Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2007. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 123narodna poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 97 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Ivica Dačić i Esad Džudžević. Prelazimo na 1-3. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O POTVRĐIVANjU SPORAZUMA SRBIJE I EZ O OLAKŠANOJ PROCEDURI ZA IZDAVANjE VIZA, READMISIJI I SCG I FRANCUSKE O VRAĆANjU I PRIHVATANjU LICA U NEREGULARNOJ SITUACIJI (zajednički jedinstveni pretres) Reč ima narodni poslanik Balint Pastor.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ja ću izneti stavove Saveza vojvođanskih Mađara povodom Sporazuma o olakšanoj proceduri za izdavanje viza i Sporazuma o readmisiji lica koja nezakonito borave. To su sporazumi koje je u ime Republike Srbije 18. septembra potpisao gospodin Dragan Jočić, ministar unutrašnjih poslova Republike Srbije. Prvo, odmah na početku moram reći da će narodni poslanici Saveza vojvođanskih Mađara glasati za potvrđivanje Sporazuma o olakšanoj proceduri za izdavanje viza, jer smatramo da ovaj sporazum donosi takve vizne olakšice za koje mi moramo glasati u Narodnoj skupštini. Kao prvi argument u prilog tome, moram naglasiti da je smanjen broj potrebnih dokumenata za građane Republike Srbije, na osnovu ovog sporazuma, koji hoće da putuju u zemlje EU, odnosno u zemlje šengenskog sistema. S druge strane, dobro je što je predviđena mogućnost za širok krug državljana Republike Srbije za izdavanje viza sa dužim rokom važenja od jedne, dve i pet godina. Isto tako, dobro je to što je predviđena mogućnost da će vizu naši građani plaćati samo 35 evra, umesto 60 evra. Predviđen je dosta širok krug lica koja će putovati po ovim viznim olakšicama, pored onih kategorija stanovništva koje su i do sada po olakšanoj proceduri putovale. Tu su i penzioneri, dalji srodnici naših državljana, koji borave u zemljama EU, novinari, studenti, naučnici, privrednici. Isto tako je važno što će po olakšanoj proceduri putovati i predstavnici, odnosno poslanici regionalnih parlamenata, odnosno Parlamenta AP Vojvodine i regionalne vlade, odnosno Izvršnog veća AP Vojvodine. Dobro je što je to predviđeno i međunarodnim sporazumom. Ali, s druge strane, moram naglasiti da je još uvek, nažalost, vizni režim pravilo, a olakšice predstavljaju, tek, izuzetak. Moram postaviti pitanje, zašto građani Republike Srbije još uvek nisu na beloj šengenskoj listi, odnosno zašto Republika Srbija još uvek nije na beloj šengenskoj listi? Ministar Jočić je juče rekao da je potvrđivanje ovog sporazuma jedan veliki korak ka bezviznom režimu. Mi se, naravno, slažemo, ali isto tako smatramo da nije dobro što je Republika Srbija u određenom smislu još uvek izolovana, što su građanima Republike Srbije još uvek potrebne vize. Smatramo da Vlada Republike Srbije, odnosno vlade Republike Srbije od 2000. godine nisu uradile dovoljno, u tom interesu, da građani Republike Srbije putuju bez viza u zemlje EU. Svi mi dobro znamo da je glavni razlog tome dešavanja iz devedesetih godina prošlog veka, ali, isto tako, moram naglasiti, kao što sam malopre rekao, da ni vlade od 2000. godine nisu dovoljno učinile na tom planu. Zašto kažem da vlade od 2000. godine nisu dovoljno učinile u tom interesu da građani Republike Srbije putuju bez viza? Svi mi dobro znamo da za belu šengensku listu postoje politički i pravni uslovi. Svi mi dobro znamo da je politički uslov potpuna saradnja sa Haškim tribunalom i Vlada Republike Srbije je odgovorna zbog toga što ta puna saradnja još uvek nije postignuta. Savez vojvođanskih Mađara zalaže se za to da se postigne puna saradnja sa Haškim tribunalom, jer mislimo da je to glavni uslov na putu ka EU. Mi se i dalje zalažemo za evropske i evroatlantske integracije. Pored političkih uslova postoje i pravni uslovi. U julu i avgustu su neki ministri iz Vlade Republike Srbije, koji pripadaju DS-u, rekli da će Narodna skupština usvojiti 44 zakona do novembra. To su zakoni koji su neophodni za približavanje EU. Jednostavno, moram postaviti pitanje predstavniku Vlade – gde su ti zakonski predlozi? Drugo pitanje je, da li je ova izjava gospodina Đelića, potpredsednika Vlade – da će u skupštinsku proceduru do novembra stići 44 zakona i da će Narodna skupština morati usvojiti 44 zakona do novembra, stav samo DS ili je to stav Vlade Republike Srbije? Od ta 44 zakona Narodna skupština je usvojila samo jedan zakon, Zakon o putnim ispravama, a u skupštinsku proceduru Vlada Republike Srbije uputila je još samo dva zakona i to: Predlog zakona o azilu i Predlog zakona o zaštiti državne granice. Ne mislim da je Narodna skupština odgovorna zbog toga što nije usvojila te zakone do novembra, jer mi ne možemo usvajati zakone ako Vlada Republike Srbije ne predloži te zakone Narodnoj skupštini. I sada ćemo se baviti zakonima potrebnim za raspisivanje izbora, kako smo to čuli u medijima tokom vikenda, i opet nećemo raspravljati o onim zakonima koji su neophodni za približavanje EU. Za to svakako odgovornost ima Vlada Republike Srbije, a ne Parlament. Isto tako, moram da pitam gospodina Jočića, da li je sigurno da će sprovođenje Zakona o putnim ispravama, koji je Narodna skupština usvojila, početi u martu ili aprilu, kako to piše u Zakonu o putnim ispravama, jer vidimo da je izdavanje novih ličnih karata, od stranenadležnih organa, trebalo da počne još 1. januara. Jednostavno, mislim da postoji opravdanost za to mišljenje, da nije sigurno da će u martu početi izdavanje novih putnih isprava, a to je jedan od glavnih preduslova za postizanje bezviznog režima. Bez obzira na to što smatramo veoma lošim što je vizni režim još uvek pravilo i bez obzira na to što smatramo da Vlada Republike Srbije ne radi dovoljno u tom interesu da Republika Srbija dostigne taj čuveni beli šengenski režim, Savez vojvođanskih Mađara će svakako glasati za Sporazum o olakšanoj proceduri za izdavanje viza. Što se tiče ovog sporazuma, na kraju, moram naglasiti u vezi uvođenja sistema malograničnog saobraćaja, jer postoji spremnost, tako piše u aneksu sporazuma, od strane Mađarske, Rumunije i Bugarske da stupe u pregovore sa Srbijom u cilju sprovođenja malograničnog saobraćaja. Moram da iznesem stav, u ime SVM, da smo protiv uvođenja sistema malograničnog saobraćaja između Republike Srbije i Republike Mađarske iz više razloga. Navešću ukratko te razloge. Smatramo da mogućnost uvođenja sistema malograničnog saobraćaja ne ispunjava zahteve za putovanje mađarske zajednice. Pored toga, značajan deo naše zajednice, oko 40% naše zajednice, izostalo bi iz tog kruga od 50 km od državne granice. Došlo bi do pojačane asimilacije Mađara van ovog pojasa, do povećanog kriminala na obe strane granice, do prilike za zloupotrebu prava malograničnog prelaza, a postoji i opasnost za promenom nacionalnog sastava. Stranke vojvođanskih Mađara su 13. aprila održale jednu konferenciju, gde su bili predstavnici naših tradicionalnih verskih zajednica i civilnih organizacija i na toj konferenciji smo zaključili da smo protiv uvođenja sistema malograničnog saobraćaja. Te naše stavove smo dostavili organima države Srbije i Vladi Republike Srbije i se nadamo da do tog sporazuma između Srbije i Mađarske neće doći. Što se tiče Sporazuma o olakšanoj proceduri za izdavanje viza, moram reći da je to jedna strana medalje, da je druga strana medalje Sporazum o readmisiji lica koja nezakonito borave i postoji uslov za ratifikaciju Sporazuma o readmisiji da bi Sporazum o viznim olakšicama stupio na snagu. Što se tiče Sporazuma o readmisiji lica koja nezakonito borave, moram reći, odmah na početku, da će poslanici SVM glasati protiv ratifikacije Sporazuma o readmisiji lica koja nezakonito borave i izneću razloge za to. Kao prvo, mislimo da je neracionalno širok krug lica koja ćemo morati primiti na osnovu ovog sporazuma o readmisiji. Smatramo normalnim da treba da primimo sopstvene državljane koji nezakonito borave na teritoriji neke zemlje Evropske unije. Piše u Sporazumu, ako je verodostojno, da je to lice državljanin Republike Srbije, a isto tako je normalno što moramo primiti i maloletnu nevenčanu decu tih lica i supružnike, kao i lica kojima je državljanstvo Republike Srbije prestalo otpustom. Što se tiče drugog i trećeg kruga lica koja ćemo morati na osnovu ovog sporazuma primiti, državljane trećih zemalja i lica bez državljanstva, mislimo da ovakav sporazum nije trebalo potpisati. Znači, moraćemo primiti ta lica koja su boravila u Republici Srbiji i bila u tranzitu kroz Srbiju, lica koja su posedovala vizu Srbije, a što se tiče dokaza za to da su boravili u Srbiji i da su bili u tranzitu kroz Srbiju, u Aneksu 3, Sporazuma o readmisiji piše da, kao dokaz za to neće služiti samo pečati iz pasoša, već i hotelski računi, vozne karte i svedočenja da je određeno lice prešlo granicu. Mislim da je smešno što ćemo na osnovu nekih svedoka, na osnovu voznih karata i hotelskih računa morati primati i državljane trećih zemalja. Da još jednom ponovim, neracionalan je i širok krug lica koja ćemo morati primiti i pitanje je zašto je takav sporazum potpisan. Prvo, takav sporazum nije potpisan, navodno, zbog neracionalno širokog kruga lica koja će Republika Srbija morati primiti, ali je na kraju ministar Jočić ipak potpisao ovakav sporazum. Isto tako, pitanje je, šta je sa povratnicima sa teritorije AP Kosovo i Metohija. Postoje podaci da je polovina lica koja ćemo morati primiti sa teritorije Kosova i Metohije. U članu 21. u fusnoti je nedovoljno jasna odredba o tome šta će biti sa licima sa teritorije Kosova i Metohije. Pitanje je šta će biti sa tim ljudima, da li će se ti ljudi vraćati na teritoriju AP Kosovo i Metohija ili će se vraćati u užu Srbiju i u Vojvodinu. Pored toga, moram da kažem i to da će na osnovu odredbe Sporazuma zahtev za readmisiju svih tih lica stići u roku od 1 godine, znači, do 1. januara 2008. godine. Naši organi će na sve te zahteve morati dati odgovor u roku od 10 dana. Ako nema odgovora naših nadležnih organa onda će se smatrati da je transfer odobren. Vrlo su rigorozni uslovi za odbijanje prihvata i ti ljudi će se vratiti u roku od tri meseca od odobrenja. Znači, ovi ljudi će se vratiti, dame i gospodo narodni poslanici, do aprila 2009. godine. Dakle, nije tačno da se ti ljudi neće vratiti u dogledno vreme, nije tačno da se ti ljudi neće vratiti u roku od godinu ili godinu i po dana, računajući od današnjeg dana. Ti ljudi će se vratiti do aprila 2009. godine, na osnovu odredaba ovog sporazuma. Još uvek ne znamo koliko povratnika možemo očekivati. Pročitali smo u toku prošle nedelje u novinama da je od marta 2003. godine stiglo nešto više od 23 hiljade zahteva za vraćanje, a što se tiče novih povratnika, govori se o cifri između 50 i 150 hiljada ljudi povratnika, koji će se vratiti u Republiku Srbiju. Znači, između 50 i 150 hiljada, ti ljudi će se vratiti, na osnovu ovog potpisanog sporazuma, do aprila 2009. godine. Do sada je Republika Srbija potpisala 17 bilateralnih sporazuma o readmisiji i u tim bilateralnim sporazumima piše da će se ti ljudi vraćati po određenim kvotama. Pitanje je zašto takve kvote nisu predviđene za ovaj sporazum. Moram pitati gospodina Jočića, gde je strategija, gde je akcioni plan za sprovođenje ovog sporazuma? Raduje me što gospodin Jočić kaže da sada sve to ima i postoji, ali narodni poslanici i javnost to još nisu videli. To je Nacrt strategije, gospodine Jočiću, iz 2006. godine i nama nije jasno zašto taj nacrt nije prihvaćen. Isto, pitanje je, gde će se ti ljudi vratiti. Po nama, po SVM, ti ljudi treba da se vrate u mesto poslednjeg prebivališta ili mesta rođenja, ali za to ne vidimo garancije. Dalje, piše da postoji zajednička izjava u vezi sa reintegracijom, o neophodnosti socio-ekonomske reintegracije. Slažemo se, ali u obrazloženju Sporazuma piše da nisu potrebna sredstva za sprovođenje ovog sporazuma. Mi to smatramo smešnim, jer sa jedne strane postoji nadležna služba za readmisiju, to je Služba za ljudska i manjinska prava i u tu Službu će Vlada morati da primi nove ljude, za te ljude će morati obezbediti platu i ne vidimo odakle će se to plaćati, a sa druge strane ne vidimo sredstva za neophodnu socio-ekonomsku reintegraciju. Tako će se raditi i o organizovanom povratku, tako piše u obrazloženju. Moram da kažem gospodinu Jočiću da je u toku, to sam rekao i na Odboru za odbranu i bezbednost, popisivanje praznih kuća po Vojvodini i Srbiji. Gospodin Jočić je rekao da to nema veze sa readmisijom. Mi mu verujemo, ali još uvek ne vidimo garanciju za to. Opet moram da kažem da u članu 78. stav 3. postoji odredba Ustava Republike Srbije da je zabranjeno preduzimanje mera koje bi prouzrokovale veštačko menjanje nacionalnog sastava stanovništva na područjima gde pripadnici nacionalnih manjina žive tradicionalno i u većem broju. Nadamo se da će ta odredba Ustava biti poštovana i da se neće ponoviti to što se dogodilo u devedesetim godinama prošlog veka, da je došlo do organizovane promene nacionalne strukture u Vojvodini. Znači, nisu potrebna sredstva prema obrazloženju ni za socijalno-ekonomske reintegracije povratnika, ni za plate službenika u Službi za ljudska i manjinska prava, a ti ljudi treba da se vrate do aprila 2009. godine. Samo još da kažem, i ovim završavam, gospodine predsedniče, da Savez vojvođanskih Mađara glasa protiv Sporazuma o readmisiji iz tri razloga: prvi, što je neracionalno širok krug lica, predviđen Sporazumom, koji ćemo morati primiti; drugi, što nema usvojene Vladine strategije i što u obrazloženju piše da nisu potrebna sredstva za sprovođenje ovog sporazuma; treći, što ne vidimo garancije da se neće kršiti član 78. Ustava, na osnovu kojeg je zabranjeno menjanje etničke strukture. Iz ta tri razloga Savez vojvođanskih Mađara glasa protiv Sporazuma o readmisiji, a glasamo za Sporazum o viznim olakšicama, bez obzira na to što mislimo da Republika Srbija i Vlada treba da rade mnogo intenzivnije u tom interesu da građani Srbije putuju bez vize u zemlje Evropske unije. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Jočić. Izvolite.
Samo u vezi ovog poslednjeg što je rekao poslanik Pastor, što je izneo bojazan i na Odboru za bezbednost. Zapravo, on je izneo jednu činjenicu da se danas u Srbiji, odnosno u Vojvodini, u Bačkoj, vrši popis imanja i kuća koje su napuštene. Izneo je bojazan da to radi država Srbija da bi u tim objektima nastanila, odnosno smestila ljude koji budu vraćeni u zemlju na osnovu readmisije. Rekao sam da to nije tačno, a izneo sam i objašnjenje – da Ministarstvo unutrašnjih poslova uspostavlja davno zaboravljeni sektorski način rada, da se u svakom mestu uspostavljaju dosijei sektora, da znamo ko živi, da jednostavno imamo kontrolu u pogledu kriminala i dešavanja u određenim naseljenim mestima. Rekao sam još jednu stvar – da će oni koji budu dovedeni u Srbiju biti upućeni u mesto njihovog prebivališta, ali vi ne možete, zato što ste Mađar, da kažete da oni ne smeju da se kreću, i ne možete da kršite ustavnu odredbu u članu 39. Ustava koja govori da svako ima pravo da se slobodno kreće i nastanjuje u Republici Srbiji.
Zahvaljujem. Replika, gospodin Pastor. Izvolite.
Želeo bih da se zahvalim gospodinu ministru Jočiću, što je pred narodnim poslanicima ponovio ono što je rekao na sednici Odbora za odbranu i bezbednost, da nije opravdano da budemo zabrinuti zbog popisivanja tih praznih kuća. Malopre sam rekao da nam mnogo znači što je to gospodin ministar rekao. Nije nam jasno zašto nije odmah odgovorio na poslaničko pitanje koje smo postavili 2. oktobra. Moram da kažem da je gospodin Jočić 15. oktobra pismenim putem obavestio, gospodina Vargu i mene, da nema saznanja o popisivanju praznih kuća, ali nas raduje što je on rekao na skupštinskom Odboru da to nema veze sa Sporazumom o readmisiji. Rekao je, takođe, na sednici Odbora za odbranu i bezbednost, da se nacionalna struktura stanovništva neće menjati i da nemamo razloga za to da budemo zabrinuti. Pored toga, moram da kažem da narodni poslanici Saveza vojvođanskih Mađara nikome ne spore ustavno pravo koje se odnosi na slobodu kretanja, nikome ne sporimo pravo iz Ustava Republike Srbije o slobodi nastanjivanja, ali isto tako želimo da kažemo i to da smo svi mi bili svedoci da je pre desetak godina država organizovano menjala nacionalnu strukturu u Vojvodini. Rekao sam samo gospodinu ministru da ne želimo da nam se to ponovi, jer u Sporazumu o readmisiji piše da će taj povratak biti organizovan i da će se Republika Srbija, odnosno organi Republike Srbije brinuti o tim licima. Znači, ne sporimo slobodu kretanja nikome, ne sporimo slobodu nastanjivanja nikome, štaviše, malopre sam rekao, da svi ti ljudi treba, naravno, bez obzira na nacionalnu pripadnost, da se vrate u mesto poslednjeg prebivališta u Srbiji ili mesto rođenja. Takođe, želimo da naglasimo i to da u Ustavu postoji jedna druga odredba na osnovu koje su zabranjene sve mere koje bi prouzrokovale veštačko menjanje stanovništva. Još jednom apelujem na sve državne organe da poštuju ovu odredbu Ustava i da ne menjaju nacionalnu strukturu, a mi ćemo, naravno, poštovati ustavnu odredbu o slobodi kretanja i slobodi nastanjivanja.
Zahvaljujem. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Laslo Varga. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu člana 100. stav 3, Poslovnika o radu Narodne skupštine. Juče ste, gospodine predsedniče, grubo prekršili Poslovnik i to član 91. stav 1, kada ste mi uskratili mogućnost da dam obrazloženje za predlog za proširenje dnevnog reda tekuće sednice. Nakon toga ste prekršili i član 100. stav 3, kada niste dali objašnjenje zašto ste to na taj način uradili. Ne samo da mi niste odgovorili, nego ste posle konsultacija sa sekretarom, kada vam je on saopštio da sam bio u pravu, za vreme mog obraćanja vama, vi napustili sednicu Skupštine, tj. praktično pobegli iz sale. Mislim da je taj vaš gest bio potpuno nekulturan, gest koji jednom Subotičaninu ne bi trebalo da bude svojstven ni na koji način. Naravno, jasno mi je i to zašto mi niste dali mogućnost da dam obrazloženje ovog predloga zakona i niste stvorili mogućnost da se otvori rasprava o Predlogu za izmenu i dopunu Zakona o radiodifuziji. Naime, na kraju te rasprave bi bilo svima jasno da jedino poslanička grupa DS u ovoj Narodnoj skupštini nema nameru da očuva sistem javnog informisanja na jezicima nacionalnih manjina. Vi, gospodine predsedniče, tražite džentlmenski sporazum odopozicije kako bi rad Skupštine bio efikasniji i na ovaj način, sa jedne strane, stavljate u isti koš sve opozicione stranke, što je za nas uvredljivo. Pokušavate da stvorite sliku da postoji jedna pametna, lepa, evropska skupštinska većina, a sa druge strane jedna opozicija koja sve vreme opstruiše rad Narodne skupštine, naravno, opozicija u nekim trenucima to i radi, ali to radi vašom krivicom, zato što niste sposobni da uspostavite red na sednicama Narodne skupštine. Mnogo je veći problem što i sama opozicija ponekad opstruiše rad Narodne skupštine. Vi biste voleli da se mi predstavnici nacionalnih manjina, autentični predstavnici, ponašamo na način kako se ponašaju predstavnici nacionalnih manjina u vašem poslaničkom klubu, tj. da za vreme svih rasprava praktično ćute, a posle, na kraju, po vašoj instrukciji da pritisnu odgovarajući taster. Mi na to nećemo pristati. Mi ćemo se boriti za prava pripadnika nacionalnih manjina i uvek ćemo vas upozoriti, nikad nećemo prećutati kad načinite grubu povredu Poslovnika, kakvu ste juče uradili. Hvala.
Zahvaljujem. Juče, kada se utvrđivao dnevni red, glasalo se kada ide po hitnom postupku i to se radi bez pretresa. Dakle, to je moj odgovor na vaše pitanje. U danu za glasanje, Skupština može da se izjasni o tome. Jednu stvar vas molim, gospodine Varga, vi sada radite lokalnu kampanju, prenoseći atmosferu iz subotičkog parlamenta ovde i pokušavajući da mene napadnete kao najsnažnijeg protivnika vaše stranke u Subotici. Nemojte to da radite i nemojte nikada da me učite kulturi vi, molim vas. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Munir Poturak, a potom Zoran Krasić.
Poštovani predsedavajući, kolege poslanici, uvaženi gospodine ministre, javljam se po članu 225. i 226. Dobio sam dopis od Udruženja povratnika reintegracije iz Novog Pazara. Hteo bih po tom osnovu par informacija koje su javnosti već poznate, ali bih hteo da napomenem zbog čega je bitno da se, pored usvajanja ovog sporazuma, obezbede određeni uslovi za ljude koji su već proterani iz zemalja Evropske zajednice i oni koji bi trebalo da budu na neki način isporučeni Srbiji. Po podacima koji postoje, zvaničnih nema, ali iz sigurnog sektora, iz Udruženja procenjuje se da je oko 50 hiljada povratnika već smešteno na prostoru od Novog Pazara do Prijepolja, u tih šest opština Sandžaka. Među njima je oko 87 posto Bošnjaka, 8 posto Roma, a ostali su Srbi i Goranci. Pravi podatak jedino trenutno je dala Luksemburška organizacija, zajedno sa Crvenim krstom u Novom Pazaru, oko 20 hiljada, od čega je 82 posto Bošnjaka, oko 8 posto Roma, a ostali su Srbi i Goranci. Ono što se desilo sa ljudima koji su već tu, postoji problem u njihovoj integraciji na samom prostoru. Zna se da su oni od 1992. godine pa do danas bili van naše države, bili su van sistema, to je 14 godina – to je već osoba koja je završila osnovnu školu, čija su deca završila osnovne škole u inostranstvu i imaju probleme u prilagođavanju, u mestu gde dolaze. Poznato je da od momenta njihove prijave, kao zajednice domaćinstva gde su nekada prebivali, do momenta prijave Nacionalnom zavodu za zapošljavanje, iznos novca za svako lice je oko 3 hiljade dinara; od 900 dinara koliko koštaju uverenja o zajedničkom domaćinstvu pri Republičkoj upravi javnih prihoda, pa preko uverenja o državljanstvu, preko uverenja o rođenju, pa i za svako dete, oko 1800 dinara. U Novom Pazaru ima oko 23 hiljade nezaposlenih lica, molim vas da me pustite do kraja da kažem, jer su ovo jako bitni detalji, veliki broj nezaposlenih lica, sa velikim brojem ljudi koji su deportovani iz zemalja zapadne Evrope, sa niskim obrazovanjem, mislim da će još biti velikih problema sa ovim licima koja budu dolazila, ako se ne bude napravio program i ako se možda jedino rešenje, kao što je ovaj Nacrt strategije, koji ste vi pohvalili, gospodine ministre, ne bude zvanično usvojio, da to bude program usvajanja i da bude neka institucija koja će se njima baviti. Mislim da je to važno u situaciji kada u ovoj državi ima oko milion nezaposlenih lica. Molim vas da obratite pažnju i da uvidite neke stvari, na nepravilnosti koje se dešavaju u Pazaru, a vezano za sam proces smeštaja ljudi koji se deportuju iz inostranstva...
Izvinjavam se, vi ste se javili po Poslovniku i raspravljate temu, odnosno nešto što nije na dnevnom redu. Zašto se prosto ne javite za reč, pa govorite o tome? Molim vas, isteklo vam je vreme, žao mi je. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Zoran Krasić, a pre njega Laslo Varga.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je došlo do nesporazuma između nas dvojice, gospodine predsedniče. Juče i danas sam reklamirao povredu člana 91. stav 1. Poslovnika. Predložio sam da se dnevni red proširi sa Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o radiodifuziji i prema stavu 1. člana 91. o predloženim izmenama i dopunama dnevnog reda obavlja se pretres u kome mogu učestvovati, i to stoji u Poslovniku. Posle sednice sam došao do zamenika sekretara Skupštine i pitao da li sam po njegovom mišljenju bio u pravu, i on je potvrdio da sam, nažalost, bio u pravu. Ovo inače nije prva prilika da vi, gospodine predsedniče, vređate poslanike sa mesta predsedavajućeg, a ako imate nešto da nam kažete, onda izađite i recite nam vaše argumente. Nisam imao nameru da vas učim kulturi, samo sam rekao da je nekulturno kada se ja vama obraćam i reklamiram povredu Poslovnika, koju ste vi načinili, da vi, jednostavno, ustanete i izađete iz sale. Nažalost, ako se ovo ovako nastavi, vi ćete biti jedan od predsednika Narodne skupštine koji će ući u istoriju po tome što se retko koje vaše obećanje ispunjava i sa druge strane, retko koja vaša prognoza se obistinjuje. Želim da citiram vaše reči, ne iz razloga što smatram da ste veliki klasik, nego da bih vam dokazao ono što sam tvrdio. Prošle srede ste rekli da nas jedino zanima da prikažemo da se država ne brine za informisanje na manjinskim jezicima, a da je vama stalo da država nađe zakonski način da svoje manjine informiše. Vi ste obećali da ćete se lično potruditi da se nađe način da se zakonski reši problem koji muči sve nacionalne zajednice, a to je informisanje na jezicima nacionalnih manjina, ali da se to uradi na način kako treba, a ne onako kako ne treba. Molim vas, gospodine predsedniče, da mi date informaciju kako mislite da rešite problem koji je nastao privatizacijom ''Radio Sombora'', ''Radio Srbobrana'' i ''Informativnog centra u Kuli'', ali vas molim, nemojte ponovo obmanjivati javnost, kako ste to više godina činili kada ste tvrdili da opštinski mediji, odnosno da ih nema i da mi tražimo nešto nemoguće. Hvala vam.
Gospodine Varga, član 162. stav 4. kaže – ''O svakom predlogu za stavljanje na dnevnim red akata po hitnom postupku, Narodna skupština prethodno odlučuje, bez pretresa, prilikom utvrđivanja dnevnog reda, odnosno u toku sednice, odmah po prijemu predloga pod uslovom da sednici prisustvuje najmanje 126 narodnih poslanika''. Dakle, taj član Poslovnika je primenjen juče, a ukoliko niste zadovoljni odgovorom, predlažem da se u danu za glasanje o tome izjasnimo. Po Poslovniku se javila narodni poslanik Milena Stanković, a potom Srđan Šajn. Izvolite. Ja, zaista, molim narodne poslanike da se vratimo na dnevni red.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, gospodine Duliću, reklamiram povredu člana 104. koji kaže da su narodni poslanici dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine, narodni poslanici su dužni da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem. Gospodine Duliću, vi ste prvi među jednakima, dakle, i vi ste narodni poslanik, pa i vas član 104. obavezuje. Ovo što smo mi sada videli bila je uvreda poslanika Varge, zato što ste rekli, nemojte vi da me učite kako da se ponašam. Šta to znači? To znači da postoji neko ko može da vas uči i da neko drugi ne može. Svi poslanici bi, bar pred vama, trebalo da budu jednaki i trebalo bi da uvažavate kritike svih poslanika ovog parlamenta. Ono što moram da primetim jeste da nečije kritike uvažavate, trpite i ćutite, a opet na neke druge kritike odgovarate ovako kako ste sada odgovorili. Činjenica je, gospodine Duliću, da ste juče u kritičnom trenutkuizašli i činjenica je da je to vaš manir. Dakle, kada stvari ovde postanu ozbiljne i kada nemate odgovore, onda se ili, pod jedan, povlačitei izađete ili, pod dva, druga varijanta je da se ponašate ovako kako ste se ponašali sada prema gospodinu Vargi. To je vaš manir i ne samo vaš, to povlačenje je i manir vaše stranke. Mislim da je vi reprezentujete na pravi način. Uvrede padaju, gospodine Duliću, onda kada argumenti ćute i ja tražim da se Parlament o ovoj povredi Poslovnika izjasni u danu za glasanje.
Hvala. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Srđan Šajn.
Poštovani predsedniče, zaista cenim i poštujem da se govori o dnevnom redu i ja se ne bih javio, kao što sam puno puta i odustao, da nije kolega iz vašeg poslaničkog kluba ustao i upravo uradio nešto što nije primereno. Moram kolegi iz Sandžačke demokratske partije, Rasima Ljajića, da kažem samo jednu stvar – nije vaša obaveza u Parlamentu samo da govorite o Pazaru. Vaša obaveza u Parlamentu je da govorite o svim Muslimanima, Romima. Pre neki dan ste bili u Nišu, i artikulišete to biračko telo, idete po Vojvodini, idete po Beogradu, idete po Srbiji, predstavljate se kao njihovi legitimni predstavnici i vi morate da znate podatak...
Gospodine Šajn, koji član Poslovnika je prekršen?
Član 225. i 226, u tom smislu da morate da dobijete informaciju, jer vi kao predsednik i vaš kolega iz poslaničke klupe, znači o kojim informacijama treba da govori. U prevodu, ako niste njega zaustavili, mislim da nije korektno ni mene. Sledeće, dozvolite mi da kažem još nešto, vaš kolega mora da zna da se u Srbiju vraća oko 100 hiljada građana Srbije, od toga, oko 50 hiljada pripadnika Romske nacionalne zajednice i da to nisu samo Romi iz Sandžaka, već Romi iz cele Srbije. To su građani Srbije, iz svih delova Srbije. On mora vrlo jasno ovde da kaže da li je za ovaj zakon i da se na taj način deklariše pred svojim biračkim telom, koje pokušava da ubedi da je on njihov predstavnik, ili je protiv ovih zakona, a ne da, mimo vremena DS kao poslaničkog kluba, govori i iznosi određenu tezu, a onda pritisne zeleno dugme i kaže – ja sam ipak za taj zakon, ali ja sam, znate, ostavio utisak da ja vas predstavljam, vama nisu potrebni predstavnici vaše nacionalne manjine, jer ja ću najbolje da vas predstavim. Ovo je način kako vi predstavljate 30 hiljada Roma čije ste glasove uzeli, od kojih se desetak hiljada vratilo azilu, ljude koji su ostali bez hleba, kuća, doma, čije ste pragove obilazili u vreme kampanje. Mislim da je korektno u odnosu na te birače da, kada se bude glasalo o zakonu o readmisiji, upravo vi, predstavnici Sandžačke demokratske partije Rasima Ljajića, pritisnite crveno dugme i odužite se tim biračima. Hvala.
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Stojanka Petković. Izvolite.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po Poslovniku član 225. i 226. Postaviću dva pitanja resornim ministarstvima, a na osnovu zahteva Saveza penzionera Kosova i Metohije, po pitanju pokretanja inicijative za izmenu i dopunu Zakona o PIO i uvođenju kosovskog dodatka. Naime, više od 20.000 penzionera koji žive na Kosovu i Metohiji penzionisali su se po zakonu od 1. januara 1992. godine čime je napravljena velika šteta i nepravda. Time su dovedeni u situaciju da imaju za 50% nižu penziju od penzionera koji su se penzionisali po novom Zakonu Srbije, nadalje od 1. januara 1992. godine, kada je prestao da važi Zakon o penzionisanju na Kosovu. Tako je prema ovoj grupi penzionera učinjena teška nepravda koja se godinama provlači i disproporcije se sve više uvećavaju, jer se ovo pitanje godinama ne rešava, a njihovi zahtevi se ignorišu i od Vlade RS i od nadležnih resornih ministarstava. Radi vašeg saznanja, u vremenu od 1975. do 1988. godine najveći broj radnika ''Trepče'' u pogonima širom Kosova – Zvečan, Leposavić, Priština, Peć, Đakovica, Gnjilane, Novo Brdo, proizveden je u penzionere, uglavnom zbog politike koja se vodila na Kosovu za poboljšanje nacionalne strukture zaposlenih, u odnosu pet na jedan u korist Albanaca, navodno, zbog teških uslova rada, a isto se odnosilo na ostala društvena preduzeća i ustanove na Kosovu, i u zdravstvu, prosveti, sudstvu i organima lokalne samouprave. Na taj način stvoren je presedan kod velikog broja penzionera, čak oko 50% ukupnog broja penzionera na Kosovu, od kojih u pojedinim opštinama i preko 70% čine radnici i invalidi ''Trepče''. Dakle, moje prvo pitanje, koje su penzioneri tražili da postavim, jeste, a s obzirom na to da se sada prave izmene i dopune Zakona o PIO u Srbiji – da li postoji mogućnost da se nivelišu penzije penzionera koji su se penzionisali po starom Zakonu koji je važio do 1. januara 1992. godine, sa penzijama penzionera koji su se penzionisali nakon 1. januara 1992. godine i time se poboljšao status penzionera na Kosovu. Drugo pitanje, koje su penzioneri tražili da postavim, jeste to što se u zaključku Vlade RS, kojim je rešen status državnih organa, organizacija, javnih službi, status lokalnih jedinica i svih zaposlenih u tim organima, regulisao na taj način što imaju lični dohodak plus 100% kosovski dodatak, dakle, u prosveti, zdravstvu, lokalnoj samoupravi i socijalnoj zaštiti i sve ostale kategorije su time zaštićene, osim penzionera koji se nalaze na KiM. S obzirom na to da penzioneri na Kosovu čine jednu trećinu populacije i s obzirom na to da se nalaze u teškoj životnoj situaciji, da su u nemogućnosti korišćenja poljoprivrednog zemljišta... (Predsednik: Vreme.) ...završavam, da je njima život ugrožen, tražim i postavljam pitanje, takođe, nadležnom ministarstvu, da se iznađe mogućnost da se svim penzionerima, iz radnog odnosa, porodičnim penzionerima, zemljoradničkim penzionerima, dodeli naknada u vidu od kosovskog dodatka od 100% u odnosu na njihove penzije koje primaju. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, kao ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba SRS.
Gospodine Duliću, napokon da krenemo o Zakonu. Pre nego što objasnim razloge zbog čega SRS neće da glasa za ova tri predloga zakona, gospođo Nado, doneo sam presudu Vrhovnog suda, da vidite šta rade vaši Petrović i Boško Ristić. Znači, ono što sam juče pričao to je apsolutna istina i doneo sam vam presudu da znate o čemu se radi, da ja nikada ne bih sa ove govornice izneo nešto što nije istina, jer ne želim da pričinim štetu svojoj stranci koju sam pravio. To morate da znate. Kasnije ću vam fotokopirati presudu, da vidite u šta su se upustili pojedinci iz DS, jer ipak ovo ne bih mogao da vežem za celu stranku. Gospodine Jočiću, pre nego što uopšte krenemo sa jednim ozbiljnim razmatranjem ova tri predloga zakona, mislim da ste vi u obavezi da narodnim poslanicima i javnosti u Srbiji objasnite još neke detalje koji su značajni za ova tri predloga zakona. Prvo, znam da vi niste učestvovali u pregovorima, već je pregovore vodila ova Labusova ekspozitura, Komisija za pridruživanje. Ima jedna plavuša, gospođa koja se stalno slika, voli da se slika u Briselu, ona je vodila te pregovore i razgovore. Vas su verovatno prevarili da to treba da potpišete, jer kada budete čuli ovo što ću da vam kažem, apsolutno sam siguran da vi nikada ne biste potpisali. Da bi poslanici SRS mogli ozbiljnije da pričaju o ovom predlogu zakona, potrebno je da nam kažete, prvo, podatak koliko u toku godine građani Republike Srbije daju svojih ličnih sredstava, odnosno koliko evra moraju da plate stranim ambasadama i konzularnim predstavništvima u Beogradu, da bi dobili šengen vizu, da bi otišli u neku od ovih država zapadne Evrope? Znate koje kategorije građana se obraćaju za šengen vizu. Tu ima malo i turističkih putovanja, ovih srodničkih, ima ovih špijunskih kombinacija, da se ode do inostranstva i da se podnese izveštaj. Neko dobija šengen vizu na tri meseca, neko na šest, neko na godinu, neko na dve, a nekome nije potrebna šengen viza. Recimo, kriminalcima uopšte nije potrebna šengen viza. Znači, njih izuzmite iz ovog obračuna. Zašto je taj podatak značajan? Kada budemo znali koliko građanin Srbije od svoje ušteđevine da za šengen vizu, onda taj iznos možemo da uporedimo sa nekim pretpostavljenim iznosom koji je gospođa Tanja Miščević navela da će Srbija da dobije potpisivanjem ovih sporazuma. Jedina argumentacija u javnosti, koja je bila prisutna, zašto je ovo dobar put ka EU, jeste – dobićemo pare, sa tim parama ćemo srediti taj broj lica koja se vraćaju, proteruju, iz inostranstva. Da vidimo u kakvoj je to srazmeri. Zašto? Matematički je moguće da sve što u toku godine građani Republike Srbije daju na ime takse da bi dobili šengen vizu, da su ta sredstva samo preko EU vraćena u Srbiju da bi se situirali oni koji se vraćaju. Onda treba da upozorite gospođu Tanju Miščević da mi finansiramo readmisiju, a ne zapadna Evropa. Znači, čist račun – duga ljubav. Zato kažem, gospodine Jočiću, kada ste bili 17. oktobra u Briselu da potpišete, na onom velikom stolu, znam da ste se vi osećali isto kao Čanak kada su bili izbori 2000. godine. Oni jadnici su sedeli na ruci, da im utrne ruka kada treba da zaokruže Koštunicu, a vi ste sedeli u avionu na ruci, da vam utrne ruka, da, kada treba da potpišete, sa mukom potpišete ovaj sporazum. Mi nemamo te podatke. Meni bi ti podaci bili značajni. Recimo, kaže se – u toku godine toliko i toliko hiljada građana Republike Srbije traži i dobija šengen vizu, puta 35 evra. Kada se to pomnoži, tu je Albijanić, on to može začas da izračuna, toliko miliona evra se potroši da bi naši građani išli u zapadnu Evropu. Sada da vidimo koliko oni finansiraju povratak naših građana. Ako je to u nekoj srazmeri, onda nama ne treba ovaj sporazum, već mi sami finansiramo readmisiju. Onda bih glasao za vaš Sporazum, pod uslovom da se ne plaća 35 evra za šengen vizu, već da se te pare ostavljaju ovde kao socijalni doprinos građana Srbije, zato što putuju u inostranstvo pa žele da pomognu da oni koji se vraćaju imaju elementarnu socijalnu sigurnost. Zašto ovo pričam? Zato što, od kada je zavladala ova pučistička demokratija sa paljevinom Savezne skupštine, gospodine Meho, mi smo dobili karikature. Prvo nam se predstavio DOS, pa kada se istrošio DOS, onda su izmislili demokratski blok. Pošto se demokratski blok istrošio, oni su, Meho, sada izmislili nešto novo,kaže – na sledećim izborima protiv SRS naći će se evroatlantski reformisti. Znači, vi ste evroatlantski reformisti. Šta to znači? To je kao što vaš pravnik kaže "proaktivan", a nema ga nigde u rečniku. Eto kakve prevare mi doživljavamo. A, znam da gospodin Jočić ne bi potpisao prevaru, barem se nadam da ne bi potpisao prevaru. Mi nemamo takve podatke. Kad god dođe nešto od Labusovih pionira u Narodnu skupštinu, ja se zaprepastim. Sve što dolazi od Kancelarije za pridruživanje EU, znajte da je teška podvala. Siguran sam da tu podvalu može samo Ivana Dulić-Marković da razreši, razbucavanjem G17 plus na buljuke. U tom smislu joj pomažem, otvaram joj oči sa ovim podacima. Gospodine Jočiću, mene interesuje šta će da bude ako mi ne potpišemo ove sporazume? Šta će to epohalno da se desi loše za građane Srbije? Da budem još precizniji, šta bi moglo lošije da nas snađe od onoga što nas je već snašlo? Evo, već nekoliko godina razmišljam, svake nedelje idem u crkvu, palim sveću – šta smo se mi Srbi toliko Bogu zamerili da nas kazni sa DS na vlašću?! Meni to uopšte nije jasno. Koji je to naš greh, šta smo to Bogu zgrešili da nas tako kazni?! Šta bi se desilo loše ukoliko se ne potpišu ova tri sporazuma? Ćuti se. A u zagradi, između redova i u pojedinim novinama se kaže: idemo ka Evropi. Međutim. To je već ofucano, istrošeno. Drugo što se promoviše jeste: dobićemo pare. Znate, nekoliko godina u ovoj Narodnoj skupštini jedini argument za glasanje za neke zakone da se nešto usvoji jeste: Evropska unija nam daje pare. Onda smo dokazali da 35% od tih para ostane EU, preko nekih mafijaških kombinacija, konsalting usluga, savetovanja, seminara itd. Ovde postoji glad za parama. Pare dolaze iz Evrope, to mora da se usvoji. Ali, ima i onih moralista koji kažu: na taj način se pokazuje naša spremnost ka EU, naša spremnost ka EU koja nam otima Kosovo i Metohiju. Vrlo je lako zaključiti, glasate za one koji nam u oči kažu da nam nisu baš otvoreni prijatelji, da ne upotrebim neku težu reč, koja bi možda mnogo bolje opisala ko su i šta su. Radi građana Srbije, pošto ovde imamo fatamorganu zvanu EU. Moram građane Republike Srbije da podsetim da se mi stvarno delimo, delimo se na ove ovamo, oni su evrofanatici i na one ovamo koji su evroskeptici. Evrofanatici prihvataju sve što dolazi iz EU, a evroskeptici su ljudi koji su prototip intelektualca HH veka, koji sve hoće kritički da sagledaju, gospodine Mićunoviću; da se izvaga, da se izmeri, šta je plus, šta je minut, ako ima pluseva – može, ako ima minuseva –ne može. Vi to dobro znate. Evo, sedam godina ne može da se digne onaj vaš kompjuterski sistem u Saveznoj skupštini. Sada ljudi kažu samo jedan dan da radi da se opravdaju one pare, ali od tog sistema nema ništa. To je taj evrofanatizam. On je u Srbiji mnogo jači, nego u Evropi, da znate. Evo dokaza za to. Gospodine Jočiću, verovatno vam je poznato da u ovom sporazumu koji se tiče readmisije, u samom Sporazumu piše koga on obavezuje. Naravno, vi ćete klimanjem glave da potvrdite ovo što stoji ovde. To se ne odnosi na Dansku, to se ne odnosi na Island, to se ne odnosi na Norvešku, to se ne odnosi na Švajcarsku. Šta je to sa Zapadom? Nešto novo se dešava na Zapadu. Gospodine Jočiću, ja sam jula ili juna bio u Francuskoj, i Nataša, i ona je vodila delegaciju uz gospodina Obradovića, i Ceca Topalović je isto bila, možda sam nekoga ispustio – vrlo plodotvorno. U Narodnoj skupštini Francuske mi smo obavili razgovor sa šefom Komisije jednog od tih odbora za Evropsku uniju i evropske integracije. Znate što kažu Francuzi? Goco, to ti vrlo dobro znaš. Naravno, njihov predstavnik Komisije kaže – znate šta, mi smo morali da napravimo svoj odbor i svoje telo, koje proverava šta rade ovi u Evropskoj uniji. Je l' tako Žarko, beše? Ne hvatamo mi sve što leti. A, nije sve za jelo. Mi samo ono što Francuskoj odgovara. Ono što ne odgovara Francuskoj, to nas uopšte ne interesuje. Zato sam ih pitao za budžetski deficit u Nemačkoj. Pet godina je viši od 5%, što je suprotno Mastrihtu. Naravno, što neko ne prigovori – ko sme da prigovori. Ko sme da prigovori, ni Portugalci, ni Grci, niko ne sme da prigovori. Pa, kako ta pravila Evropske unije važe? Drugo, da li mi potpisujemo sa Evropskom zajednicom za ugalj ili sa Evropskom unijom ovaj sporazum. Da li ste vi videli ovde u tekstu, malo Evropska zajednica, malo Evropska unija, malo neki članovi, malo nisu članovi. Morate to da nam objasnite, gospodine Jočiću. O čemu se ovde radi? Ti si dobio zadatak za matematiku, ti rešavaj to. Gospodine Jočiću, pre nekoliko meseci vaše Ministarstvo je preuzelo granicu. Sada, gospodine Jočiću, da li znate da ova nova granična policija, verovatno ima neke svoje početne probleme, ali ja vas upozoravam i mislim da će biti trajnih problema, oni nijednu patrolu nisu napravili po liniji gde je granica, a ona tehnika za prisluškivanje nikako da dođe. Tako da, pored toga što je naše tržište otvoreno, kao konzerva za sardine, i naše sve granice su otvorene. Svaka protuva može da prođe kroz Srbiju, da ode tamo, i da vam ga vrati. Da nam ga vrati. Sada, gospodine Jočiću, ja namerno ovako malo interesantnije pričam, zbog publike, ne zbog vas, vi to vrlo dobro znate, vi ćete ovde sve da prihvatite, zato što imate obavezu da ostanete gde ste, ko ste i kako ste. Gospodo iz SPS-a, da kažem, amandmani su vam dobri, trebalo je da idu posle drugog člana, a ne da budu u okviru prvog člana, a ovi će mangupi ovde to odmah da odbiju, da ne bi bilo glasanja, ali već su odbili. Znam ja kako oni funkcionišu. Da li sam vam rekao da ja njih vrlo dobro znam. Građanima Srbije moram da kažem da ničega epohalnog nema u ovom predlogu zakona. To što će dva papira manje da se da, da bi se dobila šengen viza, ništa ne znači. Zašto? Zato što ovo što je osmišljeno, osmišljeno je na način kako da se uzmu naše pare. Od nas, naše pare, njima se daju, a mi treba da budemo zadovoljni i da skačemo od sreće. To je ono – nije što me bije, nego me tera da se još i veselim i da uživam u tome. To je ta njihova taktika. Ja znam da Jočić to ne voli, on je ponosit, on je prkosan, violentan tip, ovo su njega primorali, prevarili su ga da potpiše. Đelić nije imao hrabrosti da ide tamo, jer bi sigurno pao ovde, nije smeo niko drugi, nego su računali ministar policije ima silu iza sebe i bije ga glas u narodu da nije kao ovi njegovi žuti. On ne voli da hapsi, to je problem i tu se ja i on razlikujemo. Vidite, gospodine Jočiću, i do sada diplomata kada ide država plaća njihov put. Kaže, poslovni ljudi i predstavnici privrednog društva i njima do sada nije bio problem da idu. Vozači, ni njima nije bilo problema, članovima posade nije bilo problema, za novinare, novinari su plaćali put, davali su im pare iz inostranstva i kažu – dođite što pre da vas naučimo kako da razbijete Srbiju. Dalje, moram da stavim naočare, kaže, za lica koja učestvuju u naučnim, kulturnim, umetničkim aktivnostima, a ako ne, ne plaćaju ovi iz inostranstva kada su u pitanju farmaceuti, njima plaća farmaceutska organizacija, kotizacija, propratno pismo, garantno pismo i začas oni dobijaju i do sad, gospodine Jočiću, nije bilo problema. Ja nisam čuo da neko od njih nije mogao da ide. Učenike, studente, postdiplomce, nastavnike koji prate učesnike, a idu na put u obrazovne svrhe, do sada nije isto bilo problema. Učesnike na sportskim događajima, nikakvih problema nije bilo. Za neke naše sportiste je bilo problema, zato što su mnogo bolji sportisti nego oviiz inostranstva, pa im ne daju vizu da ne bi oni naši pobedili tamo na utakmici. Suštinski nije bilo problema, jer svi naši najbolji igraju u inostranstvu, pa već imaju šengen. Zatim, za učesnike u zvaničnim programima razmere, nikada nije bilo problema. Za bliske rođake, supružnika, decu, roditelje, babe, dede itd. onih lica koja već borave tamo, bilo je nekih problema, ali su se u načelu rešavali, garantno pismo itd. Za posete vojnim i civilnim grobljima, prema našim vojnim grobljima u inostranstvu da vam ne pričam kako se ponaša ova država. Da vas samo podsetim u Tunisu, postoji jedno groblje koje se zove "Bizerta", mislim da deset godina niko nije bio, pa čak ni onaj pijani ambasador iz Tunisa. Možda ste vi bili kao turista, gospodine Šami, ja nisam mogao ove godine ni kao turista da idem, jer nije bilo tura, nije bilo zainteresovanih Srba i to moram da vam kažem gospodine Šami. Nije bilo zainteresovanih Srba da se poseti vojno groblje, a došli da se lade tamo na moru. Ja zbog toga nisam mogao da idem, a skupo da sam ideš, jer jedaleko. Za lica kojima je potrebno medicinsko lečenje i njihovu neophodnu pratnju, ni to nije bilo problem. Za predstavnike organizacija civilnog društva – ja da se borim za beneficiju Sonje Biserko, ja ću pre ruke da isečem, svoje ruke ću pre da isečem. Miljenka Deretu, Natašu Kandić, oni već imaju vizu na 25 godina, već imaju šengen. I za njih da se borite, ma hajde molim vas, nemojte da se brukamo. Za predstavnike verskih zajednica, tu je bilo problema, gospodine Jočiću, nije čak ni mogao da preuzme funkciju u Australiji, doduše Australija nije u Evropskoj uniji, ali je bilo problema sa predstavnicima naše crkve. Za pripadnike profesija koji učestvuju na međunarodnim izložbama, pa to onaj koji organizuje on im sve obezbedi. Za lica koja idu na turistička putovanja, turistička agencija obezbeđuje. Gospodine Jočiću, znači sve oni koji imaju pare da putuju i dosad su putovali. Vi ste njima samo to ubrzali, umesto pet dokumenata, podneće četiri. Umesto 35 evra, kao što je bilo, ali cela Srbija treba da skače zbog radosti. I onaj seljak na Selevičevici, koji prati ovaj prenos, kaže epohalno, a ja da vas podsetim, gospodine Jočiću, na još jedan razlog zbog čega vi ne biste mogli da potpišete ovo da niste bili priseljeni. Ovo je neka međustepenica za ono obećanje Borisa Tadića, kada je tokom predizborne kampanje bio u redu ispred italijanske ambasade, pa se prosto zgražavao kako građani Srbije čekaju u redu za šengen vizu, pa je onda rekao – glasajte za mene, ja kada budem predsednik dobićete svi belu šengen vizu. Tri i po godine je prošlo, on nije obezbedio ni za sebe šengen vizu. Ni za sebe. Dragi građani, ako je ovo bilo malo šaljivo, to je namerno urađeno, da bi prikazao kako izgledaju prazne tikve.
Reč ima narodni poslanik Laslo Varga, kao ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba Vojvođanski poslanici. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, što se Sporazuma o viznim olakšicama tiče, naravno, zaključivanje tog sporazuma pozdravlja poslanička grupa Vojvođanski poslanici i u vezi tog sporazuma ne bih ni želeo da diskutujem. Što se Sporazuma o readmisiji tiče, u vezi tog sporazuma bih želeo nekoliko stvari da kažem. Kao što se to u Srbiji obično dešava, Vlada Republike Srbije počinje da razmišlja o nekom problemu u trenutku kada je već vreme za razmišljanje odavno isteklo. Od 2003. godine traje proces readmisije, a da bi se stvorila jasna slika, 20. jula 2005. godine je održana jedna konferencija na kojoj su svi problemi stavljeni na sto. Za dva meseca počinje praktično sprovođenje sporazuma o readmisiji i počinje readmisija između 50 i 100 hiljada lica, a Vlada ni u ovom trenutku, na žalost, nema ni strategiju ni akcioni plan a, naravno, ni ostale stvari koje bi bile potrebne za sprovođenje ovog sporazuma. Gospodin ministar je rekao da neće biti masovnog povratka. Želeo bih da citiram jednu rečenicu sa sedme strane Nacrta strategije koji postoji. Prema toj rečenici ovakva situacija otvara mogućnost povratka više od 100 hiljada lica na osnovu sporazuma o readmisiji. Znači, to stoji u vladinom dokumentu. A šta vlada radi danas? Vlada je pre samo nekoliko dana još uvek prezentovala Nacrt strategije i to Nacrt koji je pripremilo bivše Ministarstvo za ljudska i manjinska prava i to ponovo u okviru jedne konferencije. Prema našem mišljenju u ovom trenutku država bi odavno morala da ima strategiju, odavno bi morala da ima akcioni plan, da bude spremna za sprovođenje akcionog plana, naravno, da budu obezbeđena i budžetska sredstva. Kako stvari stoje, akcioni plan će biti otprilike za godinu dana, a budžetska sredstva možda i nikada. Još jednom želim da kažem, znači, ni poslanici SVM ni poslanici poslaničkog kluba Vojvođanski poslanici nisu protiv zaključivanja ovog sporazuma i ratifikacije ovog sporazuma. Svesni smo da je to bio uslov za dobijanje viznih olakšica i uslov za nastavak evropskih integracija, ali protiv smo ovakve politike Vlade koja funkcioniše samo na osnovu inercije i koja je, po nama, potpuno neodgovorna. Smatramo da je Vlada morala ili bi smela da potpiše sporazum na osnovu kojeg bi bilo jasno da se lica sa poslednjim mestom prebivališta na teritoriji Kosova i Metohije ne mogu vraćati u centralnu Srbiju i Beograd ili u Vojvodinu. Znači, ne sumnjam da je to bila namera Vlade u pregovorima, ali, nažalost, Vlada nije bila sposobna da se za to na pregovorima i izbori. Znači, ranije važeći sporazumi su sadržali mesečne kvote za readmisiju, ovaj sporazum ni to ne sadrži. Gospodin Pastor je govorio i tačno predočio rok u kojem se mora ovaj sporazum sprovesti. S druge strane, za sprovođenje sporazuma su potrebna i ogromna finansijska sredstva. Prema podacima iz Nacrta strategije, sa jedne strane preporuka te radne grupe koja je pravila Nacrt strategije je bila da bi država morala uzeti u obzir prilikom zaključivanja sporazuma o readmisiji i socijalne i ekonomske mogućnosti zemlje da primi određen broj povratnika. To, na žalost, nije država uzela u obzir. S druge strane, na strani 34 ovog dokumenta, stoji da trajno rešavanje položaja jednog lica iznosi tri hiljade američkih dolara. To znači ako pomnožimo sa onih 100 hiljada lica, to znači oko 200 miliona evra bi bilo potrebno za sprovođenje ovog sporazuma. Radi poređenja, celi budžet Ministarstva za rad i socijalnu politiku u 2007. godini iznosi ukupno 350 miliona evra. I da ovo bude još tužnije, u obrazloženju Predloga zakona stoji da za sprovođenje ovog zakona nije potrebno angažovanje sredstava za finansiranje od strane Republike Srbije. Dalje, ovo, naravno, nije samo problem samo za Ministarstvo rada i socijalne politike, ni za Ministarstvo unutrašnjih poslova, nego i za ostala ministarstva, za Ministarstvo prosvete, za Ministarstvo za Kosovo i Metohiju, za Ministarstvo zdravlja. Veoma je neodgovorno da ni u ovom trenutku ne postoji interresorno telo koje bi rešavalo probleme budućih povratnika. Sada se najavljuje, dva meseca pre početka sprovođenja ovog ili primene ovog sporazuma, da će biti to interresorno telo formirano. Mislim da i to dokazuje da je reč o vrhunskoj neodgovornosti Vlade. Na osnovu sporazuma će se obrazovati jedna komisija za sprovođenje Sporazuma o readmisiji između Srbije i EU. Mi, poslanici SVM, tražimo da se, pored predstavnika državnih organa i onih nacionalnih zajednica koje su pogođene ovim sporazumom, dakle, pored Roma i Bošnjaka, uključe i predstavnici mađarske zajednice i to iz razloga što kod pripadnika naše zajednice postoji veliki strah, o kojem je, inače, gospodin Pastor govorio, da će primena ovog sporazuma ponovo proizvesti promenu etničke strukture stanovništva u opštinama u kojima naša zajednica živi u velikom broju, jer je, naravno, najveći problem za sprovođenje ovog sporazuma smeštaj ovih lica. Ima izjava činovnika Vlade, a i samog gospodina ministra, da je Vlada nespremna da sprovodi ovaj sporazum protivno odredbi člana 78. Ustava Republike Srbije, znači da nema nameru da preduzme mere koje bi prouzrokovale veštačko menjanje nacionalnog sastava stanovništva, ali moramo i to reći da, s obzirom na dešavanja u protekloj deceniji, uopšte u to nismo ubeđeni. Dalje, želim da citiram još dve rečenice iz ovog nacrta strategije da dokažem ovu moju tvrdnju, odnosno da potkrepim našu bojazan. Naime, na strani 36 stoji da se nacionalnom strategijom predviđa otkup starih kuća i okućnica i po njihovoj adaptaciji, a na 38. strani stoji da bi povratnike trebalo uključiti u alternativne oblike stambenog zbrinjavanja, kao što je otkup napuštenih domaćinstava. Naravno, nigde u ovom dokumentu nije ta radna grupa dodala da se otkup i alternativno stambeno zbrinjavanje povratnika ne može sprovesti protivno odredbi člana 78. Ustava Republike Srbije. Moram i to da kažem, u vezi ovog sporazuma, da ne verujemo, da nažalost, ni DSS, a ni DS, da Službi za ljudska prava, koju vodi DS, nije bilo dovoljno godinu i po dana da napravi strategiju za sprovođenje Sporazuma o readmisiji, naravno, i akcioni plan. Mislim da je to dobar razlog da ne verujemo, odnosno da ne možemo da verujemo ni Službi za ljudska i manjinska prava a ni Vladi. S druge strane, ne možemo da verujemo ni DS. S tim u vezi želim da pomenem jednu izjavu gospođe Jelene Marković, odnosno bilo je više njenih izjava, od 4. juna 2005. godine, kada je bila pomoćnica ministra za ljudska i manjinska prava, ona je tada rekla da neće biti masovnog vraćanja državljana Srbije i Crne Gore sa Zapada. Nažalost, vidimo da će biti masovnog vraćanja. U ovom trenutku postoji 24 hiljade zahteva. S druge strane, tada je izjavila da postoji i strategija i akcioni plan za integraciju državljana SCG koji dolaze po readmisiji, ali ne i finansijska sredstva. Naravno, ni ovo nije tačno, jer ni u ovom trenutku ne postoji ni strategija, kao ni finansijska sredstva. Prema njenim tadašnjim rečima, nikada u razgovorima sa predstavnicima zapadnih zemalja nije pominjana mogućnost da se nealbanci izbegli sa Kosova vraćaju u centralnu Srbiju. Sporazum predviđa nešto sasvim drugo, a i u praksi se sprovodi nešto sasvim drugo. Na konferenciji koju je inače organizovala Služba za ljudska i manjinska prava, prošle nedelje, iznet je podatak da je polovina povratnika koji su se do sada vratili imala prebivalište ranije na teritoriji Kosova i Metohije. Sada bih želeo da citiram, odnosno da govorim o nekim preporukama koje je ta radna grupa tada napisala i te preporuke stoje u ovom nacrtu strategije, a koje, nažalost, nisu zaživele, izuzev jedne. Preporuka je bila da bi država trebalo da nastavi aktivnosti sa ciljem zaključivanja Sporazuma o readmisiji. To je urađeno. Sporazum o readmisiji je zaključen. Jedna od ovih 68 preporuka jeste da je država morala da uzme u obzir socijalno-ekonomske mogućnosti zemlje kada je zaključivala ovaj sporazum. Nije urađeno. Radna grupa je dala preporuku da bi trebalo uspostaviti saradnju između državnih institucija u cilju koordinacije. Ni to nije urađeno, ne postoji ni to interresorno telo. Zatim, da bi trebalo organizovati donatorsku konferenciju u cilju sakupljanja sredstava, ni takva konferencija nije organizovana. Dalje, da bi trebalo razraditi mere predviđene Nacrtom strategije – nisu te mere razrađene. Takođe, da bi trebalo obezbediti dodatna sredstva i to pre svega opštinama. Naravno, ni ta sredstva nisu obezbeđena. U obrazloženju Predloga stoji da za sprovođenje ovog sporazuma nisu potrebna nikakva sredstva iz budžeta Republike Srbije. Ovo je za nas potpuno nerazumljivo. Na kraju, želim da kažem, mi smo svesni potrebe zaključivanja ovog sporazuma o readmisiji, međutim, iz svih onih razloga koje sam naveo ni poslanička grupa Vojvođanski poslanici, a ni poslanici Saveza vojvođanskih Mađara neće glasati za ratifikaciju ovog sporazuma. Zato što, još jednom da ponovim, ne postoji strategija, ne postoji akcioni plan, ne postoje sredstva za sprovođenje ovog sporazuma i ne postoje sigurnosne garancije da Vlada neće preduzeti mere koje bi dovele do promene etničke strukture stanovništva u opštinama u kojima nacionalne manjine žive u velikom broju. Na kraju želim da pozovem i predstavnike nacionalnih manjina koji sede u poslaničkom klubu DS i G17 plus da ne glasaju za potvrđivanje ovog sporazuma, da se kasnije ne bi morali stideti svojih postupaka, ako se obistine ove veoma realistične prognoze koje sam ja izneo.
Prelazimo na raspravu. Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Srđanu Šajnu, po Poslovniku se javio narodni poslanik Munir Poturak.
Gospodine predsedavajući, gospodine Šajn, ja nijednog trenutka nisam odvojio u svom govoru da li se radi o Bošnjacima ili o Romima muslimanske ili islamske ili srpske, bilo čega u tom pravcu. Moja namera jeste bila kada sam pomenuo procente, od 82 do 95, govorio sam samo na osnovu tačnih statističkih podataka koje sam mogao da dobijem po osnovu dopisa, koji ću vam dostaviti, od Udruženja reintegracije. Ceo smisao onoga što sam govorio jeste da iskoristim priliku, ovde imamo gospodina ministra, da napomenem u kakvoj su situaciji ljudi koji su već do sada na terenu, ono što znam, što je provereno; da ljudi imaju problem od momenta prijave, da čekaju i do pet meseci kako bi mogli da dobiju status lica koja mogu da koriste zdravstveno osiguranje. Znači, ako je dete bolesno, mora da plati privatno lečenje. Ako je u pitanju majka, porodilja, mora da plati, da bi sve to na neki način, ako treba dokumenat, pomenuo sam samo koliko košta, da li je to Rom, Bošnjak ili bilo ko drugi, radi se o problemima koji se tiču svih ljudi u tom pravcu. Ceo smisao jeste da se, ako je moguće, formira bilo kakva institucija u okviru Ministarstva, u okviru drugih ministarstava koja mogu da pomognu zbrinjavanju skoro 50 hiljada ljudi koji su na prostoru Sandžaka, dole, i skoro 150 do 200 hiljada ljudi koji treba u narednom periodu da budu u Srbiju vraćeni. To je problem zbog čega sam reagovao i napomenuo koje probleme trenutno imam, kao građanin Srbije, da se nagomilavaju na prostoru određenih gradova. Pomenuo sam da Novi Pazar ima veoma veliki broj nezaposlenih lica. Ako se u skorije vreme deportuje toliki broj ljudi, automatski se problemi nagomilavaju. O tome se radi. Znači, neophodno je da se utvrdi program, da se utvrdi dinamika kojom će se ljudi vraćati u procesu readmisije. Ceo smisao je u tome. Drugi deo politike je, ono što svaka politička partija ima, šansa da se na prostoru Srbije, bez obzira gde, kojoj naciji imamo priliku da se obratimo, da ponudimo svako svoj program. Ne postoji ograničenje. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn, a neka se pripremi Milisav Petronijević.
Moram samo da iskoristim barem minut vremena da kolegi odgovorim. Ovaj dokument koji je Ministarstvo za ljudska i manjinska prava pripremilo, tada je bio ministar gospodin Rasim Ljajić, u uvodnom delu se govori da na kraju ovog dokumenta možete da nađete koji su sve subjekti učestvovali u izradi ovog dokumenta. U izradi ovog dokumenta su učestvovali predstavnici državnih organa, domaće institucije, a u delu – predstavnici lokalne zajednice, tu su sve organizacije iz Novog Pazara, isključivo nevladin sektor iz Novog Pazara, a uopšte niko iz Romske nacionalne zajednice nije konsultovan, pa čak ni Romski nacionalni savet. Ovo o čemu ste vi govorili, kolega, samo potvrđuje ono o čemu sam ja govorio prethodnog puta, a to je, da vi sprovodite program Sandžačke demokratske partije koji govori o Sandžaku. To nije sporno, to vam ne sporim. Samo hoću da vas zamolim, da to što ste rekli treba da kažete vašem predsedniku partije da i u svom Ministarstvu formira telo koje će da se bavi tim pitanjima. Vi ćete to lakše da uradite na partijskim organima, nego što ćemo mi ovde za govornicom. Da se vratim na deo koji sam hteo da iznesem po ovom pitanju. Zašto je Romska partija protiv vraćanja ljudi iz procesa readmisije? Zašto ja ne mogu da podržim taj zakon? Prvo, moram da odgovorim na pitanje ko su ti ljudi, ko su ljudi koji se vraćaju iz procesa readmisije. O broju sam govorio. U pitanju je oko 100 hiljada građana Srbije, od toga oko 50 hiljada su pripadnici Romske nacionalne zajednice. Druga stvar, u pitanju su ljudi koji su prodali svoje kuće, u ona nesrećna vremena, ne interesuje me ko je kriv za to nesrećno vreme, ali me interesuje jer je 100 hiljada građana Srbije stradalo tada, ljudi su prodali kuće, otišli na Zapad i sada treba da se vrate – a, gde će da se vrate? Kako da se vrate u svoje kuće kada su prodali? Kako da se vrate na Kosovo u svoje kuće koje su porušene. Čuli smo pre mesec dana stavove iz Bujanovca, gde je vladajuća koalicija partija Albanaca, predsednik opštine vrlo jasno kaže – svim Romima koji su u kampu "Salvadore", mi ćemo da pomognemo da se vrate na Kosovo. Dakle, neće da ih integrišu u svoju sredinu. Gradonačelnica grada Beograda, barem tu funkciju sada obavlja, gospođa Radmila Hrustanović kaže – ispod Gazele, mi ćemo da integrišemo samo one koji su iz Beograda, oni drugi nas ne interesuju, neka rade šta hoće. Takođe, imamo u Senti deklaraciju gde se kaže – mi ćemo da integrišemo ljude koji borave na našoj teritoriji. Pitam vas, kada se bude potpisao ovaj ugovor o readmisiji i kada se bude poslalo u Srbiju desetine hiljada izbeglih i raseljenih sa Kosova, desetine hiljada koji su bili u bivšim republikama SFRJ, gde ćemo sa tim ljudima? Najverovatnije ćemo ih seliti iz jednog grada u drugi, treći i nećemo znati šta ćemo sa njima. To je razlog zašto je Romska partija protiv ovog ugovora, ne zato što ne razumemo njegovu potrebu, nego smatramo da nisu stvoreni uslovi, ne postoji klima za to. Dalje, da odgovorim na pitanje ko su ti ljudi. Porodice su otišle pre 15 godina tamo, rodila su im se tamo deca, ta deca su tamo naučila jezik, ta deca su tamo naučila na jedan određen način života. Ko će njih da integriše ovde? Ne vidim da tu imamo rešenja, ne vidim da imamo ponuđenu konkretnu akciju. Sporazum koristi dva termina: termin bezbednosti i termin urednog povratka. Bitno je da ih pošaljemo na aerodrome, neki od njih su imali otiske lisica iz zemalja iz kojih su došli, neki su tamo hapšeni, da su svu imovinu morali da ostavljaju u tim zemljama odakle su dolazili ovde, a ovde ih dočekamo na aerodromu i kažemo im – idite i radite kako vam je milo i drago, mi ne znamo šta ćemo sa vama. Mislim da treba da se podrži Zakon o olakšici viznog režima, jer hoćemo da otvorimo slučaj, i da zaključim, pošto je prošlo već pet minuta, da potvrdim da ovo nisu prazne priče i na savetovanju gde su bili predstavnici Saveta Evrope, gde je bila gospođa Donka Banović, mnogi parlamentarci Saveta Evrope su pokazali zabrinutost za ovo pitanje i mnogi su podržali mišljenje da odgovornost mora da podeli Srbija i međunarodna zajednica. Bez takvog zajedničkog akcionog plana, bez takvih uslova ne možemo da govorimo o kvalitetnom procesu integracije ovih ljudi, jer Srbija ima puno socijalno nezbrinutih kategorija.
Reč ima narodni poslanik Riza Halimi, a neka se pripremi Milisav Petronijević.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, da iskoristim prisustvo ministra Jočića, da po članu 226, postavim pitanje – kada će da realizuje, ostvari, obećanje koje je dao u junu 2005. godine, na konferenciji za štampu održanoj u Bujanovcu. Tada je obećao da će ubrzo da se otvore granični prelazi u opštini Preševo, kod Miratovca, Strezovca i Slavujevca, a na osnovu odluke Vlade iz aprila te godine kada je doneta odluka o otvaranju ovih graničnih prelaza. I nakon teškog incidenta u januaru te godine, kada je ubijen petnaestogodišnji učenik Dašnim Hajrulahu od strane pripadnika pogranične jedinice Vojske, radi se o ozbiljnom problemu, odugovlači se već dve, tri godine, ta odluka Vlade se ne sprovodi. Ujedno, u ovom vremenu koje mi preostaje, pokrećem pitanje koje je isticano juče prilikom svečanog otvaranja rekonstrukcije glavnog graničnog prelaza u Preševu. Ministar, Velja Ilić, nakon izlaganja ovde u ovoj sali, rekao je da će da se uradi autoput od granice Makedonije do Leskovca, ali pod uslovom da opština Preševo ne blokira te radove. Sada postavljam pitanje – ako na tom graničnom prelazu, čija je izgradnja počela 1992. godine, a rekonstrukcija preko Evropske agencije, koji je otvoren juče svečano, a najveći deo tih poseda još nije imovinski-pravno rešen, još uvek nisu građani kompenzirani, nema smetnji da se granični prelaz gradi, zašto bi trebalo da autoput, koji je, takođe, projekat od državnog interesa, čeka neku volju ili odluku opštine Preševo. Zna se, ja sam ovde pokrenuo pitanje, upravo SO Preševo u slučaju "Inter spida", kada je bio aktuelan komercijalni deo, u kojem je bilo normalno očekivati da ima kompetencije lokalna samouprava, da tada nije poštovan zahtev SO Preševo da se ispita nezakonitost i monopol koji je dat toj firmi, upravo od Ministarstva za infrastrukturu. Radi se o tome da se ovaj projekat ne gradi, deonica od granice do Leskovca, jedino zbog toga, što Vlada još uvek nije to postavila kao prioritet ove države. Verovatno je bilo prioriteta u drugim delovima države. I stvarno je neozbiljno da se tvrdi da se autoput ne gradi zbog toga što neko, tamo, ne da. Kompenzacija je zakonom predviđena, ali, zna se koja je procedura za projekte od državnog interesa.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a neka se pripremi Jovan Nešović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što krenem sa raspravom o predloženim zakonima o potvrđivanju sporazuma, s obzirom na to da je sastavni deo obrazloženja, vrlo kratko ću da prokomentarišem razloge za donošenje zakona po hitnom postupku i za objavljivanje narednog dana. To je već postala praksa u ovoj Narodnoj skupštini, da zakoni ulaze u proceduru po hitnom postupku. Izuzetak je da budu po redovnoj proceduri umesto obrnuto. Pogledajte da je 4. oktobra upućen zakon, rok je bio do 15. oktobra, pa zatim do 1. novembra, pa su nas zaplašivali ovde ako do 1. novembra to ne budemo uradili, zlo i naopako itd. Međutim, pokazalo se da, u stvari, rokove, dinamiku i rad Skupštine određuje interes vladajuće većine. Ako imaju interesa, radiće Skupština, a ako nema – blokiraće i neće ni raditi, tako da građani Srbije treba to da imaju u vidu. SPS smatra da postoje hitniji zakoni za raspravu od ovih. Juče je predložila, nažalost, vladajuća većina to nije uvrstila u dnevni red, da je mnogo hitnije pitanje da se razmatra izmena Zakona o penzijskom osiguranju, odredba o zaštiti penzionera kada penzije padnu ispod 60%, da se ta zaštitna odredba produži, da ne bude ograničenog dejstva i da ne prestane 2008. godine, jer na taj način štiti milionsku populaciju koja je u izuzetno teškom stanju. Isto tako, predložila je zakon o izmenama i dopunama Zakona o ukidanju PDV-a na opremu za bebe, i to nije hitno. U pitanju je nešto što bar u javnosti stvara utisak da se svi slažu, ali nikako da to i uradimo, to su mnogo bitnija i hitnija pitanja, jer je u pitanju ugrožen status ogromnog broja građana Srbije u jednoj milionskoj populaciji socijalno ugroženih lica. Ako toj milionskoj populaciji socijalno ugroženih dodamo desetine, hiljade ljudi koji će se vratiti prema ovom sporazumu o readmisiji, očigledno da će se Srbija naći u jednoj teškoj situaciji. Kada su u pitanju ova dva sporazuma, treba reći, i mislim da ministar mora da izađe i da za ovom govornicom građanima Srbije da odgovore na nekoliko vrlo jasnih pitanja, da bi građani Srbije razumeli šta je to u stvari, kakvi su to sporazumi, šta to mi pričamo ovde, šta donosimo. Ovde je u pitanju jedan sporazum koji govori o viznim olakšicama. On će omogućiti jednom broju po spisku, po kategorijama uz nešto lakšu proceduru, uz iste pare, građanima Srbije da od 1. januara 2008. godine, mogu, eto, lakše ići u Evropu. Ovaj drugi sporazum, Sporazum o readmisiji, on će opet od 1. januara 2008. godine omogućiti jedan veliki talas vraćanje iz Evrope u Srbiju, i građani Srbije zaslužuju i mi smatramo da ministar danas ovde mora da odgovori na pet pitanja da bi se uopšte moglo razgovarati o readmisiji. Prvo, Sporazum o readmisiji sa Evropskom zajednicom govori o organizovanom povratku, ovo što piše recipročno ne bih uzimao u obzir, jer to nema veze sa reciprocitetom, ovde se radi o vraćanju građana Srbije iz Evrope, proteranih građana Srbije. To je nešto sa čim država mora da se suoči i da to ima u vidu. Drugo pitanje, gospodine ministre, da li je moralo da se u Sporazumu nađu i državljani, odnosno lica iz trećih zemalja, lica koja su prohodala kroz Srbiju i otišli tamo, itd? Ovde se govori o situaciji gde se vraćaju i prihvataju, državljani koji ne ispunjavaju ili više ne ispunjavaju uslove. Šta to znači ''ili više ne ispunjavaju uslove''? Da li je to kategorija građana koji su u jednom momentu imali uslove boravka po Evropi ili je, možda, politički odgovarali Evropi da Srbiju predstave u takvom svetlu, a sada više ne ispunjavaju? Treće pitanje, gospodine ministre, država smo, morali bismo građanima Srbije da kažemo jasno – imamo Službu za ljudska i manjinska prava, imamo Kancelariju za readmisiju, koliko ljudi treba da se vrati u Srbiju? To je ključno pitanje. Optimisti kažu 60 hiljada, pesimisti 150 hiljada, i sve dok država ne bude izašla sa procenom, naravno, svi će licitirati. Drugo pitanje u vezi s tim, veoma važno pitanje – dinamika povratka. Mi smo slušali ovih dana u medijima da od Nove godine sledi talas povratka. Poverovaću ono što vi, gospodine ministre, kažete, je li to tačno ili nije, pretpostavljam da neće svi u jednom momentu da se vrate jer je to proces. Sledeće pitanje, ovde u obrazloženju zakona stoji da nisu potrebna finansijska sredstva, nisu potrebna finansijska sredstva za samu ovu tehnologiju povratka možda, ali, molim vas, imajući u vidu da se vraćaju ljudi u teškoj materijalnoj situaciji, šta država ima nameru da čini sa njima, šta će da uradi da ih integriše u Srbiju. Da bi dobili socijalnu pomoć, mogu da dobiju kao i svi drugi, ali moraju da imaju lična dokumenta, da bi dobili lična dokumenta moraju da imaju boravište, a nemaju ništa od toga. Dakle, ima li država plan kako će da se suoči sa tim problemom i kako će da razrešava probleme tih desetine hiljada socijalno ugroženih lica? Završavam pitanjem, molim vas, da mi protumačite član 21. koji kaže da će se ovaj sporazum primenjivati na teritoriji Srbije, pa kaže – ''Obim teritorijalne primenjivosti u vezi sa Srbijom biće definisan u pregovorima bez diranja u Rezoluciju 1244 Saveta bezbednosti UN''. Molim vas, da li to traži sigurno da nam date odgovor o čemu se tu radi, kakvim pregovorima, šta se događa sa ljudima koji su otišli s Kosova, gde se vraćaju, kako, na koji način itd? Dakle, jedan sporazum, jedan zakon, mnogo pitanja. Ne budete li dali konkretne i jasne odgovore građanima Srbija, da ih razumeju, biće po onom – jurimo u Evropu, a ne znamo u stvari koliko nas sve to košta. Ja ne sumnjam da vi imate odgovore na sva pitanja i da ćete ih dati građanima Srbije. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jovan Nešović, a pre njega po Poslovniku se javio Željko Vasiljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, pre desetak dana, pa nije pitanje za gospodina ministra, tako da zaista ...
Koji član, gospodine Vasiljeviću?
Član 226. Poslovnika. Pre desetak dana obratio sam vam se sa informacijom i molbom da pomognete ljudima iz ''Kluba generala i admirala Vojske Srbije'' da ih ne izbace nelegalno iz prostorija koje se nalaze u Domu vojske, poznatom inače, to je pravi naziv, kao ''Klub ratnika''. Nažalost, iako sam vas zamolio da o tome obavestite ministra Šutanovca, vi izgleda to niste uradili, niste shvatili ozbiljno moje pitanje i moju inicijativu i preko toga se prešlo. Tako da je, 31. oktobra ove godine, u popodnevnim satima, kada u prostorijama, broj 188, 191 i 133 na prvom spratu Doma, koje je ''Klub generala i admirala'' koristio, nije bilo nikog od članova ''Kluba'', upotrebom rezervnog ključa ušlo nepoznato lice, pri čemu je upotrebom rezervnih ključeva od kase i stolova pokupljena celokupna arhiva ''Kluba'', pečat, štambilj i inventar, vlasništvo ''Kluba'' i odneto, za sada, na nepoznato mesto itd. Zaista mislim da je neprimereno da se prema jednoj organizaciji u kojoj ima 225 članova, od kojih su svi generali i admirali, što u penziji, nekorektno odnosi pre svega Ministarstvo odbrane, koje neovlašćeno koristi ovu zgradu kao svoju; inače, to je zadužbina. Takođe, zamolio sam vas da obavestite ministra kulture u čijoj nadležnosti su zadužbine i legati, da interveniše da ova situacija ne bi eskalirala. Nažalost, to nije učinjeno i situacija je eskalirala, tako da su oni juče održali konferenciju za štampu na kojoj su naveli nekoliko poražavajućih činjenica. Znači, hteo sam još samo da vam kažem da su oni tu izneli nekoliko vrlo važnih činjenica zbog kojih misle da se ovo dešava protiv njih, a to je da su oni izneli nezakonito delovanje Generalštaba, Ministarstva odbrane i nižih organa u organizaciji vojske. Takođe, dali su nekoliko potpuno poražavajućih činjenica o broju pripadnika Vojske Srbije u odnosu na neke okolne zemlje, tako da bih samo napomenuo da Grčka i Bugarska, koje su slične po broju stanovnika, imaju 170.000, odnosno 50.000 vojnika. Nadam se da ovo izbacivanje iz prostorija što se desilo nema pozadinu – da se ovi ljudi ućutkaju i da ne pričaju dalje o problemima koji se dešavaju u Vojsci Srbije. Hvala vam.
Reč ima ministar unutrašnjih poslova, gospodin Dragan Jočić. Izvolite.
Samo odgovor na pitanje prethodnika. Prvo pitanje – da li smo morali da potpišemo ovakav sporazum? On je bio vezan za sporazum o viznim olakšicama i na taj način je bio uslovljen. Koliko sam razumeo, koji su to ljudi koji će se vraćati? To su oni kojima je prestala ili viza ili neka dozvola o boravku, ili koji su na teritoriji zemalja Evropske zajednice nelegalno, odnosno treća lica za koja će se tek dokazivati da li je Republika Srbija kriva zato što su oni došli na teritoriju neke od zemalja. To je jedan od zaštitnih instrumenata, sam postupak dokazivanja i neće biti tako lako da se sva treća lica vrate Srbiji. Pitanje koje interesuje sve, koliko je to ljudi koji će biti vraćeni? Naravno, taj broj ne može nikada tačno da se odredi, ali imamo jedan presek u 2003. godini, 18 hiljada ljudi je vraćeno, a otprilike, oko 47 hiljada ljudi treba da se vrate i to, najviše ih je u Nemačkoj oko 25 hiljada, u Holandiji 12 hiljada, Belgiji tri hiljade, Švajcarskoj tri hiljade, Luksemburgu tri hiljade. Što se tiče člana 21. treba pročitati ovu fusnotu gde se kaže da – ''Obim teritorijalne primenjivosti u vezi sa Srbijom biće definisan u pregovorima bez diranja u Rezoluciju 1244 Saveta bezbednosti''. Znači, UNMIK će sprovoditi određeni postupak na teritoriji gde sada Republika Srbija ne može da je sprovodi. Dalje, koji su to oblici pomoći povratnicima? Moram da kažem da je i to predviđeno i da Služba za ljudska i manjinska prava Vlade Republike Srbije obezbeđuje pomoć povratnicima. Ima ceo plan po osnovu Sporazumu o readmisiji, a prati ovu populaciju građana Republike Srbije sa pozicije moguće ugroženosti njihovih ljudskih prava, tako da od njih nismo dobili zeleno svetlo, da je ovo moguće i izvodljivo, sigurno ne bismo potpisivali ovaj sporazum.
Reč ima narodni poslanik Jovan Nešović, zatim Zoran Krasić.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, želim da dam nekoliko važnih činjenica, zbog čega će poslanička grupa G17 plus podržati zakon, odnosno Sporazum o viznim olakšicama za građane Srbije koji putuju u EU, odnosno Evropsku zajednicu, a koji je potpisan 18. oktobra 2007. godine i nadam se da će početi da se primenjuje u januaru 2008. godine. Ono što je, čini mi se, na početku, vrlo važno reći šta se postiže ovim sporazumom? Postiže se olakšavanje procedure za izdavanje viza naših državljana, odnosno državljana Republike Srbije od strane zemalja članica EU i Evropske zajednice, tamo gde se primenjuju šengenske pravne tekovine za boravak naših građana u tim zemljama. Važno je napomenuti koje su to olakšice koje se ovde daju. Prva stvar, koja je važna, jeste da se smanjuje broj dokumenata koje će naši građani podnositi za dobijanje tih viza. Znamo da je do sada trebalo četiri ili pet dokumenata, a nekada i više, a sada je dovoljan jedan ili dva dokumenta. Prvi dokument da pripadate određenoj grupi na koju se vizna olakšica odnosi i drugi dokument jeste gde putujete, odnosno posao koji treba da obavite. Druga stvar, to je olakšica, jeste i vreme za koje treba da se izda viza. Ono je predviđeno na 10 dana, a gospodin ministar je juče rekao da to vreme može da bude kraće, negde, tri dana, a ako se na neki način pravi neka dopunska provera, onda to vreme ne može da bude duže od 30 dana, što mislim da je veoma značajno za naše građane u ovom trenutku. Treća stvar koja se odnosi na olakšice, jeste to da je vreme boravka naših ljudi u tim zemljama produženo, znači, može da bude 180 dana, i da 90 dana mogu boraviti neprekidno u tim državama, što mislim da je veoma značajno, a sa druge strane, javlja se mogućnost da to vreme, ako nema nekih prekršaja, može da se produži, što mislim da je i sa te strane značajno za našeljude. Četvrta stvar, koja je vrlo bitna, jeste da se cena za vize ne menja, ostaje 35 evra, a sa druge strane posebne grupe ljudi, to su deca i penzioneri, oslobođeni su plaćanja ove naknade, što mislim da je za tu grupu ljudi veoma značajno u ovom trenutku. Šta se još postiže ovim sporazumom? Postiže se direktni kontakt među ljudima, a to će dovesti do razvoja ekonomskih, kulturnih, humanitarnih, naučnih i drugih veza. Ovaj sporazum predstavlja prvi korak ka onoj najvažnijoj stvari koju očekujemo, to je, da naši građani dobiju mogućnost bezviznog režima, odnosno da bez viza mogu da putuju po zemljama EU. Druga stvar koja je vrlo značajna jeste na koga se ovaj sporazum odnosi? Ovaj sporazum se odnosi na poslovne ljude, na naše privrednike, odnosi se na advokate, lekare, naučne radnike, umetnike, sportiste, studente i đake. Vrlo je značajno da se odnosi i na naše privrednike. Mi imamo jedan problem u državi, a to je spoljnotrgovinski deficit i on je zaista izražen i ove godine, kao što je bio i prošle i pretprošle i niz godina unazad. Mislim da je vrlo značajno da naši privrednici na jedan lakši način mogu da uspostavljaju ekonomske veze sa privrednicima iz drugih država, naročito iz država EU, jer je to veliko tržište, a to znači da naši proizvodi mogu da idu na to tržište. Da bi naš proizvod mogao da ide na to tržište, potrebno je da imamo kvalitetan i dobar proizvod, a to znači da moramo da imamo dobru tehnologiju. Sledeća stvar je, da naši privrednici mogu da uspostave veze sa privrednicima iz tih regiona. Na ovaj način, skraćivanjem i olakšavanjem procedura za izdavanje viza, umnogome će se olakšavati privrednicima kako mogu da odu i da uspostave kontakt, a to znači da prošire svoje tržište, tako da mogu da posećuju određene sajmove i da mogu da se upoznaju sa novom tehnologijom, a to je veoma značajno za njihovu proizvodnju, i sve to, da bi proizveli dobar i kvalitetan proizvod. Sa druge strane, čini mi se da je veoma značajno i za naše naučne radnike, studente i učenike, jer državi Srbiji je potrebno znanje i čini mi se da na ovaj način olakšavanja procedura, dakle, odlaska u zemljama EU, moguće je mnogo lakše prisustvovati seminarima, različitim simpozijumima, na stručnim usavršavanjima da budu prisutni, a sve je to način da se dođe do novog znanja koje treba implementirati ovde u Srbiji. Čini mi se da je veoma značajno i to, da je obuhvaćena ovim sporazumom, dopunska grupa, ciljna, a to su ljudi i građani kojima je potrebno lečenje, ljudi koji hoće da idu na turistička putovanja u određene posete zemljama EU. Šta je glavni cilj ovog sporazuma? Glavni cilj ovog sporazuma je pokazivanje volje EU građanima Republike Srbije, misli se i na zemlje zapadnog Balkana, da se odvija brža integracija u EU. Primenom ovog sporazuma od 1. januara 2008. godine, omogućiće se lakše kretanje ljudi i jačanje integracionih procesa naše zemlje i EU i to jeste jedan od važnih koraka ka pridruživanju naše zemlje EU. Pošto je ovaj sporazum uslov za sledeća dva sporazuma, a to je Zakon o readmisiji i bilateralnoj saradnji između Srbije i Francuske u oblasti readmisije, poslanička grupa G17 plus će podržati i ova druga dva sporazuma. Moje očekivanje je da svi poslanici Narodne skupštine Republike Srbije u danu za glasanje podrže ova tri sporazuma, koji su danas na dnevnom redu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandra Jerkov, zatim Milica Radović.
Dame i gospodo narodni poslanici, narodne poslanice, uvaženo predsedništvo, kao što ste već čuli od gospodina Varge, LSV i poslaničkog kluba Vojvođanski poslanici neće podržati tekst Predloga zakona, naravno da smo svesni da je to obaveza koju Republika Srbija mora da preuzme na sebe u cilju evropske integracije, mislim da je jedno od osnovnih obeležja LSV to što se zalaže beskompromisno za evropske integracije. Međutim, naš problem sa tekstom ovog predloga leži na strani 49. U pitanju su tri i po reda koja su sporna, a pošto je država toliko pridala značaj tome, mogu i pročitati sve: ''Ugovorne strane priznaju neophodnost efikasne, efektivne i održive socio-ekonomske reintegracije povratnika – građana Srbije. One potvrđuju svoju nameru da ulože veće napore, između ostalog i finansijske, da podrže takvu reintegraciju, uzimajući u obzir finansijsku podršku Zajednice u tom procesu''. Ovo, dame i gospodo, gospodine Jočiću, ne znači ništa. Pre ovog sporazuma morao je biti usvojen ozbiljan strateški dokument koji bi se bavio ovim pitanjem. To bi mogla biti strategija za reintegracije ovih lica ili bar strategija migracione politike ili bilo šta drugo. Ukoliko naša Vlada nije u stanju sama to da smisli, mogla je pogledati kako su sličan problem rešile zemlje u okruženju koje su, takođe, kao Republika Srbija, imale obavezu da readmisijom prihvate lica koja su njihovi državljani, a nezakonito borave u zemljama EU. Taj dokument koji je morao biti usvojen trebalo bi, isto tako, da definiše korak o reintegraciji i neophodno stvaranje uslova za povratak. Ti uslovi su mogućnost dobijanja osnovnih dokumenata, rešavanje pitanja smeštaja, imovine, zdravstvene zaštite, socijalne zaštite, stvaranje mogućnosti za zapošljavanje, obrazovanje i omogućavanje pristupa drugim pravima. Sve je to readmisija, a za vas je izgleda readmisija samo potpisati nešto. Ova skupština će, naravno, kao i vladajuća većina, ne dovodeći u obzir za šta glasaju, glasati. Tu se za vas priča završava, a što govori koliko ćete brinuti o građanima koji će doći u Republiku Srbiju. Bojim se da je to isto koliko brinete o grđanima koji trenutno žive u Republici Srbiji, a što je zaista sramotno. Dalji problem koji LSV sa ovim predlogom ima jesu preporuke UNHCR, dokument iz marta 2005. i Parlamentarne skupštine Saveta Evrope iz novembra 2003, koja eksplicitno ističu stavove da povratnici i pripadnici manjina sa Kosova i Metohije ne bi trebalo da se vraćaju u druge delove Srbije, u tom momentu kada su te odluke rezolucije donete, tada Srbije i Crne Gore. Dalje pitanje, ko će se baviti reintegracijom tih povratnika sada kada nema ministarstva za ljudska i manjinska prava. Opet pokazujete koliko vam to pitanje nije bitno, inače biste možda i glasali za predlog LSV prilikom izbora Vlade da se takvo ministarstvo napravi, ponovo i ponovo se pokazuje potreba za postojanjem takvog ministarstva. Sada da pogledamo šta je sve readmisija i šta Vlada sve zaboravlja. Dakle, readmisija je unapređivanje saradnje i razmene iskustava sa svim državama u regionu u vezi sa pitanjima integracije povratnika. Readmisija je uspostavljanje saradnje između različitih državnih institucija i lokalnih samouprava radi koordiniranja različitih programa pomoći. Readmisija je razvijanje strukturalnog programa koji bi podržale međunarodne institucije, vodeći računa o uključenosti lokalnog ugroženog stanovništva u ove projekte. Readmisija je obezbeđivanje bolje informisanosti svih institucija u međunarodnim standardima, u oblasti readmisije. Readmisija je formiranje baze podataka o broju i strukturi povratnika po opštinama. Readmisija je ojačavanje koordinacione uloge države u procesu integracije povratnika. Readmisija je preuzimanje mera informisanja i edukacije zaposlenih u ustanovama na nivou lokalnih zajednica radi bolje integracije povratnika. Readmisija je osiguravanje da se merama za integraciju ne stvara jednakost između povratnika i lokalnog stanovništva. Readmisija je prilagođavanje informativne kampanje stvarnim potrebama povratnika, vodeći računa o kulturnim i jezičkim barijerama sa kojima se oni evidentno sučeljavaju. Readmisija je informisanje javnosti u readmisiji o problemima povratnika. Readmisija je identifikovanje ugrožene grupe među povratnicima. Readmisija je uspostavljanje olakšane procedure za izdavanje dokumenata. Meni je žao, vi čitate novine umesto da slušate predloge poslanika. Da li možete da saslušate, molim vas? Readmisija je strategija za stambenu izgradnju i zakonska rešenja o socijalnom stanovanju i readmisija je predviđanje rešavanja stambenih problema istih tih povratnika. To je dalja koordinacija između nadležnih organa u rešavanju dugoročnih potreba sa smeštajem i najugroženijih grupa među povratnicima. Readmisija je obezbeđivanje dodatnih sredstava opštinama radi stambenog zbrinjavanja Roma. Readmisija je informisanje povratnika o mogućnosti korišćenja besplatne pravne pomoći u vezi sa imovinskim pitanjima. Readmisija je edukacija u sudovima. Readmisija je sprovođenje istraživanja o položaju povratnika, kako bi se saznao broj povratnika koji živi u siromaštvu. Readmisija je omogućavanje režima prenosa zdravstvenih kartona povratnika iz inostranstva. Readmisija je osiguranje da se proces readmisije obavlja sa punim poštovanjem osnovnih ljudskih prava i, na kraju, readmisija je omogućavanje i učenje srpskog jezika pre početka ili nastavka daljeg školovanja. Vlada smatra da za sve ove zadatke nisu potrebna finansijska sredstva. To očigledno pokazuje da Vlada nema ama baš nikakvu nameru da sprovede ovaj ugovor koji ova skupština treba da potvrdi. Nema nameru da se bavi reintegracijom ovih lica, a u prilog tome govori i vladajuća većina koja je glasala protiv zakona, odnosno antidiskriminacionog zakona, tako da imate nameru da diskriminišete građane ove zemlje na osnovu njihovih različitosti, a mislim da biste podržali i zakon o antidiskriminaciji i sve drugo. LSV ne može podržati ovakav zakon dok Vlada ozbiljno ne pristupi njegovom sprovođenju i dok ne donese dokument kojim će se temeljno i strateški baviti reintegracijom ovih lica, dok ne pokaže i obezbedi sredstva za njihovu reintegraciju i dok ne pristupi ozbiljno ovom zaista važnom problemu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milica Radović, a zatim Rajko Baralić.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, na početku svog izlaganja moram da izrazim zadovoljstvo što smo mi ipak na vreme u situaciji da raspravljamo o ovim izuzetno važnim predlozima zakona iz tzv. belog šengenskog paketa. Nadam se, i verujem, da će svi poslanici ovog parlamenta uložiti potreban napor da ove zakone i predloge usvojimo do 8. novembra ove godine, jer se tog datuma održava sednica Saveta ministara EU koji treba da daju akt formalne potvrde na sporazum o viznim olakšicama sa Srbijom. Naime, važno je istaći i da je sporazum o viznim olakšicama 24. oktobra usvojen na plenumu evropskog parlamenta po hitnom postupku, po proceduri koja ne zahteva ratifikaciju od strane svih drugih država članica. Važno je da mi ove zakone usvojimo do 8. novembra ove godine i da na taj način pokažemo koliko nam je stalo da našim građanima omogućimo da lakše, po prilično olakšanoj proceduri, mogu da putuju u EU i po prilično olakšanoj proceduri da dobijaju vize. Kao što je ministar rekao, ovo je jedan međukorak ka konačnom stavljanju Srbije na belu šengen listu i mislim da je neophodno da svi poslanici ovo imaju na umu. Olakšice, a što se tiče Predloga zakona, odnose se na samo vreme trajanja vize koje podrazumeva da će se ona od sada, odnosno trenutka kada ovaj sporazum stupi na snagu, a nadam se da će biti početkom sledeće godine, vize izdavati sa dužim vremenskim rokom trajanja. Neće biti potrebno da podnosimo toliko veliki broj papira kada apliciramo za samu vizu, već će ta procedura biti i te kako pojednostavljena. Ono što je važno, na šta se olakšice odnose, jeste zadržavanje cene za naknadu za izdavanje vize od 35 evra. Olakšicama su obuhvaćeni poslovni ljudi, advokati, lekari, studenti, učenici, naučnici, sportisti, građani koji odlaze na lečenje u inostranstvo, građani koji odlaze u turističke ili rođačke posete. Vizne olakšice predstavljaju i put brže integracije zemalja zapadnog Balkana u EU. Sporazum o readmisiji, koji je druga tačka dnevnog reda, jedinstven je instrument ili novi instrument EU kojim ona kontroliše migratorna kretanja na svojoj teritoriji. Najveći deo međunarodne emigracije, svega 65 miliona, sada se nalazi na tlu Evrope. U Irskoj već sada 10% stanovništva je rođeno izvan granica Irske. U Španiji taj broj danas iznosi 11%. Od 2004. godine u Velikoj Britaniji se uselilo 600 hiljada doseljenika, odnosno emigranata i to predstavlja jedan od migratornih talasa ikad zabeležen u istoriji Velike Britanije. Prema podacima UN, u zemljama u razvoju stopa prirodnog priraštaja stanovništva je šest puta veća od stope prirodnog priraštaja stanovništva u razvijenim zemljama. Samim tim, podrazumeva se da se na taj način stvara jedan veliki talas migranata koji čekaju trenutak da se dosele u bogate zemlje. Upravo zbog toga ovo govorim koji je stav Evrope po pitanju Sporazuma o readmisiji i koliko je on važan da se regulišu migratorna kretanja na njenom tlu. Novi emigranti doprinose razvoju ekonomije jedne zemlje. To najbolje pokazuje slučaj Amerike, gde je 90% emigranata zaposleno u poljoprivrednom sektoru. Samo da podsetim da je Amerika jedna od retkih zemalja koja nije uvozno orijentisana kada je, npr, proizvodnja hrane u pitanju. Naravno, sa druge strane, priliv emigranata izaziva neke negativne posledice. Domaće ili lokalno stanovništvo izražava jednu opravdanu bojazan da će njihova radna mesta biti na taj način ugrožena, a poznato je da emigranti sa sobom donose i određeni kriminal, a samim tim i nesigurnost. U slučaju država zapadnog Balkana, potpisivanje Sporazuma o readmisiji je u uskoj povezanosti sa potpisivanjem Sporazuma o viznim olakšicama. Radi se o jednom recipročnom sporazumu, kada je Sporazum o readmisiji u pitanju. Mi ovim sporazumom imamo obavezu da, kao država, prihvatimo i primimo sve naše državljane koji ilegalno borave na teritoriji EU ili kojima je osnov za boravak u EU prestao, kao i državljane trećih država, odnosno lica bez državljanstva koja su na tlo EU došla sa teritorije Srbije. Od 1998. godine Srbija je Sporazum o readmisiji potpisala sa 15 evropskih zemalja. Po nekim informacijama koje sam pronašla, do sada je u Srbiju vraćeno oko 18 hiljada povratnika, a očekuje se da će njihov broj biti oko 50 hiljada do 100 hiljada. Istina, to je veliki broj, ali je država već pokazala samim ovim zakonom i namerom koju je Vlada izrazila, da će biti obezbeđena sva pravna, psihosocijalna, informativna i ekonomska pomoć za reintegraciju povratnika u samo društvo. Zemlje EU su od marta 2003. godine do danas u našu zemlju uputile 23.887 zahteva za vraćanje srpskih državljana koji nelegalno borave u tim zemljama. U toku 2006. godine iz Nemačke je deportovano 1.884 naših državljana, a 3.282 se vode kao politički azilanti. Među njima je, naravno, najviše Roma - 43%, Albanaca - 37%, a Srba je samo 2,5%. Dosadašnja praksa primene bilateralnih sporazuma o readmisiji, koje je Srbija potpisala sa drugim zemljama, pokazala je da je neophodno obezbediti materijalne i tehničke uslove za reintegraciju povratnika u društvo. Zbog toga je, na predlog naše strane, prilikom potpisivanja ovog sporazuma insistirano da se, pored Sporazuma o readmisiji, uvede jedna nova zajednička izjava kojom se EU obavezuje ili izražava nameru, kako precizno stoji u datoj izjavi, da ekonomski pomogne reintegraciju povratnika u društvo. Zaključivanje ovog sporazuma predstavlja bitan preduslov za stavljanje Srbije na belu šengensku listu, a samim tim i za bržu integraciju Srbije u EU. Zbog toga je neophodno glasati za ove zakone, ne samo glasati, nego imati na umu da je 8. novembar datum do kada bi trebalo ove predloge zakona i usvojiti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, a zatim Gordana Čomić.
Gospodine Albijaniću, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, SPS i poslanici u ovom domu glasaće za jedan od ova tri zakona, a to je ovaj koji se odnosi na vizne olakšice, ali neće glasati za ove druge. Dozvolite da objasnim zašto. Podsećam da je 2005. u ovom domu održana zajednička sednica Odbora za Kosovo i Metohiju i Odbora za Srbe izvan Srbije. Predsedavao je gospodin Proroković, koji je tada bio predsednik Odbora za Kosovo i Metohiju, a sada je državni sekretar za Kosovo i Metohiju. Toj sednici su prisustvovali i ljudi iz Komesarijata za izbeglice, gospodin Dabetić i veliki broj narodnih poslanika. Tada je tamo otvorena, između ostalog, ova tema. To je ono što je gospodin Milisav Petronijević hteo da pita vas, gospodine ministre, a odnosi se na član 21. Šta precizno znači readmisija u odnosu na lica koja su sa prostora koji su sada pod okriljem Rezolucije 1244? Da li će ta lica biti vraćena na Kosovo i Metohiju ili, kako je 2005. na sednici Odbora bilo naznačeno da će se i Srbi i Albanci sa Kosova i Metohije, po ovom postupku, vraćati na teritoriju Srbije, koju mi danas, nažalost, nazivamo Srbijom, a Srbija jeste i Kosovo i Metohija i sve drugo što je u granicama Republike Srbije? To je veoma važno pitanje, jer je tada izražena bojazan da bi, po prirodi stvari, Albanci koji su sa Kosova i Metohije trebalo da se nasele u opštine tzv. preševske doline i da će se oni na taj način lakše resocijalizovati i lakše uklopiti. Vrlo precizno pitam, nisam rekao da su ova dva odbora tako zaključila, već sam rekao šta je bila tema na ovom odboru, uzmite stenograme, dobro se sećam te sednice, trajala je veoma dugo. Nakon toga je gospođa Miščević iz Kancelarije za pridruživanje Srbije EU imala izvesne bojazni u ovom smislu kao što govorim danas. Dakle, tražim precizan odgovor s tim u vezi. Inače, da kažem, ko su, u stvari, lica koja su sada predmet readmisije. To su lica koja su, praktično, ekonomska emigracija iz Srbije. Neki od njih su iz ovih ili onih razloga otišli iz Srbije, neki su nelegalno izašli iz Srbije, neki su nelegalno išli preko Srbije u druge države, neki su tražili politički azil i dobili su ga. Lica koja imaju politički azil u jednoj zemlji nisu lica koja nezakonito borave u toj zemlji i nadam se da ta lica neće biti predmet readmisije ili, kada im istekne azil, ne znam kako se te stvari regulišu na osnovu zakona. Dakle, za nas je to veoma važno pitanje. Ovi drugi su se snašli. Nemam ovde muku da kažem da se radi, nažalost, o osobama iz najtežeg socijalnog miljea, da su to uglavnom lica bez kvalifikacija, da su to lica koja su tamo u formalnim i neformalnim brakovima uvećala svoju porodicu, da država danas ima odgovornost, u smislu da to jesu njeni građani, da ih ovde integriše. Želim da kažem da su zemlje EU, koje jesu najveći krivci za ekonomske razlike u regionu, proizvodeći sirotinju u Srbiji, ekonomskim sankcijama i blokadom, direktno doprinele da ovaj proces ide tamo, a danas, sa kamatom, taj proces ide ovamo. Dakle, vraća se više tih lica, koji su potpuno ekonomski, socijalno, dezorijentisani, koji apsolutno nisu u stanju da se sami izbore za svoj položaj i to je pilula, koju Srbija mora da proguta, zato što to prosto jeste tako. Mi ovde imamo izvesne ograde u pogledu dinamike, u pogledu broja ljudi, u pogledu lica koja su preko naše zemlje ostvarila ovo pravo, a mi ne možemo da iskontrolišemo, recimo, koliko je Albanaca iz Albanije, koristeći se teritorijom Srbije u ono vreme, napustilo našu zemlju, da li će oni biti sada vraćeni u Srbiju ili Albaniju itd. To su veoma veliki brojevi, u toj grupi se nalaze i lica, koja su, nažalost, predmet trgovine ljudima. Nadam se da ćemo sutra biti oprezni u vezi s tim. Dakle, to su razlozi, koji nas rukovode da ne možemo da glasamo. A vas, gospodine ministre, molimo da pojasnite ovo u vezi sa članom 21. Hvala vam.
Hvala gospodine Baraliću. Reč ima narodni poslanik gospođa Gordana Čomić, a zatim Radovan Milovankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, retko koja rasprava kao ova, o dva naizgled tehnička sporazuma, o viznim olakšicama i o readmisiji, tako jasno odslikavaju najčešće dubinu naših stereotipa, naših predrasuda i našeg neznanja o temi koja je u srži oba sporazuma, a to su ljudska prava. Oba sporazuma u suštini regulišu ljudsko pravo na slobodno kretanje i naša ljudska građanska prava na postojanje države, koja nas štiti, a koje finansiramo, i ako je ne finansiramo dovoljno je da smo joj državljani. Evropske integracije, dakle, ključni deo evropskih integracija kao procesa, i jeste, razgovori o ovakvim temama, često mnogo više, nego što su tehnički sporazumi, napredovanje na tržištu, u javnim finansijama, u borbi protiv korupcije, u svemu onome što treba da bude jedna zdrava, fina, pristojna država, koja služi svima nama kao njenim građankama i građanima. Odakle nam stereotipi i predrasude i odakle nam neznanje kada su u pitanju ljudska prava. Od nedovoljno informacija o tome šta su ljudska prava i od nedovoljno primera, da su ljudska prava dobar mehanizam za sve nas, bili u nevolji ili ne, a pogotovo da je važno braniti naše građansko ljudsko pravo na državu koja će nas poštovati. Prvi sporazum o kome je reč, Sporazum o viznim olakšicama, u svojim odrednicama, potpuno nezavisno od toga da li mi imamo rok, a imamo ga, jer će 8. novembra evropski parlamentarci glasati za ratifikaciju ovog sporazuma, da bi naši građani i građanke mogli od 1. januara po olakšanom režimu da koriste kapacitet ratifikovanog Sporazuma o viznim olakšicama, dakle, prva stvar je, šta je korpus ljudskih prava u tom sporazumu? Neću da sedim pred ambasadama sa beskonačno mnogo papira i da me četiri puta vraćaju, a samo hoću da odem da vidim kumu u Drezdenu. O tome se u ovom sporazumu radi. Radi se o odgovornosti naše države da zna da su lošim procenama, kako god, potpuno je nevažno, naši građani dovedeni u situaciju da ne mogu slobodno da se kreću, bez obzira na vaše čuđenje upravo se radi o poseti kumi u Drezdenu, ko god ima kumu u Drezdenu. Drezden je lep grad i bilo bi dobro da mnogo nas može na jednostavan način da putuje tamo. Narodni poslanici pitaju, da li zbog kume donose zakon? Da. Zbog ljudi se donosi zakon, a na to ću se vratiti kao komentar na sve ono što smo čuli od protivnika Sporazuma o readmisiji. Tada će tek biti nezadovoljstva kod svih onih sa kojima se ne razumemo, zbog nedovoljno znanja. Dakle, vizne olakšice podrazumevaju da je naša obaveza da imamo vizu u pasošu, skraćena na jedan ili dva dokumenta, sa obavezom ambasada zemalja iz šengen sporazuma i na osnovu obaveza zemalja koja nisu u šengen sporazumu, kao što su Irska, Velika Britanija, Danska, Norveška, da našim građanima i građankama u roku od deset dana na osnovu jednog papira izdaju dozvolu, odnosno vizu koja je po ceni od 35 evra, za razliku od drugih u sličnom režimu, kao što je na primer Rusija, koji za vizu plaćaju 70 evra. Dakle, radi se o tome da neko misli, ako smo već u poziciji da moramo da tražimo i dobijemo vize, da onda moja država nešto uradi da bi taj proces bio olakšan svakome od nas. Da ne govorim o obavezama naše države i o teškoćama sa kojima se susreću naši građani koji žive u Evropskoj uniji, u Sjedinjenim Američkim Državama, u Australiji, u Novom Zelandu, u Rusiji, gde god hoćete, koji imaju problema sa našim diplomatsko-konzularnim predstavnicima, koji imaju problema sa funkcionisanjem naše države u komunikaciji sa njima u odnosu na njihove zahteve, bez obzira da li je dobijanje novog pasoša ili je produženje, šta god da je. Znači, kada se radi o olakšicama za vize, radi se o dogovoru koji nema direktne veze sa belom šengenskom listom. Dakle, ovaj sporazum podrazumeva ono što Evropska unija ima u svom planu evropskog partnerstva ili evropskog susedstva, gde se dogovara sa zemljama o posebnom viznom režimu, lakšem ili manje strogom nego onaj na koga smo mi navikli, čekajući u redu za vize. Kategorizacija lica koja treba da dobiju vize na lakši način je u zakonu i velika je manjkavost što ja ne vidim da će biti prave informacione kampanje da ljudi u Srbiji stvarno vide, dakle, da li me ima u tom spisku ili me nema. Šta će moja država da uradi ako ja hoću da putujem negde, a nema me na tom spisku. Dakle, ako je individualno putovanje, ako nije turističko putovanje za koje mi isto treba samo jedan podatak. Da li se nešto menja za nas roditelje čija deca idu na ekskurziju. Ko god da je slao decu na ekskurziju u inostranstvo zna koja količina papira je potrebna, od toga koliki je prihod oca, koliki je prihod majke, od toga da dajete dozvolu za boravak maloletnog deteta, ako je maloletno dete, da ne ređam dalje. Znači, potrebna je jedna informaciona kampanja da ljudi u Srbiji znaju kakva im ljudska prava sleduju po ovom zakonu za vizne olakšice. Drugi sporazum, o kojem želimo da ovom raspravom uklonimo stereotipe, predrasude i neznanje, jeste sporazum o readmisiji. Opet se radi o našim građanima i građankama, o državljanima Republike Srbije, koji na teritoriji Evropske unije borave ilegalno i nezakonito. Razlozi koji su njih doveli da borave nezakonito, ilegalno, na teritoriji bilo koje od zemalja sa kojom smo do sada potpisali bilateralne sporazume, ovih 17, ili nakon ovog sporazuma koji će se odnositi na sve, dakle, ti razlozi nisu korpus ljudskih prava koja oni imaju kada je njihova država u pitanju, oni su naši državljani. Sporazum o readmisiji sa Evropskom unijom podrazumeva rešavanje problema, kao prethodno pitanje, ako hoćete da uđete u proces sticanja prava na belu šengen listu. Svaka od država kaže – mi mislimo da imamo neke vaše državljane, koji ovde borave nezakonito. Da li je istekla boravišna dozvola ili je nikad nije ni imao ili imala? Da li nema radnu dozvolu? Šta god da nema, on verovatno, po proceni, boravi nelegalno na teritoriji neke države. Da bismo mogli da rešimo problem ljudi koji su u takvom statusu, na teritoriji bilo koje od evropskih država, mi moramo imati potpisan Sporazum o readmisiji. Moramo u partnerskom odnosu sa Evropskom unijom kazati šta su vaše obaveze, kada su u pitanju naši državljani koji nelegalno borave kod vas šta su naše obaveze i na koji način možemo ratifikovati zajedničke obaveze u Narodnoj skupštini Republike Srbije i u Evropskom parlamentu 8. novembra. Prosto je začuđujuće stav da ti ljudi nama nisu potrebni i bolje je da oni ovde i ne dođu, jer mi nismo spremni da ih prihvatimo. To, kako da kažem, kada dva puta kažete, onda je jedan zaključak: ili da država Srbija voli samo deklarativno da priča o zaštiti svojih građana i njihovih ljudskih i građanskih prava ili postoje stvari zbog kojih neće da budu jasno izrečene pa se pretaču u stav – nisu nama potrebni ti građani po dogovoru o readmisiji. Pogotovo je problematično ono iz trećih zemalja, znači, proces kojim treba da dokažete da je lice sa znanjem, sa ovlašćenjem, države Srbije sa njene teritorije u tu drugu zemlju ušlo i tamo nelegalno boravilo. Taj proces dokazivanja jeste komplikovan i komplikovan je za svaku zemlju sa kojom se potpisuje bilateralni sporazum. Dakle, i Sporazum o viznim olakšicama i Sporazum o readmisiji u suštini su tekstovi o ljudskim pravima, pravima na slobodu kretanja, pravima na to da imamo državu koja ume da brine o nama, vidljivo i osetljivo. Ovde se vrlo često brkalo nekoliko pojmova. Jedan od njih je Evropska zajednica i Evropska unija. Evropska zajednica je pravni subjekt, EU će to da bude tek 13. decembra 2007. godine, ako se i kada se reformski ugovor iz Lisabona od 18. oktobra usvoji na neformalnom sastanku, potpiše, i oko njega se usaglase sve zemlje članice. Bilo bi dobro da i o tom reformskom ugovoru... evo, narodni poslanici željni znanja kažu da je to zato što su Francuzi odbili Ustav, pa sad Francuze varaju. I oko Francuza je bila jedna zabuna. Kažu narodni poslanici da mi treba izreći opomenu.
Molim vas, da malo saslušamo gospođu Čomić. Hvala vam.
Kažu, da li se sećam da sam izricala opomene kao predsedavajuća. Vrlo malo opomena i svaka sa dobrim razlogom. Dakle, pojavile su se dve teme, vrlo ozbiljne. Jedna je, šta je pravni subjekt: Evropska zajednica ili Evropska unija? Druga tema je status Francuske i činjenica da Francuska ima delegaciju. Na osnovu Ustava iz Pete republike ona ne može da ima odbore za evropske integracije, jer bilo bi mimo njihovog ustava. Ono što je ispravno, narodni poslanici dobacuju, da svi u okviru EU koriste ono što im odgovara. Ništa manje i ništa više ne treba da radi ni Srbija. I tema readmisije i tema olakšica viza jeste i tema evropskih integracija, pošto evropske integracije imaju dve ključne linije. Prva linija su političke integracije, druga linija su tehničke integracije, unapred provereni načini kako da u svojim lokalnim sredinama ili u svojoj državi obavljate javne poslove tako da ljudima bude bolje. Dakle, tehnički deo o evropskim integracijama je, npr. opština Vrbas koja je u 2000. godinu ušla sa devet miliona budžeta. Za četiri godine je stigla do 40 miliona budžeta, sada je preko milijardu dinara u budžetu. Pri tome je nebitno da li su ljudi koji upravljaju Vrbasom iz ove, jedne, druge, treće ili četvrte političke stranke. Bitno je da primenjujući recepte po kojima se upravlja u EU prave korist za svoju lokalnu zajednicu. To je odgovor na pitanje. Svako od evropskih integracija uzima ono što mu treba. Meni je drago, Vrbas dajem samo kao primer što je Vrbas za svih ovih sedam godina uzeo sve ono što mu treba. I ko god bude bio na izborima u Vrbasu treba da nastavi da se bavi na takav način receptima evropskih integracija. Ono što su političke teme evropskih integracija ovde do sada nije spomenuto, a to je politička volja da se sa državom Srbijom potpiše i Sporazum o viznim olakšicama i Sporazum o readmisiji u ovom trenutku i u ovoj fazi evropskih integracija. I u to je uložen rad, energija i politička volja ljudi iz svih političkih stranaka. To je najbolje od evropskih integracija. Sve to što radimo, što počnemo da radimo, ima ko da nastavi, ma iz koje stranke bio, zato što na nadnaslovu celog posla stoji ljudsko biće, koje ima svoja ljudska i građanska prava, za koja smo svi mi na javnim poslovima obavezni da brinemo koliko je zadovoljno ispunjavanjem i primenom tih svojih ljudskih prava i željni kritike svih njih da bi primenjivanje ljudskih prava na kretanje i ljudskih prava na pristojan život i svih drugih građanskih ljudskih prava i sloboda bilo zaista vidljivo u svakodnevnim životima svakoga od nas. Hvala vam.
Hvala, gospođo Čomić. Poslovnik. Imamo nekoliko javljanja po Poslovniku. Prvi je narodni poslanik Nemanja Šarović, pa Rajko Baralić, pa Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je povređen Poslovnik, član 27, od strane predsedavajućeg koji je bio dužan da reaguje na ovakvo izlaganje i omalovažavanje poslanika od strane gospođe Čomić. Krajnje je neprimereno da ona podučava druge poslanike bilo čemu i da govori kako su neznalice, kako su željni znanja, kako određene stvari ne razumeju. Sve nas je, gospođo Čomić, birao narod, sve nas su birali građani Republike Srbije. Takvi smo, kakvi smo, i nije korektno da vi bilo kome delite lekcije. Što se tiče vašeg izlaganja, moram priznati da sam ga pažljivo slušao, ali da posle tolike priče nema dve rečenice koje bih mogao da ponovim. Toliko ste pričali, ali na kraju ništa niste rekli, kako je lepo primetila gospođa Radeta, kako pričate, pomislio bi čovek da je to o čemu pričate nešto zaista važno. Pričali ste o nekakvim partnerskim odnosima sa državama EU. Ne znam od kada smo mi to partneri i sa kojom smo to državom EU mi partneri. Znam da su nama mnogi postavljali uslove, da smo ispunjavali i ispunjavamo već godinama jedan po jedan uslov, pa kada ispunimo jedan oni nam postave još dva nova, a ne znam, nisam mogao da se setim nijednog uslova koji smo mi postavili pa rekli – Evropa mora to da ispuni, da bismo mi pristali na ne znam ni ja šta. Dakle, ta vaša priča o partnerstvu sa bilo kim je potpuno besmislena. Vi nijednog trenutka niste bili partneri, oduvek ste samo ispunjavali naloge koje ste dobijali od onih sa Zapada koji su vas iz tog razloga, da biste te naloge ispunjavali, i dovodili i doveli na vlast. Druga stvar, kažete – ovaj zakon se donosi zbog građana. Koliko znam, a pravnik sam, svaki se zakon donosi zbog građana, a ovaj zakon će doneti, realno i objektivno, korist veoma malom broju građana. Zvaničan je podatak da nešto ispod 11 procenata građana Srbije poseduje pasoš, svaki deseti. Od tih 10 ili 11 posto koji poseduju pasoš, možda opet svaki deseti zaista ima mogućnost da otputuje jednom godišnje bilo gde. Obećavali ste ove vizne olakšice još od 2000. godine. To vam je bilo i pred te čuvene izbore jedno od glavnih obećanja. Umesto dolaženja na belu šengensku listu i olakšanja viznog režima, činjenice govore da se upravo suprotno desilo. Sada moramo da tražimo vize i za sve one države u koje smo ranije mogli slobodno, bez viza, da putujemo. Situacija je danas neuporedivo gora. Boris Tadić je obilazio redove ispred ambasada pre nego što je postao predsednik Republike, nismo ga videli, iako su danas ti redovi još duži, da sada obilazi te ljude, neka ide da im kaže šta je uradio. Dakle, nemojte više obmanjivati građane Srbije, ovo većini građana Srbije neće doneti nikakvo poboljšanje, a to ćemo videti već za nekoliko dana. Dakle, ovo što vi predstavljate kao ne znam ni ja kakvo kapitalno delo, kao nešto što će umnogome promeniti život građana Srbije, proći će 10 dana, 15 dana, 20, videće građani Srbije da od ovoga oni neće imati nikakvog poboljšanja.
Gospodine Šaroviću, kršite Poslovnik. Reč ima narodni poslanik Rajko Barlaić, po Poslovniku, zatim dragan Todorović, po Poslovniku.
Gospodine Albijaniću, dame i gospodo, javio sam se na osnovu člana 101. stav 1, Poslovnika o radu Narodne skupštine. Dakle, pažljivo sam slušao prepodnevnu raspravu i uvodno izlaganje i ovlašćene predstavnike, i podsećam vas, gospođo Čomić, da je jedan od ovlašćenih predstavnika koji je govorio u ime jednog manjinskog naroda jutros, ovde, rekao da je on protiv ovoga, jer su oni koje on predstavlja protiv readmisije. To je, takođe, njihovo ljudsko pravo. Gospodin Šajn je govorio o tome. Dakle, dozvolite vi da svako odlučuje o svom pravu na način kako to najbolje razume i kako misli da njemu donosi najveću dobit. Znači, ukoliko bi se na njih primenilo ono što vi nazivate ljudskim pravom, oni će biti deportovani ovde bez ikakvih prava. Sve što su tamo, na bilo koji način, stekli prestaće da postoji, doći će ovde i neće dobiti ništa. Veoma sam precizan. Sada govorim o izboru tih ljudi, hoće li on ili neće. Ako ova država danas potpiše ovaj sporazum, ako ga verifikuje, on nema pravo izbora. Drugo, gospođo Čomić, tamo je rođeno u neformalnim i formalnim brakovima na hiljade dece. Ja vas podsećam da svaki roditelj ima pravo da se izjasni o tome da li će njegovo dete moći da napustiti teritoriju jedne zemlje, pa kada dva roditelja o tome imaju različito mišljenje, o tome se izjašnjava sud, a kada mi donesemo, ako usvojimo danas na ovaj način ovaj zakon, oni će ovde biti izručeni kao kruške. Ja o tome govorim. Pustimo mi da oni sami procenjuju šta je za njih najbolje. Treće pitanje i neću više da polemišem sa vama, mada moram da priznam da mi je uvek prijatno sa vama da polemišem. Dakle, ne radi se ovde o tome da kada neko iznese drugačiji politički stav, to odmah treba da znači da se on ne razume u manjinska i ljudska prava. Nije uopšte tako. Dakle, ovde je pitanje kako mi vidimo rešavanje ovog problema. Imamo li mi pravo, sada ću da budem vrlo direktan, da za 15 hiljada Roma u zapadnoj Evropi odredimo ovo rešenje, kada oni sami neće ovo rešenje? Oni misle da im je bolje da budu tamo. O tome se izjašnjava njihov oficijelni predstavnik u ovom parlamentu. Uzmite stenograme, trudim se da svakoga od vas pažljivo slušam. Ovo je tačno i hoću da kažem da ova država nije spremna da ih primi, nažalost, to je tužno, svoje građane koji su sada tamo, da im obezbedi minimum egzistencije ovde, a to znači smeštaj, školovanje na maternjem jeziku, da mogu nešto da rade, da im deca nauče jezik itd. To su veliki problemi. Samo sa tim polemišem, a ne na bilo koji način sa vašim stavom da je ovde neko za ili protiv ljudskih prava, naprotiv, uzima sve što je rečeno u obzir.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po članu 225. i 226. i hteo bih nešto da kažem vezano za prethodna izlaganja i o zakonu o readmisiji. Mislim da se, na neki način, izbegava da se ovaj problem razmotri sa suštinski najbitnije strane. To, da su u pitanju naši građani, da je obaveza naša države da ih prihvati, tu nema nikakve dileme. Da li je nama teško ili ne, to moramo da stavimo na stranu. Jednostavno, mi smo obavezni da prihvatimo te naše građane. Šta se ovde postavlja kao pitanje? Dajte da vidimo šta naša država može da uradi da prilikom prihvatanja tih građana njima obezbedi da nastavak života u ovoj državi bude život dostojan čoveka. Hajde da vidimo koliko je naših građana otišlo do 90-te godine, koliko od 90-te do 1992. i koliko od 1992. godine i onda da vidimo ko je sve doprineo da toliki broj građana izađe iz naše države. Mi taj problem nismo uopšte imali do 1992. godine. Imali smo pasoš sa kojim smo mogli da idemo bilo gde, u bilo koju državu na svetu i da se to pitanje ne postavlja. Ali, licemerno je, neprimereno je reći da mi treba da donesmo ovaj zakon da bismo smanjili jednom broju naših građana takse, odnosno da plati da mu se smanji taksa za vizu, da bi mogli da posete kumove itd. To je krajnje licemerno. Šta ćemo mi sa našim građanima, ne samo građanima, nego oni koji su pobegli, isterani iz Hrvatske, kako će oni da posete svoje kumove, kako će uopšte da posete svoju kuću? Šta je ovde osnovni problem? Da naša država traži od tih država u zapadnoj Evropi koje su odgovorne za ono što se dešavalo u Srbiji, zbog čega je jedan veliki broj tih koji su otišli, ne samo zbog političkih razloga, već, pre svega, otišao iz ekonomskih razloga, da tim ljudima obezbede uslove da nastave ovde da žive normalno; države zapadne Evrope angažuju se da one koji su došli tamo, trbuhom za kruhom, vrate u svoje države, ali bi im trebalo pružiti pomoć za otvaranje radnih mesta ili dodatno davanje kredita da mogu sami da krenu u neke poslove itd. Tu je naša država trebalo da uradi sve što je u njenoj moći da se, uz prihvatanje ovih uslova, ljudima koji dolaze omogući da normalno žive. Šta ćete sa porodicama koje se budu delile? Šta ćete u tom slučaju da uradite? Šta ćete kada je otac ili majka državljanin države u kojoj žive? Po logici stvari kakva je praksa? Deca će pripadati u najvećoj meri njima. Razdvajaćete nasilno porodice. Imali ste pre nekog vremena, u novinama je bio članak vezano za jednu albansku porodicu, tragedija. Šta ćete sa takvim slučajevima?
Gospodine Todoroviću, molim vas, da završimo izlaganje. Po Poslovniku narodni poslanik Gordana Čomić, pa Zlatan Jovanović, Riza Halimi, Nemanja Šarović, pa Dragan Todorović.
Izričem zahtev za davanje reči po Poslovniku na osnovu pogrešnog tumačenja. Dame i gospodo, mislim da vi, ne znam trenutno član, ako će mi kolege iz SRS pomoći ... (Vjerica Radeta, sa mesta: Član 101.) Javljam se po članu 101. Evo, gospođo Vjerica Radeta, zahvaljujem. Nije uopšte predmet onoga što sam rekla za govornicom bilo ko po političkom identitetu ili identitetu političke grupe. Možemo da zajedno pogledamo stenogram i da vidite u stenogramu da sam rekla da rasprava o ovakvim zakonima, koji tretiraju probleme ljudskih i građanskih prava, otkriva svu dubinu stereotipa, predrasuda i znanja koja su u nama. Kada budem imala nameru, a ne verujem da ću ikada, da bilo kome od nas, 250, izreknem diskvalifikaciju, a ne kritiku ili opis stanja o onome što mislim da je naša situacija u Skupštini, možete biti sigurni da se onda više neću baviti zastupanjem politike u koju verujem i zastupanjem ideja u koje verujem u ovoj skupštini. Još jednom, svaka rasprava o građanskim i ljudskim pravima i slobodama uvek će otkriti dubinu stereotipa, predrasuda i neznanja u nama. Kada sam govorila o tome da je naša država u obavezi u odnosu na građanke i građane koji borave nelegalno, nezakonito, rekla sam to sa punom svešću da oni ne žele da dođu ovde. Nisam htela da vas zamaram spiskom slučajeva kada građani i građanke koji žive po Evropi, porodično ili ne, izbegavaju i u slučajevima bilateralnih reademisija jer ne žele da dođu u Srbiju. To nije razlog da mi kao Narodna skupština, kao država ne preuzmemo odgovornost za njih, za njihova ljudska prava i za ono što treba da bude njihova svakodnevica kada po Sporazumu o readmisiji dođu u Srbiju. Činjenica je da se ovde u raspravi unekoliko pomešao jedan drugi problem koji Srbija ima, izbeglih i raseljenih lica i koliko god meni bilo teško da to kažem, ali kada su u pitanju naši sunarodnici iz Hrvatske, iz Bosne, iz Republike Srpske i Republike...interesantno je da narodni poslanici koji insistiraju da se izriče opomena za nepoštovanje Poslovnika čine prekršaj želeći da ja kažem Republika Srpska Krajina. I nije nikakav problem, pošto to nije teritorija, to su ljudi od kojih jedan dobar broj ljudi poznajem, ne mogu da se zaustavim jer su ti ljudi ovde i o tim ljudima država Srbija vodi računa jednako kao i o drugim izbeglim i raseljenim licima, ali to nije tema Sporazuma o readmisiji.
Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po članu 225. Poslovnika u vezi sa izlaganjem gospođe Čomić. Naime, zamolio bih gospodina Albijanića da izdvoji malo vremena i održi nekoliko časova iz matematike gospođi Čomić pošto je u svom izlaganju malo ušla i na teren matematike. Naime, gospođa Čomić reče da naši građani danas imaju problema jer danima čekaju u redu za vize sa beskonačno mnogo papira. Gospodine Albijaniću, objasnite gospođi Čomić kada se od beskonačnog oduzme konačan broj ostaje opet beskonačno. Prema tome, gospođo Čomić, licemerno je i krajnje nekorektno da kažete da danas čekaju sa beskonačno mnogo papira u redu za vizu, a da ćete vi ovim sporazumom da im smanjite muke jer ćete samo dva papira da oduzmete od te beskonačne sume papira. Budite korektni pa recite da će biti malo bolje, ali nemojte reći – ovo je crno, ali ovaj sporazum će doneti belo. Ne može tako! Tako ste rekli. Molim vas, objasnite građanima Srbije zašto uopšte posle sedam godina vaše vladavine još stoje u redu za vize?
Reč ima narodni poslanik Riza Halimi, po Poslovniku.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo, ja ću samo kratko. U svojoj diskusiji gospodin Baralić je izrazio bojaznost da će se readmisijom Albanci...
Po kom članu se javljate?
Član 225. i 226. Poslovnika – povodom priče da će se Albanci sa Kosova doseliti u Preševsku dolinu. Radi se o nerealnoj bojaznosti jer je u praksi proces obrnut, jer iz Preševske doline masovno beže. Dve i po decenije se odlazi na Kosovo, naravno, i u evropske države. U odnosu na 1981. godinu imamo 15 hiljada manje Albanaca u Preševu, Bujanovcu i Medveđi, ne računajući prirodni priraštaj. Sa druge strane, sa opštine Preševo u popisu 2002. godine ima 13 hiljada građana koji borave u inostranstvu duže od godinu dana. Koliko će njih biti obuhvaćeno readmisijom nemamo te podatke, ali je činjenica da se radi o najnerazvijenijem području, sa stepenom razvijenosti šest puta nižim od proseka države, čak i od proseka na Kosovu. Iz tih razloga ljudi idu, tako da je apsolutno neosnovana bojaznost da će se u Preševsku dolinu vratiti neko. Ionako mladi, jer nemaju perspektivu, odlaze ili na Kosovo ili čak ilegalno odlaze u inostranstvo. Stvarno nema najelementarnijih uslova za život mladih generacija koje tek treba da osnuju porodicu, da stvaraju svoj život, trenutno su katastrofalni uslovi života, tako da apsolutno nema takve opasnosti. Readmisijom će doći nerazvijene opštine, kao što je Preševo, u veoma tešku poziciju, jer nemaju elementarnih kapaciteta da prime manji broj porodica, a kamoli neki znatan procenat od onih koji su u ovom vremenu otišli u Nemačku, Švajcarsku ili drugu evropsku zemlju.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Riza Halimi, kao što znate....
Gospodine Šaroviću, običaj je da se kaže član Poslovnika.
Da, gospodine Albijaniću, ali mene ne obavezuje Poslovnik da to kažem na početku.
Poslovnik vas obavezuje.
Pročitajte koji je to član Poslovnika koji me obavezuje da pre svog izlaganja kažem na osnovu kog člana izlazim?
Dobro, da ne vodimo polemiku, izvolite.
Priznajte onda svoju grešku, gospodine Albijaniću, i nemojte me zbunjivati, ubuduće nemojte pokušavati. Dakle, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Halimi, vi veoma dobro znate da kao geografski pojam preševska dolina ne postoji i nemojte pokušavati da taj pojam uvedete na silu u politički život Srbije. Druga stvar, nema tamo ni Albanaca. Albanci su, gospodine Halimi, u Albaniji. U Srbiji su Šiptari. Ako treba, razgovaraćemo malo duže na tu temu, ali to govore vaši omiljeni nekadašnji pisci i ja ću, ako treba, doneti knjigu nekih od vaših ideologa pa da vidite kako Šiptari na Kosovu, Šiptari u Srbiji, sami sebe oslovljavaju. To što vi poslednjih godinu-dve dana pokušavate da uvedete termin Albanci, to u odnosu na istoriju, na vekove kroz koje ste se nazivali Šiptari, sami sebe, ne pogrdno, ne znači ništa. Što se tiče ovih sporazuma, nažalost, gospođa Čomić je napustila salu, moram reći sada, krajnje otvoreno, da ovi sporazumi koji se, kako kaže, donose zbog građana i zbog naroda – tačno je, ali ne zbog građana Srbije nego prevashodno zbog interesa i zbog građana Evropske unije. Za koga su ovi sporazumi povoljni? Da li je Sporazum o readmisiji povoljan za Srbiju? Naravno da nije. Mi ćemo imati ogromne troškove, dobićemo stotine hiljada novih socijalnih slučajeva u Srbiji. Da li je to za Srbiju dobro? Da li su ovi sporazumi povoljni za ljude na koje se odnose, koji će biti tretirani, koji će doći pod udar ovog sporazuma o readmisiji? Naravno da ne. Koji su to ljudi? Da li bilo ko od njih želi da dođe u Srbiju? Naravno da ne želi. Oni da žele da dođu u Srbiju sami bi se slobodno spakovali i došli da žive ovde. To su ljudi koji će prinudno, prisilno, biti dovedeni u Srbiju i to će za njih biti svojevrsni koncentracioni logor u kome će oni morati da žive. Druga stvar, da li su to građani sa validnim dokumentima Republike Srbije? Naravno da nisu. Oni nemaju naše lične karte, oni nemaju naše pasoše, oni nemaju nikakve veze sa Srbijom. Odavno su te veze koje su imali, ako su ih uopšte imali, a ima i slučajeva da nikakve veze nisu imali sa Srbijom, oni su te veze odavno izgubili. Da oni imaju naša dokumenta, da to jesu ljudi za koje se može dokazati da su državljani Republike Srbije, oni bi po redovnom postupku bili deportovani u Srbiju, ne bi nam bio potreban poseban sporazum o readmisiji. To je ono što je istina o ovome, o ovim sporazumima. Dakle, nemojte se igrati. Igrate se sa sudbinama stotine hiljada ljudi. Nateraćete ih da dođu u Srbiju, a u Srbiji nemate šta da im ponudite; nemate da im ponudite smeštaj, ne možete im ponuditi zaposlenje, šta će biti sa tim ljudima? Prema tome, samo je jedan razlog, a verujem da ćete imati strpljenja bar koliko i za gospođu Čomić, ona je govorila duže od četiri minuta, pa sam siguran da ćete to i meni omogućiti.
Ne, ne, vi ste najduže govorili po Poslovniku.
Dakle, jedina korist od ovoga je to što će se konačno raskrinkati Boris Tadić i obmana vaša koja traje već sedam godina, i što nećete u nekoj narednoj kampanji imati čime da obmanjujete građane, pa da im kažete – evo, uvešćemo vam vizne olakšice. Evo, dobićemo te vizne olakšice, ali nikakve koristi od toga građani neće imati. Onda kada vide da su prevareni to će se vama obiti o glavu. Hvala vam.
Uz napomenu da nije rečeno koji član Poslovnika je povređen. Narodni poslanik Dragan Todorović, po Poslovniku, zatim Rajko Baralić.
Javljam se po članu 225. i 226. Evo, opet ponavljam da neko ne bi shvatio na pogrešan način, što se tiče SRS, svi naši građani, bez obzira gde se nalaze, naši su građani i oni imaju prava, i tu nema nikakve dileme, da žive tamo gde misle da će im biti najbolje. Uopšte nećemo definisati da li će to biti u ovom ili onom delu Srbije, mislim da mi nemamo na to prava. Ono što država mora da uradi, to je da im obezbedi normalan i pristojan život. Mi pokušavamo da skrenemo pažnju našoj državi da uopšte nije vodila računa o tim ljudima koji treba da se vrate i koji treba da nastave život u našoj državi. To je problem sa kojim se mi sve vreme ovde suočavamo. Hajde malo logički da razmišljamo. Period 1992-2000. godina, to je osam godina ili period u kojem je najveći broj naših građana otišao u raznorazne države Evropske zajednice. Uopšte ne bih sada da idem u tom pravcu, znači, to je neki vremenski period, ali pazite, vi ste došli na vlast, već ste sedam godina, skoro isto toliko vremena koliko je trajalo vreme kada su oni izlazili iz ove države. Došli ste direktno pod patronatom Zapada, direktno. Tu sada više nema nikakve dileme, ja vam to govorim, vi znate te činjenice, uz tvrdnju da će taj isti Zapad obezbediti normalan život građanima Srbije, odnosno Savezne Republike Jugoslavije, jer, zaboga, pao je režim, diktatorski režim, nenarodni režim itd. Uopšte nije trebalo da donosite ovaj zakon da ste uspeli uz njihovu pomoć da ljudima ovde obezbedite pristojan život. Uopšte nikakav zakon nije bilo potrebno da donosite, oni bi sami došli ovde da žive, ali oni neće ovde da žive jer su uslovi gori nego što su bili kad su otišli. To je osnovni razlog, a vi sada hoćete ovde da ih dovedete u poziciju gde će bukvalno jedva preživljavati. U kakvim uslovima? Gde ćete da ih dovedete? To je problem. Šta ste uradili da zaštite našu državu? Mi imamo isto problem sa nekim državljanima koji žive na našoj teritoriji, da nemaju, apsolutno, kao što nemaju naši građani u zapadnoj Evropi dokumenta da borave tamo, nemaju ni oni ovde. Koliko je, Šiptara, Albanaca koliko je ušlo na Kosovo od 1945, koliko ih je ušlo 1999. godine? Ako važe pravila za nas da mi moramo da prihvatimo naše građane, što ne tražite od Evrope da se ona obaveže da će po principu reciprociteta prihvatiti, jer oni sad tamo imaju mogućnosti, znači, ne mogu da kažu – to nas ne interesuje. Mora da ih interesuje, jer se nalaze tamo. Mora da ih interesuje i da sve one koji nisu državljani Srbije vrate tamo odakle su došli. Onda nema nikakvih problema, ali mi prihvatamo samo ono što nas opterećuje. Tamo gde bi nešto mogli da uradimo, mi to ne tražimo. Još jedna stvar i završavam, izvinjavam se, da se ne bih javljao ponovo. Evo, reći ću vam, kada su u pitanju te vize. Ne znam šta ćete da uradite da olakšate vize za zapadu Evropu, i da li ćete uspeti u tome. Imate, evo, slučaj kada je u pitanju Rusija. Ne samo da ne treba ništa da prihvatite, nego samo prvi da krenete u to – da ukinete vize između Srbije i Rusije i oni to hoće da prihvate. Znate li koliko teškoća imaju poslovni ljudi, naši ljudi koji tamo žive da bi produžili vizu, da mogu normalno da funkcionišu? Zašto tu ne pokažete neki stepen vođenja računa o interesima i države i naših građana? Ne, zato što je to Rusija, zato što vam ideološki to ne odgovara, a ovamo trčite na Zapad, a oni vas jednostavno neće.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, po Poslovniku. Zamolio bih sve, zaista, da nastavimo posle rad.
Nastaviće poslanici Socijalističke partije Srbije po dnevnom redu, samo, dakle, član 101. stav 1. Poslovnika. Gospodine Riza, nisam vam ja rekao da ste Šiptar, drugi su rekli, ali ipak da vam kažem kada se vi nekom predstavljate, kad vas neko pita šta ste po nacionalnosti, vi kažete na albanskom – un jam Šitar, ne kažete – un jam Albanez. Dakle, to je prosto fakat, ali, dobro, ostavljam vama pravo da vi ovo ''Šiptar'' prevodite kako želite, dakle, to nije problem. Nisam se zbog toga javio. Nisam ja izrazio bojazan da će se Albanci koji nezakonito borave u zemljama zapadne Evrope naseliti tako kao što ste vi rekli, ne, obrnuto. To je reverzibilni politički proces, a to tamo ide ovako. Kad treba da se dekomponuje jedna nacionalna struktura, onda se Albanci iz zapadne Makedonije, Grčke, Albanije Preševa, Bujanovca, Medveđe i drugde presele na Kosovo i onda pomognu da tamo ima više Albanaca. A, kad treba da bude obrnuto, oni se onda malo detaširaju na ove druge da bi...ali to je projekat, to je što se vas tiče legitimno, samo je moje pravo da to osporim. Dakle, ne pričam o tome. Pričao sam o opasnosti druge vrste. Dakle, pošto mi znamo dobro kako to funkcioniše, da zaista nekoliko hiljada građana albanske nacionalnosti koji nisu nikada živeli u Preševu, Bujanovcu i Medveđi sada sa jednim političkim predumišljajem ne budu po jednom dekretu dovedeni da žive tamo iz razloga koji, razumem, samo ne opravdavam, dakle, inače i njima kao i drugima ostavljam pravo izbora da se nasele gde hoće, samo bi bilo fer da se svako vrati tamo odakle je došao. Bila je jutros još jedna opaska, to se ne odnosi na vas, mislim da je poštovani kolega Šajn to rekao, da je pre devedeset godina bilo u ovoj zemlji kao državni projekat, da je postojalo ovo etničko prekomponovanje u Srbiji kao državna strategija. Moram da kažem da, samo da podsetim ili neko drugi, izvinjavam se gospodine Šajn, gospodin Laslo Varga, izvinjavam se, u kojim trenucima se to dogodilo, u dva veoma delikatna – posle Prvog i posle Drugog svetskog rata. Gde su mogli da žive ljudi u Lici, Baniji, Kordunu, Hercegovini, u delovima Crne Gore kada je sve bilo zapaljeno? Dakle, kada su u borbu krenuli zato što im je rečeno – kada mi pobedimo, a mi to je Narodnooslobodilačka vojska Jugoslavije, sirotinja će dobiti zemlju, fabrike će pripasti radnicima, i osamsto hiljada boraca je to očekivalo kao rešenje i to se dogodilo. Nekome se to nije dopalo, ali se to dogodilo. Tu se svašta dogodilo, dogodilo se i to da Nemci iz Banata budu vraćeni u matičnu državu, ali ja vas podsećam, na osnovu međunarodnih odluka, na osnovu odluka Nirnberškog suda i na osnovu odluka UN. To je veoma važno da znamo da ne ispadne da mi sada ovde radimo, pa Srba u Srbiji je sve manje, Srba na Kosovu je sve manje, a vi govorite o tome da se oni... Mislim, zaista, molim vas, to su elementarne stvari i njih moramo govoriti sa preciznošću koja ne unosi zabunu.
Reč ima narodni poslanik Donka Banović, po Poslovniku. Gospodine Halimi, molim vas, izazvali ste silne replike, nije u redu. Svi da se smire! Ako se vi ponovo javite, onda će ponovo Nemanja Šarović, molim, svi da se smire! Sugerišem da se ne javljamo više po Poslovniku. Hvala, gospođo Radeta, na kritikama. Da nastavimo mi po dnevnom redu.
Hvala, gospodine predsedavajući, takođe, molim da i vi ne izazivate replike. Poštovane kolege narodni poslanici, imam osećaj da smo potpuno zamenili činjenice i teze. Dakle, mi ovde govorimo o ljudima kao da oni imaju neki izbor. Ovaj sporazum glasi – Sporazum između Republike Srbije i Evropske zajednice o readmisiji lica koja nezakonito borave. Postoje različiti podaci, od ministra unutrašnjih poslova smo čuli da ima otprilike 47 hiljada ljudi koji nezakonito borave. Tim ljudima je ili odbijen zahtev za azil, ili im je ukinuta privremena pomoć, a koja im je bila dodeljena kada su oni napuštali prostore bivše Jugoslavije. Dakle, ne možete da osporite pravo svakoj zemlji da reguliše pitanje boravka na svojoj teritoriji i to je pravo svake zemlje. Takođe, ne možete da kažete da Srbija nema, ako ništa a ono moralnu obavezu prema tim svojim državljanima koji se nalaze u nemilosti, i to, u drugim državama. Još nešto, ne mogu da dopustim da neki poslanik u ovoj skupštini kaže da je Srbija koncentracioni logor. Molim vas, to smo malopre čuli. Izvinite, upravo ste to rekli. Srbija nije koncentracioni logor. Srbija ima obavezu, pa se trudi da to planski uradi, upravo potpisivanjem ovakvih ugovora, da to bude urađeno, ne tako što će ti ljudi biti na silu deportovani, nego prosto želimo da uredimo tu problematiku. Dakle, postepeno, a naravno da Srbija mora da se pripremi za prihvat tih ljudi i što je neko rekao, juče, čini mi se, da moraju sva ministarstva da rade na tome što najbolje mogu. Naravno, za to treba predvideti određena finansijska sredstva. Dakle, mi ovde ne govorimo o ljudima kao da je to njihov izbor. Naravno da posle 10 ili 12 godina kada negde osnujete porodicu, kada ste uspeli nešto da steknete, da se nerado vraćate tamo gde znate da vas sve to čeka od početka. Međutim, ovde nije stvar izbora, ali je stvar našeg izbora da budemo ozbiljni kao zemlja i da se pametno, i dobro i kvalitetno pripremimo za prihvat svih tih ljudi i da im pomognemo da rešavaju probleme koji će ih dočekati ovde kada dođu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš, pa Nemanja Šarović, po Poslovniku. Gospodine Halimi, da li vi ostajete za javljanje po Poslovniku? Ako, da, onda ste vi pre gospodina Šarovića.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Albijaniću, ovo je skandalozno, vaše ponašanje, i ja se javljam zbog povrede Poslovnika, čl. 104, 101. i 27. Znači, potpuno je neprimereno da predsedavajući u ovoj skupštini ne želi da reč da poslaniku koji se javio po Poslovniku i poslaniku koji je tražio repliku. Potpuno je neprimereno da predsedavajući govori poslanicima da se vrate radu, da nastavimo sa radom. Koliko vidim, svi poslanici koji su izlazili za ovu skupštinsku govornicu rade i govore o temi i ne možete vi sebi da uzmete za pravo da takve kvalifikacije izričite. Drugo, mislim da je ovo skandalozno, da nije hteo da da reč poslaniku Rizi Halimiju. Čovek se javio po Poslovniku, vikao je – replika, i predsedavajući je sa osmehom prešao preko svega toga i dao reč onome ko ide po redosledu po temi. Gospodine Albijaniću, prekršili ste Poslovnik veoma oštro i grubo i ja zahtevam da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje o ovome. Mislim da vam ovo prelazi u naviku i da je to pogrešno, jer sigurno ima ljudi koji će bolje znati da vode ovu skupštinu od vas i gospodina Dulića.
Hvala gospodine Maraš. Zloupotrebili ste Poslovnik jer ste proizvoljno naveli tu situaciju. Ovde imam spisak redosleda narodnih poslanika koji su se javili po Poslovniku. Riza Halimi je bio iza narodnog poslanika Donke Banović. Ja sam sugerisao da se više narodni poslanici ne javljaju po Poslovniku, što je njihova volja, ako žele da postupe po sugestiji, a ako ne žele, nemam ja nikakve mogućnosti da nekome ne dozvolim javljanje za reč. Za reč su se javili narodni poslanici Riza Halimi i Nemanja Šarović, po Poslovniku. Molim vas da samo tačne i precizne podatke iznosimo za skupštinskom govornicom.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, povreda Poslovnika, i gospodin Šarović i gospodin Baralić su opet vratili onu temu oko naziva Albanac i Šiptar. Hajde sada da nastavimo temu, odnosno ono što je počeo maločas gospodin Baralić. Albanac i u preševskoj dolini i na Kosovu i u Albaniji sebe naziva Šiptar, i onda na osnovu čega Albance u Albaniji nazivamo Albancima, a nas u Preševu i na Kosovu neko naziva Šiptarima. I Mađare nazivamo Mađarima, iako oni imaju termin Hungara, Grci imaju Heleni, a svi mi, bilo da žive u Srbiji, bilo da žive u Grčkoj, nazivamo ih Grcima, znači, i Mađare bilo da žive u Vojvodini ili u Mađarskoj, mi taj narod nazivamo Mađarima. Po kom osnovu sada Albance možemo i ovako i onako. Mislim da je neozbiljna ova tema. Uvredljiva je i neozbiljna. Kod gospodina Šarovića, mislim da je problem neinformisanosti, jer je jedan dan rekao, prevelika udaljenost, jer dok se pređe 400 kilometara, stvari se deformišu kao kod pokvarenog telefona. Šta sada? Mi smo izašli na ovim izborima kao koalicija Albanaca preševske doline. Radikali su to osporili u vreme kada je bio postupak i to je završeno. Po čemu se sada dalje nastavlja ta priča, da li će za preševsku dolinu neko da kaže – kotlina? Mi smo izabrali preševska dolina i kome je sada stalo da čitavu priču ponovo izvrće iz početka. Druga stvar, zašto se kod radikala javljaju iste pobude, kao na primer i kod pojedinih partija na vlasti, kao u onom slučaju kada je trebalo da se sprečava privatizacija, kada je Albanac bio u pitanju, pa ispada da su radikali na vlasti, a ne opozicija. Sada opet ono što smo čuli od gospodina Šarovića, pre neki dan, da treba integrisati Srbe u državnim strukturama u Bujanovcu, a isto to kažu i ovi ljudi iz Koordinacionog tela. Zamislite, molim vas, po svim relevantnim podacima u Bujanovcu broj zaposlenih u državnim institucijama i u lokalnoj samoupravi je preko 70% Srba. Sada ako treba dalje integrisati znači napraviti 100%, onda bi bili etnički čisti organi. S druge strane,Albanaca u Bujanovcu ima 55% po poslednjem popisu.
Hvala, gospodine Halimi. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, po Poslovniku, a time smo, valjda, završili javljanje po Poslovniku, pa možemo da omogućimo govornicima da se izjasne o zakonu. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Riza Halimi, vi pitate zašto ne može da se kaže preševska dolina, a inače, s jedne strane tražite to pravo za sebe, a sa druge strane zabranjujete nama da govorimo Šiptari i tražite da govorimo Albanci. Zašto? Zato što je to, gospodine Halimi, isključivo politički motivisano. Dakle, geografski pojam preševska dolina ne postoji i vi iz političkih razloga, da biste opet neke svoje druge pretenzije na osnovu izmišljenog geografskog pojma mogli da uspostavite, insistirate da uvedete taj pojam u politički život Srbije. Mi to ne želimo, mi se tome protivimo i to je naše demokratsko pravo, gospodine Halimi, a i to je protivustavno. Dakle, ne možete vi po svojoj volji izmišljati baš sve. Vama Ustav i zakoni daju određenu slobodu, ali ne apsolutnu slobodu. Dakle, ne možete reći baš šta god vam na pamet padne – evo, od sada je to tako zato što mi kao nacionalna manjina želimo tako da se izražavamo. Drugo, ne znam zašto vama smeta da vas neko nazove Šiptarom. To nije pogrdno. Tako vekovima Šiptari na Kosovu sami sebe nazivaju. Vi ste, gospodine Halimi, valjda odrasli na toj komunističkoj literaturi. Juče sam čitao ovde jednu knjigu Fadila Hodže i kaže – preveo sa šiptarskog taj i taj. U knjizi se nigde ne pominje Albanac, a doneću to, pa ću da vam citiram, osim kada se govori o ljudima u Albaniji pa kaže tamo su Albanci, ali na Kosovu i Metohiji su Šiptari, gospodine Riza Halimi. Vi ste stariji čovek koji je odrastao na toj literaturi, bili ste u toj partiji zajedno sa nekima. Nemojte to da vam smeta. Gospođi Donki Banović da odgovorim, možemo i stenografske beleške da pogledamo, nisam rekao da je Srbija koncentracioni logor, nego sam rekao da će ti ljudi koji će na silu biti dovedeni doživeti Srbiju kao koncentracioni logor. Šta mislite, u krajnjoj liniji, kada su tražili politički azil, šta su oni govorili. Da li su govorili da im je lepo u Srbiji? Ne, nego su govorili sve najgore, govorili su da im je život ugrožen, egzistencija, sve živo. Prema tome, ne možete vi reći, oni neće biti dovedeni na silu. Kako će biti dovedeni? Hoće li biti dovedeni milom? Naravno da neće. Radi se, ponavljam još jedanput, o najsiromašnijim ljudima koji nisu uspeli da se integrišu u društva u tim zemljama u kojima sada borave. Da li borave nezakonito? Naravno da borave nezakonito. Oni nisu direktno vezani za Srbiju. Oni nemaju naše pasoše, nemaju naša dokumenta, jer da imaju bili bi deportovani po redovnom postupku. (Predsedavajući: Hvala, gospodine Šaroviću.) Završavam. Ne bi nam bio potreban poseban Sporazum o readmisiji. Primićete ovde stotine hiljada ljudi, kažete moramo se potruditi da ih prihvatimo, moramo se pripremiti. Da li ste se pripremili? Niste. Šta očekuje te ljude ovde? Ništa. Vi niste u stanju da rešite ni probleme onih u Srbiji, a kamoli stotina hiljada onih čije problemeni EU ne može da reši. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Radovan Milovankić, zatim Milan Đokić. Izvolite.
Poštovana gospodo poslanici, pre nego što pređem na temu ne mogu a da ne prokomentarišem nešto, bez obzira koliko se poslanici vladajuće koalicije trudili da ovo prikažu kao sporazum, dogovor ili nešto. Nazovite stvari pravim imenom, ovo je jedna politička ucena, ništa drugo nego politička ucena, kako ga i nazvaste, beli paket. Dakle, beli paket vam je čista politička ucena. EU ne treba da se boji za perspektivu, pošto ima takve advokate u vašem liku, sigurno će dobro da traje. Još nešto, nijedan poslanik SRS nije rekao da ove ljude ne treba prihvatiti, već je rečeno da ovaj sporazum ne treba prihvatiti zato što je loš. Zato treba da prihvatite sve predloge i kritike SRS da ga vratite na analizu i da ga potom pustite u proceduru. Prvi put se dešava u ovom sazivu Skupštine da mislimo da objedinjena rasprava ima smisla, jer su usko vezani predlozi sva tri ova sporazuma, odnosno zakona. Zato mislimo da je trebalo pored ministra Jočića, sada ga nema, nije problem, da bude prisutan i ministar za rad, zapošljavanje i socijalnu politiku, kasnije ću vam reći i zbog čega bi trebalo da bude prisutan. Sve ih je manje. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Evropske zajednice o readmisiji lica koja nezakonito borave leži praktično na tri stuba, i iz izlaganja se može zaključiti, i iz materijala koji smo dobili, to je organizacija recipročnosti i planirani povratak. Sva tri principa postavljaju mnogo više pitanja nego što daju rešenja u datom materijalu. Kao prvo, najvažnije pitanje koje se ovde ne obrađuje, iako je ministar izneo podatak, jeste pitanje koliko je stvarno lica na koje se odnosi ovaj sporazum. Podsetiću vas da je Savet Evrope 2003. godine rekao vrlo paušalno, od 50-100 hiljada lica, a Nemačka, u izjavama nemačkih zvaničnika rečeno je da ima oko 100 hiljada takvih lica. Pomoćnik ministra, gospođa Marković, rekla da je preko 200 hiljada takvih lica. Dakle, mi ne znamo ovde o kom se broju lica radi, znamo da je oko 23 hiljade pripremljenih dokumenata. Drugo, pitanje je, po meni možda i najvažnije pitanje, kako će se integrisati ove osobe koje se budu vratile u Srbiju. Da li stihijski, planski ili postupno? Postoje dokumenta koja mi nismo imali na uvid, koja ima samo Vlada za sebe. Verovatno će ovo krenuti po onom principu, skupštinska većina će izglasati, Vlada preneti na ministarstva, spustiti na lokalni nivo, a tada će nevladine organizacije i nevladin sektor da preuzme brigu o ovim licima. Upravo tu i jeste problem što projekti koji dođu kod pojedinih nevladinih organizacija uglavnom i služe onima koji pišu projekte, a ne stvarno korisnicima koje treba da obrade ovi projekti. Poplava nevladinih organizacija iz Rasinskog okruga, dolazim iz Kruševca, upravo potvrđuje ovo da se već spremaju nevladine organizacije koje treba da prihvate takve ljude. Dakle, ide se korak unapred, iako se ne zna, bar do danas se ne zna, da li će se prihvatiti Sporazum, odnosno Predlog zakon o readmisiji. Zabunu unosi i pitanje lica iz trećih zemalja, praktično mnogo više pitanja, a to se može podeliti u tri nivoa. Ovaj prvi krug nije sporan, a drugi i treći su vrlo sporni. Lica iz tranzita kako treba prihvatiti? Da li se vraća ono staro, što je bilo nekad, dovedete dva svedoka i oni kažu da ste vi bili u Srbiji i da ste vi stvarno došli iz Srbije. Plan integracije mora da uvaži prevashodno neka pitanja, a to su pitanja koja ne postoje u ovom sporazumu. Vrlo je jasno rečeno da su osobe koje dotiče ovaj sporazum siromašne, siromašne porodice, siromašne grupe ili siromašni pojedinci, bez imovine, a često i gotovo uvek bez dokumenata. Ako bi pokušao da dam neki zaključak svemu ovome, definitivno se može reći da je ovo politička direktiva koja je došla sa Zapada, vi ćete je većinom izglasati, to je nesumnjivo, a u suštinu problema se niste upustili. Trebalo je obraditi ovaj zakon o potvrđivanju sporazuma o readmisiji kroz principe ekonomije i socijalne politike. Zašto? Zato što je najveći broj ovih lica iz ekonomskih razloga i socijalne nesigurnosti napuštao teritorije. Još nešto želim da kažem, da tzv. demokratske vlade od 2000. godine nisu uspele da se dublje pozabave ovim problemom, nisu uspele da podignu kvalitetniji život u Srbiji, blagostanje nije na vidiku, tako da možemo reći da jeste na silu deportacija ljudi koji se ovde vraćaju. Ova lica su nekada više Zapadu koristila da kažu, kada su ih prihvatali, kako zlo dolazi iz Srbije – "vruć krompir" im više ne treba, sada ga vratite u Srbiju. Koristeći jezik projekata koji će krenuti u narednom periodu, želim da kažem da evaluacija ili primena nije predvidela ni broj ljudi koji će se obuhvatiti ovim sporazumom, pogotovu nije obuhvatila termine ili po mesecima, tromesečjima ili kako već, kako će se prihvatati. Ono što je najbitnije, nije se pristupilo stvarnoj analizi kako će ti ljudi naći svoje mesto u društvu. Dakle, iz svega iznetog, mogu da kažem da je ovaj sporazum unapred osuđen na neuspeh, a sve na štetu i srpskog društva i ovih nesrećnika na koje se on odnosi.
Reč ima narodni poslanik Milan Đokić, zatim Miletić Mihajlović.
Uvaženo predsedništvo, poštovane dame i gospodo, zakon o potvrđivanju sporazuma između Srbije i Evropske zajednice o olakšanoj proceduri za dobijanje viza, svakako je od velikog značaja za sve one kategorije stanovništva na koje se odnosi. To su ljudi iz poslovnog sveta, učenici, studenti, naučnici, ljudi koji rade u oblasti kulture, sportisti, predstavnici verskih zajednica, predstavnici nevladinih organizacija i mnoge druge kategorije. Indirektno, ovaj sporazum je od velikog značaja i za sve druge kategorije stanovništva, pa i za čitavu državu, može se reći. Naime, znamo da je do potpune liberalizacije viznog režima i do dolaska Srbije na belu šengensku listu potrebno uraditi još dosta posla. Pred nama je i zakon o potvrđivanju Sporazuma o readmisiji, potrebno je izdati nove putne isprave, potrebno je pokrenuti jedan sveobuhvatni dijalog o liberalizaciji viznog režima, potrebno je raditi na povećanju bezbednosti na zapadnom Balkanu sa svim onim zemljama koje pretenduju da jednog dana budu na beloj šengenskoj listi. Međutim, potpisivanjem samo ovog sporazuma i te kako je uprošćena procedura za dobijanje šengenskih viza za sve one kategorije stanovništva koje su Sporazumom obuhvaćene. Naime, umesto do sada komplikovane i zaista složene procedure koja je bila mukotrpna i obeshrabrujuća za sve one koji su hteli da putuju u zemlje EU, sada je ova procedura, zahvaljujući, može se čestitati pregovaračkom timu, svedena na neophodnost pribavljanja svega dva dokumenta. Jednim dokumentom se dokazuje status lica koje putuje u zemlje EU. Za studente su to obično indeksi, za ljude iz poslovnog sveta je to potvrda iz privredne komore. Drugi dokument koji je neophodno pribaviti je pozivno pismo iz institucije, organizacije ili firme iz zemlje EU u koju se putuje. Mogli smo danas čuti komentare da je ovim sporazumom obuhvaćena mala populacija stanovništva, svega nekoliko kategorija. Mogli smo čuti i primedbe da je, nažalost, zbog loše finansijske situacije mali procenat naših građana u situaciji da putuje po inostranstvu, čak i da ima šengensku vizu. Međutim, upravo jedna od velikih prednosti ovog sporazuma jeste što će on indirektno, kroz omogućavanje direktnog kontakta ljudi iz svih ovih kategorija stanovništva sa svojim poslovnim partnerima, sa svojim kolegama iz zemalja EU, doprineti jednom bržem i eksplozivnijem razvoju čitave zemlje i svih ostalih kategorija stanovništva. Možemo zamisliti koliko je bilo komplikovano ljudima iz poslovnog sveta, koji su hteli da ostvare kontakte sa svojim kolegama i partnerima iz EU, da dođu do viza za putovanje u EU. Međutim, sa ovom olakšanom procedurom oni će u direktnim kontaktima sasvim sigurno obezbediti za svoje firme nove poslovne partnere, obezbediti mogućnost za poboljšanje i ojačavanje svog posla. Možemo zamisliti koliko će koristi imati čitava država i ceo narod od toga što će naši studenti, postdiplomci i naučni radnici moći da, u direktnim kontaktima sa svojim kolegama iz inostranstva, razmene znanja i vrednosti koje i sami izučavaju. Zbog svega ovoga, poslanička grupa G17 plus će glasati za oba ova zakona o potvrđivanju ovih sporazuma, jer smatramo da je i sloboda kretanja po inostranstvu, praktično, jedan od važnih parametara za dokazivanje kvaliteta života, kao što su, između ostalog, životni standard, zdravstvo i sve ostalo. Hvala na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović, zatim Branislav Nedimović, pa Nikola Savić, pa Jelena Marković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, readmisija, kao jedan važan proces koji podrazumeva vraćanje naših građana ili građana trećih država koji su otišli iz Srbije ili su bili u tranzitu u Srbiji u zapadnoevropske zemlje, zaista je jedan veliki problem. To podrazumeva rešavanje mnogih pitanja koja su značajna i koja bi olakšala državi Srbiji i tim građanima da se vrate. Srbija je, svakako, nespremna za prihvatanje ovakvih obaveza. Mislim da se olako pristupa potvrđivanju ovakvog sporazuma, jer se time udara još jedna recka na putu evrointegracija, a da se suštinski nije izvršila adekvatna priprema za readmisiju. Naravno da Srbija treba da potvrdi mnoge sporazume, svakako i ovaj o readmisiji. Naravno da treba da ima odgovarajući i pravi odnos prema svojim građanima koji su se našli u tuđini. Svakako da treba da učini mnogo koraka i mnogo poteza u pravcu da te građane prihvati. Ovde je, zapravo, reč o tome da nema adekvatnih priprema, da država Srbija nije u mogućnosti, da međunarodna zajednica nije učinila ništa na tom polju da se učini pomoć državi Srbiji kako bi ti građani bili ovde vraćeni na dostojan način. U Sporazumu se pominje da se readmisija vrši na principu reciprociteta. Zaista je smešan taj princip kada se sagleda taj reciprocitet između države Srbije i zapadnoevropskih zemalja. Treba reći da je taj reciprocitet u ovom slučaju sasvim asimetričan i da on iznosi 99,9% kada je reč o vraćanju građana u zemlju Srbiju, a u obrnutom pravcu gotovo u promilima. Danas u Srbiji ne postoje osnovne pretpostavke za normalan život. Svaki pokušaj SPS da se stvore osnovne pretpostavke za bolji život, kao što je povećanje penzija, odnosno zadržavanje penzija na odgovarajućem nivou, što smo pokušali kroz zakon koji je odbijen, ili u cilju pojeftinjenja bebi opreme i hrane kroz ukidanje PDV-a, ili u cilju davanja prava na materijalno obezbeđenje deci seljaka koja su ostala bez jednog ili oba roditelja, mi nailazimo na jedan otpor u vladajućoj koaliciji, to se odbija. Dakle, ne stvaraju se osnovne pretpostavke za normalan život ljudi koji ovde žive u državi Srbiji. Naravno da ne postoje takve pretpostavke za normalan život onih ljudi koji će se vratiti readmisijom u našu zemlju. U Srbiji danas vlada velika nezaposlenost, ekonomska situacija je, znate i sami, veoma teška. Srbija je već opterećena velikim brojem izbeglih i raseljenih lica sa teritorije bivših republika SFRJ i sa Kosova i Metohije, a niko ne pita za to, naravno, to ne interesuje ni međunarodnu zajednicu. Van pameti je, da mimo principa međunarodnog prava, da se Srbiji otima Kosovo i Metohija, uz činjenicu da gotovo ništa nije učinila na povratku raseljenih lica, kako Srba, tako i Roma i drugih nacionalnosti, a da se istovremeno aktuelizuje readmisija i to velikog broja lica koja su dobrim delom sa područja Kosova i Metohije. Na taj način u ime visokih vrednosti ljudskih prava, a zapravo readmisijom se više krše ljudska prava nego što se ona poštuju, Srbiji se otežava ionako već preteško breme. Stiče se utisak da readmisijom zapadnoevropske zemlje ili zemlje članice Evropske unije rešavaju svoj veliki problem, ne pitajući kako će Srbija na odgovarajući i na pravi način da izađe na kraj sa više desetina hiljada ljudi koji će se ovde vratiti. Kada je reč o troškovima, ne samo o troškovima koji podrazumevaju transport, već o drugim troškovima, u ovom sporazumu nema ni reči. Ima samo utoliko što se precizira da prevoz i tranzit lica koja će biti obuhvaćena readmisijom padaju na teret države. Ja dodajem, posle toga kada pređu državnu granicu, naovamo, vi onda radite sa njima šta god hoćete. Dakle, ništa od bilo kakve pomoći, finansijske ili druge materijalne pomoći Evropska zajednica ne preduzima, niti se naša država izborila za jedan takav odnos i za jednu takvu pomoć u sprovođenju ovog sporazuma. Postoji samo jedna izjava u ovom sporazumu koja kaže – one potvrđuju, misli se na ugovorne strane, svoju nameru da ulože veće napore, između ostalog i finansijske, da podrže takvu reintegraciju uzimajući u obzir finansijsku podršku u tom procesu. Ovo je jedna rečenica koja samo maglovito pominje tu neku finansijsku pomoć, koja nikoga ništa ne obavezuje i sve je to, zapravo, na jednom dugačkom štapu. Prema tome, iz tih razloga Socijalistička partija Srbije ne može prihvatiti jedan ovakav sporazum, čak se i u obrazloženju kaže da, sprovođenje ovog zakona ne zahteva finansijska sredstva. Ja ne znam šta podrazumeva taj termin zakon. Da li su to ona dva člana, prvi i drugi član, pa nije suština u tom zakonu, ako mislite da je zakon samo ta dva člana i to što ćemo mi potpisati, odnosno potvrditi ovaj sporazum. Pitanje je pravo, koliko košta sprovođenje jednog takvog sporazuma i koje su pretpostavke stvorene u Srbiji za jednu realnu readmisiju, koje bi učinila dobro tim ljudima koji su se našli u tuđini i koji treba da se ovde silom vrate. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Branislav Nedimović. Izvolite, gospodine Nedimoviću.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Poštovani članovi predsedništva, predstavnici Ministarstva, uvažene kolege narodni poslanici, ali pre svega građani Srbije, kada govorimo o ova tri zakona, koja imaju karakter međunarodnih sporazuma, hteo bih na prvom mestu da istaknem značaj i važnost zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Evropske zajednice o olakšanoj proceduri za izdavanje viza. U toku današnje rasprave čuli smo veoma puno razloga zašto treba glasati za potvrđivanje ovog sporazuma, odnosno zašto izglasati ovaj zakon. Sigurno da sve moje kolege poslanici koji su govorili u prilog tome imaju pravo i iz tog razloga poslanici DSS će u danu za glasanje podržati predloge ovih međunarodnih sporazuma. Isto tako čulo se sa različitih strana i o nekim nedostacima koji stoje iza ovih međunarodnih sporazuma. Ja bih pre svega hteo da govorim o onim pozitivnim stvarima. Hteo bih da govorim o onim stvarima koje su bitne za građane Republike Srbije, a sigurno da su svi građani Republike Srbije, neki u manjoj, neki u većoj meri, osetili u prethodnim godinama šta znači stajati u redu ispred ambasade, šta znači prikupljati dokumentaciju da biste dobili vizu za bilo koju zapadnoevropsku zemlju, a sve u cilju da biste ostvarili svoj neki posao ili se susreli sa svojom porodicom, kao i ostvarili neki poslovni kontakt ili bilo šta drugo. Zašto ove sporazume treba prihvatiti? Treba ih prihvatiti iz nekoliko razloga. Pre svega,zato što nam otvaraju put ka takozvanoj beloj šengenskoj listi, zato što predstavljaju deo procesa evropskih integracija, zato što najveći deo građana Republike Srbije podržava proces evropskih integracija, zato što najveći deo građana Republike Srbije želi da putuje i želi slobodno da se kreće. To su razlozi, zašto treba glasati za ovaj sporazum. Mislim da ovi razlozi predstavljaju sasvim dovoljan osnov zašto bi svi u danu za glasanje trebalo da podrže ove predloge. Osnovna svrha donošenja ovog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Evropske zajednice leži u tome da se nastoji olakšati procedure za izdavanje viza. Svi smo bili svedoci u prethodnom periodu da proces dobijanja viza nije bio nimalo lak posao. Zašto je to tako, čija je to krivica i zbog čega mi nismo to mogli da odradimo, ne bih ulazio sada u te razloge jer bi moglo o tome mnogo da se diskutuje. Jednostavno, treba da ostavimo neke stvari iza sebe i da razmišljamo o budućnosti i o Srbiji koja će živeti bolje, da razmišljamo o Srbiji koja će imati bolji privredni rast i da razmišljamo o Srbiji gde će građani biti zadovoljniji, a sigurno da ova vlada, na čelu sa gospodinom Vojislavom Koštunicom, to može da pruži. Koji su to neki instrumenti koji su sadržani u okviru ovog predloga zakona o Sporazumu između Republike Srbije i Evropske zajednice. Na jedan jeftiniji način će građani moći da ostvaruju svoja prava na dobijanje vize i izdavaće se vize koje će značiti veći broj ulazaka. Recimo, kada bi neko želeo da ode u inostranstvo neće stalno morati da ide pred neku ambasadu da stoji tamo u redovima i da čeka na red za vizu, jednostavno, dobijaće se mogućnost za više ulazaka u inostrane zemlje u nekom dužem vremenskom periodu. Osnov za sve ovo danas o čemu mi pričamo jeste Sporazum koji je potpisan između predstavnika Ministarstva Republike Srbije u Briselu 18. septembra ove godine i sigurno, ukoliko mi blagovremeno usvojimo ove predloge zakona, da će naši građani moći da računaju na ove olakšice od 1. januara sledeće godine. Ali, kada govorimo o licima koja mogu da ostvare ovo pravo, ja bih pre svega izdvojio dve kategorije. Složićete se svi sa mnom, da te dve kategorije predstavljaju motor razvitka jedne moderne Srbije. Mislim da će se složiti i moje kolege iz opozicije, predstavnici SRS, predstavnici SPS i predstavnici drugih poslaničkih grupa, koje učestvuju u radu Parlamenta. Sada ću vam reći razlog zbog čega ćete se vi složiti sa ovim –sigurno imate vlast u nekim lokalnim sredinama, u velikom broju opština na teritoriji Republike Srbije i vi sigurno imate potrebu da privlačite investicije, bilo domaće, bilo strane. Zašto to radite? Da biste poboljšali kvalitet života građana u tim sredinama. Kako mislite da građani, odnosno predstavnici lokalne samouprave mogu da ostvaruju bolje kontakte sa investitorima koji dolaze iz inostranstva i koji žele da otvore neke pogone na teritoriji tih opština i da zaposle veći broj ljudi – to je upravo cilj, koji mi želimo da postignemo da imamo jednu bolju Srbiju i jednu bolju zemlju. Isto tako bih želeo da ukažem i na privredne kontakte koji sigurno idu u prilog tome da predstavnici svih stranaka moraju da rade na tome da poboljšaju kvalitet života građana. Želim da vas sve pozovem, pre svega, zbog građana Srbije da radimo u jednom zajedničkom interesu, a to je bolja Srbija.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović, potpredsednik Narodne skupštine Republike Srbije, a potom Vjerica Radeta, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislila sam da ću iz jedne potpuno nezrele atmosfere koja trenutno vlada u Skupštini grada Kragujevca, gde sam provela celo pre podne i gde smo govorili o katastrofalnoj vladavini Veroljuba Stevanovića... (Predsedavajući: Koji član Poslovnika.) ... član 225. i 226. i član 1, ako hoćete i 26. i 27... Dakle, da govorimo o argumentima, kolega Nedimoviću, naš je posao i obaveza u ovom najvišem zakonodavnom telu. Pošto ste vi neko ko želi put u Evropu, to je vaše pravo, ja želim da u Srbiju dođu ljudi iz čitavog sveta koji neće da nam otimaju Kosovo i Metohiju, koji hoće da zapošljavaju ljude, koji hoće da mi nastavimo kada preuzmemo vlast da se borimo protiv kriminala i korupcije, da se tajkunizacija Srbije ne radi po receptu Tadić-Koštunica. Za vašu informaciju, pošto me čudi da to ne znate, kako ste tako neinformisani došli da govorite o ovoj temi i da nama pričate kako da privlačimo strane investicije. Vi dolazite iz Srema, je l' tako? Vi znate da je opština Stara Pazova jedna od najperspektivnijih trenutno opština u Srbiji. Dižite vi ruku, ne morate da stojite, možete da sednete lepo da saslušate, ja ću da vam kažem kako to dolaze strani investitori. Dakle, Srđo Komazec, predsednik opštine, srpski radikal, najzaslužniji je što je najmanje 22 kompanije iz celog sveta došlo u tu opštinu i što se radi četvrti industrijski park. Tamo je zaposleno, za sada, "prava sitnica", osam hiljada ljudi sa tendencijom da ih bude sve više i više. Vi nama pričate o nekoj beloj šengenskoj listi i o tome kako ljudi treba da idu i da trče u EU, koja neće da nam obezbedi pare za readmisiju. Sa druge strane, odgovorite na pitanje zašto Vojislav Koštunica, pa posle njega Zoran Đinđić, pa Zoran Živković, pa Vojislav Koštunica, pa opet Vojislav Koštunica, Boris Tadić, ne ukidaju vize za ruske državljane koji hoće da dođu u našu zemlju i da ulažu? Jeste li vi, kolega, bili u sali kada smo razgovarali o sporazumu dvostrukog oporezivanja i o činjenici da potencijalni investitori iz Indije ne mogu da dođu ovde i da je to bila zvanična primedba njegove ekselencije ambasadora Svarupa na činjenicu indijske države da ne mogu da dođu ovde nesmetano bez viza, a hoće da ulažu, i to ko zna koliko milijardi dolara? Prema tome, kolega, govorite samo o egzaktnim podacima. Dakle, svuda gde su u lokalnim samoupravama srpski radikali na vlasti radi se, gradi se, zapošljavaju se ljudi, otvaraju se fabrike, nema kriminala, nema korupcije, već samo produktivnosti i bolje budućnosti za sve građane koji žive u tim opštinama. Kada budete dostigli taj nivo, kada ne dođete u situaciju da se kao vaš kolega predsednik odborničke grupe DSS u Kragujevcu, koji je davao podršku takvoj vlasti, danas posle četiri godine "posipa pepelom" i kaže – pa, mi smo ga podržavali, on ne radi dobro. Onda dođite i razgovaraćemo argumentovano. Vama hvala, gospodine Albijaniću, izvinite što sam prekoračila vreme. Hvala.
Narodni poslanik Vjerica Radeta, po Poslovniku, pa Branislav Nedimović, po Poslovniku
Dame i gospodo narodni poslanici, član 101. Poslovnika, koji je zapravo replika na izlaganje kolege Nedimovića, jer je u toku svog izlaganja sve vreme gledao baš u mom pravcu i na neki način komunicirao sa mnom. Ništa nije smešno, kolege, vodite računa, odnosno pratite kako funkcioniše ovaj parlament pa ćete da vidite. Evo, ja sada gledam u vas i trebalo bi da razumete da je ovo moje obraćanje upućeno vašoj stranci, Demokratskoj stranci, vašem predsedniku, Borisu Tadiću, koji je obmanuo i slagao građane Srbije da ćemo dobiti... (Predsedavajući: Nema potrebe za takvim rečnikom.) ... kažite, gospodine Albijaniću, ne razumeh vas. (Predsedavajući: Nastavite.) ... hvala lepo. Naravno da ću da nastavim. Obraćala sam se kolegi iz DS i evo, prozivam ga da izađe da replicira zato što mi tvrdimo da je Boris Tadić slagao građane Srbije u izbornoj kampanji. Gospodin Krasić je to vrlo lepo ovde malopre imitirao, odnosno kada je govorio kao ovlašćeni predstavnik. Gospodine kolega Nedimoviću, rekli ste da, s obzirom na to da SRS ima vlast u velikom broju opština u Srbiji, hvala bogu ima i biće još više, kažete, da li je naš interes da dovodimo strane investitore, evo i gospođa Gordana Čomić, nije trenutno u sali, pominjala je kao dobar primer opštinu Vrbas, gde dolaze strane investicije, evo, čuli ste malopre od koleginice Nataše Jovanović za opštinu Stara Pazova, tako je i u Novom Sadu, tako je i Zemunu, tako je i u Aleksincu, i u Požegi, Aranđelovcu, da ne nabrajam, Rumi, u svim opštinama gde su na vlasti srpski radikali. Šta je naš interes na lokalnom nivou? Naravno, naš osnovni interes je očuvanje jedinstva Srbije, Kosovo i Metohija u sastavu Srbije i to je ono za šta se mi borimo na svakom mestu i u svakoj prilici. Kada je u pitanju lokalni interes, ovo što ste nas pitali, naš interes je upravo to što ste čuli – otvaranje novih radnih mesta, izgradnja novih pogona gde će ti ljudi da rade, povećanje plata, povećanje kupovne moći, povećanje penzija. Kada se svi ti uslovi steknu, onda možete da pričate o ovome o čemu vi danas pričate i kažete, verovatno ovde nema nikog ko nekada nije čekao u redu za vizu. Gospodine Nedimoviću, i vi ste putovali kao narodni poslanik, kao i ja. Ni vi ni ja nismo čekali u redu za vizu, jer nam to urade službe. Ovi vaši zakoni odnose se na onaj deo građana Srbije koji ni do sada nisu imali probleme sa dobijanjem viza. Šta ste vi uradili za građane Srbije, šta ste vi uradili prvo da omogućite građanima Srbije da imaju neki dinar da mogu da putuju u inostranstvo, a s druge strane, koji ste vi propis doneli koji se odnosi na sve građane? Ovo su diskriminatorski zakoni. Ovim zakonima obuhvatate samo jednu grupu ljudi, onih ljudi koji imaju diplomatske pasoše i koji nemaju nikakvih problema sa vizom.
Reč ima narodni poslanik Branislav Nedimović, po Poslovniku, zatim sledi pauza.
Nisam želeo da stavim u bilo kakav negativan kontekst sve one koji žele dobro Srbiji, na prvom mestu. Druga stvar, ja sam, za razliku od vas, ako to vi niste, stajao u redu za vize, sasvim svesno, zato što je to bila moja volja, niko me nije terao na to. Treća stvar, mislim da je izuzetno važno da pomognemo svima kojima je ta pomoć neophodna iz bilo koje sredine oni dolazili. A, ukoliko budete glasali za Predlog ovog zakona pomoći ćete i vašim predsednicima opština da još bolje mogu da rade svoj posao.
Hvala lepo. Pauza od jednog sata. Repliku traži gospodin Mihajlović, popodne je prvi govornik Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice. Repliku je tražio narodni poslanici Miletić Mihajlović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, u diskusiji narodnog poslanika, gospodina Nedimovića, imali smo tu opasku da socijalisti koji učestvuju u vlasti na lokalnom nivou u lokalnim samoupravama treba da vode računa da ne budu kočničari, tako sam bar razumeo, da daju svoj doprinos tim budućim integracijama, novim investicijama, da učine zajedno sa ostalima u cilju stvaranja pretpostavki za brži napredak Srbije i naravno naših lokalnih samouprava. Dakle, pošto ja dolazim iz Petrovca, ja volim da kažem na Mlavi, i predsednik sam SO Petrovac, osećam se prozvanim u jednom negativnom kontekstu, a zapravo ne može biti to istina jer SPS svuda na lokalnom nivou daje svoj puni doprinos, u skladu sa mogućnostima koje danas imamo u Srbiji i na osnovu važećih zakona, da učine napredak svojih sredina. Naravno da će SPS, a ja sam o tome govorio i ranije, uvek glasati za sve zakone, odluke, projekte, sporazume koji ovde treba da se potvrde, koji garantuju i pretpostavljaju jedan boljitak naše države i svih naših sredina, bez obzira ko predlaže te zakone. Bilo je primera u ovom mandatu da smo glasali za takve zakone, koje ste vi predlagali. Mi imamo kritički stav prema onome što predlažete i ne možemo da glasamo za sve sporazume, za sve zakone, koji se formalno ovde prisvajaju samo u cilju skupljanja nekih poena i činjenja nekih pretpostavki, veštačkih doduše, da bi se približili EU. Takvim načinom rada ne možemo ostvariti svoj cilj. Pri zaključivanju takvih sporazuma kada se ne vodi računa o interesima Srbije, kada ne vodimo računa o građanima, kada i suviše prihvatamo teret na sebe, velike obaveze, a da nismo u mogućnosti kao što je slučaj u ovom sporazumu o readmisiji, moramo tome da se suprotstavljamo. Jednostavno, Srbija u takvim prilikama se oseća poniženo, bar tako mi socijalisti gledamo. Iz tih razloga smatramo da Srbija, bez obzira ko je na vlasti, treba da učini da bude stvarni partner ambijenta i evropske zajednice, a ne na takav način da samo pognute glave prihvata sve i svašta. Kao lokalna samouprava u Petrovcu zainteresovani smo za investicije, za napredak, ali država, odnosno vlast u Srbiji na globalnom nivou mora da učini mnogo bolje pretpostavke za ta ulaganja. Mi imamo 12.000 ljuda koji rade u zapadnoevropskim zemljama i država nije stvorila uslove da oni svoj kapital ulažu i angažuju, a kamoli o tome da su stvorene pretpostavke za ulaganje stranih investicija. Prema tome, poručujem gospodinu Nedimoviću, kao predstavniku vladajuće koalicije, da zajedno sa svojom koalicijom učini stvarni napredak i iskorak u pravcu donošenja pravih zakona, koji će omogućiti napredak Srbiji i njenim građanima, a mi iz SPS sve što je pozitivno u tom pravcu vrlo rado ćemo podržati.
Reč ima narodni poslanik Nikola Savić, a neka se pripremi Jelena Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su tri predloga zakona, koji u osnovi tretiraju istu ili sličnu materiju. Međutim, jedan od zakona, Zakon o viznim olakšicama, predstavlja samo jednu stranu medalje dok ostala dva zakona, Zakon o readmisiji i Zakon o prihvatanju lica u neregularnoj situaciji, predstavljaju drugu stranu medalje. Pošto su ovi zakoni inicirani od strane EU, ja na osnovu iskustva koje imamo sa EU mogu da kažem da će nama pripasti ona druga, tamnija, strana medalje. Zato ću danas nešto da kažem više o toj drugoj, tamnijoj, strani medalje. Tačnije, nešto ću da kažem o Zakonu o readmisiji sa EU, Sporazumu Srbije i EU. Prosečan građanin Srbije, verujem da nikada nije ni čuo, niti zna šta znači pojam i izraz ''readmisija''. Naravno, nikoga ja ovde neću, niti želim da edukujem i da objašnjavam šta je to readmisija, ali ću pokušati da kažem i da objasnim zbog čega se koristi ovaj, a i slični drugi strani izrazi. Naime, kad god treba nešto prikriti i kad god treba nešto nazvati nekim drugim imenom, onda se pribegava ovakvim, a i sličnim trikovima. Ovaj zakon stvara privid i jednog partnerskog odnosa između Srbije i EU, a u suštini nije tako, u suštini ovim zakonom Srbija se dovodi pred svršen čin i to brzinom kojom je predviđeno da se ovaj zakon sprovodi, jer rokovi u ovom zakonu, norme koje propisuju rokove u ovom zakonu najčešće kažu odmah ili najduže za tri dana. U obrazloženju ovog zakona kaže se da troškova nema, međutim, ako pogledamo član 15. vidimo da troškovi padaju na teret zemlje molilje i to samo do granice zemlje koja predstavlja konačno odredište. Naravno da postoje i oni drugi troškovi, troškovi od granice zemlje do odredišta unutar strane države koja prima građane koji podležu readmisiji. Kao što sam rekao, ovo je samo druga strana medalje zakona o viznim olakšicama. Vizne olakšice o kojima je ovde bilo reči odnose se na jedan veoma mali broj i usku kategoriju stanovništva, dok šire kategorije stanovništva takoreći i ne dotiče. Mi sada ovde zbog olakšica za jedan mali broj stanovništva primamo na stotine hiljada, najmanje stotinu hiljada građana među kojima, moram da priznam, ima i onih koji državu Srbiju ne priznaju kao svoju državu, kao što su kosovski Albanci, razni kriminalci svih boja, vojni dezerteri i još mnogi drugi. EU se ne žuri zbog viznih olakšica. Njima se žuri da se što pre otarase ovakvih lica i da ih dopreme ovamo kod nas. Da je to tako govori primer da je država Nemačka svojevremeno i stimulisala ovakve ljude da napuste Nemačku, pa je, recimo, cifra po porodici, po pojedincu išla, u ono vreme, do 30 hiljada maraka. Neke zemlje, kao što je Švedska, razmeštanje ovih lica vršile su isključivo na onim područjima gde je dolazilo do nuklearnih zračenja, tako da su ova lica i za to služila. Naravno, mi živimo ovde u državi Srbiji i svi znamo da je država Srbija, pre svega iseljenička zemlja i da će ovaj zakon u suštini imati samo jednosmerno dejstvo, a u preambuli zakona se ne kaže tako. Ovakav i slični zakoni donose se pre svega da bi se sprečio razvoj malih i ekonomski slabo razvijenih zemalja na taj način što im se nameće sve i svašta. Na kraju, da završim, kada je zemljama EU bilo korisno da primaju ovakve ljude kako bi ih iskoristili u marketinške svrhe protiv Srbije, onda su im ova lica, ovi građani dobrodošli, a sada kada im više nisu potrebni, kada su iskorišćeni treba ih vratiti Srbiji i neka Srbija o njima brine.
Reč ima narodni poslanik Jelena Marković, a neka se pripremi Nataša Jovanović.
Poštovano predsedništvo, predstavnici ministarstva, drage kolege, počeću gde je moj prethodnik zastao i reći da mi je drago da je Srbija konačno u poziciji da brine o svojim građanima i da smo mi trenutno u situaciji da možemo da govorimo o ovim sporazumima koji su pred nama. Naravno da mi je draže što je pred nama Sporazum o viznim olakšicama i da je o njemu lakše govoriti zato što on ne otvara nikakve nesporazume i nedoumice, svima je lakše da dišemo od trenutka kada imamo ovaj prvi korak puta ka beloj šengenskoj listi i da pred sobom imamo mogućnost da kažemo građanima da smo bar deo svojih obećanja ispunili činjenicom da ćemo potpisati ovaj sporazum. Dakle, ovaj sporazum ne omogućava lakše putovanje samo jednoj maloj kategoriji stanovnika i ne samo nosiocima diplomatskih pasoša. Budimo iskreni, to su ljudi koji su mogli iovako ionako da putuju i bez ovog sporazuma. Ja ću samo pobrojati kategorije, zarad informisanja javnosti, koje su obuhvaćene ovim sporazumom. Ovim sporazumom je olakšana procedura svima koji turistički putuju, poslovnim ljudima, vozačima putničkog i teretnog saobraćaja, novinarima, kulturnim radnicima, naučnicima, učenicima i studentima, posetiocima međunarodnih sajmova i događaja, ljudima koji idu na medicinsko lečenje u inostranstvo, bliskim rođacima koji imaju svoje srodnike u inostranstvu, dakle, svima koji odlaze na sahrane, čak i toj kategoriji stanovnika. Dakle, jedna prilično široka lepeza, pokriveni su gotovo svi koji su na bilo koji način do sada aplicirali za putovanje u Evropsku uniju. Ono što je izazvalo danas velike polemike to je Sporazum o readmisiji i probala bih da stvari spustim u jedan racionalan i razuman okvir. Ovde se sve vreme govori o tezi da će zahvaljujući ovom sporazumu Srbija konačno morati da primi svoje građane koji su do sada nelegalno boravili u Evropskoj uniji. Zarad informisanja javnosti, mi smo i do sada imali Sporazum o readmisiji, ti ljudi su se i do sada normalnim intenzitetom vraćali i ovaj sporazum neće uvesti nešto u pravnu praksu što već ne postoji, nego će samo objediniti sve sporazume koji su već na snazi. Dakle, podsećanja radi, Srbija ima 16 potpisanih sporazuma sa drugim zemljama. Readmisija je proces koji traje poodavno i prvi Sporazum o readmisiji potpisan je u vreme Slobodana Miloševića 1996. godine i to sa Nemačkom gde je najveći broj naših građana koji nelegalno borave. Druga stvar o kojoj se ovde razgovara to je o tome da je predmet političke volje da li mi hoćemo ili nećemo da primimo te građane. Mislim da je poslednja stvar koju parlamentarci treba da rade kao zvanični predstavnici Republike Srbije, to je da kažu da mi ne želimo ili nismo sposobni da primimo svoje građane, jer onda moramo znati koji su to uslovi kada se ka jednoj državi ne obavlja readmisija, odnosno nisu ostvarene okolnosti za prihvat sopstvenih građana. To su one države u kojima su ozbiljno ugrožena ljudska prava, pravo na život i pravo na bezbednost građana. Dakle, samo u tim slučajevima se to ne vrši, a ne u slučajevima socijalne nejednakosti ili siromaštva. Mi smo siromašniji od zapadne Evrope, ali svakako nismo zemlja u kojoj su građani vitalno ugroženi ukoliko se budu vratili. Užasno je opasno da mi odavde kažemo – molim vas, nemojte vraćati te građane, jer to u prevodu znači poruku da oni na ovoj teritoriji nisu bezbedni. Srećom, jesu bezbedni, sve je u redu i oni mogu da se vrate u ovu državu. Nije obaveza zemalja koje ih šalju i koje su 17 godina pa manje pružale boravak i socijalnu pomoć tim ljudima, da obezbede uslove za njihov prihvat. To je naša obaveza, ali uprkos tome Evropska unija je pokazala jednu dobru volju i zaista su dugo vođeni pregovori oko toga da se barem u zajedničkoj izjavi kaže da je to zajednička obaveza i jedne i druge strane, dakle, Evropske unije i naše zemlje da pruži sve potrebne uslove za reintegraciju, uključujući i finansijsku pomoć. To, takođe, nije nepoznata stvar. Navešću primer Luksemburga koji je uložio 11 miliona evra u područje Sandžaka, jer su uglavnom povratnici koji su poslati na tu teritoriju dolazili iz Sandžaka, mahom bošnjačke nacionalnosti. Znači, to je nešto što postoji, to je nešto što se svaki dan događa i ništa se spektakularno neće dogoditi našim prihvatanjem ovog sporazuma, osim što definitivno potvrđujemo da smo jedna zrela i demokratska zemlja koja vodi računa o svojim građanima i da oni više nisu kategorija kao oni ljudi zahvaćenih ratom iz Ruande, Iraka i slično, koji sada borave u zapadnoj Evropi i koji ne mogu biti vraćeni u svoju matičnu državu. U Srbiju, srećom, mogu biti vraćeni. Ovde se dosta špekulisalo o povratnicima sa Kosova. Takođe, želim da kažem da zapadna Evropa ne samo da ne želi, nego i da ne može, sve i da hoće, ljude koji su interno raseljeni i koji su sa Kosova, nealbansko stanovništvo, Rome i Srbe, a sa teritorije Kosova se vraćaju na našu teritoriju zato što je po tome postignut dogovor i u Savetu Evrope je usvojena preporuka da je to nedopustivo, stavljati ljude u stanje dvostrukih izbeglica, odnosno da svi moraju biti vraćeni na teritoriju sa koje su pobegli. Dakle, dok se ne ostvare uslovi za njihov povratak, oni neće biti naseljavani na teritoriju uže Srbije, nego će međunarodna zajednica morati da omogući njima povratak u matične opštine, odnosno na samo Kosovo. Još nešto, da više ne bude nesporazuma o tome da se Srbiji sprema socijalna bomba, 100 ili 200 hiljada ljudi će doći. Podsećanja radi, podatak koji je danas već bio rečen, oko 1.600 ljudi godišnje se do sada vraćalo i ti ljudi, evropski partneri, iako ne bi morali, imaju razumevanje za našu situaciju. Povratak se obavlja jednim ritmom koji Srbija može da izdrži i nadam se da ćemo za to imati podršku samih evropskih zemalja, kao što u zajedničkoj izjavi i piše. Ono što je važno reći ovde se govori da država nema nikakvu strategiju za te ljude. Molim vas da pogledate zvaničnu strategiju koja je doneta još pre dve godine, a koja govori o tome da readmisija nije nov pojam u našoj javnosti, nego nešto čime se država ozbiljno bavi već godinama. Dakle, država ima strategiju za prihvat tih povratnika, ima kancelariju na aerodromu za prihvat tih ljudi, za pružanje pravne pomoći. Ukoliko postoji nedostatak u komunikaciji između centralnih vlasti i lokalne samouprave, nadam se da će Vlada to ispuniti i obavestiti lokalnu samoupravu o merama koje je potrebno preduzeti, shodno i samoj strategiji koja je uvedena. Da smo mi na dobrom putu ka Evropi govori i činjenica da će sutra biti potpisan Sporazum o stabilizaciji i asocijaciji, te da ova država ima razloga i svi mi zajedno da primimo čestitke i kažemo da idemo ka putu evropskih i demokratskih zemalja.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Mislim da niko normalan u Srbiji ne može da sasluša ovoliko hvalospeva o Evropskoj uniji, a da ne reaguje. Bože, kako je to divno, kako na nas misli Evropska unija, vraća nam ljude koji su odavde pobegli kada nije bilo demokratije, sada ima demokratije i sada nam vraća Evropska unija, po glavi će nam dati 200-300 evra, da ti ljudi budu zbrinuti. Predsednik Republike otvoriće još jednu narodnu kancelariju na aerodromu, da ti ljudi imaju odmah kontakt sa predsednikom Republike, sa divnom demokratskom vlašću. Gde se vraćaju? U koju demokratsku zemlju? Šta ih ovde čeka? Da li znate od čega su pobegli? Da li ste analizirali uzroke zbog kojih su otišli? Jedan od njih je nedostatak demokratije, nedostatak ljudskih prava u Srbiji. Pretpostavljam da vam je to osnovna teza. Gde će sada da se izbore za svoja ljudska prava i pred kojom institucijom? Pred Demokratskom strankom ili postoji neka institucija pred kojom se ljudi bore za svoja ljudska prava? Ta institucija je zove Ustavni sud. Da vi ubedite ljude koji treba da budu ponovo vraćeniu državu iz koje su pobegli, da budu vraćeni u državu u kojoj nema Ustavnog suda. To je najveći zločin. Ajde što nas osuđujete da pod tim zločinom živimo u Srbiji, ali nemojte te ljude koji su navikli na tu vašu divnu Evropu, oni tamo žive u getima i vi to dobro znate. Niko od njih u Evropi nije prihvaćen kao ravnopravan građanin, kao neko ko zaslužuje bilo kakav tretman. Skupljaće ih pod mostovima, skupljaće ih na smetlištima da izvrše readmisiju u Srbiji a vi to vrlo dobro znate i to je veliki problem, ali je problem u vama. Kada ste vi na vlasti, država je demokratska, kada ste u opoziciji, država je nedemokratska. Ovo je ista ona država od pre godinu dana kada uopšte niste ulazili u Parlament pošto je bila nedemokratska. Isti je predsednik Vlade, bezmalo isti sastav Vlade, isti personalni sastav ljudi za koje ste rekli da državu vode nedemokratski, ali samo od 5 ministara Demokratske stranke u Vladi država postaje demokratska, država postaje primamljiva, prihvatljiva i svi naši građani hrle da se vrate u svoju divnu zemlju u kojoj je konačno blagostanje, u kojoj je konačno demokratija. Ne hvalite tu Evropu, budite objektivni, skinite naočare, gledajte u Evropu razumno, procenjujte šta je dobro, šta je loše. Osnovno što u Evropskoj uniji ne valja to je želja da nam otmu teritoriju. Pred tim uslovom koji nam postavljaju više nemate moralno pravo da pozitivno pomenete Evropsku uniju. Onog časa kada kažu – da, Srbija ima pravo da sačuva deo svoje teritorije pod određenim uslovima u kojima će se dogovoriti, pa nećemo ni mi imati razloga da toliko mnogo sumnjamo u dobre namere Evropske unije, ali sve dok je potpuno jasno da žele da otmu Kosovo i Metohiju nemojte molim vas da vređate moje dostojanstvo time što je hvalite. Ako to vama lično znači da hvalite Evropsku uniju, recite nam izdržaćemo jedan dan, hvalite je, dobićete neki posao u Evropskoj uniji i priča je završena.A nama ovde koji trpimo tu Evropsku uniju toliko godina i koji ne znamo šta nam je sve još pripremila i šta sve još moramo da istrpimo, pa i u toj Raškoj, koju vi nazivate Sandžakom, u koju se vraća veliki deo muslimana, nama ne pričajte ništa lepo o Evropskoj uniji. Idite u Gračanicu, idite u Prizren, idite u Prištinu pa recite – divna je Evropska unija, vama Srbima donela je sve najbolje.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Tomislavu Nikolić. Po Poslovniku, za reč se javio narodni poslanik Laslo Varga, potom po Poslovniku, Jovan Damjanović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici želeo bih da repliciram gospođi Jeleni Marković. Ona je pokušala da opovrgne neke činjenice koje sam pre podne u svom izlaganju izneo i onda sam citirao jednu njenu izjavu od pre dve-tri godine kada je tvrdila razne stvari za koje smatram da nisu tačne. I ovim putem to isto želim da demantujem, neke stvari koje je pre nekoliko minuta iznela. Naime, ne postoji strategija za sprovođenje Sporazuma o readmisiji, postoji Nacrt strategije, a Nacrt ni u kom slučaju ne može da bude strategija. Što se tiče pitanja povratnika onih koji su imali poslednje prebivalište na Kosovu i Metohiji, prošle nedelje je bila organizovana jedna konferencija, inače, organizovala ju je Služba za ljudska i manjinska prava, tamo je Grupa 484, znači nevladina organizacija, koja se bavi ovim pitanjem, prezentovala jedno istraživanje koje je sprovedeno u Beogradu. To istraživanje govori da je polovina povratnika praktično imala poslednje prebivalište na teritoriji Kosova i Metohije. Prema tome, to o čemu je govorila gospođa Marković, sve je upravo suprotno. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Laslu Vargi. Reč ima Jovan Damjanović, pa repliku, gospođica Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, slušajući ova izlaganja pojedinih poslanika morao sam da dođem i da kažem nekoliko reči. Kad se govori o Evropi, o Evropskoj uniji i evropskim institucijama sigurno da mi nemamo ništa protiv, ali kad pogledamo kako Evropska unija i evropske zemlje izbacuju naše građane u pola noći sa policijom, sa džipovima, sa maricama, vezanih ruku, svu njihovu imovinu ostavljaju ne smeju ništa da ponesu samo kofer, onda vidimo koliko je tu demokratije. Ministar Jočić je izneo podatak da je izvršen povraćaj 17.900 raseljenih lica. Imam informaciju da je 21.000, ali poštujemo institucije sistema koje su tako rekle i nema nikakvih problema. Pitam se, od 17.900 raseljenih lica koja su se vratila po Sporazumu o readmisiji, gde oni žive? Svi mi znamo gde oni žive – nigde. Žive isto po kampovima, ispod mostova, u najlonskim barakama itd. Kad kažemo povraćaj, to su veliki korpusi, to su divizije naroda koji treba da se vrati. Molim vas, mi nismo našli rešenje za 167 nehigijenskih naselja u kojima većinom žive raseljeni Romi sa Kosova. Gde ćemo mi sa tolikim ovim narodom? Kažete da ima preko 100, 150 hiljada, od toga sigurno ima 50 hiljada Roma, a nisu samo Romi u pitanju nego i svi drugi građani koji se vraćaju. Mi drugu državu nemamo, ovo je i njihova i naša država, i oni treba da se vrate ovde. Pitam vas, gde je nacionalni program, gde je državna platforma, gde će da se vraćaju ti građani? Ispod mostova?! Nema, nismo našli rešenje, ako bude ponovo invazija naših građana. Strašno je kada kaže gospođa Jelena Marković – mi imamo kancelariju na aerodromu. Pitam vas, gospođo Marković, da li ima Roma u toj kancelariji? Ne možete da imate monopol prema jednoj nacionalnoj manjini koja je najveća posle srpskog naroda. Pitam vas, u timu readmisije, koliko ima Roma? Nema nijedan. Šta mi radimo sa Grupom 484? Da li smo mi retardirana nacija, zašto ne dozvoljavate da mi, najbolje poznajemo našu situaciju, rešavamo zajedno sa institucijama sistema, a ne stalno da nam dajete nekoga ko nije Rom da rešava našu problematiku. To je strašno i to je vid nepoštovanja nacionalnih manjina. Hvala lepo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Jovi Damjanoviću. Traži repliku na izlaganje Tomislava Nikolića, ako sam dobro shvatio, gospođa Jelena Marković.
Obično kada imamo repliku treba da kažem nešto suprotno. Gospodine Damjanoviću, ja vas potpuno podržavam. Dakle, kao neko ko se bori za zaštitu Roma, apsolutno Romi u kancelariji za readmisiju, Romi u Ministarstvu unutrašnjih poslova i eventualno u Komisiju za nadgledanje i sprovođenje ovog sporazuma. Evo, odavde zajedno sa vama upućujem taj apel i zahtev čitavoj javnosti, javnosti Srbije, a što se Nacrta strategije tiče, to što ste vi pokazali Nacrt Ministarstva za ljudska i manjinska prava, sada je to Strategija kancelarije za pridruživanje Evropskoj uniji. To je sve.
Zahvaljujem narodnoj poslanici Jeleni Marković. Reč ima Nataša Jovanović, potpredsednik Skupštine Srbije.
Dame i gospodo narodni poslanici, navodni Sporazum o olakšavanju dobijanja viza za zemlje Evropske unije, što je korak do dolaska na belu Šengen listu, jeste obmana u smislu pompeznog najavljivanja nečega čega neće biti. Sam predlagač je u obrazloženju pored ustavnog osnova naveo razloge za donošenje zakona i ciljeva koji se njima žele postići. Malopre je i koleginica Marković nabrojala kategorije, ali je vešto izbegla da kaže da ovaj sporazum samo utiče na broj dokumenata koji treba da se podnesu prilikom aplikacije za vizu u zemlje Evropske unije, da li se ona izdaje za jedan ili više boravaka, videćemo kako će i koja država da uslovi prilikom određivanja kvota, jer to nije jednostavno. Šta će da vam traže od podataka? Naravno, uz stalni radni odnos, redovna primanja, da imate čekovnu karticu, da imate bankovni račun, da ste solventni, da imate stambeni prostor u kome živite, da redovno plaćate sve dažbine državi. Ranije su vam tražili i devojačko prezime vaše babe, i babe po ocu, i babe po majci, samo što nisu tražili broj cipela, a sada će to možda biti u nekoj manjoj formi i nećete te podatke morati da popunjavate, ali odnosi se isključivo na određene kategorije građana, što je sam predlagač i prilikom potpisivanja Sporazuma prihvatio. U obrazloženju ste naveli, moram vama da se obratim gospodine Todoroviću, jer ministra nema, da se odnose na poslovne ljude –advokate, lekare, arhitekte i druge pripadnike samostalnih profesija, vi ste naveli i građevinske inženjere. Kako će sada gospodin Mrkonjić da putuje, njega nema ovde, pobrojali ste sve. Jeste li naveli i diplomirane ekonomiste, diplomirane pravnike? Nema ih. Politikolozi, nastavnici, poljoprivrednici, pa njih nema. Dakle, jasno je da se odnosi eksplicitno na određene kategorije ljudi. Kako se to sada radi kada su u pitanju, recimo, turistička putovanja ili poslovna putovanja na seminare, na kongrese, evo mi tu imamo kolege koje putuju na razne kongrese u zemlje Evropske unije zbog prirode svog posla, i kako oni moraju da podnose zahtev? Tako što će da se ponižavaju do najviših granica. Tako što će morati da mole one koji organizuju za njih putovanje. Ništa u tom smislu neće da se promeni, jer ovde se nije povećao broj onih koji mogu da traže vize. Svaka zemlja članica EU je ograničila broj državljana Srbije koji mogu u tom mesecu da putuju. Ne mislite valjda, koleginice Marković, hipotetički, i da imaju para, a nemaju, u Srbiji su jako osiromašeni pod režimom od 5. oktobra do današnjeg dana, da oni hoće da putuju u neku zemlju EU, negde u inostranstvo, radi turističkog boravka i, sada, svi planiraju svoj polazak, a to bi sve bilo idealno kao u onom Dinkićevom spotu, imaju dobre plate, dobre automobile, rešeno stambeno pitanje, visoke zarade, prihode, hoće da šalju decu tamo, hoće da putuju oni, odluči se par desetina hiljada građana da idu u jednom trenutku u Italiju, u januaru mesecu. Vi mislite da će Italijani da odobre tolikom broju građana Srbije da odu u tu zemlju? To su prave olakšice i to je ono o čemu treba da pričate, ako govorite o nečemu što ste pompezno najavljivali. Postavlja se pitanje, kako građani Srbije bilo gde da putuju? Mnogima je želja, a ja sam ubeđena u to, da putuju i u Rusku Federaciju, da ne idu u zemlje EU. Mnogi hoće da idu u Kinu, koja je mnogo daleko, ali nemaju para, nemaju od čega. Lepo je ovo sve ovako taksativno nabrojano, ali pitajte decu koja su u srednjoj školi, kojima ste vi do juče predavali kao njihov profesor, da li oni jedva skrpe kraj sa krajem, pošto su i oni obuhvaćeni ovim sporazumom da idu na đačke ekskurzije, pa moraju da im pomognu tetke, stričevi, pa babe da skupe neku paricu da otputuju bilo gde, gde je njihova škola ugovorila putovanje za drugi i treći razred srednje škole ili za maturante, ili za apsolvente, kako oni dolaze do mogućnosti da bilo gde odu? Dakle, sama priča Borisa Tadića je bila zasnovana u kampanji 2004. godine na laži i obmani, zato što se on tog dana kada se odlučio na takav vid kampanje, a sve je bila laž i obmana, usudio da ode ispred nemačke ambasade, video je jedan mladi bračni par i pitao ih je da li imaju dece, oni su rekli – da, mi želimo da putujemo kod naših roditelja u Nemačku, da povedemo našu decu, evo ovo mlađe dete baba i deda nisu videli otkad je rođeno, a on je na to kazao: strašno, pa to je zaista tragično, zamislite kako je to potresno za vas i za to dete koga baba i deda nisu mogli da vide toliko godina. Mojim izborom na mesto predsednika Republike, ja ću to da vam omogućim za nekoliko dana. Od tada je prošlo i, hvala bogu, bliži se kraj njegovog mandata, a on to nije uradio. To nisu bila obećanja Tomislava Nikolića, jer je Tomislav Nikolić obećao – neću da sarađujem slepo i poslušno sa onima koji hoće da otimaju srpsku teritoriju. Hoću da prihvatim svaku vrstu integracija ali na ravnopravnim osnovama, bez ucena i bez pritisaka. Hoću da sarađujem sa svima kojima je Srbija kao ravnopravni partner interesantna za ekonomska ulaganja, za kulturnu saradnju, a mi govorimo o ovome kao najvećem projektu, a uz to, i svedoci ste toga, i gospodin Dulić, da je pre dva meseca predsednik Ruske Državne dume došao i u pravom smislu reči nas opomenuo. Znate šta je rekao – pa, vi iz Srbije na nivou Vlade Republike Srbije, na nivou Parlamenta, na nivou drugih državnih institucija, u oblasti kulturne saradnje sa Ruskom federacijom nemate nikakve projekte unazad tri godine. O čemu mi onda pričamo? Mi nećemo da sarađujemo i na toj, na privrednoj, i svakoj drugoj osnovi sa jednom od najvećih sila u svetu koja se protivi tome da nam otmu Kosovo i Metohiju, onda ćemo da kažemo ovo je sve u redu, ali sve da ispunite iz Sporazuma o readmisiji. Taj izvesni Zoran Martinović, gospodine Todoroviću, vi verovatno znate ko je on, bio je član srpske delegacije koja je 21. marta ove godine putovala u Brisel, pre nego što je Dragan Jočić potpisao Sporazum o readmisiji. On je po povratku rekao da se tamo radilo o mehanizmu postepenog, usklađenog, prilagođenog povratka. Znate šta je izjavio? Taj, izvesni, Zoran Martinović je rekao – članice EU, kako ste vi naveli ovde Evropske Zajednice, kao uslov za readmisiju pružiće potpunu finansijsku podršku Srbiji u tom poslu, a to se sada ovde i ne pominje. Dakle, lažu, lažu vas vaši prijatelji iz EU da će da zbrinu i da će, o čemu je govorio i kolega Varga, o strategiji za readmisiju, dati bilo kakav novac da ti ljudi imaju sigurnu budućnost ovde. Izvesni A.N. iz Tutina, koji ima 45 godina, pošto je takvih dosta u staroj Raškoj oblasti, a ne u Sandžaku, o čemu ste vi pričali i pominjale su neke druge kolege, a njega navodim kao primer, usred noći je pokupljen od strane policije u Nemačkoj. Na aerodromu mu je, pošao je sa ženom i petoro dece, oduzet i poslednji evro, poslednji cent, zbog toga što je prekoračio boravak. Vraćen je u mesto svog porekla bez posla, bez krova nad glavom, sa ženom i petoro dece, potpuno neprilagođen sredini u kojoj živi, jer je i sam rekao da ne zna dobro srpski jezik. Šta da kažemo o sunarodnicima i našim prijateljima, braći Romima, sunarodnicima gospodina Damjanovića. Šta da kažemo o činjenici da su oni pod bombama NATO pakta morali da izbegnu sa Kosova i Metohije kao i Srbi, više stotina hiljada, a ni dan-danas nemaju pristojan krov nad glavom. Mislim da je podjednak broj i Srba i Roma u nekadašnjem kulturnom zdanju, mislim na Raču Kragujevačku, u Domu Vožda Karađorđa, koga su oni iz muke nazvali Rambuje, kada su proterani sa svojih ognjišta. I ti Srbi i Romi znaju da se država od 5. oktobra do današnjeg dana uopšte nije za njih pobrinula. Imaju neku jadnu i bednu pomoć, a u toj strategiji, koju je pokazivao gospodin Varga, jasno stoji šta treba da se uradi i šta je preduslov da bi se zbrinuli ti ljudi koji su potencijalni povratnici. Mnogi od njih neće ni za živu glavu da se vrate. Taj A.N. iz Tutina, koga sam pomenula, išao je dotle da je toliko para koliko je imao potplatio nekog nemačkog psihijatra da mu izda uverenje kako je nesposoban da preživi taj put i da to pokaže policiji kada mu zakuca na vrata. Čuli ste šta se dešava sa Romima širom zemalja EU. U toj strategiji stoji, ona je napravljena mislim 2002. godine, vi ste tada bili u Ministarstvu Rasima Ljajića, napravljena je pre više godina ali nikada nije došlo na usvajanje u Skupštinu državne zajednice Srbija i Crna Gora, a ona je trebalo da obezbedi celokupnu pomoć zajednici, bez obzira da li su u pitanju Romi ili pripadnici muslimanske veroispovesti, ili neki drugi predstavnici nacionalnih manjina, ili Srbi, koje hoće da proteraju otuda, a njih je potencijalno od 50 do 150 hiljada, najviše je Roma, kao što je rekao gospodin Damjanović. Dakle, uopšte se ne zna, iako je Nacrt te strategije napravljen pre više godina, koliki je to broj ljudi. Ispred sebe imam preporuku Parlamentarne skupštine Saveta Evrope, pod oznakom 1633/2003. godine. Ta preporuka Parlamentarne skupštine Saveta Evrope u 12 tačaka definiše koje su to opasnosti koje vređaju povratnike, odnosno one koje treba da prihvati naša država ili lokalna zajednica u koju hoćete da je stavite. I tu se jasno definišu sve te opasnosti, od činjenice da oni nemaju nikakve materijalne uslove za život, jer i oni sami znaju i ovi iz Saveta Evrope, da smo mi prezadužena zemlja, da ovde ima mnogo ljudi bez posla, da im nije bezbedan povratak u pojedine sredine. Razmislite malo da li je to tako, a naročito da teraju Rome da se vrate na Kosovo i Metohiju, jer su oni izbegli sa tog dela srpske teritorije, to je zaista suludo. Hoćete li vi da kažete, mi smo prihvatili i potpisali Sporazum o readmisiji, a sada vi, gospodo, iz UNMIK-a i KFOR-a, koji ćete da pobegnete prilikom prvog naleta terorističke šiptarske organizacije, čuvajte i povratnike, jer vidimo kako ste zaštitili za ovih osam godina i Srbe i Rome i sve koji su ostali iz etničkih zajednica da žive pod teškim uslovima. To su priče bez ikakvog pokrića. Svako od državnih funkcionera, svaki neodgovoran ministar, a takvi su svi iz Koštuničine Vlade i ove sadašnje i prethodne, ode u Brisel, ode u bilo koju zemlju EU, obično se ti sporazumi potpisuju u Briselu, i kaže – ja to sve slepo prihvatam, oni to već sve serviraju. A šta ćete vi da radite posle? Dakle, taj član, a to je bila prethodnica, ovaj Jočić je otišao, što bi rekli, kao šlag na tortu, tek na kraju kada su ga pozvali i rekli to ti je dead line, ajde dođi, moraš to da uradiš, inače gotovo je, kraj, to je prva ucena. Druga je da vršite pritisak na porodicu generala Ratka Mladića. Treća je da i dalje sprovodite tzv. ekonomske reforme koje znače otpuštanje radnika i dalje uništavanje srpske privrede i srpske ekonomije, pa onda da ispunite sve što stoji u Sporazumu o readmisiji. A kako to da uradite kada ni sami ne znate kojih se obaveza prihvatate, jer ta Strategija kaže da moraju da se osnuju centri koji će da prate način i dinamiku povratka ljudi koje teraju iz zemalja EU. To, da li su socijalno obezbeđeni, a hoćete li vi, koleginice Marković, ili bilo ko od vas, ili gospodin Todorović, ministra tu nema, da garantujete tim ljudima da će da dobiju zdravstvenu knjižicu, da će da dobiju posao, da će da imaju osnovno socijalno osiguranje. Koliko je stotina hiljada ljudi u Srbiji danas koji stalno žive ovde, a koji to nemaju. Da li vi znate da je Tomica Milosavljević uveo novi režim i pravilo da ako hoćete da dobijete zdravstvenu knjižicu, a isterali ste ih sa posla, vi morate da nađete dva svedoka sa ulice i da ga odvedete u prvo u biro rada, pa onda u Zavod za socijalno osiguranje i taj neko sa ulice, a tako ljudi tumaraju svaki dan po gradovima Srbije, treba da potvrdi da vi nemate osnovno zdravstveno osiguranje. Znači, istina je ovo što je rekao predsednik naše poslaničke grupe, gospodin Nikolić, oni tamo žive u svojevrsnom getu, ali njihovi uslovi tamo u takvom getu su mnogo bolji nego što će ih snaći ovde kada dođu bez igde ičega. Kao što ste vi generala Zdravka Tolimira sa vrećom na glavi, mrtvačkom vrećom, kidnapovali i odveli odavde iz Srbije sa Bežanijske kose u Haški tribunal, tako isto oni nameravaju da se obračunaju sa tim potencijalnim povratnicima. Prema tome, da li ćete vi da potpišete Ugovor o stabilizaciji i pridruživanju, šta ćete da uradite i da o tome pričate danima i noćima po televizijama, građane ne zanima. Interesuje ih da se sačuva Kosovo i Metohija, interesuje ih da li ćete, kao što je to kolega Željko, iz SPS, predložio u svom amandmanu, da prekinete odnos sa svakom zemljom EU koja prizna nezavisnost Kosova i Metohije. Takođe, građane Srbije u ovom trenutku, danas, 6. novembra, najviše interesuje početak suđenja predsednika naše stranke, prof. dr Vojislava Šešelja. U toku je Statusna konferencija u haškom kazamatu, dan uoči početka njegovog suđenja. Danas je 1715. dan od kada se on nalazi u Haškom tribunalu. Građane Srbije će najviše da obraduje njegov povratak u Srbiju onog dana kada se do kraja obračuna sa onima koji su vama ispostavljali sve uslove, kojima je i dalje namera da uništavaju Srbiju i srpski narod. Pošto mi je koleginica Radeta malopre dobacila, ekskluzivno, vest koja može sve građane Srbije da obraduje, a to je, namera tzv. Javnog servisa da odloženo emituje prenos suđenja, od danas u 21,00 sat, uveče, predsednika naše stranke. I vama koji ćete to, verujem, sa velikom pažnjom da gledate i samo to da pratite, pošto je Statusna konferencija u toku, koju trenutno možemo da pratimo samo preko interneta, od danas će svima onima koji nisu verovali u snagu, odlučnost jednog čoveka i pobedu njegove ideje za Srbiju i srpski narod biti sve mnogo jasnije, a verujem da se bliži njegov povratak ovde, kao i ljudi koji to budu hteli sami da urade, a ne da ih kao pse teraju i da ih na takav način dočekuje ova i ovakva nesposobna vlast u Srbiji. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miljan Ranđelović, a neka se pripremi Milorad Buha.
Hvala. Šta reći posle ovakvog vatrenog govora? Ne, moraću bar nešto. Uz dužno poštovanje prema potpredsednici Narodne skupštine, moram da kažem da naši građani i naši sugrađani ne tumaraju, ti ljudi šetaju ili nešto traže. S druge strane, kako je moguće da ovoliko morališe jedna stranka koja je pokazala kako vlada. Ne bismo danas imali ovaj sporazum ispred nas da nije bilo svega toga što je bilo. Da li malo hoćemo toga da se setimo? Zbog toga, ovo je još jedan u nizu zakona koji će bitno da poboljša život mladih ljudi u Srbiji, kao i svih naših sugrađana. Zbog čega? Zato što tih nekih vladavina ranijih godina, približno 1/4 naših građana, a posebno mladih ljudi, nije nikada išlo u inostranstvo, ako izuzmemo Crnu Goru. Sa našim pasošem trenutno, bez svih komplikovanih procedura za dobijanje vize, mi možemo da putujemo na teritoriju koja je malo veća od teritorije bivše Jugoslavije. Zbog toga je to jedna tužna istina. Trenutno je nama potrebno da bismo dobili vizu da odemo bilo gde u inostranstvo oko desetak dokumenata, naravno, sve zavisi od države i ambasade. Kada usvojimo ovaj zakon, pored pasoša, zahteva i poziva, biće potreban još jedan ili dva dokumenta, sve zavisi kojoj kategoriji građana pripadamo koji su obuhvaćeni ovim sporazumom. To nije sve. Kada jednom dobijete vizu, vi možete tražiti sledeću vizu i dobićete je na godinu dana na neograničeni broj ulaza. Kada istekne ta viza, možete da zatražite još jednu vizu koju ćete dobiti na period od 2-5 godina, takođe, sa neograničenim brojem ulazaka. Odgovor na vaš zahtev da dobijete vizu vi ćete dobiti u roku od 10 radnih dana. Ukoliko je zahtev hitno upućen, odgovor se dobija u roku do tri radna dana. Zašto je to važno za mlade ljude? Zbog toga što mladi ljudi moraju da se upoznaju sa načinom života u EU. Moraju da upoznaju sve vrednosti. Moraju da upoznaju sve to zbog čega želimo u stvari da budemo članovi EU. Za mlade poslovne ljude to znači da će moći mnogo lakše da sklapaju svoje poslovne sporazume sa svojim partnerima iz inostranstva. Znači da će imati više vremena da se bave svojim poslom, znači, da će moći da nađu još poneku novu poslovnu ideju, a to samo znači da će oni mladi ljudi koji su trenutno bez posla da dobiju posao, jer svaka nova ideja, svaki novi poslovni ugovor uglavnom otvara još poneko radno mesto. Mi, kao narodni poslanici, gospodine, moramo da radimo u interesu naših građana, a pre svega u interesu naših mladih ljudi. Zato vas molim da saslušate, pričam o mladim ljudima. Dosta je bilo političkih propagandi za ovom govornicom. Imamo mlade sportiste. Ti ljudi moraju da putuju, ti ljudi moraju da se takmiče. Da li znate koliko puta se desilo da oni nisu otišli na neko takmičenje u inostranstvo samo zato što nisu na vreme dobili vizu. Naš posao kao njihovih predstavnika je da im obezbedimo uslove da na vreme mogu da dobiju svoju vizu, a njihov zadatak je da se isključivo bave pripremama za pobede na tim takmičenjima. Za mlade ljude koji su društveno aktivni, takođe, mnogo će značiti ovaj sporazum o viznim olakšicama. Zbog čega? Zato što će moći da pokupe ideje, čak i političke ideje, da ih donesu u Srbiju i da o njima raspravljamo. U politiku sam ušao da bih se borio da i ovoj državi i njenim građanima, a posebno mladim ljudima, bude bolje iz godine u godinu. To je proces koji traje. Nemojmo da obećavamo ljudima da će za mesec dana biti bolje. Idemo, život je sve bolji, ali to je proces koji traje i nije lako menjati sve ono što smo zatekli pre nekoliko godina. Ovaj sporazum je prvi korak na našem putu ka bezviznom režimu. Mladi znaju da se do novca stiže samo radom, samo pronalaženjem novih tržišta i zbog toga vas pozivam da podržimo i glasamo svi za ovaj sporazum. Drago mi je da bar većina poslanika u ovoj sali i u ovoj skupštini svesna koliko je važna odluka o kojoj danas raspravljamo. Molim vas da se setite koliko ima nas mladih, da se setite pod kakvim uslovima smo mi živeli i šta smo sve mi proživeli i doživeli u našoj mladosti. Molim vas da svi zajedno ispravimo tu nepravdu, da svi zajedno pokažemo da možemo da budemo drugačiji. Zato vas pozivam da glasamo za ovaj predlog. To je ono što dugujemo mladima koji žive u ovoj državi, to je ono što dugujemo našim sugrađanima koji će posle ovoga prvi put preći granice naše države. Na kraju krajeva, to je ono što dugujemo sami sebi, zato što ćemo znati da smo učinili nešto zbog čega će naši ljudi sa mnogo više dostojanstva da putuju u inostranstvo. Ne želim više da dužim sa ovim govorom, zbog toga što mladi ljudi više nemaju vremena za čekanje, a posebno mi nemamo više vremena za čekanje u redu za vizu.
Po Poslovniku, za reč su se javili narodni poslanici Željko Vasiljević, Momir Marković, Goran Cvetanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, javljam se po članu 225. Ceo dan slušam raspravu, slušam hvalospeve onih poslanika koji podržavaju ove izmene i dopune zakona o readmisiji, kratko rečeno, da ne ponavljam ceo naziv. Samo sam hteo da ih informišem o nekim činjenicama. Gospodo, da li je moguće da ne znate da je još '88. godine BND, nemačka obaveštajna služba stvorila tajni plan koji su nazvali "Roman lend", za doseljavanje 100 hiljada izbeglica sa teritorije ondašnje države Srbija i Crna Gora, da se dosele u istočnu, jugoistočnu i južnu Srbiju? Da li znate da su Nemci tada predvideli 10 hiljada maraka za svaku osobu koju vrate u Srbiju, da daju Srbiji da bi ih primila? Da li znate da su oni za taj projekat imali spremljeno milijardu maraka? Za taj projekat pod nazivom "Roman lend", istina, čuo sam za njega prvi put '94. godine, a '97. godine imao sam priliku da čitam o njemu. Šta nam vi pričate ovde da ovo ne košta ništa ovu državu. Zar vi mislite da bi Nemci spremili milijardu maraka za takav jedan projekat, da to ništa ne košta ovu državu? Da li zaista mislite da će svaki građanin koji dođe u Srbiju da živi od vazduha, od vode, da stanuje pod drvetom? Da li vam je jasno da će ogroman trošak ova država imati od prihvatanja ovih lica koja su napustila Srbiju? Da li znate, a tvrdim vam, da nije tačan podatak, koji je ovde ministar izneo, da treba da se vrati 65 hiljada licaTaj broj je daleko veći. Mi nemamo dinamiku, nemamo ništa. Da li ste svesni, potpisivanjem ovakvog sporazuma, odnosno ovakvog zakona, da li znate kakvu obavezu preuzimate za ovaj napaćeni narod i ovu napaćenu državu?
Hvala. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, da konačno raščistimo ko dobija vize i za koga su te olakšice po ovom zakonu predviđene? Kaže: "za članove zvaničnih delegacija koje će, na zvanični poziv upućen Republici Srbiji, učestvovati na sastancima, konsultacijama" itd. Da li su zvanične delegacije, predstavnici i Narodne skupštine, pojedinih odbora, i svi drugi do sada dobijali vize i normalno odlazili na sastanke u svet itd? Kaže: "za poslovne ljude i predstavnike privrednih društava". Da li su poslovni ljudi i predstavnici privrednih društava i do sada dobijali vize? Šta je to što će ovaj zakon sada da olakša? "Za vozače koji obavljaju usluge međunarodnog transporta". Svi vozači koji voze kamione sa onom TIR tablom imaju vize za prolazak kroz sve evropske zemlje. "Za članove posada vozova, vagon hladnjača i lokomotiva koji putuju na teritoriji država članica". Da li je ijedan vozovođa mogao da sedne u voz i da pređe granicu, a da nema vizu? Da li su naši vozovi odlazili i strani dolazili ovde? Jesu. Prema tome ništa se ne menja. "Za novinare". Koliko je novinara odlazilo da prati pojedine vaše funkcionere od 2000. godine naovamo? Pun avion. Delegacija od 10 ljudi i pun avion novinara, naravno, podobnih novinara koji će da pišu slavopojke i hvalospeve kako ste neverovatne uspehe postigli na tim sednicama ili gde ste već bili. Sećam se kada je gospodin Dinkić išao u ''Evroaksis'' banku u Moskvu, pa je išlo 10-15 novinara sa njim. Neverovatni finansijski rezultati, otvara se Nacionalna štedionica. Mi smo svi mislili da je Nacionalna štedionica državna banka. Kad ono, banka nekoliko vlasnika "Malog kolektiva", čini mi se Hamovića, tako mu se zvala firma i još pojedinih. Tu banku, napravljenu od državnih para koje su ležale u ''Evroaksis'' banci, prodadoše posle Grčkoj, naravno, uz debeo miraz, 7.200 kvadrata najkvalitetnijeg poslovnog prostora. "Za lica koja učestvuju u naučnim, kulturnim i umetničkim aktivnostima, uključujući univerzitetske i druge'' profesore. Da li do sada ta lica nisu mogla da dobiju vizu da odu i šta im se to olakšava sada? Izvinjavam se, ako može još nekoliko rečenica, da se ne bih javljao ponovo. "Za učenike, studente, postdiplomce'', ekskurzije itd. I do sada su naša deca odlazila, bar u Grčku, sigurno sa vizom i sigurno bez problema. "Za učesnike u međunarodnim sportskim događajima". Koji to sportista, osim ako nije naručeno odande da ne dođe taj, jer će možda i da pobedi, kojem su to sportisti uskratili vizu? "Za učesnike u zvaničnim programima razmene". Razmena studenata je tekla i do sada bez problema. "Za bliske rođake – supružnika, decu" itd. Takođe, uvek su mogli da dobiju vizu. "Za posete vojnim i civilnim grobljima". Javljam se ponovo po Poslovniku.
Javite se ponovo. Dame i gospodo narodni poslanici, obaveštavam vas da, u skladu sa članom 85. stav 5, produžavam rad o započetoj tački dnevnog reda, do njenog okončanja. Imamo 22 poslanika koji su se javili za diskusiju i dva poslanika koja su se javila po Poslovniku. Ima reč dr Goran Cvetanović.
Gospodine predsedavajući, mislim da je prošlo 16,00 časova i vi ste, po Poslovniku, bili dužni da pre 16,00 časova produžite rad sednice. Samim tim, to znači da ovo što ste uradili nije po Poslovniku. Nadam se da, dok završim svoje izlaganje, imate mogućnosti da proverite, da se konsultujete sa sekretarom Skupštine, i da ćete ustanoviti da sam u pravu. Javljam se po članu 226, jer su studenti, mladi stručnjaci i sportisti dobili priliku da bez odugovlačenja i maltretiranja u redovima ispred ambasada potraže šansu za odlazak iz zemlje, bar oni koji su preostali u našoj zemlji. Zbog čega na neki drugačiji način želim da iznesem neke podatke? Od početka '90. godina iz Srbije je otišlo između 300 i 400 hiljada građana, među kojima je najmanje 10% visokoobrazovanih kadrova, što znači da je oko 40 hiljada ljudi sa završenim fakultetom. Znanje u porastu produktivnosti i konkurentnosti pojedinih zemalja učestvuje sa čak 40%. Ispostavilo se da EU dosta zaostaje u tom pogledu, naročito iza SAD, Japana i Kanade, pa su upravo zbog toga došli do zaključka da moraju do 2010. godine da počnu da izdvajaju najmanje 3% ukupnog društvenog proizvoda, pre svega kada je u pitanju istraživanje i razvoj njihovih naučnih instituta, odnosno kada su u pitanju njihove zemlje. Više od polovine tih sredstava upravo je dato iz budžeta njihovih zemalja, ali ostatak ide iz privrede. Kod nas je to izdvajanje, dosta malo, oko 0,4%. SAD su izdale 2004. godine oko 3.300 iseljeničkih viza građanima Srbije. Oni koji su već u Americi, umesto studentske, istraživačke ili naučne vize, traže sada iseljeničku zelenu kartu, dok se ovdašnji stručnjaci kandiduju u ambasadi. Više od 50% je onih koji sada konkurišu za vizu SAD. Zbog čega sam napravio ovaj uvod? Zbog toga što, po istraživanju, na odlivu mozgova iz Srbije smo izgubili oko 12 milijardi dolara. Međunarodne organizacije su krajem HH veka procenile da proizvodnja jednog naučnika ili visokoobrazovanog kadra košta oko 300 hiljada dolara, gde se, osim školarine, u cenu uključuje vaspitanje, stanovanje, odevanje, zdravstveno osiguranje. U tu cenu od 300 hiljada dolara za svaku visokoobrazovanu osobu ne računa se dobit od visokostručnog lica, što znači da je naša zemlja do sada izgubila od 9 do 12 milijardi dolara samo na ime visokoobrazovanih kadrova. Ako se uključe i kadrovi sa srednjom školom, naročito kada su u pitanju medicinski tehničari ili medicinske sestre, kojih naročito ima u Italiji, Francuskoj i Nemačkoj, onda ćemo doći do mnogo veće cifre. Očekivalo se da će 2005. godine posle prijema novih članova u Evropskoj uniji nastati veliki imigracioni talas, ali pokazalo se da seEvropa čuva posebnim, uspešnim antimigracionim merama. Međutim, na slučaj u Srbiji jasno je da Evropska unija i te kako podstiče iseljavanje mladih obrazovanih kadrova i u svakom slučaju moramo da vodimo računa upravo o tome. Hvala vam.
Zahvaljujem dr Cvetanoviću, po Poslovniku za reč se javio dr Dimitrijević, pa potom ponovo dr Momir Marković. Izvolite, gospodine Dimitrijeviću. Vjerice, nema problema, niste me na vreme obavestili, moj ste savetnik, molim vas, pa sam pogrešio možda. Ubeđen sam da ćemo završiti do šest sati, kako lepo radimo siguran sam da ćemo završiti.
Poštovano predsedništvo, poštovane kolege poslanici, ja sam se samo javio da kolegi iz vladajuće skupštinske većine pokušam da odgovorim pitanjem. Da li on zaista smatra da se vladajuća skupštinska većina stvarno potrudila da ovaj problem prezentira u pravom svetlu, ne samo poslanicima koji nisu iz vladajuće skupštinske većine, već građanima Republike Srbije? Da to jeste, pretpostavljam da bi uz ovaj dokument, odnosno uz ovu knjižicu koja se zove zakon, prezentovala, eventualno, i neku strategiju Vlade za ovaj problem, pa akcioni plan Vlade za ovaj problem. Svega toga nema. Da li postoji strategija? Da li postoji akcioni plan Vlade? Mnogi kažu da postoji, ali kada nije dostupan javnosti kao i da ga nema. Onda, da je bilo dobre volje da se kako treba sagleda stanje u Srbiji i kako jeste, pre svega treba da se sagleda socijalno stanje u Srbiji, jer je ovaj zakon direktno vezan sa socijalnim statusom svih građana Republike Srbije. Na to upravo želi da ukaže Socijalistička partija. Želi da ukaže, pre svega, na trenutno milion nezaposlenih kojih danas ima u Srbiji, nakon samo dela sprovedene privatizacije i na moguć još milion nezaposlenih nakon drugog dela privatizacije, koja se najavljuje, na milion nezadovoljnih penzionera koji imaju penzije ispod minimalne potrošačke korpe i ispod mogućnosti da kupe tu minimalnu potrošačku korpu. Sada postoji trenutno u Srbiji 300 hiljada ovakvih ljudi, izbeglica ili interno raseljenih lica. A koji nas broj očekuje, to je veliko pitanje. Neko kaže 50, neko 150 hiljada. Zašto se ne kaže da bi moglo biti300 hiljada? Ko garantuje da ih toliko neće biti. Šta se danas u Srbiji dešava? Štrajkovi, svakoga dana po jedan štrajk. Mi smo sa ove govornice već upozoravali na štrajkove. Svakoga dana se najavljuju novi štrajkovi – štrajk sindikata zaposlenih u upravi, pravosuđu, javnim preduzećima, "Jumko" Vranje, Robne kuće "Beograd" itd. Šta se sada dešava? Pa, malopre smo čuli tumačenje ministra da će i minimalno povećanje plate, o kojoj se pregovara u ovom štrajku, ozbiljno ugroziti makroekonomsku stabilnost budžeta. Šta će se desiti sa secesijom Kosova, da li se neko pita? Da li se razmatra koje države i šta hoće da urade sa ovim ljudima, gde ih šalju, a onda te iste države koje vraćaju ove ljude, za koje se ne zna tačan broj koliko ih je, sa druge strane hoće da nam otmu ne samo 15% teritorije, oni hoće da priznaju takav jedan dokument, nego hoće da nam otmu možda i mnogo više, jer više nemamo poverenja u njih.
Zahvaljujem dr Dimitrijeviću. Reč ima, po Poslovniku, narodni poslanik Momir Marković, a potom, nadam se, nastavljamo diskusiju. Izvolite, gospodine Markoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljam tamo gde mi je prekinulo vreme. ''Za posete vojnim i civilnim grobljima'', šta je ova država uradila da očuvanju vojna grobalja iz Prvog svetskog rata. Pitam, koliko je grobalja preorano tamo gde čuvaju i gde su očuvana vojna groblja, a čuvaju ih naši prijatelji, mislim na Grke, ima ih i u Tunisu, u Bizerti itd. Sledeće, ''lica koja prisustvuju sahranama'' i do sada nisu imala problema. Lica za koja je potrebno medicinsko lečenje, a da srpske medicinske ustanove ne mogu da im pruže adekvatno lečenje, ni do sada nije bilo problema. Na kraju, kao šlag na tortu, dolaze i predstavnici organizacija civilnog društva, pri tom se misli na Sonju Liht, politička izuzetnost, kako se zvaše ona, Sonja Biserko, Nataša Kandić i ostale organizacije takozvanog civilnog društva. Pitam vas, dame i gospodo, gde su građani ovde? Mašete belim šengen listama za građane, a gde su građani, gde su oni koji nisu predstavnici organizacija civilnog društva? Gde su oni, koji nisu studenti? Gde su oni koji nisu učenici, pa da idu na ekskurzije? Gde su oni koji ne učestvuju na naučnim skupovima? Gde je šest i po miliona ostalih građana? Recite da se ovde viza obezbeđuje samo za ove kategorije, a zauzvrat ćemo morati upravo po sistemu readmisije da primimo nekoliko stotina hiljada građana. Nemojte lagati srpski narod da obezbeđujete vizne olakšice za građane Vizne olakšice se obezbeđuju samo za ove kategorije i to nedvosmisleno piše u ovom vašem predlogu.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Momiru Markoviću. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha, neka se pripremi Miroslav Petković.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada govorimo o ova tri zakona moramo sa žalošću reći da je ovaj prvi zakon pozitivan sa aspekta obezbeđenja uslova za odlazak u inostranstvo, s obzirom na to da predviđa olakšane uslove obezbeđenja viza. Međutim, ova druga dva zakona su vrlo negativna i izazvaće ogromne posledice u nastupajućem periodu. Ovde smo čuli od predstavnika vlasti mnogo proizvoljnosti, koje se odnose na broj ljudi koje će, pre svega, zemlje Evropske unije, a i treće zemlje, vratiti u Srbiji. Mi smo do sada mogli kroz sredstva informisanja dobiti više informacija, i opet proizvoljnosti, koje ukazuju na broj lica koja se vraćaju. Iz Vladine Službe za ljudska i manjinska prava dobili smo informaciju, koju je izdao direktor Petar Lađević, jednu cifru od 60 hiljada. Kancelarija za pridruživanje Evropskoj uniji izašla je sa podatkom između 100 i 150 hiljada. Strana sredstva informisanja kažu po ubrzanoj proceduri za odlazak onih grupacija ljudi i onih koji su evidentirani i koji su sada pod specijalnim nadzorom da vrate i taj povratak će biti najverovatnije, čuli smo ovde da je u postupku 24 hiljade, taj postupak će biti još do 24, odnosno 25. decembra, odnosno do katoličkog Božića. Možemo očekivati ovih 24 hiljade već do kraja godine. Kalkulacija 100, 200 je proizvoljnost, ali sa tragičnim posledicama. Tim ljudima, koji se vrate ovde moramo obezbediti smeštaj, hranu, uslove za lečenje, zdravstvene usluge, uslove za školovanje njihove dece, putne troškove itd. Evo vam samo jedan primer koji će jasno finansijski pokazati koliki su to troškovi za našu državu. U sličnoj situaciji su izbeglice i prognana lica u kolektivnim centrima. Oni ovu državu koštaju, po nekim kalkulacijama koje imamo iz Komesarijata za izbeglice kažu da je to oko 20 evra dnevno. Sada tih 20 evra dnevno pomnožimo sa onih 100 hiljada, onda dobijamo dva miliona, puta 365 dana, onda dobijamo 700 i nešto miliona evra. Iz kojih sredstava ćemo mi rešiti stambeno pitanje ovim ljudima, obezbediti hranu, lečenje itd? Mi tih sredstava trenutno nemamo. Mi ovde govorimo o Nacrtu nacionalne strategije za zbrinjavanje ovih ljudi. Molim vas, u pravnom smislu, nacrt ne predstavlja ništa. Nacrt od pre dve ili tri godine još manje. Šta je zadatak države? Ova država mora hitno, prevashodno mislim na Vladu, da utvrdi nacionalnu strategiju kojom će utvrditi jasna prava, obaveze, nosioce aktivnosti i adekvatna sredstva za zbrinjavanje ovih ljudi. Kada kažemo nacionalna strategija, ona mora da podrazumeva više subjekata koji će biti obuhvaćeni. Znači, Vlada, Ministarstvo rada i socijalne politike, zatim Ministarstvo unutrašnjih poslova, koje će se baviti prijemom i transportom ljudi do određenih lokacija. Moramo tu uključiti i lokalnu samoupravu, bez koje neće ovo moći, i humanitarne organizacije. Ova država nema sredstava. Ako nema EU sredstava za ove ljude, mi još manje imamo. Ako ozbiljno ne shvatimo ovaj problem, za dvadeset dana ćemo imaćemo situaciju da će ti ljudi doći pred lokalnu samoupravu, kod predsednika opštine i kod organa uprave, i tražiti pomoć. Lokalni organi uprave nemaju sredstava za ove ljude. Nema ni Vlada. U budžetu za 2007. godinu nisu obezbeđena sredstva i jako teško će se ovakva sredstva, o kojima govorim, moći obezbediti. Kada govorimo o readmisiji, onda moramo reći da smo situaciju dolaska i deportacije ljudi imali u celom ovom periodu. Znači, to nije nešto neuobičajeno u odnosima EU sa trećim zemljama. Po podacima, opet Kancelarije za pridruživanje, u periodu od 2000. do 2003. godine, ukupno je deportovano oko 10 hiljada ljudi. Od 2003. do 2007. godine, odnosno do ove poslednje, evo ministar nam je rekao, negde 17.900,oko 18 hiljada ljudi, ali problematično je kada ratifikujemo ove sporazume, EU radi ubrzano. Mi te naše ljude dobijamo ovde. Šta ćemo sa njima? Moramo to povezati sa sličnim situacijama koje imamo sa izbegličkom populacijom. U kolektivnim centrima, kojih je bilo 1996. godine, bilo je smešteno oko 30 hiljada izbeglica. Godine 1999. još su se pridružile određene grupacije sa Kosova i Metohije, oko 10-12 hiljada. Sada trenutno u kolektivnim centrima imamo samo 7.200. Upravo ti ljudi, izbeglice i prognana lica, u kolektivnim centrima, kažu da se plaše ovih aktivnosti države, da će oni završiti na ulici a na njihovo mesto da će doći ljudi iz inostranstva, odnosno ove grupacije o kojima danas govorimo. Kada govorimo o troškovima, ozbiljno se moramo pozabaviti pitanjem, koliko će to koštati ovu državu. Poslove zbrinjavanja ne možemo završiti sami. To nam mora biti jasno. Ako se prihvati, a prihvatiće se ovaj sporazum i ova dva sporazuma, moramo odmah na jasle EU. Bez pomoći EU, bez pomoći humanitarnih organizacija iz sveta mi ovaj problem nećemo rešiti. Trenutno imamo 94 hiljade izbeglica, o kojima isto ne vodimo računa. Ti ljudi su ostavljeni na milost i nemilost. Sa Hrvatskom smo potpisali desetak sporazuma koji se odnose na socijalni status, zbrinjavanje i regulisanje penzija itd, ali Hrvati izigravaju svaki od tih sporazuma. Umesto da mi kažemo Hrvatskoj – ne možete se tako ponašati, morate ispoštovati svaki sporazum, jer ćemo mi reciprocitetom vratiti na određeni način, a mi ćemo se sami opredeliti za meru koju mi procenimo da je najprihvatljivija. Mi slepo izvršavamo sve ugovore prema Hrvatskoj. Slepo ćemo izvršiti i ovaj ugovor, ratifikovati i sebi stvoriti problem. Sekretaru Ministarstva, pred vama je velika obaveza. Vaši ljudi će imati najviše problema zaprimati, evidentirati i gde te ljude smestiti, gde ih odvesti? Niko o tome ne razmišlja. Bez nacionalne strategije ozbiljna država ne može ući u ovaj posao. Ovo je neozbiljno, ovo je bahato. Te ljude, a gledaćemo ih ovde, tvrdim vam, nakon mesec dana ili 40 dana posle malo masovnijeg povratka, videćemo ih ovde pred Skupštinom – ojađeni, bez sredstava, pokisli, smrznuti itd. Ko će izaći da im kaže nešto pozitivno? Je l' imamo mi snage u sebi da im kažemo i damo određenu perspektivu? Nemamo. Nemojte ulaziti u ovo bez nacionalne strategije. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Miloradu Buhi. Reč ima narodni poslanik Miroslav Petković, a neka se pripremi Zlatan Jovanović.
Poštovani predsedavajući, poštovani predstavnici Ministarstva unutrašnjih poslova, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, mislim da je današnja rasprava dobro pokazala koliko postoji različitih stavova vezano za ove dve tačke dnevnog reda. Sam broj prijavljenih diskutanata, 38, mislim da dovoljno govori. Naravno, predstavnici vladajuće koalicije su u današnjoj raspravi izneli argumente zbog kojih će glasati za Sporazum o viznim olakšicama i za Sporazum o readmisiji. Takođe, zaista je bilo zadovoljstvo slušati i sve predstavnike opozicionih stranaka. Neki će glasati za oba ova sporazuma, neki samo za jedan, neki ni za jedan. Mislim da to dovoljno govori koliko smo podeljeni oko ove teme i koliko je ona bitna za sve građane Srbije. Pokušaću u jednom kratkom izlaganju da kažem zbog čega će poslanici DSS glasati za ovaj sporazum i smatraju da je on dobar, da predstavlja veliki korak unapred, i u priključivanje EU i u olakšavanju funkcionisanja života, rada, poslovanja, poseta, školovanja i svega onoga što je bitno, pre svega, za mlade generacije i za sve građane Republike Srbije. Naime, ovim sporazumom se uspostavlja jedan formalno pravni okvir koji omogućava da se uz smanjenu proceduru, smanjen broj dokumenata koji je potreban za izdavanje viza, uz produžene rokove na koje će se izdavati vize i uz smanjenu cenu, mislim da su to dobri argumenti da prihvatimo ovaj sporazum kao jedan korak napred, kao pruženu ruku, kao činjenicu koja će olakšati situaciju našim građanima, za razliku od one u kojoj su se do sada nalazili. Podsetiću vas da je cena vize 35 evra za države zapadnog Balkana, za ostale ona iznosi 60 evra. Postoji veliki broj kategorija lica koja su oslobođena svih troškova, odnosno taksi za plaćanje ovih viza. Neke kolege pre mene su nabrajale koliko je grupacija, različitih grupa i kategorija lica, mislim da u Predlogu ovog zakona stoji 17, obuhvaćeno ovim sporazumom, da se ne bi ponavljali. Mislim da je izuzetno značajno istaći da su im ove vize potrebne, koje naši građani traže u stranim diplomatskim konzularnim predstavništvima, radi ulaska i boravka u tim zemljama, odnosno u zemljama EU, odnosno radi tranzita i prolaska kroz države EU. Svakako da je značajno i pored predstavnika države koji su do sada mogli uz diplomatske pasoše ili uz svoje civilne pasoše po olakšanoj proceduri da dobiju vizu, svakako je značajno reći da je i zavozače, bez obzira što neki smatraju da je to lagano ako se bave samo tim poslom da mogu odmah automatski da dobiju vizu, vrlo bitno, da je to bitno i zanovinare, za učenike, studente, profesore, nastavnike, kulturne radnike, ali i ono što bi posebno istakao da je na ovaj način omogućeno svim našim građanima da mnogo lakše posete svoje rođake u inostranstvu. Podsetiću vas, još jednom, da je naš pregovarački tim izuzetno dobro obavio taj posao prilikom definisanja samog termina, ''članovi uže porodice'', a to obuhvata i roditelje, supruge i decu i dedu i babu. To je jasno nabrojano. Prema tome, mislim da je to, možda će delovati ovako kako je to navedeno, nebitno, ali verujte za mnoge porodice koje su do sada imale problem da dobiju vizu i otputuju, da vide svoje najmilije, to predstavlja značajan napredak. Da ne pominjem koliko će to, od kakvog je značaja to za sve one ljude koji će se lečiti u inostranstvu, koji će imati priliku da odu na sahranu svojih najmilijih, jer, podsećam vas, u Predlogu ovog zakona predviđeno je da je strano diplomatsko-konzularno predstavništvo dužno da u roku od deset dana izda vizu. Ovaj rok se može produžiti najduže do 30 dana, ali je predviđena i opcija da najkraći rok može biti tri dana, a u posebnim situacijama i kraće. Mislim da to nije potrebno objašnjavati, pogotovo u slučaju smrti koliko je to značajno da se brzo reaguje. Naravno, ono što je činjenica i što odgovara svim građanima ove Srbije, bez obzira u kojoj se kategoriji nalaze, jesu i turistička putovanja gde je mnogo pojednostavljena ta procedura. Podsetiću vas na sve one redove koji pred stranim ambasadama, nažalost, postoje, u periodima godišnjih odmora. Takođe, ovaj sporazum predviđa da se vize mogu izdavati najduže na pet godina, a pod određenim uslovima samo na godinu dana, ukoliko nema zloupotreba automatski se produžavaju na period za još godinu dana. Kažem, još jednom, veliki broj naših građana biće oslobođen taksi za izdavanje viza. Opet podsećam, pre svega, na bliske rođake koji će imati priliku da otputuju u inostranstvo, a za decumlađu od šest godina potpuno besplatno će biti izdavane ove vize. Što se tiče ovog sporazuma, on je zaključen na neodređeni period, nije vremenski ograničen, što je jedan od razloga zbog kojeg mislim da treba podržati Sporazum koji je ministar unutrašnjih poslova, gospodin Dragan Jočić, potpisao. Na kraju, ovaj sporazum je potpisan u septembru mesecu. Evropski parlament je 24. oktobra raspravljao o ovom sporazumu i prihvatio, a ono što je veoma značajno jeste da će 8. novembra Savet ministara EU, takođe, raspravljati i ratifikovati ovaj sporazum. Mislim da je najmanje što može da uradi srpski parlament – da ovaj sporazum bude usvojen u našoj Skupštini, kako bi 8. novembra bio prihvaćen i od strane Saveta ministara, da bi svi građani Srbije mogli zaista da koriste sve prednosti koje im ovaj sporazum donosi.
Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, a neka se pripremi Nataša Vučković.
Dame i gospodo narodni poslanici, već su moje kolege dovoljno govorile o vrlinama ovog prvog dokumenta, Sporazuma o viznim olakšicama, a ja ću samo dopuniti to da se radi o jednom diskriminatorskom Sporazumu. Sa nekoliko rečenica ću da se osvrnem na ovaj drugi dokument, nazovisporazum o readmisiji. Zašto kažem nazovisporazum? Iz prostog razloga što, da bi neki dokument bio sporazum treba da postoje dve ravnopravne strane koje se dogovaraju o nekom problemu, nekom pitanju i onda donose određeni sporazumi. Ovde te ravnopravnosti nema. Ovde se radi o odnosu između EU i aktuelne srpske vlasti, koji je identičan odnosu između gospodara i sluge, odnosno gospodara i vazala, odnosno podanika. U takvim uslovima se ne može govoriti o sporazumu, već o diktatu. Ovo ovde, što je pred nama, pod tač. 2. i 3. to su diktati EU, aktuelnoj vlasti Republike Srbije, ali će oni debelo koštati i sve građane Srbije. Ovaj sporazum je nastao iz želje EU da se što pre, odnosno pod hitno oslobodi prvenstveno Roma i Šiptara koji nelegalno borave u EU. To treba otvoreno reći. U svemu tome, u želji i težnji te demokratske Evrope, Srbija im izlazi u susret i prihvata uslove njihovog diktata. Sporazum je jednostran, iako se u obrazloženju pominje reciprocitet, očigledno je jasno da drugog smera nema. Ovde postoji samo jedan smer, smer iz Evrope ka Srbiji. Ovaj sporazum je i terminološki nekorektan. Već je gospodin Krasić ukazao da se u ovom jednom dokumentu pominje i Evropska Zajednica i EU, što naravno nije korektno. Još jedna nekorektnost je veća i pominje se u članu 2, gde se govori o obavezama Srbije u procesu readmisije prema sopstvenim državljanima. Navodi se koje to građane koji imaju državljanstvo Republike Srbije a borave nelegalno u zemljama EU ova država mora da prihvati. Onda se u drugoj tački kaže da će Srbija, takođe, pored onih koji imaju državljanstvo Republike Srbije prihvatiti i ''maloletnu nevenčanu decu'' lica koja su državljani Republike Srbije. Molim vas, ako već nešto prihvatate i potpisujete, bar se potrudite da to bude terminološki sa onim što se zove srpski jezik. Ne znam, nisam pravnik, pokušao sam da konsultujem neke pravnike da mi objasne da nije neki pravnički termin, koji se u pravnoj praksi koristi, kako maloletna deca mogu biti nevenčana. Da li postoje venčana maloletna deca? Deca mogu biti iz bračne zajednice, iz vanbračne zajednice, ali ''venčana i nevenčana'' ne mogu biti. Bar to uskladite u ovim dokumentima. Reći ću da ovaj sporazum tretira dve kategorije građana. Prva kategorija su državljani Republike Srbije, već sam pomenuo, ništa nije sporno sa aspekta ove države da prihvati sve svoje građane koji nelegalno borave u zemljama EU. Mislim da je to obaveza države Srbije. Ne treba niko da izvlači poruke ili pouke iz izlaganja predstavnika SRS da smo mi protiv tih građana. Ne, mi ih prihvatamo, oni jesu naši državljani, naši građani i treba da se vrate ovamo, ako već ne mogu tamo da borave. Zbog njih ne treba da se potpisuje i pravi ovakav sporazum. To je naša obaveza, i ustavna i ljudska i moralna i kakva god hoćete. Treba reći da ti naši građani nisu otišli odavde silom, niko ih nije oterao i proterao, otišli su uglavnom iz ekonomskih razloga, jer nemaju ekonomske uslove za život u ovoj zemlji. Ono što je sporno ovde to je druga kategorija građana, koja je predmet ovog sporazuma, a to su državljani trećih zemalja i lica bez državljanstva. Molio bih, možda grešim u tumačenju ovoga, da mi neko objasni kakva je razlika između lica državljana treće zemlje i lica bez državljanstva. Ako to dobro shvatam, za ove prve se zna odakle potiču, čiji su državljani, a za ove druge se ne zna. Ako se zna za neke građane iz koje zemlje potiču, čiji su državljani, otkud onda obaveza Srbije, a nisu državljani Srbije, da ih prihvati. Ne mogu da se složim i ne mogu da prihvatim takvu vrstu obaveze. Šta će se desiti ako Evropska unija, odnosno zemlje Evropske unije sada krenu da sve Šiptare, što reče kolega da su Šiptari i oni koji su državljani Albanije, da sve Šiptare koji su preko Kosova, kojima je Kosovo usputna stanica, otišli u Evropsku uniju, sada vrate Srbiji? Da li aktuelna vlast poseduje informaciju da ovakav sporazum postoji između Evropske unije i Albanije? Da li postoji između Evropske unije i nekih drugih zemalja u našem okruženju? Zašto mi ovde uopšte razgovaramo i pravimo sporazum da prihvatimo i lica koja su državljani trećih zemalja? Uopšte ne vidim logiku. Ako se već zna za neko lice čiji je državljanin zašto se ne isporučuje, odnosno ne vraća tamo, a ne Srbiji? Moram da vas podsetim da veliki broj građana šiptarske nacionalne manjine na Kosovu nisu državljani Republike Srbije i to nije od 1999. i 2000. godine, to je proces koji traje decenijama na ovim prostorima. Veliki broj građana iz Albanije je prelazio pre Drugog svetskog rata i posle Drugog svetskog rata na teritoriju Kosova i Metohije, naseljavao se i nikada nije dobio državljanstvo. Tamo žive i mogu sa boravišnim papirom koji dokazuje njihovo boravište na Kosovu da se vrate u Srbiju. Mogu po ovom vašem sporazumu da se vrate na osnovu putne karte, na osnovu dva svedoka i bilo kakvog dokumenta, koji inače nije validan za dokazivanje u ovakvim situacijama. Samo ću podsetiti da imam informaciju, možda nije tačna, ali reći ću da je čak jedan predsednik bivše socijalističke države, znači, predsednik države bio bez srpskog ili jugoslovenskog državljanstva, kolega. Veliki je broj takvih građana. Koliko je ovaj dokument ponižavajući prvenstveno za državu Srbiju i za srpski narod dokazaću samo na nekoliko primera, nekoliko detalja iz ovog dokumenta. Recimo, u članu 2, govori se o readmisiji sopstvenih državljana, državljana Republike Srbije, stoji – Srbija će prihvatiti bez posebnih formalnosti. Znači, Srbija ne sme ni da pokuša da proveri ono što joj se ponudi od strane bilo koje zemlje koja traži povratak, odnosno koja proteruje građane koji tamo žive u Srbiju. Dalje, u članu 2, tačka (4) kaže – nakon što Srbija da pozitivan odgovor na zahtev za readmisiju, diplomatsko predstavništvo Srbije izdaće odmah, a najkasnije u roku od tri radna dana, putnu ispravu itd. Molim vas, naši građani, građani ove države koji su ovde rođeni, čekaju uverenje o državljanstvu godinama od svoje države, a sada moramo najkasnije u roku od tri radna dana da izdamo putne isprave licima koja, neki tamo, iz Evrope proteruju u Srbiju. Takođe, ponavlja se u članu 3, da će Srbija prihvatiti, na zahtev države članice i bez posebnih formalnosti, lica koja su državljani trećih država. Znači, ne smemo da ih pitamo da li su ti dokumenti, koje nam nude kao dokaz na osnovu kojih isporučuju i proteruju građane, da li su valjani, validni i da li možemo na osnovu toga da prihvatimo te građane. Član 8. kaže – moramo da prihvatimo te građane i sa dokumentima čiji je rok važnosti istekao. Mi ovde našim građanima, državljanima Srbije, propisujemo neke rokove važenja pojedinih dokumenata, da ne kažem da traju danima, odnosno da se izražava vreme trajanja danima, vrlo kratke rokove propisujemo, a primamo sada tuđe građane, trećih zemalja, na osnovu dokumenata kojima je rok istekao. Gospodo, ovde se radi o diktatu. U članu 10, kaže se – na zahtev za readmisiju mora se odgovoriti pisanim putem u roku od dva dana. Molim vas, mi ni u jednoj situaciji u našoj državi nemamo ovako kratke rokove, ni za jednu pravnu radnju ili neki upravni postupak nemamo ovako kratke rokove, a sada moramo za dva dana da odgovorimo i to pisanim putem na zahtev ovih država. Da ne bih uzimao više vreme mojim kolegama iz SRS, još jednom ću se osvrnuti – ovi dokumenti koji su pred nama štetni su za državu Srbiju. Rekao sam da je ovaj prvi diskriminatorski, a ova druga dva su rasistički.
Reč ima narodni poslanik Nataša Vučković, a neka se pripremi Nebojša Stefanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, predstavnici ministarstava, Demokratska stranka, naravno, podržava zaključivanje ova dva sporazuma i glasaće za njihovu ratifikaciju, jer su oba sporazuma suštinski važna za unapređenje naših odnosa sa Evropskom unijom, a kao što svi znamo, pridruživanje Srbije Evropskoj uniji jeste jedan od programskih prioriteta Demokratske stranke. Zašto su važna ova dva sporazuma? Naše je mišljenje, pre svega, sama činjenica da su ova dva sporazuma potpisana već neki vid priznanja da je u Srbiji na delu stabilizacija političkih i ekonomskih prilika, a mislim da zajedno sa ovim sporazumom o stabilizaciji i pridruživanju, koji se sutra potpisuje, to jeste jedna činjenica koja treba da nas raduje, bez obzira koliko su različita naša mišljenja o tome koliko smo i šta sve postigli na putu pridruživanja Evropskoj uniji. Najpre nekoliko reči o Sporazumu o readmisiji lica koja nezakonito borave. Za naše građane i za našu državu ovaj sporazum je jedan korak bliže ka beloj šengenskoj listi i to je važna stvar koju postižemo ovim sporazumom. Naravno, Evropska unija ima svoj interes u tome, a to je sigurno pitanje vođenja jedne politike kojom se suzbija ilegalna migracija koja za svaku zemlju, pa i za Evropsku uniju u celini, znači neko ugrožavanje ekonomskog razvoja, odnosno ekonomske stabilnosti. Međutim, ono što je, čini mi se, suštinski važno kada govorimo o ovom sporazumu o readmisiji, i da svi imamo u vidu, da je Srbija već do sada imala zaključenih 17 bilateralnih sporazuma, sa različitim državama pojedinačno, po kojima se povratak tih lica iz zemalja Evropske unije već u velikoj meri obavlja. Čuli smo ovde podatke da je od 2003. godine podneto 23 hiljade zahteva, da je 18 hiljada lica vraćeno i mi već godinama povratnike primamo, to je činjenica. Da nema ovog sporazuma o readmisiji, koji je danas na dnevnom redu, veliki broj tih povratnika, koji će se po ovom sporazumu vratiti, bio bi vraćen po ovim bilateralnim sporazumima i to je važno da imamo u vidu. Ovaj sporazum postiže da se ujednačava pravna procedura, dakle, pravna praksa sa svim zemljama članicama Evropske unije. Ovaj sporazum će u odnosu na sve te druge bilateralne sporazume, naravno, imati primat ukoliko odredbe bilateralnih sporazuma koji postoje nisu u saglasnosti sa ovim sporazumom o readmisiji. Sigurno je, naravno, da će primena Sporazuma o readmisiji izazvati brojne probleme. Ne treba ni na koji način probleme minimizirati, jer od toga niko neće imati koristi. Ono što je za nas, kao narodne poslanike, važno to je da se radi o sudbini ljudi koji su u najvećem broju slučajeva iz jedne teške životne situacije napustili svoju zemlju i otišli u inostranstvo. Njih je, zaista, vrlo često, velika muka naterala da to učine i njihova situacija nije mnogo bolja ni sada kada su u zemljama Evropske unije. Njihova deca tamo idu u škole, oni i ne znaju naš jezik u priličnoj meri, treba da ih integrišemo, treba da im obezbedimo da nauče jezik i nastave svoj razvoj na najnormalniji način. To su, dakle, naši građani i mi smo u obavezi da im pomognemo u svemu onome što im je neophodno.Šta je važno da preduzmemo u procesu implementacije ovog sporazuma kada bude usvojen, odnosno kada ga ratifikujemo, a nadam se da hoćemo? Važno je da preciziramo pitanje strategije za integraciju povratnika. Moramo hitno da stvorimo sve one mehanizme kojima ćemo na organizovan način moći da ih primimo i da ih ponovo integrišemo. U tom smislu mislim da je važno da radimo na integraciji svih politika koje će tu doći u pitanje, dakle, i Ministarstvo unutrašnjih poslova, i Ministarstvo prosvete, i Ministarstvo zdravlja, i Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja. Čini mi se da će pitanje povratka svih tih ljudi biti, zapravo, u nadležnosti većine naših resornih ministarstava i tu je potrebno napraviti neku integraciju svih tih pojedinačnih politika. Naravno da će veliki teret pasti na organe lokalne samouprave i zbog toga moramo da imamo pripremljen čitav sistem. Želim da ukažem na jednu stvar, čini mi se da mi kao narodni poslanici imamo jedan specifičan zadatak i ulogu u ovom procesu, a to je, između ostalih stvari, da u lokalnim sredinama iz kojih dolazimo utičemo na to da stvaramo, koliko to bude moguće, dobru atmosferu, poverenje između povratnika i lokalnog stanovništva, što je u nekim sredinama, sećate se u periodima kada su izbeglice dolazile u Srbiju, bilo narušavano. Mislim da je to naš zadatak i da na tome moramo da radimo. Pored toga što moramo da budemo organizovani na državnom nivou, mislim da moramo da pokažemo veliki vid društvene solidarnosti. U tom smislu, htela bih da pozovem sve one koji će u ovom procesu raditi da podržimo napore onih udruženja građana kojih nema mnogo, ali ni malo, koji su već pokrenuli neke programe za podršku povratnicima, ovim povratnicima koji su već vraćeni, dakle već imaju neko iskustvo u tome, jer mislim da svaka inicijativa koja ide ka tome da se tim ljudima pomogne zahteva našu podršku. Sada nekoliko reči o Sporazumu o vidnim olakšicama. Ovim sporazumom obuhvaćen je veliki broj i kategorija ljudi i naših građana. Dakle, tu su i studenti, postdiplomci, profesori, naučnici, kulturni radnici, poslovni ljudi, novinari, sportisti, lica koja idu na lečenje u inostranstvo, predstavnici organizacije civilnog društva, učesnici seminara, konferencija, turisti. Mislim da je taj broj zaista veliki, radi se i o građanima koji idu u posetu onim našim ljudima koji legalno borave u inostranstvu, i da taj broj zaista nije mali. Ono što je, takođe, važno, to je da se formira jedan zajednički centar za podnošenje viza. Znači, građani neće morati više da za svaku zemlju pojedinačno odlaze u njihove ambasade i konzulate, postojaće taj jedan zajednički centar. Smanjuje se, naravno, broj dokumenata koji je potreban za izdavanje viza i to nije beznačajan argument. Na kraju, viza će se besplatno izdavati svima osim poslovnim ljudima i turistima. Dakle, sve ove kategorije koje smo pomenuli imaće mogućnost da dobiju besplatnu vizu i predviđena je mogućnost izdavanja vize za više putovanja. U ovoj raspravi čuo se jedan argument na koji bih želela da se osvrnem, mislim da je vrlo važan, to je, da ovaj sporazum nije mnogo relevantan, nije mnogo važan, zato što u Srbiji samo oko 11% ljudi ima pasoš i broj ljudi koji je obuhvaćen ovim sporazumom zapravo i nije tako veliki. Kako god da ovo kategorizujemo i vrednujemo ovaj argument, meni se čini da to ne umanjuje važnost ovog sporazuma, čak kada bi to i bilo tačno. Jer, za jednu zemlju koja se razvija, za jednu zemlju koja je prošla jedno traumatično iskustvo i sankcija i izolacija, u kojoj naši naučni instituti, medicinski fakulteti i svi drugi fakulteti godinama nisu primali strane časopise, publikacije, nisu odlazili u inostranstvo, nisu mogli da razmenjuju svoja znanja, svoja iskustva, svoju praksu sa svojim kolegama, u kojoj mladi ljudi nisu mogli da vide kako izgleda svet van naših granica, čini mi se da je za takvu jednu zemlju ovaj sporazum veoma važan. Naravno, da se svi mi zalažemo za veći ekonomski razvoj, za veću zaposlenost i za više dobrih stranih investicija. Ali kada danas pogledate razvijene zemlje videćete da one sve govore o ekonomiji zasnovane na znanju, jer je to danas jedini uspešan i konkurentan vid ekonomije. Zato je svako sticanje iskustva uvid u dobre prakse u ekonomiji, zdravstvu, prosveti i nauci, od ključne važnosti za ekonomski i društveni razvoj Srbije. I, ako se prisetimo kada je Srbija stvarala svoju državu u 19. veku, ona je tada vrlo dobro razumela potrebu da upravo mladi ljudi, stručnjaci, profesori, svi oni koji negde rade na formiranju budućih naraštaja, na prikupljanju iskustva u tome kako se uređuje neki drugi razvijeniji svet, dakle, mislim da razumevanje takve potrebe treba da delimo i mi danas ovde. Zbog toga, verujem da stvaranje uslova za razvijanje one ekonomije koja je zasnovana u Srbiji na znanju zaslužuje svaku našu podršku. U tom smislu Sporazum o viznim olakšicama jeste jedan od nužnih preduslova za to, naravno nedovoljan, ali sigurno jedan od nužnih uslova. Ovaj sporazum jedan je od važnih koraka u unapređenju ugleda i kredibiliteta Srbije kao članice međunarodne zajednice. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Nataši Vučković. Imamo pet poslanika koji se javljaju po Poslovniku: dr Vladan Batić, Srđan Šajn, dr Ninoslav Dimitrijević, Aleksandra Jerkov i moja koleginica Nataša Jovanović. Izvolite, dr Vladan Batić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo Narodni poslanici, član 226, tražim objašnjenje i obaveštenje i od predsednika Skupštine i od Vlade, a vezano je za Rezoluciju Narodne skupštine od 25. jula ove godine, Rezolucija o Kosovu i Metohiji. Zašto? Zato što je članom 8, te Rezolucije, predviđeno da Vlada izveštava Narodnu skupštinu o svim važnim stvarima na unutrašnjem i međunarodnom planu, o rezultatima pregovora, o svemu onome što se tiče sudbine, budućnosti statusa Kosova i Metohije. Vlada to ne čini. Pre dvadesetak dana, onako na mala vrata, potajno, pojavio se dokument pregovaračke trojke Kontakt grupe u 14 tačaka. Taj dokument je platforma za nezavisno Kosovo, jer jedna od odredaba tog dokumenta jeste da Srbija nema više fizičkog prisustva na Kosovu i Metohiji, da je administrativno potpuno limitirana, da će Kosovo ubuduće samo sklapati finansijske aranžmane sa MMF i Svetskom bankom, te da će putevi Srbije i Kosova ka evroatlantskim integracijama biti odvojeni. Vlada nas o tome nije obavestila. Sinoć smo preko sredstava informisanja saznali nešto što da nije smešno, bilo bi tužno, a to je tragikomično – ideja da se status Kosova i Metohije reši po uzoru na Hong Kong. Kada bi bio maliciozan, ja bih rekao da nam je ova rasprava možda i bespotrebna danas, o viznim olakšicama i readmisiji. Neki su umislili da je Srbija Kina, a da je Kosovo Hong Kong pa nam onda ove teme i nisu potrebne, ali te paralele su zaista potpuno analfabetske. Zašto? Zato što se Hong Kong posle sto godina, i više od sto godina, pod vlašću britanske imperije vratio pod suverenitet Kine. Ovde je obrnuta tendencija. Drugo, oko Hong Konga su se svi dogovorili, oko Kosova niko ne može da se dogovori. Treće, Hong Kong je pomorska trgovinska i finansijska metropola sveta, Kosovo je jedan od najnerazvijenijih regiona. Četvrto, Kina je zadržala ingerencije na nivou odbrane, odnosno vojske i spoljnih poslova, odnosno diplomatije, ovde u ovih 14 tačaka Srbiji se to ne dozvoljava. Dakle, ne bih se iznenadio kakvi su nam pregovarači, ljudi na najvišim državnim funkcijama da su ponudili i Južnu Osetiju, Nagorno Karambah, Abhaziju, jer to mi liči na nedostatak i inventivnosti i realnih rešenja, ali i odgovornosti. Kad već pominjemo ova pitanja, vrlo je interesantno da nam se odgovori u vezi sa ova dva zakona, kakva je situacija po pitanju Albanaca sa Kosova i Metohije i rešavanja viznog režima za njih, kako i na koji ga način oni rešavaju, a takođe, i pitanje readmisije? Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vladanu Batiću. Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn, reklamira Poslovnik, članovi 225, 226.
Izvinjavam se svim poslanicima što na ovaj način moram da nastavim i da postavim neka pitanja vezana za ovu temu. Ne javljam se da bih govorio o nečemu petnaestom, osamnaestom ili dvadesetom, ali jednostavno, ovo je pitanje za Romsku partiju, programsko pitanje par excellence i u tom smislu, molim vas, da prihvatite moje obraćanje. Imam jedno pitanje za predstavnika Ministarstva, to je, koje su garancije potrebne naši ljudima da imaju po pitanju zakonito stečene imovine u inostranstvu, znači, naši ljudi koji su tamo u azilu. Na sednici Skupštine Saveta Evrope parlamentarci su jasno čuli da neke ljudi sa lisicama vraćaju ovde; preko noći se hapse i vraćaju bez ičega, jednostavno, ostaju bez ono malo imovine koju su tamo stekli, što, složićete se svi, nije u skladu sa ovim zakonom i garancijama koje pružaju međunarodne konvencije. To je razlog zbog čega još jednom hoću da podvučem – Romska partija je protiv vraćanja ljudi iz Evropske unije. Mi smo protiv toga da se bilo koji pojedinac vrati ovamo nazad, jer ljudi tamo imaju bolje uslove za život, imaju socijalnu pomoć, a dešava im se (da i ono malo imovine koju su tamo stekli, kada se hapse i vraćaju ovde preko noći) da se vraćaju bez ičega. Takođe, želim da obavestim poslanike o nekakvim iskustvima koje smo mi imali sa ljudima koji se vraćaju iz procesa readmisije. Dobro je poznat slučaj na granici sa Rumunijom, 100 pripadnika, građana Srbije, koji su se vratili iz procesa readmisije, pošto nisu bili integrisani, oni su ponovo hteli da pređu granicu, jer nisu znali na koji način da prezime; ljudi ne znaju kako da dođu do drva, ne znaju kako da obezbede hranu svojoj deci. Poznat je slučaj da je čovek sa porodicom prodao kuću da bi otišao u azil, a sada ga vraćaju i ne zna gde će da ostane. Evo još jedan primer, organizacija koja se ovde navodno brine o ljudima koji se vraćaju iz azila ucenjuje ljude kada se vrate, imam primer iz Švajcarske, kažu – ti možeš da dobiješ 3 hiljade dinara pomoći, zato što se dogovaraš sa predstavnikom te organizacije. Međutim, pouzdano, javili su mi iz Vršca da jednoj devojčici neće da isplate, zato što neće da mito da toj organizaciji. Onda se postavlja pitanje ko preuzima za to odgovornost, da li država da organizovano radi na nivou međunarodnih sporazuma ili uvodimo sada međunarodne organizacije koje za to uzimaju mito. Dakle, zaključujem, još jednom, Romska partija ne može da glasa za ovaj zakon. Mi mislimo da ne treba niko da se vraća u proces readmisije, da ljudi treba da ostanu tamo gde jesu, a Evropa mora da pokaže odgovornost da je spremna da te ljude integriše, delom, tamo gde se oni sada nalaze.
Reč ima narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević, po Poslovniku.
Dakle, članovi 225. i 226, Poslovnika. Samo želim da nastavim svoje izlaganje, koje sam malopre započeo, povodom toga što država tvrdi da spremno ulazi u jednu ovakvu situaciju, komplikovanu, kakvu smo predočavali celog dana u raspravi. Pre svega smatram da treba naglasiti jednu činjenicu – prošlo je vreme kada su sa ove govornice predstavnici zvanične skupštinske većine imali pravo da pričaju kako treba napraviti strategiju, kako treba napraviti akcioni plan, a u ovom trenutku kada se glasa o ovom zakonu, u naredna dva meseca, sprema se readmisija 150 hiljada ljudi, znači, sve je to već trebalo da bude gotovo. Pitam, koje su to državne institucije koje će preuzeti za dva meseca odgovornost da prime ove ljude? Znamo da će prijem organizovati MUP, a da li će MUP smeštati ove ljude i baviti se socijalnim problemima? I koje su to ustanove u državi, neka mi neko kaže, koje će se baviti trajnim tretmanom ovih ljudi u našoj državi? Dakle, kako se rešava status do sada interno raseljenih lica. Da li su možda ova interno raseljena lica, koja se danas nalaze u Srbiji, integrisana u državne institucije, da li mogu da kažu svoje probleme i da sami uzmu učešće u rešavanju svojih problema. Da li je neko rekao danas kakav će biti status ovih lica koja će biti readmitovana; da li će biti izbeglice, interno raseljena lica ili će imati neki treći status. Šta je sa interministarskim savetom, koji je već trebalo da bude formiran? Ako danas neko ozbiljno pristupa ovom problemu, on mora imati spremne sve odbrambene mehanizme da prihvati i da rešava jedan ovakav problem. Pominjao se NIP, Nacionalno investicioni plan, koja sredstva? Pominjala se razvojna banaka Saveta Evrope, pominjao se grinfild. Da li je neko izašao da nam kaže da li se to ostvarilo ili nije, da li je to donacija, da li je to kredit, i koji su uslovi, koji su novci pripremljeni za ovaj veliki problem, jer svaki se problem mora novčano rešavati. Onda se pitam, šta je urađeno za interno raseljena lica u Negotinu, da li država uopšte zna koliko interno raseljenih lica trenutno ima u Negotinu? Da li se potrudila da im obezbedi bilo kakav drugi dokument sem legitimacije? Nije. Da li je nekome našla posao? Takođe, nije. Da li je nekome omogućila kontakt sa dislociranim matičnim službama? Naime, njihova najbliža dislocirana matična služba je udaljena više od 200 kilometara od Negotina. Ljudi se svakodnevno javljaju članovima SPS-a da im pomognu u putovanjima da bi mogli da obezbede neka svoja osnovna prava. Samo za kraj, još jedna činjenica, da li smo svi mi ovde svesni da su 2004. godine državljani Srbije i Crne Gore, tadašnje, bili na drugom mestu po broju prijava za traženje azila u drugim državama Evrope, a 2005. godine na prvom mestu po broju zahteva za azil?
Reč ima narodni poslanik Aleksandra Jerkov, a potom, nadam se da nastavljamo diskusiju po redu, narodni Nebojša Stefanović.
Dame i gospodo narodni poslanici i narodne poslanice, uvaženo predsedništvo, javila sam se da reklamiram član 104. Poslovnika zbog neistina koje su izrečene za ovom govornicom. Prvo da kažem da će Liga socijaldemokrata Vojvodine i poslanička grupa Vojvođanski poslanici, podržati Sporazum o viznim olakšicama, ali ne možemo preći preko toga da vladajuća koalicija, čak i kada radi pravu stvar, prosto ne može da govori istinu i da informiše građane o stvarnom činjeničnom stanju. Sve je izazvano diskusijom koleginice Vučković iz DS-Boris Tadić, koja je izrekla da je u planu formiranje kancelarije, odnosno da će biti formirana zajednička kancelarija za izdavanje viza. Htela sam da upitam odakle joj informacija da će to biti? Naime, možda se koleginica zbunila. Jedna zajednička kancelarija postoji, ali to je kancelarija na beogradskom aerodromu, za prihvatanje ovih povratnika za koje očigledno nemate nikakav ni plan, ni nameru da integrišete u ovo društvo. Ukoliko ste pomešali te dva stvari, onda slobodno recite, a ukoliko želite da obmanete građane ove zemlje, mi na to ne možemo da pristanemo. Ta ideja je postojala pre nekoliko meseci, ali zbog očiglednih zastoja koje naša zemlja ima u pristupanju EU i neželjenjem Vlade Republike Srbije da ispunjava uslove EU, zemlje EU su donele odluku da ne žele da formiraju jednu takvu kancelariju, zbog toga što očigledno nemaju toliko poverenja u Vladu Republike Srbije. Nisu spremne da takav jedan ustupak učine zemlji koja na sve načine pokušava da uđe u konflikt sa Međunarodnom zajednicom, da izbegne uslove koje EU postavlja. Zbog toga, opet, molim koleginicu Vučković, da kaže odakle joj ta informacija i koliko je ona proverena. Molim vas, da bar jednom kažete istinu, zalažete se za pravu stvar, uradite to na pravi način. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nebojša Stefanović, a neka se pripremi Donka Banović.
Dame i gospodo, zakoni koji su danas pred nama predstavljani su od strane vladajuće većine kao nešto što je veoma hitno i veoma važno za građane Srbije, nešto što treba odmah da se nađe u dnevnom redu na ovom zasedanju. Očigledno, hitniji od formiranja Ustavnog suda, kao i seta zakona na koje nas obavezuje Zakon za sprovođenje Ustava, važniji od mnogo važnijih tema za koje su se mnogi u ovoj skupštini zalagali i govorili da su veoma važne. Podsetiću vas, juče je skupštinska većina odbila da stavi na dnevni red po hitnom postupku diskusiju o rezoluciji, dekleraciji SRS o statusu Republike Srpske i naše pomoći narodu Republike Srpske, a koja se trenutno nalazi u veoma teškom stanju. Znači, hoćete da kažete da su ovi zakoni ipak mnogo važniji od svega toga, a da vam ne pričamo o stanju u kom se nalazi srpska privreda i društvo u celini, a da ne pričamo o Kosovu i Metohiji, da ne pričamo o planovima za realizaciju raznih programa koje naša Vlada ima, za koje Skupština uopšte ne zna ili bude obaveštena kroz šest meseci, pa čisto treba da verifikuje i ono što je već odavno završeno. Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Evropske zajednice o olakšanoj proceduri za izdavanje viza, o kome se ovde govori sa toliko žuči i toliko euforije, u suštini zaista ne donosi ništa spektakularno novo građanima Srbije. Naravno, ne najvećem broju građana Srbije, već jednom delu građana koji ni do sada nisu imali prevelike probleme da dobiju vize. Nemam ništa protiv da se tim ljudima neki olakša, ali nemojte nam to ovde predstavljati kao suštinski i krucijalni doprinos ne znam ni ja čemu. Mi ovde imamo kategorije koje su, pročitaću vam neke od njih, članovi zvaničnih delegacija, a oni nemaju nikada nikakav problem da bilo gde otputuju, poslovni ljudi, predstavnici privrednih društava. Vi znate, bar oni koji se razumeju u ekonomiju, da kapital zaista ne poznaje granice gde postoji interes, gde postoji poslovni interes uvek će se naći sistem. Ti ljudi nikada nisu suštinski imali problem da otputuju ili da ovde pozovu ljude da sa njima naprave ozbiljan posao. Problem je što tih poslova nema ili kada ih ima onda ih ima uz razna mita i korupciju. To je suštinski problem. Dalje, za članove posada i vozova, novinare, lica koja učestvuju u naučnim, kulturnim i umetničkim aktivnostima, učenike, studente, postdiplomce i nastavnike, ovo je zanimljiva tema. Pošto me interesuje da govorim o mladim ljudima o kojima su govorili, a verovatno će govoriti i druge kolege, uopšte nije problem za mlade ljude, naravno da je jedan od problema, ali nije toliko suštinski problem kako da dođu do te strane zemlje. Problem je kako da im obezbedite novac za školarinu, za stipendiju, za stručno usavršavanje, za profesore, naučne radnike. To je suštinski problem, jer to u inostranstvu košta neuporedivo više nego u našoj zemlji. Kada se govori o sportistima, sigurno znate koliko koštaju kotizacije za razne turnire, međunarodna takmičenja, koliko košta jedan dres, jedna majica, jedan šorts, jedan par patika, lopta, puta koliko. Ovde, među narodnim poslanicima ima i aktivnih sportista i ljudi koji su se nekada bavili sportom i znaju šta su ozbiljne prepreke za učešće tih ljudi – dolaze te organizacije, dolaze verovatno i kod vas kao kod narodnih poslanika, traže sredstva, traže novac pomoću kog će otići u inostranstvo, da mogu da igraju i da predstavljaju ovu zemlju. To je suštinski problem, što tog novca nema ili su prinuđeni da se oslone na milost i nemilost privatnih sponzora i ljudi pomažu koliko mogu. To je problem. Šta je problem sa posetama vojnim i civilnim grobljima? Problem je to što kada imate tekst koji ste mogli da pročitate u novinama o našem vojnom groblju u Solunu, koje održava jedan stariji čovek, a čiji su to otac i deda održavali ranije i koji nema naslednika, pa šta će se dogoditi sa našim vojnim grobljem u Solunu kada taj čovek bude, želim mu dug život, ali kada jednog dana umre. Zašto država nema rešenja za to pitanje? Čemu poseta vojnom groblju koje više niko ne održava i koje neće ni postojati za nekoliko godina ako se ovako nastavi državna politika. To je posledica politike vladajuće većine. Ova vlada ne pravi nikakve dugoročne strategije, ne pravi planove, ne pravi programe. Ovde se ispunjaju samo zahtevi EU ili zemalja EU. Treba da se zapitamo da li su to zemlje koje su istinski prijatelji Republike Srbije. Podsećam vas, te zemlje otvoreno daju izjave kojima podržavaju secesiju i otimanje 15% naše teritorije, Kosova i Metohije. Postavlja se pitanje, da li su nam preči ovi zakoni ili oni koji štite interes prvenstveno građana Republike Srbije. Jasno nam je, naravno, da je ovakav zakon, ovako napisan, jedan vid predizborne kampanje. Stranke vladajuće većine se dogovaraju da li će to biti u ovom mesecu ili onom, svejedno, ali smo shvatili da će izbora biti. Sada treba prikazati i ovaj zakon kao korak prema EU i pridruživanju, kao korak, a pitam vas – šta će se dogoditi ako države EU ili EU prizna nezavisno Kosovo i kaže, da, to je naš cilj, mi želimo da Kosovo bude nezavisno, želimo da ga otmemo Srbiji. Šta će tada skupštinska većina reći? Da li ćete i onda reći, da, to su naši prijatelji, treba i dalje da radimo po njihovom diktatu. Žao mi je što nemam vremena da se više osvrnem na sve ono o čemu smo pričali, o ekonomskoj sferi, o svim štetnim sporazumima na koje smo vas upozoravali, koji će se prelomiti preko leđa građana Srbije. To je ono što je suštinski problem. Ovde smo slušali o hitnosti toga i imali smo situaciju da jutros oko sat vremena poslanici vladajućih stranaka govore po Poslovniku o raznim temama. Razumem da to mora da uradi poslanik opozicije koji nema drugu priliku da postavi pitanje, ali imali smo koleginicu iz vladajuće stranke koja je jutros postavila pitanje – kako da se izvrši reforma, odnosno promene penzionog sistema. Prosto sam bio fasciniran da predstavnik vlasti pita Narodnu skupštinu ovde, kao da je opozicija, šta da radi. Gospodo, vi kontrolišete Vladu i imate većinu u Skupštini; i ministre i članove upravnih odbora, direktore, razne funkcionere i poluge vlasti. Imate mogućnost da predložite zakon. Imate mogućnost da ga usvojite na Vladi, da ga donesete u ovu skupštinu i da ga promenite. Imate svaku mogućnost. To je jedna zanimljiva tema, s obzirom na to da je položaj penzionera u Srbiji danas izuzetno težak, a pri tom govorim i o civilnim i vojnim penzionerima. Ti ljudi su stvarno dovedeni na ivicu bede. Mi smo se zalagali i zalažemo se i dalje za primenu švajcarskog modela usklađivanja penzija sa platama, tako bi se te penzije realno povećale, jer je sada kupovna moć tih ljudi na tako niskom nivou da je to zastrašujuće. To je ponižavajuće. Oni su te penzije stekli gradeći ovu zemlju. Tu smo govorili čak vezano posredno i za drugu tačku dnevnog reda, za Sporazum o readmisiji. Naš režim ne postavlja pitanje proteranih ljudi, mi se ne trudimo da pokrenemo ona pitanja koja muče građane Srbije, koja nas bole. Ovde treba da dođe ne znam koliko hiljada ljudi koji zaista nemaju nikakve uslove da budu smešteni. Mi nismo kao država spremni da ih prihvatimo, mi nismo spremni da prihvatimo i da rešimo problem onih koji su već u našoj zemlji. Da li ste videli kako izgledaju prihvatni kampovi, onaj privremeni smeštaj, kada ljudi spavaju u poljskim krevetima, na dušeku, odvojeni od drugih paravanima. O sanitarnim uslovima, o higijeni, o hrani da ne pričam. Koliko vas je otišlo u takav kamp i videlo kako ti ljudi žive, a sada govorimo o tome da dođe još 50, 100, 200 hiljada, nije važno, i jedan čovek, ko će da mu ponudi smeštaj, ko će da mu ponudi posao, kako da izdržava porodicu, kako da se istinski integriše u naš sistem. Na ta pitanja nemamo odgovor, zato što je ovo još jedan od onih zakona, hajde da prođe. Nema strategije. Nema ozbiljne reforme. Nažalost, meni je prosto neverovatno da ni ova vladi ni Skupštini, pošto sam pre svega poslanik, žao mi je što moje kolege toliko ne žele da se upuste u dubinu problema i da im problemi građana Srbije budu zaista na prvom mestu. Kada sam govorio o penzijama, zastrašujući je nedostatak interesovanja države da u sklopu bilateralnih odnosa, npr. sa BiH i Hrvatskom, reši problem. Inače, pišu nam ljudikoji zaista imaju taj problem, da ostvare svoja prava, a govorim o penzionerima koji su svoja prava na penziju ostvarili u BiH i Hrvatskoj, na razliku u isplati penzija u odnosu na ono što su primali na osnovu Uredbe Vlade Republike Srbije. Ta penzija je u početku bila 50%, zatim 60% i došla je do 70%. Oni su 12 godina primali toliko umanjene penzije. Kada su naši organi razgovarali sa organima BiH i Hrvatske, nije im palo na pamet da se bore za to. Sada ću vam pročitati kako danas zvuči odgovor koji dobija neki naš građanin kada uputi takav zahtev npr. BiH. Evo, Federalni zavod za penzijsko-invalidsko osiguranje BiH, gospodin taj i taj: "Poštovani gospodine, u vezi sa vašim zahtevom da vam se isplati razlika penzije koju ste primili po Uredbi Vlade Republike Srbije i one koju primate od 1. 06. 2004. godine od bosansko-hercegovačkog nosioca osiguranja, obaveštavamo vas da Sporazumom o socijalnom osiguranju između BiH i SRJ, danas Srbije kao njenog sukcesora, nije predviđena mogućnost isplate razlike penzija, već samo nastavak isplate". Onda naša država te građane upućuje da tuže matični fond. Sa kojim sredstvima da tuže matični fond, kome da se obrate, ko od tih ljudi ima novca da unajmi advokata i da se bavi skupim i dugotrajnim sudskim procesom? Umesto da se zalažemo da se ovakve stvari rešavaju, da se problemi naših građana koji treba da ostvare pravo na razlike u penzijama, po zakonu, za tih 12 godina i iz BiH i iz Hrvatske, da naša država insistira svaki dan na tome, mi to nemamo na dnevnom redu. Mi na dnevnom redu imamo ovakve sporazume koji niti će nešto rešiti, niti će biti na korist većine građana Srbije. Zato vas pozivamo da prestanete da se bavite šminkom, da prestanete da se bavite samo masovnom produkcijom nekakvih papira, a posle ćete reći da ste doneli 156 sporazuma, koji suštinski nisu omogućili građanima bolji život. Ako hoćete, počnite da se bavite svojim poslom, postanite ozbiljna i odgovorna Vlada, odnosno pošto ste vladajuća većina, pritisnite svoje ministre. Ako nećete, stanite u stranu i pustite da srpski radikali povedu Srbiju, da se omogući bolji život, da konačno građani Srbije vide bolju i zdraviju budućnost koju zaslužuju.
Reč ima narodni poslanik Donka Banović, a neka se pripremi Ivana Zečević.
Poštovani predsedavajući, kolege narodni poslanici, danas razgovaramo o tri veoma važan sporazuma koja su međusobno povezana i uslovljena. Mada je mnogo toga već rečeno, želim da kažem par reči o Sporazumu, koji je Republika Srbija potpisala sa Evropskom zajednicom, o readmisiji lica koja nezakonito borave u njihovim zemljama. Kao posledica ratnih razaranja, ekonomske propasti i političke nestabilnosti krajem prošlog veka, područje zapadnog Balkana postalo je neuralgična tačka Evrope, sa aspekta upravljanja migracionim tokovima. Na području Balkana, kao posledica ratnih sukoba u Hrvatskoj i BiH, još uvek se nalazi nekoliko stotina hiljada ljudi u izbegličkom statusu. Od ukupno pet balkanskih zemalja, četiri ulaze u grupu 40 zemalja sa najvećim brojem ilegalnih imigranata u zemljama EU. U kontekstu brojnih aktivnosti preduzetih na polju suzbijanja nezakonitih migracija, posebno kada se radi o vraćanju i prihvatanju lica koja nezakonito borave na teritoriji zemalja EU, do sada su na polju bilateralne saradnje sa 17 zemalja zaključeni sporazumi o readmisiji. Zaključivanjem jedinstvenog Sporazuma o readmisiji sa Evropskom zajednicom obezbeđeni su uslovi za postepen, organizovan i institucionalizovan povratak naših državljana iz zemalja Evrope, u kojima se nalaze bez prava boravka. Tim osobama je ili odbijen zahtev za azil ili im je ukinuta privremena zaštita koja im je bila odobrena u cilju humanitarnog zbrinjavanja tokom trajanja sukoba na prostoru bivše Jugoslavije. Postignut je realan dogovor, nakon skoro godinu dana intenzivnih razgovora, a tokom četiri pregovaračke runde. Izbegnute su sve nejasne odredbe u pogledu vraćanja naših državljana, koje su na početku pregovora bile ponuđene. Ovim dokumentom je precizno utvrđeno u kojim situacijama je Srbija u obavezi da prihvati pomenuta lica. Srbija je u obavezi da prihvati svoje državljane samo ako se utvrdi direktna veza i naša odgovornost za nelegalni boravak ovih lica u zemljama zapadne Evrope. Srbija se obavezuje da, na zahtev bilo koje članice EU, prihvati i preuzme svakog svog državljanina koji ne ispunjava zakonske i druge uslove za ulazak ili boravak na teritoriji te zemlje. Srbija će imati obavezu da prihvati supružnike i maloletnu decu, takođe, i vanbračnu decu, bez obzira na njihovo mesto rođenja i državljanstvo, osim kada imaju nezavisno pravo boravka u državi koja to zahteva. Pre vraćanja ovih građana nadležna tela Srbije i države članice unapred će se, pisanim putem, dogovoriti o datumu transfera, mestu ulaska i o eventualnoj pratnji. Srbija će, takođe prihvatiti državljane bivše SFRJ koji nisu stekli nijedno drugo državljanstvo, a čije je mesto rođenja i prebivalište 27. aprila 1992. godine bilo na teritoriji Srbije. Nažalost, ne postoje precizni podaci o broju i strukturi povratnika. Nedostatak podataka predstavlja ozbiljno ograničenje za svaki pokušaj da se analizira problem i planiraju i predlažu mere u interesu povratnika. Nedostatak podataka predstavlja i veliki problem za ocenu ugroženosti među samim povratnicima i za identifikaciju najranjivijih. Prema procenama Saveta Evrope, biće vraćeno između 50 i 100 hiljada. Naravno, danas se ovde licitiralo i govorilo o različitim ciframa. Međutim, ministar unutrašnjih poslova nas je obavestio pre podne da se predviđa da se vrati oko 47 hiljada ljudi. Dakle, ove cifre koje se spominju, od 100 i 150 hiljada, očigledno nisu tačne. Prema podacima MUP-a, od 2003. godine u Srbiju je došlo nešto više od 17 hiljada povratnika. Najviše ljudi se vratilo iz Nemačke, čak 70%, a svaki treći povratnik je, nažalost, deportovan, što znači da se nije svojevoljno vratio. Da bi stimulisale povratak zapadne zemlje često koriste neki oblik pomoći u zamenu za pristanak na dobrovoljni povratak. Često se, nažalost, radi o merama koje ljudi ne mogu da odbiju, jer će u protivnom biti pritvoreni, a ubrzo i proterani, bez mogućnosti da ponesu sa sobom i najnužnije stvari. Ne postoje posebne vrste pomoći pre povratka, koje bi učinile da povratak u zemlju porekla bude održiv. Svaki povratak, uključujući deportaciju, nadam se da će biti sve manje takvih slučajeva, mora biti sproveden na način koji garantuje bezbednost, humanost i dostojanstvo ljudima koji se vraćaju, a dobrovoljni povratak je, svakako, najpoželjniji oblik. Po povratku u Srbiju povratnici se susreću sa brojnim problemima, kao što su nezaposlenost i siromaštvo, a nekada čak imaju poteškoća u ostvarivanju svojih prava na obrazovanje i školovanje. Čak 80% dece povratnika rođeno je u inostranstvu i više od polovine ne govori srpski, tako da se tu pojavljuje problem za nastavljanje redovnog obrazovanja. Dolaskom u zemlju oni se, takođe, susreću sa problemom da izvade odgovarajuća dokumenta, nekada imaju problema da prijave i mesto boravka ili prebivališta, pa samim tim imaju problema, recimo, kod dobijanja lične karte, a to povlači i neke druge probleme. Dakle, tu ima problema koje Srbija i odgovarajuće institucije moraju što pre da reše. Država se mora što bolje pobrinuti za predstojeći povratak svojih državljana. Potrebno je predvideti veća finansijska sredstva za finansiranje programa za povratnike, a i za implementaciju strategije za reintegraciju povratnika, koja postoji. Potrebno je unaprediti saradnju različitih državnih institucija, različitih ministarstava, potrebno je napraviti zajedničke timove koji će uvek biti tu da pomognu što lakšu integraciju svih povratnika. Hvala vam na pažnji.
Reč ima narodni poslanik gospođa Ivana Zečević.
Kolege i koleginice narodni poslanici, građani Srbije, mi danas ovde raspravljamo o ratifikaciji Sporazuma između Republike Srbije i Evropske zajednice o olakšanoj proceduri za izdavanje viza, Sporazuma između Republike Srbije i Evropske zajednice o readmisiji i lica koja nezakonito borave i Sporazuma između Saveta ministra Srbije i Crne Gore i Vlade Republike Francuske o vraćanju i prihvatanju lica u neregularnoj situaciji. Iskreno vam mogu reći da stanovnici opštine Titel iz koje dolazim, gledaju danas ovaj prenos i čude se čudu, ne mogu da veruju da su ovi zakoni danas na dnevnom redu. Ne mogu da veruju da ova skupština nema važnijih zakona od ovih o kojima mi danas raspravljamo. Zar Ustavni sud nije važniji od ovih zakona i mnogi drugi zakoni koji rešavaju njihove egzistencijalne probleme ljudi, od ovoga o čemu mi raspravljamo. Moram nabrojati, u mojoj opštini je, nažalost, veliki broj ljudi, svi oni koji su ostali bez posla u loše privatizovanim preduzećima, kao što je ''Poljoprivredni kombinat'' u Titelu, "Agrokol stolarija", "Ciglana", kao i oni koji su pet godina radili za četiri do pet hiljada dinara u ''Hladnjači'' u Titelu bez penzijskog i socijalnog osiguranja. Većina penzionera koji u našoj opštini primi u proseku pet-šest hiljada dinara, u jednoj polovini svoje penzije, svi oni nezaposleni koji nisu u mogućnosti da se zaposle, a nemaju šansu da prime socijalnu naknadu, zato što u Centru za socijalno kaži da su sposobni za rad. Dalje, svi oni koji su još prošle godine od Ministarstva, gospodina Lalovića, dobili rešenje da imaju pravo na pomoć i negu drugog lica, a ova država nije bila u stanju godinu dana da obezbedi sredstva da se isplate naknade na osnovu tih rešenja. Svi oni, koji nemaju sredstava da se leče u ovoj zemlji, u Republici Srbiji, a kamoli u inostranstvu, i sada se pitaju koji su ti građani ove Republike Srbije koji imaju novca da putuju i za koga se donose ovi zakoni. Mi smo malopre, od kolege, čuli da samo 10 do 11% građana Republike Srbije ima pasoš, naravno da ga svi i ne koriste. Mnogi ga nisu iskoristili, uopšte nisu putovali, niti će biti u prilici da koriste ove povlastice, olakšano dobijanje viza. Osnovni problem ove Narodne skupštine je što ona donosi zakone za povlašćeni broj ljudi i za određenu kategoriju ljudi. Za one koji su u prilici da mogu da putuju, a videli smo i iz prethodnih diskusija da su oni i do sada putovali. Jedino njima smanjujemo broj dokumenata, da tako pojednostavim, pošto ste vi sami tako diskutovali, koja će biti potrebna kada budu predavali zahtev za dobijanje vize. Pri tome, iz vaše diskusije koju smo do sada čuli, vi ove zakone predstavljate, to što ste potpisali Sporazum sa Evropskom zajednicom, kao da ste potpisali sa svim državama ovoga sveta. Šta ćemo sa onim građanima koji imaju potrebu da putuju u druge zemlje koje ne pripadaju Evropskoj zajednici? Sa svima onima, koji imaju rodbinu ili imaju neke potrebe u Rusiji, Kini, Kanadi, Australiji, da ne nabrajam sve. Ovaj zakon se ne odnosi na sve, a tako ga predstavljate u Skupštini kao da on rešava sve probleme ljudi koji imaju potrebu za putovanjem. Vrhunac je bio kada smo čuli kolegu koji je, otprilike, rekao – dajte da omogućimo predsednicima opština da mogu lakše da putuju. Mogu reći, ne znam šta rade drugi predsednici opština, ali predsednik opštine Titel, koji pripada Demokratskoj stranci, ništa drugo i ne radi nego samo putuje. Osim što pravi troškove našoj opštini, troši pare iz našeg budžeta, a ništa nije uradio i nije doprineo ni jedan jedini dinar. Nikakve koristi nismo imali od tih njegovih putovanja, nijednog investitora nije doveo, osim što imamo propala privatizovana preduzeća. Nikakvu novu fabriku nismo videli da je počela da se radi u našoj opštini. Mogu vam reći, da je Demokratska stranka, u raznim kombinacijama, već osam godina na vlasti u opštini Titel. Što se tiče tog omogućavanja da oni putuju, verujemo da su građani prilično revoltirani kada čuju kakvo je obrazloženje za usvajanje ovog zakona. Na kraju, da ne bih ponavljala sve ono što su moje kolege rekle, mogu vam reći, da Evropska zajednica stvarno ceni i poštuje ovu vašu demokratsku vladavinu oni bi vam verovatno odobrili ove povlastice i olakšano dobijanje viza i ranije, a ne sada nakon sedam-osam godina, od 2000. godine od kada ste na vlasti. Ne bi vam olakšavanje dobijanja viza uslovljavali, znači, ucenjuju vas time što ćete usvojiti Sporazum o readmisiji. Toliko i hvala.
Zahvaljujem narodnoj poslanici Ivani Zečević. Reč ima Konstantin Samofalov.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine predsedavajući, uvaženi predstavnici Ministarstva unutrašnjih poslova, Sporazum o viznim olakšicama između EU i Srbije je još jedan korak ka uspostavljanju bezviznog režima, dakle ka beloj šengenskoj listi, sa ciljem da se olakšaju kontakti između ljudi, saradnja i razmena ideja i razmena iskustava, što je od suštinskog značaja za stalan razvoj ekonomskih, kulturnih, humanitarnih, naučnih i svih drugih veza. Na ovaj način, mi ćemo dostići jednu od ključnih vrednosti EU, a to je sloboda kretanja ljudi. Odsustvo redova ispred ambasada i slobodan prelaz preko granice konačno će kod naših građana stvoriti utisak da pripadaju evropskoj porodici naroda, čiji su deo oduvek i bili. Vizne olakšice odnose se, pre svega, na smanjivanje broja potrebnih dokumenata na dobijanje viza sa dužim rokom važenja i na smanjenje takse sa 60 na 35 evra, ali za brojne, za većinu kategorija i potpuno ukidanje tih taksi. Ovo se odnosi na učenike, studente, postdiplomce, naučnike, novinare, lekare, advokate, poslovne ljude, članove verskih i nevladinih organizacija itd. Ono što je za DS, i u čijem se poslaničkom klubu nalazi ubedljivo najveći broj mladih poslanika, suštinski važno i jesu vizne olakšice za naše najmlađe sugrađane, za učenike, studente, postdiplomce koji će moći slobodno da putuju i sve što će im biti potrebno jeste potvrda, odnosno pozivno pismo iz škole ili univerziteta gde žele da idu i studentska knjižica ili đačka knjižica bez plaćanja takse, moći će slobodno da putuju. Ovo je važno zato što, to sam mnogo puta ponovio do sada, preko 70% naših mladih ljudi nikada nije bilo u inostranstvu. Važno je, naravno, zato što tek naš svaki osmi građanin ima pasoš. U Pirotu svaki sedamnaesti građanin ima pasoš, pa ovo valjda treba da pomogne tim ljudima da putuju i što više ovakvih stvari budemo uradili više ćemo imati ljudi sa pasošem. Konačno, za razliku od svih naših suseda, Hrvatske, Slovenije, Mađarske, Rumunije, Bugarski, koji su na beloj šengenskoj listi, mi se nalazimo na crnoj. Na toj crnoj listi neću pominjati koje su sve zemlje da ih ne uvredim, ali mi zaista tu ne pripadamo. Readmisija je važno pitanje i jedan od glavnih kriterijuma za to da li će se jedna zemlja naći na pozitivnoj ili negativnoj listi i jeste njena sposobnost da uspešno kontroliše ilegalne imigracije svojih državljana, odnosno stranaca koji sa njene teritorije uđu na teritoriju EU. Koliki je ovo problem za EU govori činjenica da svake godine na njenu teritoriju uđe 100 hiljada ilegalnih migranata. Migranata u svetu ima toliko da bi mogli, kada bi se svi skupili na jednom mestu, da čine petu najmnogoljudniju zemlju na svetu. Na kraju, jasno je da se Srbija opredelila za EU i jasno je da više od dve trećine naših građana želi u EU. Tu joj je i mesto. Ono što mi treba da uradimo jeste da našu državu i naše građane uvedemo u Evropu i pre formalnog pristupanja EU. Današnje poruke i najave od strane evropskog komesara za proširenje, te predstavnika Vlade Srbije da će sutra biti konačno parafiran Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju, kao još jedan korak ka sticanju statusa kandidata za članstvo u EU, zaista ohrabruju. To je još jedan pokazatelj da se Srbija ne kreće u prošlost, da se Srbija kreće u budućnost i da se Srbija nalazi na jednom ispravnom putu. Mislim da građani Srbije, uz sve probleme, danas imaju razloga za zadovoljstvo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, po Poslovniku.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, član 226. Poslovnika i objašnjenje od vas, gospodine predsedniče, i od predsednika Vlade, kada će Parlament i Vlada ustati u zaštitu svojih institucija od ljudi koji su gospodari Srbije iz senke, koji imaju svoje ministre i koji su očito većina u Vladi? O čemu se, zapravo, radi? Tema koja je na dnevnom redu nešto je što treba da bude put ka evropskim standardima, ka evropskoj orijentaciji ove zemlje, ali sve ono što nam se događa je put suprotan Evropi. Ne treba sada glorifikovati parafiranje Sporazuma o asocijaciji i stabilizaciji. To je izraz nepoverenja. To je predugovor. Sve iole ozbiljne zemlje su davno potpisale ne paraf, nego Sporazum o asocijaciji i stabilizaciji, uključujući i Albaniju pre četiri godine. Ali, da se vratim na ono zbog čega sam zatražio objašnjenje u skladu sa odredbama člana 226. Dakle, ugrožena je Antimonopolska komisija. Svedoci smo da pojedini ministri iz dana u dan vode kampanju protiv te Komisije. Svedoci smo jedne sramne odluke Vrhovnog suda povodom žalbe na odluku Antimonopolske komisije. To će biti presedan u sudskoj praksi. Svedoci smo, i upravo smo dobili informaciju, da se preti ljudima u toj Komisiji i to od strane jednog od ministara u Vladi, gospodina Bubala, i generalnog sekretara Vlade, gospodina Dejana Mihajlova, gospodo iz Demokratske stranke, koju je većina ministara u Vladi, vaših članova, izglasala za generalnog sekretara Vlade. Svedoci smo nesvakidašnje hajke na gospođu Vericu Barać i borbu protiv predsednika Saveta za borbu protiv korupcije. Svedoci smo hajke na Savet za sukob interesa i opet zalaganje, nesvakidašnje, ministra Bubala i nekih drugih, u vezi sa nekim odlukama tog Saveta. Pa, ministar Dinkić je preksinoć na ''Studiju'' B rekao da članovi Antimonopolske komisije nemaju pojma i pošto nemaju pojma neka idu kući. Pre više od tri godine on je isto takvu hajku vodio protiv Komisije za hartije od vrednosti. Svi podneli ostavku, ona tobože i dalje radi, a te Komisije i ti saveti su nešto što, ako hoćemo u evropske integracije, moramo da čuvamo kao malo vode na dlanu. Dešava se, nažalost, upravo obrnuto i to je put koji nije put ka Evropi nego put daleko od Evrope i od evropskih integracija.
Hvala. Po Poslovniku, narodni poslanik Ivan Andrić. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, članovi 225. i 226. Poslovnika. Ceo današnji dan u poslaničku grupu LDP stižu informacije o tome da dva čoveka iz Vlade Srbije vrše strahoviti pritisak na članove Komisije za zaštitu konkurencije. Te informacije koje mi imamo govore o tome da taj pritisak vrše ministar Predrag Bubalo i generalni sekretar Vlade Dejan Mihajlov. Oni vrše pritisak na Komisiju za zaštitu konkurencije da bi ona promenila svoju odluku, a u vezi sa spajanjem kompanije "Primera C'' i "C marketa". Dakle, radi se o spornoj odluci Vrhovnog suda od pre nekoliko dana, preciznije od 19. oktobra, kojom je preporuka ove komisije poništena. Danas je, dok mi sedimo ovde, predsednica Saveta za borbu protiv korupcije, gospođa Verica Barać, držala konferenciju za štampu, na kojoj je skrenula pažnju, takođe, na strahovit pritisak pojedinih ministara iz ove vlade na Savet za borbu protiv korupcije i govorila je još dosta stvari. Pozivamo predsednika Narodne skupštine da ispita da li je ovo na šta mi ukazujemo tačno i pozivamo Skupštinu da preduzme određene korake. Dakle, pokušaću u minut ili minut i po, koliko mi je ostalo, da probam da vam ukažem na to šta se sve dešavalo u poslednjih desetak dana i na šta se odnose ove tvrdnje koje iznose, kako članovi ova dva državna tela tako i poslanici LDP u proteklih nekoliko nedelja. Dakle, prvo je Mlađan Dinkić otvorio fabriku vode koja je u vlasništvu Miroslava Miškovića. Zatim je potpredsednik Vlade, Božidar Đelić, otvorio tržni centar koji je u vlasništvu Miroslava Miškovića, odnosno kompanije "Delta". U isto vreme, šef resornog odbora pravnog tima DS je advokat Miroslava Miškovića, koji tuži jedan državni organ za nešto što je uradio. Na kraju, današnja odluka Predraga Bubala da izmeni Odluku o osnivanju Saveta za brendiranje Srbije i na taj način ipak omogući Milki Forcan da bude na čelu tog Saveta. To su sve stvari koje se dešavaju u isto vreme kada Vrhovni sud Srbije poništava odluku Antimonopolske komisije i Komisije za zaštitu konkurencije i Saveta za borbu protiv korupcije naočigled svih nas. Mi kada izađemo, mi vidimo da postoji monopol u ovoj zemlji, ne treba nama Vrhovni sud da na nekad jako čudan način poništava odluke. Mi, takođe, želimo da saznamo i od suda zašto Vrhovni sud Srbije nije tražio sporni zapisnik, nego je iskoristio jednu pravnu prazninu i poništio Odluku o zabrani spajanja ove dve firme. Hvala.
Zahvaljujem se. Mogu li ja vas nešto da zamolim, gospodine Andriću i gospodine Batiću i sve vas koji ste se javljali po Poslovniku u poslednja dva dana, upravo otvarajući ovu temu. Mene baš briga za Miroslava Miškovića i krivo mi je što se dešavaju stvari koje se dešavaju, ali zbog čega vršite kampanju vaše stranke zloupotrebljavajući govornicu i ponavljajući neprestano ista pitanja? Dakle, ako ste uputili pitanje ministrima, od njih možete da tražite odgovor, ako ste uputili pitanje meni, ja sam vama upravo odgovor dao, ali, vi se neprestano javljate i postavljate jedno isto pitanje. Nemojte to da radite, ova skupština mora da radi posao zbog koga je, na kraju krajeva, i ovde, ova skupština mora da završava svoje poslove. Daćete mi odgovor sada? Evo, izvolite. Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić.
Gospodine Duliću, u poslednjih nekoliko dana vrlo je velika nervoza sa tog predsedničkog mesta, koja se emituje prema poslanicima. Mi ćemo glasati za Predlog zakona kojim se omogućuju vizne olakšice. To je naš doprinos tom zakonu, ali ne očekujte od nas da ćutimo o stvarima koje se dešavaju u ovom društvu, zato što vi ne možete pet dana da se dogovorite oko izbora, a zatim opet nas terate u cajtnot i ucenjujete nas ovde da mi moramo da ispoštujemo neke rokove.
Znam, gospodine Andriću, organizujte konferenciju za štampu i izađite sa svojim političkim stavovima. Nemojte za to da koristite skupštinsku govornicu. To je čisto moj savet vama, zbog toga što možete po čl. 225. i 226. da se javljate koliko god puta hoćete. Izvolite sad.
Gospodine Duliću, vrlo ste kratko prešli put od jednog demokratskog predsednika skupštine do jednog predsednika skupštine koji nije davao poslanicima reč zato što je on smatrao da je nešto važno ili ne. Pustite nas da sami biramo način na koji ćemo voditi svoju stranku i svoje lične poslaničke mandate. Verujte, nemate pravo vi da meni upadate u reč.
Imam pravo da vam ukažem ...
Opet mi upadate u reč gospodine Duliću. Sačekajte da završim, pa se onda javite, pa recite šta imate.
Dobro, izvolite. Imate minut da govorite o kršenju Poslovnika. Ja sam vas prekinuo, pa sam uključio ponovo vreme i pažljivo merim, imate još jedan minut.
Ako možemo ovaj dijalog da završimo. Dakle, ono što mi mislimo, to je da je važno i važnije ovo o čemu mi govorimo, nego ono o čemu biste želeli da mi govorimo o onome što vi ne biste hteli niko da čuje. Što vas baš briga za ''Deltu'', u tome gospodine Duliću jeste problem, to je problem ove zemlje. Zato što vi kao vladajuća većina nemate pravo da vas je ''baš briga''. Mi opozicioni poslanici ukazujemo na to da u ovoj vladi sede Miškovićevi ministri i Mišković potpredsednik Vlade. Kada državna institucija, za koju ste vi odgovorni i svi mi ovde, svako od nas ovde, kaže da Mišković krši zakon, vi to ne možete ignorisati i čekati da nama dosadi da se javimo. Možete, ali nećete na taj način rešiti problem. Naravno da ćemo nastaviti da se javljamo sve dok se to dešava.
Po Poslovniku, Vladan Batić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, jednom prilikom sam dobronamerno rekao da ste vi upadljivo netalentovani za posao koji obavljate. Član 226, a sada i član 27, jer ste vi gospodine predsedniče dužni da se starate o primeni Poslovnika, a ne tako netalentovani, a uz to nekompetentni i neodgovorni, što ste pokazali, da delite lekcije, da upadate u reč. Nijednom rečju i ne govorim ni u čije ime, nego kao poslanik DHSS, jer pominjete jednu stranku, evo vam još jedna stranka, dakle, u ime DHSS niti sam pomenuo kompaniju ''Delta'', ni juče ni danas, niti sam pomenuo ime Miroslava Miškovića. Reagovao sam fenomenološki. Ako vama gospodine predsedniče Parlamenta, koji ste član DS, ne smeta da se nebrojeno puta za ovom govornicom kaže da je Zoran Đinđić bio mafijaš, da je bio šef mafijaške vlade, a smeta vam kada neko kaže da jedna kompanija ima monopol, da se napadaju Savet za borbu protiv korupcije, Savet za sprečavanje sukoba interesa, Antimonopolska komisija, da je uništena Komisija za hartije od vrednosti, onda, gospodine predsedniče, vama tu nije mesto. I vreme je da to priznate. Vaše frustracije, vaše neznanje i vašu nervozu možete da lečite na drugom mestu, a ne da upadate u reč narodnim poslanicima. Postoji Poslovnik, takav kakav je, mi se na njega pozivamo. Umesto da mi odgovorite, umesto da kažete – zakazaće se sednica Parlamenta ili odgovarajućih odbora i tela Parlamenta da se utvrdi ko je taj ko vređa jednu instituciju Parlamenta, ako nećete da pominjete Vladine institucije, vama smeta što neko to pominje, a nije vam smetalo ovo što sam prethodno rekao. E, to je nemoral! To je nemoral, gospodine predsedniče. Zoran Đinđić se zbog toga prevrće u grobu. Dakle, moramo da stanemo na put ataku i hajci pojedinaca na institucije, koji treba da budu ogledalo Srbije na putu ka Evropi, a ove institucije koje smo pomenuli one to jesu. Zamislite to poniženje koje trpe ljudi na čelu tih institucija, Verica Barać, gospođa Dijana Bajalović, pretnje, uvrede, poniženja, tužbe, krivične prijave – zašto? Zato što su pokušali da ukažu na neke nepravilnosti u ovom društvu i u ovoj vladi, koja ne preza zarad nekih sitnih interesa. Dakle, molim vas, da ubuduće to ne činite, a ako ne možete da radite svoj posao probajte sa ostavkom. Nije ništa strašno.
Po Poslovniku, narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine predsedniče, član Poslovnika 225. Onoga dana kada je održana sednica Odbora za trgovinu Narodne skupštine Republike Srbije, to je bilo pre mesec dana, članovi vladajuće većine glasali su na tom Odboru o Izveštaju Komisije za sprečavanje konkurencije na sledeći način: DSS je podržala Izveštaj, G17 i DS su glasale protiv Izveštaja. Javio sam se, po Poslovniku, da ukažem na veliki problem koji će da usledi na osnovu sednice tog Odbora. To ste mogli da sprečite. Ovde se radi o drugačijem viđenju, političkom ili nekom drugom, jednog važnog problema u državi. Komisija je ustanovila da neke kompanije i neki trgovinski subjekti i drugi imaju položaj koji obezbeđuje monopolski položaj i koncentraciju na tržištu. Znači, to je Komisija ustanovila. Jedna stranka vladajuće koalicije prihvatila je to kao gotove argumente i podržala. Dve stranke vladajuće koalicije o tome imaju suprotno mišljenje. Molim vas, gospodine predsedniče, ovo je veoma ozbiljno pitanje. Ovo pitanje je sada otvorilo niz političkih i drugih pitanja u državi. Podsećam da je onaj ko ima monopolski položaj u bilo kojoj oblasti ili kome je omogućena koncentracija na tržištu na ovaj način u privilegovanom položaju, i da je njegovo poslovanje suprotno svim normalnim principima ekonomije koji postoje u svetu. Ovo možete da sprečite. Potrebno je, vi imate, gospodine predsedniče, poslovničko ovlašćenje, zakažite ili u dogovoru sa predsednikom Odbora za trgovinu, sednicu Odbora i diskutujte o ovim stvarima tamo. Ako je ovde problem to što je bivša vlast u ovu antimonopolsku komisiju, koja se tako zove kolokvijalno, ubacila tri, od ukupno pet članova SPO i danas vladajuće stranke imaju potrebu da drugačije personalno reše ovo pitanje, treba da to dogovore i da izađu sa predlogom da se ta Komisija rekomponuje, iako je to suprotno zakonu. Oni su birani na određeni broj godina, ovlašćeni predlagači su bili Privredna komora Srbije, Vlada Republike Srbije, Advokatska komora Srbije, Udruženje ekonomista i pravnika Srbije i oni su svoje pravo iskoristili, pa je na osnovu zakona to učinila Vlada Republike Srbije i tako je SPO dobio većinu. To je prava istina o ovom pitanju. Dakle, imate snage, nadam se da imate da ovo raspravite, jer ovo će da blokira Parlament u narednih nekoliko nedelja, a nema za tim nikakve potrebe. Ili neko čini monopol ili ne čini. Ili krši zakon ili ne krši, to treba da ustanovi Odbor skupštinski i ova komisija. Valjda imamo poverenja u kolege koji su članovi Odbora i moramo imati i u Komisiju koja je nezavisno regulatorno telo.
Pozivam predsednika matičnog Odbora da zakaže sednicu, da se o ovoj temi raspravlja. Nadam se da će to onda ovu raspravu pomeriti sa plenarne sednice na Odbor i da će se tamo utvrditi sve što je sporno. Po Poslovniku, ponovo Ivan Andrić.
Član 225. i 226. Prvo, hvala, gospodine Duliću, što ste zakazali tu sednicu, što ste pozvali predsednika Odbora da tu sednicu zakaže. Mislimo da je jako važno da se u ovom trenutku takva sednica održi. Ono što bih želeo, to je, da sada postavim dva pitanja. Prvo, da li je tačno da je ministar Predrag Bubalo promenio Odluku o osnivanju Saveta za promociju Srbije i da je novi Statut i Odluku o osnivanju tog Saveta poslao u Savet za sprečavanje sukoba interesa, da bi na takav način, uz promenjene nadležnosti ovog saveta, omogućio Milki Forcan da bude na čelu tog Saveta? To je prvo pitanje. Drugo pitanje, pre dve nedelje sam sa ovog istog mesta tražio od generalnog sekretara Vlade da nam dostavi službenu belešku sa sastanka na kome su se nalazili gospodin Koštunica, gospodin Miroslav Mišković, gospodin Miša Beko i ne znamo ko još, sumnjamo da je bio i Slobodan Radulović, o kupovini "C marketa". Tada je potpisan nekakav memorandum o saradnji. Mislimo da narodni poslanici moraju znati ko i na kakav način sarađuje. S obzirom na to da je taj sastanak održan u Vladi, sigurni smo da postoji službena beleška o tom sastanku i molimo da se umnoži i dostavi svim poslanicima. Još jedna stvar, mislim da sada možemo svi ovde ćutati i sačekati da prestanemo o tome da govorimo, ali ono za šta nemamo pravo, kako ste rekli, da nas je baš briga za gospodina Miškovića. To je, gospodine Duliću, razlog što naši građani sve plaćaju dva ili tri puta skuplje. E zbog toga nas baš briga za Miroslava Miškovića. On nas lično ne zanima, o njemu mislimo šta mislimo, svako od nas, ali on nema pravo na podršku koju dobija od Đelića, Bubala, Milosavljevića, Koštunice, Tadića, Mihajlova, Nikitovića, svih onih koji vladaju Srbijom. On nema to pravo. Ako nema ko drugi to da kaže, evo, mi ćemo reći.
Reč ima narodni poslanik Zorica Stevanović, a neka se pripremi Dejan Stojiljković.
Poštovani građani Srbije, da iskoristim priliku i ovu govornicu da vas obavestim da će u 21 čas biti odloženi prenos Statusne konferencije iz Haga, vezano za dr Vojislava Šešelja. Dame i gospodo narodni poslanici, naročito vi koji činite skupštinsku većinu i koji ćete glasati za sve ove sporazume, prosto mi je neverovatan ton kakvim ste danas diskutovali i pokušavate da odbranite sve ono što je negativno u ovim sporazumima. Neverovatna je bila intonacija, vaš visok glas, i ton i borba i ja vam predlažem da uvučete svoje kandže, da isečete nokte i da prestanete više da grebete, da budete realni prema građanima Srbije, da uradite ono što je realno. Treba da kažete da ovi sporazumi neće ništa dobro doneti građanima Srbije, da je to ono što su vama vaši mentori stavili na sto i da vi morate da slušate, a verujte, svi građani koji budu deportovani, za njih će svaki dan da bude sumoran, a svaki san košmaran kada se budu vratili u Srbiju. Vezano za sve ove tačke dnevnog reda, ja bih svoje izlaganje počela ovako – bila jednom jedna država Srbija i Crna Gora, a nastavila bih, opet time, a jedna država kada sa političke scene nestanu politički akteri koji sada vode ove dve države. Od 1998. godine Srbija je Sporazume o readmisiji potpisala sa 15 evropskih zemalja. Od 2003. godine zemlje Evropske unije uputile su u Srbiju preko 23 hiljade zahteva za vraćanje naših državljana koji nelegalno borave u zemljama koje šire ruke da prigrle Srbiju. Samo prošle godine iz Nemačke proterano je oko 2000 naših državljana, a preko 3000 ljudi vode se kao politički azilanti, gde se procentualno najviše nalaze Romi, 43%, Albanaca 37% a Srba je u ovom slučaju bilo 2,5%. Bez obzira na ove cifre i podatke, treba očekivati da Srbija otvori vrata za skoro 100 hiljada naših državljana, među kojima je 50 hiljada Roma. Većina ovih državljana smatra da je ovakav način njihovog vraćanja, u stvari, prisilan. Treba razmišljati o pružanju raznih vrsta pomoći ovim građanima radi brže integracije u društvu. Niko od njih ne zna ni gde ide, gde će i kako da živi. Da li ćete možda praviti neke rang liste i po kojim kriterijumima ćete rangirati naše državljane koji nezakonito borave u zemljama Evropske unije? Broj korisnika na kazanu biće znatno veći. Narodna kuhinja će imati više korisnika nego do sada. Povećaćete broj siromašnih, a stvorićete više socijalnih slučajeva, porodica bez krova nad glavom.Dalićetepovećavati broj kolektivnih centara za smeštaj ovih ljudi, koji će živeti u uslovima koji su ispod dostojanstva ljudskog roda? Mnogi od njih došli su u te zemlje za vreme zločinačkog bombardovanja Srbije. Hteli su da izbegnu NATO agresiju. Većina njih živela je na teritoriji naše južne pokrajine Kosova i Metohije. U razlozima za donošenje zakona po hitnom postupku Vlada Republike Srbije kaže da je potreba i celishodnost da se o Sporazumu između Republike Srbije i Evropske zajednice o readmisiji lica koja nezakonito borave i o Sporazumu između Republike Srbije i Evropske zajednice o olakšanoj proceduri za izdavanje viza, a koji su okvirni u odnosu na bilateralne sporazume, kakav je navodno Sporazum sa Republikom Francuskom, zajedno raspravlja u Narodnoj skupštini, i da treba gotovo istovremeno da počnu da se primenjuju, predstavljaju razloge zbog kojih predlažete donošenje ovog zakona po hitnom postupku. Dakle, da bi se nekim kategorijama građana, ne svim građanima Srbije, olakšala procedura za izdavanje viza, Republika Srbija mora potpisati zakon o readmisiji. Potvrđivanjem Sporazuma, koji je u ime Saveta ministara tadašnje državne zajednice Srbija i Crna Gora potpisao ministar spoljnih poslova Vuk Drašković, Srbija se obavezuje na prihvatanje svih lica koja nelegalno borave u zemljama Evropske unije, odnosno Republike Francuske. To podrazumeva da treba da se obezbedi smeštaj, posao, pravo na obrazovanje, lečenje itd, za sve koji će biti deportovani prema odredbama ovog sporazuma. Može li to obezbediti Republika Srbija? Danas u Srbiji ima najviše nezaposlenih, onih koji bi hteli da imaju bilo kakav posao i siguran izvor prihoda. Na Kosovu i Metohiji uzurpirane su kuće i imanja, popaljena i uništena, groblja su oskrnavljena, nemaju čak gde da odu i da svojim pokojnicima zapale sveće. Gde će biti smešteni oni koji će ovim sporazumom biti deportovani?Od čega će živeti, kako će se školovati, lečiti? Na to ćete morati vi da odgovorite. Vlada Republike Srbije u delu koji se odnosi na ocenu potrebnih finansijskih sredstava za sprovođenje ovog zakona kaže – ''Za sprovođenje ovog zakona nije potrebno angažovanje sredstava za finansiranje Republike Srbije''. Kako je to moguće? Gde će se ti ljudi vratiti i ko će im izgraditi kuće? Ko će im obezbediti posao i garantovati bezbednost? Danas na Kosovu i Metohiji nije zagarantovana bezbednost ni sadašnjim stanovnicima nealbanske nacionalnosti. Vlada Republike Srbije od 2000. godine do danas nije učinila ništa da zaštiti nealbansko stanovništvo i stvori normalne uslove za život i rad svojih građana. Zakon o potvrđivanju ovog sporazuma neće doneti ništa dobro povratnicima, odnosno deportovanim licima. Otvoriće se novi problemi, vaši tzv. prijatelji rešiće svoje probleme, a Srbija će dobiti još veće probleme. Uostalom, ništa dobro i ne možemo da očekujemo, sa vama idu teška vremena, moraćete malo da se uozbiljite. Ja spas vidim jedino u novim izborima i pobedi SRS. Iskoristila bih ovaj momenat, pošto nema gospodina Jočića, kada smo raspravljali o državljanstvu, zamolila sam ga da reši problem porodice Smiljanić, koja je trenutno smeštena u izbegličkom centru u Sićevu, nadomak Niša. Obećao je da će to da uradi, a nikakav odgovor nemam do današnjeg dana. Znači, problem je državljanstvo. Ako se ne seća kako je to bilo, postoje skupštinski snimci. Neka se konsultuje sa Komesarijatom za izbeglice i raseljena lica i volela bih da mi odgovori. Verujte da to nije teško, a tim ljudima će mnogo značiti da reše svoje lične probleme.
Po Poslovniku se javio predsednik Odbora za trgovinu, Nebojša Stefanović.
Dame i gospodo, izvinjavam se, nisam bio u sali, jer su nam došli neki građani koji protestuju zbog nekih privatizacija, ali to je jedna druga tema. Pošto sam ja predsednik nadležnog Odbora za trgovinu i turizam, pošto nisam čuo, čuo sam od kolega, ne bih voleo da ispadne da bežim od toga, samo vas pozivam da formalno postavite argumentovani zahtev za sazivanje sednice i ja ću zakazati sednicu Odbora. Znači, želimo da razgovaramo o svim tim temama, ali samo želim da obavestim i Narodnu skupštinu da smo mi već na prethodnoj sednici Odbora imali Izveštaj Antimonopolske komisije. Pred svim kolegama kada oni su izneli neke primedbe. Tu su bile kolege iz svih stranaka, bukvalno iz svih stranaka, kada smo izneli neke primedbe da su nezadovoljni odnosom organa vlasti prema njima. Kada su izneli primedbe da nemaju dobre uslove za rad, pozvao sam ih, pošto se do tada nikada nisu obratili Skupštini, a od tada je prošlo nekoliko meseci, ima stenografski i tonski zapis svega ovoga što ja govorim, da se obrate nama kao resornom Odboru, da se obrate Narodnoj skupštini, da na bilo koji način, privatno ako treba da se sastanu, da stupimo u kontakt da bi nam obrazložili ono što se dešava. Samo hoću da vas obavestim da se to, nažalost, ni do danas nije dogodilo. Želim da kažem da ne raspolažem nikakvim relevantnim informacijama, a želeo bih da znam šta se dešava da bih na osnovu toga mogao, pošto SRS nema većinu u tom Odboru, da sazovem i obavestim ostale članove Odbora da mogu da prisustvuju ovoj sednici. Upućujem vama zahtev, na kraju, pošto više i nema televizijskog prenosa, da bismo mogli da razrešimo ovu situaciju, da postupimo ovako formalno. Evo, već u toku sutrašnjeg dana, ako se sve to reši, možemo da zakažemo sednicu Odbora. Mislim da to uopšte nije problem. Hvala vam.
Zahvaljujem se. Možete da dobijete od mene pismenu molbu, odnosno zahtev da se zakaže taj odbor. Dakle, gospodine Batiću, ja možda jesam upadljivo netalentovan ali samo pokušavam da održim red ovde u sali, pokušavajući da se teme koje ste vi otvorili rešavaju na nadležnim odborima, a ne u plenarnoj sednici. To je jedino bila moja namera, nisam želeo da maltretiram bilo koga od vas, da vas vređam ili ne znam šta. S obzirom na to da smo prešli 18.00 časova, prekidamo sednicu, nastavak je sutra u 10.00 sati. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2007. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 126narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 102 narodna poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da niko od narodnih poslanika nije prijavio sprečenost da prisustvuje sednici. Prelazimo na 1-3. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O POTVRĐIVANjU SPORAZUMA SRBIJE I EZ O OLAKŠANOJ PROCEDURI ZA IZDAVANjE VIZA, READMISIJI I SCG I FRANCUSKE O VRAĆANjU I PRIHVATANjU LICA U NEREGULARNOJ SITUACIJI (zajednički jedinstveni pretres-nastavak) Reč ima narodni poslanik Dejan Stojiljković, a neka se pripremi Jovan Damjanović.