Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 105 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutan 91 narodni poslanik, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Podsećam narodne poslanike da utorkom i četvrtkom, a nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, sednica teče na osnovu člana 235. stava 2. Poslovnika Narodne skupštine, kojim se omogućava predsednicima, odnosno ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa da traže obaveštenja i objašnjenja na osnovu istog člana. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika Narodne skupštine? Narodni poslanik Miroslav Markićević ima reč. Izvolite.
Poštovana potpredsednice, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj, nadam se, direktan prenos, najpre želim da zatražim objašnjenje od vas potpredsednice i od generalnog sekretara, pošto već treći put uzastopce insistiram da dobijem odgovor na jedno pitanje na koje nisam dobio nikakav odgovor. Moram da kažem da ovih prethodnih meseci sam gotovo redovno od svih ministara dobijao odgovore na pitanja koja sam postavljao u ime poslaničke grupe Nova Srbija, da li sam bio zadovoljan ili nisam na te odgovore to je drugo pitanje, ali na jedno nikako da dobijem. Naime, radi se o pitanju koje sam postavio ministarki finansija Diani Dragutinović, a radi se o finansijskim sredstvima koja su stečena prevarnim radnjama. Neki ljudi su pohapšeni za organizovani kriminal za već čuvene kockarske igre koje su na nekim televizijama emitovane. Imamo podatak iz štampe da je tu, "na takav način" prikupljeno 15 miliona i 500 hiljada dinara. Drug Saša Tijanić, direktor RTS je rekao da otprilike 20% od tog novca je uplaćeno u budžet Republike Srbije. Ne znam koliko je procenata ostalo Državnoj lutriji Srbije, pa sam pitao – šta je sa tim sredstvima? Zašto ona nisu blokirana? To je prvo pitanje. Drugo pitanje, nadam se da ćete me udostojiti odgovora, šta mislite da preduzmete, želim da podsetim građane da je predsednica Skupštine jednu ministarku i opomenula, možda malo nepravedno, ali je opomenula zbog toga što ona nije odgovarala na neka, navodno nije odgovarala na neka pitanja? Obaveštenje koje tražim danas 13. aprila, želim da podsetim svu javnost, sve narodne poslanike da prema najavama Ministarstva zdravlja, ministra zdravlja gospodin Milosavljevića, Predrag Kona i ostale ekipe, sredina aprila je vrhunac epidemije svinjskog gripa. Dobro je da se podsetim šta je pričano građanima i narodu Srbije, da se podsetimo da je za vakcine protiv svinjskog gripa, kako su ga oni nazvali, posle je to postao meksički grip, potrošeno, čini mi se, 18 miliona evra. Nedavno smo imali jednu tihu poluizjavu ministra zdravlja da će te vakcine on nekome da pokloni. U godini kada imamo 600 hiljada ljudi koji se hrane u narodnim kuhinjama, potrošeno je 20 miliona evra. Nema nikakvog objašnjenja, nikakvog izvinjenja, da izađe gospodin ministar, gospodin Predrag Kon i da se izvine građanima Srbije, da kažu da nisu namerno to uradili, pogotovo što juče imamo saopštenje Svetske zdravstvene organizacije, gde se i oni povlače. Prema tome, sumnjam da je to bila organizovana prevara, da bi gospodin Mišković i neki drugi ljudi nekih mafija zaradili novac. Još jedna pljačka građana, u visini od 18 miliona evra. Tražim od vas obaveštenje, odnosno od gospodina ministra, da li imaju hrabrosti da izađu pred građane Srbije? Ne moraju više da zavrću rukave i da pričaju da su primili vakcine, da izađu pred građane Srbije i da se makar izvine građanima Srbije za paniku koju su stvarali? Zamislite sada situaciju, ako se na jesen desi da se, ne daj Bože, zaista, pojavi neka epidemija gripa u kojoj bi mi svi zajedno trebali da radimo propagandnu akciju da se stanovništvo vakciniše, ko će više da veruje Ministarstvu zdravlja, ministru i gospodinu Predragu Konu koji je šef tamo nekog tima? Sada su se ućutali i nema nigde nikog. Nema nigde nikog. Da li je tačno, želim da izađu i da opovrgnu glasine, da na vanrednim lokalnim izborima u Aranđelovcu, građanima obećavaju po dve-tri doze besplatno tih vakcina koje stoje ne znamo gde? Kome se one poklanjaju? Na koga je mislio gospodin ministar, kada je rekao da će nekim siromašnim ljudima da pokloni te vakcine? Dakle, u najskorije vreme, u roku od 48 sati, očekujem vanrednu konferenciju u Ministarstvu zdravlja gospodina ministra, gospodina Predraga Kona i svih, čini mi se i gospodina Tiodorović da se tako zovu da izađu pred građane Srbije, da se makar izvinu, ako ništa drugo. Hvala lepo.
Narodni poslaniče, za nedostavljanje odgovora na pitanja ili obaveštenja na zahtev mimo roka propisanog Poslovnikom i predsednica Narodne skupštine i pismeno i usmeno podsećaju na obavezu onih koji su dužni po Poslovniku Narodne skupštine da vam dostave objašnjenje i da vam dostave odgovor ako ste postavili pitanje. S obzirom da je ovo treći put, čini mi se, da vi ponavljate zahtev, tako jedino može da učini i služba Narodne skupštine, jer je naš osnovni posao da zaštitimo pravo narodnih poslanika da obaveštenje dobiju, tu se sa vama potpuno slažem. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi. Izvolite.
Hvala vam, gospođo predsedavajuća. Porodica Isufa Bajramovića iz Medveđe je dugo boravila u Soko Banji jer su tu našli zaposlenje, pa su im tu rođena deca, tu su odrasla, ali nisu evidentirani u evidenciji prebivališta u policiji jer su bili u nekom privremenom boravku tokom trajanja zapošljavanja. Prošle godine porodica Bajramović se vratila u mesto prebivališta u selo Svirce gde imaju kuću i drugu imovinu, ali policija u Medveđi službenim rešenjem je odbila da izdaje potvrdu o prebivalištu deci ove porodice, što znači da oni i dalje ne mogu da dobiju ličnu kartu i putne isprave, iako su se žalili i zaštitniku građana. Na žalost, ovaj primer grubog kršenja ljudskih prava nije izolovan jer veliki broj porodica Medveđe, Bujanovca i Preševa čija su deca rođena u porodilištima Prištine i Gnjilana, imaju još teže probleme, jer ne mogu svoju decu da registruju u glavnim knjigama rođenih, što znači da im onda deca ostaju bez prava na prebivalište, a onda posledično ostaju i bez mogućnosti da dobijaju lična dokumenta, a time gube prava na dečiji dodatak i na zdravstveno osiguranje i niz drugih Ustavom i zakonom zagarantovanih prava. Slični problemi oko dobijanja prebivališta u opštinama Preševo, Bujanovac, Medveđa, imaju i udate žene sa Kosova na ovom području, a i jedan priličan broj građana sa ovog područja koji su se ranije odselili u određenim opštinama na Kosovu, a imaju imovinu u Preševu, Bujanovcu i Medveđi, imaju i kuće, a ne mogu doći opet, iako popunjavaju celokupnu dokumentaciju, ne mogu ponovo da dobiju prebivalište u svom mestu rođenja i potenciram, gde imaju imovinu, gde imaju kuću. U ovoj poprilično u poslednje vreme zagrejanoj atmosferi koliko građana sa Kosova je dobilo pasoše ovde i oni koji nikada nisu živeli na ovom području, istovremeno sada imamo problem onih koji imaju veoma debela prava i na prebivalište, a i na lična dokumenta i sva druga prava koja Ustavom i zakonom odatle proizilaze. Postavljam pitanje ministru Dačiću, ja sam i lično sa njim pre nekoliko meseci razgovarao na ovu temu, a rešenja nema. Još uvek naši građani ne mogu ova elementarna prava da steknu i da rešavaju te veoma osetljive životne probleme. Pitanje je – kako ovu osetljivu problematiku rešavati da bi građani ostvarili Ustavom i zakonom zagarantovana prava? Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS.
Dame i gospodo narodni poslanici, naravno, borba protiv organizovanog kriminala. Pitanje je opet o slučaju Šarić. Vidimo da je aktuelno. Znamo da je organizovani kriminal, to ću ponoviti kao i u četvrtak kada sam postavio pitanje, po svojoj definiciji spoj kriminalnih grupa i pojedinaca iz vlasti ili institucija vlasti u određenoj državi i samo takva organizacija kriminalna se može nazvati organizovanim kriminalom ili organizovanom kriminalnom grupom. Takođe ne dobijam odgovore na pitanja, hajde ono od četvrtka, još ima nekoliko dana, sačekaćemo da vidimo. Hajde što nisam dobio od ministara ili iz Vlade odgovore na pitanja koja sam postavljao iz ove oblasti, ali sada čekam odgovor od gospodina Radisavljevića, specijalnog tužioca za borbu protiv organizovanog kriminala. Nadam se da će, pošto mu rok ističe tamo negde do četvrtka-petka, da će mi odgovoriti na prethodno pitanje, kako bih mogao da radim i dalje kao narodni poslanik, kao član Odbora za odbranu i bezbednost i da se upoznajem sa tim slučajem. Uzgred bih upoznao gospodu kolege iz Odbora za odbranu i bezbednost iz vladajuće većine da nemamo predsednika, da tim odborom sada predsedava zamenik koji je iz vladajuće većine, to je, po mom mišljenju, najvažniji odbor u Skupštini. Dobra parlamentarna praksa je da njime predsedava neko iz opozicije. Mi imamo zaista nezgodnu situaciju da recimo policiju vodi ministar koji je član SPS, a sada bi trebalo odbor da vodi član SPS, isto bi bilo da vodi iz DS, pošto je ministar odbrane iz DS. U punom kapacitetu, a nadam se da će i druge kolege iz opozicionih stranaka, ja ću raditi kao član tog odbora tek kada upodobimo tu dobru praksu, a do tada, naravno, samo kada su nam ove bitne teme ili izveštaji tih ministarstava na dnevnom redu. Vidimo da klan ili organizovana grupa Šarića preti, juče smo čak čuli takvu vrstu obaveštenja, preti državnim funkcionerima, preti predsedniku države Borisu Tadiću. Prosto mi nije jasno kako neko najavljuje preko televizije da mu je povećanje obezbeđenje, znači, hoće i da obavesti ove koji mu preti da moraju bolje da se organizuju ako hoće da dođu do njega, što je dosta neprofesionalno i čudno, nigde u svetu se tako nešto ne radi, ili je opet u pitanju ono što DS voli, a to je politički marketing, bez neke stvarne opasnosti. Voleo bih da predsednik države, kao institucija, zaista bude dobro zaštićen. Čujemo da se to dešava zato što su u toj organizovanoj grupi prepoznali Borisa Tadića kao čoveka koji se najviše bori protiv organizovanog kriminala. Više bih voleo, kao narodni poslanik, da su oni to osetili na svojoj koži nego da su prepoznali da je on taj koji hoće to da radi, ali dobro takva je situacija kakva je. Nadamo se da će biti bolje i da će oni osetiti na svojoj koži i da se neće šetati po celom svetu i dalje raditi svoje poslove. Konkretno pitanje je sada za ministra poljoprivrede. Naime, po našim zakonima nadležno ministarstvo u procesu privatizacije daje mišljenje o tome na koji način će neko preduzeće biti privatizovano. Šarići su 2009. godine, druga polovina 2008. godine, pokupovali veliki broj, preko 30, preduzeća koja se bave poljoprivredom na teritoriji Vojvodine, kao što su i kupovali poljoprivredno zemljište u Vojvodini. To je sada već svima jasno. Moje pitanje je za ministra Dragina – da li je Ministarstvo poljoprivrede dalo mišljenje što se tiče tih konkretnih privatizacija? Nadam se da će me o tome brzo obavestiti. Interesuje me – da li je konkretno za svako preduzeće, svaku zadrugu, svako to zemljište koje je prodavano, zna se kome, svi su oni u istrazi, nije tako teško to utvrditi, da li je Ministarstvo poljoprivrede, ponavljam još jednom, davalo mišljenja na te privatizacije i kakva su ta mišljenja bila?
Reč ima narodni poslanik Predrag Mijatović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Napred Srbijo.
Poštovana potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pitanje bih hteo da postavim i zahtevam odgovor u najkraćem mogućem roku, ako je moguće, od ministra zdravlja, gospodina Tomice Milosavljevića, našeg večnog ministra zdravlja. Naime, 2008. godine decembra je stupio na snagu Zakon o dopunskom radu lekara. Znači, lekari koji su zaposleni u državnim zdravstvenim ustanovama dobili su pravo da mogu da podele svoje radno vreme na minimum 80-20%, tj. 80% u državnoj ustanovi, a 20% u nekoj od privatnih ambulanti, ordinacija ili bolnica. Taj zakon je, kažem, stupio na snagu 2008. godine decembra i važio je za sve lekare zaposlene u državnim institucijama. Međutim, posle kratko vremena, tj. posle jedno dva meseca ministar zdravlja i Ministarstvo donose jedan, ako mogu da kažem, leks specijalis, krajnje diskriminatorski propis, da se izuzimaju iz ovog zakona profesori univerziteta. Uz svo poštovanje profesora univerziteta, ipak je to diskriminatorski, dobili su pravo da ne moraju da imaju striktnu saglasnost direktora ustanove i da podele radno vreme. Šta znači podela radnog vremena? To znači da ukoliko neko sklopi ugovor sa privatnom ordinacijom, 80% će mu prinadležnosti plaćati da državna ustanova, a 20% ordinacija u kojoj je zaposlen. Iz ovoga su izuzeti profesori univerziteta. Posle toga su lekari smislili, ako tako mogu da kažem, odnosno ljudi koji ne žele da poštuju zakon, videvši da nema nekih instrumenata kontrole, i sklapaju sada ugovore o edukaciji ili volonterskom radu. To je, dame i gospodo, smešno, jer šta znači ugovor o volontiranju? To znači ukoliko bi inspekcija koja inače ne radi uhvatila dotičnog lekara da radi u privatnoj ordinaciji imala bi pravo da ga kazni ako nema ugovor. Ovako, on prikazuje jedan fiktivan ugovor o volontiranju, tj. neće da ide na pecanje ili nešto drugo, neće da čita, ali, eto tako, voli da se bavi medicinom u privatnoj ordinaciji bez materijalne nadoknade. To je jedno. Drugi je ugovor o edukaciji, koji je takođe izvrgnut ruglu. Mogu da pretpostavim da mlad lekar može da se edukuje u privatnoj ordinaciji. Međutim, ističem da dolazimo u situaciju da lekari sa 10 ili 15 godina radnog staža, recimo ginekolozi, tj. moje kolege, u edukativne svrhe rade prekid trudnoće u privatnoj ordinaciji. Dozvolite, to je smešno. Bilo je prijava inspekciji Ministarstva zdravlja, gospođi Dani Mihajlović, koja ne reaguje. Taj odgovor tražim – zašto inspekcija Ministarstva zdravlja ne radi svoj posao, jer na pitanje direktor ustanove i direktorima ustanove – zašto dozvoljavaju da im posle podne ili pre podne lekari rade van zakona, odgovor je – nisam policajac. Pitam ministra zdravlja – čija je dužnost da vodi računa da li postoji ili ne postoji podela radnog vremena, validna podela, tj. zakonska podela, onako kako zakon propisuje ili smo taj zakon doneli u kozmetičke svrhe, na nečiji zahtev, da li zbog pridruživanja EU ili već ne znam čemu, i služi samo za paradu? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, predsednik poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, mislim da je krajnje vreme da Skupština uradi nešto kako bi podigla dostojanstvo i ugled ove institucije, jer očigledno je da je Skupština RS došla na najniže moguće grane. Mislim da je jedan od razloga, i to bitnih razloga, zbog čega je to – zbog toga što građani vide da Skupština RS suštinski ne znači ništa, sem da predloge koji stignu iz Nemanjine 11 od strane Vlade izglasaju i posle toga da se rasturimo. Da je to činjenica, najbolje potvrđuju pitanja kolega poslanika koji su ih uputili već nekoliko puta, a da iz određenih institucija odgovore nisu dobili ni do dana današnjeg. Takav je slučaj i sa pitanjima koje sam ja postavio, a sada vidimo u novinama koliko je to ozbiljno da je čak ugrožen život predsednika Republike zato što mu prete kriminalci, pretpostavljam kao jednom od prvih boraca protiv organizovanog kriminala. Onda sam nekako u dilemi – kako to predsednik, borac protiv organizovanog kriminala, a ja ne dobijam odgovore već dosta dugo na probleme koji su vezani za organizovani kriminal i koji bi u velikoj meri razrešili neke stvari koje su se dešavale u proteklom periodu. Jedna od prvih stvari vezana je za kompaniju "Novosti" i za preduzeće "Luka Beograd". Postavio sam ta pitanja i mislim da bi razjašnjenje tih pitanja u velikoj meri pomogla da se obračunamo sa organizovanim kriminalom, jer znate i sam Tadić je naveo da je taj problem nastao onog momenta kada je Šarić tražio Caneta da mu vrati 50 miliona, a ovaj rekao da ne može zato što je to dao Beku i Miškoviću, da kupe "Novosti", odnosno "Luku". Očigledno da tu nešto ima. Ne znam šta, ali nešto ima, posebno imajući u vidu činjenice kako i šta se sve dešavalo sa kompanijom "Novosti". Postavio sam jednostavno pitanje, da se dostave poslanicima, odnosno meni sve transformacije vezano za AD "Novosti", da vidimo kako je to 2005. godine odjedanput nova vlasnička struktura u "Novostima". Kako je to moguće, ljudi? Sada vas obaveštavam i javnost obaveštavam, postoje podaci za svakog akcionara "Novosti" do tada, koliko je bio njegov udeo u "Novostima". Sada je neko jednim potezom papira neke lišio tog vlasničkog dela. Da vidimo ko je to u tom momentu bio iznad zakona. Taj odgovor do dana današnjeg ne dobijam. Postavio sam pitanje – koje su to kompanije koje su privatizovale "Novosti", čije su i odakle pare? Do dana današnjeg nema ništa. Zapanjen sam. Predsednik poslaničke grupe ZES-a dva puta postavlja pitanje Vladi vezano za "Luku Beograd". Hajde to što ja postavljam, opozicija, ali zamislite kada oni ne cene ni vladajuću većinu. Oni se, ljudi, nikog ne plaše. Šta ih briga za vladajuću većinu. Sada se postavlja pitanje – koji je to razlog, gospođo Kolundžija, da oni do dana današnjeg iz Vlade vama ne odgovaraju kako je privatizovana "Luka Beograd"? Onda ozbiljno razmišljam da oni možda nisu u sprezi sa onima koji su privatizovali "Luku Beograd" ili oni koji im diriguju, da je ovde suštinski Vlada samo paravan za tajkune ili tajfune, kako ih već zovu, koji suštinski upravljaju ovom državom. Apelujem na vas, dajte da vidimo, kako je moguće da "Luka Beograd" bude privatizovana od strane preduzeća koje je osnovano sa 31.000 evra, da do dana današnjeg ne dobijemo odgovor – koliko je "Luka Beograd" 2005. godine imala na svojim deviznim računima kod Narodne banke? Da li je tačno da je imala 42.300.000 evra? Ovo su neopevani lopovi šta rade. Ovo stvarno prevazilazi sve moguće granice. I ako ste vi mislili da ćete smenom sa mesta Odbora za odbranu i bezbednost prekinuti pokušaj da se neke stvari razreše, prevarili ste se. Svakog utorka, to minimalno vreme koje imamo na raspolaganju, trudićemo se da vam stavimo do znanja da preko ovoga nećemo preći i da ćete jedanput ovo pitanje morati da otvarate, kao što sad otvarate sa PIK-om Zemun i nekim drugim, ali ne da bi zataškali ove prethodne afere, nego ćete morati sa pravim stvarima da izađete na svetlost dana.
Vreme koje vam stoji na raspolaganju je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Jovan Damjanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, želim da upoznam Skupštinu i institucije Republike Srbije da sam bio u poseti Bujanovcu i da sam se sreo sa romskom zajednicom u naselju "Morava 76" i "Miroslav Vojković Sale", gde nema najelementarnije potrebe za život tih građana, a to je - asfaltiranje ulica. Ljudi žive tamo u jako teškom stanju, ekonomskom i socijalnom. Takođe želim da upoznam Skupštinu i određene institucije, da Romi po zakonu zagarantovana socijalne primanja ne primaju redovno, već primaju sa zakašnjenjem čak do dva-tri meseca. Takođe želim da ukažem da interno raseljena lica u naselju Salvatore u Bujanovcu evo već od 91. godine žive pod nekim kampovima, pod neki ciradama, najlonima i ništa još nije od 1991. godine do današnjeg dana urađeno. Smatram da smo mi Romi u ovoj zajednici podjednako uvažena nacija, kao i svi drugi i apelujem na institucije i lokalnu samoupravu Bujanovac - da konačno se reši asfaltiranja tih ulica. Ima puno dece, ima puno građana, kada pada kiša, kada je nevreme, vrlo je težak život. Ovako je, takođe, socijalna beda i sve drugo je u teškom položaju, još kad nemamo asfaltirane ulice, kad imamo blato, kad imamo sve ono što sam video, onda je još teže. Zato apelujem da se reši ovo stanje. Ja ću uskoro posetiti i predsednika lokalne samouprave u Bujanovcu i ministra za Kosovo i tražiti da se ovo reši. Takođe molim Ministarstvo za rad i socijalna pitanja - da reši redovna primanja za socijalno ugroženo stanovništvo.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa, ili neko drugi ko ima pravo na osnovu člana 235, da učestvuje u ovom delu toka sednice javlja se za reč? Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam da je sprečena da sednici prisustvuje narodna poslanica Aleksandra Janković. Obaveštavam da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović pozvala da sednici, pored predstavnika predlagača Milana Marković, ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Slobodana Milosavljevića, ministra trgovine i usluga, Nebojše Bradića, ministra kulture, i Svetozara Čiplića, ministra za ljudska i manjinska prava, sednici prisustvuju i Vladana Jović, pomoćnica ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Gradimir Nenadović, direktor Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo, Darko Radojičić i Ranka Vujović, pomoćnici direktora Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo, Dušica Živković i Nataša Vučković-Lesandrić, pomoćnici ministra kulture, Snežana Pečenčić, načelnica Odeljenja za normativne poslove u oblasti medija i Asja Drača-Muntean, rukovodila Grupe za programe i projekte multilateralne međunarodne saradnje u Ministarstvu kulture. Nastavljamo rad po dnevnom redu. Prelazimo na 15-20. i 61-62. tačku dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O OPŠTEM UPRAVNOM POSTUPKU, SLUŽBENOJ UPOTREBI JEZIKA I PISAMA, OBJAVLjIVANjU ZAKONA I DRUGIH PROPISA I OPŠTIH AKATA I O IZDAVANjU "SLUŽBENOG GLASNIKA RS", OBELEŽAVANjU DANA ŽALOSTI NA TERITORIJI SRBIJE, PREDLOG ODLUKE O UTVRĐIVANjU STARE I RETKE KNjIGE OD IZUZETNOG ZNAČAJA, PREDLOZI ZAKONA O POTVRĐIVANjU KONVENCIJE O OČUVANjU NEMATERIJALNOG KULTURNOG NASLEĐA I OKVIRNE KONVENCIJE SAVETA EVROPE O VREDNOSTI KULTURNOG NASLEĐA ZA DRUŠTVO (zajednički načelni i jedinstveni pretres) Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima akata po tačka 15, 16, 17, 19, 20, 61. i 62. dnevnog reda, a pre otvaranja pretresa podsećam vas da, saglasno članu 94, članu 152. stav 3. i članu 163. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 Plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa Manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Đuro Perić, poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Miletić Mihajlović, poslaničku grupu SPS - JS; narodni poslanik Jovan Palalić poslaničku grupu DSS; narodni poslanik Saša Milenić poslaničku grupu G17 plus; narodna poslanica Gorica Mojović poslaničku grupu Za evropsku Srbiju, a narodni poslanik Aleksandar Martinović poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 142. stav 2, članu 152. stav 3. i članu 163. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o: - Predlogu zakona o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku; - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama; - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o objavljivanju zakona i drugih propisa i opštih akata i o izdavanju "Službenog glasnika Republike Srbije"; - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o obeležavanju Dana žalosti na teritoriji Republike Srbije; - Predlogu odluke o utvrđivanju stare i retke knjige od izuzetnog značaja; - Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o očuvanju nematerijalnog kulturnog nasleđa i - Predlogu zakona o potvrđivanju Okvirne konvencije Saveta Evrope o vrednosti kulturnog nasleđa za društvo. Da li predstavnici predlagača, ministri Milan Marković, Slobodan Milosavljević, Nebojša Bradić i Svetozar Čiplić žele reč? Reč ima ministar kulture Nebojša Bradić.
Praksa je pokazala da ministarstvo nadležno za poslove javnog informisanja nema nikakve mehanizme koji omogućavaju pravovremeno reagovanje na prekršaje koje čine radiodifuzni emiteri nepoštovanjem odredaba Zakona o obeležavanju dana žalosti na teritoriji Republike Srbije. Da bi se uspešno pratilo sprovođenje ovog zakona neophodno je da nadležno ministarstvo organizuje službu koja bi vršila monitoring nad radom emitera i formiranje takve službe stvorilo bi pitanje sredstava, tehničke opremljenosti i svakako bi zahtevalo zahtevne finansijske odredbe. U tom pravcu, imajući u vidu da je u pravnom sistemu Republike Srbije u okviru Zakona o radiodifuziji već predviđeno postojanje organizacije koja vrši javna ovlašćenja, Republička radiodifuzna agencija, u čiju nadležnost spada i monitoring nad radom emitera, smatramo da je necelishodno i ekonomski neopravdano da se u okviru ministarstva nadležnog za poslove informisanja formira i služba koja bi vršila ovu vrstu nadzora. Dupliranje poslova bilo bi veoma skupo i bilo bi opterećenje za budžet. U odnosu na druge tačke koje Ministarstvo kulture zastupa ja ću se samo nakratko osvrnuti na važne stavke u odnosu na kulturno nasleđe. Jedna od prvih jeste obrazloženje koje ću vam dati u nekoliko rečenica, a u vezi sa utvrđivanjem stare i retke knjige za kulturno dobro od izuzetnog značaja. Praksa je da Ministarstvo kulture, u saradnji sa nacionalnom bibliotekom, Bibliotekom Pećke patrijaršije i Bibliotekom manastira Visoki Dečani, utvrđuje spisak knjiga koje će kao kulturno dobro biti pridodate ovom spisku koji već postoji. Od 1979. godine do danas na ovom spisku se nalazi ukupno 1.958 knjiga, što znači da bi se, uz dodatnih 310, koje predlažemo Narodnoj skupštini da uvrsti na ovu listu, u brizi o staroj i retkoj knjizi kao kulturnom dobru našlo ove godine 2.268 retkih i dragocenih knjiga koje čuvaju ove naše institucije. Jedan od dve važne konvencije koje Ministarstvo kulture predlaže jeste Konvencija o nematerijalnoj kulturnoj baštini, koja je doneta u Parizu 2003. godine i mi bismo bili negde oko 120. zemlja koja bi ovu konvenciju prihvatila i usvojila. Zašto je važna Konvencija o nematerijalnoj baštini? Ne samo zbog upisivanja nematerijalne kulturne baštine na listu Uneska, što jeste važan prioritet i aktivnost i Ministarstva kulture koliko i nadležnih institucija, već upravo zbog drugačije brige o nematerijalnoj kulturnoj baštini. Kulturna baština je nešto što, svi znamo, nestaje upravo nebrigom i ljudi. Ljudi koji su nosioci kulturne baštine nestaju, živo ljudsko bogatstvo - living human treasures, koje je veliki kapital i jeste potencijal koji mi moramo da sačuvamo i upravo usvajanjem ove konvencije imaćemo izuzetan potencijal za naredno vreme. Nematerijalna kulturna baština podrazumeva usmenu tradiciju i izraz uključuje naravno i brigu o jeziku kao nosiocu nematerijalne kulturne baštine. Dakle, pored toga važne izvođačke umetnosti, društveni običaji, znanja i običaji koji se tiču prirode i svemira i veštine koje su vezane za tradicionalne zanate. Kao što vidite, brojni su faktori koji upravo preporučuju da ova konvencija bude što pre usvojena u Narodnoj skupštini. Nažalost, ona nije u prethodnom ciklusu donošena, što smatramo da nije bilo dobro, jer su zemlje u okruženju svoje potencijale razvijale, a mi smo, nažalost, došli u poziciju da možda među poslednjima u regionu ovu važnu konvenciju Uneska usvojimo. To bi bila važna poruka ne samo za brigu o nematerijalnoj kulturnoj baštini u narednom periodu, bila bi to važna poruka i za stvaranje jednog novog, drugačijeg zakona o kulturnim dobrima koji podrazumeva jednu brigu koja bi bila složenija i smislenija nego što se to činilo u prethodnim periodima. Jedna od važnih konvencija jeste Konvencija Saveta Evrope o vrednosti kulturnog nasleđa za društvo. Zašto je ta konvencija važna? Ne samo zbog zakona koje ćemo donositi u narednom periodu, ona je važna zato što menja fokus i brigu o tome šta jeste kulturno nasleđe i čemu ono služi. U prethodnom periodu se neprestano govori kako i kojim sredstvima mi štitimo kulturno nasleđe, a ono što je poruka iz ove konvencije i poruka druge prakse, druge strategije u brizi o kulturnom nasleđu, jeste pitanje zašto i za koga treba da čuvamo kulturno nasleđe? To je jedna aktivna politika koja podrazumeva kulturno nasleđe kao faktore ekonomskog razvoja, koliko i društvenog razvoja. U tom smislu, usvajanje ove konvencije bila bi jako važna poruka, mi bismo bili u ovom slučaju jedna od prvih zemalja potpisnica konvencije i na taj način bismo stvorili dobar osnov za potpisivanje novih strateških dokumenata u ovoj oblasti. To znači da ćemo sa ove dve konvencije moći da pristupimo izradi kvalitetnog novog zakona o kulturnim dobrima, što jeste prioritet, jer, kao što znamo, sama priča o tome da su kulturna dobra ugrožena je nedovoljna. Dovoljno bi bilo da svi zajedno razmislimo o tome da kulturna dobra nisu samo spomenici i tragovi prošlosti, oni su deo žive kulture, deo našeg života, potencijal kulturnog turizma, ekonomije, svakog takvog jednog dinamičnog života koji mi živimo i razvoja u društvu. U tom smislu, molim vas da ove dve važne konvencije podržite, utoliko ćemo u narednom periodu nastaviti dinamično da usvajamo i druge važne zakone u oblasti kulture. Hvala.
Reč ima ministar Slobodan Milosavljević.
Poštovano predsedništvo, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da vas informišem o tri predloga zakona, i to: Predlogu zakona o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o objavljivanju zakona i drugih propisa i opštih akata i o izdavanju Službenog glasnika Republike Srbije i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama. Vezano za zakon o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku, osnovni razlozi za donošenje ovog zakona su proistekli iz potrebe usklađivanja Zakona o opštem upravnom postupku sa Ustavom Republike Srbije. Zakon o opštem upravnom postupku, koji je objavljen u Službenom listu SRJ broj 33 od 1997. godine i 31 iz 2001. godine, donet je u vreme postojanja SRJ i nastavio je da se primenjuje saglasno Ustavnoj povelji državne zajednice SCG kao zakon Republike Srbije, što je uslovilo potrebu da se u ovom momentu izvrši uglavnom terminološko usklađivanje Zakona o opštem upravnom postupku sa pravnim sistemom Republike Srbije. Cilj zakona je da se praktično u ovom trenutku izvrši terminološko usklađivanje Zakona o opštem upravnom postupku i da se otklone neusklađenosti ovog zakona sa članom 198. stav 2. Ustava Republike Srbije. Određene promene u zakonu su istovremeno i novine u Predlogu zakona o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku i očekujem da će ova terminološka usklađivanja biti brzo i efikasno usvojena. Vezano za Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o objavljivanju zakona i drugih propisa i opštih akata i o izdavanju Službenog glasnika Republike Srbije, praktično Ustavom Republike Srbije od 2006. godine utvrđeno je da je objavljivanje zakona i svih drugih opštih akata uslov njihovog stupanja na snagu. Zakonom o objavljivanju zakona i drugih propisa i opštih akata i o izdavanju Službenog glasnika Republike Srbije, koji je donet 1991. godine, propisana su pravila objavljivanja propisa za čije donošenje su prema Ustavu iz 1990. godine bili nadležni organi Republike Srbije, koja je u to vreme bila federalna jedinica bivše SFRJ, kasnije SRJ, a potom i državne zajednice SCG. Nakon što je Republika Srbija postala pravni sledbenik SCG, 2006. godine obnovljena je puna državna suverenost Republike Srbije koja je ustavno uobličena Ustavom iz 2006. godine. To je uslovilo da se i one nadležnosti koje su se ranije ostvarivale na nivou federacije, odnosno državne zajednice, kao subjekta međunarodnog prava, sada ostvaruju na nivou Republike Srbije. Tri su bitna polja predloženih novina u ovom zakonu. Prvo, saglasno državno-pravnom položaju Republike Srbije koji, prema članu 97. tačka 1. Ustava, određuje i obezbeđuje njen međunarodni položaj i odnose sa drugim državama i međunarodnim organizacijama, Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o objavljivanju zakona, drugih propisa i opštih akata i o izdavanju "Službenog glasnika Republike Srbije" predviđeno je u članu 1, pored redovnog izdavanja "Službenog glasnika Republike Srbije", i posebno izdanje "Prosvetni glasnik", posebno izdanje pod nazivom "Službeni glasnik Republike Srbije – međunarodni ugovori". U skladu sa nadležnostima Republike Srbije, odredbom člana 2. stav 3. Predloga zakona predviđeno je da se u "Službenom glasniku Republike Srbije – međunarodni ugovori" objavljuju potvrđeni međunarodni ugovori i drugi međunarodni sporazumi za koje je to određeno zakonom ili drugim važećim propisima. Drugo, kao posledica utvrđivanja nadležnosti organa Republike Srbije u oblasti ljudskih i manjinskih prava, koji je ranije bila u nadležnosti državne zajednice, Predlogom zakona predviđeno je da se u "Službenom glasniku Republike Srbije" objavljuju i presude Evropskog suda za ljudska prava koje se odnose na Republiku Srbiju, kao i da se o objavljivanju presuda Evropskog suda za ljudska prava, koje se odnose na Republiku Srbiju, stara ministarstvo nadležno za ljudska i manjinska prava. Treće, u skladu sa odredbom člana 97. tačka 4. Ustava, kojom je utvrđeno da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje odbranu, a što je takođe ranije bilo u nadležnosti državne zajednice, odredbom člana 3. Predloga zakona predviđeno je da se ukazi i drugi akti predsednika Republike, propisi i drugi akti Vlade, odnosno ministra nadležnog za odbranu, koji se odnose na Vojsku Srbije, objavljuju u Službenom vojnom listu, o čijem se izdavanju stara ministarstvo nadležno za odbranu. Saglasno navedenom članu 6. Predloga zakona, propisano je da danom stupanja na snagu ovog zakona prestaje da važi Zakon o objavljivanju saveznih zakona, drugih propisa i opštih akata i Zakon o javnom preduzeću "Službeni list SRJ". Povodom Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama, takođe, nakon donošenja Ustava Republike Srbije došlo je do potrebe usklađivanja i po ovom osnovu. Nakon donošenja Ustava Republike Srbije 1990. godine donet je važeći Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisama 1991. godine. Odredbama člana 8. st. 1. i 2. Ustava Republike Srbije bilo je utvrđeno da je u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpsko-hrvatski jezik, kao i da su na područjima Republike Srbije gde žive narodnosti u službenoj upotrebi istovremeno i njihovi jezici i pisma, na način utvrđen zakonom. Prestanak postojanja SFRJ i u međuvremenu nastale krupne ustavne i političke promene uslovile su da je, za razliku od 1991. godine, danas pravno, sociološki i politički nesporno u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpski jezik, što je sada izričita ustavna odredba iz člana 10. stav 1. Ustava Republike Srbije iz 2006. godine, a da nacionalne manjine ostvaruju individualna i kolektivna prava u oblasti službene upotrebe jezika i pisama saglasno članu 10. stav 2. i članu 79. stav 1. Ustava. SRJ, odnosno Srbija i Crna Gora, čiji je Republika Srbija pravni sledbenik, pristupila je Okvirnoj konvenciji za zaštitu nacionalnih manjina, koju je usvojio Savet Evrope, čiji je član i Republika Srbija. Potvrđivanje ove konvencije uslovilo je preispitivanje važećih zakonskih rešenja sa stanovišta odredaba navedene konvencije. Takođe, u međuvremenu je, 2002. godine, na nivou bivše savezne države donet Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, koji sadrži i odredbe u oblasti službene upotrebe jezika i pisama nacionalnih manjina, kojima se uvažavaju pravila predviđena navedenom konvencijom. Kao rezultat svih navedenih okolnosti, pripremljen je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama, radi njegovog usklađivanja sa Ustavom Republike Srbije i potvrđenim međunarodnim ugovorima u ovoj oblasti. Prva grupa predloženih izmena i dopuna Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama odnosi se na usklađivanje zakonskih rešenja o službenoj upotrebi jezika i pisama sa odredbama člana 10. st. 1. i 2. Ustava Republike Srbije iz 2006. godine, kojima je utvrđeno da je u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpski jezik i ćirilično pismo i da se službena upotreba drugih jezika i pisama uređuje zakonom, na osnovu Ustava. Saglasno tome, odredbom člana 1. Predloga zakona predviđeno je da je u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpski jezik. Pojam "narodnosti", saglasno Ustavu, zamenjuje se pojmom "nacionalne manjine" u čitavom tekstu zakona. Druga grupa predloženih izmena i dopuna odnosi se na član 11. zakona, koji se usklađuje sa odredbom člana 79. stav 1. Ustava Republike Srbije, kojom je utvrđeno da pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo, pored ostalog, na korišćenje svog jezika i pisma, da u sredinama gde čine značajnu populaciju, državni organi, organizacije kojima su poverena javna ovlašćenja, organi autonomnih pokrajina, jedinica lokalne samouprave, vode postupak i na njihovom jeziku, da u sredinama gde čine značajnu populaciju tradicionalni lokalni nazivi, imena ulica, naselja i topografske oznake budu ispisane i na njihovom jeziku. Takođe, ovom izmenom vrši se usklađivanje zakonskih odredaba i sa Okvirnom konvencijom za zaštitu nacionalnih manjina, kojom su predviđena prava pripadnika nacionalnih manjina u navedenim oblastima. Kako su, međutim, ova prava pripadnika nacionalnih manjina već zajemčena Zakonom o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, član 11, to se, saglasno članu 20. stav 2. Ustava Republike Srbije, kojim je utvrđeno da se dostignuti nivoi ljudskih i manjinskih prava ne mogu smanjivati, Predlogom zakona garantuje stečeni nivo prava nacionalnih manjina u ovoj oblasti. Trećom predloženom novinom dopunjuje se zakon uvođenjem odredbe člana 18a, kojom se predviđa da pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo na slobodan izbor i korišćenje ličnog imena i imena svoje dece, kao i na upisivanje ovih ličnih imena u sve javne isprave, službene evidencije i zbirke ličnih podataka, prema jeziku i pravopisu pripadnika nacionalne manjine, kao i da ovo pravo ne isključuje paralelan upis imena i po srpskom pravopisu i pisma. Ovim se vrši usklađivanje sa odredbom člana 79. stav 1. Ustava, kojom je utvrđeno da pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo, pored ostalog, da na svom jeziku koriste svoje ime i prezime, kao i sa odredbama Okvirne konvencije za zaštitu nacionalnih manjina kojom je predviđeno ovo pravo pripadnika nacionalnih manjina. Kako su, pri tom, ova prava već garantovana pripadnicima nacionalnih manjina Zakonom o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, predloženom odredbom garantuje se stečeni nivo ljudskih i manjinskih prava, saglasno članu 20. stav 2. Ustava. Odredbom člana 7. Predloga zakona predviđa se da će u jedinici lokalne samouprave u kojoj je na dan stupanja na snagu ovog zakona jezik nacionalne manjine u službenoj upotrebi taj jezik ostati u službenoj upotrebi, što je takođe u skladu sa članom 20. stav 2. Ustava. Pozivam vas da u danu za glasanje prihvatite ove predloge zakona i da u raspravi o amandmanima, eventualno, pomognete da se i ovaj tekst popravi.
Da li izvestilac Odbora za pravosuđe i upravu, narodni poslanik Boško Ristić, predsednik Odbora, želi reč? (Nije prisutan.) Da li izvestilac Odbora za kulturu i informisanje, narodna poslanica Vesna Marjanović, predsednica Odbora, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Da li želi reč narodna poslanica Vjerica Radeta, koja je izdvojila mišljenje na sednici Odbora za pravosuđe i upravu povodom razmatranja predloga zakona po tačkama 15, 16. i 17. dnevnog reda? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, izdvojila sam mišljenje na odboru pre svega zbog činjenice da smo i na odboru i danas u ovoj plenarnoj raspravi raspravljamo o sedam predloga zakona u okviru jedne tačke dnevnog reda i to, naravno, ne o bilo kakvim zakonima, nego o zakonima koji su zaista od izuzetnog značaja i za funkcionisanje države pre svega, a i za sve građane Srbije. Onda danas ovde imamo predstavnike Vlade koji nisu ljudi iz oblasti o kojima se danas raspravlja i onda nam ministri čitaju ono što smo mi već dobili uz predloge zakona u obrazloženju. Mislimo da to nije dobro, a osim toga, ovakav odnos Vlade Republike Srbije prema Narodnoj skupštini je apsolutno neprihvatljiv i vređa dostojanstvo Narodne skupštine. Naravno, ne smetaju nama ministri koji ovde sede, i treba da sede i ministri o čijim predlozima se raspravlja i oni o čijim predlozima se ne raspravlja, jer ministri jesu tu da bi imali ovu vrstu komunikacije sa narodnim poslanicima. Ali je zaista uvredljivo mislim ne samo za Narodnu skupštinu nego i za ministri koji ovde moraju samo da pročitaju nešto što su njihove kolege napisale. Vi ste, gospodine Milosavljeviću, predstavili izmene Zakona o opštem upravnom postupku samo kao terminološke izmene i vi ste to tu pročitali to tako jeste u jednom delu, i tačno je da treba da se uskladi terminološki tekst ovog zakona sa faktičkim stanjem i ja bih samo pitala zašto se to ranije nije uradilo. Mnogo je vremena prošlo otkako nemamo nažalost, zahvaljujući vama iz DOS-a, ni Saveznu Republiku Jugoslaviju, ni zajednicu Srbije i Crne Gore, a u ovom zakonu terminološki postoje i jedan i drugi termin. Tu naravno ne možemo imati ništa protiv toga da se to terminološki uredi. Niste komentarisali, i verujem da vi to i ne možete da komentarišete, bez uvrede, naravno, recimo, izmene člana 214. predloga ovog zakona.Mi smo ne samo na ovaj član, nego i na neke druge članove svih ovih zakona podneli amandmane, ali verujemo da kada budemo govorili o amandmanima da će tu biti predstavnici ministarstva koji mogu i da prihvate amandman zato što mogu da razumeju šta smo u amandmanu hteli da kažemo. Ovaj član 214, koji je zaista karakterističan, govori o mogućnosti podnošenja žalbe na prvostepena rešenja ministarstva i vi ste predložili da se protiv prvostepenog rešenja ministarstva ili posebne organizacije odnosno drugog državnog organa može izjaviti žalba samo kada je to zakonom predviđeno. A to nije dobro. To nije dobro, trebalo je da kažete onako kako smo mi u amandmanu predvideli da se prvo protiv prvostepenog rešenja ministarstva ili posebne organizacije odnosno drugog državnog organa može izjaviti žalba, osim ukoliko je posebnim zakonom drugačije propisano. Ovo izgleda slično, ali je suštinski vrlo, vrlo različito i ponavljam mi ćemo kada budemo govorili o pojedinostima pokušati da ubedimo resornog ministra ako bude tu da treba da prihvati ovaj amandman. Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma, evo vidite za pet minuta ne može da se pomene ni jedan zakon a kamoli sedam predloga koje imamo, mi smo predložili da se tamo gde je predviđeno u članu 1. u zakonu o službenoj upotrebi jezika i pisma da je u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpski jezik, mi smo predložili da stoje ekavskog i ijekavskog narečja. Vi ste u Vladi procenili da to nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije, volela bih sad opet da je tu neko od ministara ko može da nam odgovori na pitanje – gde se to u našem amandmanu krši Ustav, ili šta to nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije? Ustav Republike Srbije jeste akt sa kojim moraju da se usklade svi propisi, ali Ustav Republike Srbije ne može da razrađuje, on daje okvir u kome moraju da se kreću i da budu svi zakoni i svi drugi akti koji se usvajaju i u parlamentu i u jedinicama lokalnih samouprava itd. Dakle, nisu vam dobri ovi predlozi, a pogotovo kada je u pitanju službena upotreba jezika i pisma, niste obratili pažnju na činjenicu da u Srbiji sve više nestaje i srpski jezik i ćirilično pismo. To bi trebalo da bude, gospodine Bradiću, tema o kojoj vaše ministarstvo treba da vodi više računa.
Da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, počevši od najmanje ka najvećoj? U elektronskom sistemu prijavljen je narodni poslanik Jovan Palalić, izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodo ministri, zaista na vrlo čudan način je i započeta današnja rasprava. Pre toga niz pitanja treba uputi onima koji su sazvali ovakvu sednicu i uopšte predložili spajanje ovih tačaka dnevnog reda. Evo posledica takvog jednog, potpuno bez ikakvog reda i bez ikakvog osnova, spajanja tačaka koje ne mogu da se spoje, niti može da se zajedno o njima vodi jedna ozbiljna rasprava. Naravno, još jedan problem koji samo pokazuje u kojoj se konfuziji nalazi sama Vlada Republike Srbije. Mi smo u obaveštenju Vlade od 12. aprila dobili informaciju ko će danas da zastupa ove predložene zakone, pa između ostalog predviđeno je i Predlog zakona o potvrđivanju protokola broj 14 BIS uz Evropsku konvenciju o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda. Ovaj akt je od juče, danas je zaprimljen u Narodnoj skupštini, a ta Vlada koja nam to upućuje je 30. marta povukla ovaj predlog zakona. Zaista je neverovatno na koji način se Vlada Republike Srbije odnosi prema narodnim poslanicima, da nam na dan kada raspravljamo o ovakvo važnim zakonima daje informaciju da ćemo raspravljati o nečemu što je ona povukla iz skupštinske procedure. No, zaista, uz svo uvažavanje gospodina Milosavljevića, ne verujem da je on kompetentan da danas ozbiljno raspravljamo o zakonima koji su u domenu Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Vrlo su važni zakoni i bilo bi dobro ako bismo dobili informaciju gde se nalazi gospodin Milan Marković, ministar, jer bi bilo važno da kroz diskusiju dobijemo i odgovore na neka pitanja koja setiču ovih zakona. Generalni problem kada je u pitanju uopšte ustavnost i zakonitost i sprovođenje Ustava Republike Srbije i sprovođenje zakona upravo se vidi kod izmena i dopuna Zakona o opštem upravnom postupku. I sama Vlada Republike Srbije u svom obrazloženju ukazuje na to u kojoj meri je bila izostavljena aktivnost kada je u pitanju usaglašavanje svih propisa sa Ustavom Republike Srbije. Mi danas raspravljamo o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o opštem upravnom postupku, a u obrazloženju Vlade se navodi da je to radi usaglašavanja sa Ustavom Republike Srbije. Ta ista Vlada u razlozima za donošenje zakona govorio članu 15. Ustavnog zakona, gde se kaže da je utvrđeno da je opšti rok za usklađivanje svih ostalih zakona sa Ustavom 31. decembar 2008. godine. Gospodo, ovaj zakon je morao da bude usklađen sa Ustavom do 31. decembra 2008. godine. Sada umesto da Vlada RS Narodnoj skupštini dostavlja zakone koji će biti usklađeni sa Ustavom RS, u političkoj javnosti mi slušamo priču da taj ustav treba menjati, taj isti ustav koji još nije zaokružio kompletan pravni sistem Republike Srbije. Sada kada pogledate sve ove zakone koji su na dnevnom redu, pogotovo ova prva tri zakona, onda se tu u stvari vidi suštinski problem primene Ustava i primene zakona u RS. Kada pogledate Zakon o objavljivanju zakona, drugih propisa i opštih akata i izdavanju "Službenog glasnika" vidi se u stvari kolika konfuzija u ukupnom pravnom sistemu RS vlada. Ovaj zakon je dodatno opasan jer daje mogućnost Vladi RS da vodi politiku i zaključuje međunarodne ugovore koji će biti mimo znanja Narodne skupštine. Mi smo nekoliko puta o tome govorili, čak i kada je bila rasprava o Predlogu zakona o tajnosti podataka, a sada na direktan način Vlada RS ima mogućnost da zaključi međunarodne sporazume i ugovore, a da oni ne budu ne samo ratifikovani u Narodnoj skupštini, nego nikada ni objavljeni, dok se navodno ne donese zakon koji bi trebalo da reguliše da li će se neki akti objavljivati ili ne. To je direktno suprotno Ustavu. Svi akti, svi opšti akti Republike Srbije po Ustavu Republike Srbije moraju da budu objavljeni. Vlada Republike Srbije ovde direktno krši Ustav. Ako pogledamo neke primere u politici i ponašanju Vlade Republike Srbije, onda možemo da nađemo i obrazloženje zašto se ovako radi. Politička i ukupna javnost Republike Srbije je preko medija saznala da je zaključen Sporazum između Euleksa i policije Srbije. Taj sporazum kojim se reguliše pitanje, u tom sporazumu, kako je izašlo i iscurelo u javnost, imali smo prilike, a nije objavljen, govori se o državnoj granici između Kosova i Srbije. Taj sporazum nikad nije objavljen u "Službenom glasniku". Niko ne zna gde se on nalazi. Da li Vlada Republike Srbije ovakvim jednim aktom legalizuje taj jedan čin i daje mogućnost da se kroz tzv. tajnu diplomatiju zaključuju međunarodni sporazumi koji nikad neće biti objavljeni, sporazumi koji će biti u fiokama, kao što je za vreme kralja Milana tzv. tajna konvencija bila u fioci, gde je narušen državni suverenitet Republike Srbije? Ako se gledaju pravne posledice tog akta potpisivanja sa Euleksom, i te tajne konvencije, one su potpuno iste. Narušavaju teritorijalni integritet Republike Srbije. Koliko će takvih akata biti u fiokama Vlade Republike Srbije za koje građani neće znati, koji nikada neće biti objavljeni? Ovim što radite u izmenama i dopunama ovog zakona, vi takvu mogućnost stvarate. Ne može se zakonom isključiti mogućnost da se neki akti ne objavljuju. To je u kontekstu ovog razgovora koji vodimo – u kojoj meri se poštuju zakoni i Ustav Republike Srbije? Naravno, još flagrantniji primer je izuzetno važan Zakon o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma. Gospodo, u ovoj Narodnoj skupštini je prošle godine usvojen Statut AP Vojvodine. U tom statutu definisano je pitanje službene upotrebe, potpuno suprotno i Ustavu, jer to može samo Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma na prostoru AP Vojvodine. Tu je prvi put inaugurisano da je drugo pismo srpskog jezika latinica, a sada donosite ovaj zakon potpuno naopako, da ga usaglasite sa Statutom AP Vojvodine, ne da zakon koji će važiti na celoj teritoriji Republike Srbije bude taj koji će definisati ovo važno pitanje, nego korak i dinamiku toga kako će izgledati zakonodavstvo u Srbiji dao je Statut AP Vojvodine. Naravno, i mnogo ranije kod donošenja omnibusa, tzv. omnibus zakona kada je pokrajinskom odlukom uređeno ovo pitanje, pogotovo pitanje kojeg se tiče i dotiče ovaj zakon, vrlo važno, a to je utvrđivanje tradicionalnih naziva naseljenih mesta, ulazimo u jedan ozbiljan problem, jedan ozbiljan prostor da se nacionalnim savetima nacionalnih manjina daje mogućnost da sami donose odluke i menjaju geografske nazive pojedinih naseljenih mesta. To može stvoriti ozbiljne političke implikacije i tenzije u društvu. To može da dovede do paradoksalne situacije, kako je definisano zakonom, da se odlukom nacionalnih saveta nacionalnih manjina menjaju nazivi mesta u kojima nema nijednog pripadnika nacionalne manjine, ako pažljivo pročitate zakon, jer se on primenjuje na teritoriji opštine gde je u službenoj upotrebi jezik i pismo te nacionalne manjina, na teritoriji cele opštine, gde ima mnogo naseljenih mesta. To je problem koji otvarate ovim zakonom, samo zato što je to možda ranije definisano pokrajinskom odlukom, pa je to onda dodatno regulisao i Statut AP Vojvodine i sada će to zakon da dodatno pojača, a to mimo ikakve kontrole nadležnih centralnih organa u Republici Srbiji, kao što je Vlada. Predložili smo da to radi Vladi. Ako se samo nacionalnim savetima to prepusti, pitanje je šta su to tradicionalni nazivi, pitanje je čime će se oni rukovoditi i kakve će posledice izazvati u tim sredinama takve odluke i u krajnjoj liniji tiče se same primene toga. To su teme koje su vrlo ozbiljne i koje otvaraju velike probleme u društvu. Naravno, suštinsko i važno pitanje je – kako je moglo i kakav je stav Vlade Republike Srbije, to bi voleli da čujemo, da postoji srpski jezik latiničnog pisma? To smo govorili ovde kada je bila rasprava o Statutu AP Vojvodine i govorili smo o mogućim posledicama, da je to direktno kršenje člana 10. Ustava Republike Srbije. Sada Vlada Republike Srbije, tada je ćutala, a sada takav jedan stav ovde aminuje. To su teme o kojima treba ovde ozbiljno da se razgovara, jer direktno zadiru u pitanje ustavnosti, poštovanja Ustava i primene zakona. O primeni zakona teško je sada raspravljati i govoriti. Voleo bih da je tu gospodin Milan Marković, jer ovih dana imamo jednu ozbiljnu raspravu i ozbiljnu političku tenziju javnosti oko primene Zakona o Agenciji za borbu protiv korupcije, o primeni onih odredaba koje se odnose na sukob interesa, na pojedince koji se nalaze u trenutku počinjanja primene zakona na više funkcija. U nekoliko desetina opština u Srbiji, striktnom primenom zakona, pošto po slovu zakona od 1. aprila nemamo predsednike opština i gradonačelnike, ti ljudi tamo sede, potpisuju naloge, donose pojedinačne akte, a u stvari to po zakonu ne mogu. Postavlja se pitanje funkcionisanja lokalnih samouprava. Da li je neko tim ljudima rekao da oni nisu više gradonačelnici, predsednici opština? Oni pišu, traže da se na neki način ovaj zakon dezavuiše, traže saglasnost da mogu i dalje da obavljaju te funkcije, iako nemaju nikakvo pravo posle 31. marta da traže ikakav zahtev, a predstavnici Agencije su rekli – vi od 1. aprila ne možete da potpišete nijedan akt u lokalnim samoupravama jer niste više na tim pozicijama. Veliki broj opština je ostao bez prvih ljudi. Ministarstvo se ne oglašava. Voleli bismo da čujemo ministra Markovića, da li on smatra da su ti ljudi i dalje predsednici opština i gradonačelnici? U krajnjoj liniji, ko će da sprovede te odluke koje je sada njima uputila Agencija za borbu protiv korupcije? Problem primene zakona, problem primene Ustava, u nizu segmenata funkcionisanja Vlade Republike Srbije i uopšte skupštinske većine se pojavljuje, a u tom trenutku kada nisu usaglašeni akti sa Ustavom, kada se zakoni koji su doneti ne sprovode ili se pokušavaju dezavuisati, imamo otvorenu debatu o tome da Ustav treba menjati. Ustav ne valja, Ustav je prevaziđen za tri godine. Otvara se tema regionalizacije Srbije ovde u Narodnoj skupštini, ali ono što su obaveze po Ustavu, one se nisu realizovale. Kao država, šaljemo jednu poruku jedne neozbiljne države. Doneli smo Ustav pre tri godine. Predstavnici vlasti kažu – nemojte propise usaglašavati s njim, evo, ovaj propis posle tri i po godine, ne bi ga oni usaglasili da postoji još jedna politička činjenica, da nema državne zajednice Srbije i Crne Gore, pa da se ne pojavljuje u ovom važnom zakonu ime Crne Gore, inače ne bi nikad bio usaglašen. Dodatno je pitanje, to je ipak pitanje za ministra Markovića, gospodin Milosavljević sigurno ne može da da taj odgovor, zašto nemamo novi zakon o opštem upravnom postupku? Imali smo ovde pre nekoliko meseci raspravu o Zakonu o opštim upravnim sporovima, koji bi trebalo da bude zakon koji sledi iz Zakona o opštem upravnom postupku, a ne, imamo novi Zakon o upravnim sporovima, bitan je, ali je po značaju manje bitan, a ovde imamo usaglašavanje sa Ustavom Zakona o opštem upravnom postupku. To su problemi koji, zaista kada se posmatraju u celini, govore da kada je u pitanju funkcionisanje pravnog sistema, funkcionisanje zakonitosti na teritoriji Republike Srbije, postoje ozbiljni problemi. Mi imamo samo parole da ćemo hiljade zakona usaglasiti sa zakonima EU, a te zakone koje smo doneli u suštini ne sprovodimo. Molim predstavnike Vlade Republike Srbije da o ovim stvarima koje se tiču funkcionisanja zakonitosti na teritoriji Republike Srbije, primene zakona, ozbiljno razmotre kakva se to politika sada vodi, da nam prosto ne dolaze sa ovakvim predlozima pred Narodnom skupštinom, predlogom koji se posle tri i po godine usaglašava sa Ustavom, predlogom koji se usaglašava sa Statutom Vojvodine i predlogom koji ima cilj da se akti tajne diplomatije Vlade Republike Srbije nikada nigde ne objave. Zaista deluje neozbiljno i zaista kao država ostavljamo i odajemo utisak nekoga ko, u krajnjoj liniji, ono što je doneo, pogotovo Ustav Republike Srbije, koji je izglasan na referendumu, ne poštuje. Podneli smo određeni broj amandmana i očekujemo u raspravi u pojedinostima da, kada dođe ministar Milan Marković, ozbiljno razmotrimo argumente koji bi, ubeđeni smo, išli u prilog prihvatanja naših amandmana, a moje kolege će u okviru vremena koje ima poslanička grupa DSS govoriti i o drugom setu zakona koji su danas na dnevnom redu. Kao što sam još jednom rekao, uz svo uvažavanje gospodina Milosavljevića, mislim da je pravi sabesednik za ovakvu ozbiljnu raspravu ovde trebalo da bude gospodin Milan Marković. Mi nikako ne možemo da podržimo ovakve predloge zakona. Hvala.
Iskorišćeno vreme vremena na raspolaganju ovlašćenog predsednika poslaničke grupe je 16 minuta i 40 sekundi. Po redosledu, narodni poslanik Velimir Ilić. Da li želite reč? (Ne) U tom slučaju, reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović.
Poštovana predsedavajuća, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj set zakona koji imamo pred sobom svakako ima značajnu dimenziju i potrebu usaglašavanja i sa Ustavom Republike Srbije i sa međunarodnim dokumentima, određenim konvencijama, ugovorima itd. Iz tih razloga poslanički klub SPS-JS će u celini podržati ove zakone, sa mogućnošću određenih korekcija, kada se budemo bavili ovim zakonima u pojedinostima. Samo nekoliko reči o nekim od ovih zakona. Recimo, Zakon o izmenama i dopunama Zakona o opštem upravnom postupku koji je donet 1997. godine, pa onda dopunjen 2001. godine, njegova primena je nastavljena i za vreme funkcionisanja državne zajednice Srbija i Crna Gora. S obzirom da je ta državna zajednica prestala da postoji, a Srbija je pravni sledbenik, sigurno da je to potrebno usaglasiti sa novim Ustavom Republike Srbije, koji je donet 2006. godine i čitav niz termina i izraza koji su proizašli i iz uređenja savezne države i državne zajednice, potrebno je sada upodobiti sa onim što govori Ustav Republike Srbije, počev od termina državljanstva, naziva države, vojske, budžeta itd. Kada je reč o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o objavljivanju zakona, propisa i opštih akata i izdavanju "Službenog glasnika Republike Srbije" takođe stoji potreba usaglašavanja ovog zakona, s obzirom da je država Srbija sada subjekt koji predstavlja svoje državljane i subjekt koji figurira kao posebna država u međudržavnim odnosima. Ovde je reč o izdavanju "Službenog glasnika" koji ima tzv. redovno izdanje. Ranije je bilo jedno posebno izdanje, a sada se pojavljuju dva izdanja. Novo izdanje, posebno izdanje, pored "Prosvetnog glasnika" je "Službeni glasnik Republike Srbije - Međunarodni ugovori, jer svakako država Srbija u trenutku kada usaglašava čitav niz zakona sa standardima EU i šire međunarodne zajednice, takođe, kada je u procesu potvrđivanja mnogobrojnih ugovora i konvencija, stoji potreba objavljivanja takvih zakona i takvih odluka o potvrđivanju ovih ugovora i konvencija. Naravno, reč je i objavljivanju međunarodnih presuda koje se odnose na ljudska prava, takođe i odluka koje se tiču Vojske Srbije i u jednom posebnom glasilu, a to je Službeno vojno glasilo itd. Nekoliko reči o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o obeležavanju Dana žalosti na teritoriji Republike Srbije. Republika Srbija bi svakako trebalo da naročitu pažnju posveti ovim pitanjima, jer svako nepoštovanje ovog zakona u pogledu onoga kako bi trebalo da bude opšte ponašanje zvaničnih institucija, ljudi itd. u danima žalosti daje jednu opštu projekciju i sliku ozbiljnosti države i šalje jednu poruku i široj zajednici kakvi smo mi to i ljudi i država, kakve to imamo institucije i, naravno, svako nepoštovanje takvih trenutaka može da vređa i opšta osećanja i pojedinačna osećanja ljudi, i to je od velikog značaja. Poslanički klub SPS podržava prenošenje ingerencija, u smislu davanja ovlašćenja RRA da ona može da prati program, emitovanje programa, poštovanje zakona u danima žalosti, što ona svakako i čini u smislu praćenja programa i u drugim danima. Naravno, Ministarstvo kulture i dalje treba da ostane vlasno i odgovorno za praćenje poštovanja ovog zakona u onim institucijama i ustanovama koje se bave kulturom, a ministarstvo koje je nadležno za poslove informisanja treba da se bavi onim što je praćenje poštovanja ovog zakona u glasilima štampanim, izdavačkim, novinskim kućama i u štampanim medijima, takođe i u elektronskim medijima, ali prenošenjem ovlašćenja na RRA. Svakako je za pohvalu i činjenica, i to naš klub SPS-JS naglašava da je pronađeno rešenje da već postojeća agencija se bavi ovim pitanjima, čime je izbegnuta produkcija novih nekih tela ili agencija, što bi uslovilo i troškove oko opremanja i angažovanja ljudi i njihovog plaćanja. Ovo je sasvim jedno racionalno rešenje i vredno je svake pohvale. Rekao bih zapravo nešto više o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma. Ovde je reč o usklađivanju zakona koji se bavi ovim pitanjem sa Ustavom Republike Srbije, kao i sa međunarodnim ugovorima, pre svega sa Okvirnom konvencijom za zaštitu prava nacionalnih manjina. Ustavni osnov za usklađivanje ovog zakona je član 10. Ustava Republike Srbije, koji govori da je u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpski jezik i ćirilično pismo, a službeni jezik može da bude i jezik nacionalne manjine, u skladu sa zakonom. Čitav niz sada ovih odredbi je zapravo takvog karaktera da je on poravnat ili usaglašen sa praksom i sa pravilima ili standardima koji već postoje u drugim državama, naročito u EU, što dovodi u jednu apsolutnu ravnopravnost građane koji pripadaju većinskom narodu i građane koji pripadaju korpusu nacionalnih manjina, u smislu da, kada je reč o nacionalnim manjinama, pored službenog srpskog jezika, u jednoj ravnopravnoj poziciji se nalaze i jezici nacionalnih manjina. Kroz i to da se mogu upotrebljavati i nazivi gradova, mesta, sela, topografskih oznaka itd. na jeziku nacionalne manjine, koji je možda drugačijeg tipa u odnosu na ono što je opšti naziv koji je ustanovljen na nivou države, tj. na srpskom jeziku, a da ti specifični nazivi koji su u upotrebi na lokalnim nivoima od strane nacionalnih manjina mogu da se upotrebe u skladu sa pravopisom jezika nacionalne manjine. Takođe je značajno da se daje mogućnost pripadnicima nacionalnih manjina da koriste svoja imena ili daju imena svojoj deci po onome što su pravopisi i načini izgovaranja u jeziku te nacionalne manjine. U tom smislu je to usaglašeno i sa svim međunarodnim konvencijama. Daje se mogućnost upotrebe jezika u službenoj upotrebi prilikom vođenja upravnog postupka, sudskog postupka i u svim drugim slučajevima, upotreba i pravo na korišćenje imena na način kako je to predviđeno jezikom nacionalne manjine kada je reč o ličnim dokumentima ili vođenje evidencije itd. Problem koji se možda uočava, on nije široko zastupljen kao problem, ali možda bi se trebalo pozabaviti onim što jeste definicija ili prosto rečeno odgovoriti na pitanje šta je to jezik nacionalne manjine. Jezik nacionalne manjine nije problem u smislu definisanja i davanja odgovora na to pitanje u većini slučajeva kada je reč o nacionalnim manjinama, ali može da se pojavi u određenom trenutku kada se definišu i kada se na sceni života i prakse u Srbiji pojavljuju određene nacionalne manjine koje ranije nisu postojale. Dakle, poznato nam je da, bez namere da se mešamo u način uređenja jezika i pisma kada je reč o stranim državama, i uz dužno poštovanje njihovih odluka, mi, na primer, imamo u Crnoj Gori da je definisan maternji jezik koji se kao takav uči u školama. To je jedan širok pojam. To je jedna univerzalna kategorija koja ne daje neko uže određenje koji je to maternji jezik. Verovatno iz političkih razloga se došlo do jednog takvog rešenja koje se sada projektuje na pravo korišćenja ili učenja maternjeg jezika, kako za većinski deo stanovništva u Crnoj Gori, tako i za one koji ne prihvataju taj jezik, kada je reč, recimo, o srpskom korpusu u Crnoj Gori ili reč o drugim nacionalnim manjinama. Isto tako može da se određenog trenutka pojavi takva jedna definicija ili takvo jedno definisanje jezika određene nacionalne manjine koje ništa ne govori, a zapravo iza jednog takvog opšteg i univerzalnog pojma može da dođe do korišćenja jezika koji nije svojstven možda određenoj nacionalnoj manjini. Naravno, ne želeći sada da ulazim u neka razmatranja konkretnih jezika nacionalnih manjina, jer svako opredeljenje svih nacionalnih manjina koje danas imamo u Srbiji apsolutno poštujemo i ne osporavamo njihovo pravo, ali mi imamo i problem nacionalne manjine ili jednog posebnog etnosa, a to su Vlasi. Zapravo, u tom korpusu, u tom posebnom etnosu, imamo pretenziju određenih centara možda moći, određenih organa ili pojedinaca koji su možda i u poziciji da o tome odlučuju, a koristeći da to možda nije u potpunosti definisano ni u Ustavu, a naročito u nekim drugim zakonima koji se bave ovim pitanjem, proglašavaju da je maternji jezik Vlaha rumunski jezik. Naravno, oni ga krste kao maternji rumunski jezik i on se, kao takav, sada pojavljuje i kandiduje čak i za službenu upotrebu u državnim organima ili se kandiduje kao izborni predmet, pa se kaže da maternji rumunski književni jezik, sa elementima nacionalne kulture i nacionalne istorije, jeste predmet koji treba da se uči u sredinama gde idu u školu vlaška deca. Dobio sam juče-prekjuče jednu pozivnicu od strane Nacionalnog saveta Vlaha o prisustvovanju na jednom prazniku u prirodi, toje neki tradicionalni praznik koji se na vlaškom jeziku zove matkalau, a to je danas, i to je ispisano rumunskim književnim jezikom. Dakle, dozvolićete, ako potičem iz tog vlaškog etnosa, trebalo bi da razumem to što je ovde napisano, ako je to moj maternji jezik. Moram da vam priznam da ništa ne razumem i sada ti koji razumeju ili imaju takve pretenzije neka me proglase nepismenim za svoj maternji jezik, ali je onda čudo da ja to ne razumem ni kada se izgovori. Prema tome, tu su problemi koji proizilaze iz onoga što možda zakonodavna materija nije do kraja definisala i svakako sa velikom pažnjom bi se u ovom delu trebalo ophoditi, mnogi organi, mnoge institucije i predstavnici tog etnosa, kako bi se pronašlo odgovarajuće rešenje, jer službena upotreba rumunskog jezika za potrebe Vlaha bojim se da bi u određenim situacijama mogla da bude samo jedna karikatura, koja treba da odigra ili predstavlja iskorišćavanje prava tih ljudi ili tih etnosa. Jer ako bi, recimo, Vlah koji ne zna srpski jezik, a danas je to zaista retko, retko, retko, tri puta da kažem, ali hipotetički uzmimo jedan takav slučaj da postoji, teorijski to razmatramo, ako dođe u državni organ, njemu treba da se obezbedi prevodilac, a prevodilac treba da prevede ono što kaže službeno lice na rumunski književni jezik. Stranka to neće razumeti, pa onda bi trebalo sa tog jezika ponovo da se prevede nazad ili na vlaški jezik. Samo da kažem kada je reč o vlaškom jeziku, to je svakako jezik koji je nekada, odnosno ranije bio mnogo bliži rumunskom jeziku nego što je to danas, ali svakako da se jezik menja i to je opštepoznata činjenica i da se on inovira uvođenjem određenih izraza, osavremenjivanjem život donosi evoluciju i nadgradnju jezika, a onda to što je nekada bilo slično, a možda davno jako slično, to divergira u određenim pravcima i sada su to različite grane ili različite pozicije u ovom vremenskom trenutku tih jezika. (Predsedavajuća: Dvadeset minuta.) Da li je moguće da se to sada spoji nekom prečicom? Završavam time da ćemo možda određene stvari koje se tiču ovoga na Odboru rešavati, ali ovo je svakako krupno pitanje koje ne možemo kroz ovaj zakon da rešimo. Jednostavno, ovo je jedno upozorenje i molba da se ovim pitanjem moramo pozabaviti.
Reč ima narodni poslanik Saša Milenić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, poštovana gospodo ministri i službenici u Vladi RS, evo za nama je ostalo i prošlo ''vreme plača i setovanja, vreme glada i uvi vikanja, jednim slovom: vreme velikoga posta, kad pasulj carstvuje i njegova sestra sočivica, grah i kupus zemljom upravljaju''. Mislim da sam dobro citirao početak znamenitog pisma ljubeznom Haralampiju, kojim otpočinjem ovu uvodnu skupštinsku raspravu u ime poslaničke grupe G 17 plus, ne tek zbog puke kalendarske koincidencije ovog programskog teksta Dimitrija Obradovića, u monaštvu narečenoga Dositeja, sa trenutkom kada i mi raspravljamo osenjeni svečanim znakom velikog praznika za nama. Govorim u ime poslaničke grupe pre svega o setu zakona sa područja kulture, tačnije o zakonu o potvrđivanju Okvirne konvencije Saveta Evrope o vrednosti kulturnog nasleđa za društvo, kao i o zakonu o potvrđivanju Konvencije o očuvanju nematerijalnog kulturnog nasleđa, Konvenciji Uneska, kao i o odluci o utvrđivanju stare i retke knjige, pre svega. Otuda ovo pozivanje na Dositeja Obradovića u kontekstu uvodne rasprave želi da poruči nešto šire nego što su sama predmetna akta opšteg pravnog određenja. Ovo želi da izrazi jednu političku potrebu za novim prosvetiteljstvom. Pozivanje na Dositeja Obradovića, srpskog Lesinga, zapravo hoće da izrazi jednu političku ambiciju koja se da aktuelizovati, čak i u našem savremenom trenutku, a o kojoj će moja stranka "Zajedno za Šumadiju", koja je to već najavila, i u okviru konteksta formiranja unije stranaka posvećenih temi regionalizacije i modernizacije Srbije, upravo njegovo delo i njegov kulturni lik želeti posebno da zaštiti i aktuelizuje u savremenim tokovima u društvu. Zašto kažem savremenim, zahtev za jednom kulturnom figurom koju poredimo sa figurama iz 18. veka. Lesing, pomenuti nemački pisac prosvećenosti, onaj koji kaže – ako moram da biram između jedne ruke u kojoj je gotova i cela istina i druge u kojoj je samo traganje za istinom, moram izabrati ovo drugo, jer je prvo Bogu dostupno, a čoveku tek traganje za istinom. Zato što je ovo načelo prosvećenosti u osnovi sadržano u ambiciji da je politički i intelektualni angažman samoizgrađivanja pojedinca uslov njegove sreće i neodvojivo od traganja za srećom u njegovom ličnom životu, ali i u životu društva. Kakve to veze ima sa ovim predmetnim zakonom? Ja ću o onom širem vrednosnom i značenjskom okviru koji oni izražavaju. Redom navođenja, Konvencija Saveta Evrope, pa potom Konvencija Uneskoa o nematerijalnoj baštini i na kraju odluka o staroj i retkoj knjizi imaju taj logički red od opšteg ka pojedinačnom, kao da izražavaju tu strukturu opšteg, posebnog, pojedinačnog na istu temu, na temu kulturnog nasleđa. Politika kulturnog nasleđa kod nas je aktuelizovana u političkom životu uopšte, naročito kao segment jedne šire politike identiteta. Identitet je jedna tako univerzalna kategorija koja nema, kao što nam se u uobičajenoj upotrebi čini, ni prvenstveno etničko, pa čak ni psihološko poreklo. Ono izražava jednu logičku nužnost koja važi za sve stvari u univerzumu, jer sve mora biti upravo to što jeste, osim za čoveka. Čovek je jedino mesto univerzuma koji, pored toga što jeste, mora biti i ono što treba da bude. Taj zahtev trebanja, u osnovi neidentičan, sastavni je deo ljudske kulture, ukoliko treba da je ljudska i u vezi sa temom traganja za istinom i srećom. Međutim, jedan prezir prema kulturi slobode, kulturi neidentičnog, kulturi različitog i drugačijeg, nažalost, kod nas je sugerisan pod politikom identiteta na temu zaštite nasleđa. To je, u stvari, krajnje interesantno, kako tek ovaj set zakona pokazuje u normativnoj, skupštinskoj i političkoj praksi – kako upravo tadrugačijost, u odnosu na tradirani postav, mnogo više vodi brige i računa o naizgled privilegovanim temama politike identiteta. Da budem malo jasniji. Kaže, recimo, jedna grana savremenog otvaranja ovog pitanja, koju predstavljaju Delez i Gatari, odnosno kultura posvećenosti neidentičnom, drugačijem, koju oni vide u samoj spisateljskoj praksi. Oni kažu – pisac, to je ono drugo. Kulturu i politiku, integraciju i povezivanja, kod nas najčešće optužuju upravo sa stanovišta, kao da će se inficirati, uneti različitost u sveto i nesporno jezgro samoidentičnosti, kao da je to kultura relativizacije, raslabljivanja, ugrožavanja nacionalnog korena identiteta, razloga samopoštovanja i dostojanstva. A upravo najveća razaranja – vojna, ekonomska, psihološka – kulturne baštine i nasleđa na ovom prostoru, koincidirala su sa najglasnijim zagovaranjem politike identiteta i otvaranja rovova, po osnovama različitosti i kulturnih neidentičnosti. Zapravo, pokazuje se upravo suprotno, kako je neidentičnost isto toliko koliko i identitet suštinska priroda čoveka, jer to što se u ovoj apstraktnoj terminologiji koju koristim naziva "neidentičnošću", to je ono što se uobičajenije naziva – slobodom, duhom ili, političkim jezikom, građanskim društvom. Upravo kultura integracija, politika integracija, osetljiva, otvorenog senzibiliteta za različito, drugačije, neidentično, između ostalog trijumfuje i u ovim zakonskim predlozima, jer pokazuje kako je zapravo tek ona spremna da uvažava značaj kulturnog nasleđa, i to sa stanovišta uvećanja humanog kapitala, sposobnosti, vrednosti, važnosti pojedinca, sa stanovišta uvećanja društvenog kapitala, snage zajednice, koja se na te vrednosti oslanja ili grupa, koje te vrednosti dele. To bi se zapravo imalo pokazati kao uslov stvarnog ekonomskog napredovanja jedne zajednice i uslov njene pragmatične racionalnosti i efikasnosti. Najmanje zbog toga, a i iz mnogih drugih konkretnih razloga koji proizilaze iz predloženih rešenja, izražavam čak jednu zahvalnost Ministarstvu kulture i gospodinu Bradiću za spremnost – da ove zakone upravo aktuelizuju. Da se ipak podsetimo, problematika odluke o retkoj i staroj knjizi od izuzetnog značaja kod nas se aktuelizuje tek na svakih deset godina u proseku, a da to nije učinjeno ove godine, verovatnone bi bilo primećeno ni u narednih nekoliko. Konvencija Uneska, vezana za značaj nematerijalnog kulturnog nasleđa, čuli smo i u uvodnom izlaganju ministra, ratifikuje se kod nas tek nakon što je preko 120 zemalja na svetu to učinilo. Ne bi bilo primećeno da mi to još uvek nismo učinili. Zato je izuzetno značajno, kao doprinos razumevanju ukupne politike Vlade, što se baš ovi zakoni, strateškog značaja i široke vrednosne i kulturne poruke, nalaze na dnevnom redu Parlamenta, jer to baca posebno dopunsko svetlo na osnovu značenja, odnosno potrebno je za potpunost razumevanja politike koju Vlada vodi. Tome je zapravo služila i ova moja rasprava koja, uz dužno izvinjenje, potpuno sam toga svestan, i nije sasvim usaglašena sa retoričkim navikama i običajima našeg parlamenta. Ali, sapoštovanjem, nije toliko ni predstavljalapotrebu za produžavanjem komunikacije kakva se ovde neguje, već je više bila - diktiranje jednog pisma u boci jednoj, recimo, prosvećenijoj, duhovno snažnijoj, perspektivnijoj, racionalnijomi efikasnijoj Srbiji budućnosti, kojoj politika, koju sam lično zagovarao, svim srcem i pripada. Ovi poslovi su poslovi oprisutnjenja i osavremenjenja te politike, a ne tek neke grešno zaludne modernizacije Srbije koja, valjda smo se razumeli u tom smislu, jer to je bila poruka ove besede, ne beži od svog identiteta, kada želi u modernizaciju, kada želi u integracije, već samo u komunikativnoj avanturi saradnje, posredovanja, aktivnosti i kontakata – ima i priliku da bude nešto. Dok se, ušančena u sopstveni identitet, može strovaljivati samo u prazninu nerada, nepostojanja i ništavila. Upravo zbog toga još jednom izražavam stav i sa pozicije politike kulturne unije, koja se gradi, i sa stanovišta aktuelnih politika, i moje stranke Zajedno za Šumadiju i Poslaničke grupe G17 plus integralno, prema ovim zakonima kao izuzetno značajnom doprinosu celini politike koju vodi ova vlada – na putu integracija Srbije, njene modernizacije, ali samo tim načinom snažnijeg ukorenjenja u sopstvenim vrednostima.
Četrnaest minuta i 50 sekundi iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uprkos činjenici da nisu prisutni svi ministri koju su nadležni za obrazlaganje ovih predloga zakona, ja ću se obraćati kolegama poslanicima i građanima Srbije i pokušaću da iznesem – koje su osnovne zamerke SRS Zakon o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku, a moje kolege iz poslaničke grupe će da kažu nešto više o drugim predlozima zakona, odnosno drugih akata, koji se danas nalaze na dnevnom redu. Vlada Srbije, kada je reč o Zakonu o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku, očigledno je išla isključivo na jezičke, odnosno terminološke izmene u Zakonu o opštem upravnom postupku i očigledno je – da u Vladi Srbije ne postoji spremnost da se pristupi donošenju potpuno novog zakona, koji reguliše ovu važnu oblast društvenog života. U svakoj demokratskoj državi procesni zakoni, dakle zakoni koji propisuju pravila po kojima se ostvaruju određena prava ili pravila, po kojima se građanima nameću neke obaveze, imaju veliku važnost. Jugoslavija, a njen naslednik je naravno danas Republika Srbija, bila je četvrta država u svetu koja je izvršila kodifikaciju opšteg upravnog postupka. To je bilo 1930. godine. U međuvremenu donošeni su novi zakoni, odnosno novelirani postojeći. Konačno, zvanična verzija Zakona o opštem upravnom postupku usvojena je u leto 1997. godine. Vlada Srbije, uprkos činjenici da od 2004. godine u fiokama verovatno Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu nalazi se potpuno novi nacrt zakona o opštem upravnom postupku koji ispravlja brojne nedostatke postojećeg zakona, nije se opredelila da taj nacrt zakona najpre na svojoj sednici pretvori u predlog zakona, a onda da taj predlog potpuno novog zakona o opštem upravnom postupku uputi u skupštinsku proceduru, nego se odlučila da vrši određene manje-više terminološke korekcije u postojećem Zakonu o opštem upravnom postupku. Koje su naše osnovne zamerke? Prvo, u članu 6. očigledna je namera Vlade da u srpski pravni rečnik unese reči koje više odgovaraju ovom Tuđmanovom hrvatskom novogovoru nego srpskom književnom jeziku. Sticajem okolnosti danas je Vlada Srbije poslala ministra Nebojšu Bradića da on, između ostalog, obrazlaže ovaj set predloga zakona. Čovek koji je kada je počinjao obrazlaganje onog famoznog Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju rekao: "Dame i gospodo zastupnici". Ukolikovi usvojite ove izmene Zakona o opštem upravnom postupku, onda će hranilac da bude pretvoren u hranitelja. Po toj logici tužilac će biti tužitelj, gledalac će biti gledatelj, slušalac će biti slušatelj, a možda će direktor biti ravnatelj, jer je to trend u tzv. hrvatskom književnom jeziku od 1999. godine, otkako je Hrvatska demokratska zajednica i Franjo Tuđman preuzeli vlast. Zaista ne razumem, SRS ne razume potrebu da se novogovor hrvatski unosi u zakone koje donosi Narodna skupština Republike Srbije. Već u članu 7. vi odstupate od hrvatskog novogovora, ali se vraćate ne rečnik socijalističke samoupravne Jugoslavije. Tako u članu 7. kaže se ovako – član 35. menja se i glasi: "O izuzeću službenog lica u organu odlučuje rukovodilac organa". Još malo pa će se u našim zakonima ponovo pojaviti ouri, souri, radne organizacije, društveni dogovori, samoupravni sporazumi i ko zna šta sve još ne. Moram da vas podsetim, gospodine Bradiću, a i vas gospodine Milosavljeviću, da je srpsku teoriju upravnog prava, između ostalog, obeležio čovek čije ime je iz zaborava prošlosti izvukao upravo Vojislav Šešelj, a to je Lazo M. Kostić. Čovek koji je tokom 30-tih godina prošlog veka u tri toma napisao čuveno delo "Administrativno pravo Kraljevine Jugoslavije". Taj Lazo M. Kostić, neprevaziđeni pisac Upravnog prava u Srba, rekao je da je reč "rukovodilac" na neki način besmisleno. On se izrugivao vokabularu komunističke Jugoslavije, pa je između ostalog kao primer loše pravne i političke kovanice našao i tu reč, odnosno taj termin "rukovodilac". Kad se reč "rukovodilac" rastavi na sastavne delove, onda ispada da je rukovodilac onaj koji nekoga rukom vodi. To je besmisleno. Dakle, stara srpska reč koja je svima znana i čije je značenje opštepoznato jeste - starešina. Ovde je trebalo da piše - starešina organa, a ne - rukovodilac, jer taj koji je na čelu nekog organa nikoga ne vodi rukom, nego upravlja nekim državnim organom. Ovde je trebalo da bude upotrebljena reč "starešina", a ne reč "rukovodilac". U članu 18. kažete ovako – u članu 208. stav 2. reči "pred nadležnim sudom u skladu sa saveznim zakonom kojim se uređuju upravni sporovi" brišu se. Za građane koji ispred sebe nemaju tekst Predloga zakona moram da pojasnim da se ovde radi o jednom institutu koji se u pravnoj teoriji naziva – ćutanje uprave. Nažalost, to ćutanje uprave se vrlo često dešava i kad suu pitanju naša ministarstva. Dakle, radi se o tome da stranka podnese uredan zahtev za ostvarivanje nekog prava, a onda nadležni organ u roku od mesec dana ili u roku od dva meseca, u zavisnosti od toga da li se vodi tzv. skraćeni postupak ili poseban ispitni postupak, ne donese nikakvo rešenje povodom zahteva stranke. Da stranka ne bi bila maksimalno diskriminisana, Zakon o opštem upravnom postupku predvideo je, odnosno uveo je jednu pretpostavku, bolje rečeno fikciju da se u slučaju da se povodom zahteva stranke ne donese nikakvo rešenje ima primeniti fikcija kao da je donet negativan upravni akt, odnosno kao da je zahtev stranke odbijen.Ta situacija naziva se – ćutanje uprave. Zakon dozvoljava da u slučaju da nadležni organ u zakonom predviđenom roku ne donese prvostepeno rešenje, dakle kada ćuti, stranka ima pravo žalbe, a ako žalba nije dopuštena, odmah se može podneti tužba nadležnom sudu, danas je to Upravni sud Republike Srbije, za pokretanje upravnog spora zbog ćutanja uprave. Zašto ovo sve govorim? SRS smatra da se ćutanje uprave u upravnom postupku ne može mehanički razdvojiti od tužbe kojom se pokreće upravni spor zbog ćutanja uprave pred nadležnim sudom. Dakle, tužba se podnosi zato što je uprava u upravnom postupku ćutala, odnosno nije u zakonom predviđenom roku donela prvostepeno rešenje. Zato mi smatramo da ovaj član 18. treba brisati, odnosno da treba da ostane u Zakonu o opštem upravnom postupku formulacija da u slučaju da se ne donese prvostepeno rešenje stranka ima pravo žalbe nadležnom drugostepenom organu zbog ćutanja uprave, a ako žalba nije dopuštena ili drugostepenog organa nema, da se može neposredno podneti tužba nadležnom sudu, Upravnom sudu za pokretanje upravnog spora. U članu 20. imate, gospodo iz Vlade, jednu krajnje problematičnu formulaciju koja, kao što je rekla i gospođa Vjerica Radeta, nije prihvatljiva, ne samo sa stanovišta SRS kao političke stranke, nego pre svega sa stanovišta Ustava RS. Dakle, u članu 36. u stavu 2. kaže se – svako ima pravo na žalbu ili drugo pravno sredstvo protiv odluke kojom se odlučuje o njegovom pravu, obavezi ili na zakonu zasnovanom interesu. Kao što vidite, Ustav tu ne predviđa bilo kakva ograničenja, svako ima pravo na žalbu, a u članu 20. zakona o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku Vlada potpuno suprotno stanovište zauzima, odnosno menja smisao ustavne norme i kaže – protiv prvostepenog rešenja ministarstva ili posebne organizacije, odnosno drugog državnog organa može se izjaviti žalba samo kada je to zakonom predviđeno. SRS je podnela amandman i mi smatramo da žalba mora biti univerzalno dopuštena, osim, eventualno, ako je nekim posebnim zakonom predviđeno da se žalba ne može iz opravdanih razloga izjaviti, ali se u tom slučaju neposredno može voditi upravni spor. To je smisao ustavne norme, da svako može da ostvari pravo na žalbu protiv neke odluke kojom je odlučeno o nekom njegovom pravu, obavezi ili pravnom interesu. Vlada Srbije to pravo građanima sada uskraćuje. Sada ćete imati pravo žalbe, ali samo ako je posebnim zakonom predviđeno da je žalba dopuštena. Inače, nećete imati to pravo. Potpuno je nejasno zašto se Vlada opredelila za ovakvu formulaciju. Zato što, gospodo iz Vlade, morate da znate da u pravnoj teoriji postoji sintagma – remonstrativna pravna sredstva. To su ona pravna sredstva, uključujući i žalbu, koja se upotrebljavaju kada o tim pravnim sredstvima odlučuje organ koji je doneo rešenje protiv koga je žalba izjavljena. To je i te kako moguće. To je moguće i u sudskom postupku, parničnom i krivičnom, a moguće je i u upravnom postupku. Niste imali razloga da onemogućavate građane da izjavljuju žalbu samo zato što je u pitanju organ koji treba da odlučuje o žalbi, a doneo je prvostepeno rešenje. Tako nešto je moguće. Na kraju krajeva, moguće je da organ koji je doneo prvostepeno rešenje naknadno shvati da je pogrešio, ali vi ne možete da mu date, nećete mu dati mogućnost da ispravi svoju grešku, jer građanima uskraćujete pravo na žalbu protiv takvih prvostepenih rešenja ministarstava i posebnih organizacija. Ovo je kratak zakon, naravno, i o njemu ne može mnogo toga da se kaže, ali postoji nešto što je jako važno, a što Vlada Srbije nije htela da nam objasni o čemu se radi. Dakle, rekao sam da je 2004. godine urađen nacrt zakona o opštem upravnom postupku. Dakle, nacrt potpuno novog zakona. Taj nacrt zakona ispravlja mnoge nedostatke postojećeg Zakona o opštem upravnom postupku iz 1997. godine, a sami ti nedostaci potiču od nekih ranijih vremena. Svi ti nedostaci su ispravljeni ovim novim nacrtom zakona o opštem upravnom postupku, koji je napisao još 2004. godine prof. dr Dragan Milkov, šef katedre za javno pravo na Pravnom fakultetu u Novom Sadu i, bez sumnje, jedan od naših najvećih živih teoretičara upravnog prava. Sada ću vam pročitati neke prednosti nacrta o opštem upravnom postupku, iz kojih jasno proizlazi koji su nedostaci postojećeg zakona, koje Vlada ne želi da ispravi. Dakle, u svim odredbama nacrta zakona izvršeno je terminološko usklađivanje sa normativnim promenama koje su nastupile u periodu od 1997. godine pa kasnije. Za razliku od prethodnih zakona o opštem upravnom postupku, u ovom zakonu je po prvi put data definicija upravne stvari. Da vas podsetim, upravna stvar je izuzetno važan pojam srpskog upravnog prava, jer bez definicije upravne stvari ne možete da definišete ni pojam upravnog akta, a upravni akt je, u stvari, akt koji se donosi po pravilima zakona o opštem upravnom postupku. U okviru načela u pravu na žalbu dodate su načelne odredbe o nemogućnosti izjavljivanja žalbe ako nema drugostepenog organa, kao i o načelnom pravu na žalbu u slučaju ćutanja uprave. U okviru načela o pravosnažnosti po prvi put je normirano da se u slučaju odbijanja zahteva takođe ne može doneti novi akt sa drugačijom sadržinom, osim ako dođe do promene u činjeničnom ili pravnom stanju. Vanbračna zajednica je izjednačena sa bračnom u pogledu razloga za izuzeće službenog lica. U zakon su unete odredbe koje predviđaju savremene načine uspostavljanja kontakta organa sa strankama preko elektronskih računara, kao i korišćenje drugih elektronskih uređaja. Tako su predviđeni elektronski podnesci, zapisnik se može sačiniti i snimanjem, dostavljanje se može vršiti i elektronskim putem, blagovremenost predaje elektronskog podneska i definiše se pojam elektronskog potpisa. U zakon je uneta nova odredba kojom je predviđeno da se ne može uskratiti razgledanje delova spisa koji se vode kao poverljivi, ako su upotrebljeni kao osnov za odlučivanje. U odredbe o dostavljanju su unete brojne novine koje treba da omoguće efikasniji postupak dostavljanja i spreče eventualno izbegavanje stranke da primi pismeno koje joj je upućeno. Dosadašnje odredbe zakona da stranka može ostvarivati pravo na nadoknadu troškova postupka samo ako su oni bili opravdani, ta odredba je izostavljena. Po prvi put je izričito normirano kada se smatra da ne postoje uslovi za pokretanje postupka. To je izuzetno važna norma. Po prvi put je izričito normirano u kojim slučajevima se upravni postupak prekida. Takođe važna norma. Po prvi put je predviđena zaštita podataka o ličnosti, tako što je regulisano da se podaci o ličnosti mogu pribaviti samo ako je to dozvoljeno zakonom, ili ako se stranka sama saglasi, odnosno lice na koje se podaci odnose. Poboljšan je položaj trećih zainteresovanih lica, tzv. pravnih interesenata, tako što je predviđena obaveza organa da ih pozovu da učestvuju u postupku, kao i rok za žalbu u roku od 90 dana od dostavljanja stranci, ako im nije priznato svojstvo zainteresovanih lica. Po prvi put je normirano da javne isprave imaju vremensku neograničenu dokaznu snagu, ako se odnose na činjenice i okolnosti koje su po prirodi nepromenjive, čime je onemogućeno da organi svaki put prilikom podnošenja istovetnog zahteva stranke traže ponovo podnošenje već ranije podnetih javnih isprava. Imajući u vidu, gospodo iz Vlade, tešku ekonomsku i socijalnu situaciju, ovo je izuzetno važna novina. Preciziran je postupak u slučaju donošenja složenih upravnih akata. Po prvi put je izričito normirano da se dodaci upravnom aktu, uslov, rok i nalog smeju unositi u rešenje samo ako je to izričito predviđeno zakonom. Precizirano je da rok za donošenje rešenja važi samo u onim slučajevima kada se rešenje donosi po zahtevu stranke, za razliku od postojećeg zakona, a rokovi su određeni na dane, pri čemu je za prvostepeno rešenje predviđen rok od 30 dana u skraćenom postupku i 90 dana ako se vodi ispitni postupak. U važećem zakonu rok je određen na mesec dana, odnosno dva meseca, što u praksi ponekad može da bude smešno, jer mesec dana nekad može da bude 28 dana, nekad 29 dana, nekad 30 dana, a nekad 31 dan, u zavisnosti od toga koliko mesec ima dana. Izričito je navedeno da se žalba može izjaviti zbog bilo koje povrede materijalnog zakona, povrede procesnog karaktera ili povrede nadležnosti. U pogledu vanrednih pravnih sredstava, predviđeno je da povreda pravila o pravu na upotrebu jezika nije automatski razlog za ponavljanje postupka, nego samo ako je to bilo od bitnog uticaja na odlučivanje. Zatim, usklađene su odredbe o zahtevu za zaštitu zakonitosti, precizirano je, u okviru poništavanja po pravu nadzora, da je reč o krivičnom delu prinude, iznude ili ucene i predviđeno je, kod oglašavanja rešenja ništavim, da je naknadni pristanak stranke moguć samo ako su inače bili ispunjeni uslovi da postupak bude pokrenut po njenim zahtevu. Za razliku od postojećeg zakona, sada je precizirano da izvršenje rešenja sprovodi organ lokalne samouprave, u slučajevima kada nije moguće da to učini prvostepeni organ, a nije određeno ko je nadležan. U postojećem Zakonu o opštem upravnom postupku imate jednu veliku falinku kod izvršenja. Nije predviđeno ko izvršava rešenje u slučajevima kada nije moguće da to učini prvostepeni organ, a nije određeno ko je nadležan. Ovim nacrtom zakona se kaže da je u takvim slučajevima nadležan organ lokalne samouprave. Konačno, u pogledu izvršenja novčanih kazni, predviđeno je da to čine organi nadležni za izvršenje prekršajnih novčanih kazni, kao i da organi lokalne samouprave sprovode prinudne mere za potrebe nedržavnih subjekata koji vode upravni postupak. Dakle, to su sve novine, važne, kvalitativne novine koje su sadržane u nacrtu zakona o opštem upravnom postupku i to tako šest godina čami po raznim fiokama ministarstava. Umesto da ste taj nacrt zakona stavili u skupštinsku proceduru, da Republika Srbija konačno ima nov, demokratski i, ako baš hoćete, evropski zakon o opštem upravnom postupku, vi ste se opredelili za neke jezičke izmene koje su čak mnogo gore od postojećih jezičkih, a i pravnih rešenja koja postoje u Zakonu o opštem upravnom postupku iz 1997. godine. Takođe, moram da vas podsetim, gospodo iz Vlade, da je na ovaj nacrt zakona o opštem upravnom postupku iz 2004. godine svoju saglasnost, ako vam to nešto znači, vama Evropejcima, dala Misija OEBS-a u Srbiji, jasno je naglasila da su sva rešenja iz ovog nacrta zakona potpuno usklađena sa evropskim pravnim standardima u oblasti upravnog postupka i da nema nikakvih smetnji da se taj zakon izglasa u Narodnoj skupštini, ali, nažalost, očigledno postoje smetnje u Vladi Srbije. Umesto da Republika Srbija dobije nov zakon o opštem upravnom postupku, imaćemo neke izmene i dopune koje su mnogo gore i po jezičkom i po pravnom kvalitetu od rešenja koja već sada postoje u Zakonu o opštem upravnom postupku i baš zbog toga SRS za ovaj zakon i za druge zakone koji su danas na dnevnom redu neće da glasa.
Reč ima poslanica Gorica Mojović.
Poštovana predsedavajuća, gospodo ministri, predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, predmet mog obraćanja biće tri tačke iz oblasti kulture, Okvirna konvencija Saveta Evrope o vrednostima kulturnog nasleđa za društvo, Konvencija o očuvanju nematerijalnog kulturnog nasleđa i odluka o utvrđivanju stare i retke knjige od izuzetnog značaja. Smatram da ove tačke dnevnog reda Skupštini Srbije daju jedan svečani ton i upućuju nas da se na odgovoran način i s poštovanjem odnosima prema njihovom sadržaju. Zašto, objasniću u nekoliko rečenica. Najpre, da pođem od odluke o utvrđivanju stare i retke knjige od izuzetnog značaja. Prema zakonu, kulturno nasleđe razvrstava se u tri kategorije: kulturna dobra, kulturna dobra od velikog značaja i kulturna dobra od izuzetnog značaja. U zavisnosti da li je reč o pokretnim ili nepokretnim kulturnim dobrima, kulturna dobra, kao i kulturna dobra od velikog značaja, utvrđuju matične ustanove ili Vlada Republike Srbije. Kulturna dobra od izuzetnog značaja utvrđuje ili, ako hoćete, proglašava Narodna skupština Republike Srbije. To je ovo što mi danas činimo razmatrajući odluku o utvrđivanju starih i retkih knjiga od izuzetnog značaja. Zašto je to i u ovom trenutku po meni najiskrenije i svečani čin? Zato što je poslednji put u Skupštini Srbije utvrđen izuzetni kulturni značaj pre 10 godina. Za kuću Miloša Obrenovića u seluGornja Crnuća i memorijalni kompleks Takovski ustanak, zato što je kada je reč o nepokretnim kulturnim dobrima stare i retke knjige su poslednji put takođe utvrđene za izuzetno kulturno dobro daleke 1999. godine. Zašto je svečano? Zato što ćemo mi od dana za glasanje listi od 1.958 retkih i starih knjiga priključiti novih 310 naslova. Kako je zakonom predviđeno da u stare i retke knjige spadaju rukopisi, knjige i druga bibliotečka građa nastala do 1867. godine, verujem da treba da budemo ponosni što smo bogati za tih 2.268 izvanrednih izdanja. Ima ih još i više. Narodna biblioteka predano radi na njihovoj obradi i predlozima za utvrđivanje za kulturno dobro od izuzetnog značaja. Samo se nadam da mi kao Skupština nećemo čekati narednih 10 godina da potvrdimo njihov izuzetni značaj. Okvirna konvencija Saveta Evrope o vrednosti kulturnog nasleđa za društvo, koju je da sada potpisalo osam zemalja, na najbolji način nas podseća šta su temeljne evropske vrednosti, jer se potpisnice ove konvencije obavezuju da unapređuju ideale i principe zasnovane na poštovanju ljudskih prava, demokratiji, vladavini prava, poštujući ova načela kao zajedničko nasleđe evropskih zemalja. Potpisivanjem ove konvencije Srbija se obavezuje da učini mnogo više za sopstveno kulturno nasleđe od onoga što inače sama čini tako što će unapređivati zaštitu kulturnog nasleđa kao centralnog faktora u međusobno povezanim ciljevima održivog razvoja, kulturne raznolikosti i savremenog stvaralaštva koji se međusobno dopunjuju. Ova konvencija bi značajno trebalo da doprinese i unapređenju pravne regulative, ali i politike upravljanja kulturnim nasleđem. U članu 5. pomenute konvencije piše da se strane potpisnice obavezuju da će ''unapređivati vrednost kulturnog nasleđa njenom identifikacijom, proučavanjem, tumačenjem, zaštitom, očuvanjem i predstavljanjem''. Upravo nas ovaj stav upućuje na sledeću Konvenciju o očuvanju nematerijalnog kulturnog nasleđa. Ova konvencija proširuje polje kulturnog nasleđa na dobre i proizvode duhovne i socijalne kulture naroda i procese proizvodnje materijalnih dobara. U kulturi srpskog naroda nematerijalno nasleđe zauzima izuzetno važno mesto. Svi se mi često pozivamo na tradiciju, na običaje, ponosni smo na narodnu umetnost, na igre, na sviranje, na gradnju muzičkih instrumenata, na veštine tkanja, ćilimarstva, grnčarstva, trudimo se da održimo običaje životnih ciklusa prilikom rađanja, venčanja, sahrana, imamo tradicije i rituale kod proslavljanja Božića, Uskrsa, krsne slave. U Srbiji žive nacionalne manjine i etničke grupe kojima je nematerijalno nasleđe osnovni izvor identiteta. Jesmo bogati, ali smo siromašni jer ne zaustavljamo propadanje nematerijalne kulture. Nemamo čak ni definiciju nematerijalnog nasleđa, nikakvu pravnu regulativu, a Etnografski muzej ili etnografska odeljenja po drugim muzejima u Srbiji odavno su prestala i odustala od prakse sakupljanja, snimanja, arhiviranja, publikovanja nematerijalne kulture, kao žive tradicije dostupne širokoj javnosti. Muzeji se uglavnom bave prezentacijom materijalnih predmeta. Ova konvencija nam pruža šansu, ali nas i obavezuje. Ona nas upozorava da proces globalizacije, osim što obnavlja dijalog među zajednicama, takođe dovodi u ozbiljnu opasnost od uništenja kulturnog nasleđa. Konvencija je doneta u Parizu 2003. godine, a neke zemlje su već uspele da na listu Uneska stave niz svojih kulturnih dobara, učinili su to i BiH i Hrvatska, pa se tako na ovoj listi nalazi npr. čipkarstvo u Hrvatskoj, festival svetog Vlaha, zaštitnika Dubrovnika, neke posebne pesme koje oni neguju. Možemo li mi da se nađemo na toj listi, da naše jedinstvene običaje vezane za krsnu slavu, način na koji se preko 200 godina peče grnčarija u selu Zlakusi, da se pobrinemo za naše zdravičare, za one vešte majstore i talentovane izvođače koji od vrbovog pruta naprave sviralu i na njoj izvode čudesnu muziku, da se pobrinemo da se na toj listi nađe duhoviti i raspevani bećarac ili razigrani moravac, a što da ne? U oktobru prošle godine na listi Uneksa ubeležen je argentinski tango, a Maroko je na listu stavi jednu specifičnu pijacu. Zašto ne i mi naše Homolje, Timočku krajinu, Rađevinu, Guču, Golubince? Šta treba da uradimo? Da što pre u skladu sa ovom konvencijom i odmah nakon njenog usvajanja pristupimo donošenju novog zakona o kulturnim dobrima ili bar postojeći upotpunimo, da utvrdimo etnografski muzej za matičnu ustanovu koja će verifikovati nematerijalno kulturno nasleđe, da povežemo Etnografski i Balkanološki institut Srpske akademije nauka i umetnosti i Odeljenje za etnologiju i antropologiju Filozofskog fakulteta, Muzej Staro selo u Sirogojnu, nevladine organizacije koje se bave nematerijalnim nasleđem, obnovimo sistematska istraživanja i identifikaciju i evidentiranje nematerijalnog nasleđa i uradimo nacionalni inventar kulturnog nasleđa i da sa tog inventara predložimo ono najautentičnije što imamo za listu Uneska. Samo ćemo tako osigurati stvaralačku prisutnost kolektivnog pamćenja, samo ćemo tako prepoznati sopstveni identitet po kome smo jednaki sa svima i različiti od drugih, samo ćemo tako biti i deo evropskog kulturnog nasleđa. Usvajanjem ove konvencije napravićemo prvi korak. Zato pozivam sve poslanike da glasamo za ove tačke dnevnog reda, bez obzira na pripadnost političkim strankama, jer tako pokazujemo da nam je uistinu stalo do tradicije, istorije, kulture, da se s pažnjom odnosimo prema sopstvenom identitetu kao delu jedinstvenog evropskog kulturnog nasleđa.
Iskorišćeno je 10 minuta i 10 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Pastor Balint.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih samo da kažem ministru Bradiću da ćemo mi vrlo rado glasati za ove predloge propisa iz sfere kulture, a preostali deo bih želeo da posvetim Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama. Ovaj predlog zakona se nalazi u skupštinskoj proceduri još od 26. decembra 2008. godine, ali je Zakon o službenoj upotrebi jezika donet 1991. godine, u vreme kada su vladali sasvim drugačiji politički i društveni procesi u zemlji. Zbog toga smatramo da su određena mnogobrojna rešenja iz Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama veoma anahrona. Zbog toga smatramo da nije trebalo predložiti izmene i dopune ovog zakona, nego je trebalo raditi novi zakon o službenoj upotrebi jezika i pisama. Ovim predloženim izmenama se na neki način otklanja kolizija između Zakona o službenoj upotrebi jezika i Ustava, sa jedne strane, Zakona o službenoj upotrebi jezika i Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina iz 2002. godine, sa druge strane, i predloženog, odnosno važećeg Zakona o službenoj upotrebi jezika i Okvirne konvencije za zaštitu nacionalnih manjina Saveta Evrope. To je dobro jer će se pravna rešenja, postojeća rešenja, ujednačiti. Nije mi jasno zašto u obrazloženju nije navedena još jedna konvencija, koju je Narodna skupština ratifikovala 2007. godine. Radi se o Povelji o regionalnim i manjinskim jezicima Saveta Evrope? Smatramo da je trebalo pogledati određena rešenja iz te povelje, koju je naš parlament ratifikovao, i polazeći od tih rešenja izraditi ove izmene i dopune zakona o službenoj upotrebi jezika. Govori se u obrazloženju i o terminološkoj korekciji koju želimo postići, odnosno koju predlagač želi postići ovim predloženim izmenama. Istina je da će se reč "narodnosti" zameniti rečima "nacionalne manjine", ali ima tu nekih pravno-tehničkih nedostataka i nedoslednosti koje, iz nama nepoznatih razloga, nisu otklonjene. Na primer, negde se govori o opštinama, negde se govori o jedinicama lokalne samouprave. Ostaće poglavlja u zakonu koja će imati svega jedan član. Mislimo da je to nomotehnički pogrešno i nedopustivo da imamo poglavlje u zakonu koje ima svega jedan član. Trebalo bi uraditi prenumeraciju i izmenu cele strukture zakona i uraditi to na način da tekst zakona bude logičan što se tiče i strukture. Na neki dosta nespretan način se briše i službena upotreba latiničkog pisma, ali je i to učinjeno delimično, pošto će u članu 1. stav 2. Zakona i dalje pisati da je u Republici Srbiji u službenoj upotrebi ćiriličko pismo, a latinično pismo na način utvrđen ovim zakonom. Dalje će pisati u zakonu, posle usvajanja ovih izmena i dopuna, u članu 10, da kad se u skladu sa odredbama ovog zakona tekst ispisuje i latiničkim pismom, tekst na latiničkom pismu ispisuje se posle teksta na ćiriličkom pismu ispod ili desno od njega. Ta jedna rečenica će ostati, a naslov je – službena upotreba latiničkog pisma. To poglavlje je među onima koje će imati jedan član, to je jedan problem, a drugi problem je što se na neki način uređuje kako se tretiraju natpisi latiničkim pismom, ali se nigde u zakonu ne definiše pod kojim uslovima i kako jeste, odnosno kakvo će biti latiničko pismo u službeno upotrebi. Zbog toga kažem da je samo delimično brisana mogućnost korišćenja latiničkog pisma na srpskom jeziku. Ostavljena je mogućnost, ali to neće biti moguće u primeni. Onda je trebalo da izbrišete i tu odredbu i da bude jasno da nema mogućnosti za korišćenje latiničkog pisma srpskog jezika. Protiv tog rešenja smo i smatramo da treba ostaviti latiničko pismo, ali ako ostavljamo latiničko pismo, onda to treba uraditi na način da to i u praksi bude primenjivo. Ovim izmenama zakona to neće biti na takav način regulisano. Vrlo je dobro u predloženim izmenama što će se određena rešenja iz Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina inkorporirati u Zakon o službenoj upotrebi jezika. Određena rešenja će se prepisati. Na primer, precizira se kada treba uvesti u službenu upotrebu jezik određene nacionalne manjine. To su one opštine u kojima već jeste u službenoj upotrebi jezik određene manjine ili na teritoriji koje opštine pripadnici određene nacionalne manjine čine najmanje 15% stanovništva. U dosadašnjem članu 11. Zakona o službenoj upotrebi jezika je pisalo da opštine u kojima žive pripadnici narodnosti utvrđuju kada su jezici narodnosti u službenoj upotrebi na njihovoj teritoriji. Ovo rešenje je omogućavalo samovolju određenih lokalnih samouprava i to nije bilo dobro. Veoma je dobro i pozdravljamo što će sada to biti precizno regulisano. Isto tako nije predviđena jedna mogućnost, koja inače postoji u pokrajinskoj skupštinskoj odluci o bližem uređivanju pojedinih pitanja službene upotrebe jezika i pisama nacionalnih manjina na teritoriji APV. To rešenje postoji u Vojvodini. Smatramo da bi bilo dobro da to rešenje sadrži i Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisama, da se u službenu upotrebu mogu uvesti jezici nacionalnih manjina i na teritoriji određenih mesnih zajednica unutar opština ili gradova, ukoliko je srazmera pripadnika nacionalne manjine najmanje 25%. Ima jako puno sela ili mesnih zajednica na teritoriji Srbije koja pripadaju određenim opštinama na teritoriji, odnosno u kojima na teritoriji čitave opštine nije u službenoj upotrebi jezik nacionalne manjine, pošto ne dostižu 15%, ali ukoliko u jednom selu pripadnici nacionalne manjine dostižu 25%, zašto ne uvesti u službenu upotrebu njihov jezik na teritoriji te mesne zajednice, odnosno sela unutar određene opštine? Pozdravljamo i rešenje prema kojem će se zakoni i propisi objavljivati na jezicima nacionalnih manjina, u skladu sa posebnim zakonom. Ovo rešenje je postojalo u malopre spomenutom Zakonu o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina iz 2002. godine. U odnosu na nekadašnje savezne zakone dobro je što je to rešenje sada predviđeno i za republičke zakone i zakone i propise. Želeo bih da podsetim sve vas, pre svega narodne poslanike, da su određeni zakoni prevođeni jedno vreme na jezike nacionalnih manjina, npr. na mađarski jezik, 2007. godine, ali smanjenjem budžeta Narodne skupštine te mogućnosti sada nemamo. Nadamo se, s obzirom na činjenicu da je Skupština dobila svoj budžet, da će od sledeće godine sredstva za prevođenje određenih zakona na jezike nacionalnih manjina biti predviđene budžetom za narednu godinu, parlamentarnim budžetom, jer je to dobro za pripadnike nacionalnih manjina, ne zbog toga što pripadnici nacionalnih manjina ne mogu da savladaju tekst određenog zakona na srpskom jeziku, nego zbog toga što je Srbija jedna multietnička država i dobro bi bilo da se važniji zakoni prevode na jezike nacionalnih manjina. Predviđeno je i rešenje prema kojem će se pripadnicima nacionalnih manjina omogućiti da komuniciraju sa republičkim organima i da se obraćaju Skupštini na maternjem jeziku. To je isto rešenje koje je prepisano iz Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina. Koliko mi je poznato, postoji i jedan amandman koji bi trebalo da prihvati nadležni odbor Narodne skupštine, da se ova mogućnost ne daje samo onim nacionalnim manjinama koje dostižu najmanje 2% u stanovništvu Srbije, nego svim nacionalnim zajednicama, bez obzira da li dostižu 2% ili ne. To bi bilo veoma značajno za one nacionalne manjine koje su malobrojnije. Mi kao pripadnici mađarske nacionalne manjine podržavamo ovo rešenje da i brojčano manje nacionalne zajednice imaju tu mogućnost. Dobro je što se briše odredba iz sada još važećeg zakona, prema kojem se geografski nazivi i vlastita imena sadržana u javnim natpisima ne mogu zamenjivati drugim nazivima, odnosno imenima, jer bi to značilo da se nazivi naseljenih mesta mogu koristi isključivo na srpskom jeziku, što je u direktnoj suprotnosti sa mnogim konvencijama koje je Narodna skupština ratifikovala u prethodnom periodu. Sada bih želeo da ukažem na neke probleme i da obavestim ministra Markovića ili da ga zamolim da nam saopšti svoj stav kao ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu vezano za određena rešenja koja postoje u važećem Zakonu o službenoj upotrebi jezika i pisama i koja, zbog za mene ne poznatih razloga, nisu predložena da budu izmenjena. Radi se o tome da prema članu 12. važećeg Zakona o službenoj upotrebi jezika prvostepeni upravni, krivični, parnični ili drugi postupak u kome se rešava o pravima i dužnostima građana vodi se na srpskom jeziku, i to je stav 1. i apsolutno nema nikakvih problema, što je to definisano. Drugi stav kaže da se postupak iz stava 1. ovog člana može voditi na jeziku narodnosti koji je u službenoj upotrebi u organu, odnosno u organizaciji koja vodi postupak. Ali, u članu 15. se kaže da se drugostepeni postupak vodi na srpskom jeziku i tačka. Jednostavno, nema mogućnosti da se drugostepeni upravni, krivični, parnični ili drugi postupak vodi na jeziku nacionalne manjine. Rekao sam na početku da je ovaj zakon donet 1991. godine u jednoj drugačijoj atmosferi i zbog toga je najverovatnije razlog što su pripadnici nacionalnih manjina tada onemogućeni da koriste svoj jezik u drugostepenim postupcima, ali smatramo da bi to trebalo promeniti i meni nije jasno zašto Vlada nije predložila da se ovo rešenje izmeni. Naravno da se ne radi o tome da se koristi, na primer, mađarski jezik u drugostepenim postupcima u Beogradu, ali zašto ne, recimo, u parničnom postupku na drugom stepenu pred sudom u Subotici, Novom Sadu, ako govorimo o pripadnicima mađarske nacionalne manjine, ili u Dimitrovgradu, ako govorimo o bugarskoj nacionalnoj manjini, ili u Novom Pazaru kada govorimo o Bošnjacima, ili u Vranju kada govorimo o pripadnicima albanske nacionalne zajednice? Znači, ovo je rešenje koje bi se svakako moralo promeniti, ovo ne može jednostavno da opstaje 2010. godine. Još jedno rešenje je apsolutno negativno koje je na neki način u vezi sa ovim malopre spomenutim rešenjem. Član 14. zakona kaže da se zapisnik i odluke u prvostepenom postupku i u vezi sa tim postupkom izrađuju kao autentični tekstovi na srpskom jeziku i na jeziku narodnosti, ako je na jeziku narodnosti vođenpostupak. Naravno, nemam ništa protiv toga da se zapisnik sačini na srpskom jeziku, ali je problem u tome što ovakva odredba na najdirektniji način praktično onemogućava vođenje postupka na jezicima nacionalnih manjina, zbog toga što država očekuje od sudije da uradi dupli posao, a da za to ne bude plaćen, jer nijednim propisom nije predviđena nikakva naknada za sudiju koji vodi spor za izradu zapisnika i sudskih spisa na srpskom jeziku i jeziku nacionalne manjine, ako se na tom jeziku vodi postupak. I jednostavno to rešenje ne može da se održi, jer ovo na najdirektniji način umanjuje i mogućnost vođenja postupka, odnosno vođenje postupka i na prvom stepenu na jeziku nacionalne manjine. U vezi sa ovim uopšte nam nije jasno zašto nisu predviđena dodatna sredstva jedinicama lokalne samouprave u kojima je neki jezik nacionalne manjine u službenoj upotrebi? Ovo se ne odnosi isključivo na ovo rešenje o kome sam malopre govorio, nego inače, generalno. Ako želimo da se jezici nacionalnih manjina koriste u ravnopravnoj službenoj upotrebi, a taj termin se koristi od usvajanja izmena i dopuna, radi se o ravnopravnoj službenoj upotrebi jezika nacionalnih manjina, onda treba predvideti sredstva u budžetu kojima bismo finansirali te aktivnosti. Još jedno pitanje – zašto u predloženim izmenama i dopunama zakona nema poglavlja ili barem dve rečenice jednog člana, dva člana o nadležnostima AP Vojvodine u odnosu na službenu upotrebu jezika? Statutom AP Vojvodine je pokrajina dobila nadležnosti u vezi prava utvrđivanja službenih jezika na njenoj teritoriji sa jedne strane i u vezi bližeg uređivanja službene upotrebe jezika nacionalnih manjina sa druge strane. Trebalo bi ove nadležnosti predvideti ovim zakonom, pa brisati tu odredbu iz Zakona o utvrđivanju određenih nadležnosti AP Vojvodine. To su te neke naše dileme, naše sugestije. Očekujemo vrlo brzo donošenje novog zakona o službenoj upotrebi jezika. Na kraju, samo još dve rečenice. Ne mogu da ne pitam nešto kada je gospodin Marković tu. Radi se naravno o upravnim okruzima – kada će Vlada početi da razmišlja o promeni Uredbe o upravnim okruzima iz 1992. godine? Sigurno pratite, gospodine ministre, da imamo određene uspehe na tom polju. Uspeli smo da izdejstvujemo izmene Zakona o privrednim komorama, pa je u odnosu na to stanje dovedeno u skladu sa normalnom ljudskom logikom. To je učinjeno u vezi područja sudova i javnih tužilaštava. Sve je u redu i u vezi telekomunikacionih područja. Pre nekoliko dana je gospodin Dinkić prihvatio naš amandman u vezi nomenklature statističkih teritorijalnih jedinica, pa će bačke opštine posle 18 godina biti u severnobačkoj oblasti što se tiče statističkih regiona i oblasti, a ne u severnobanatskoj gde u ovim opštinama uopšte nije mesto. Očekujemo da krene razmišljanje na tom planu i u vezi upravnih okruga. Ovo nije nacionalno pitanje, nije političko pitanje, ovo je jedno praktično pitanje i želimo da olakšamo život stanovnicima te tri bačke opštine, bez obzira na nacionalnu pripadnost. Nadam se da je gospodin ministar Marković partner u tome.
Da li još neko od predsednika, ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Time smo završili deo sednice koji je poslovnički definisan za obraćanje predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: poslanička grupa Manjina, poslanička grupa Nova Srbija, poslanička grupa LDP, poslanička grupa DSS, poslanička grupa ZES i poslanička grupa SRS. Prelazimo na raspravu na osnovu redosleda narodnih poslanika prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom i jedinstvenom pretresu o predlozima zakona iz tačka 15, 16, 17, 19, 20, 61. i 62. dnevnog reda. Prvi prijavljeni govornik, narodni poslanik Riza Halimi, posle njega narodna poslanica Zlata Đerić. Narodna poslanica Zlata Đerić ima reč, a posle nje narodna poslanica Judita Popović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, retko imamo priliku da pred sobom imamo zakone oko kojih većina u ovoj sali razmišlja isto ili bar slično, a pre svega mislim na ove zakone koji se tiču kulture. Ono što kao Narodna skupština možemo da uradimo jeste da pomognemo svako ozakonjavanje ili svako donošenje zakona koje će služiti na dobrobit naše kulture. Kulturna baština svakako predstavlja nasleđe fizičkih artefakata i nematerijalnih atributa nekog društva koje čini ostavštinu prošlih generacija, čuva se u sadašnjosti, kako bi bilo ostavljeno budućim generacijama. Tako sam doživela i upravo Predlog ovog zakona o retkoj knjizi, odnosno predlog da se još novih 310 naslova nađu pod zaštitom države i nadam se iskreno, znajući i stručno i lično kakvim kulturnim blagom raspolažemo kao narod, kakvo kulturno blago postoji pre svega u pisanoj kulturi ovog naroda i koliko dugo ono datira, da će se taj spisak i nadalje samo obogaćivati. Zato smatram da ovakav zakon treba, naravno, podržati sa strane i opozicije i pozicije. Ono što takođe smatram, i složila bih se tu sa koleginicom Goricom Mojović, to je da treba pristupiti donošenju ili novog zakona o kulturnim dobrima ili postojeći značajno dopuniti, obogatiti, učiniti prilagodljivijim novim uslovima čuvanja kulturnog nasleđa. Kultura je jedan segment koji je nedeljiv u onim svetskim razmerama, u evropskim razmerama gde mi postojimo i kada posmatramo svoju kulturnu baštinu onda vidimo koliko imamo zajedničkog sa celim svetom, zajedničkog sa celom Evropom i koliko smo ipak uspeli da budemo autentični, različiti i svoji. To što smo uspeli da imamo različito, autentično i svoje, to nas obavezuje da svim sredstvima, svim svojim znanjem i umenjem, svim svojim potencijalima, pre svega ljudskim, i onim entuzijazmom koji se prvo u kulturi zamori, nastavimo da to čuvamo ili potrudimo se da to sačuvamo, potrudimo se da to obogatimo i da se, kako reče koleginica, na neki način izborimo da i neki drugi izdvoje sredstva koja su uvek u kulturi manjkava, da se očuva ono vredno, retko, izuzetno što mi imamo i što nas u svetu predstavlja i čini jedinstvenim. Naravno, znamo, to je praksa svih vlada, da ne kažemo da je to i posledica svih kriza, kada krene negde da se štedi, onda svi pribegnu da prvo iseku kulturu, da tu smanje i svi se onda ponašaju kao da se najlakše toga odriču. Naprotiv, smatram da je to poslednje gde bi trebalo da zakinemo. Na toliko drugih mesta se može racionalno uštedeti da bi kultura ostala svojstvena i da bi nas činila izuzetnim, kakvi treba da budemo i kakvim se trudimo da se predstavimo svima. Svakako postoje materijalna i nematerijalna kulturna dobra. Knjiga, retka knjiga, spada u naša izuzetna kulturna nasleđa na kojima treba da radimo, koja treba stalno da otkrivamo, koja treba stalno da čuvamo. Ne treba da zaboravimo one istorijske momente, one strašne tragedije istorijske kada smo izgubili značajne funduse našeg pisanog blaga, ali veličina jednog naroda se svakako meri prema veličini kulture i onoga što ima da prezentuje svetu u svom duhovnom nasleđu i svom duhovnom stvaralaštvu. Hvala bogu, zaista smo imali sreću da budemo jedan, bar na taj način, od izabranih naroda. Očekujem svakako da će se dalje raditi i na zaštiti jezika i pisma, da je to jedno od kulturnih nasleđa na kome treba zaista ozbiljno poraditi, jer mi smo svedoci svakodnevnog urušavanja našeg jezičkog nasleđa raznim skrnavljenjem jezika, uvođenjem stranih nemuštih reči, ubacivanjem i gde treba i gde ne treba, naravno, i čuvanja našeg autentičnog nacionalnog pisma ćirilice. Postoji čitav projekat na koji način treba da se ono očuva, a da bude svrsishodno, potrebno, jedinstveno, da nas obeležava kao što nas je uvek obeležavalo, kao što su to učinili i neki drugi narodi sa svojim autentičnim pismima, a da opet ne budemo žrtve tehnološkog razvoja civilizacije koja je, nažalost, postala i toliko potrebna u svakodnevnom životu, kompjuterizacije. Dakle, može sve to jedno sa drugim da ide i da naša kultura bude očuvana. U ime toga svakako pozdravljam i podržavam donošenje svakog zakona koji će pomoći da kultura bude što bolja, što više očuvana, da se obogati, da se pomogne novom razvoju, da imamo dapokažemo da smo nasledili mnogo od svojih predaka, da smo spremni da to sačuvamo u sadašnjosti i da to proširimo, jer to smo dužni generacijama koje dolaze, mi smo to dužni svojim unucima.
Reč ima narodna poslanica Judita Popović, a posle nje narodna poslanica Svetlana Stojanović.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, zakoni koji su danas na dnevnom redu Skupštine upravo su dokaz tome da opozicija u ovoj skupštini mora pre svega da vodi računa o tome koliko su zakoni kvalitetni i koliko zakoni koji su na dnevnom redu poboljšavaju život građana i unapređuju celokupno društvo. Vodeći računa o svemu tome, LDP uvek je na stanovištu da, ukoliko zakoni utvrđuju ove kvalitete, u tom slučaju bez obzira što je LDP u opoziciji ona te zakone mora podržati upravo u cilju koji sam malopre i napomenula. Kada pođemo od prva tri zakona, ta prva tri zakona u stvari predstavljaju jednu zakonsku obavezu usklađivanja postojećih zakona sa Ustavom. Dakle, zašto ne glasati za te zakone, ukoliko je to već jedna zakonska obaveza? Mi zaista poštujemo zakone i smatramo da celokupna zajednica mora pre svega uvek da ima u vidu da su zakoni oni koji uređuju i određuju život u jednoj državi. Kada idemo redom dalje po ovim zakonima, možemo takođe potvrditi da nemamo razloga da ne podržimo zakon o obeležavanju dana žalosti na teritoriji Republike Srbije, odnosno njegove izmene. Nemamo razloga da ne podržimo odluku o utvrđivanju stare i retke knjige od izuzetnog značaja. Takođe moramo podržati Konvenciju o očuvanju nematerijalnog kulturnog nasleđa, a takođe ćemo podržati i Predlog zakona o potvrđivanju Okvirne konvencije Saveta Evrope o vrednosti kulturnog nasleđa za društvo. Dakle, nakon što sam se izjasnila o tome da LDP ima pozitivan stav o zakonima koji su na današnjem dnevnom redu, moram se izjasniti i o tome da zaista ne možemo da podržimo recimo činjenicu da su ove prve tri tačke dnevnog reda, odnosno ti zakoni o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku, Zakona o službenoj upotrebi jezika i izmene Zakona o objavljivanju zakona, drugih propisa i opštih akata i o izdavanju Službenog glasnika Republike Srbije uvršteni u skupštinsku proceduru još 16. januara 2009. godine, 26. decembra 2008. godine, kao i 12. decembra 2008. godine. Dakle, previše je vremena prošlo od momenta kada su ti zaista važni zakonski predlozi stigli u Skupštinu i kada su stigli na dnevni red, pogotovo što su sva tri predloga zakona predata sa predlogom da se uvrste u hitnu proceduru, a pogotovo što je 31. decembra 2008. godine istekao taj rok usklađivanja zakona i propisa sa Ustavom iz 2006. godine. Dakle, već sama Skupština očigledno na neki način nije postupala po zakonskim obavezama, nije poštovala ustavni zakon koji je obavezao da određene zakonske propise uskladi, odnosno izglasa i donese u Skupštini radi usklađivanja sa Ustavom. Kada govorimo o zakonu o službenoj upotrebi jezika i pisama, posebno pozdravljamo ovaj zakon i to njegov član 4, kojim se faktički unose određene novine i menja se član 11. postojećeg Zakona o službenoj upotrebi jezika, pogotovo stav 4. koji, pored već postojećih prava nacionalnih manjina o upotrebi njihovog jezika službeno, ujedno predviđa i da se na teritorijama iz stava 2. ovog člana imena organa koji vrše javna ovlašćenja, nazivi jedinica lokalne samouprave i naseljenih mesta, trgova i ulica i drugi toponimi ispisuju i na jeziku dotične nacionalne manjine prema njenoj tradiciji i pravopisu. Ovim članom se u stvari maksimalno poštuje Okvirna konvencija za zaštitu nacionalnih manjina. Međutim, ovaj zakon ujedno i dokazuje i potvrđuje da je zaista potrebno da se vrše određene izmene u postojećem Ustavu, koji kao službeni jezik i upotrebu jezika i pisama predviđa srpski jezik i ćirilično pismo, a ovaj zakon, odnosno ove izmene i dopune, shvatajući da je realnost mnogo bitnija, samo napominju da je u RS u službenoj upotrebi srpski jezik. Zaista je šteta što se srpski jezik lišava i tog drugog svog pisma, a to je latinično pismo, a sve u ime nečijeg patriotizma potpuno nepotrebnog. Možemo da se složimo oko toga da je vreme, ako ni zbog čega drugog onda zbog ovog zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama, da razmislimo o tome koliko je potrebno da se i Ustav u međuvremenu menja. Kada krenemo na zakon o objavljivanju zakona i drugih propisa i opštih akata i izdavanju "Službenog glasnika RS", posebno bih podvukla i podržala to što ovaj zakon, u stvari ove izmene postojećeg zakona predviđaju da se besplatno objavljuju u "Službenom glasniku" zakoni i propisi koji su obavezni da se objave u tom "Službenom glasniku". Zaista je besmisleno da jedno javno preduzeće zarađuje na konto toga što će objavljivati zakone i propise koje donosi ova država. Kada bismo rekli nešto o zakonu o obeležavanju dana žalosti na teritoriji RS, ne možemo a da ne podržimo činjenicu da je zaista dobro što će RRA da preuzme nadležnosti nadležnog ministarstva zaduženog za oblast informisanja u pogledu sprovođenja odredaba zakona o obeležavanju dana žalosti, u pogledu poštovanja tih odredaba od strane emitora. Zašto je to dobro? Htela bih da vas podsetim na to da je prošle godine prilikom smrti i sahrane patrijarha Pavla isključeno i onemogućeno emitovanje hrvatske televizije "1" i "2", sve sa obrazloženjem da je navodno na taj način onemogućeno da se u danima žalosti peva i igra, odnosno da se emituju filmovi koji bi na neki način ugrozili dostojanstvo ove države i sahranu i smrt patrijarha Pavla. Mislim da je to nedopušteno i dobro je da se uvede red i u ovoj oblasti. Zaista podržavamo ove predloge zakona u pogledu očuvanja nematerijalnog kulturnog nasleđa ili predlog odluke o utvrđivanju stare i retke knjige od izuzetnog značaja, kao i Predlog zakona o potvrđivanju Okvirne konvencije Saveta Evrope o vrednosti kulturnog nasleđa. Mislim da su ovo veoma kvalitetni predlozi zakona, odnosno konvencije, kojih država Srbija zaista treba da se drži baš iz tog razloga da bi unapredila kulturni prostor ove države. Sve u svemu, kada uporedimo ove zakone sa politikom LDP, onda možemo da zaključimo to da smo mi i u obavezi, ne samo što ćemo glasati za predloge ovih zakona, da to činimo upravo radi ljudi koji glasaju za LDP, kao i uostalom za sve građane Srbije, jer ovi zakoni su takvi zakoni koji unapređuju život u Srbiji.
Iskorišćeno je 10 minuta i 40 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović, posle nje narodni poslanik Dragoljub Mićunović.
Poštovani narodni poslanici, osvrnuću se na osnovni tekst Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma. Na predložene izmene i dopune poslanici DSS podneli su amandmane, o kojima ćemo posebno govoriti. "Jezik jednog naroda predstavlja temelj njegove individualnosti i kulturnu baštinu." Po slovu našeg Ustava, srpski jezik i ćirilično pismu su u zvaničnoj upotrebi na čitavoj teritoriji RS, ali Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma ni u jednom svom članu ne propisuje kada je ta službena upotreba jezika i pisma obavezna, ni kaznene odredbe ovog zakona ne odnose se na posledice kršenja takve obaveze, jer je i nema. Upotreba srpskog jezika i ćiriličnog pisma ipak je obavezna na celoj teritoriji RS, i to: u radu svih državnih organa i javnih službi; u procesu obrazovanja, udžbenici i diplome, kako na državnimtako i na privatnim fakultetima, moraju biti na srpskom jeziku i ćiriličnom pismu; obavezna je u trgovini, natpisi na prodavnicama, restoranima, frizerskim radnjama, knjižarama moraju biti na srpskom jeziku i ćiriličnom pismu, kao i sve fakture, računi i ugovori; obavezna je u saobraćaju, natpisi na autobuskim železničkim stanicama, aerodromima i putevima, tačnije na svim javnim prostorima moraju biti na srpskom jeziku i ćiriličnom pismu. Obavezna je na televiziji, u TV emisijama i reklamnim porukama. Posebno državno telo Savet RRA mora da prati eventualno kršenje ove obaveze i prijavljuje nadležnim organima. Pre nego što zakleti Evropejci, za koje Evropa nema alternativu, za mene samo Srbija nema alternativu, ovo moje izlaganje proglase nacionalističkim, unitarističkim ili nepoštovanjem prava nacionalnih manjina, odmah ću reći, sve što sam navela kao obavezno za službenu upotrebu jezika preuzela sam iz zakona o francuskom jeziku i cirkularnog pisma premijera francuske vlade. Moja originalnost sastojala se jedino u tome što sam umesto reči – francuski jezik, zamenila rečima – srpski jezik i ćirilično pismo i što za potrebe današnje rasprave nisam navela baš sve situacije u kojima je francuski jezik obavezan. Francuski zakon je znatno precizniji od mog kratkog izlaganja. Za razliku od francuskog zakona o jeziku koji predviđa "obaveznu, ali ne isključivu upotrebu francuskog jezika", ali tu obavezu precizno utvrđuje, kao i kaznene odredbe za njeno eventualno kršenje, naš Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma umesto reči – obavezno, koristi formulacije kao što su – službeni jezik se naročito koristi tada i tada ili službeni jezik se može koristiti tada i tada, ako se ne koristi sankcija nema. Citat koji sam koristila na početku svog izlaganja preuzela sam iz cirkularnog pisma francuskog premijera, tako da se za naš Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma može reći - da predstavlja samo jedan od mnogih primera koji pokazuju da nas nepoštovanje vlastite individualnosti i kulturne baštine neće odvesti brže u Evropu - naprotiv. Na dnevnom redu današnje objedinjene rasprave nalazi se i Predlog odluke o utvrđivanju stare i retke knjige od izuzetnog značaja. Možemo biti izuzetno ponosni što posedujemo preko dve hiljade starih i retkih knjiga. Knjige koje ćemo na ovoj sednici proglasiti za kulturno dobro od izuzetnog značaja, čuvaju se na tri mesta -u Narodnoj biblioteci Srbije, za čitaoce godinama zatvorenoj, u Biblioteci Pećke patrijaršije i Biblioteci manastira Visoki Dečani. Devedeset devet odsto knjiga sa ove liste tematski je vezano za pravoslavnu tradiciju, što rečito govori o tome gde su nam koreni. Pitanje koje se povodom usvajanja ove odluke ne može zaobići jeste, kako se retke i stare knjige od izuzetnog značaja kod nas čuvaju? Odlično mi je poznato da se ne čuvaju po evropskim standardima. Konvenciju o očuvanju nematerijalnog kulturnog nasleđa, usvojenu na Generalnoj konferenciji Uneska u Parizu oktobra 2003. godine, takođe treba da ratifikujemo na ovoj sednici. Nematerijalno kulturno nasleđe obuhvata - usmenu tradiciju, verovanje, lokalne jezičke izraze i dijalekte, stare zanate, umeća, običaje, praznovanja itd. Nema nikakve sumnje da je njihovo očuvanje od ogromnog značaja za svaku, pa i našu kulturu. Za nas će se problem javiti kad bude trebalo da izvršimo obaveze koje budemo preuzeli potpisivanjem ove konvencije. Jedna od obaveza je da sačinimo popis sopstvenog nematerijalnog kulturnog nasleđa. Ništa ne daje osnova za nadu - da ćemo mi takav popis valjano i na vreme sačiniti. Za taj posao su, osim dobre volje, a ni za nju nisam sigurna da je ima, potrebna sredstva, stručnjaci, naučna istraživanja, rad na terenu. Hoće li toga biti u situaciji kada u budžetu nema novca? Ne verujem i žao mi je zbog toga. Još samo nekoliko reči o Zakonu o potvrđivanju Okvirne konvencije Saveta Evrope o vrednosti kulturnog nasleđa za društvo. Nema nikakve sumnje da je kulturno nasleđe od neprocenjive vrednosti i da ima ogroman potencijal za unapređenje održivog ekonomskog razvoja i kvaliteta života jednog društva. Da li to Srbija prepoznaje i neguje – ne! Nama je potrebna Konvencija Saveta Evrope da uvidimo nešto što nam je moralo biti očigledno, kada smo usvajala tzv. krovni Zakon o kulturi, a toga u ovom praznom, deklarativnom i štetnom zakonu nema. Kada ova konvencija bude usvojena, a treba da bude usvojena, ostaće mrtvo slovo na papiru, kao, nažalost, većina zakona koje preuzimamo od Evrope. Naše potrebe da ličimo na Evropu ne idu dalje od usvajanje mrtvorođenih i prepisanih zakona.
Sedam minuta iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dragoljub Mićunović, a posle njega narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovde imamo jedan set konvencija koje treba da usvojimo. To je jedan postupak sa kojim ćemo se sretati jako mnogo i u narednom zakonodavnom postupku. Mi ćemo morati da naše zakonodavstvo saobrazimo sa zakonima Saveta Evrope, Uneskoa, i UN i naravno kasnije i EU. To će uneti neke standarde u naš život, kako ekonomski tako i politički, tako i kulturni. To je veoma važno i verujem da neće biti mnogo sporova oko toga da li ćemo mi usvojiti ove konvencije. Usvojićemo ih naravno, jer smo članovi Uneska i Saveta Evrope, dakle svih tih tela, čiji smo članovi, moramo da se pokažemo kao ljudi koji stvarno tu i pripadaju - pa ćemo ih i usvojiti. Hteo sam nešto da kažem povodom onoga što se zove realnost, to je jedan opšti odnos prema kulturi i naravno prema kulturnom nasleđu. Ima jedan paradoks, a taj je da ima jako mnogo deklarativnog nacionalizma, jako mnogo pozivanja na samobitnost itd, a užasno malo brige da se ti dokumenti, da se ti spomenici, dakle, i sve ono što spada u kulturno nasleđe, i održavaju. Ne mogu da zaboravim da, na primer, u Kruševcu, gradu koji je bio i prestonica Kneza Lazara i srpske države,postojao je Lazarev grad, u kojem kao što znate kamen ne gori, i on je bio dobrim delom očuvan. Kada je pao u srpske ruke i tamo brat Miloša Obrenovića, Jevrem, odlučio, da se najveći deo kule razgradi da bi se kaldrmisala kruševačka čaršija, da ne bi oni gacali po blatu. Dakle, odnos prema kulturi i kulturnim spomenicima pokazuje da tu nema neke jasne komunikacije između tih stvari. Imao sam prilike, na primer, da u Crnoj Gori, a to je ipak, ma ko šta mislio, barem isti kulturni korpus, vidim na Njegušima, gde je mala crkva, u kojoj su sahranjeni otac i majka Njegoševa, i prvi onaj koji je začetnik te porodice, crkva 50 godina nije otvarana. To je sve zarđalo, te brave, a u unutra raste trava. Spolja je takođe bila zarasla u granje. Dosta sam se zamerio ondašnjim vlastima, kada sam tamo došao i rekao – dajte mi jedan kosir, da makar jedan zid ostružem, što sam i uradio. Tom potomku porodice Petrovića rekao sam – sada, ako ovde prolaze arhimandrit, neka on ovaj drugi zid, a treći ministar kulture, očiste, kako bi taj spomenik mogao da se vidi. U toj isposnici Petra Cetinjskog, na koga se poziva svaki crnogorski nacionalista, ko dobro jutro kad kaže, tamo je bila u to vreme oprema "Adidas" patika i raznih drugih stvari, gde su to sklanjali naslednici ove kuće. Dakle, nema nekog dubokog duhovnog kontinuiteta između kulturnog dobra, te kulturne ostavštine i naravno njegovih poslenika. Moglo bi se navesti milion primera, počev od Nebojšine kule usred Beograda, pa da ne pričam šta sve. Zašto je to tako? Rekao bih da se to radilo i o opštem nekom kulturnom nivou i vlasti i onih koji su se time bavili. Mi sada usvajamo ove konvencije, ali tu, kako reče prethodnica, ne bi bilo dobro da to ostane samo mrtvo slovo na papiru. Užasno je to važno. Ako se mi prisetimo, kao jedna usmena kultura, odnosno govorim sada o ovoj konvenciji o nematerijalnim kulturnim dobrima – šta bi se o nama mislilo ili znalo da Vuk Karadžić nije pokupio pesme, slušajući ove guslare i to odneo u Beč. Time je svedočio – da jedan narod, koji će tako dugo biti u turskom ropstvu ugnjetavan, čuvajući usmenu kulturu, sačuvao svoj duh, svoje vrednosti i sve ostalo. Tako su nastale i sačuvane te prve zbirke narodnih pesama, a onda naravno se radi o jednom ogromnom radu, koji je opet započeo Vuk Karadžić, a to je etnografski rad, koji je sa jednom dobrom tradicijom, na Filozofskom fakultetu, na našem Univerzitetu, uspeo da prikupi ogromnu etnografsku građu. Nažalost, tu se negde zastalo i jednostavno zaključili su da smo postali civilizovani, da neke stare običaje, navike, predanja itd. možemo i da zaboravimo. Ali, kultura napreduje na jedan jedini način, a to je susret sa drugim kulturama. Autohtono je samo varvarstvo. Prema tome, ova konvencija hoće da podstakne svaku kulturu i da nas podseti da istovremeno pripadamo čovečanstvu kao jedan jedinstveni korpus i da tako napredujemo kao ljudi. Ova konvencija govori još nešto, a to je da ti kulturni tragovi pripadaju svima. Mi ih na neki način internacionalizujemo u tom smislu što želimo da budu dostupni svima. Što se tiče materijalne kulture, imamo posebne probleme sa očuvanjem nekih naših starih spomenika, dvostrukih nadležnosti za mnoge stvari, ne bih sada tu temu otvarao, tu sigurno postoje problemi. Da ne pominjem i Narodni muzej, takođe, kao jednu važnu temu, gde se skuplja naše kulturno blago i kada jedan turista, putnik ili namernik dođe u jednu državu, u jedan grad, ako je kulturni poslenik, on će prvo otići u muzej, jer tu se nalazi upravo ono što je naša kultura i to svedočanstvo o nama samima. Ovde oko nematerijalne kulture postojalo je jedno vreme jako razvijeno, nešto što se zvalo i amaterski rad, a naročito folklor i neki drugi oblici, koji su takođe proslavili deo naše nematerijalne kulture i mnoga umetnička društva su širom sveta pronela lepotu tih igara, dakle, jedan deo opet naše kulture. Bojim se da za njih sve manje ima prostora u finansiranju kulture. Neki su postali profesionalna društva, neki su prosto nestali. Tu je još jedan problem, gde treba to nekako čuvati? To je amaterski kulturni rad koji je zamro jer nema sredstava, a on je onaj izvor koji u stvari priprema tu nematerijalnu kulturu koju ćete izneti sutra u svet. Mi kao narod možemo da se takmičimo, rekao bih, pre svega da probamo u toj našoj kulturnoj baštini i u kulturi. U ekonomiji, u nekim drugim elementima, izuzev sporta, takođe nemamo neku veliku popularnost ili uspehe u svetu. Ono što je bitno da sačuvamo što se sačuvati može, to znači treba finansirati istraživanja, treba omogućiti komunikaciju, pogotovo sada kada postoje mogućnosti korišćenja Interneta i pošto postoje globalne komunikacije to je lakše i jednostavnije da te svoje vrednosti afirmišemo. Ovo pitanje starih knjiga je takođe važno. Tu imamo opet jedan problem. Postoji veliki broj knjiga koje su nažalost tokom 19. veka, a mnogi i ranije, u 17. veku, otišle iz Srbije. Neke su se nalazile po raznim crkvama po Austriji, Nemačkoj, pa sve do Francuske. Znam da su neki kolekcionari, a neki korisnici svoje državne funkcije, pravili privatne zbirke starih knjiga, šaljući razne emisare po tim evropskim crkvama, pravoslavnim srpskim i odatle uzimali te knjige. Treba sada videti koji su to kolekcionari. Ako ništa drugo, neka prodaju to, ako neće da poklone zemlji, ali da taj spisak jeste veliki. Zatim, postoji u mnogim muzejima i arhivama veliki deo originalnih srpskih knjiga koji se nalaze u svetskim velikim bibliotekama. Treba videti da li je moguće nešto vratiti ili makar napraviti repliku. To takođe mora da se prikupi. Predstoji nam jedan veliki posao u oblasti kulture i bilo bi važno da u celoj ovoj našoj dugoj muci shvatimo da je to jedan način na koji ćemo mnogo uspešnije braniti svoj identitet i braniti svoju naciju i moći da učestvujemo i u konzumiranju drugih kultura.
Iskorišćeno je 10 minuta i 15 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a posle njega narodni poslanik Nebojša Ranđelović.
U ovoj našoj internoj raspodeli unutar SRS mene su zadužili da nešto kažem o ovom zakonu o izmenama i dopunama Zakona o objavljivanju zakona i drugih propisa i opštih akata i o izdavanju Službenog glasnika Republike Srbije. Pre nego što krenem sa obrazlaganjem stavova SRS povodom tog predloga zakona, a povodom ovih prethodnih diskusija, prosto moram da kažem da kada imamo situaciju da pre nekoliko dana u ovoj sali ovde najveći kritičari zakona o pušačkom dimu su bili pušači, kada imamo mesecima kampanju gde ministar za rad i socijalnu politiku kritikuje vlast zbog velikog otpuštanja, pa onda obećava velika zapošljavanja, onda nešto nije u redu. Nije u redu ni kada se priča o ovome što se naziva kultura, duhovnost, ipak neka naša specifičnost koja treba da se očuva. Sve civilizacije da bi bile stabilne počivaju na nečemu što se zove tronožac. Da bi nešto bilo stabilno u prostoru treba da ima tri tačke oslonca. To je onaj naš tronožac seljački. Svaka civilizacija se zasniva na tom tronošcu. Prva noga je ekonomija, druga noga politika, a treća je umetnost. Da bi tronožac bio stabilan sve tri noge treba da budu iste dužine. Znači, ako ekonomija poklekne, onda ni politika ni umetnost ne mogu da budu u istoj ravni. Slično je i ako politika doživi brodolom, onda one druge dve oblasti takođe nisu u vodoravnom položaju, nema skladnosti. Zamolio bih kada se priča o ovoj temi, kada su u pitanju knjige i uopšte naš jezika i potreba da se sačuva neka samobitnost, Balkan je verovatno najprometnije područje gde se susreću različite kulture, a ja bih rekao čak i civilizacije, pa valjda mi to najbolje i osećamo i znamo. Naravno, sve što predstavlja našu kulturnu baštinu treba čuvati i treba se time ponositi. To ne sme da se uništava, kao što ne sme ni neka stara interesantna zgrada od pre nekoliko stotina godina da se sruši da bi se napravio tajkunski oblakoder ili poslovni prostor. Nas sad uče da taj tajkunski poslovni prostor predstavlja poslednji domet privrženosti evropskim vrednostima, ali to uopšte nije evropska vrednost. I Evropa ceni samobitnost. Amerika čak podstiče kulturno stvaralaštvo pripadnika različitih naroda koji žive tamo na tom prostoru, koji se ipak kolokvijalno naziva lonac za topljenje. Jednostavno, različitosti treba da postoje, treba da se neguju. Da smanjimo sa ovim velikim rečima, prošetajte se Knez Mihailovom pa mi kažite gde je ćirilica? Gde je srpska reč?Nema je. Boj, Džo, Džordž, Po-Po, Blu-Blu. Uradite nešto na tom polju. Evo prvi zadatak koji treba da uradite. Pogledajte ove bilborde, da biste razumeli šta piše treba da znate najmanje tri svetska jezika. Tu ćutite. Zašto ćutite? Što tu ne branite jezik? Što tu ne branite pismo? Judita je u pravu, koliko je naša ćirilica, toliko je naša i latinica. Nema vas, tu ćutite zato što se tu vrte pare. Što niste uveli neku taksu da onaj ko koristi strane reči, a osnivač je iz Srbije, domaće lice, plaća 25 puta veću taksu za istaknutu firmu? "Blu – blu" u srpskom ništa ne znači. "Džigi – migi" ništa ne znači. "Tera komerc" šta to znači? Odite tamo u Siriju, Egipat, pa ćete da vidite tamo na njihovom jeziku, eventualnom na ruskom. Odete u Moskvu i "Koka kola" je na ćirilici, ne može na latinici. Zna se ko je suverena vlast. Kod nas može sve. Onda kažete da se borite za jezik, borite se za tradiciju. Evo, samo što me Mićunović nije rasplakao. Ko deset godina drži institucije kulture? Ministre, uradite nešto, napravite taj naš kulturni pokret, koji nije u sukobu sa drugim kulturnim pokretima. U tradiciji svakog naroda postoji nešto što je univerzalno, prihvatljivo. Dajte našu samobitnost, po čemu smo karakteristični, po čemu se prepoznajemo, ono što nama godi. Onda se čudite što su deca podilkanila, što deca od 11 godina čine krivična dela, jer gledaju neke filmove i smatraju da je to in. Velika tema. Da se vratim na ovo što su me surovo zadužili ovi moji iz stranke. Podneli smo nekoliko amandmana. Naravno, prisutni ministar nije iz ove oblasti. Ovo je verovatno u nadležnosti Ministarstva pravde i Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Da li može neko od predstavnika vlasti i predstavnika većine u Narodnoj skupštini da kaže šta bi ovaj zakon o izmenama i dopunama izgubio ukoliko bi se usvojili amandmani SRS? Ništa. Zakon bi postao još precizniji i još bolji. U kom smislu? Što stvarno treba prilagoditi jedan arhaični propis od pre nekoliko desetina godina. Kako ga prilagoditi? Pa, tačno da se zna ko šta radi. Šta to znači "i drugi akti predsednika Republike se objavljuju u Službenom glasniku"? U Zakonu o predsedniku Republike je tačno propisano šta, u Ustavu tačno propisano. Van toga nema potrebe nijedna druga odluka da se objavi. Sledeća velika primedba koju smo podneli odnosi se na vojni list. Šta se objavljuje u vojnom listu? Valjda samo neke stvari koje se tiču statusa pripadnika Vojske i nečega što se tiče službe. Ovako kako ste vi napisali ispalo bi da može sve i svašta da se objavi. Na kraju nešto što mi apsolutno nije jasno. Mi smo predložili brisanje jednog člana koji postoji u zakonu, koji već 14 ili 17 godina ne može da postoji po odluci Ustavnog suda i ovi odgovaraju – neka ostane, ionako se ne primenjuje, pošto je stavljen van snage odlukom Ustavnog suda. Da li ste vi rešili da sredite ovaj zakon ili ste rešili da demonstrirate neku upornost u odbijanju svega što dolazi iz SRS? Šta god smo vam predložili vi ste odbijali, pa prođe nekoliko meseci i onda kažete – što ih nismo poslušali na vreme? To će vam biti i s ovim zakonom. Delovaće vam malo čudno, stvarno sam veliki protivnik da se u "Službenom glasniku RS" objavljuju pojedinačne odluke Evropskog suda za ljudska prava. Da budemo načisto, nisam isključiv, niti SRS. Verovatno neke temeljne odluke i treba da se objave, ali odluke Evropskog suda za prava, presude, ne mogu da budu u istom rangu sa odlukama Ustavnog suda Republike Srbije. To da bude načisto. Kao argumentacija što se ne prihvata amandman navodi se neka uredba o agentu Republike Srbije koji zastupa interese Republike Srbije pred Evropskim sudom za ljudska prava. Zamislite, podzakonski akt je osnov za zakon. To me podseća na onog Gašu Kneževića koji je nacrt zakona primenio kada je donosio jedno rešenje, pa kaže – da, donosi se takvo rešenje, jeste da nema osnova u zakonu, ali u nacrtu zakona koji će da se donese, ako se donese, tako smo zamislili da bude, to nam je osnov da donesemo jedno rešenje. To je univerzitetski profesor prava i on treba da uči decu šta je zakon, šta je Ustav, šta je propis. To isto Vlada kaže u ovom odgovoru. Kaže da se amandman odbija zato što smo mi, kaže, uredbom regulisali da treba da se objavljuje. Kako je to moguće? Veliki nedostatak ovog propisa je što ne ulazi nešto što se zove status tog javnog preduzeća. Pošto vi tu temu niste zahvatili, ne želim o toj temi da pričam, ali "Službeni glasnik RS" je značajna institucija, ne samo kao institucija preko čijih izdanja se objavljuju propisi i omogućava se objavljivanjem da oni stupe na snagu u nekom roku, nego što ona postaje i kulturna, i naučna i u svakom pogledu respektabilna izdavačka kuća od značaja za Republiku Srbiju, pogotovo kada su u pitanju stručne publikacije eminentnih autora. Ali, prosto se plašim da ne dolazimo u situaciju u kojoj je bio Martinović malopre. On, čovek, kao neko ko radi na fakultetu, ko treba uskoro da doktorira, pred kojim treba deca da polažu ispite, održa predavanje o Zakonu o opštem upravnom postupku i konkretno reče zbog čega bi deca pala na ispitu, a sve to je Vlada ugradila u zakon. Vlada ne zna osnovna načela, Vlada ne zna Ustav. Onda se postavlja pitanje – ljudi, kako mislite sa 126 glasova da taj problem rešite? To je veliki problem. Znate, 126 ne znači da je logično, 126 ne znači da je moguće. U ovoj sali 1993-1994. godine je bilo sa 70, pa je Radoman Božović rekao – šta hoćete vi iz opozicije, a sedeo sam i pre 17 godina ovom mestu, sa 70 glasova mogu da proglasim da je zemljina kugla četvrtasta. Bežite od toga, ljudi. Pogledajte te amandmane i kažite šta bi zakon izgubio ukoliko se usvoje amandmani SRS? Svi su podneti sa ciljem da ovaj zakon bude što precizniji, što jasniji, tim pre što nijedan amandman nema za cilj da zasmeta nečemu što je regularno.
Dvanaest minuta i 40 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović, posle njega narodna poslanica Vesna Marjanović. Vreme na raspolaganju je četiri minuta.
Gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, pred sobom vidim tačku dnevnog reda koja sadrži set zakona sa poprilično heterogenom sadržinom. No, o logici spajanja tačaka dnevnog reda ne bih govorio, jer mnogo toga nije logično u ovoj skupštini, pa onda verovatno i sama logika spajanja tačaka dnevnog reda ne treba da se dovodi u pitanje. Rekao bih par stvari o jeziku i o kulturnoj baštini, jer to se tiče pojedinih zakonskih tekstova ili izmena i dopuna o kojima je reč. Slušao sam uvažene koleginice i kolege poslanike i zaključio da se ovde o jeziku govori kao o zauvek zadatoj kategoriji. To zloupotrebljavaju kvazipatriote u cilju ostvarivanja najprizemnijih političkih interesa. Za ova pitanja ne treba konsultovati odmah lingviste. Dovoljno je ponekad pogledati i stare tekstove, stare zapise. U jednom zapisu stoji da saboru prisustvuju česni černorisci, satniki i tisušniki. Dakle, satnici i tisućnici. To nisu pojmovi iz hrvatskog jezika, to stoji u zapisu sabora u Rasu. Radi se poslednjoj deceniji 12. veka. Sabor je sazvan radi istrebljivanja bogumilske jeresi. Tekst je potpisao Stefan Nemanja. Nemojte hrvatiti srpske reči, nemojte skrnaviti zajedničku južnoslovensku baštinu i nemojte svojim neznanjem trovati srpsku političku javnost. Dodao bih, vezano za jezik, a bogami pre svega za očuvanje naše kulturne baštine još par rečenica. Govorili smo ovde o velikim pitanjima, o velikim stvarima naše kulturne baštine. Podsetio bih da ovde u komšiluku, u ovoj zgradi, u našoj biblioteci, sumnjam da mnogi narodni poslanici znaju gde je skupštinska biblioteka, da se čuva blago od neprocenjivog značaja. Pomenuću samo zapisnike zasedanja skupštinskih odbora na Krfu od 1916. do 1918. godine. To stoji u prljavim fasciklama, a to su rukom pisani zapisnici od neprocenjive vrednosti. Na inicijativu LDP-a kupljene su luksuzne kutije u koje treba pohraniti te spise. Jednu od tih kutija poklonio je prof. Nenad Prokić, poslanik LDP-a.
Reč ima narodna poslanica Vesna Marjanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, takođe bih rekla nekoliko reči o dvema konvencijama koje su danas na dnevnom redu. Veliki broj mojih kolega i koleginica pre mene istaklo je već ono što su vrlo važne definicije i vrlo važni pravci koje nam ove konvencije donose. Konvencija Saveta Evrope o vrednosti kulturnog nasleđa za društvo ističe ono što je naročito važno, a to je da se kultura posmatra kao deo ljudskog razvoja i deo poboljšanja kvaliteta ljudskog života. Ono što je takođe važno kada je u pitanju Konvencija Saveta Evrope jeste činjenica, mada se to danas menja i to je pozitivna promena, donedavno smo govorili da EU i ulazak u EU će uticati na gubljenje kulturnog identiteta, naše posebnosti, i ovo je jedna od onih konvencija koja upravo pokazuje suprotno, a to je da EU ulaže veliki napor i posvećena je očuvanju kulturnog identiteta i kulturne raznolikosti. Što se tiče Predloga zakona o potvrđivanju Konvencije o očuvanju nematerijalnog kulturnog nasleđa već je dosta toga rečeno. Želela bih da istaknem dve stvari. Jedno je da se nematerijalno kulturno nasleđe i nasleđe uopšte ne može posmatrati samo kao deo istorije i ova konvencija upravo naglašava jedan vrlo važan aspekt nematerijalnog kulturnog nasleđa u onome što se danas zove – održivi razvoj ili održivi kulturni turizam. Postoji toliko mnogo zanimljivih i različitih kulturnih događaja, svečanosti, igara, i rukotvorina i svega onoga što čini bogatstvo naše kulturne tradicije, što ne samo da u sebi nosi jednu posebnost samo po sebi, već može biti i generator još nekih drugih aktivnosti i može privlačiti i turiste i određene ekonomske sadržaje. Unesko je za tu priliku, nakon što pristupimo, odnosno ratifikujemo ovu konvenciju, usvojio veoma veliki broj aktivnosti koje su zemlje širom sveta organizovale, u saradnji sa Uneskom, upravo da zaštite i promovišu određene zanate i druge tradicionalne kulturne izraze. Postoji čak i mogućnost da određeni zanati dobiju tzv. žig izuzetnosti, koji je poseban stimulans i može pomoći nekim našim zanatima da nađu plasman i na svetskom tržištu. Takođe bih istakla jedan vrlo važan aspekt ove konvencije, a to je jedna vrsta obaveze koju preuzimamo usvajanjem ove konvencije, a to je podizanje svesti o značaju nematerijalnog kulturnog nasleđa. Ovo je posebno važno kada su u pitanju mlađe generacije, koje zbog urbanog i ubrzanog načina života, uticaja masovnih medija, velikih migracija i potpune promene uloga u modernoj porodici gube kontakt sa svojom tradicijom, a istovremeno se gubi i način da se ta tradicija, naročito ona koja je usmena, prenosi sa kolena na koleno, kao što je to nekada davno bio slučaj. To naravno ne znači da promenom načina života koji je neminovan treba da prihvatimo da jedna vrsta tradicije i nasleđa treba da nestane, već naprotiv treba da koristimo pozitivne mogućnosti koje današnje savremeno doba pruža, a to jesu i masovni mediji i mogućnost promovisanja ovakvih sadržaja putem elektronskih medija, interneta, a da ne govorim o većim mogućnostima za čuvanje i beleženje nematerijalnog kulturnog nasleđa. Mislim da će biti sramota ako bismo jednog dana rekli da u 21. veku, u veku tehnologije i napretka, nismo uspeli da sačuvamo, digitalizujemo, snimimo na nosačima zvuka, u video formi sve ono što danas još uvek postoji kao nematerijalno nasleđe ne samo srpskog naroda, nego i mnogobrojnog i raznolikog nasleđa naših nacionalnih manjina u Srbiji.
Iskorišćeno je pet minuta i 15 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima poslanica Milica Radović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri, od svih zakona koji su nevešto i bez mnogo smisla danas spojeni u jednu raspravu, baziraću se na zakonu o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku. Čak i da mi vreme dozvoljava, a naravno da mi ne dozvoljava, jer vreme koje mi stoji na raspolaganju je vrlo kratko, ne bih znala kako bih koncipirala svoj govor ukoliko bi se on bavio ovim zakonom, zakonom o danu žalosti, retkim knjigama, službenoj upotrebi jezika, a da ta rasprava bude smislena, da bude na neki način povezana i da se zna o čemu govorim. Ovakvom praksom u radu parlamenta svaka ozbiljna diskusija je i te kako narušena, odnosno obesmišljena, vrlo često i iščezla. Ovo je manir vladanja ove vlasti koji, nažalost, tako nešto samo podržava. Stoga ću, da ne bih gubila vreme i trošila vreme na objašnjavanje koliko je loše ovo što radite, preći na sam zakon. Poštovani ministre, najmanje što smo očekivali danas da vidimo ispred sebe jeste da raspravljamo o nepromenjenom Zakonu o opštem upravnom postupku. Ovaj predlog zakona je morao da bude usvojen, govorim o ovom predlogu koji se danas nalazi na dnevnom redu, još krajem 2008. godine, ukoliko ministar, a samim tim i Vlada, poštuju Ustav. Pošto je danas već sredina aprila 2010. godine, moram prosto ministra da pitam – šta se toliko čekalo sa izmenama zakona koji danas imamo na dnevnom redu, koje su to toliko komplikovane izmene koje nisu mogle da budu predložene ranije i zbog čega mi ovaj zakon nismo bili u mogućnosti da na vreme uskladimo sa samim Ustavom? Pored toga što ovakvim postupanjem legalizujete kršenje Ustava, ovakav predlog zakona ima za cilj i faktički nastavak, odnosno kontinuitet sa propisima jedne države koja odavno već ne postoji. Moram da podsetim da je poslednji put Zakon o opštem upravnom postupku menjan 1996. godine, a sada je 2010. godina. Znači, u to vreme smo još bili SRJ. Da stvar bude dovedena do potpunog apsurda, mi danas donošenje ovog zakona predlažemo, odnosno Vlada ga predlaže po hitnom postupku. Koje su to štetne posledice koje mogu da nastupe po rad organa, odnosno samih organizacija? To što se krvni srodnik više ne naziva srodnikom po krvi ili tazbinski srodnik srodnikom po tazbini. Da li ima veće štete od toga što ministar, samim tim i Vlada, ne mari mnogo za poštovanje Ustava? Ukoliko ministar ne poštuje Ustav, čemu nam onda služe svi ostali zakoni kojima želimo da omeđimo ponašanje svih građana u ovoj državi? Da li uopšte postoji bilo kakav smisao u ovome što mi danas radimo? Predlog ovog zakona, sem jezičkog usaglašavanja, ne donosi nijednu novinu, ne donosi ništa što bi modernizovalo državnu upravu, ne donosi ništa što bi je učinilo efikasnijom, boljom, ekonomičnijom. Šta se dešava sa elektronskim poslovanjem? Da li elektronsko poslovanje primenljivo u državnoj upravi? Naravno da jeste. Da li se ono primenjuje? Ne primenjuje se. Zbog čega? Zašto to nije moglo da bude jedna od novina koju će ministar danas da predloži u svom ekspozeu, koji, izvinjavam se, nije ni održao? Zašto nije učinjen modernijim, bržim poslovni odnos između organa državne uprave i samih stranaka? Šta to stoji na putu ovoj vladi da predloži i na taj način omogući građanima da lakše komuniciraju sa organima državne uprave? Šta je to što stoji kao problem da građani dobijaju u elektronskoj formi izvod iz matične knjige rođenih, primera radi, izvode iz državljanstva, da plaćaju poreze, odnosno neke druge dažbine za koje je država i te kako zainteresovana, elektronskim putem? Ništa od toga danas u ovom predlogu zakona nemamo. Građani u ovom slučaju, kako Vlada želi da vidi, i dalje će da čekaju, bespotrebno gubeći vreme, u dugim redovima, a da faktički ništa od samog poboljšanja u radu državne uprave neće moći da se ostvari. To su promene o kojima smo želeli danas da raspravljamo, a ne o onim jezičkim, koje su nesumnjivo bitne, ali izuzetno mnogo se kasni sa njima. Umesto dobrih rešenja za građane, predlažete samo kozmetičke izmene zakona, koje ne donose nikakav boljitak građanima. Ako se malo vratimo u prošlost, onda ćemo lako da se prisetimo šta je Vlada sve obećavala u ovoj oblasti državne uprave. Umesto smanjenja broja ministarstava, danas imamo najglomazniju Vladu u celoj Evropi, umesto racionalizacije državne uprave, danas ne radimo ništa na tom planu, iako su rokovi za racionalizaciju davno prošli, umesto decentralizacije, imamo novu podelu zemlje, umesto poštovanja Ustava, danas imamo najave njegovog menjanja. Da na kraju budem potpuno jasna, ne protivimo se samom usaglašavanju ovog zakona sa Ustavom, samo smatramo da je ono toliko zakasnelo da se samo donošenje i usklađivanje ovog predloga zakona sa Ustavom obesmišljava. Zalažemo se za promenu Zakona o opštem upravnom postupku kako bi građani videli boljitak od svega toga, za modernizaciju državne uprave i najave su išle u tom pravcu, ali od tih najava vidim da se, kao i sve što Vlada radi u tom pravcu, zadržava i završava na nivou samih obećanja. Hvala
Šest minuta i 20 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Za reč se javio ministar Milan Marković. Izvolite.
Trudim se da se ne javljam previše za reč, pošto se ovi zakoni uglavnom odnose na usaglašavanje sa Ustavom, ali kada se iskoristi ova tačka dnevnog reda, neki, ne znam kako bih nazvao, politički govor opšteg karaktera, koji je upućen opet publici koja nije previše kompetentna u ovoj oblasti, verovatno kao i sam govornik, onda prosto moram da se javim. Elektronsko poslovanje, elektronski potpis su materija drugih zakona. Kao dugogodišnji poslanik, trebalo bi to da znate. Nikakve to veze nema sa Zakonom o opštem upravnom postupku. Ovaj zakon, takođe bi to trebalo da znate, pošto optužujete Vladu da kasni i ne poštuje Ustav, kao poslanik bi trebalo da znate da je ušao u proceduru pre više od godinu dana. Zašto je sada Skupština stavila na dnevni red, to nije pitanje za mene. Razlozi hitnosti takođe pišu. Ako ste pročitali, tada je to bilo usaglašavanje sa Ustavom, što je bila obaveza po članu 15. Ustavnog zakona. Mislim da ovo sve drugo zaista ne zaslužuje komentar, obzirom na to da ste vodili državnu upravu i pokazali ste se u periodu dok je vaša stranka vodila državu. Rezultat tog vođenja državne uprave je u najmanju ruku tanak, da budemo potpuno jasni. Sada pričati kao da je ovo predizborni miting, elektronska pošta, kakva elektronska dokumenta, kada, kada tek sada u Srbiji imamo tri sertifikovana tela tj. tri tela koja mogu da izdaju elektronske sertifikate? Pretpostavljam da znate o čemu pričam, pošto ste tako ubedljivo govorili. Znate i koja su ta tri tela, pretpostavljam. Hajte molim vas, to je lepo govoriti zašto nemamo ovo i zašto nemamo ono. Koliko građana Srbije koristi Internet? Nemamo nijednu bazu, registar građana nemamo najobičniji, kao država. Nisam primetio da se neko potrudio pre ove Vlade da ga napravi. I ova Vlada ga pravi na osnovu Zakona o matičnim knjigama. Ovo je prva Vlada u Srbiji koja će napraviti registar građana i to je posao koji ide. Pilot projekat je već gotov. Pet gradova će biti umreženo u roku od 15 dana. Do kraja godine 80% Srbije će imati jedinstvenu matičnu bazu. Imaćemo matični registar praktično gotov. Možda će nam ostati 20% građana Srbije. Uglavnom, u pitanju su opštine koje su jako nerazvijene, koje nemaju mogućnosti da se izvrši povezivanje i nemamo dovoljno optičkih kablova koji bi mogli da povežu, tj. nemamo pružene optičke kablove po jedinicama lokalne samouprave, pa se tu kombinuju različite vrste da bi se to uradilo. To je jedan ogroman posao koji niko pre ove vlade i ovog ministarstva u ovoj vladi nije ni započeo, odnosno u prošloj, kada sam bio ministar sam i započeo. Niko ga nije započeo, slovo nije postojalo u tom pravcu. Birački spisak, ako već idemo sada šta to mi sve nemamo, 20 godina imamo višestranačke izbore, a nemamo birački spisak. Imamo birački spisak onakav kakav je, skup CD-ova koje donosimo iz jedinica lokalne samouprave kada dođu izbori, pa se vrši prečišćavanje. Kao jedinstvenu elektronsku bazu podataka koja dnevno ažurno reaguje, to nemamo. Isto se niko nije setio, niti je ko pokrenuo pre nego što je ova vlada formirana. Ova vlada je ta koja je predložila Skupštini takav zakon, ova skupština je izglasala takav zakon i imaćemo birački spisak u roku od godinu ili dve dana, u zavisnosti od novca. Imaćemo birački spisak, dnevno će biti dnevna ažurnost biračkog spiska, moći će da se bira gde će se glasati, moći će da se glasa van mesta svog prebivališta, zahvaljujući takvom zakonu, protiv koga ste takođe glasali kao opoziciona stranka. Razumem potrebu da se istakne opozicioni stav, ali treba koliko-toliko povezati sa tačkom dnevnog reda i koliko toliko biti u temi da bi ta diskusija bar malo delovala kompetentno. Ipak je Narodna skupština mesto gde bi trebale da se iznose kompetentne diskusije.
Narodna poslanica Milica Radović, pravo na repliku.
Poštovani ministre, očekivala sam od vas mnogo kompetentnije odgovore na ono što sam postavila kao pitanje. Nisam od vas tražila da elaborirate ono što treba tek da uradite, nego upravo ono što je trebalo da uradite davno, a to je usaglašavanje ovog zakona, ovog predloga zakona sa samim Ustavom. Neprihvatljivo je da u samom obrazloženju pominjete rok do kada je to trebalo da uradite, a da sada vešto bežite čak i od pomisli da je to bila vaša obaveza. To ne radite prvi put, to radite već nekoliko puta do sada, kada se obraćate poslanicima određene poslaničke grupe, konkretno govorim o poslanicima DSS i mislim na njih, kada ste držali konsultacije povodom nekih drugih zakona iz vaše oblasti, onda ste i te kako znali da hvalite ono što je urađeno u Ministarstvu koje ste nasledili, a sada kada govorite sa tog mesta i kada se obraćate svim poslanicima kritikujete. Prosto bih vas zamolila da se saberete i kažete – šta je to što je dobro, a šta je to što je loše? Da li ste tada govorili istinu ili govorite sada?
Ministar Milan Marković. Izvolite.
Nema potrebe da se nervirate. Opet pokušavam da vam kažem – zakon je godinu i nešto dana u proceduri. Zakone donosi Skupština Srbije, ne donosi ih Vlada. To su elementarne stvari. Ako zakon nije godinu i nešto dana usvojen, ne mogu biti kriv ni na koji način. U materiji o kojoj govorite, jako tanki rezultati. Da li uopšte znate delokrug rada Ministarstva državne uprave i lokalne samouprave? Da li znate da zakon o državnim službenicima i nameštenicima na koji se pozivate i za koje sam rekao da je dobra polazna osnova je u stvari u to vreme bio delokrug rada Sekretarijata za zakonodavstvo? Nisam želeo da posebno apostrofiram da to nije radio gospodin Zoran Lončar. Da li je možda ZUP promenio gospodin Lončar? Da li je možda birački spisak doneo gospodin Lončar? Da li je možda matične knjige usvojio gospodin Lončar? Da li je možda zakone o nevladinim organizacijama usvojio gospodin Zoran Lončar? Da li je možda set izbornih zakona pripremio gospodin Zoran Lončar? Koji je zakon vaš ministar gospodin Zoran Lončar ovde predložio? Šta ste to vi u oblasti državne uprave uradili za vreme dok ste bili na vlasti, izuzev što je Sekretarijat za zakonodavstvo Vlade uradio Zakon o državnim službenicima i nameštenicima koji i dan-danas ne može da se primeni, toliko je dobar da ne može da se primeni. Ne znam na šta mislite da sam hvalio prethodno ministarstvo? Mogu da hvalim da nije povećavan broj zaposlenih preko mere. Mogu da kažem dosta dobrih stvari. Mnogo više lepih i dobrih stvari može moj prethodnih, gospodin Lončar, da kaže o meni. Ne mislim da ovde to koristim da, recimo, pričam šta on misli o mom radu. Pitajte ga šta on misli o mom radu. Njega ste vi koristili kao Vlada za poslove koji su jako teški, a koji su se odnosili na saradnju Srbije sa Hagom. Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu u to vreme je praktično bilo jedva živo. Mnogi ljudi nisu čuli da postoji. Gospodin Lončar je 90% svojih izjava, naći ćete u "pres kliping" aktivnostima, bavio se Hagom, što je jako težak posao. Nije on kriv zbog toga što mu je to bio zadatak u Vladi. Ali, budite svesni da zbog toga što je on morao da radi te stvari, on nije mogao da radi na čelu ministarstva za koji je izabran, tako da je vaša vlada poslednja koja može uopšte da priča o tome šta je rađeno u Ministarstvu za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Da li je možda u vaše vreme ratifikovana Evropska povelja o lokalnoj samoupravi? Možda je u vaše vreme zaključen sporazum sa Asocijacijom gradova i opština o daljoj saradnji? Dajte nešto, pokušajte da se setite iz delokruga rada Ministarstva državne uprave i lokalne samouprave što ste uradili dok ste vi držali to ministarstvo. Setite se jedne stvari. Doneta je Strategija u kojoj je tako slagano, ne mogu da nađem izraz kako bih opisao tu laž i koliku nam je štetu nanelo, što ste u Strategiji napisali da je u 2000. godini radili 8.000 državnih službenika. Ta Strategija samo zbog te rečenice bi trebalo da uzme da se spali nasred Trga zbog tako teške laži, jer naša javnost i dan-danas misli da je u Srbiji od 2000. godine do sada uvećan broj službenika četiri puta i 90% novinara i dan-danas misli da je to istina. Znači, uspeli ste da napravite jedino tu strategiju u kojoj ste rekli da je 2000. godine bilo 8.000 državnih službenika, a samo u Republičkoj upravi javnih prihoda je radilo 7.000. To je sada verovatno pitanje nekog morala ili potrebe da se politički oceni Vlada, ona koja je bila od 2000. godine do 2003, odnosno do 2004. godine. Nemam ništa protiv kritike, da vi kritikujete ono što mi ovde predložimo, pa da vam se ne svidi ovo ili ono, ali držati politički govor sa tako, rekao bih, u najmanju ruku slabom pozadinom u vidu rada i znanja, to jednostavno mislim da nije korektno. Ponavljam, nemam nameru ni da hvalim ni da kritikujem mog prethodnika, jer je on radio posao koji mu je Vlada odredila. Taj posao, nažalost, nije bilo Ministarstvo državne uprave i lokalne samouprave.
Narodna poslanica Milica Radović i to je poslednji krug replika. Izvolite.
Poštovani gospodine ministre, poslednje što od vas očekujem, a verujem i gospodin Lončar, jeste da mu vi budete, sa tako skromnim pravničkim znanjem, zastupnik. Nemojte, gospođo Čomić, da reagujete na moje reči, jer niste reagovali kada se gospodin ministar upravo istim tim tonom, čak istim rečima obratio meni. Budite bar malo, što se kaže, parlamentarni, imajte iste aršine i za ministra i za poslanike, ako ne, onda bar za poslanike opozicije. Ukoliko je Strategija bila toliko loša, zašto bazirate sve ono što radite u Ministarstvu upravo na toj strategiji? Zašto je niste promenili? Ako Zakon o državnim službenicima nije dobar, promenite ga kompletno, nemojte odlagati njegovo dejstvo ko zna koliko puta do sada. Ako su to loše stvari, preuzmite odgovornost na sebe i sačinite nešto bolje. Za vreme naše vlasti, pokazali smo da imamo hrabrosti da se suočimo i sa nečim što su vrlo nepopularne mere, a odnosi se, konkretno, na racionalizaciju zaposlenih u državnoj upravi. Priznaćete da je za vreme vlade gospodina Koštunice, jedino tada i nikada posle, otpušteno 3.000 državnih službenika. To nije sigurno stvar na osnovu koje treba da dobijemo neke poene, to nije bilo popularno, ali se na osnovu toga i na osnovu svega onoga što smo do sada uradili, kao odgovorna vlast, govori kako mi doživljavamo ovu državu i šta radimo na poboljšanju svega onoga što zateknemo kao loše.
Reč ima ministar Milan Marković.
Meni je žao što vi stalno pokazujete da ili ne pratite ili ne znate šta biste rekli, pa bežite od onoga što znate. Mi smo Zakon o državnim službenicima izmenili upravo u svim delovima koji su do sada bili nefunkcionalni. To su bile poslednje izmene zakona protiv kojih ste takođe bili kao stranka. Promenili smo način zasnivanja radnog odnosa, promenili smo način postavljenja državnih službenika na položaje, promenili smo praktično sve ono što je bila smetnja svim vladama do sada da realizuju do kraja odredbe tog zakona. Učinili smo ga životnim, za razliku od situacije u kojoj je devet meseci trajalo zasnivanje radnog odnosa za izvršilačko radno mesto državnog službenika. Ponavljam, devet meseci je trajalo zasnivanje radnog odnosa. Toliko je to bio pametan zakon. Sada to zasnivanje radnog odnosa traje najviše 45 dana. Znači, promenili smo ono što nije valjalo. Što se tiče Strategije, nemam nameru da polemišem sa Strategijom koja je tako napisana. Posebno što je Strategija, kako bih rekao, to su reči iza kojih svako može da stane. To je kao kad kažete – hoćemo lepo vreme, sija sunce, svi srećni i zadovoljni, zdravi itd. Tako i naša Strategija – hoćemo profesionalno, hoćemo depolitizovano, hoćemo moderno, hoćemo racionalno, što bih polemisao sa tim stvarima, nema nikakve potrebe. Što se tiče realizacije Strategije kroz zakone, kažem vam, pokušaj koji je učinio Sekretarijat za zakonodavstvo, na čijem čelu je bio Zoran Balinovac, jeste dobar pokušaj, ali je očigledno moralo da se radi i da se menja. Mislim da u najmanju ruku što je bar ta prethodna garnitura trebalo da kaže, to je da mi zahvali što se trudim da održim to što je rođeno tako, sa tim velikim manjkavostima, da održim u životu i da pokušam da spasim te ideje koje su bile dobre polazne osnove, ali se očigledno pokazalo da je tako veliki zakonodavni poduhvat bilo jako teško izvesti. Zašto je on izveden relativno neprecizno, to je sad pitanje za one koji su ga radili, obzirom da je veliki poduhvat, ne treba sada mi da sudimo da li su oni bili dobri ili loši previše. A to da li je moje znanje skromno ili ne, dobro, priznajem, moje znanje u odnosu na znanje gospodina Lončara je skromno. Zašto bih imao problem da to kažem. Gospodin Lončar je profesor univerziteta, doktor nauka. Nemam tu nikakav problem. Samo kažem da se bavim Ministarstvom za državnu upravu i lokalnu samoupravu, ne računajući Koordinaciono telo za Preševo, Bujanovac i Medveđu, radu u tom ministarstvu posvećujem maksimalnu pažnju, da po mom uverenju, uverenju neke javnosti kojoj verujem, stručnoj javnosti, svoj posao radim dobro, a da gospodin Lončar, moj prethodnik, nažalost je imao i neke druge obaveze da radi, zbog toga se prosto nije mogao posvetiti poslu koji ja sada radim, a koji vi kritikujete. Zato vam kažem – setite se šta je urađeno u vaše vreme. Prosto vas pitam, ako mi kažete šta je urađeno u vreme dok je gospodin Lončar bio ministar, onda kažem da zaista imate puno pravo da kritikujete mene. Ali, kada krenem da nabrajam šta sam uradio za dva mandata, bojim se da od pauze za ručak nema ništa. Samo sam to hteo da kažem. Sada, s obzirom da sam, kako ste rekli, tako skromnog znanja, zamislite tek koliko sam truda uložio da ovako skromnih kapaciteta nešto i uradim. Bar to kažite, ocenite taj napor.
Za danas završavamo prepodnevni deo sednice. Vidim da je narodna poslanica Milica Radović prijavljena, nemate više pravo na repliku. Rekla sam da je zatvoren krug replika. Pažljivo slušam i replike i izlaganja onoga na koga se replike odnose. Uvidom u stenogram videćete jasno razloge zašto sam rekla da se prethodnim javljanjem i davanjem prava na repliku krug replika završava. Pre nego što odredim pauzu, na osnovu člana 85. stav 5, obaveštavam dame i gospodu narodne poslanike da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, do završetka zajedničke načelne i jedinstvene rasprave o predlozima zakona koji su trenutno predmet našeg rada. Takođe, na osnovu člana 27. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da u slučaju da okončamo rad u zajedničkom načelnom i jedinstvenom pretresu o predlozima zakona koji su trenutno predmet našeg rada, tada ćemo i završiti sednicu, bez prelaska na rad na sledeći zajednički načelni i jedinstveni pretres, a po usvojenom dnevnom redu. Sada određuje pauzu. Rad popodne nastavljamo u 15.15 časova.
Nastavljamo rad. Dame i gospodo narodni poslanici, dajem reč narodnom poslaniku dr Janku Veselinoviću.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma. Ovaj zakon je dokaz da Republika Srbija primenjuje najveće standarde u zaštiti prava nacionalnih manjina. Ovo je dokaz da Srbija jeste jedan pozitivan primer u zaštiti nacionalnih manjina na području bivše Jugoslavije, ali ja bih rekao i šire na području cele Evrope. Posebna vrednost ovog zakona i drugih zakona koje je ova Skupština već donela jeste činjenica da se Republika Srbija ne osvrće na činjenicu da neke zemlje u regionu zaštiti prava nacionalnih manjina ne posvećuju dovoljnu pažnju. Srpska vlada i parlament imaju viziju da je EU zajednica u kojoj je zaštita manjinskih prava jedan od osnovnih temelja na kojima EU počiva. Možda bi neko mogao da se zapita gde je tu reciprocitet. Zastupnik sam stava da mi treba da učinimo sve što je potrebno kako bi zaštitili nacionalne manjine koji žive u Srbiji, da u toj oblasti dostignemo najveće evropske i svetske standarde i da naše nacionalne manjine ne trpe zbog činjenica da neki možda u regionu ne poštuju sve standarde kada je u pitanju zaštita prava nacionalnih manjina. Smatram, međutim, da Srbija ima puno pravo da podrži Srbe u regionu u zaštiti prava, dakle, ne kao uslov već kao odluka koja glasi: mi ćemo učiniti prvi korak. Bilo bi jako važno i nužno da taj korak učine i drugi. Ovim izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma sprovedene su u delo ustavne odredbe kojom se Srbija ostvaruje kao država koja štiti slobode i prava građana kroz upotrebu jezika i pisma. Ovom izmenom Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma usklađuje se i ovaj zakon sa Zakonom o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina iz 2002. godine. Šta to konkretno znači? U jedinicama lokalne samouprave biće obaveza, koja će biti realizovana kroz statut, ravnopravna službena upotreba jezika i pisma nacionalne manjine ukoliko procenat pripadnika te nacionalne manjine u ukupnom broju stanovnika na toj teritoriji dostiže 15% prema rezultatima poslednjeg popisa. To znači korišćenje jezika i pisma u upravnom, sudskom postupku, izdavanju javnih isprava i vođenje službene evidencije, upotreba jezika i pisma na glasačkim listićima i biračkom materijalu, upotreba jezika nacionalnih manjina u radu predstavničkih tela, što nije manje važno. U tim jedinicama lokalne samouprave imena organa jedinica lokalne samouprave, naseljenih mesta, trgova i ulica, kao i drugi toponimi ispisuju se i na jezicimadotične nacionalne manjine prema njenoj tradiciji u pravopisu. Važno je što pripadnici nacionalnih manjina ovim zakonom dobivaju pravo na slobodnu odluku na izbor i korišćenje ličnog imena i imena svoje dece, kao i na upisivanje ovih ličnih imena u sve javne isprave, službene evidencije i zbirke ličnih podataka prema jeziku i pravopisu pripadnika nacionalnih manjina. Veoma sam zadovoljan i kao kopredsedavajući međudržavnog, međuvladinog Odbora za prva nacionalnih manjina između Republike Srbije i Republike Hrvatske, što je deo zaključaka koji se odnosi na ovu oblast Republika Srbije ovim zakonom realizovala. Naravno, očekujemo i da Republika Hrvatska, odnosno Vlada Republike Hrvatske deo zaključaka iz ove oblasti uredi i realizuje. Pokušaj ukidanja prava upotrebe ćiriličnog pisma i srpskog jezika u gradu Vukovaru, nažalost, ne ide u tom pravcu. Ovaj zakon omogućava i kolegama poslanicima u Narodnoj skupštini Republike Srbije da se obraćaju Narodnoj skupštini na svom jeziku. To pravo ovim zakonom dobijaju pripadnici svih nacionalnih manjina čije je učešće u stanovništvu najmanje 2%. Isto važi i za obraćanje republičkim organima. Dakle, ovaj zakon pruža veća prava pripadnicima nacionalnih manjina i time se ostvaruju još bolji uslovi za kvalitetnu zaštitu njihovog jezika, ali i identiteta, kulture i svih posebnosti koje Srbiji daju obeležje multikulturalne države, koja to prepoznaje kao svoju temeljnu vrednost. DS je uvek prednjačila po borbi za prava nacionalnih manjina i veliko mi je zadovoljstvo što ćemo u danu za glasanje moći da podržimo još jedan proevropski, ali rekao bih i demokratski zakon koji promoviše toleranciju i zakon kojim ispunjavamo još jedno naše izborno obećanje.
Narodna poslanica gospođa Donka Banović.
Poštovani ministre, kolege narodni poslanici, zbog toga što mislim da nije ostalo mnogo vremena mojoj poslaničkoj grupi, samo ću da se osvrnem na Zakon o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma. (Predsednik: Ostalo je 11 minuta i 30 sekundi.) Čini mi se da je taj zakon i pobudio najveće interesovanje kada je reč o ovom setu zakona. Zakon je kratak, jer je reč o izmenama i dopunama i on se sastoji od svega osam članova. Tim članovima se menjaju u stvari članovi iz važećeg Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma iz čini mi se 1991. godine. Stoga smatram, kao i neke moje kolege, da je možda trebalo ići sa novim zakonom, jer je bilo dovoljno izmena i dopuna. Predlagač zakona, odnosno Vlada u obrazloženju kaže da je jedan od osnovnih razloga zbog koga se ovaj važeći Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma menja njegovo usklađivanje sa Ustavom Republike Srbije iz 2006. godine. Drugi dokument koji je takođe zahtevao usklađivanje ovog važećeg zakona, to je Okvirna konvencija za zaštitu nacionalnih manjina. To je Okvirna konvencija koju je Srbija i potpisala i ratifikovala. Osvrnuću se na ovaj 1. član izmena i dopuna ovog zakona, bez obzira što predlagač, Vlada tvrdi da je razlog ovih izmena i dopuna usklađivanje sa Ustavom Republike Srbije, a u ovom 1. članu se vidi – da to usklađivanje, u najmanju ruku, nije potpuno, nego je to usklađivanje delimično. Uporediću tekst, odnosno član 1. važećeg Zakona. Zatim ću pročitati predloženu izmenu i dopunu koja se takođe nalazi u članu 1. Onda ću navesti šta piše u članu 10. Ustava Republike Srbije, kada je reč o jeziku i pismu. Naime, u važećem zakonu iz 1991. godine u stavu 1. piše – da je u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpskohrvatski jezik koji se, kada predstavlja srpski jezički izraz, ekavski ili ijekavski, naziva i srpskim jezikom, a onda u daljem tekstu srpski jezik. Dakle, to je član 1. stav 1. zakona koji još uvek važi. Dobili smo u ovim izmenama i dopunama predlog da se taj stav 1. člana 1. menja i glasi – da u Republici Srbiji u službenoj je upotrebi srpski jezik. To je dakle izmena ovog 1. člana, ponoviću: u Republici Srbiji je u službenoj upotrebi je srpski jezik. Međutim šta piše u Ustavu Republike Srbije i to u poglavlju koje govori o jeziku i pismu. To poglavlje inače ima jedan član, član 10. i sastoji se iz dva stava. Naime, u stavu 1. člana 10. Ustava se kaže – da u Republici Srbiji u službenoj upotrebi su srpski jezik i ćirilično pismo. Zašto kažem da je predlagač delimično uskladio ove izmene i dopune Zakona sa Ustavom? Zato što je uzeo jedan deo rečenice iz Ustava, odnosno propisuje – da je službeni jezik srpski, ali ne i da je pismo kojim se piše ćiriličko. Predlagač ostavlja stav 2. iz važećeg Zakona, dakle on se ne menja, a on glasi – u Republici Srbiji u službenoj upotrebi je ćirilično pismo, a latinično pismo na način utvrđen ovim zakonom. Dakle, ovo je rešenje delimično. Srpski jezik se hiljadu godina piše ćiriličnim pismom. Od 1956. godine, od Dogovora lingvista, odnosno zapamtite koje je to vreme u kojem smo živeli – vreme Jugoslavije i komunističkog režima, kada se uvodi da se srpski jezik piše i latinicom, a latinica je pismo hrvatskog jezika. Dakle, predlagač zakona je trebalo da iskoristi i da ovde jasno kaže – da se srpski jezik piše ćiriličkim pismom. Naravno, ovakva rešenja obavezuju i administraciju – republičku administraciju, pokrajinsku administraciju, lokalnu administraciju, javna preduzeća, televizijske stanice gde je udeo države većinski itd. Međutim, trebalo je iskoristiti da se i ovim zakonom propiše – da se ćirilica koristi i za sve ostale namene. Naime, postoje istraživanja da, na primer, u Beogradu, koji je glavni grad Srbije, svega 25% tih javnih oznaka preduzeća, firmi itd. pisano je ćiriličnim pismom, a da je u Novom Sadu svega 18,5%. Ovde je bilo reči, na primer, da u Moskvi možete da vidite koka-kolu, koja je napisana samo ćirilicom ili u Bugarskoj recimo Rajfajzen banka, koja je pisana isključivo ćirilicom, pa to uopšte ne umanjuje značaj prisustva tih firmi u tim državama. Ako je u pitanju saobraćajna signalizacija, svi smo mi putovali kroz Grčku, vi znate da ide grčki, grčkim pismom, a onda ide na engleskom jeziku. Vi ovde ostavljate mogućnost da ćirilica može da se koristi, a i ne mora. To je nešto što mi iz DSS zameramo. Smatramo da je ovo bio zakon koji je mogao da uvede tu mnogo više reda i da je trebalo uvesti čak i neke kaznene odredbe. Naravno, tu ima nekih rešenja u ovim izmenama i dopunama koja su dobra i upravo se tiču usklađivanja sa Okvirnom konvencijom o pravima manjina. Rekla bih još par reči o ovom predlogu odluke o utvrđivanju 310 novih starih i retkih knjiga, koja su kulturno dobro od izuzetnog značaja. Čini mi se da je sada ukupno negde preko 2.000 takvih knjiga i rukopisa. Ovaj spisak koji smo mi dobili se odnosi na rukopise i štampane knjige koje su nastale u periodu od 15. do 19. veka. Naravno, tu se zahteva i posebna zaštita i predviđa se restauracija. Pretpostavljam da se zbog toga ovakve odluke i donose, da se one uvedu u neki poseban tretman, odnosno proceduru. Međutim, ono što zabrinjava jeste da ste vi ovde naveli potrebna finansijska sredstva, pa kažete da za sprovođenje ove odluke nisu potrebna posebna finansijska sredstva. To prosto deluje nemoguće. Dakle, ako 310 knjiga sada treba tretirati i restaurirati, preneti na mikrofilmove, verovatno i mesta gde se one čuvaju adekvatno opremiti ili prilagoditi, onda je prosto nemoguće da tu nisu potrebna posebna finansijska sredstva ili ste ih vi možda predvideli u ovom budžetu, a da to mi nismo zapazili.
Gospođa Gordana Pop-Lazić ima reč.
Dame i gospodo, ja ću svoju diskusiju, pre svega, usmeriti na zakon o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma, smatrajući da na našu veliku nesreću niko izgleda ne shvata koliki je značaj ovog zakona i koliki je značaj jezika i pisma za naš narod i za našu državu, pa mu i ne posvećujemo adekvatnu pažnju, kako u ovoj diskusiji, tako i u ovom dnevnom redu, gde ste objedinili raspravu po više tačaka dnevnog reda, ne dajući nam bukvalno prostora da se ovom temom bavimo na adekvatan način. Nije to, naravno, ništa novo, to je nešto što ćirilicu, i pismo, i jezik prati kroz čitav 20. vek, a oni koji su se ponadali da će u poslednjih deset godina od tog oktobarskog puča, od dolaska nazovidemokratije da se neko više pozabavi time, ti su se očigledno prešli. Danas smo mogli da čujemo čak i oca demokratije kako malo ozbiljnije priča na ovu temu. Procenjujemo da je pismo našeg naroda ona desetovekovna kulturna tekovina bez koje nikako ne smemo da ostanemo i da je to jedna od najvećih srpskih nacionalnih vrednosti kojoj se svakako valja vratiti. Govorila bih o zakonu u celini, a ne samo o ovim kozmetičkim izmenama, koje su naravno političke izmene. Zbog čega to kažem? Zato što je Ustav po pitanju toga jasan. Nakon toga donet je Statut Vojvodine, za koji mi smatramo da je u mnogim odredbama protivustavan, a da bi mogao da se sprovede takav kakav jeste, potreban je jedan ovakav zakon kako biste ispred Zrenjanina mogli da napišete Bečkerek. Kada ispred Tesalonikija bude pisalo Solun, ja ću se složiti s vama da je to nešto što je normalno, ali to nije normalno ni za jedan evropski narod, pa ne bi trebalo da bude normalno ni za naš srpski narod, ni za našu srpsku državu. Kako ćemo, pitaju se mnogi, sa ćirilicom u Evropu i svet, uz besmislenu glupost i mišljenju da u svet možemo da idemo samo sa latinicom? Govorile su neke moje uvažene kolege o tome šta Francuzi rade da zaštite i očuvaju svoj jezik, ali hajde da vidimo i šta Rusi rade, pa da vidimo kako se "Rajfajzen" banka piše ili čita u Rusiji. Piše li to latinicom i piše li to onako kako Nemci kažu ili piše onako kako to Rusi umeju da čitaju? Zašto mora Pančevo da piše ovde na saobraćajnom znaku tako kako piše, i ćirilicom i latinicom? Ako je to zbog stranaca, znamo da stranci to tako niti pišu niti čitaju. Dakle, duplo pismo je nešto što apsolutno nije u nacionalnom interesu naše srpske države. To je nešto protiv čega bi, pre svega, lingvisti trebalo da se bore, i oni koji se time bave i te kako pokušavaju da i političare dovedu, da tako kažem, pameti da se toga na neki način rešimo i da povedemo računa o onome što nam je osnovno obeležje. Znate, kada neko hoće da udari na neku naciju, da je potkopa, da je uništi, to čini najlakše, ako ne oružjem, onda putem jezika i pisma. To se nama dešava, a mi zatvaramo oči i prelazimo preko toga. Daću primer recimo i Kvebeka. To je jedna, da tako kažemo, secesionistička pokrajina u Kanadi koja ima poseban zakon o jeziku. I nama se to dešava. Recimo, imali smo ovde zahteve od pojedinih poslanika poslaničke većine koji kažu da to treba čak spustiti i na nivo mesne zajednice, pa u onoj mesnoj zajednici gde se govori, recimo, mađarskim jezikom ili slovačkim jezikom, bilo kojim, treba da bude sve na tom jeziku. Smatram i u ime poslaničke grupe SRS iznosim taj stav da je to nešto što je apsolutno nedopustivo. Francuzi čak i za vokmen imaju svoju reč. Neće da kažu vokmen, ne znam francuski jezik, ali pronašla sam kako se to piše pa ću pokušati da izgovorim da je to otprilike "baladuh" ili tako nekako, ali nemaju tu tuđicu, čuvaju svoj francuski jezik. Zašto bismo mi morali da prihvatimo sve strane reči da postanu kod nas nešto što je normalno? Ima ljudi kao što je, recimo, Dragoljub Zbiljić, koji je izdao zaista jednu fantastičnu knjigu vezano za srpski jezik i za ćirilično pismo, koju vam toplo preporučujem ako hoćete da se bavite ovim poslom, ozbiljno da je pročitate i da podržite ono što on preko svog udruženja radi. Imamo jednu zabludu o tome šta je službeno, šta je to javno u upotrebi jezika i pisma. Ovde u zakonu kada govorimo o tome kažemo – službena upotreba jezika. Imamo jako dobro objašnjeno, to ću parafrazirati ili ću čak neke delove i citirati, obzirom da se on poziva i na Radomira Lukića, koji je nesporan autoritet po tom pitanju, pa ću da vam razbijem neke zablude po pitanju toga šta je to javno, a šta je to službeno. Dakle, kod nas još ni mnogi lingvisti, ni državnici, ni građani nisu načisto s tim šta je to službeno, a šta je javno, a pokazalo se i da mi ovde ne znamo, a da i Vlada očigledno u Predlogu zakona zloupotrebljava ovaj izraz. Neki od njih pod službenom upotrebom jezika podrazumevaju samo ono što stiže iz državnih institucija, državnih organa, iz vlasti. Mnogi misle da javna upotreba jezika i pisma nije službena i ne podleže Ustavu i zakonu. To je za napredan svet neshvatljivo. Možemo li zamisliti da u Engleskoj, Americi, Nemačkoj, Mađarskoj, Bugarskoj, Grčkoj ili u bilo kojoj državi imamo jedan jezik i jedno pismo u službenoj upotrebi, a drugi jezik i pismo u javnoj upotrebi. To pitanje je vrlo ispravno i stručno objasnio pre petnaestak godina danas počivši akademik Radomir Lukić, koji je bio i ostao među najobrazovnijim i najmudrijim Srbima 20 veka. On je objasnio zašto se pod službeno podvodi i sve ono što je javno i zašto se to ne može i ne sme razdvajati. Posle čuvenog akademika koji je to izvrsno objasnio, nemamo šta o tome dalje da objašnjavamo. Dakle, na mala vrata vi gurate i ćirilično pismo i srpski jezik u koš, a samim tim gubite deo nacionalnog identiteta. Ne primenjuje se ni postojeći zakon, jer inspekcija ne radi svoj posao. Zakon se ne primenjuje doslovce, a da vam iskreno kažem, tamo gde vi hoćete da idete, a gde mi već jesmo, samo vi to ne znate, dakle, u Evropu, kada biste nekome rekli da Ustav ili zakon nije crveno slovo, oni bi vas smestili u ludnicu. Kod nas Ustav i zakon može da se krši na svakom koraku, a da nikome ne fali ni dlaka s glave. Sada sa ovim izmenama koje su isključivo političke, vi dodatno dajete jedan udarac na srpski jezik. Vidim da se pomalo smeškate. Možda i nisam dovoljno kompetentna da o tome govorim. Malo sam se potrudila da pročitam literaturu. Inače se zalažem za to i SRS zaista shvata značaj jezika kao dela nacionalnog bića i zalažemo se za očuvanje srpskog jezika, ali ima ljudi koji se time veoma ozbiljno bave i Ministarstvo kulture mora da bude sa njima u dosluhu. A kada su političke odluke u pitanju, onda je odgovornost na vama, samo nemojte da se čudite što se jednog dana možda vaša deca neće uopšte snalaziti, barem kada su neki toponimi u pitanju, po našoj divnoj zemlji Srbiji, a kamoli nešto drugo. Drugo, ako primećujete, ovim zakonom ste uveli asimetriju. Imaćemo propis koji će se odnositi, recimo, na deo naše države, na Vojvodinu, ali se to isto neće odnositi na neke druge delove Srbije gde žive nacionalne manjine, a podsetiću vas da ste već predložili i da je ovde usvojen Zakon o SANU, a to je zakon koji se ne primenjuje na Vojvođansku akademiju nauka i umetnosti. Gde mi to idemo? Stvaramo li mi to od jedne države dve države ili je nečija namera da to bude čak i više država?
Poslanik Srđan Milivojević ima reč.
Gospođo predsedavajuća, uvaženi i cenjeni gospodine ministre Bradiću, dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, govoriću o dva zakona. Govoriću o Zakonu o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma, jer smatram da je to vrlo značajan i važan zakon, i govoriću nešto o odluci da se 310 knjiga proglasi izuzetnim kulturnim dobrom za Republiku Srbiju. Zaista neću ulaziti u diskusije nekih svojih prethodnika i onoga što smo čuli ovde, ali hoću samo nekoliko stvari da primetim. Gorke se suze prolivaju nad sudbinom ćirilice u Srbiji ovog trenutka. Koristim ćirilicu i ćirilično pismo. Rođeni sam Kruševljanin. To je grad u kome smo svi odrasli maltene u jednoj nacionalnoj sredini, svi smo koristili ćirilicu, ali i latinicu koju smo učili u osnovnoj školi. Moja majka koja nikada nije napuštala teritoriju Srbije, imala je nesreću da živi u nekoliko država. Prva joj se država zvala FNRJ, pa SFRJ, pa SRJ itd. Menjali su se zakoni i ustavi te države, pa je, htela-ne htela, morala da nauči i ćirilicu i latinicu. Ne mislim da je zbog toga, kao i bilo koji građanin Srbije, siromašnija. Naprotiv, mislim da to što Republika Srbija ravnopravno koristi i ćirilicu i latinicu predstavlja našu osobenost i naše kulturno bogatstvo. Ni Grci, na koje se ovde neki pozivaju, ni Bugari nemaju dva pisma u upotrebi, imaju isključivo svoja pisma: grčki alfabet, Bugarska ima svoje pismo. Naravno da su tamo natpisi su kao i u Kini, isključivo na kineskom jeziku, tamo su na grčkom jeziku, u Bugarskoj na bugarskom jeziku. Ko nema šta da radi, a ima vremena, neka ode do Petrograda ili Sankt Petersburga ili nekada Staljingrada. Ruski grad, kulturna prestonica Rusije, kad dođete u centar tog prelepog grada, na glavnom gradskom trgu i dan-danas vidite putokaze koji i na ruskom pismu, ali i na latinici kažu koliko ima kilometara do Berlina, Tokija, Rima i nekih drugih evropskih prestonica. Nisu zbog toga nimalo siromašniji, nimalo ugroženiji. Biću veoma ponosan kada u ovoj sali, u kojoj sedim sa mojim prijateljima, ti moji prijatelji mogu da se obrate na svom maternjem jeziku. Podvlačim, Srbin sam iz Kruševca, koristim ćirilično pismo i u tom gradu u kome sam odrastao, nikada nisam naučen da delim ljude na one koji se krste, križaju ili klanjaju. Veoma sam ponosan što pored mene sedi Pavel Marčok, koji će moći da mi se obrati i na svom maternjem jeziku, što će Olena Papuga moći da mi se obrati na svom jeziku, Đuro Mučenski na svom jeziku, Tamaš Tot na svom jeziku, Aniko Žiroš na svom jeziku. Ne mislim da će Srbija biti siromašnija zbog toga što im dajemo to zakonsko pravo, koje bih voleo da imaju i Srbi širom bivših jugoslovenskih republika i tamo da žive. Naprotiv, mislim da ćemo zbog toga biti mnogo bogatiji. Ali, kada govorimo uopšte o pismu, taj i takav pokušaj da zaštitimo ćirilicu više govori o ljudima koji na takav način govore. Sticajem okolnosti pogledao sam listu na kojoj se upisujemo kada dođemo na sednicu Skupštine. Neki koji su ovde najglasnije branili ćirilicu, potpisuju se latinicom. To govori više o njima. Ne mislim da je to loše, ali ako već tako brane ćirilicu, neka se potpisuju ćirilicom, pa će onda iza svojih reči imati i dela. Neki koji su skupljali potpise za opoziv Vlade, pa ih ima milion, nije im smetalo da ih skupljaju na obrascima koji su pisani latinicom, a svakog jutra im pokažemo da 126 potpisa koje ovde dajemo i ćirilicom i latinicom vrede više od milion potpisa koji se prikupljaju, jer nemoguće je 126 potpisa koji se ovde svakog jutra skupe oboriti sa milion potpisa građana Srbije. S druge strane, kad govorimo o odluci kojom ćemo neke naslove proglasiti za vrlo važno kulturno nasleđe Republike Srbije i za knjige od izuzetnog značaja, i proglašavamo ih starim, retkim knjigama, želim danas da pomenem jednog velikog čoveka, rodoljuba, patriotu, čuvara misaonog narodnog blaga, darodavca reči "nezaboravnica", na kojima su vaspitavana pokolenja i naraštaji koji su izvojevali herojske pobede u oslobodilačkim ratovima od 1912. do 1918. godine. Želim da govorim o čoveku koji je bio prvi dekan i osnivač Bogoslovskog fakulteta u Beogradu i koji je bio rektor Prizrenske bogoslovije, čije ime je prota Steva Dimitrijević. Rođen je 10. januara 1866. godine u Aleksincu. U knjizi Svetlane Mirčov o Jovanu Tomiću, bibliotekaru i naučniku, jednom od najpoznatijih direktora Narodne biblioteke Srbije, kaže se za protu Stevu Dimitrijevića – jednu polovinu fonda retkih knjiga koje predstavljaju izuzetan doprinos našem kulturnom nasleđu poklonio je, od propasti sačuvao i donirao prota Steva Dimitrijević. Prota Steva Dimitrijević je 1902. godine 28 rukopisa iz tadašnjih delova Turske otomanske imperije preneo u Srbiju i poklonio i Patrijaršiji i Narodnoj biblioteci. Godine 1903. je 76 starih rukopisa i 13 starih knjiga prota Steva Dimitrijević ostavio nama na dar. U opštini Aleksinac poklonio je zemljište na kome se nalazi škola koja danas nosi naziv po njemu. Ta škola u četvrtak slavi 150 godina postojanja. Na zemlji koju je poklonio građanima Srbije i Aleksincu, taj čuvar misaonog narodnog blaga i sakupljač starih knjiga, čovek koga su zvali biblioteka na nogama, danas je napravljena, pored te škole, sportska hala. Sada želim da se zahvalim gospođi Zorici Peleš, koja je napisala knjigu "Prota Steva Dimitrijević – anđeo božji za južnu Srbiju" i svešteniku Dragiću Iliću, koji je napisao knjigu "Ptice iz Naisa", koji su tog čoveka sačuvali od zaborava. Ali, hoću i da se zahvalim vama, gospodine Bradiću, što ste kao ministar kulture, na apel arhijerejskog namesništva Aleksinca, kapelu koja je remek delo graditeljstva, koju su radili isti oni majstori koji su gradili i crkvu Svetog Đorđa na Oplencu, koju je sebi za života sagradio prota Steva Dimitrijević, koji je rukovodio radovima na izgradnji oplenačkog hrama, vi ste svojom brigom i stručnošću sačuvali od propasti. Ta kapelica, nije kapelica nego kapela, u kojoj se nalaze najlepše slike, ikone i freske, kopije iz manastira sa Kosova i Metohije sačuvana je od propasti zahvaljujući pre svega vašem razumevanju i vašem naporu. Hvala vam na tome u ime građana Aleksinca, hvala vam u moje lično ime. Naravno, neki će kazati da mi zakone donosimo da bi bili mrtvo slovo na papiru, ali pokazujemo delima da zakone prati i određena aktivnost. Ta dela nisu neprimećena. Prota Steva Dimitrijević je ukupno 2.268 knjiga starih naslova od izuzetnog značaja dostavio Narodnoj biblioteci. Nažalost, 6. aprila 1941. godine, prilikom bombardovanja Beograda, napravljen je jedan od najstrašnijih zločina prema srpskom narodu, bombardovanje Narodne biblioteke, u kojoj je veliki deo tih knjiga nažalost izgoreo. Ali kažem, to što mi radimo nije samo donošenje zakona, već i sprovođenje zakona i to ne biva neprimećeno. Dozvolite mi, gospodine Bradiću, da vam u ime građana Kruševca čestitam na ordenu koji ste dobili od njegove Svetosti patrijarha srpskog gospodina Irineja, zbog iskazane brige za kulturno nasleđe i grada Kruševca i grada Aleksinca, jer to je dobro da takav napor i takve aktivnosti bivaju primećene i bivaju nagrađene, jer ako mi ne čuvamo naše kulturno nasleđe i ne brinemo o njemu, kako će onda drugi da se prema tome staraju. Kada govorimo o konvencijama koje ćemo danas potpisati, bez kulturne razmene našeg kulturnog blaga, bez predstavljanja našeg kulturnog blaga svetu nećemo nikada uspeti da pokažemo koliki su dometi ostvareni i koliki pomaci u savladavanju civilizacijskih prepreka, koliki su dometi napravljeni na oplemenjivanju našeg života. Naše kulturno blago iz Srbije zahvaljujući ovim konvencijama oplemeniće živote i drugih ljudi. Dobro je da mi u svet ne idemo tako što ćemo čitavom svetu uporno i revnosno nuditi naše najveće mane kao naše najveće vrline. Hajde da pokažemo naše najveće vrednosti, da budemo ponosni na te vrednosti, ali pre svega da pokažemo volju i spremnost da ih sačuvamo za pokolenja koja nam dolaze. Ovim zakonom mi to na najbolji način radimo. Zakonom kojim ćemo omogućiti svim ljudima koji drugačije govore i drugačije pišu, ali misle isto kao i mi i žele isto što i mi, modernu evropsku Srbiju, rame uz rame sa evropskim narodima, ovakvim zakonom utiremo stepenište ka tom putu, ovakvim zakonom postavljamo putokaz na taj put i na sve nas danas bi bio ponosan i prota Steva Dimitrijević i svi darodavci narodnog misaonog blaga. [[Aplauz.]]
Narodni poslanik Sreto Perić ima reč.
Poštovani građani Srbije, moram prvo da se obratim vama, a uvažavam prisutne kolege narodne poslanike i svakako cenim prisustvo predstavnika Vlade Republike Srbije. Ali, da vam kažem, poštovani građani Srbije, vas 126 uvek vredi više od 126 ovde prisutnih, zajedno i sa predstavnicima, odnosno narodnim poslanicima SRS, a hteli su vam reći da ovde prisutnih 126 vredi više nego jedan milion građana Srbije. Drugo je pitanje ko je pokrenuo akciju i aktivnost oko prikupljanja potpisa. U najvećoj meri upravo oni, gospodine Milivojeviću, koji nisu želeli izbore, jer da su to hteli ne bi uradili ono što su uradili pre godinu i po otprilike. Ali,to je bitno kao i ono o čemu ćemo sada govoriti. Jutros kada su došli predstavnici Vlade pomislio sam da se nalazim u gradu Aranđelovcu. Svakako da je to jedan lep i divan grad u Šumadiji i mi ovde, imajući u vidu tačke dnevnog reda o kojima raspravljamo, imamo jedan miks. Šta je zajedničko Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o opštem upravnom postupku i Predlogu odluke o utvrđivanju stare i retke knjige od izuzetnog značaja. Na početku rasprave je bio prisutan i gospodin Milosavljević, ministar trgovine. Meni je lično poznato, izvinjavam se što sada malo iznosim privatnost, pretpostavljam i velikom broju građana Srbije, da je to ministar koji voli da napiše i poneku zbirku pesama, pa sam mislio da se kandidujem da u nekom narednom periodu uključi se neka od dve knjige koju je on objavio. Sva je sreća što se ovih 310 knjiga nisu čuvale u ovom visokom zdanju. Da su bile ovde možda bi 2000. godine bile uhvaćene požarom i ne bi danas mogli da govorimo o tolikom broju knjiga, a dobro je da ih ima ovoliko. Gospodine ministre, bez obzira što poslanici SRS, zastupajući program i politiku SRS, sa njim izlaze na izbore i imaju drugačije mišljenje od velikog broja narodnih poslanika, a morate priznati i vi, jer ste jedan od retkih koji celo vreme bude prisutan kada ste u ime Vlade ovde, da su poslanici govorili samo o jednom ili o drugom setu ili skupu zakona koji su međusobno povezani i koji mogu tako i da se razmatraju. Videli ste da su oni koji su se opredelili da govore vezano za one zakone koje vi ovde predstavljate govorili isključivo o tome i kada je isteklo deset minuta, iako su imali pravo da govore 20 minuta, završili su sa pričom, jer praviti jedan takav miks zaista je nepotrebno i nema smisla. Vi ste morali da se izborite i vi možete posle moje diskusije da kažete – pa to je predložio neko iz parlamenta. Da, spajanje je predložio poslanik Vlatko Ratković, ali pretpostavljamo i ubeđeni smo da je bilo dogovora sa predstavnicima Vlade da se spoje ovi predlozi zakona i da se o njima vodi objedinjena rasprava. Nisam opterećen time, jer ni gospodin Milan Marković kao ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu ne može da kaže da smo mi nešto propustili da uradimo. Ali, krenuću tragom argumenata. Poslanici SRS isključivo o tome govore. Kada neko kaže – ma ovde se ne donose samo zakoni da bi bili doneti nego da bi bili primenjivani. Zakon o Agenciji o sukobu interesa, samo se setite u poslednja dva-tri meseca, odnosno s početka 2010. godine koliko je bilo polemike u javnosti kako su neprecizno, netačno i čak suprotno pravnom sistemu države Srbije izlazili neki veoma visoki zvaničnici da kažu da je moguće istovremeno obavljati više funkcija koje su zakonom predviđene kao nespojive. Objašnjenje iz Ministarstva pravde, koje je stiglo u jednom momentu, kaže da može da bude i narodni poslanik i gradonačelnik jer je pre stupanja na snagu ovog zakona bio i jedno i drugo. Neću da upotrebim nijednu grubu reč, ali to je zaista neodgovorno i nekorektno prema onima koji se imalo razumeju u pravo. Šta je karakteristično za zakon o kojem ću više govoriti, o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku. Prvo, sada imam dilemu, taj zakon je objavljen u "Službenom listu SRJ" i umesto da se pristupilo izradi potpuno novog zakonskog predloga, jer za to postoji potreba, pristupilo se izmenama i dopunama. Ministar kada je objašnjavao u prepodnevnom delu rasprave rekao je – zakon je stigao u skupštinsku proceduru 16. januara 2009. godine i on nije kriv što nije ranije prihvaćen. Tačno, 16. januara 2009. godine, ali postoji Ustavni zakon za sprovođenje Ustava iz 2006. godine i tu ima jedan opšti rok za usklađivanje zakona sa Ustavom. Dakle, opšti, nisam pronašao nijednu odredbu koja ima posebne rokove gde bi se moglo reći da može i do 16. januara 2009. godine ono što isključivo mora, ne može nego mora, do 31.12.2008. godine. Jedan član u tom zakonu, član 12. kaže da je dužnost uskladiti sve zakone upravo do roka predviđenog ovim zakonom, a to je 31. decembar 2008. godine. I pored pozivanja na Ustav, usklađivanje ovog zakona sa Ustavom iz 2006. godine poziva se na Zakon o spoljnim poslovima iz 2007, Zakon o Vojsci Srbije iz 2007. godine, Porodični zakon iz 2005. godine, na određene odredbe Ustava Republike Srbije vezane za javna tužilaštva i po članu 156. do 165. i Zakona o ministarstvima iz 2008. godine To je ono zbog čega je Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu smatralo da treba pristupiti izmenama zakona o kojem i govorim. Pokušaću, iako ministar nadležan nije tu, doduše u jednom momentu je rekao - ja se trudim da se ne javljam previše za reč, ali čini mi se da se trudi da i ne bude previše prisutan u sali, ali to nije uopšte bitno da mi govorimo o onom šta jeste na dnevnom redu. Zbog čega je trebalo pristupiti donošenju potpuno novog zakona o opštem upravnom postupku. Evo, član 31. kaže – organi su dužni da jedni drugima ukazuju pravnu pomoć u upravnom postupku. Dakle, ukazuje koliko je ovo bitno i važno i to nije nešto što je samoupravni opšti akt pa može i tako da prođe. Zamoljeni organ iz stava 1. ovog člana dužan je da postupa po zamolnici bez odlaganja, a najdocnije u roku od 30 dana. Šta nam praksa pokazuje? Da li je rok od 30 dana optimalan? Da li u tom roku mogu da se donesu određene stvari? Koliko je ovaj zakon neusklađen? Ali, ako imamo određene propise, ako imamo određene intencije i odredbe iz Zakona o krivičnom postupku, onda bi trebalo i ovaj zakon da bude sličan, da na isti način budu rešene određene stvari, pa kaže – pravna pomoć za izvršavanje pojedinih radnji u postupku može se tražiti od suda u skladu sa posebnim propisima. Izuzetno organ za rešavanje u upravnim stvarima može tražiti od suda da mu dostavi spise. Naravno, ako sud vodi postupak, on će proceniti u kojem roku može staviti na raspolaganje predmet koji se vodi kod suda, da se ne bi odugovlačilo, da bi postupak sudski bio ekonomičan i proveden u određenom roku. Gospodin Martinović se osvrnuo, kao ovlašćeni predstavnik Srpske radikalne stranke, na ono što je predmet ovih izmena i verujte mi, gospodo narodni poslanici, da nijedan problem, kad se ovaj zakon ne bi menjao zbog ovog zbog čega vi predlažete da se menja, i u narednih tri-četiri godine nikakvih problema ne bi bilo. Svako ko treba da primeni ovaj zakon zna da više nije Vojska SRJ, nego da je Vojska Republike Srbije. Zna se da više nema onog državljanstva koje je bilo ranije, nego da su sad državljani Republike Srbije. Nikakva greška ne bi tu bila, a vama su osnovni razlozi za promene tog zakona, iako ne sporimo trebalo je uraditi, ali ne može ovo biti neka bitna priča. Čini mi se da se ovde više radi o potrebnom stvaranju unije sa Hrvatskom, u ovim vašim predlozima, nego vašeg odlaska i ulaska u EU. Srpska radikalna stranka nije stranka koja će Srbiju uvesti u EU, ali smatramo da određene zakonske predloge u zemljama članicama EU, koji su od životne važnosti za građane Srbije, što pre da donesemo takve zakone i da se bavimo u ovom parlamentu ozbiljnim stvarima i aktivnostima. Ovako, gospodine ministre, ostaje jedna senka da je rasprava vođena na jedan način na koji ne može, u stvari, na najbolji način da se osvetle problemi o kojima smo danas želeli da govorimo. Neki su govorili i pominjali i Vukov zavičaj, ali ima ovde kolega poslanika iz Loznice i znaju kako i na koji način se koristi tamo srpsko pismo, odnosno srpski jezik, a opet vrlo konstruktivan i dobar predlog gospodin Krasić je dao kako i na koji način država, odnosno izvršna vlast može da utiče na one koji pokušavaju da zapostave, da stave u drugi plan onaj jezik koji je naš maternji jezik. Ponosan sam što u ovom parlamentu, u ovoj sali sede predstavnici drugih naroda. Još jednom ponavljam, 126 tamo vredi više od ovog. Oni su preneli nadležnost na nas. Onaj ko bude biran, on ima pasivno pravo. Onaj ko bira, on ima aktivno pravo i tu je ta razlika gde oni tamo koji nisu imali prilike da sede ovde vrede više od nas. Možda će sledeći put biti oni ovde umesto onih koji nemaju ispravan odnos prema građanima Srbije.
Poslanik Srđan Milivojević ima reč.
Samo jedna napomena, uvažena gospođo predsedavajuća, pošto očigledno me nisu najbolje razumeli u ovoj sali neke moje drage kolege. Jedna kratka napomena. Nas 126 u ovoj sali ne sedi tako što smo sami sebe birali. Iza nas stoje glasovi 2.800.000 građana Srbije. Matematika je egzaktna nauka. Uvek je veće 2.800.000 od jednog miliona. Hvala.
Narodni poslanik Srđan Miković ima reč. (Radikali, sa mesta: Po kom osnovu?) Replika, nije bio dobro shvaćen.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovog trenutka prozborio bih nekoliko rečenica o dva predloga zakona: Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o objavljivanju zakona i drugih propisa i opštih akata i o izdavanju Službenog glasnika Republike Srbije i nekoliko rečenica o Predlogu zakona i izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma. Mislim da je jako dobro što je u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o objavljivanju zakona i drugih propisa i opštih akata definisano na koji način i kako će biti objavljivani međunarodni ugovori. Drugo, Predlogom zakona predviđeno je da se u Službenom glasniku Republike Srbije objavljuju presude Evropskog suda za ljudska prava koje se odnose na Republiku Srbiju, kao i da se o objavljivanju presuda Evropskog suda za ljudska prava koja se odnose na Republiku Srbiju stara ministarstvo nadležno za ljudska i manjinska prava. Definisano je da se ona akta koja se odnose na Vojsku i uopšte odbranu objavljuju u službenom vojnom listu i da se o tome stara ministarstvo nadležno za odbranu. Mislim da je to jako dobro da bi se svima nama i građanima Srbije olakšalo snalaženje i brže pronalaženje propisa i bolje snalaženje uopšte u pravnom sistemu Republike Srbije. U pogledu Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma, činjenica je da ovog trenutka u Republici Srbiji, po sada važećem zakonu, u službenoj upotrebi je srpsko-hrvatski jezik, koji se kada se predstavlja srpski jezički izraz, ekavski ili ijekavski, naziva i srpskim jezikom. Ovog trenutka srpsko-hrvatski jezik je u upotrebi. Upravo zbog toga, usklađujući taj propis sa Ustavom Republike Srbije, praktično poštuje se član 10. Ustava da u Republici Srbiji u službenoj upotrebi je srpski jezik i ćiriličko pismo. U stavu 2. tog istog člana 10. je definisano da službena upotreba drugih jezika i pisama uređuje se zakonom na osnovu Ustava. Mislim da i ja i gospodin Milivojević delimo mišljenje da kao Srbi nemamo čega da se plašimo ukoliko su jasno definisana prava i naših sugrađana druge nacionalne pripadnosti u pravcu ostvarivanja njihovih prava, ostvarivanja dostignutog nivoa ljudskih i manjinskih prava, jer upravo je u Ustavu Republike Srbije definisano u članu 20. stav 2. da dostignuti nivo ljudskih i manjinskih prava se ne može smanjivati. Mislim da je dobro ono što je definisano u članu 11, da se omogućava određenim pripadnicima nacionalnim manjina koje broje određen procenat u ukupnom broju stanovnika na teritoriji, imaju pravo da u službenoj upotrebi koriste i svoj jezik u upravnom i sudskom postupku, za vođenje upravnog i sudskog postupka, u komunikaciji sa organima sa javnim ovlašćenjima, prilikom izdavanja javnih isprava, vođenja službenih evidencija i zbirki ličnih podataka, na glasačkim listićima i biračkom materijalu i u radu predstavničkih tela. Normalno je da ćemo još govoriti i sigurno kod razmatranja amandmana da li i na koji način treba omogućiti korišćenje ili proširivanje prava nacionalnih manjina, ne ograničavajući samo na određeni procenat u ukupnom stanovništvu Republike Srbije. To naročito osećamo mi koji dolazimo iz mešovitih nacionalnih sredina i mislim da niko u mom Pančevu ne može da se plaši i da bude ugrožen ukoliko je pripadnik većinske nacije ukoliko se dozvoli i omogući upotreba određenih izraza, korišćenje jezika ili na bilo koji način ostvarivanje dostignutog nivoa ljudskih i manjinskih prava. Mislim da je dobro što u članu 18a je predviđeno da pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo na slobodan izbor i korišćenje svog ličnog imena i imena svoje dece, kao i na upućivanje ličnih imena u sve javne isprave, službene evidencije i zbirke ličnih podataka prema jeziku i pravopisu pripadnika nacionalne manjine. Pravo iz stava 1. člana 18a ne isključuje paralelan upis imena i po srpskom pravopisu i pismu. U svakom slučaju, mislim da svaka dalja reč je izlišna, pošto i moj uvaženi kolega koji dolazi iz Kruševca, Srđan Milivojević, vrlo jasno je rekao ono čemu su nas učili generacijama. Kako vidimo i njega su dobro naučili oni, čiji su učenici bili čak petorica budućih poglavara SPC, jer gospodin Milivojević ovde nije hteo da kaže zbog svoje skromnosti, da je upravo taj prota Steva Dimitrijević, koji je bio učitelj petorici budućih poglavara SPC, pradeda gospodina Srđana Milivojevića.
Narodni poslanik Milan Avramović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, isključivo bih govorio o zakonu o potvrđivanju Protokola broj 14 BIS uz Evropsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda. Ono što muči građane Srbije i sve nas pretpostavljam u ovoj sali su primene svih ovih protokola, za koje nas obavezuje Ustava, člana 99, da sprovedemo kroz skupštinsku proceduru. Ako u obrazloženju ovoga predloga zakona zbog kojeg se predlaže donošenje kaže da je on ratifikovan 6. septembra 2005. godine i ako uzmemo broj presuda Međunarodnog suda za ljudska prava koji je poništio presude sudova u Srbiji, onda ćemo se poprilično dobro zabrinuti da li će i ovo sprovođenje Protokola 14 BIS biti na snazi u onoj meri u kojoj su to bili na snazi svi protokoli koje smo do sada usvojili. Ono što bi iz cele ove priče izvukli jeste zaključak da ne možemo protokol menjati, nego ga samo sprovesti. Vredi prokomentarisati i to da su pod izgovorom ubrzanih procesa i pojednostavljivanja rada i samog Suda za ljudska prava svedene neke činjenice na nama nejasne zaključke. Ali, dobro, to ipak moramo sprovesti. Kaže se ovako – sudija pojedinac će moći da odbaci očigledno neosnovane predstavke povodom čega se do sada zahtevala odluka odbora od troje sudija. Jedan će raditi posao za troje. Nadležnost odbora troje sudija je proširena na slučajeve prihvatanja predstavki kako dopuštenih u odlučivanju u meritumu, tako gde već postoji ustanovljena jurisprudencija, izvinjavam se, loše se vidi, Evropskog suda za ljudska prava. Trenutno se takvi slučajevi rešavaju od strane sedmočlanog sudskog veća. Jedan će raditi posao koji su radili troje, a ovo troje sudija će raditi posao koji je radilo sedmoro, sve pod izgovorom da bi usvajanjem Protokola 14 BIS bilo uslovljeno brže procesuiranje predstavki podnetih protiv Srbije, u smislu njihovih odbacivanja, tako i bržeg dostavljanja predstavki državi na odgovor, onda kada su u proceni da ima elemenata povrede Konvencije i dodatnih protokola, zbog čega bi država Srbija mogla da odgovora. Ako je ovo neko objašnjenje koje mi moramo instalirati kroz zakon, kroz Republičku skupštinu, moram da vas podsetim na sledeće. Sud u Strazburu nema sredstva prinude i ništa ne može preduzeti ako Srbija ne izvrši svoju obavezu, osim što bi država Srbija gubila na sopstvenom poverenju i kredibilitetu. To je jedina kazna koja može da se desi za nesprovođenje ovog člana 14 BIS. Suštinski, dame i gospodo narodni poslanici, moramo se osvrnuti na onu praksu koja stoji iza nas. Nadamo se da ta praksa nakon ovog usvajanja neće biti u budućem periodu. Recimo, diskriminacija ili uopšte potreba za ljudskih pravima u državi Srbiji se ostvaruje iz dana u dan. Svaki dan po jedan je posvećen bukvalno sudu za ljudska prava, pišući žalbe na presude sudova u Srbiji. Problem je i pravni lek, daću i primer, koji je ostavljen na raspolaganju neizabranim sudijama, zato što su u isti koš stavljane sudije koje su zaslužile da odu iz pravosuđa i one sudije koje su časno radile svoj deo posla i nisu nikada, ni u jednom trenutku, narušavale ugled svojoj profesiji. Ono što je još žalosno u celoj ovoj situaciji jeste da ocenu stanja ljudskih prava u Srbiji daje američki Stejt department. Pozvaću se na njihove izvore, pošto je praksa pokazala da njih do sada najviše uvažavate. Stejt department je ocenio sprovođenje ljudskih prava u svetu na onaj način koji je verovatno njima u primeni. Ako znamo da su oni broj jedan u svetu po kršenju ljudskih prava i njihovom politikom koju sprovode, ali oni imaju neku obavezu da ocenjuju sve zemlje u Evropi, pa i Srbiju. U tom izveštaju američkog Stejt departmenta za 2009. godinu ocenjuje se da su sudovi u Srbiji i dalje podložni korupciji i političkom uticaju. Ono što oni pozitivno ocenjuju vezano za sudije jeste da pravosudna reforma u Srbiji koja je sprovedena, posebno zamena sudija imenovanih još u Miloševićevo vreme, jeste suštinska za iskorenjavanje korupcije, navodi se u izveštaju. Ako je Stejt department video svetlu budućnost našeg pravosuđa tako što će smenjivati sudije koje su samo postavljene u ime nekog drugog režima, a nemaju loše ocene, ili nemaju nikakvu drugu kvalifikaciju zbog čega bi bili smenjeni, onda se moramo obratiti Sudu za ljudska prava. U veoma detaljnom izveštaju o Srbiji ukazuje se, međutim, da je bilo slučajeva kršenja ljudskih prava, poput preterane upotrebe policijske sile, korupcije u policiji i pravosuđu, dugotrajnih sudskih sporova, pritisaka na novinare, pritisaka na kritičare vlasti, kao i slučajeva etičke, verske diskriminacije. Stejt department ukazuje da su sudovi u Srbiji, uprkos ustavnim garancijama za njihovo nezavisno funkcionisanje, i dalje podložni korupciji i političkom uticaju. Ovo kaže Stejt department. Ono na šta se vadi osnova Evropskog suda za ljudska prava jeste pravo na fer i pravično suđenje. Pod ovom poznatom farsom krije se zapravo garancija za svakog pojedinca da mu slučaj krivičnih i drugih postupaka sude nepristrasni i nezavisni sudovi. U razumnom roku garantuje se transparentnost suđenja, pretpostavka nevinosti, dok se kao minimalna prava optuženog smatraju pravo na branioca i tumača, pravo na obaveštavanje o optužnici na jeziku koji osoba razume, pravo da ispituje svedoke, kao i dovoljno vreme za pripremu odbrane. Naravno da svako nacionalno zakonodavstvo mnogo detaljnije i bolje u svojim procesnim zakonima ovo definiše, ali su ovo minimalni zahtevi za svaku od 47. članica Saveta Evrope. Moram podsetiti da se većina povreda ljudskih prava koja su utvrđena u oko 30-ak do sada donetih presuda pred Evropskim sudom za ljudska prava tiče upravo prava na suđenje u razumnom roku. Ono što je kod nas vidljivo, a nije u zemljama regiona ili u okruženja, kako god hoćete, jesu pobornici ljudskih prava koji deluju u Srbiji na sebi svojevrstan način. Ono što takođe treba primetiti jeste da takvog delovanja u zemljama u okruženju nema. Jasno je da nećemo naći nigde Natašu Kandić u Hrvatskoj, Petra Lukovića u BiH Federaciji, Sonju Biserko u Albaniji. Ono što je simptomatično jeste da ćemo ih naći u Srbiji i da oni isključivo zastupaju ciljeve koji štete Srbiji, a za to su, u tim zemljama koje sam recimo, možda i nabrojao, nagrađeni i te kako. Oni javnim nastupima pravdaju zločine prema Srbima. To je nešto što nijedna zemlja u regionu nije dopustila. To se, ministre, zove diskriminacija ljudskih prava. Niko ne spori da u Srbiji treba da se rasvetle svi zločini i da se osude pojedinci zločinci, ali da sada komšije nemaju zločince i nemaju pojedince, a da ih samo Srbija ima, govore ove nevladine organizacije koje nam razaraju Srbiju potpuno legalno, pod izgovorom prava slobode govora. Ako bi im se to pravo uskratilo, zemlja Srbija ne bi bila neka koja bi poštovala možda i ovaj član 14 BIS. Ono što je takođe bitno u ovom izveštaju Stejt departmenta, koji je veoma obiman, kaže se da je na Kosovu izostao progres po pitanju povratnika interno raseljenih lica svojim domovima. Zabeleženi su brojni slučajevi nasilja, diskriminacije žena, trgovine ljudima, pre svega žena i dece koji su odvođeni u seksualno roblje. Na Kosovu je registrovana izražena antipatija prema Srbima i Srpskoj pravoslavnoj crkvi, naveo je Stejt department, dakle, izvor koji vi veoma poštujete. Od januara do novembra prošle godine na Kosovu je 856 ljudi bilo žrtva nasilja, od toga 681 žena i 175 muškaraca. Takođe, tokom prošle godine 125 slučajeva žrtava bili su deca, 74 devojčice i 51 dečak. Da pomenemo i ova ljudska prava koja je imalo tužilaštvo Haškog suda, koje je u potpunosti podbacilo kod suđenja Haradinaju i Limaju, da se nije podizala optužnica u nekim situacijama gde se radilo o ozbiljnim sumnjama, gde su izvršeni zločini, recimo zločini NATO pakta koji su napravljeni agresijom nad našom zemljom i da su ljudi, recimo, osuđivani u kontrastrani na neki veoma čudan način. Navešću vam poseban primer famozne Srebrenice. Tako u Međunarodnom paktu o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima, u artiklu 10, između ostalog, kaže se da države potpisnice moraju obezbediti i plaćeno porodiljsko majkama i drugu vrstu socijalne zaštite. Kada se zapitamo zašto, recimo, zemlja Srbija nije ispoštovala ljudska prava i nije ratifikovala ovu konvenciju o ljudskim pravima, ostaje odgovor koji ćete nam dati vi, ministre. Ono što, da ne bih oduzimao vreme mojim kolegama, jeste implementacija ovog člana 14 bis u naš pravosudni sistem veoma sumnjiva, veoma nesprovodljiva i videćemo kako će delovati u narednom periodu, to će ostati za ocenu, ali nemojte zaboraviti slučajeve poput Zorana Lepojevića i Zorana Filipovića iz Babušnice, koji su dobili odštetu od države Srbije jer država im je država Srbija nanela veliku štetu jer nisu imali mogućnost na pravedno pravo i međustranačku debatu. Dobili su ogromne kazne za klevetu, a na kraju ispostavilo se da to nije bila kleveta. Ili bračnog para Ristić iz Šapca, koji je obeštećen za milion dinara države jer država nije sprovela brzu, sveobuhvatnu i nepristrasnu istragu ubistva njihovog sina. Da ne bih sada sve teške teme nabrajao, ima ih mnogo, jedan od primera su i ovi koji govore da će i sama ova implementacija 14 bis biti veoma, veoma rizična. Tačnije da se njena primena ne može smatrati ozbiljnom u našem pravosuđu, što pokazuje primer iz prethodnog perioda i da kontrola od strane Suda za ljudska prava ne može biti nijedan osim usmene direktive koja nema neku težinu.
Narodni poslanik Pavel Marčok ima reč.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, poštovane kolege poslanici, dolazim iz regije gde je u upotrebi šest jezika nacionalnih manjina, gde su u upotrebi i pisma nacionalnih manjina i službeni jezik srpski. Takođe, dolazim iz opštine u kojoj je, pored službenog jezika, u upotrebi slovački jezik i mogu reći da se ponosim time, kao što se i Srbija ponosi opštinom, kao jedinom opštinom takvom u svetu koja ima većinsko stanovništvo slovačke nacionalne manjine. Takođe dolazim iz sredine u kojoj je otvorena prva gimnazija u svetu sa nastavnim slovačkim jezikom. Apropo toga, danas bih se osvrnuo kratko na par odredbi Zakona u službenoj upotrebi jezika i pisama. Ustavni osnov za donošenje ovog zakona sadržan je u odredbama člana 10. Ustava RS, kojim je utvrđeno da su u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpski jezik i ćirilično pismo i da se službena upotreba drugih jezika i pisama uređuje zakonom i na osnovu Ustava. Ustavni osnov za donošenje ovog zakona sadržan je u odredbi člana 97. tačka 2. Ustava RS, kojom je predviđeno da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje ostvarivanje i zaštitu slobode i prava građana i postupak pred sudovima i drugim državnim organima, kao u tački 17. navedenog člana Ustava RS kojim je utvrđeno da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje i druge odnose od interesa za RS u skladu sa Ustavom. Što se tiče ovih izmena, osvrnuo bih se na dve izmene koje se tiču upotrebe jezika nacionalnih manjina i treba reći da izmenom važećeg člana 7. i člana 11. zakona, zakonski tekst se usklađuje sa potvrđenom Okvirnom konvencijom za zaštitu nacionalnih manjina i to posebno sa odredbom člana 11. stav 3. Okvirne konvencije, koja glasi: "U oblastima koje su tradicionalno naseljene znatnim brojem pripadnika nacionalne manjine, strane ugovornice će nastojati da u okviru svojih pravnih sistema, a uključujući gde je to potrebno i sporazume sa drugim državama, uzimajući u obzir njihove specifične uslove, istaknu tradicionalne lokalne izbore, imena ulica i druge topografske naznake namenjene javnosti i na jeziku manjine, ako postoji dovoljna tražnja za takvim naznakama". U tom smislu, u članu 2. Predloga zakona predviđeno je brisanje odredbe člana 7. stav 3. zakona, prema kojoj se geografski nazivi i vlastita imena sadržana u javnim natpisima ne mogu zamenjivati drugim nazivima, odnosno imenima, a ispisuju se na jeziku narodnosti, u skladu sa pravopisom tog jezika. Prihvatanje predloženog rešenja značilo bi da se geografski nazivi mogu zamenjivati drugim nazivima na jezicima nacionalnih manjina, tj. da se nazivi gradova, opština i naseljenih mesta, bez obzira na to što su kao takvi zakonom utvrđeni, mogu ispisivati i u izmenjenom obliku, a to na jeziku nacionalne manjine. U skladu sa navedenim je i rešenje iz stava 4. u izmenjenom članu 11. zakona. Takođe, izmenom važećeg člana 11. zakona i dodavanjem novog člana 18a zakonski tekst se usklađuje i sa važećim Zakonom o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, i to posebno sa odredbama člana 9. i 11. navedenog zakona, kao i sa Ustavom RS utvrđenim pravima nacionalnih manjina. Između ostalog, utvrđeno je da pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo na korišćenje svog jezika i pisma, da u sredinama gde čine značajnu populaciju državni organi, organizacije kojima su poverena javna ovlašćenja, organi autonomnih pokrajina i jedinica lokalne samouprave vode postupak i na njihovom jeziku, da na svom jeziku koriste svoje ime i prezime i da u sredinama gde čine značajnu populaciju tradicionalni lokalni nazivi, imena ulica, naselja i topografske oznake budu ispisane i na njihovom jeziku. Ovim pozivam sve poslanike da ovaj zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma podrže, ne samo poslanike pozicije, već i opozicije i ovo je još jedan korak kojim se podiže nivo manjinskih prava i svi možemo biti ponosni što mi koji smo pripadnici i nacionalnih manjina živimo u zemlji Srbiji i da ostvarujemo svoja prava, svoje pravo na upotrebu jezika na ovako visokom nivou.
Narodni poslanik Nikola Žutić ima reč.
Gospodine ministre, gospodo poslanici, ovom prigodom govoriću zapadnom varijantom srpskog jezika, tzv. hrvatskim jezikom. Nadam se da će me razumeti Srbi istočno ekavske govorne varijante, ali i pripadnici manjinskih grupa Hrvata, Crnogoraca, Makedonaca, Bošnjaka, Muslimana, koji danas govore, kako oni sami kažu, drugim nesrpskim jezicima. Takođe se nadam da nam u međusobnoj komunikaciji neće biti potreban prevodilac, valjda ćemo se nekako razumeti. Malo crnohumorne šale nije na odmet, ali takva je sumorna stvarnost. Vezano za Predlog zakona o Konvenciji o zaštiti nematerijalnog kulturnog nasleđa, govoriću o jeziku kao ključnom nematerijalnom kulturnom nasleđu. Danas je naročito ugrožen srpski jezik, kojim danas govore rasrbljeni narodi, narodi otpali od srpstva vjerskom konverzijom ili državotvornim separatizmom, ali oni tu činjenicu ne priznaju. Istorijski gledajući, ugroženost srpskog jezika počela se ispoljavati tokom 19. vijeka, tj. od vremena stvaranja nacije hrvatstva i to zalaganjem Vatikana, rimokatoličke crkve i Austrijske habzburške ka-und-ka monarhije. Jednostavno rečeno, imperijalnim saveznicima, Vatikanu i carskoj Austriji, bilo je neophodno stvaranje novih nacija zbog pragmatičkih ciljeva širenja carevine, ali i rimokatoličke vjere na Istok. Austrija, poslije okupacije BiH 1878. godine, uz hrvatstvo stvara i širi novi nacionalni vjerski identitet muslimanskih Bošnjaka, naročito zalaganjem Kalaja od 1883. godine. Istoričarima je poznato da je Bošnjak jedan od istorijskih naziva za srpsko stanovništvo regiona Bosne. Ne treba zaboraviti na činjenicu da je svaki stari narod oslovljavan sa više naziva, pa su tako Srbi nazivani Rašani u Rasu i staroj Srbiji, Raci u Banatu, Baranji i Bačkoj i Iliri, Uskoci, Morlaci u Dalmaciji, Vlasi i Sloveni, Slavonci itd. Od početka 20. vijeka Vatikan i Austrija počinju govoriti o posebnim etničkim osobenostima Crnogoraca u odnosu na ostale Srbe. Tokom 20. vijeka jezika kao osnovno pranarodno svojstvo počinje se sve više relativizirati. Pored pogubnog uticaja Vatikana i Austrougarske monarhije za očuvanje srpskog nematerijalnog kulturnog nasleđa jugoslavenski liberali u Kraljevini Jugoslaviji često su nesvesno doprinosili sakaćenju nematerijalnog kulturnog nasleđa, pa se počinjalo govoriti o novim bitnim svojstvima kod određenja nacionalnog u modernom smislu, kako su oni često govorili. Dakle, za tzv. nacionalne identitete počinju se isticati druga, po meni, efemerna svojstva za naciju u modernom liberalnom značenju. Jugoslavenski monarhistički liberali su također proširivali starinu i područje rasprostiranja hrvatstva, a sve u cilju popularisanja jugoslovenstva kao spoja tri stara SHS naroda. Nekritički se promovisalo staro mitološko rimokatoličko hrvatstvo i moderno liberalno hrvatstvo 19. vijeka i time se bitno sakatilo nematerijalno kulturno naslijeđe u raznim kulturnim i etnološkim oblastima, muzici, etnopjesmi, folkloru, društvenim običajima, svječanim događajima i drugom i onom naročito važnom – filologiji i lingvistici. U novoj istoriografiji i književnosti monarhističkog jugoslovenstva odmah se osetila dodvornost novoj klimi liberalnog bratstva mnogih srpskih intelektualaca, prvenstveno istoričara i književnih istoričara, koji su uoči stvaranja Jugoslavije počeli pisati o jugoslovenstvu kao spoju tri stara plemena i samim time bezrezervno prihvatili srednjevekovnu mitologiju hrvatstva. Kao liberalni ideolozi jugoslovenstva oni su izvršili vrlo negativan uticaj na tradiciju srpstva, odnosno nematerijalnog kulturnog nasleđa prema terminologiji ove konvencije, pogotovo u prekodrinskim prečanskim zemljama. Utemeljitelji takvog liberalnog jugoslavenstva bili su liberali rimokatolici prof. dr Ferdo Šišić, prof. dr Viktor Novak i publicista Milan Marjanović, koji su svoje velikohrvatske nacionalne hipoteze, boraveći u Beogradu, nametnuli beogradskoj, ali i široj srpskoj naučnoj eliti. Jedan od takvih ideologa jugoslavenstva sa srpske strane, koji je takođe izjednačavao starinu hrvatstva i srpstva i koji je srpsku tradiciju i duhovnost krajem Prvog svjetskog rata nesebično dodeljivao hrvatstvu, bio je nažalost i istoričar i književni kritičar prof. dr Vladimir Ćorović. Kod nacionalne podjele književnika na srpske i hrvatske povodio se geografskim staništem pisca ili vjerskim opredeljenjem. Tako je Srbina rimokatoličke vjere Ivu Vojinovića svrstava u hrvatske pisce, a još je pogubnije što je velikog pjesnika Petra Preradovića, rođenjem pravoslavnog Srbina, od oca krajiškog Srbina, Jovana i majke Pelagije, svrstavao u hrvatske pisce, iako je on sam, bez obzira na jak asimilatorski uticaj rimokatolicizma i germanstva, osećao se Srbinom. U prilog teze o samosvojnosti hrvatskog kulturnog prostora Ćorović je 1918. dolazio do zaključka o čistoj hrvatskoj kulturi u hrvatskim zemljama. Pišući o književnosti 19. vijeka, za njega je historijska činjenica da su ''u nas postojale dvije posebne književnosti, srpska i hrvatska, a nikako srpskohrvatska''. Jedinstvo jezika, po Ćoroviću, nije isto što i jedinstvo književnosti, pa se po njemu u srpskoj književnosti razvila pismenost vizantijskog mentaliteta, a u Hrvata se stvorila književnost zapadnih tradicija. Sa ovakvim proizvoljnim konstatacijama Ćorović je svodio srpsku bizantsku kulturu na područje uže Srbije, a sve visoke kulturne domete prekodrinskih Srba pravoslavne i rimokatoličke vjere upućivao na hrvatsku kulturu uzoritog rimokatoličkog i protestantskog zapada. Time je odricao i samodržavotvornom terenu uže Srbije da je imala bilo kakav kulturni uticaj iz područja liberalno-demokratskog zapada, koji je naprotiv bio vrlo jak u Srbiji. Iako će u Kraljevini Jugoslaviji biti ideolog integralnog nedjeljivog jugoslavenstva, te 1918. godine bio je uvjeren da su Srbi i Hrvati, ma koliko srodni, bili tuđi jedni drugima. Međutim, i Ćorović će se s bujanjem organizovanog tzv. hrvatskog narodnog pokreta 1935. do 1937. godine otrezniti od svog jugoslavenstva kao spoja tri stara naroda i 1937. prići Srpskom kulturnom klubu Slobodana Jovanovića i četničkog ideologa Dragiše Vasića. Ćorović je u početku bio protiv onovremenog načela da sve što je pisano na jednom jeziku srpskom pripada jednoj književnosti, odnosno srpskohrvatskoj književnosti. Za njega po pitanju moderne nacije nije bio primaran jezički, antropološki ili etnografski princip. On je bio za tadašnji moderni princip liberalno-demokratskog tumačenja nastanka nacije prema uzusima liberala 19. vijeka. Narodnosni princip postojanja organskih starih naroda za liberalne tumače modernog nacionalnog konstituisanja jednostavno nije važio. Za te nove definitore nacije, pa tako i za Vladimira Ćorovića, u modernu naciju su se mogli udružiti ljudi istih dubljih osećaja, odnosno ljudi koji su apsolutno svesni svoje zajednice. Pitamo se ko je mogao biti svestan svoje zajednice? Naravno, svi oni koji su morali biti pod određenim nasilnim državnim krovom, koji se ubrzano stvarao tokom 18. i 19. vijeka, kao na primer državni krov Francuske, Nemačke i Italije, u koji su morali da se svrstavaju svi oni koji nisu bili etnički Francuzi, Nemci ili Italijani. Pod Kavurovom parolom stvorili smo Italiju, stvorimo Talijane, i koji su potom postali državna neetnička i nadetnička nacija. Naravno da u tim državama koje su ujedinjene gvozdenom voljom državnih lidera nije moglo biti nacionalnih manjina, već samo državotvorni narod, istih dubljih osećaja ljudi koji su apsolutno svesni svoje zajednice, ali dragi slušaoci, bez zajedničkog etničkog korena. Prema navedenom neistorijskom Ćorovićevim rezonu stara srpska narodna tradicija, jezička, antropološka, etnografska naprosto je izjednačena sa modernom nacijom hrvatstva, upravo stvaranom tokom 19. vijeka na Ćorovićevim modernim liberalnim nacionalnim principima, ''ljudi istih osjećaja'', rekao bih rimokatoličkih, odnosno ljudi koji su apsolutno svesni svoje zajednice, rekao bih virtuelne velike Hrvatske, u nastojanju stalnog širenja. Začudo da Ćorović iz bratstva hercegovačkog, koje je vekovima posmatralo rimokatoličku konverziju nad pravoslavnim Srbima – ni u jednom svom tadašnjem istorijskom književnom radu nije pomenuo srpsko narodno jezgro. Primer istoričara i književnog kritičara Vladimira Ćorovića grubo nam svjedoči o srpskoj ideološkoj zaslijepljenosti, često i prostoj naivnosti, koja je često mimo zdravog razuma proizvodila štetne posledice za očuvanje nematerijalnog duhovnog nasleđa. Nažalost, nije on jedini od pravoslavnih Srba, odnosno nije bio jedini, tj. brojni su nastavljači u oblasti kulture i nauke. Danas jezikoslovci vrše rasprave o razlikama između srpskog ihrvatskog jezika. Najteža posledica sličnog delovanja ogleda se naročito u tome što je srpski jezik postao baština novostvorenih nacionalnih identiteta. To naročito danas osjete srpske izbeglice, kada u svojim bivšim zavičajima moraju prevoditi dokumente na srpski jezik, odnosno na hrvatski, bošnjački, crnogorski, a uskoro će možda biti vojvođanski jezik. Na kraju, gospodine ministre, pitam vas kako će ova konvencija očuvati srpsko nematerijalno kulturno nasleđe, koje je već oteto i grubo prisvojeno od ovih nacionalnih identiteta sa prostora bivše Jugoslavije. Raznim duhovnim, verskim i ratnim okupacijama smanjena Srbija, sada je samo u mogućnosti da brine o nematerijalnom kulturnom nasleđu, ali sve je manje i same Srbije. Dakle, fatalne političke posledice po srpski narod, prekrajanje granica i smanjivanja srpskog nacionalnog prostora u potpunosti ugrožavaju očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa. Gospodine ministre, ova konvencija to nikako ne može sprečiti, pošto je ona propisana za teritoriju jedne države koja je u stalnom smanjivanju i u kojoj se jedino može očuvati postojeće nematerijalno kulturno nasleđe. Srpsko nematerijalno kulturno naslijeđe u bivšim srpskim zemljama je jednostavno grubo prisvojeno i oteto od srpskog naroda preko bezočnih knjiških falsifikata.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, moj doprinos raspravi koju danas vodimo u zajedničkom načelnom i jedinstvenom pretresu o nekoliko zakona biće o izmenama i dopunama Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma, i to u dva dela. Prvi je u razlozima zašto ću glasati za predložene izmene i dopune, a drugi o kontekstu u kojem se vodi ova rasprava, koji je važan – zato što se ne sluša samo kao rasprava o članovima Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma, nego se sluša i kao stav prema onima koji govore drugačije od nas, koji pišu drugačije od nas i koji imaju jednostavno zahtev da zajedničkim dogovorom i zakonskom regulacijom omogućimo svima koji pišu i govore različito da to i čine zato što su to garancije Ustava i garancije povelja koji govore o slobodama čoveka i građanina. Zašto govorim u prilog članova zakona? Iz razloga što se usklađuje sa Ustavom koji je donet 2006. godine i iz razloga što je to oblast koja je pokrivena zakonom koji može samo da se tumači da bi bio dobro primenjen. Zašto je dobro da sasvim jasno preciziramo službenu upotrebu jezika i pisma? Zbog toga što se radi o stečenim pravima. Tradicija višenacionalne, multietničke, multikulturne Srbije je takva da je sasvim prirodno da u nekim delovima Srbije šest ili sedam različitih jezika, u nekim drugim delovima dva ili tri različita jezika, govore o zajedničkom životu, govore o zajedničkoj istoriji, govore o zajedničkoj tradiciji. Govore o još nečemu, govori o kapacitetima nas kao društva i Republike Srbije kao države, kapacitetima za zaista demokratsko uređenje države. Demokratija nije vladavina većine. Demokratija je vladavina većine, koja pomno brine o zahtevima, interesima i statusima svake manjine, pa bez obzira da li je ta manjina različita od neke većine po etničkom ili nacionalnom poreklu, da li je različita po polu, da li je različita po društvenom sloju. Uvek u svakom društvu imate neku većinu koja ako hoće da se izgradi demokratsko društvo, onda preuzme odgovornost za uređenje društva tako da pažljivo sluša ono što manjina, po bilo kom osnovu, ispostavlja kao zahtev, svoj predlog, svoj status u dijalogu, pa i naša Skupština – predstavlja u nekom kontekstu razliku, odnosno saradnju između neke većine i neke manjine. Pažljivo sam slušala raspravu tokom celog dana i nisam mogla da se otmem utisku, koji je mislim da nisu samo moje uši primetile, a to je, ma koliko prikriveno, ma koliko uz mimikrije govora korišćeno, osećala se jedna netrpeljivost prema onome za čega se verbalno svi zalažemo, a to je – da nacionalne manjine imaju prava na upotrebu svog jezika i svog pisma. Protiv te prikrivene netrpeljivosti ću uvek biti. Bila sam protiv i onda kada je to bilo mnogo više opasno nego sada. Biću uvek protiv, zato što svako ko ugrožava pravo manjine u suštini urušava vrednosti za koje se kao većina zalaže. Svaka reč u kojoj se spominje – tradicija većinskog naroda, istorija većinskog naroda, bogatstvo kulture većinskog naroda, a ako posle toga ide "ali" i onda prikrivena netrpeljivost prema nekome ko je različit, to umanjuje vrednost koju želimo da promovišemo pripadajući većinskom narodu, zajedničkim po etničkom poreklu. Radi se i o stečenim pravima zbog toga što u Vojvodini, na primer, nije nimalo neobično da se ide u dvojezične škole, nije nimalo neobično da se krštenice izdaju na dva ili na tri jezika i nije nimalo neobično da na radio talasima imate sedam različitih jezika, sedam različitih izgovora ili sedam različitih emisija, sa vestima, sa muzičkim programom, sa dramskim programom, sa svim onim što čini naše zajedničko bogatstvo, jer to čini Srbiju posebnom u ovom delu Balkana, etnička šarolikost, kulturna raznolikost, multikonfesionalnost i naša volja da živimo zajedno. Mene bi obradovalo kada bi Radio-televizija Srbije, u zakonskom okviru u kojem se sada nalazi, u svom programu imala vesti na albanskom i vesti na bugarskom jeziku, jer je i to stečeno pravo, a postoje ljudi koji bi želeli da čuju na svom jeziku, živeći u Srbiji, osnovne informativne emisije. Jednom smo to umeli. Ne vidim razloga da ne pokažemo da nismo zaboravili, da umemo da mislimo o onima kojih je manje, a koji govore nekim drugim jezikom. Drugi deo mog doprinosa u prilog moga glasa za izmene i dopune Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisma jeste osetljivost i delikatnost jezika kao teme. Svedočili smo užasnim raspravama, koje su samo na prvi pogled vodili lingvisti, govoreći o razlikama jezika – o tome da je jezik majka naroda i o tome čiji je jezik stariji, čiji je mlađi, ko je koga pokrao. Sve u svemu užasne rasprave, u kojima je manje-više ljudi, koji su vodili te rasprave, pojma nisu imali o samom sadržaju onoga čime su se bavili, ali su tačno znali kakvu metu pogađaju. Najbolje ih je opisao jedan od najboljih aforističara, koga sam imala prilike da čitam u bivšoj Jugoslaviji: "Tek kad lingvisti isplaze jezike, onda se vidi da su im jezici isti". Ne bi trebalo nikako da mešamo volju onih koji smatraju da kroz priču jeziku mogu da izazovu sukobe, mogu da izazivaju niske strasti, sa onim na šta se kao država obavezujemo. A obavezujemo se – da ćemo graditi demokratsko društvo u kome se svi osećaju minimalno dobro, i oni koji su etnička većina i oni koji su većina po polu ili po rodu, i oni koji su po jeziku većina i oni koji su manjina, i oni koji su manjina, ona najugroženija manjina, to su marginalne društvene grupe, najsiromašniji slojevi, onih 670.000 ljudi u Srbiji koji žive ispod granice siromaštva. Ako kada god želimo da učestvujemo u raspravi ne izgubimo iz vida – da je obaveza da si većina, a da brineš o dobrobiti manjine, onda sam sigurna da Srbija ima šansu da pokaže da se zajedničkom voljom, uživanjem u zajedničkoj prošlosti, zajedničkoj tradiciji, zajedničkoj istoriji može izgraditi društvo u kojem će našoj deci biti svejedno ko je kakvog porekla i biće željna da saznaju sve o onome – koji je neko drugi i koji je različit. Kada bih mogla uopšte da biram da se rodim u nekoj drugoj zemlji, na nekom drugom geografskom prostoru, sa nekim drugim ljudima oko sebe, rekla bih – ne, hvala, zato što je potencijal prostora koji delimo mi svi razni i različiti takav da predstavlja, nadam se, u budućnosti će tek predstavljati, jedno od najboljih mesta da se na njemu živi. Želim da na takvom mestu, u takvoj državi, svi koji govore bilo koji jezik, pišu bilo koje pismo, imaju udoban osećaj da je država preuzela odgovornost da im to omogući.
Narodni poslanik gospodin Milorad Buha ima reč. Ostalo je još devet minuta.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, govoriću o izmenama Zakona o opštem upravnom postupku. Naime, radi se o jednom procesnom zakonu koji je 13 godina ostao bez korekcije. Ove korekcije koje sada imamo u raspravi pred nama, one su čisto kozmetičke prirode. Kolega Martinović je ukazao na osnovne razloge koji su tražili inoviranje odredaba ovog zakona, međutim, aktuelna vlast se odlučila na samo kozmetičke izmene. Ono na šta je bitno ukazati, a probaću to u nekoliko rečenica da ukažem na zloupotrebe državnih organa u primeni ovog zakona i na protivzakonite radnje državnih organa u primeni ovog zakona, i to sa aspekta ostvarivanja stečenih prava ili dobijanja određenih dokumenata koja se odnose na dobijanje rešenja o državljanstvu, lične karte, izbegličke legitimacije itd, svih onih dokumenata koji se dobijaju, između ostalog, po odredbama ovog zakona. Pre nego što krenem na iznošenje određenih zloupotreba, moramo ukazati na jedan sistemski akt koji je Vlada Republike Srbije 2005. godine donela, a to je Strategija reforme državne uprave, kao jedan sistemski i vrlo važan akt koji je ostao mrtvo slovo na papiru. Naime, te 2005. godine Vlada se opredelila za strategiju reforme državne uprave, uočavajući probleme u radu i sistemu državne uprave. Osnovni cilj ove strategije bila je decentralizacija organa državne uprave, departizacija, depolitizacija, modernizacija državne uprave, kadrovska obnova državne uprave, popravljanje materijalnog položaja u organima državne uprave i mnogobrojni drugi ciljevi i zadaci. Nažalost, ništa od ovoga nije napravljeno. Moramo konstatovati da danas više imamo politike u radu državnih organa nego što je to bilo 2000. godine, nego što je to bilo 2005. godine, kada je doneta ova strategija. Moramo ukazati na strahovito loše podatke koje možemo naći na sajtovima državnih organa Republike Srbije o povećanju državne administracije, državne uprave, broja radnika, između ostalog, i u Narodnoj skupštini. Godine 2000. u Narodnoj skupštini, tada Republičkoj skupštini, bilo je 78 radnika, a sada po podacima iz 2009. godine radi preko 350, a verovatno sada oko 400 radnika. To je nekoliko puta više, to nije procenat-dva, nego je to nekoliko puta više. U državnoj administraciji radilo je 2000. godine 340.000 radnika, a sada ima oko 530 hiljada radnika. U državnoj upravi 2000. godine radilo je oko 8.000 radnika, a sada preko 30 hiljada radnika. Ova skupština je pred kraj prošle godine donela Zakon o smanjenju državne administracije, međutim, nemamo informaciju, priča se o izmenama sistematizacije, o potvrdama te sistematizacije od strane Vlade Republike Srbije, ali stvarnih efekata u smislu smanjenja državnih činovnika ne vidimo. Ono što je bitno naglasiti, to je da su finansijski pokazatelji još drastičniji u smislu odnosa prema državnoj administraciji i trošenju sredstava iz državne kase. Godine 2000. na rashode za zaposlene u državnoj administraciji odlazilo je 98 milijardi dinara. Godine 2005. za državnu administraciju, odnosno za rashode za zaposlene izdvajano je 170 milijardi dinara, 2006. godine 204 milijarde. Svake godine 15, 20 do 30 posto povećanja. Godine 2008. 293 milijarde. Svaki četvrti dinar odlazio je na rashode za zaposlene. Ovo su podaci iz konsolidovanog bilansa sektora države u periodu od 2000. do 2010. godine. Godine 2009. rashodi za zaposlene – 302 milijarde. Za ovu godinu predviđeno je smanjenje na 291 milijardu, ali sumnjam da će doći do smanjenja. Ako uporedimo 2008. godinu i 2010. godinu, onda vidimo da je 85% povećanje rashoda za zaposlene. To je tragično. Dok se zaposlenost u privredi smanjuje, drastično smanjuje, mi ovde imamo povećanje broja zaposlenih i povećanje izdvajanja za zaposlene. Da se vratimo sada, s obzirom da vreme teče, na zloupotrebe državnih organa. Posebnu pažnju ću ovde posvetiti pitanjima izbeglica, dobijanju isprava koje su izbeglice ostvarivale u periodu od 90. do današnjih dana, u smislu dobijanja rešenja o državljanstvu, lične karte, zdravstvene knjižice, radne knjižice itd. Naime, izbeglica kada je došao ovde bio je u statusu gde je dobijao od strane državnih organa Republike Srbije izbegličku legitimaciju koja se smatra ispravom kojom se potvrđuje boravište. Međutim, velika većina izbeglica je zahtevala i tražila da pređe u status građana Republike Srbije. Onda su ih državni organi Republike Srbije, pre svega Ministarstvo unutrašnjih poslova, naterali da prikupe svu dokumentaciju, kao i svi ostali građani Srbije, da bi dobili rešenja o državljanstvu, ličnu kartu. Moramo ukazati na odredbe međunarodnog prava. U oblasti statusa izbeglica postoji jedna konvencija o statusu izbeglica koja nalaže svim državama koje su izvršile prihvat izbeglica da se prema izbeglicama postupa na blagonaklon način, da se koriste povoljniji postupci u smislu dobijanja dokumentacije. Između ostalog, u odredbama Konvencije o statusu izbeglica kaže se sledeće: "Države ugovornice će izdati isprave o identitetu svakom izbeglici koji se nalazi na njihovoj teritoriji, koji ne poseduje valjanu putnu ispravu". Nadalje: "Države će priznati putne isprave koje su shodno ranijim međunarodnim sporazumima izdale strane potpisnice tih sporazuma i tretiraće ih kao da su izdate izbeglicama na osnovu ovog člana". Ovim međunarodnim aktom traži se i zahteva se prema svim državama prihvata specijalni status. Znači, nikako ih ne terati u države odakle su oterani, da bi odlazili tamo, tražili, dobijali ili ne dobijali lična dokumenta, ono što je neophodno u postupku dobijanja određenog akta. Moram ukazati ovde na odredbe Zakona o opštem upravnom postupku, na čl. 158, 161. i 162, koji je nalagao državnim organima Republike Srbije da to isto ne traže od građana koji su imali status izbeglice. Nažalost, državni organi Republike Srbije su terali izbeglice da odlaze u Hrvatsku.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predstavnici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili pravo iz člana 93. našeg poslovnika? (Ne.) Gospodine ministre, da li vi želite reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo poslanici i poslanice, ono što dugujem vama u svom obraćanju jeste, u stvari, zahvalnost za sva vaša inspirativna izlaganja koja ste imali na ovoj sednici i moram reći da na određene, pomalo disonantne tonove, danas mogu da kažem da ipak razgovaramo o ovim važnim zakonima i konvencijama u jednom civilizovanom tonu, na način na koji možemo da kažemo da govorimo o kulturi. Nekoliko crtica u odnosu na teme koje su pokrenute u sklopu vaših izlaganja. Rekao bih da čak i ova izlaganja nisu toliko udaljena, s obzirom na raznovrsnost zakona i konvencija koji su bili predmet današnjeg razgovora, baš zato što su se ticali gotovo jednog istog pitanja – identiteta odnosa prema tuđem i našem, čemu pripada i nematerijalna kulturna baština, dabome i spomenici kulture, jezik o kome smo govorili, tradicija, istorija, dakle sve važne stavke koje čine naš kulturni i javni život, našu istoriju i naš identitet. Pre možda godinu dana bio sam u Ćupriji i razgovarao sa jednom grupom poslenika kulture, entuzijasta i oni su mi predstavili projekat zaštite i prezentacije Horeum Margi. To je vojno utvrđenje u doba Rimljana. Oni supredstavili sve te zidove, zidine, ruševine koje stoje ispod sadašnje Ćuprije. Razgovarali smo vrlo otvoreno o njihovim idejama, šta bi oni želeli da se tu napravi. Sve smo to vrlo lepo saslušali i postavio sam samo jedno pitanje mladoj ženi koja je puna energije predstavila taj projekat, uputio sam pitanje – koliko i da li ste spremni da narednih 30 godina posvetite ovom projektu? Nisam dobio dovoljno pouzdan odgovor. Govorim o zaštiti kulturnog nasleđa, o brizi za kulturno nasleđe, a u stvari govorimo o kontinuitetu, o ciglama koje svako od nas treba da ugradi u taj zid. Ima jedan dvorac na severu Italije, u Kraljevini Savoja, tada je to bila sasvim druga država, napravljen je polovinom 17. veka. Kasnije je tu došao Napoleon i taj dvorac je, umesto kraljevske palate, postao kasarna, a onda je potpuno zapušten, propao i do kraja 20. veka je bio jedna ruševina. Onda se okupila grupa entuzijasta iz Torina i okoline i oni su napravili svoju organizaciju. Počeli su da se zalažu upravo za to što je rehabilitacija i revitalizacija tog ogromnog kompleksa, koji zaslužuje da bude sačuvan. Svojom inicijativom uspeli su da obezbede ne samo uvažavanje tog projekta, već da dobiju više od 100 miliona evra od Evropske zajednice i da se ta Palata "Savojski", mesto koje pripada istoriji Italije, ali i kulturi Italije, identitetu italijanske kraljevine, odnosno države, dovede u nivo da tamo mogu danas da idu i turisti i đaci, da se edukuju o tome šta predstavlja istoriju kulture. U 19. veku, mislim 1860. godine, knez Miloš je započeo izgradnju starog zdanja u Aranđelovcu, mestu koje se danas često pominje zato što je predmet određene političke brige. To je zamišljeno kao letnji dvorac, letnja rezidencija. Ideja je bila da tu zaseda i Skupština. Završen je objekat i u vremenima je zapusteo, a onda je pre 40 godina taj objekat potpuno obnovljen, vraćen mu je dostojanstven sjaj i postao je hotel ''Staro zdanje'', poznati objekat. Posle 40 godina ta zgrada je, rekao bih, u nepodnošljivom stanju. Za 40 godina neko je, ko je brinuo o tome, uspeo da taj objekat devastira do tačke da o njoj sada mi govorimo kao o ruševini. To izgleda strašno, ali je još strašnije to da svi očekuju da će o tome brinuti isključivo samo jedna adresa, da li će to biti Ministarstvo kulture, Vlada, država, a ne svi oni koji su uključeni u brigu o tome šta jeste kulturna baština i čemu ona služi. Upotreba kulturne baštine nije u tome da je ona trag prošlosti. Ona nije samo spomenik određenog vremena, ona je mnogo više od toga, ona je identitetsko obeležje, ali služi i vremenu u kome živimo, koliko služi budućim vremenima. Kao što znate, jedna od definicija kulturne baštine jeste upravo da je ona pozajmljena od budućih generacija. Kada čuvamo kulturnu baštinu, mi je čuvamo ne zbog toga što smo obavezni prema prošlosti, jer de fakto to i jesmo, već prema onima koji dolaze. Znači, u kom stanju mi tu kulturnu baštinu njima predajemo, naslednicima, da se o njoj brinu kao što su se neki pre nas o njoj brinuli ili se nisu brinuli. Velike su obaveze u toj oblasti i upravo konvencije koje mi danas na neki način predstavljamo ovde i koje vidim da najveći deo poslanika veoma sadržajno prihvata i podržava, one jesu obaveza i za ovu generaciju, ali i za generacije koje dolaze. U tom smislu, zakoni koji će biti doneti u narednom periodu značiće da ćemo mi osnažiti našu brigu o kulturnoj baštini, ali ne samo u tome da je štitimo, već da je predstavljamo i da je upotrebljavamo na način koji je neće ugroziti, na način koji će je rehabilitovati i u očima svih onih koji, nažalost, o kulturnoj baštini danas misle samo u onim situacijama kada je ugrožena, a ne kada ona oplemenjuje ono što je svakodnevni život ljudi i građana. Kada govorimo o kulturnim identitetima, kada govorimo o odnosu između tuđeg i našeg, o čemu je bilo ovde puno reči, mislim da je pitanje potpuno nepotrebno. U tom smislu, želeo bih samo da podsetim poslanike koji su govorili neke ne baš sasvim tačne reči i konstrukcije o tome kakav je identitet Beograda. Ako pođete istorijski, znači polazite od neolitskog Beograda, dolazite do keltskog Beograda, pa onda imate rimsko-antički Beograd, posle toga avarsko-hunski, iza toga je slovenski, srpski Beograd. Posle toga dolaze opet Mađari, pa posle Mađara Otomanska imperija, pa Austrijanci, Srbi. Danas imamo, da kažem, naš i evropski Beograd. Svi ti slojevi koje jedan tako veliki i moćan grad ima u sebi jesu slojevi jednog jedinstvenog identiteta. On ne može biti očišćen, jer nema potrebe da bude čišćen. On je bogat upravo zbog svih tih nijansi i svih tih sadejstava koji kreiraju njegov identitet i daju ga građanima na upotrebu, ne samo onima koji svakodnevno žive u Beogradu, već i onima koji dolaze i koji u njemu provode neke svoje lepe i značajne trenutke života. Jer imamo prilike da naše prijatelje, koji su bili u Beogradu, često vidimo i oni nam kažu – najlepši trenuci su nam bili upravo kad smo bili u Beogradu. Verovatno je Beograd sam zaslužan, njegovi građani, njegova lepota, ali i sve ono što imamo u Srbiji. Kada govorimo i kada kažemo Beograd, svaki od gradova ima neki drugi identitet. Zrenjanin, Veliki Bečkerek do 1935. godine, pa onda Petrovgrad, pa Zrenjanin od 1946. godine, da ne kažemo šta je to i kako se zvalo u nekim davnim vremenima. Sve to jeste jedan jedinstveni korpus imena koja se menjaju i koja čine tu arhitekturu jednog grada, jednog kraja, jedne države i jednog naroda koji tu živi. Kada govorimo o jeziku i kada govorimo o pismu, različitosti koju negujemo i dijalog koji uspostavljamo između različitih kultura, upravo uvažava bogatstvo koje svi zajedno nosimo. Zbog toga, govoreći o brojnim problemima koji smo zatekli u oblasti kojima se bavimo, a o nekim stvarima je bilo reči i danas, pitanje je – šta sa našim institucijama koje su u rekonstrukciji, šta sa zaštitom kulturne baštine, šta sa spomenicima na Kosovu i Metohiji itd? Siguran sam da ćemo ove godine otvoriti Narodnu biblioteku Srbije, Jugoslovensku kinoteku i da ćemo pokrenuti ozbiljnu rekonstrukciju Narodnog muzeja. Što se tiče svetske baštine koju imamo na listi svetske baštine, želeo bih samo da vam predstavim ovu knjigu. Ovo je "Svetska baština Srbija – spomenici, kulturne baštine sveta na listi Uneskoa". Tu su četiri velika upisa, četiri grupe u koje spadaju Sopoćani, Ras, Studenica, spomenici na KiM i poslednji upis – Gamzigrad. Dan spomenika na listi Uneska ćemo provesti u nekim od tih spomenika. Pozivam vas da dođete sa nama u Pećku patrijaršiju, Visoke Dečane, Leposavić u nedelju.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Poštovani narodni poslanici, zaključujem zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima akata po tačkama 15, 16, 17, 19, 20, 61. i 62. dnevnog reda. Rad ćemo nastaviti sutra. Gospodinu ministru i njegovim saradnicima zahvaljujem. Vama takođe.