupaj z nami v tej državi in ki ne morejo zase trditi, da živijo v zlati dobi. Jaz tudi verjamem, da je marsikdo med njimi, ko gre mimo kakšnega smetnjaka, v mislih pri neki izjavi, ki je tako polarizirala slovensko javnost. Jaz tudi hodim po ulicah in ne vidim štruc v smetnjakih. To je vse tisto [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]], o čemer bi kazalo razpravljati ob odgovoru na vprašanje, zato ker je mogoče ob podatku o nizki brezposelnosti povedati tudi podatek, da to pa ne velja za vse skupine prebivalstva. Ko je mogoče govoriti o tem, da imamo v Sloveniji visoko varno fleksibilnost, da smo v evropskem povprečju, da ne zaostajamo, ampak zaostajamo za tistimi oblikami, ki bi zagotavljale boljšo združljivost družinskega in poklicnega življenja. Da je čez 70% - da so na prvem mestu po zaposlitvah za določen čas.
Hvala. O predlogu poslanke gospe Potrata, da Državni zbor opravi razpravo o odgovoru predsednika Vlade na njeno poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 11. julija 2008 v okviru glasovanj. Kot zadnji bo poslansko vprašanje predsedniku Vlade postavil gospod Jože Tanko. Prosim.
Hvala za besedo. Vsem prav lep pozdrav! Aktivnost organov, ki se borijo proti gospodarskemu kriminalu in korupciji, se je v zadnjem času zelo okrepila. Državno tožilstvo in kriminalistična policija sta pred meseci opravila obsežna preiskovalna dejanja nekaterih gradbenih podjetij in takrat je bilo priprtih več direktorjev, proti nekaterim pa so že uvedeni kazenski postopki. Mnoge znane direktorje, nekatere politike in nekatere medije niso vznemirjali sumi očitanih kaznivih dejanj, ampak postopek odvzema prostosti in veliko je bilo izjav, celo zahtev, da bi s temi osumljenci morali ravnati drugače kot z vsemi ostalimi, s čemer se je zavestno vsiljeval medijski pritisk na organe pregona in vsiljevala pravno nevzdržno neenakost pred zakonom. Pred dnevi je bila izpeljana preiskava, ki je pokazala na še dodatno težavo boja proti gospodarskemu kriminalu in korupciji. Državni tožilec, član posebne tožilske skupine za boj proti organiziranemu kriminalu Boštjan Penko se je sestal z enim od osumljencev v preiskavah te posebne tožilske skupine Ivanom Zidarjem. Po izjavi Penka se je z Zidarjem dogovarjal za zastopanje v kazenskih postopkih, ko se bo čez nekaj dni zaposlil v eni od odvetniških pisarn. Ta izjava je šla zelo neopazno mimo slovenske javnosti in tudi politike. Bila je zavestno prezrta. Ko smo na zadnji izredni seji Državnega zbora obravnavali nezakonitosti pri koncentracijah podjetij, je velik del opozicije sicer verbalno obsodil ta nezakonita dejanja tranzicije, vendar pa sklepov, ki nalagajo Vladi in drugim organom odločne ukrepe, niso podprli, kar kaže, da nimajo resnih namenov v borbi proti gospodarskemu kriminalu in korupciji. Spoštovani predsednik Vlade, sprašujem vas: Kako ocenjujete politične in medijske pritiske na delo policije in državnega tožilstva v zvezi s preiskavami sumov gospodarskega kriminala in korupcije v letošnjem letu? Zanima me: Ali Vlada Republike Slovenije razmišlja o pripravi zakonodaje, ki bi onemogočala neposredno prehajanje sodnikov in tožilcev med odvetnike, recimo s konkurenčno klavzulo, kot je to že urejeno v nekaterih drugih primerih oziroma na nekaterih drugih področjih? Hvala za odgovor.
Hvala. Gospod predsednik, izvolite.
Hvala za vprašanje. Ampak, najprej vendarle, da ne bo ostalo kakšne sence dvoma na teh brošurah. Naj še enkrat povem, ta brošura, spoštovana gospa poslanka, je bila poslana leta 2006 na vsa gospodinjstva in v njej so bile najavljene reforme. Ta brošura je bila poslana na slovenska gospodinjstva čez dve leti, ko je bil ta paket zaključen. Uresničevali smo ga skupaj v okviru Partnerstva za razvoj, kjer smo uskladili tudi večino zakonov z vami. In s tega vidika ne vidim, da bi bilo tu karkoli spornega pri obveščanju javnosti. V tej prvi brošuri nikjer ne piše, kaj bo Vlada v tem reformnem paketu naredila z inflacijo, ker takrat to ni bil problem, zato inflacije tudi ni v poročilu, ker to ni bil reformni ukrep. Torej upam, da je zdaj ta nesporazum odpravljen. Kar zadeva vprašanje poslanskega kolega Tanka, pa naj se navežem na odgovor, ki sem ga dal že prej, in ponovno poudarim, da je absolutno treba spoštovati načelo ločenosti vej oblasti, ki je v Sloveniji ustavno načelo. Da sodna veja oblasti opravlja ne samo izjemno pomembno delo v družbi, ampak zagotavlja tisto družbeno ravnovesje, ki se lahko zagotavlja samo v primeru, če se v družbi ve, kaj je prav in kaj je narobe, in če je na koncu nekdo, ki v primeru sporov o tem tudi nepristransko presodi. To je izjemno odgovorno delo. Tisti, ki ga opravlja, se mora zavedati, da opravlja neko izjemno delo, da je v skladu s tem tudi njegova odgovornost in da se te odgovornosti in tega statusa ne more zreducirati na nekaj evrov plače. Kot že rečeno, plače sodne veje oblasti v Sloveniji zagotovo niso idealne, niso idealne tudi v drugih kategorijah. Zdaj smo uspeli s to reformo plačnega sistema v javnem sektorju stvari narediti približno pregledne in pravične oziroma se bo to ravnovesje vzpostavilo. In zaradi tega je izpostavljanje materialnih pogojev za delo v sodstvu kot razlog za neko stavko tega sektorja po mojem mnenju neupravičeno, neupravičeno še posebej v tem času. Ločenost vej oblasti, na katero se nekateri sklicujejo, po moje v napačno smer, je zelo pomembno načelo tudi, ko gre za presojo tega konkretnega ravnanja bivšega tožilca, o katerem govorite. To načelo ločenosti po mojem mnenju zahteva tudi, da tisti, ki opravlja funkcijo preiskave in pregona, na koncu sojenja upošteva tudi to ločenost do tistih, ki jih obravnava. V tem primeru tega ni bilo. In tu je tudi neka siva lisa, na katero je opozoril Odbor Državnega zbora za notranjo politiko pred dnevi, ko je naložil Vladi, da pripravi predlog za spremembo zakonodaje, s katero bo uvedena neka konkurenčna klavzula, ki obstaja pri policistih, ki ne morejo po koncu svoje policijske kariere delati v detektivskih agencijah, in pri mnogih drugih poklicih. Tu pa, kot že rečeno, imamo primer sodnika Šubica, ki je čakal 8 mesecev, da je potekel zastaralni rok, in ni napisal sodbe v primeru Elan, potem pa je šel mirno med odvetnike, naslednji dan ali pač takoj, brez problemov. Imamo primer tožilca, kjer so odkrili, prej sem rekel 160, menda je ta notranja preiskava pokazala nekaj sto primerov, odloženih v omaro, v glavnem s področja gospodarskega kriminala, ki so zastarali v tem času, ki je potem, ko je bilo to odkrito, mirno postal odvetnik in je zastopal tiste, ali pa zastopa tiste, ali bi lahko zastopal tiste, naslednji dan, nobene prepovedi ni bilo, katerih spise je založil prej v omari in je bil dobro podkovan v tej zadevi. Mi imamo sedaj ta primer državnega tožilca, ki je začel zastopati bodočega klienta v času, ko še ni bil odvetnik. In to ni sporno. Sporno pa je to, da je bilo to preprečeno. Res se je treba vprašati o tem, kako mi razumemo, kaj je prav in kaj je narobe in kaj so atributi pravne države.
Hvala. Predsedniku Vlade se zahvaljujem za podane odgovore. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 15.00 uri s 16. točko dnevnega reda.
Spoštovane poslanke in poslanci! Nadaljujemo s prekinjeno točko dnevnega reda oziroma na vrsti je bila predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospa Majda Širca v imenu Poslanske skupine Zares. Izvolite, prosim. Nadaljujemo s prekinjeno 16. točko dnevnega reda.
Res je, spoštovani predsedujoči, nadaljujemo v zelo okrnjenem ali tako rekoč sesekljani prisotnosti. Vidim, da je bilo treba nekaj zamaha vzeti po teh odgovorih, ki smo jih bili deležni. Če nadaljujemo s predstavitvijo poslanskih stališč. V Poslanski skupini Zares smo naravnost vzhičeni nad dejstvom, da nam je koalicija, bom rekla, dovolila, da tudi na plenarni seji, ne zgolj na komisiji, obravnavamo poročilo zagovornice oziroma zagovornika, in naj še poudarim, da taka benevolentnost je zelo zelo redka. Iz česar seveda lahko tudi sklepa zgolj to, da to poročilo ni posebej boleče in da zaradi tega je dobilo tudi ta odprta vrata na samo sejo Državnega zbora, kjer, kot vidimo, prisotnost je nikakršna. Jaz bi bila vesela, recimo, osebno, da bi bili uslišani tudi za obravnavo poročila o izvajanju resolucije o nacionalnem programu za kulturo, o katerem smo na matičnem odboru glasovali prejšnji teden, pa je bilo zavrnjeno. Bila bi pa vesela zaradi tega, ker v bistvu to poročilo direktno interpelira, smeši in diskreditira ministra za kulturo pri izvajanju nacionalnega programa za kulturo, ampak pustimo, minister se interpelira sam, ko do zadnjega diha zagovarja nesposobne funkcionarje in njegove uslužbence na področju filma. Kar se tiče dela zagovornice za leto 2007 - naj povem najprej, da je za nas to poročilo zelo pomenljivo in je nekakšen kazatelj simptomov naše družbe. Družbe, kjer je diskriminacija prisotna, mogoče ne prav v ekscesnih razmerah, zagotovo pa na potuhnjen in ravno zaradi tega tudi zaskrbljujoč način. In prav zaradi navzven lepega obnašanja, če tako rečem, Slovenk in Slovencev je pomembno, da nekdo odkriva oziroma opozarja na tista dejanja, ki so potisnjena za zidove, v pisarne, v vojašnice, v lokale, verske objekte in domove. V luči tega vidim zagovornico oziroma zagovornika kot nekakšnega družbenega terapevta, ki ima to prednost, da lahko o domnevnih in ali dokazanih kršitvah jasno in glasno spregovori preko svojih mnenj, seveda. In to je več, kot lahko naredi psiholog, teolog, skratka spovednica, psihiatrična ordinacija ali socialna služba, saj ne deluje le na polju subjektivnih problemov posameznika oziroma posameznikov, temveč te probleme postavlja v kontekst pravnih pravil družbe. In pri zagovornici oziroma zagovorniku je ključno vprašanje, ki se je izpostavljalo v preteklosti, pa tudi že danes v predstavitvi stališč drugih poslanskih skupin in ostaja odprto - torej, kakšna je njena neodvisnost. Neodvisnost seveda pomeni tisto trajno zmožnost organa, da v vseh zadevah, to se pravi tistih nalogah, ki jih določa v tem primeru 13. člen rasne direktive, deluje v skladu s svojimi pooblastili brez kakršnegakoli zunanjega posredovanja in oviranja. Ampak ključni problem zagovornice je v tem, da je zagovornica uslužbenka Urada za enake možnosti, torej je vladna uslužbenka. In četudi je še tako samostojna - in to pravzaprav njeno samostojnost in dobro delo smo detektirali -, ampak četudi je še tako samostojna ostajajo odprte možnosti za določen neposreden ali posreden vpliv na zagovornico, saj je, bom rekla, generalni sekretar vlade njen formalni šef. Pravzaprav je Urad za enake možnosti odvisen od odprtosti ali pa zaprtosti generalnega sektorja, kar se je v zadnjem času potrdilo morebiti tudi v luči kadrovanja na uradu. Mi ne vemo, zakaj je odstopila direktorica urada, sedanja direktorica urada, lahko pa sklepamo - morebiti tudi zato, ker je bila ta služba kadrovsko podhranjena in kljub temu in kljub vedenju, da je urad delal dobro, še posebej v času predsedovanja Evropski uniji, kjer je dosegal pravzaprav zavidljive uspehe. In ko govorimo o neodvisnosti zagovornice, se je pomembno vprašati tudi to. Na primer: kako naj zagovornica ravna v luči pozicije, ki ni povsem neodvisna, v primeru, ko je predmet zagovornične preiskave na primer ravnanje ministra ali same vlade? Mislim, da ne gre zgolj za hipotetične situacije, sploh ne, temveč za povsem realne, tako, recimo, v primeru družine Strojan je bil ta problem oziroma v primeru nadlegovanja v Slovenski vojski, kjer se je ta problem lahko tudi nakazoval. V mnogih primerih so namreč lahko tisti, ki jih zagovornica obravnava, pod neposrednim vplivom političnih navodil in usmeritev vlade oziroma ministrov in ker je vlada, ki jo imamo, vedno politični organ, se seveda odpira dodatni "link" k političnim strankam. V tem primeru in v tem kontekstu govorim o samem institutu in o sklepu, ki je bil izglasovan na komisiji, da je treba ta institut zagovornice premisliti drugače. Kajti zagovornica ima tudi razmeroma šibke možnosti pri pridobivanju podatkov. V mnogih primerih je odvisna od tistih struktur, ki jih sama nadzoruje, ter od same državne uprave. In v tej luči so lahko zaključki zagovornice zelo subjektivni, morebiti, torej odvisni od širine ali ozaveščenosti ali senzibilnosti nje same in njenih tovrstnih kapacitet. V bistvu se sedanja vloga zagovornice razume predvsem kot, sem prej rekla, terapevtsko, moderatorsko, osveščevalno dejavnost. Zagovornica je dobesedno zagovor. Zagovor proti vsaki diskriminaciji, ki temelji na osebnih okoliščinah. In ob poročilu se nam odpirajo tudi vprašanja, kaj lahko naredi le ena oseba, ki nima podporne strokovne službe, kajti vemo, da pač v uradu so zelo zelo okrnjeni in nezmožni bili pridobitve novih zaposlitev oziroma novih pomoči, ki bi tudi v tem kontekstu bili neprecenljive vrednosti. Recimo, ali ena sama oseba lahko kvalitetno in ažurno ukrepa - recimo, zboli, je na porodniškem in tako naprej, pa se delo zaustavi. Hočem le poudariti, da je zagovorništvo urejeno preveč hibridno in preveč invalidno. Seveda je pa pomembno, da žrtvam ali domnevnim žrtvam svetuje, da nudi pravno pomoč, da opozarja, da je hkrati neke vrste inšpektorica, ampak hkrati tudi tega statusa nima, ki bi ji nudil širino, kot, recimo, nudi širino, kot ima status pooblaščenka sama - in na ta status smo pravzaprav apelirali, ko smo mislili tisti tip zagovorništva, kot jo narekuje direktiva oziroma evropska ureditev. Hkrati ne podcenjujemo te možnosti, ki jih ima, svetovanja, dajanja mnenj, ozaveščanja, pravnega dajanja nasvetov in tako naprej. Ampak, kot rečeno, ta neodvisnost je vprašljiva, kot je postavljena danes, in tukaj bi morali biti bolj benovelentni, pa tudi bolj, kot smo bili zadnjič, ko smo spremenili zakon, ko naj bi se to nekako vseeno bolj uredilo ali vsaj na ta način, da nam Evropa tega ne bi več očitala. Skratka, razumem, da se Vlada z veseljem pohvali: aha, imamo ta inštitut, sledimo priporočilom Evropske unije oziroma njenim ukazom, ampak hkrati pa nimamo na tak način urejenega kot bi resnično moralo biti in kot velja delovanje v Evropski uniji. Enkrat smo dobili opomin, in kot rečeno, nekaj smo pokrpali, ampak zgolj pokrpali. Zelo sorodno je kot v primeru, recimo, ko se govori, da imamo zakon o registriranju istospolnih partnerskih skupnosti, kakšen je, pa ni važno. Jaz se sama, v Poslanski skupini Zares, se ne bi spuščali v posamezne primer, ki jih navaja zagovornica. Tisto, kar lahko poudarim, je le to: pomenljivo je, da je največ diskriminacij zaradi spola in na polju zaposlitve. Lahko rečem, da je tudi zastrašujoče, če je dandanes človek kaznovan zaradi tega, ker pričakuje otroka, ali ker si upa govoriti, ali ker deluje v sindikatu. In lahko le rečem tudi to, da je boleče, če se istospolno usmerjene obravnava drugače kot ostale. In lahko tudi rečem, koliko je tistih primerov, ki jih zagovornica nikoli ne bo obravnavala in ni obravnavala, ker se pač ljudje bojijo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Bogomir Zamernik v imenu Poslanske skupine SDS.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Kljub temu da so nekatere kolegice in kolegi pred mano najavili podporo temu poročilu o delu zagovornice, je treba povedati, da Državni zbor ni tisti, ki bi podprl ali pa zavrnil to poročilo, ki je pred nami. Z veseljem pa bomo podprli priporočilo, ki smo ga podprli tudi že na sami seji Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, da se prouči možnost spremembe, drugačne zakonske ureditve položaja zagovornice ali pa zagovornika, s ciljem izboljšanja situacije. Bile so nekatere pavšalne ocene, da je v poročilu o delu zagovornice veliko stvari, ki so v Sloveniji napačne, ki bi nas morale skrbeti. Vendar z zelo pavšalnimi ocenami mogoče ustvarjamo kje napačen vtis. Ravno prej je bila omenjena drugačna obravnava istospolnih partnerjev. Ampak konkretno ta primer je v tem poročilu opisan kot tak, da je bilo samo obnašanje neprimerno. In ne glede na to, ali bi bili ti dve partnerici istospolni ali pa če bi bil to par moški-ženska, ob takem obnašanju so pač lastniki lokala se odločili, da to ni primerno, in so pač ustrezno ukrepali. In bi bilo to ukrepanje enako, ne glede na to, če bi, kot sem dejal, to počel par moškega in ženske. Pa nočem banalizirati stvari, vendar so v tem poročilu tudi taki primeri, da so bili neprimerno obravnavni moški, ki so pač morali plačati vstopnino, ženskam pa tega ni bilo treba. In da je neprimerno to, da je paket za naročnika mobitela za določeno starostno skupino drugače obravnavan kot za drugo. Najbrž je prav, da se ukvarjamo tudi s takimi primeri, vendar pa mislim, da se je treba fokusirati na to, kar je bilo pa tudi tu rečeno izza te govornice - da je nedopustno, da nekateri delodajalci postavljajo drugačne pogoje nosečim, doječim materam ali pa tudi očetom. Danes zjutraj smo začeli z obravnavo zakona o duševnem zdravju. Ministrica je podala nekaj zastrašujočih podatkov. Da je preko 100.000 ljudi v Sloveniji s težavami v duševnem zdravju, da je to nekakšen potencial, če se grdo izrazim, za teh 600 samomorov, kot se jih zgodi na leto, in vsakršen korak v smeri, tudi če preko dela zagovornice enakih možnosti, da lahko to vsaj ublažimo, bomo v naši poslanski skupini podprli. Zato, kot rečeno, bomo podprli tudi predlagani sklep. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o poročilu. Besedo ima gospod Zvonko Černač.
Hvala lepa. Jaz mislim, da je razmere na tem področju treba gledati v celotnem spektru spreminjajoče se in vedno bolj moderne družbe. Tako smo, tudi ko smo to poročilo obravnavali na komisiji, se soočili s tem, da so se razmere v zadnjih letih na splošno, pa s tem tudi v Sloveniji, bistveno spremenile in da ne govorimo več o tistih zadevah, o katerih smo govorili na področju enakih možnosti ali pa neenakih možnosti še nekaj let ali pa nekaj deset let nazaj. Kar nekaj stvari v tem zadnjem obdobju je skozi dobre prakse, tudi skozi spremembo zakonodaje pa tudi skozi institut, glede katerega poročila imamo danes na mizi, bilo storjenih, tako mislim, da je tudi to eno izmed tistih področij, kjer se stvari odvijajo v pozitivni smeri. Normalno pa je, da popolnoma enakih možnosti ne bo mogoče zagotoviti nikoli. Konec koncev je vloga ženske, matere v družbi edinstvena in kot taka bo ostala tudi v bodoče. Te vloge ne more nadomestiti nihče. Iz tega bodo neke specifičnosti v teh razmerjih vedno obstajale in kot take jih mora družba tudi obravnavati in se na njih primerno odzivati. Jaz osebno mislim, da je dejansko bilo v zadnjih letih storjenih kar nekaj dobrih korakov v tej smeri in da se naša družba, naša država ustrezno odziva na te spremembe. Je pa seveda prav, da tudi tam, kjer imamo možnosti, da določene izjeme od tega prepričujemo tudi skozi zakonodajne postopke, da te možnosti izkoristimo in da jih na ustrezen način tudi uporabimo oziroma sprejmemo. Ni dobro, da bi se samo deklarativno zavzemali za te zadeve na nekem nivoju. Treba je tudi delovati in ravnati, kar pomeni, dokler smo v situaciji, da lahko odločamo in da sprejemamo odločitve v tej smeri, je prav, da se jih tudi poslužimo in da tudi skozi to ustvarjamo primere dobre prakse. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Darja Lavtižar Bebler, prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Jaz bi želela izpostaviti, da sem zelo zadovoljna, da je prišla obravnava tega poročila zagovornice na sejo Državnega zbora in da se lahko tudi cel Državni zbor podrobneje seznani s tem poročilom. Mislim, da je poročilo pozitivno s tega vidika, da omogoča nek splošen vpogled v problematiko, s katerim se poročilo ukvarja oziroma zagovornica, in je tudi s tega vidika nekako poučevanja oziroma ozaveščanja javnosti zelo koristno. Kaže pa to poročilo pravzaprav tudi na to, da bi lahko šteli, vsaj jaz to tako vidim, položaj in vlogo zagovornice kot nek prehodni položaj in vlogo in da se kaže na nek način potreba, da bi morali zagovornico nekoliko ustrezneje umestiti v sistem, ki ga po mojem dokaj dobro nakazuje že 159. člen Ustave Republike Slovenije, ki govori o varuhu človekovih pravic in potem dopušča tudi možnost, da se za posamezna področja ustanovi poseben varuh. Jaz seveda izhajam tudi iz tega dejstva, da zagovornica, takšna kot jo imamo danes, ni povsem neodvisna in samostojna, je v bistvu uradnica oziroma minister Virant bi rekel javna uslužbenka in zaradi tega seveda tudi ne more dosledno izpeljati svojega položaja in svoje vloge kot neodvisnega in samostojnega dejavnika na temu področju. Zato bi nekako iskala rešitev tudi v tej smeri, da je diskriminacija na podlagi spola pravzaprav samo ena od diskriminacij, ki se pogosto manifestira v povezavi z drugimi obliki diskriminacije, in bi zato verjetno kazalo iskati rešitev v tej smeri, da bi prišli do nekega varuha, varuhinje ali pa zagovornika, zagovornice, ki bi si prizadeval za varstvo na področju in za boj proti vsem vrstam diskriminacije, kar je nekako tudi že uveljavljen standard v drugih državah in v Evropi oziroma v državah članicah Evropske unije v širšem smislu. Tako bi se jaz zavzela za to, da tudi Državni zbor podpre predlog Komisije za peticije in enake možnosti ter človekove pravice in da naložimo Vladi, da razmišlja v tej smeri, kako pravzaprav predlagati ustrezno spremembo ustrezne zakonodaje, da bi prišli do takšnega samostojnega in neodvisnega organa na temu področju. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa mag. Majda Potrata.
Hvala. Moram reči, da je razumevanje pojma enakosti in enake obravnave pa enakih možnosti še vedno nekoliko zamegljeno za marsikoga, ker takrat, ko govorimo o enakosti, seveda ne moremo o njej govoriti, če ne upoštevamo tega, da obstaja različnost. Enakost se kaže namreč ravno v tem, da priznavamo različnost. In ko govorimo o enakosti glede različnih osebnih okoliščin in ko govorimo o enaki obravnavi, mi vedno pride tako v zavest spet neka zelo slikovita primerjava angleške univerzitetne profesorice, ki je tole na tako nazoren način povedala: Lahko govorimo o enakih možnostih, samo zamislimo si situacijo, ko bi pred startno črto na eni strani stali - saj boste videli, da je izmišljeno - kit, opica, slon, mravlja, na drugi strani bi bilo drevo in vsi ti bi bili postavljeni pred isto nalogo - splezati na drevo. Ne moremo govoriti o enakih možnostih, če smo seveda postavljeni v izhodišču v tak položaj, da svoje enakosti ali te svoje različnosti ne moremo uveljaviti. Me razumete? Kaj bi kit z drevesom? Da ne govorimo o vsem drugem. Gre preprosto za to, da nihče ne zanika tega in meni bi bilo še najhuje od vsega, če bi mi kdo rekel, da zaradi tega, ker se zavzemam za enako obravnavo, za enakost pred zakonom, da bi mi pripisoval, da želim skriti svoj spol. Ne, ampak da je človek te osebne okoliščine vesel, da jo lahko uveljavlja in da se ne čuti razlikovanega zaradi te okoliščine. Jaz pa moram reči, da je v naši državi kljub zelo dobri zakonodaji vendarle mogoče opažati različne oblike razlikovanja, vsaj če gledamo stvari z različnih zornih kotov, se težko sprijaznimo, da bi bil spol tista osebna okoliščina, ki bi povzročila razliko v plačilu. Ampak poglejte, vse statistične raziskave, to so podatki Urada za statistiko, dokazujejo, da je za 22 in še nekaj, skoraj 23% razlike v plačilu med visoko izobraženimi ženskami in visoko izobraženimi moškimi. Kako zdaj do te razlike prihaja - pustimo zdaj ob strani, da če sta oba profesorja v srednji šoli, bi formalno morala imeti enako plačilo, ampak se da na različne druge načine razliko v plačilu povzročiti. In niso maloštevilni primeri, ko je s posebnim sistemom nemožnosti napredovanja, nemožnosti dodajanja stimulativnega ali gibljivega dela za večjo učinkovitost ali za karkoli drugega ženska prikrajšanja. Zagovornica je, poglejte si ta primer, posebej ugotovila, da so v neki zasebni firmi ženske bile po pravilu vse slabše plačane od moških. Tako ti prikriti mehanizmi, kako ustvarjati razliko, ki ni utemeljena v zakonu, ampak je utemeljena v neki osebni okoliščini, obstajajo. Posebej bi pa rada opozorila na tiste primere, o katerih je govorila tudi Majda Širca. Gre za to polje vidnega in polje nevidnega in prepričana sem, da je diskriminatornega obravnavanja bistveno več kot tistega, kar je zaznano. Gre namreč za to, da se posameznik ustavi pred tem, da bi prijavljal kakšno stvar, pa ne samo zaradi strahu, ki je bil zdaj tolikokrat omenjan, ampak tudi zaradi tega, ker ne vidim možnosti, da bi mu bilo pomagano. In prav zato se mi zdi institucija zagovornika ali zagovornice tako zelo pomembna in pomembno tudi objavljanje uspešnih primerov. Spomnim se, recimo, kako je bilo uspešno, ko je bilo mogoče govoriti o tem, da so ženske, ki so prijavile nadlegovanje na delovnem mestu, uspešne pri svoji prijavi in je bil direktor zdravstvenega doma, - za direktorja zdravstvenega doma gre - tudi sankcioniran zaradi tega. To pomaga pravzaprav odpravljati. Kolegica Uhan je govorila o ženskah, ki so morale podpisovati, ki so diskriminatorno obravnavane zaradi osebne okoliščine nosečnosti, recimo; ali so morale bianco podpisovati zavezo, da ne bodo v nekem določenem času odsotne zaradi nosečnosti ali potem zaradi porodniške in kasneje starševskega dopusta. Dokler se o tem ni začelo govoriti, dokler ni bilo nekaj uspešnih prijav izpeljanih toliko časa je bilo to polje neznanega, se je sicer na ravni neuradnega veliko govorilo, ampak kaj dosti pa o tem ni bilo govora. In mislim, takšnih ukrepov ni bilo proti temu, šele ko je bilo tudi s takšno anonimno prijavo na Urad za enake možnosti mogoče kaj doseči, so se stvari začele nekoliko urejati. Jaz pa še zmeraj ne bom trdila, da je vse urejeno zaradi tega, ker je vprašanje, kako so ženske pri kandidiranju za neko delo obravnavane. Vem za primer celjske bolnišnice, recimo, kjer zdravnica ni mogla dobiti dela, zdravnik pa je dobil delo, pa še vozilo in še kakšne druge ugodnosti zraven, zaradi feminizacije zdravstva je bilo rečeno, ker lahko kako drugače ravnajo. Opazila sem, da recimo to, kar je bilo zadnje čase pravilo obojespolne oblike pri razpisih, izjeme so samo tisti primeri, kjer zaradi specifičnosti dela res ne more biti drugače, kot da delo opravlja oseba določenega spola. Zadnje čase sem prisluhnila na radiu, in to v javnem mediju, v obvestilu ali vabilu, da iščejo novinarje. Kako razumeti drugače, kot da je razpis zaprt za novinarke?! Gre za to, da zdaj, ko smo to obojespolnost v razpisih končno začutili kot nek zavezujoč civilizacijski standard, ko je stvar opuščena, jo začutimo kot problem. In tu se mi zdi, da bi morali biti bistveno bolj občutljivi za te stvari, in tu se mi zdi tudi, da je prednost pri nas že to, da o teh stvareh razpravljamo ne samo poslanke, ampak tudi poslanci tako, kot je to evropska navada, da so pogosto, recimo v Svetu Evrope, kjer stvari pogosteje spremljam, te zadeve spolno uravnotežene. In samo takrat, kadar bodo te stvari v zavesti nas vseh, bodo enotneje in pravičneje stekla tudi naša življenja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi še predlagatelj besedo? Ne. Hvala. Potem zaključujem razpravo. O predlogu priporočila, ki ga je zboru predložila Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, v petek, 11. julija 2008 v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in prekinjam tudi sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Obenem vas tudi obveščam, da bo nadaljevanje prekinjene seje Odbora za zdravstvo čez 10 minut. Hvala.