Spoštovane poslanke, kolegi poslanci, spoštovani gospod minister! Spoštovani prisotni! Pričenjam nadaljevanje 34. seje državnega zbora Republike Slovenije. Obveščen sem, da so odsotni naslednji kolegi poslanci in kolegice poslanke: Doktor Mihael Brejce, Feri Horvat, Roman Jakič, Jelko Kacin, Jožef Kavtičnik, Ivan Kebrič, Milan Kopušar, Dorijan Maršič in Alojz Peterle. Prehajam na 7. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DAVKU OD DOHODKOV PRAVNIH OSEB. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem je skupina desetih poslancev s prvopodpisanim doktorjem Andrejem Bajukom zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku vlade, ministru za finance, doktorju Dušanu Mramorju za uvodno obrazložitev predloga zakona. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Davčna harmonizacija v okviru Evropske unije je do sedaj omejena predvsem na davčne postopke in določene omejitve pri olajšavah, medtem ko se pri harmoniziranju davčnih stopenj nanaša le na nekatere trošarine. Tako na davčnem področju med sedanjimi in novimi članicami Evropske unije poteka davčni konkurenčni boj in ni veliko izgledov, da bi se to kaj kmalu spremenilo. Prvi ključni element davčne konkurenčnosti je skupni obseg plačanih davkov v državi in Slovenija je po zadnjih razpoložljivih podatkih iz leta 2001 glede tega pod povprečjem sedanjih članic EU z 39,7% bruto domačega proizvoda pri 41,1% petnajsterice. Pet članic ima nižji relativni obseg davkov, to so Portugalska, Grčija, Španija, Irska in Velika Britanija, deset pa višji. Nižji relativni obseg imajo predvsem sedanje članice, ki so po razvitosti bolj podobne Sloveniji. Zniževanje tega je seveda pomembno povezano z zniževanjem proračunskih izdatkov. Drugi ključni element davčne konkurenčnosti je struktura plačanih davkov. Primerjave lahko naredimo na veliko različnih načinov, vendar je z vidika konkurenčnosti za Slovenijo ključna primerjava med davčno obremenitvijo dela in kapitala. Če vzamemo kot ustrezen prikaz obremenjenosti dela Evrostatovo metodologijo, kjer primerja delež davkov in prispevkov v stroških dela za plačo, ki je v višini 67% povprečne plače v predelovalni industriji, potem je v letu 2002 Slovenija z deležem okoli 40% krepko nad povprečjem sedanje petnajsterice, ki ima 37,8%. Nam bolj primerljive Portugalska, Grčija in Španija imajo v povprečju samo 32,5% obremenitev dela. Obraten je položaj pri obdavčitvi kapitala, kjer je po zadnjih primerljivih podatkih za leto 2001 delež plačanega davka od dobička v bruto domačem proizvodu v Sloveniji 1,21%, v petnajsterici pa 3,5%. Samo ena država, Nemčija, je imela v letu 2001 manjši delež od Slovenije, pa še to zaradi močne gospodarske recesije. Slovenija je imela tudi eno najnižjih dejanskih, tako imenovanih efektivnih davčnih stopenj davka na dobiček v primerjavi s članicami EU. Iz navedenih, pa tudi drugih podatkov sledi, da je Slovenija davčno nekonkurenčna pri delu in zelo konkurenčna pri obdavčitvi dobičkov podjetij, vendar se je izkazalo, da takšno konkuriranje ni ustrezno. Podatki o tujih investicijah v Sloveniji in raziskava o učinkih tako nizke obdavčitve dobička kažejo, da taka odločitev ni prinesla želenih rezultatov. Na drugi strani pa se je davčna obremenitev dela izkazala kot zelo nekonkurenčna. To sta že spoznala vlada in parlament in v letu 2003 povečala dejansko obdavčitev dobičkov podjetij na 12,7% z zmanjšanjem davčnih olajšav. Pred vami je predlog zakona o davku na dohodek pravnih oseb, ki pomeni naslednjo fazo z nadaljnjim zmanjševanjem olajšav in povečevanjem dejanske davčne stopnje na ocenjenih 17.8%, kar pa je še vedno nižje ali blizu nam najbolj konkurenčnih novih članic, na primer Slovaške z 19% brez olajšav - Slovaška je država, ki je v davčnem konkurenčnem boju šla najdlje v zadnjem času. Bistveno pri tem pa je, da se bo povečan obseg plačanih davkov od davka na dohodek pravnih oseb v celoti usmeril v zmanjšanje davčne obremenitve dela, ki ga prinaša predlog novega zakona o dohodnini. Davčne olajšave, ki ostanejo v predlogu zakona o davku na dohodek pravnih oseb, pa so bistveno spremenjeni glede na sedanji zakon. Ohranjeni so le za investicije, ki praviloma pomenijo povečanje dodane vrednosti, torej, v produktivno opremo, ne v zgradbe, avtomobile, pisarniško opremo in še posebej za določeno razvojno opremo. Spoštovani poslanci in poslanke, pred vami je torej prvi izmed davčnih zakonov, katerih namen ni samo uskladitev z evropskimi direktivami, temveč tudi davčne spremembe, ki bodo pomenile povečanje konkurenčnosti [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]slovenskega gospodarstva vstopu v EU. Iz navedenih razlogov, spoštovane poslanke in poslanci, vlada predlaga, da sprejmete sklep v predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala, gospod minister za to uvodno razlago, dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Ker je to splošna razprava bomo sedaj slišali stališča poslanskih skupin. Najprej dajem besedo dr. Andreju Bajuku za stališče poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi. Predlog zakona o davku o dohodku pravnih oseb, ki je na zahtevo skupine poslancev in v skladu s poslovnikom danes predmet prve obravnave, je bil že zdavnaj napoved s strani vladajoče koalicije, kot del, kar so do sedaj imenovali, kot davčna reforma in čigar objavljeni cilj naj bi bil, povečati obdavčitev dohodkov iz kapitala in zmanjšati obdavčitev dohodkov iz dela. Ne glede na obširno propagando je le pač dejstvo, da je v sklopu s tako imenovano davčno reformo vlada zaenkrat predložila v državni zbor le ta predlog, skupno z zakonom o dohodnini. A vendar, že samo s tega vidika, namreč, da je vlada zagotavljala, da z obema zakonoma namerava doseči skupne določene cilje bi ta državni zbor moral obravnavati oba predloga istočasno. Po drugi strani pa vlada sama priznava v svojih obrazložitvah, kako sta oba zakona povezana z nujnimi spremembami v zakonu o davčnem postopku, ki pa sploh še ni v proceduri. S tem da vlada ločuje njihovo obravnavo v državnem zboru, se namenoma izogiba jasni obravnavi oziroma predstavitvi ciljev tako imenovane davčne reforme. Naj k temu še dodam, da so predvideni učinki sprememb v obeh zakonih že načrtovani v sprejetih proračunih za leto 2004 in 2005. V državi, ki spoštuje načela preglednega vodenja fiskalne in proračunske politike, bi oba zakona morali sprejeti prej preden bi njihove učinke načrtovali v proračunu, torej pred sprejemom proračuna. Vsaka večja sprememba davčnega sistema pa ni nek abstrakten konstrukt, ki naj bi samo temeljil na modelih, ki jih je ekonomska veda oblikovala skozi desetletja, marveč mora izhajati iz konkretne realnosti določene družbe ter upoštevati, v našem primeru, neizpodbitno dejstvo, da je Slovenija še vedno globoko vpletena v procesu tranzicije in da je preobrazba družbene lastnine ne glede na to, kako je bila načrtovana, dejansko povzročila veliko koncentracijo kapitala v rokah relativno majhnega kroga ljudi, ki so izredno obogateli in zato tudi razpolagajo z določeno politično močjo. In ko govorimo o koncentraciji kapitala na Slovenskem, pa ne moremo prek dejstva, potrjenega v mednarodnih primerjavah obdavčevanja dela in kapitala, da ima Slovenija najnižjo stopnjo obdavčitve kapitala ter eno najvišjih stopenj obdavčevanja dela. Cilji sprememb v obdavčevanju dohodkov od dela in kapitala bi po koncu tranzicijskega obdobja morali izhajati iz natančne dokumentirane analize minulega deset letnega obdobja obdavčevanja. Vlada bi morala predstaviti širši slovenski javnosti in seveda temu državnemu zboru spremembe v porazdelitev premoženja oziroma kapitala na analitični sistemski ravni, vendar s temi informacijami ni razpolagala niti slovenska ekonomska akademska stroka niti javno vlada sama. Naj k temu dodam, da je prof. javnih financ dr. Tine Stanovnik to stanje komentiral z besedami: "To je naravnost škandalozno in žalostno dejstvo." Drugič, vlada bi morala predstaviti analizo porazdelitve in koncentracije dohodka fizičnih oseb. Stroka je sicer nekaj takih analiz objavila, toda sama pravi, da imajo take analize svoje pomanjkljivosti, ker temeljijo na anketah o uporabi gospodinjstev. In tretjič, vlada bi morala predstaviti primerjalno analizo obdavčitve kapitala in dela v državah članicah Evropske unije in bodočih članic, da bi lahko ocenili potrebne fiskalne spremembe s ciljem ohranjanja in pospeševanja konkurenčnosti slovenskega gospodarstva. Namesto tega pa ugotavljamo, da v predlogih zakonov za tako imenovano davčno reformo, ki so na razpolago temu državnemu zboru, ni temeljnih podatkovnih podlag za oceno dosedanje davčne politike in presojo stanja, niti za oceno ciljev, ki jih želimo doseči s tako imenovano davčno reformo. Zakon o dohodku pravnih oseb in zakon o dohodnini je potrebno sprejeti zaradi uskladitve z evropskimi smernicami in izvedbo odločb ustavnega sodišča. Prava davčna reforma nas še čaka. Sestavni del te davčne reforme je tudi napovedana sprememba dodatnega zdravstvenega zavarovanja v socialni prispevek, ki namerava še bolj obremeniti bruto plače. Zato je po naši oceni neodgovorno, da vlada dosedanje predloge sprememb davčne ureditve predstavlja kot davčno reformo. Davčnereforme velika koalicija pod vodstvom Liberalne demokracije Slovenije ne bo izvedla, ker v tem primeru ne bi mogla ohraniti zaščite tranzicijskih kapitalistov, ki so to postali predvsem na sivem ali notranjem trgu ter nenadzorovanim organiziranem trgu s prevaro malih delničarjev, kar jim je omogočala v ta namen pod vladavino Liberalne demokracije sprejeta zakonodaja in nedelujoče nadzorne institucije. Kaj pa vemo o spremembah lastniške strukture, lastninjenega kapitala in obdavčevanju kapitala v Sloveniji v tranzicijskem obdobju? Menedžerji so svoje vire že v nekdanjem družbenem kapitalu podjetij s cca. 3,8% povečali na najmanj 15% po ocenah leta 2001. V tem 15% deležu kapitala, ki ga imajo menedžerji, pa še ni všteto lastništvo pretežno menedžerskega sloja v podjetjih prek lastništva PID-ov oziroma skladov, ki so iz njih nastali. Naj še omenim, da v teh skladih ima en procentov delničarjev, višjih vlagateljev certifikatov, kar 90% od premoženja. Tudi v Sloveniji imamo tako, kot na primer na Hrvaškem ali vRusiji, velike kapitaliste, ki bi jim lahko po predlogu Nobelovega nagrajenca za ekonomijo Josef Stiglitz naložili tako imenovani tranzicijski davek. Tega seveda Liberalna demokracija in Združena lista ne boste storili. Nobelov nagrajenec za ekonomijo Josef Stiglitz je v svojem članku, objavljenem v naših Financah 15. decembra 2003 opozoril v času aretacije ruskega tajfuna Mihail Hodorkovski, da bi morala Rusija obdavčiti kapitalske dobičke oligarhov, ki so to postali v procesu privatizacije nekdanjega državnega kapitala. Po Stiglitzu bi ruskim oligarhom lahko obdavčili tudi do 90% kapitalskih dobičkov. V nasprotnem po njegovem mnenju Rusiji grozi, da se bodo kapitalistični oligarhi spremenili tudi v politične oligarhe in ogrozili razvoj demokracije. S pobranimi davki od kapitalističnih oligarhov naj bi v Rusiji financirali rusko zdravstvo in izobraževanje. Je v tem kakšna podobnost s Slovenijo? Analiza sprememb v strukturi lastništva kapitalov družbenih podjetij, ki bi ga ob pristni pripravi na tako imenovano davčno reformo, vlada morala zagotoviti, bi po naši oceni to v marsičem potrdila. Urad za makroekonomske analize in razvoj je v poročilu o razvoju za leto 2003 objavil analizo o spremenjeni lastniški sestavi lastninjenih podjetij v obdobju 1994-2001. To je doslej edina javno objavljena analiza, ki omogoča vsaj delni vpogled v tranzicijsko koncentracijo kapitala. Pokazala je, da se je v omenjenem obdobju skupni lastniški delež institucij države, paradržavnih skladov, KAD-a in SOD-a ter PID-ov oziroma investicijskih skladov zmanjšal skupaj z 48,6% na 25,5% v celotnem kapitalu. Hkrati se je skoraj za enak obseg povečalo lastništvo domačih strateških lastnikov, deležev podjetij v drugih podjetjih, ki znaša 25,5%. Ti so kupovali predvsem od KAD-a in SOD-a, naprimer delnice Pivovarne Union, Pivovarne Laško. Lastništvo notranjih lastnikov, to se pravi zaposlenih in zlasti bivših zaposlenih, upokojencev, pa se je s 40,2% zmanjšalo na 24,8. Le-ti so delnice prodali predvsem vodilnemu menedžmentu, tako da se je njihov delež s 3,8 povzpel na 15,5, kot sem že omenil. Raziskava Umarja je pokazala, in to je tudi splošno znano, da so menedžerske strukture svoj delež povečevale predvsem na notranjih in sivih trgih, kjer so bile cene delnic močno podcenjene. To je splošnoznano. Do delnic in deležev po nepošteni vrednosti pa so prišli tudi na druge načine, ki jim je omogočala tranzicijska ureditev in njeno izvajanje. Poprivatizacijski proces ima torej posledico veliko povečevanje lastništva vodilnega managamenta podjetij in domačih strateških lastnikov, saj so se deleži obojih skupaj povzpeli s 5,8% na 41%, tako da so postali daleč najpomembnejši predstavniki kapitalske elite. Če ugotovitev Umarja, da ima menedžerska struktura neposredno 15% delež kapitala lastninjenih podjetij, in to so podatki leta 2001, v 2003 pa se je to še povečalo, prevedeno oziroma preračunamo na knjigovodsko vrednost kapitala lastninjenjih podjetij konec leta 2002 v višin 2.551 milijard, dobimo oceno, da imajo menedžerji danes okoli 400 milijard knjigovodske vrednosti kapitala v lastninjenih podjetjih. Ker le desetina teh podjetij kotira na borznem trgu, ni mogoče oceniti, kakšna je poštena tržna vrednost teh 400 milijard knjigovodske vrednosti menedžerskega kapitala. PIDI, to so seveda ocene toda vlada, taka, ki bi se resnično zavzela in vladala interesu vseh državljanov, bi te ocene lahko dokumentirala z natančnimi podatki, saj z njimi razpolagajo institucije kot klirinška depotna družba, AJPES in drugi. To analizo bi zato danes moral neodvisnim strokovnjakom, izbranim na javnem razpisu, naročiti ta državni zbor - to bi bil sklep, a seveda ne bo sprejet. Kot vemo, se kapital pri nas v drugih državah obdavčuje predvsem na dva načina, z obdavčitvijo kapitalskih dobičkov in z obdavčitvijo dividend oziroma davka na dobiček njihovih lastnikov. In kako obdavčujemo kapitalske dobičke na Slovenskem? Manjšina državljanov je v tranziciji pridobila ogromno premoženje, njihovi kapitalski dobički so obdavčeni le pri prodaji delnic oziroma izplačilu deležev ter zamenjavi kapitala v roku, krajšem od treh let, in sicer ob 30% davčni stopnji. Pri prodaji deležev in delnic fizičnih oseb po treh letih kapitalski dobički niso več obdavčeni. Dosedanja obdavčitev kapitalskih dobičkov fizičnih oseb po treh letih z ničelno stopnjo je bila uvedena s ciljem, da bodo državljani o lastninjenju čim dalje ostali delničarji podjetij, in s ciljem, da delež portfeljskih lastnikov kapitala ne bi bil prevelik. Kot vidimo, se ti cilji niso uresničili, zato ni razlogov strokovnih vsaj, da bi tako liberalno ureditev ohranili v prihodnje. Slovenija pa se s tako obdavčitvijo kapitalskih dobičkov fizičnih oseb uvršča med države, ki iz tega vira poberejo najmanj davčnih prihodkov. Leta 2001 je skupna vrednost vseh dohodninskih virov znašala 2.469 milijard tolarjev, med katerimi je bilo zgolj 64 milijonov tolarjev kapitalskega dobička od prodaje delnic oziroma kapitalskih deležev. In koliko Slovenija pobere skupaj premoženjskih davkov v primerjavi z drugimi državami? Leta 2001 je v dohodninskih virih 2469 milijard bilo skupaj le 1,6 milijard tolarjev premoženjskih davkov, od tega pa je omenjenih 64 kapitalskih dobičkov, ostali znesek je pripadal predvsem nadomestilu za uporabo stavbnega zemljišča. Ne smemo pozabiti, da smo imeli v tranzicijskem obdobju tudi množično privatizacijo družbenega stanovanjskega premoženja, kljub temu pa država zbere zanemarljive dohodke iz premoženja s kapitalskim dobičkom. Leta 2001 je petnajsterica držav v Evropski uniji v povprečju izbrala 2% premoženjskih davkov v bruto domačem produktu, povprečje držav OECD je bil 1,9%, medtem ko je naša država pobrala le 0,6% premoženjskih davkov v bruto domačem produktu, tretjino. Med razvitimi državami OECD in tranzicijskimi državami jih večina pozna manj ugodno obdavčitev kapitalskih dobičkov kot Slovenija. Države kot Švedska, Finska, Norveška, Francija, Japonska, Irska, Madžarska, Italija, Islandija poznajo pri obdavčevanju kapitalskih dobičkov enotno stopnjo, ne glede na čas prodaje delnic oziroma deležev. Po določenem obdobju se kapitalski dobički obdavčujejo z nižjo stopnjo v ZDA, Veliki Britaniji in Španiji. Imamo pa tudi države, ki imajo po določenem obdobju tudi stopnjo nič. Taki sta na primer sosednja Avstrija in pa Nemčija, toda pri tem je potrebno upoštevati in poudariti,da v teh večstoletnih kapitalističnih ureditvah kapitalski dobiček ne nastaja z oškodovanjem malih delničarjev na nezavarovanih trgih ali s tako imenovano prvobitno akomulacijo kapitala, kot se je to očitno dogajalo v tem zadnjem desetletju pri nas na Slovenskem. Velika koalicija pod vodstvom Liberalne demokracije se je ob teh dejstvih odločila zadržati dosedanjo ureditev obdavčevanja kapitalskih dobičkov, ob prodaji delnic in deležev po treh letih bo davčna stopnja še naprej nič, do treh let pa 30%. To pomeni na primer, da bi gospod Jankovič ob prodaji svojega deleža delnic v Mercatorju v višini poldruge milijarde SIT - vsaj tako poročajo nekateri mediji -, če bi bil v Irski ali Finski, Švedski, Italiji itn., bi plačal med 20 do 30% davka na kapitalski dobiček, v Sloveniji ga pa ne bo, ker bo seveda s prodajo počakal tri leta. Triletno obdobje so na primer, kot je znano, spretno že izkoristili delničarji Banke Koper, ko so delnice italijanskemu lastniku prodali natanko po treh letih od svojega poceni nakupadelnic. Njihov kapitalski dobiček je tedaj za desetkrat presegel nakupno vrednost delnic. Ceno delnic pa je za desetkrat neposredno dvignila Drnovškova vlada, ko je v breme javnega dolga prevzela odplačilo posojila največjega komitenta te banke, to je Splošne plovbe Piran, v višini 75 milijonov ameriških dolarjev. Ta kapitalski dobiček je tem delničarjem podarila vlada pod vodstvom Liberalne demokracije, v resnici pa so ga naložili na ramena vseh davkoplačevalcev, sedanjih in prihodnjih. Če izhajamo torej iz ocene, da imajo menedžerji v podjetjih v rokah danes cca. 400 milijard kapitala knjigovodske vrednosti, in bi ta kapital oziroma iz njega izhajajoče kapitalske dobičke obdavčili še s tranzicijskim davkom po predlogu danes najbolj uveljavljenega svetovnega ekonomista Jozefa Stiglitza, na primer samo za 10% in ne z 90-imi kot on predlaga za Rusijo, bi z lahkoto pokrili ves nakopičen javni primanjkljaj naše zdravstvene blagajne, cca. 40 milijard konec leta 2004. In če bi obdavčili tudi kapitalske dobičke manjšine v PID-ih oziroma skladih, ki so iz njih nastali, s približno enakim obsegom kapitala, bi lahko pokrili pomemben delež primanjkljaj tudi v drugih državnih blagajnah, kot na primer SPIZ. In kakšno je obdavčevanje dobička od poslovanja oziroma dividend? Tudi pri obdavčitvi davka na dobiček v primerjavi z drugimi državami ugotovimo, da imamo pri nas dejansko tudi v tem pogledu davčno najmanj obremenjene kapitaliste. Pri obdavčitvi dobička pravnih oseb močno zaostajamo. Leta 2000 je delež davka od dohodka dobičkov podjetij v petnajstih državah Evropske unije v povprečju dosegel 3,8% bruto domačega produkta. Povprečni delež v državah OECD je bil 3,6, pri nas pa je bil 1,2. Nominalna stopnja davka na dobiček je pri nas 25%, efektivna ali dejanska obdavčitevpa le 12,4. Medtem ko je bila v manj razvitih tranzicijskih državah, Češki, Slovaški, Poljski in Madžarski povprečno 15,7, v petnajsterici Evropske unije pa povprečno 26,8%, torej več kot dvakrat višja od Slovenije. Če se naj ne bi še primerjali z razvitimi državami, pa se seveda moramo s tistimi, ki vstopajo skupaj z nami v EU. V tranzicijskem desetletju v Sloveniji je tudi ta dobiček od poslovanja, in ne samo kapitalski dobiček, med najmanj obdavčenimi v mednarodnih primerjavah. In kakšno je v primerjavi z drugimi državami obdavčevanje plač? Obremenitev dohodkov iz dela je v Sloveniji v primerjavi z razvitimi državami med najvišjimi. Desetletna vladavina Liberalne demokracije je pripeljala Slovenijo v položaj, da imajo plače med najbolj obremenjenimi indobiček med najmanj obremenjenimi. Po podatkih OECD se je Slovenija leta 2002 uvrščala med države z davčno najbolj obremenjenimi bruto plačami srednjega sloja. Povprečno produktiven delavec v predelovalnih dejavnostih je moral od zaslužene bruto plače državi odšteti 33,2% dohodnine in prispevka za socialno varnost, preostalih 66,8, pa je njegova neto plača. V EU so pred nami sicer še Danska, Belgija in Nemčija, za nami pa vse preostale gospodarsko razvite in tudi tranzicijske države. Povprečni delež dohodnine in socialnih transferov v bruto plači je v petnajsterici EU dosegel 27,6% in je torej znatno manjši od obremenitve plač slovenskega srednjega razreda. Še manj davčno obremenjene so bile plače v štirih tranzicijskih državah, Češki, Slovaški, Poljski in Madžarski, kjer je povprečni delež dohodnine in socialnih prispevkov znašal 25,7%, ne pa 33,6 kot pri nas. Predlagani zakon o davku iz dohodka predvideva večjo efektivno obdavčitev dobička, nominalna stopnja 25%, tako da zmanjšuje olajšave za investicijska vlaganja v nepremičnine, stavbe, zemljišča. Vlada opozarja v svoji analizi, da dosedanje olajšave za vlaganje v nepremičnine niso dale pričakovanih rezultatov in niso pospeševale razvoja dejavnosti z višjo dodano vrednostjo. Tej ugotovitvi vlade načelno ali na povprečni ravni zagotovo gre zaupati, saj dosedanje olajšave v investicijska vlaganja niso bile primerno urejene, bile so priznane vsem gospodarskim družbam, ne glede na začetek opravljanja dejavnosti, niso bile vezani na ustvarjanje novih delovnih mest niti na rast obsega dejavnosti. Nova podjetja, kot sporoča celo sama vlada v obrazložitvi teh olajšav, sploh niso mogla koristiti, ker še niso ustvarjali dobička za obdavčitev in imeli smo torej takoimenovano nevtralno davčno olajšavo za vlaganje v nepremičnine. Taka ureditev davčnih olajšav je dejansko v veliki meri koristila tranzicijskim kapitalistom, relativno velike in tudi neupravičene davčne olajšave v nepremičnine so po mnenju davčnih strokovnjakov velikokrat zmanjševale efektivno davčno stopnjo tudi zaradi zlorab teh olajšav, na primer stanovanjski objekti so se v praksi šteli za poslovne objekte, kar je bila posledica premajhnega in nestrokovnega nadzora davčne uprave Republike Slovenije. Po našem mnenju bi morale biti davčne olajšave v investicije, ki naj bi še ostale po novem zakonu oziroma pri opremi vezane na dejanske ustanavljanje novih gospodarskih družb, na odpiranje novih delovnih mest ter povečanje obsega dejavnosti prihodka in dobička. Pri ustanavljanju oziroma razvoju novih podjetij v dejavnostih z višjo dodano vrednostjo so lahko koristne tudi olajšave v nepremičnine in ne le v opremo. Poleg te vseobsežne in nič kaj prepričljive olajšave za investicije, jo obdržimo na nivoju 10%, pa predlog vsebuje novost z vidika spodbujanja vlaganj v raziskave in razvoj, saj zavezanec po drugem odstavku 49. člena lahko uveljavlja dodatno zmanjšanje davčne osnove v višini 10% investiranega zneska v opremo, namenjeno za raziskave in razvoj. Ravno zato, ker ta predlog predstavlja neko novost v naši davčni zakonodaji smo pričakovali, da bo vlada v svojih obrazložitvah predloga strokovno utemeljila ne samo svojo odločitev za uvedbo take dodatne olajšave, namreč tudi, da bo utemeljila konkretne značilnosti tega predloga, za katerega se je odločila, in jih temu državnemu zboru sedaj predlaga. Gre namreč za strokovne utemeljitve, ki so v luči dolgoletnih izkušenj drugih držav še kako pomembne in jih zaman iščemo v obrazložitvah, ki jih je vlada podala s svojim predlogom v ta državni zbor. Še več, podana obrazložitev je krajša kot sami drugi odstavek 49. člena, ki uvaja to olajšavo. V dokaj obširni analizi, ki jo je lani objavila OECD, najdemo, da kar 18 držav članic te organizacij imajo fiskalne spodbude za raziskave in razvoj. Da pa številne izmed njih uvajajo določene reforme v svoje že obstoječe sisteme in mehanizme s ciljem, da bi povečali njihovo učinkovitosti, ki se do sedaj ni vedno izkazala v skladu s pričakovanji. Na podlagi te analize se pojavlja legitimno vprašanje, zakaj se je naša vlada odločila, da predlaga kot osnovo za to dodatno olajšavo določen del investiranja v opremo, potrebno za raziskave in razvoj, in ne tekoče izdatke, kakor se uporablja v vseh 18-ih državah OECD, ki imajo fiskalne spodbude v ta namen. Seveda, nekatere dodatno tudi vključujejo investicije izdatka, to se pravi, tudi izdatke za opremo. Naj še dodam zanimiv podatek te analize, in sicer ta, da takoimenovani tekoči izdatki predstavljajo okoli 90% vseh izdatkov za raziskave in razvoj. Zakaj se je vlada odločila samo za 10% investiranega v opremo? Po drugi strani se pojavlja vprašanje, zakaj nam vlada v tem primeru predlaga zmanjševanje davčne osnove, odbitek pred obdavčljivo osnovo ali "taxa lawens" in ne znižanje davčne obveznosti "tax credit". Države v OECD, ki so vpreteklosti uporabljale mehanizem zmanjševanja davčne osnove za te olajšave, se odločajo za znižanje davčne obveznosti. Prav tako se pojavlja vprašanje, zakaj se je vlada odločila za znižanje davčne osnove v višini 10% investiranja v opremo za raziskavo in razvoj v določenem obdobju in ne za del dodatnih izdatkov nad povprečjem zadnjih let ali inkrementalni pristop, kot ga na primer imajo v Združenih državah, v Franciji, na Japonskem, Mehiki in Koreji. Seveda obstaja pa še tretja možnost, kombinirani sistem delnega odpisa investicij ali pa samo odpis dodatnih investicij nad določenim povprečju, kot ga ima Avstralija, Avstrija, Španija in Portugalska. Vlada ni pojasnila, zakaj v svoje predlogu ni vključila nikakršne diferenciacije za določena podjetja, kot na primer mala in srednja, kot je praksa v številnih državah OECD. Ali določene aktivnosti, kot na primer partnerstva med podjetji in javnimi raziskovalnimi ustanovami in univerzami. Izkušnje v državah OECD so na teh področjih bogate in v Novi Sloveniji in Koaliciji Slovenija se ne moremo sprijazniti z vladnim predlogom, dokler nam in širši javnosti ne predložijo strokovne utemeljitve. Prav tako obrazložitve vladnega predloga popolnoma prezrejo analizo pričakovane učinkovitosti predlaganih davčnih olajšav v primerjavi z neposrednimi subvencijami, to je tudi sicer razširjena praksa v državah OECD. Sicer pa empirične raziskave, omenjene v primerjalni analizi v državah OECD, kažejo, da davčne olajšave za raziskovanje in razvoj utegnejo v povprečju povišati izdatke podjetja za raziskave iz razvoj za vsoto, približno enako kot pri povzročenemu padcu v davčnih prihodkih. Analiza 19-letnih podatkov v 9 državah OECD je pokazala, da 10% davčna subvencija za raziskave in razvoj je v kratkem roku povzročila le 1% višek v teh izdatkih, med tem ko pa je dolgoročno ta višek skoraj dosegel, a vendar ne presegel 10%. Samo v Kanadi so do sedaj empirične analize pokazale, da je 1 dolar olajšav za raziskave in razvoj povzročil 1,38 dolarjev za takšne izdatke v podjetjih, ki so te olajšave uporabili. A vendar moramo opozoriti, da je kanadski sistem v marsičem drugačen od predlagane s strani vlade, na primer uporablja sistem znižanja davčne obveznosti in olajšave predstavljajo 13,3% celotnih izdatkov podjetij za raziskave in razvojin ne pičlih 10% investiranega v opremo in delujejo v kombinaciji z neposrednimi subvencijami, ki skupaj z olajšavami predstavljajo 22,7% vseh izdatkov podjetij za raziskovanje in razvoj. V letu 2001 je visoki svet za finančno politiko belgijskemu ministru za finance predlagal ukinitev vseh olajšav na tem področju, med drugim tudi zato, da bi zagotovili nevtralnost davčnega sistema. V kolikor vlada ne bo strokovno utemeljila svojega predloga, bo Koalicija Slovenija predlagala črtanje drugega odstavka 49. člena. Predlagani zakon o davku na dohodek širi davčno osnovo z dosedanjega obdavčljivega dobička še z drugimi vrstami dohodkov, z drugimi viri dohodkov - predlagani 8. člen, kar je seveda nujno in zahteva tudi uskladitev zakona s smernicami Evropske unije. Toda poudariti je potrebno, da so pojmi, ki opredeljujejo te vire, pomanjkljivo oziroma strokovno ne dovolj jasno opredeljeni in bi, če bi take določbe bile sprejete, povzročili težave v izvajanju novega zakona. Vsak vir dohodkov bi moral biti - to se pravi pojem - bi moral v zakonu natančno opredeljen. Novosti, ki jih v obračun davka na dohodek prinaša novi zakon, je še nekaj. Ob tej splošni razpravi je potrebno le opozoriti, da zakon preveč zadev prepušča urejanju podzakonskih aktov. Kljub temu da sedanes prav zaradi dosedanjega urejanja v podzakonskih aktih in njihove razveljavitve s strani ustavnega sodišča in različnih obravnav davčne uprave Republike Slovenije upravnega sodišča, pri obdavčevanju dobička v praksi pojavljajo številni problemi, na primer na področju ugotavljanja poslovnih in neposlovnih stroškov pred ugotovitvijo obdavčljivega dobička. Zato, spoštovani gospod minister za finance, pričakujemo, da boste tudi vi prispevali k temu, da se bodo javni predstavitvi mnenj k temu zakonu kot tudi zakona o dohodnini v državnem zboru pridružili predstavniki čim širše strokovne javnosti. Naj ob koncu državljankam in državljanom tudi jasno sporočimo, da velika koalicija pod vodstvom Liberalne demokracije z zakonom o dohodku in z zakonom o dohodnini dejansko ne predlaga davčne reforme, ki naj bi bolj obdavčila kapital in razbremenila srednji razred zaposlenih, ki je nosilo in še vedno nosi veliko breme te tranzicije. Hvala lepa.
Hvala dr. Bajuk. Besedo dajem Leopoldu Grošlju za stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov.
Gospod podpredsednik, hvala lepa za besedo. Spoštovana državna sekretarka, svetovalci vlade, spoštovane kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov predvidevamo, da so pripravljalci zakona upoštevali potrebne spremembe zakona, ki jih narekujejo problemi, zaznani v primerih davčnih nadzorov, ki so tako splošne ali nepricizne, da omogočajo davčnemu organu različne interpretacije in s tem tudi njihovo različno uporabo v praksi in na kar nas velikokrat opozarjajo prizadeti gospodarski subjekti ter opozorila ustavnega sodišča Republike Slovenije glede pravne varnosti davčnih zavezancev. Z novelo zakona o davku od dobička pravnih oseb po letu 2002 so se uredila zagotavljanje pravne varnosti davčnih zavezancev tako, da so spoštovana ustavna načela in je iz zakona razvidno in predvidljivo, kaj država zahteva od davčnega zavezanca. Druga spoznanja iz obdobja izvajanja sistema davka od dobička pravnih oseb, ki pa so povezana tudi s spoštovanjem, s sproščanjem investicij in koncentracij kapitala, visoka mobilnost kapitala in razvoj novih tehnologij, narekujejo tudi prilagoditve sistema obdavčitve dohodkov pravnih oseb zaradi zaščite davčne osnove. Primerno je prenoviti nekatere že uvedene institute, zlasti definicije zavezanca, poslovne enote, rezidente in podobne. Pri obravnavi navedenega zakona je treba upoštevati tudi zelo pomemben razlog za izdajo novega zakona, to je zaveza Republike Slovenije pri uskladitvi zakonodaje Republike Slovenije s pravnim sistemom Evropske unije. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov menimo, da bi lahko le obravnava celovitega davčnega paketa omogočala smotrne in strokovne ter politično sprejemljive rešitve, saj gre za zahtevno in občutljivo reformo, še posebej, ker naj bi se sprejemale v zadnjem letu, to je v volilnem letu. Vendar nujnost reforme ne more biti vezana na mandat zakonodajnega telesa. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov smo prepričani, da je mogoče pričeti s sprejemom davčne zakonodaje tudi z vidika tehtnih temeljnih razlogov za izdajo novega zakona, ki jih navaja predlagatelj zakona. Ob tem pa se zavedamo, da je nemogoče pričakovati, da v volilnem letu poslanke in poslanci ne bi tekmovali s predlogi različnih olajšav in s pregledom sistemskega vidika enakosti zavezancev, saj v tem smeri že tečejo različna opozorila. Glede na to, da je zakon v prvi obravnavi, kar pomeni, da bo še dovolj časa za posamezne sugestije, vendar ne glede na to smo v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov oblikovali tudi določena stališča oziroma pripombe v zvezi s predlogom zakona o davku od pravnih oseb, katere naj predlagatelj prouči in v kolikor bo seveda za to imel zadostno tudi naše prepričanje, seveda tudi upošteva. Tako bi izrazil nekatere naše poglede, konkretno na 10. člen, ki navaja tudi posamezna pravna določila glede obdavčene predmete. Tukaj je treba sicer omeniti, da je predlagatelj zakona v tem členu predvidel, da bo davčno leto lahko enako poslovnemu letu. Ob tem naj bi bil postavljen pogoj, da mora davčni zavezanec izbrani način obračunavanja davkov od dohodkov pravnih oseb uporabljati sedem let. Naše stališče je in zato tudi posredujem ta predlog, da naj se čas omeji na pet davčnih let. Drugo. Naši pomisleki se nanašajo tudi na 13. člen, gre za davčne osnove pri poslovanju med povezanimi osebami, rezidenti. Predlagamo, da bi se prvi odstavek tudi 13. člena dopolnil v tem smislu, da se upošteva tudi nasprotna možnost. Zato seveda tudi predlagamo, da naj bi se ta novi tekst 1. člena tudi glasil - bom kar citiral: "Da pri ugotavljanju prihodkov in odhodkov zaposlenim in zavezancema, rezidentoma, ki sta povezani osebi, se davčna osnova ne povečuje, se doda oziroma zmanjša. Če je zmanjšanje oziroma povečanje davčne osnove pri enem zavezancu se doda enako povečanje oziroma zmanjšanje davčne osnove pri drugem zavezancu glede na določen posel med njima in takšno ugotavljanje prihodkov in odhodkov ne povzroči znižanje celotnega davčnega učinka." Namreč mi ocenjujemo, da je ta dopolnitev potrebna predvsem zaradi bolj jasnega in tudi nedvoumnega pojasnila, saj je danes v praksi nemalo primerov, ko davčni organ na podlag istega posla poveča prihodka enega davčnega zavezanca ob istočasnem nepovečanju odhodkov drugega davčnega zavezanca, kar ima posledico dvojno obdavčitev. Na to so nas opozarjali tudi posamezni davčni svetovalci. Imamo določen pomislek tudi na 15. člen zakona, ki govori o obresti med povezanimi osebami. Predlagatelj je pri določitvi priznane obrestne mere določil, da je potrebno upoštevati tudi posojila, ki jih rezident Republike Slovenije prejme in tujine in da za vsako tujo državo oziroma skupino tujih držav potrebno določiti priznano obrestno mero. Mi sicer smo lahko prepričani, da se da to tudi urediti s podzakonskim aktom, se pravi podzakonskim aktom, katerega naj bi to določi minister, vendar dokler to ni nedvomno tudinapisano in zapisano v zakonu, menimo, da bi bilo potrebno ta del 15. člena konkretizirati, tako da bomo imeli usklajen in razumljiv 15. člen. Imamo tudi pomislek na 26. člen, to je v tistem delu, kjer je v sedmem in osmem odstavku treba tudi odločiti, kako postopati, če rezident pridobi staro osnovno sredstvo od povezane in nepovezane osebe, ki je rezident. V sedmem in osmem odstavku sta trenutno urejena le primera, če se osnovno sredstvo pridobi od povezane ali nepovezane osebe, ki ni rezident. No, smatramo, da bi bilo potrebno tudi sedmi in osmi odstavek tekstualno približati, saj sta sedaj zapisana zelo nenavadno in tudi težko razumljivo. Namreč, mi sicer upoštevamo tudi dejstvo ali pa stališče tudi ministrstva za finance, da tega predloga nekako ne bi mogel, ni mogoče upoštevati, ker je ravno s predlogom zakona mišljeno to, kar je zapisano, ter da za rezidente velja splošna določba, vendar v kolikor bolj natančno pogledamo ta splošna določila, lahko ugotovimo, da ni nikjer zaslediti česa podobnega, kot je to urejeno za nerezidente, zaradi tega menimo, da je to potrebno zapisati tudi v sam predlog zakona. Imamo tudi sugestijo, tudi ob upoštevanju 49. člena, to je v tistem delu zakona, ki govori o davčnih olajšavah za vlaganje in tudi za inovativno dejavnost. No, dejstvo je, da so v tem tekstu zakona upoštevana tudi hotenja gospodarstva pri teh davčnih olajšavah za investicije in to dodatno 10% zmanjšanje davčne osnove pri vlaganjih v opremo za raziskave in razvoj, vendar ravno pri tej olajšavi pa mislimo, da je treba prisluhniti tudi gospodarstvu, ker se želi doseči, da je ta olajšava vzeta preozko. Raziskave in razvoj so namreč samo del celotnega inovacijskega procesa, zato bi morali uveljavljene enake davčne olajšave omogočiti tudi za naložbe v opremo ki je tudi namenjena inovacijam. No, zato tudi predlagamo, da bi se v času pri pripravi za drugo obravnavo tazadevni člen, 49. člen, točka 3, ki pravi, da zavezanec lahko uveljavi dodatno zmanjšano davčno osnovo v višini [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]investiranega zneska v opremo za raziskave in razvoj tudi dodali še besede "ter inovacije". Namreč, v praksi seveda tudi ugotavljamo, da so v zadnjem času s temi inovacijami v bistvu ukvarjajo samo še medobčinske gospodarske zbornice, vse druge institucije, pa bodisida gre za regionalne razvojne agencije, pa nenazadnje je njihova to postranska stvar, in zato smatramo, da je eden največjih teh razvojnih problemov slovenskega gospodarstva tudi preskromen delež inovativnih podjetij in izjemno majhen delež inovativnih ter tehnoloških in zahtevnih proizvodenj in storitev pri izvozu. Smatramo, da je potrebno izkoristiti te možnosti ali pa vse možnosti tudi na vseh področjih, da se stanje izboljša. No, in še, če na kratko malo pokomentiram še tudi 52. člen, olajšave z donacijo. Tukaj v prvem odstavku 53. člena, ko govorimo o tem odstotnem znižanju davčne osnove 0,2, mislim, da je treba razmišljati. Naš predlog je, da bi se to zamenjalo za 4,9. Namreč, zakaj? Svoj pogled pojasnjujemo tudi s tem, ker menimo, da je potrebno davčne zavezance stimulirati, da se denar namenja tako, kot je določen tudi v prvem odstavku, tako za dobrodelne, humanitarne in tudi druge podobne namene. Vendar, predlagano znižanje davčne osnove za 0,2 oziroma 0,3 obdavčenega prihodka je nestimulativno. Namreč, menimo, da bi 5% znižanje davčne osnove prispevalo tudi k temu, da bi davčni zavezanci namenili večja sredstva za namene, ki so določene v tem 53. členu. No, ministrstvo za finance sicer nekako stoji na stališču, da je to nesprejemljivo, vendar menimo, da pri teh donacijah ne moremo izhajati izključno iz matematičnega izračuna, namreč ker ne moremo izhajati iz tega, da bodo vsi davčni zavezanci namenjali svoja določena sredstva za donacije, predvsem pa nas na to ugotovitev napotuje tudi dejstvo, da nimamo niti podatkov o tem, v kolikšni meri je ta olajšava bila izkoriščena tudi do sedaj. Mislim, da daleč od te možnosti, ker nekateri marsikdaj pozabljajo predvsem na humaniotarne, dobrodelne in tudi na druge organizacije, ki bi jim lahko namenili del svojega dohodka tudi za te vrste dejavnosti. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov seveda ugotavljamo, da je predlog zakona o davku na dohodek in pravnih oseb primerna osnova za nadaljnjo obravnavo in zato bomo tudi zakon, o tem zakonu tako glasovali. Hvala.
Hvala, kolega Grošelj. Janez Podobnik bo predstavil stališča poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi, predstavniki vlade! Dovolite mi, da kot uvod v svojo razpravo citiram misel zelo dobrega komentarja v zadnjem Ampaku, doktor Marka Kosa, ki ima naslov "Generacijski konflikt, današnje dogajanje". In tako je zapisal: "Politična domišljija seže pri nas samo do volitev, vse, kar je zunaj tega obzorja, je prazno." Konec citata. Za politične analitike in tudi za izkušnje delovanja koalicij velja naslednje pravilo, da se praviloma sprememb na področju davkov ne predlaga v zadnjem letu delovanja vsakokratne koalicije. Zato je po našem mnenju, po mnenju Slovenske ljudske stranke zelo smela in tudi po političnem smislu pogumna odločitev, da se je vladna koalicija odločila, da zaveze iz koalicijske pogodbe uveljavi pač v zadnjem letu svojega delovanja. Slovenska ljudska stranka bo na tem področju igrala aktivno in vsebinsko vlogo. Tudi pri predlogu zakona o davku od dohodkov pravnih oseb je bila poslanska skupina Slovenske ljudske stranke ob zelo tesnem sodelovanju z ekspertno skupino, ki smo jo v poslanski skupini oblikovali za področje davčne zakonodaje, vseskozi zelo aktivna. V naši poslanski skupini smo vseskozi ocenjevali, da je ta davek, torej davek od davkov od dohodka pravnih oseb, ki bi ga lahko imenovali tudi korporacijski davek, eden izmed tistih instrumentov, ki bo uspel Slovenijo v krogu držav članic Evropske unije pozicionirati kot državo z nevtralnim in s tem hkrati spodbujevalnim in prijaznim davčnim okoljem. Izhodišča Slovenske ljudske stranke pred davčno reformo so bila in so danes še vedno, da mora obdavčitev od dohodkov pravnih oseb omogočati in spodbujati zasebno iniciativo, to je prvo. Drugo, visoko storilnost in zmogljivost slovenskega gospodarstva. In zadnje, prispevati k odpiranju novih delovnih mest. To ni zadnje, ampak praktično bi to morala biti ena od osrednjih usmeritev, istočasno pa tudi prenesti večjo dodano vrednost. Ocenjujemo, da je davek na dohodek pravnih oseb tistih ukrep držav in davčne politike, ki lahko, ob spoštovanju temeljnih načel prepovedi, omogočanja davčne konkurenčnosti med državami in ob spoštovanju kodeksa ravnanja na področju podjetniškega obdavčevanja, pomembno pripomore k nadaljnjemu razvoju gospodarstva. In to kljub zniževanju oziroma omejitvah pri dodeljevanju državnih pomoči. S premišljenim sistemom podjetniškega obdavčevanja oziroma obdavčenja želimo pripomoči k udejanjanju vseh štirih svoboščin na ravni Evropsko skupnosti ter po drugi strani gospodarstvo razbremeniti davčnih obveznosti, in sicer na način, da omogočimo nadaljnji visokospecializiran gospodarski razvoj po eni strani in da omogočimo odpiranje delovnih mest po drugi strani. Posebne davčne obravnave bi bili deležni tudi tisti podjetniški sektorji, ki bi delovali v smeri ekološko spremenljivejšega načina proizvodnje in gospodarjenja in ki bi ob tem povečevali delovna mesta. Seveda se moramo zavedati, da mora naš novi sistem obdavčitve dohodkov pravnih oseb bistveno bolj upoštevati primarno in tudi že sekundarno zakonodajo Evropske unije, saj je pri tem potrebno upoštevati kar nekaj direktiv. S tem se tudi omogoča udejanjanje temeljnih postulatov evropske integracije, štirih svoboščin. To pa pomeni hkrati tudi odrekanje nacionalni davčni osnovi. To je realnost, mimo katere, žal, ne moremo več iti. Predlog zakona o davkov od dohodkov pravnih oseb, ki je danes pred nami, po našem mnenju zadostuje večini naših pričakovanj in stališč, pa tudi zahtevam zakonodaje Evropske unije. Hkrati rešuje nekatere bistvene pomanjkljivosti sedanjega sistema, saj vsi vemo, da je v sedaj veljavni zakon o davku od dobička pravnih oseb pred časom nekajkratposeglo tudi ustavno sodišče. Menimo pa, da predlog tega zakona še ni v celoti skladen z nekaterimi cilji. Tukaj mislimo predvsem na cilje vrha Evropskega sveta iz Lizbone, ki si je zadal za cilj postati najbolj konkurenčno in dinamično, na znanju temelječe gospodarstvo do leta 2010. Prav zaradi teh ciljev smo v Slovenski ljudski stranki predlagali uvedbo davčnih olajšav za opremo za raziskave in razvoj. Posebna delovna skupina generalnega direktorata za raziskovalno dejavnost pri Evropski komisiji je pripravila poročilo o davčnih olajšavah za vlaganja podjetij v raziskava in razvoj dejavnosti, RR dejavnosti. Cilj na ravni Evropske unije je, da bi vlaganja gospodarstva v RR dejavnosti dosegla višino 2% bruto družbenega proizvoda do leta 2010. Komisija je tako priporočila državam članicam in tudi novim državam članicam, da v skladu s sprejetimi obveznostmi posvetijo davčnim olajšavam v prid RR dejavnosti potrebno pozornost, če želijo olajšati svojim gospodarstvom napore za intenziviranje inovacijske dejavnosti. Prav o tem je pred menoj govoril kolega iz Združen liste socialnih demokratov. Po ocenah delovne komisije brez odločnega povečanja vlaganj v RR dejavnost evropsko gospodarstvo ne more računati na izboljšanje svoje konkurenčnosti v odnosu do ostalih globalnih ekonomskih dejavnikov, na prvem mestu do gospodarstva Združenih držav Amerike. Zato smo v Slovenski ljudski stranki veseli, da je v predlog zakona o davku od dohodkov pravnih oseb tudi na našo pobudo tovrstna olajšava vnesena. Naša prizadevanja v bodoče bodo šla v smeri, da v skladu s priporočili že omenjene delovne komisije uspemo dati tem olajšavam takšno težo, da bodo resnično spodbujale gospodarski sektor k hitrejšemu in boljšemu razvoju. V poslanski skupini že pripravljamo nekatere amandmaje v tej smeri. Le tak razvoj bo po našem mnenju Slovenijo hitreje približal povprečju Evropske unije, kar je naš kratkoročen cilj. Na ta način bo po našem mnenju omogočili hitrejšo gospodarsko rast, saj ocenjujemo, da je ključna usmeritev naše države mogoča lev tistih segmentih proizvodnje, ki ima visoko dodano vrednost in ki je pred vsem podkrepljena z znanjem. Za to pa so po našem mnenju ključnega pomena olajšave za opremo za raziskave in razvoj. Dodatno k temu pa v Slovenski ljudski stranki še ocenjujemo, da bi bilo prav narediti vse za odpravo ali pa vsaj optimalno zmanjšanje ekonomskega dvojnega obdavčevanja dividend. Pravna stroka tukaj navaja, da civilnopravna ločitev pravne osebe od gospodarskega subjekta in fizične osebe, družbenika, delničarja, ne more imeti posledic tudi v davčnopravnem sistemu. Po našem mnenju gre namreč za bolj ali manj eden organizem, ki mora biti obravnavan skupno. To pomeni, da mora biti plačan davek od dohodka gospodarskega subjekta upoštevan na ravni družbenika, delničarja, fizične osebe. Zakonodajalec ima tako na voljo različne sisteme davčne integracije, tako na nivoju gospodarskega subjekta kakor tudi na nivoju družbenika, delničarja, ki deloma, ne pa v celoti upoštevajo, da je davek plačan iz iste ekonomske substance, dobička. Najprej je plačan davek od dobička, nato pa še davek od udeležbe v dobičku v okviru dohodnine. Nič ne bom preveč povedal, če bom tukaj spoštovanim poslanskim kolegom javno povedal, da smo v okviru priprav zakona v vladni koaliciji zelo veliko razpravljali. V celoti nismo uspeli prepričati predlagatelje zakonov, bomo pa še vztrajali. Vztrajali bomo samo na podlagi argumentov. Ocenjujemo, da oba predloga zakonov, tako zakon o davku od dohodkov pravnih oseb kot zakon o dohodnini tega vprašanja ne rešujeta najbolje in zato bomo tako nadaljevanju razprave o tem zakonu in zakona o dohodnini namenili vsepotrebno pozornost. Naša stališča bodo predstavljena tudi v obliki pripravljenih amandmajev. In končno v zaključku, lahko v imenu poslanske skupine Slovenske ljudske stranke ocenim, da predlog zakona o davku od dohodkov pravnih oseb predstavlja primerno osnovo za nadaljnjo obravnavo in ga bomo v poslanski skupini podprli. Predlog zakona je v primerjavi s sedaj veljavnim zakonom sodoben in teoretično ter praktično sprejemljiv. Prizadevali pa si bomo še za določene popravke v predlogu, ki je pred nami, predvsem v smeri, ki sem jih v svoji razpravi že omenil. Hvala lepa.
Hvala, kolega Podobnik. Jože Tanko dobi besedo za stališča poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo in vsem prav lep pozdrav. Vlada je napovedala, da bo s spremembami, ki jih bo predložila v zakonu o dohodku pravnih oseb in v zakonu o dohodnini, bistveno prerazporedila davčna bremena, da bo bistveno povečala obdavčitev prihodkov od kapitala in zmanjšala obdavčitev dohodkov od dela. Skratka, napovedala je davčno reformo. Vendar to, kar nam predlaga vlada, teh ciljev ne bo uresničila v zadostni meri in predstavlja v resnici prozoren manever, v katerem vlada tik pri izteku mandata navdušeno ponuja nekaj, česar v njenem mandatu niti ne bo možno preveriti. Učinki sprememb bodo pri davkoplačevalcih preverljivi šele po volitvah. In dejansko gre za medijsko poigravanje vladajoče koalicije z volivci, s katerimi si želi vlada nadeti sliko skrbnosti, resnosti in odgovornosti. Z obljubljanjem večje davčne pravičnosti in enakopravnosti in bolj poštene prerazporeditve davčnih bremen hoče ugajati čim širšemu krogu ljudi. Vlada se bori za pozornost prav tistih, na katere je do sedaj pozabljala, jih izigravala in zlorabljala njihovo zaupanje. Izigravala tudi zato, ker ni zagotovila pričakovane pravne varnosti, ker ni ukrepala in preprečila številnih škandalov, ker ni kazenskih in odškodninskih postopkov proti udeležencem v finančnih škandalih, v katerih so poniknile ogromne količine javnega in privatnega denarja. Nihče od prevaranih v Orionu, Securi, Kranjski hranilnici, v stanovanjskih in posojilniških aferah zagotovo ne bo deležen davčne olajšave ali davčnega odpisa, s katerim bi vsaj delno lahko nadomestil škodo za svoje izgubljene prihranke, ker je odpovedala pravna država. Na odpis pa lahko računajo izbrane družbe, saj jim vlada na osnovi pooblastila državnega zbora lahko odpiše zapadle in neplačane obveznosti, o tem pa zaradi tako imenovane davčne tajnosti ni potrebno obvestiti niti državnega zbora niti javnosti. Vlada, ki svojo nalogo opravlja resno in odgovorno, se takega projekta, kot je davčna reforma, ne loteva ob izteku mandata. Reformo pripravi na začetku in jo s svojim resnim delom tudi implementira oziroma izvede v praksi, da državljani lahko vidijo in preverijo učinke, resnične učinke ocen in napovedi in odgovorna vlada pri davčnih reformah išče večinsko politično soglasje ali konsenz. To se je pred nedavnim zgodilo tudi v Nemčiji, ko se je Schroederjeva vlada usklajevala z največjo nemško opozicijsko stranko. Ker pa predlagane davčne spremembe, ki jih predlaga vlada, nimajo značaja reformnih sprememb, te pa so nujne, bo morala davčno in fiskalno reformo izvesti prihodnja vlada. Že danes vemo, da sedanja davčna politika ni ustrezna, saj preveč obremenjuje plače in premalo dohodek od kapitala. Ker je vlada napovedovala, da gre za reformo, smo od ministra utemeljeno pričakovali mnogo bolj analitično podprta temeljna davčna zakona s kvalitetno celovito analizo učinkov sedanjega in bodočega sistema, s prikazom primerjave davčnih bremen z državami EU ali OECD ali s pristopnicami, tako po dosedanji kot po predlagani ureditvi. Premalo je če minister priloži prikaz za Nemčijo, Dansko in Avstrijo. Za realno ceno obdavčitve dohodkov od kapitala in dohodkov od dela v Sloveniji v preteklih desetih letih bi potrebovali ekonomske pokazatelje, s katerimi stroka prikazuje in presoja porazdelitev davčnih bremen. Minister za finance bi moral ob resnem zavzemanju za najavljene cilje davčne reforme že pred sprejemom proračuna za leti 2004 in 2005 predložiti državnemu zboru tak dokument, ki bi celovito prikazal davčne učinke. Vendar tega ni storil, čeprav je učinke teh dveh zakonov, ki jih obravnavamo šele sedaj, že predvidel v proračunih, kar je pravzaprav zelo preroško dejanje. Ob tem moram opozoriti, da smo vse ključne zakone, ki so imeli neposreden vpliv na proračun, vedno sprejemali pred sprejemom proračuna tekočega leta. Ponavadi na isti seji, in to, kar se je zgodilo sedaj, kaže na nemoč ministra, saj je podlegel politiki in višjim ciljem, predvsem Liberalne demokracije. Reforma je beseda, pod katero si predstavljamo pomembne vsebinske spremembe,vendar ta predlog očitno tega ne predstavlja, saj se pod krinko velike in odmevne beseda reforma skriva le nujnost uskladitve z davčno zakonodajo EU in pa s sedem let staro odločbo ustavnega sodišča, ki nalaga vladi, da poveča davčne olajšave socialno najšibkejšemu razredu zavezancev za dohodnino. Pri uskladitvi s to odločbo, ki pomembno vpliva na človečnost in ustavno zaščito, je vlada potrebovala sedem let. V nekaterih drugih primerih pa se ta ista vlada mnogo bolj podviza. Če pa slučajno davčne zakonodaje ne uskladimo z evropsko do 1. maja letos, bomo že prvi dan pridružitve kršitelji evropskega pravnega reda, in to na zelo pomembnem področju davkov. Skratka, roki so kratki, zato tudi ni mogoče pričakovati poglobljene razprave in niti pomembnih sprememb. Da pri spremembah zakona o dohodku pravnih oseb ne gre za reformne cilje, se lahko prepričamo ne nazadnje tudi iz zapisanih temeljnih ciljev za izdajo tega zakona v njegovi obrazložitvi, ti pa so: zaveze Republike Slovenije po uskladitvi zakonodaje Republike Slovenije s pravnim redom EU, drugi vidiki prilagoditve sistema obdavčitve dohodkov pravnih oseb zaradi sproščanja mednarodnih kapitalskih in finančnih tokov in pa potrebe po spremembi določenih rešitev zaradi novih spoznanj ob izvajanju dosedanje domače finančne in druge zakonodaje. Skratka, nič reformnega. V zadnjih 10 letih je bila izpeljana tranzicija oziroma lastninsko preoblikovanje. Razdeljeno je bilo nekdanje družbeno premoženje. Velika večina skupnega bogastva te države je bila z zakonsko ureditvijo lastninjena in s kasnejšim neurejanjem kapitalskega trga pravzaprav potisnjena v roke bivše politično-gospodarske oligarhije, to se pravi iste, to je partijske provenience, ki je po osamosvojitvi zasedala vsa vodilna mesta v vseh pomembnejših gospodarskih družbah in institucijah. Morda ni odveč spomniti, da je tranzicijo oziroma lastninsko preoblikovanje zastavil in daljše obdobje tudi vodil takratni državni sekretar mag. Tone Rop. Gospod Rop je kot minister za delo, družino in socialne zadeve vodil tudi pokojninsko reformo v obdobju 1997/2000, ki je poslabšala razmere za upokojence, ob koncu leta 2000 pa je kot minister za finance še izposloval sprejem zakona, po katerem so bili upokojenci prikrajšani za eno pokojnino. Pa še uskladitve pokojnin, ki so sledile, so bile precej nižje, kot bi morale biti, če naj bi ohranjale realno vrednost. Tudi sedanja vlada ni predlagala prav veliko rešitev, s katerimi bi olajšala življenje upokojencev in uskladila njihove prejemke s splošno rastjo, še manj pa je storila za spodbujanje odpiranja novih delovnih mest. To bi lahko storila prav s primerno davčno politiko. Ni potrebno posebej poudariti, da so od pridobitve ogromnega tranzicijskega premoženja, ko so uspešni menedžerji obogateli praktično čez noč, ko se jim je zgodil čudež in niso plačali tej državi skoraj nič. Imenitneži se gibljejo v svojem svetu in za njih veljajo posebne norme in izjeme v zakonodaji. Med vsemi državami Evropske unije in OECD-ja ter med tranzicijskimi državami imamo prav najnižje obdavčitve kapitalskih dobičkov in zberemo najmanjši delež kapitalskih dobičkov v celotnih davčnih prihodkih oziroma najmanjši delež teh prihodkov v BDP. Jasno je, da se je ta proces lastninskega preoblikovanja in koncentracije kapitala v rokah ozkega kroga novodobnih uspešnežev lahko zgodil samo ob tesnem sodelovanju vladnih strank. Prav vladne stranke so neposredno preko vlade ali posredno preko paradržavnih skladov izvajale kadrovske premike, torej kadrovale po politični pripadnosti in lojalnosti, s tem pa trdno nadzorovale procese koncentracije lastniških deležev, združevanja in strateškega povezovanja družb v rokah maloštevilnih menedžerjev in članov nadzornih svetov. Zelo pogosta so tudi izmenična pojavljanja v eni ali drugi funkciji. Skratka, vladne stranke so ustvarile ali omogočile vrsto omrežij, ki so brezobzirno oplenila nekdanjo skupno lastnino. Večina državljanov pa se je morala znajti, kakor se je vedela in znala. Koliko imajo danes po desetih letih v posesti nekdanjega družbenega premoženja sedanji menedžerji. S temi podatki bi nam pravzaprav moral postreči finančni minister doktor Mramor za utemeljitev oziroma oceno dosedanjega prvega cilja davčne reforma, to je: Kako se bo povečalo davčno breme kapitala? Ker pa nam vlada teh podatkov ni dala navoljo naj odgovorim na to svoje vprašanje z javnimi informacijami in ocenami. Ob lastninjenju so imeli menedžerji v podjetjih 3,8% delež, danes ta presega 15% oziroma znaša okrog 400 milijard. Ker do skoraj štirikratnega oziroma 400% povečanja kapitala niso mogli priti zgolj z nakupi od prihrankov od plač in normalnim pripisom dobička od poslovanja, so prišli tudi na druge načine, predvsem na take, ki jih stara kapitalistična gospodarstva ne poznajo. Dodatno pa se je izvršila tudi koncentracija nekdanjega družbenega kapitala tudi v PID-ih oziroma iz njih nastalih finančnih holdingih in investicijskih skladih. Ob lastninjenju podjetij so PID-i pridobili 20% delež družbenega kapitala podjetij. In to je dobilo približno milijon državljanov s svojimi certifikati. Po današnjih ocenah pa znaša ta delež 15% oziroma knjigovodsko okrog 400 milijard. Toda po informacijah, ki so jih javno povedali v medijih slovenski ekonomski strokovnjaki, je kar 90% oziroma cca 360 milijard tega deleža v lasti le 1% delničarjev PID-ov oziroma njihovih pravno-ekonomskih naslednikov. To je okrog 10.000 državljanov. Brez dvoma se je koncentracija lastništva v nekdanjih PID-ih lahko opravila zaradi sprememb zakonodaje in pod taktirko tako Združene liste kakor tudi Liberalne demokracije. Skratka, zelo malo državljanov posestvuje cca 760 milijard premoženja, kar je približno štirikrat več kot znaša vsa primerna poraba slovenskih občin za njihove letne zakonske obveznosti. Ogromno. Ne smemo pa pozabiti, da so ob teh prestrukturiranjih nastala tudi velika izigravanja malih delničarjev, zaradi nekaznovanega izigravanja zakona o gospodarskih družbah. Spomniti pa je tudi potrebno na prve kapitalske dobičke, ki so jih bili deležni srečni lastniki v breme države saniranih bank in še bi lahko naštevali. V minulih desetih letih je torej manjšina pridobila ogromne kapitalske dobičke, ne da bi od njih plačala davek na kapitalski dobiček. Pri nas se namreč ta davek plača le, če lastniki delnic in deležev le-te prodajo prej, ko v treh letih. Če pa jih prodajo po izteku treh let, pa davka na prodajo delnic in deležev sploh ni. In taki primeri so v svetu sila redki in neobičajni. Tako nenavadno ureditev, kljub reformi, še naprej ohranja Ropova vlada, kar pomeni, da bodo vsi naši novodobni kapitalisti, ki posedujejo prej omenjene milijarde kapitala, le-te mirno prodali po izteku treh let, ne da bi od tega plačali davek na kapitalski dobiček. Čeprav na najpomembnejšem področju davkov država ohranja privilegije, to nespremembo vlada prodaja pod pojmom reforma In od privilegijev pa do kupovanja politikov je manj kot korak. Neobdavčenim kapitalskim dobičkom se čudijo tudi ekonomisti po svetu. Nobelovec Štiglic je predlagal konkretno Rusiji, da take oligarhe obdavči in jim tako odvzame del tranzicijskega dobičkaali prirasta kapitala, do katerega so prišli pri nakupu delnic in deležev državnega kapitala po prirejeni ali pa celo nepošteni ceni in da naj bi država te davke namenila za šolstvo. Pri nas seveda, kaj takega v naši reformi ni pričakovati. Dodatne vire za pokritje velikih primanjkljajev bi torej lahko dobili z obdavčitvijo tranzicijskih kapitalskih dobičkov. Ker pa teh dodanih virov dejansko ne bo, vlada ob sedanji javni porabi tudi ne more razbremeniti plač oziroma stroškov dela in tudi po tej tako imenovani davčni reformi bo ostala Slovenija med državami, kjer so najbolj obdavčene plače in drugi stroški dela. Minister Rop in nekateri ministri v javnosti pripovedujejo, da se bo s povečanjem splošne dohodninske olajšave razbremenil najnižji dohodninski razred in posledično tudi nekoliko srednji sloj. Vendar zaradi povišanja splošno priznane olajšave v najnižjem razredu bo obremenitev nekoliko manjša, vendar pa bo v spodnji razred uvrščenih precej manj zavezancev. Precej bolj bodo obremenjene plače zavezancev, ki imajo najmanj srednješolsko izobrazbo. V Slovenski demokratski stranki menimo, da bi moral zakon davčne olajšave pri nakupu nepremičnim urediti bolj selektivno in tudi samo za tiste dejavnosti, ki jih želimo razvijati. Lahko tudi za koristne, so tudi koristne olajšave za vlaganje v nepremičnine v teh primerih. Pomemben pri doseganju učinkov od teh olajšav pa je tudi dosleden in strokoven davčni nadzor. Vlada predlaga zvišanje efektivne stopnje davka na dobiček s predlogom, ki ga je bilo mogoče pripraviti brez vsakršnega napora davčnih strokovnjakov ministrstva za finance. V Slovenski demokratski stranki pričakujemo, da bo strokovna javnost v javni predstavitvi mnenj temu zakonu prispevala še svoj delež, saj menimo, da nekatere določbe zakona, zlasti v definiranju razširjanja virov obdavčljivega dohodka, niso dovolj jasne. Upam pa, da bodo ti podatki in razmerja, ki sem jih navedel, našli odziv tudi v javnosti in pripomogli tudi k bolj racionalnim in bolj konkretnim davčnim spremembam. Hvala.
Hvala, kolega Tanko. Bogomir Vnučec je na vrsti za stališče. Podal ga bo Marko Diaci. Stališče poslanske skupine Stranke mladih Slovenije.
Lep pozdrav vsem prisotnim! O nujnosti davčne reforme poslušamo vlado že vse od začetka mandata in sedaj proti koncu dobivamo spremembe davčnih zakonov v proceduro kot po tekočem traku. Velike spremembe se obetajo pri zakonu o dohodnini in tudi zakon o davku od dohodkov pravnih oseb, ki ga imamo pred seboj, prinaša mnogo novosti. Zato je splošna obravnava zakona smiselna, saj se na tem občutljivem področju ravno pred vstopom Slovenije v Evropsko unijo ne moremo privoščiti sprejetja zakona, za katerega bi se kasneje izkazalo, da je slab in z njim ne dosegamo zastavljenih ciljev. Vprašanje pa je, koliko je relevantna. Iz vseh izjav predstavnikov vlade lahko razberemo namero vlade, da razbremeni osebne davke in ta izpad dohodkov nadomesti z davki od kapitala. S tem se seveda strinjamo, a je tudi pri tem potrebna velika mera razuma. Popolna norost bi bila enostavna zamenjava pričakovanih izpadlih prihodkov od dohodninske reforme z dodatno obremenitvijo dobička podjetij prav sedaj, ko bomo vstopili na evropski trg. Podjetje s strahom pričakujejo 1. maj in pričakovati je spremenjeno zunanje okolje gospodarjenja in s tem še ostrejšo konkurenco. S predlaganim zakonom se sicer ohranja enaka stopnja obdavčitve, vendar se bistveno razširja davčna osnova, kar bo močno povečalo davčno breme podjetij. Hkrati pa omejuje podjetjem možnost olajšav z bistvenim znižanjem olajšav za naložbe. Ravno naložbe so generator rasti podjetij in brez investicij bodo slovenska podjetja izgubljala v konkurenci na skupnem evropskem trgu. Menimo, da je potreben dodaten premislek pred to odločitvijo, saj zadovoljevanje finančnih potreb države na račun izčrpavanja slovenskih podjetij ne more in ne sme biti cilj. Ravno znanje in inovacija lahko prineseta tisto konkurenčnost podjetjem, da bodo tudi v Evropi lahko dosegala rast in predvsem razvoj in le taka podjetja bodo lahko zaposlovala nove delavce, se širila inne nazadnje s plačevanjem davkov polnila državni proračun. Star slovenski pregovor pravi, "ne kolji kure, ki nosi zlata jajca". In z omejevanjem olajšav za investicije podjetij počnemo prav to. Mnenja so, da poglavje davčne olajšave zahteva konkreten premislek. Stopnje, ki so navedene v prvem odstavku in predvsem v drugem odstavku 49. člena, le-ta govori o olajšavah investiranega zneska za raziskave in razvoj, so absolutno prenizke. Vir konkurenčne prednosti podjetij so ravno raziskave in razvoj, in bi jihmorali zaradi tega spodbujati ne pa omejevati. Če pogledamo samo primere v Evropski uniji, lahko vidimo, da smo kot država na repu tistih, ki vlagajo v raziskave in razvoj in bi morali videti zgled v finskemu in irskemu modelu. V tem delu se v Stranki mladih Slovenije s predlaganim zakonom absolutno ne strinjamo. Prav tako je po našem mnenju nerazumljiv 52. člen zakona, ki govori o olajšavah za donacije. Sodobna teorija politike podjetja govori tudi o tako imenovani DOP, družbeni odgovornosti podjetij. S tem zakonom podjetja, ki so pripravljena pomagati že tako ubožnim področjem, kot so kultura, humanitarne, dobrodelne, znanstvene, vzgojno-izobraževalne, ekološke dejavnosti in predvsem šport, kvečjemu kaznujemo. Na tej seji se prav tako ukvarjamo kar z dvema zakonoma, ki boste vplivala na zaposlovanje invalidov, zakonom o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov ter zakonom, ki ga imamo pred seboj. Medtem ko prvo omenjeni zakon vključuje določbe za pospeševanje zaposlovanja invalidov, pa ta trud predlog zakona o davku od dohodka pravnih oseb popolnoma izničuje. Invalidi so kot delavci še posebej zaščiteni in jih ni mogoče z lahkoto odpustiti. Kar se po eni strani zdi socialno pravično in humano, po drugi strani destimulira podjetja za njihovo zaposlovanje. S tem predlogom zakona pa še ukinemo davčne bonitete, ki so jih imela podjetja v primeru zaposlitve invalida. Zakaj naj bi torej podjetje zaposlovalo invalide, če od tega ne bo imelo nobenih koristi, prej omejitve. S tem torej invalidom iskalcem zaposlitve ne delamo nobene koristi, prej obratno. Za delodajalca je zaposlovanje invalidov predvsem omejitev in ne prednost. Invalidi bodo predstavljali neodpustljivo delovno silo, davčnih bonitet pa tudi ne bodo deležni. V Stranki mladih predlaganega zakona v prvi obravnavi ne bomo podprli, vendar pričakujemo, da bo predlagatelj pred obravnavo zakona na matičnem delovnem telesu preučil pripombe in jih vključil v predlog zakona. Hvala.
Hvala Marko Diaci. Mag. Blaž Kvačič, stališče poslanskega kluba LDS.
Spoštovani! Zakon o davku od dohodkov pravnih oseb je prvi predlog zakona iz davčnega paketa zakonov, s katerimi želimo reformirati davčni sistem. Osnovna naravnanost reforme davčnega sistema se nam zdi jasna in dobra, in sicer jo vidimo v tem, da se želi doseči razbremenitev na področju obdavčenja plač in s tem prispevati k povišanju konkurenčnosti slovenskega gospodarstva. Naslednja usmeritev je razbremenitev ekonomsko najšibkejših segmentov zavezancev, potem povečanje davčne obremenitve predvsem v smislu povečanja števila davčnih zavezancev, in sicer predvsem na področjih, ki jih dosedanje obdavčevanje ni dovolj dobro pokrivalo. Povečal naj bi se torej pomen davkov na premoženje in obdavčenje premožnejših slojev. Še naprej je zaznati težnjo predlagatelja, da bi z usmerjenim pristopom k davčnim olajšavam - tu imam v mislih predlog zakona o davku od dohodkov pravnih oseb predvsem - podprli izvajanje gospodarske politike v smislu podpiranja investiranja v znanje in povečevanje povprečne in agregatne dodane vrednosti. Take usmeritve v poslanskem klubu LDS podpiramo. Ob tem bi želeli dodati, da smo prepričani, da mora biti davčna zakonodaja zelo izrazito naravnana v isti smeri, kot na primer na tem zasedanju državnega zbora v prvi obravnavi sprejeti zakon o podpornem okolju za podjetništvo. Davčna zakonodaja bi naj torej tudi prispevala k temu, da bi slovensko podjetniško okolje lahko ocenili za prijazno, učinkovito, administrativno, enostavno, skratka, spodbujevalno za obstoj in razvoj gospodarskih subjektov. Gre za izrazito potrebo po pozitivnem in intenzivnem dialogu med različnimi resorji naše vlade. Podpreti velja nadalje usmeritev, torej postopno transformacijo našega davčnega sistema v bolj tipično evropskega, saj imajo posamezne vrste davkov pri nas bistveno višjo vlogo, na primer davek na plače in izplačilno listo, mnoge druge vrste davkov pa bistveno premajhno težo v davčnem prihodkovnem kolaču, na primer premoženjski davki. Sedaj že dosedanji trendi nakazujejo orientacijo v tej smeri, saj če pogledamo dinamično ta razmerja, Slovenija je v primerjavi z evropsko petnajsterico leta 1999 imela približno 34% udeležbe davka v dobičku pravnih oseb v bruto družbenem proizvodu, se pravi, ta indeks, ki najbi bil 100, je bil v tem primeru 34, se je pa v letu 2002 ta indeks povzpel s 34 na 40, se pravi, zaznati je pozitiven trend. Podoben pozitiven trend lahko zaznamo tudi na davku od dobička pravnih oseb kot procentov vseh davčnih prihodkov. Če smo imeli v letu 1999 tu indeks 32, se je ta indeks v letu 2002 povzpel na 45, se pravi, na tem področju je zaznati določene pozitivne premike. V predlogu, kot je podan, pa vendarle vidimo tudi določene potenciale za izboljšanje, v posameznih primerih pa tudi nevarnosti, ki bi se jim bilo v postopku nadaljnje obravnave dobro izogniti. Verjetno bo potrebno videti celoto delovanja vseh predpisov, ki sestavljajo davčni paket, vseh zakonov, ki jih sestavlja davčni paket, čeprav se moramo vsi skupaj zavedati dejstva, da je zelo pomemben del davčne prakse zapopaden v podzakonskih predpisih in je seveda za vse tiste, ki želimo pomagati zgraditi neko pozitivno spodbudno institucionalno okolje v slovenskem gospodarstvu, zelo pomembno, da so tudi podzakonski akti naravnani v duhu zakonov, ki pa seveda morajo urejati vsa bistvena vprašanja, da ne prihaja do preširokega prostora možnih interpretacij, ki so lahko včasih celo v nasprotju s samim duhom zakona. Torej, le tako z vpogledom v celoten paket bomo lahko dobili vpogled v davčno obremenitev vseh subjektov, v postopek ugotavljanja davčnega dolga, pobiranja davkov, pretoka informacij in davčnega nadzora. Posebej pomembno je področje davčnih olajšav. V nadaljevanju oblikovanja tega zakona in z njim povezanih drugih zakonov je potrebno zavzeti nek širši zorni kot in upoštevati pozitivne in negativne izkušnje dosedanjega delovanja davčnih olajšav. Odprla bi se lahko celo dilema, ali ne bi bilo morda bolj pregledno in spodbudno nekoliko znižati splošno stopnjo davkov in odpravitiolajšave. Zakaj je tak razmislek vsaj delno utemeljen? Poseben pomen v našem davčnem prostoru imajo mikro, mala in srednja podjetja. Če pogledamo, kako se je gibal delež davka od dobička malih, srednjih in velikih pravnih oseb, vidimo, da se je v obdobju od leta 1996 do leta 2002 udeležba malih podjetij povečala od 25,6 na 30,8% udeležbe pri davkih. Že sam ta podatek, kombiniran s kvalitativnimi podatki, da so mikro in mala podjetja tisti najvitalnejši del, ki lahko najhitreje reagira, najhitreje odpira delovna mesta, seveda, odpirajo smotrnost dileme, ali je naša zakonodaja naravnana v neki smeri, ki je za take male subjekte dovolj sprejemljiva. Namreč, pri mikro, malih in srednjih podjetjih se v praksi pojavlja splošen problem inšpekcijskih odprav davčniholajšav iz povsem formalnih razlogov in imajo davčne olajšave v končni instanci lahko potem povsem drugačen, negativen učinek, kot pa je osnovni namen zakonodajalca in izvršne oblasti. Za mikro, mala podjetja je seveda povsem razumljivo, da ne morejo bititoliko usmerjena v visoko stopnjo formalizacije poslovanja, ampak morajo seveda biti logično bolj usmerjena v samo poslovno vsebino. Ob tem pa seveda prihaja do zelo tipične situacije, da se prav pri tem segmentu našega gospodarstva pojavlja zelo veliko problemov v postopkih davčnih nadzorov. Veljalo bi še poudariti pomen osnovnih usmeritev tega zakona, ki ga razumemo, da vendarle bo povzročil širjenje kroga davčnih zavezancev. Širjenje davčne osnove prinaša znižanje možnosti olajšav, hkrati ne spreminja davčne stopnje z obstoječe 25%. Lahko bi celo bili možni zaključki, da se ekonomski pogoji gospodarjenja na tej osnovi morda ne izboljšujejo, da je lahko pod vprašajem nevtralnost delovanja davčne reforme in se odpira vprašanje, kakšen bo vpliv davčne reforme na konkurenčnost domačih subjektov, v kolikor na ta vprašanja v postopku nadaljnje obravnave zakona ne bomo uspeli ustrezno odgovoriti. Pri tem se seveda moramo zavedati, da je v postopku usklajevanja davčne zakonodaje Evropske unije področje neposrednih davkov v Evropski uniji manj harmonizirano, na primer prav področje davka od dohodka pravnih oseb kot enega izmed davkov, ki so neposredni davki, kot pa področje posrednih davkov, recimo davka na dodano vrednot. Upoštevati je potrebno celoten veljavni okvir, ki ureja davčno področje. Mislim, da bomo imeli dovolj široko zasnovo pri končnem oblikovanju tega zakona. To razumemo kot OECD-jev model konvencije z navedbo tipskih sestavin, potem sprejeta priporočila in direktive Evropske unije ter sprejete bilateralne in multilateralne konvencije na tem področju, zlasti konvencija s področja izogibanja mednarodnemu dvojnemu obdavčevanju. Povedano nas navaja na nek občutek, da bi morda davčno reformo kazalo izvajati postopoma, razmisliti o tem, da bi v prvi fazi izvedli le tiste najnujnejše uskladitve zakonodaje Evropske unije in da bi postavili celovito sistemsko ureditev v podrejeno vlogo neki premišljeni, profesionalni proceduri, v katero bi bila v zelo visoki meri vpeta tudi stroka s tega področja, kjer bi nekoliko analitičneje pogledali posledice, ki bi jih spremembe ureditve posameznih davčnih institutov prinesle, da ne bi oziroma, da bi se izognili nevarnostim negativnih posledic. Vsi si namreč želimo večjega davčnega izplena. Ne bi si pa želeli, da bi v ambiciji do povečanja davčnega izplena prišli do neželenih posledic zmanjšanja konkurenčne sposobnosti subjektov, zmanjšanja razvoja in vlaganj in zmanjšanja zanimivosti za tuja vlaganja. V poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije računamo na to, da bo predlagatelj v nadaljevanju upošteval na tem srečanju, torej na tem zasedanju izrečene konkretne predloge, zato bomo v tej fazi predlog zakona podprli kot primerno osnovo za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Blaž Kavčič. In še Sašo Peče za stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani prisotni! Navkljub trditvam vlade, da zakon predstavlja prvi del davčne reforme in da je to ena izmed osnov za njegov nastanek, v nacionalni stranki ocenjujemo, da seveda to ni res. V primeru zakona, ki ga obravnavamo, torej zakona o davku od dohodka pravnih oseb, gre po naši oceni za spoznanje oziroma bolje rečeno za opozorilo s strani Evropske unije, naj se vlada Republike Slovenije oziroma naj vlada Republike Slovenije preneha z norčevanjem iz delojemalcev. Po naši oceni bi pristop, v kolikor bi vlada Republike Slovenije mislila drugače, moral biti popolnoma drugačen. Moral bi obsegati pet korakov, in sicer prvič, spremembo strukture proračunskih prihodkov oziroma davčnih prihodkov, torej strukture davčnih in nedavčnih prihodkov, drugič krovnega zakona o koncesiji, tretje ureditev absurda obstoja dvojnega gospodarskega statusa enih in istih podjetij iz naslova zakona o gospodarskih družbah ter zakona o javnih gospodarskih družbah, v nadaljevanju pa vsekakor tudi poudarek na davku na kapitalske naložbe, kjer pa imamo v nacionalni stranki drugačno mnenje, kot je bilo izpostavljeno tako s strani nekaterih govornikov. Ocenjujemo, da bi zmanjšanje časovnosti obdavčitve davka na kapitalske dobičke imelo pozitivne efekte, predvsem njegovo ukinitev, torej ukinitev davka. Prvič, v smislu, da finančni sistem in pa njegov center, recimo kapitalski trg, bi se ob tem pogoju, torej ob pogoju ukinitve davka na kapitalske dobičke, po naši oceni razvil, kar pa je sila pomembno, posebej ob upoštevanju, da v primeru torej kapitalskega trga govorimo o panogi z najvišjo dodano vrednostjo na zaposlenega Drugič, kot drugi razlog, na čemur bi morala temeljiti davčna reforma v okviru kapitalskih dobičkov, je okrepitev varčevanja slovenskih investitorjev v slovenske vrednostne papirje, kar bi posledično pomenilo ohranitev slovenskih podjetij v slovenski lasti in s tem seveda, po naši oceni, tudi obrambo nacionalnega interesa. In pa tretja pozitivna zadeva, ki bi jo po naši oceni za seboj povlekla ukinitev davka na kapitalske naložbe, je akumulacija kapitala, ki bi se oziroma ki se ustvarja v tujini, v Sloveniji in ne bi s tem bežala v tujino. V osnovi, po naši oceni, torej generalno gledano davčne reforme ne bi smeli sprejemati perpartes, kot nam jo vlada Republike Slovenije ponuja v temu momentu. Nas tudi ne moti, da se to odvija v volilnem obdobju, moti nas pa, da se to odvija tako pozno. Kajti, dejstvo je, da je vlada šele po 10-ih letih spoznala razmerje med bremenitvijo dela in pa bremenitvijo kapitala. To pomeni, da, no kljub temu, da smo v temu državnemu zboru, da je mnogo institucij zunaj državnega zbora neštetokrat opominjalo vlado na to nesorazmerje. Iz tega ven vsaj v nacionalni stranki lahko z zagotovostjo trdimo, da je vlada že dolgo nazaj poznala to nepravilno razmerje, ampak seveda, ker ljudem, ki so kapitalsko blizu Liberalni demokraciji, to niustrezalo, ker jim je ustrezalo, da se deficiti iz naslova davkov, ki prihajajo iz naslova kapitala, pokrijejo torej s prihodki iz bruto plač, jim je pač to ustrezalo. Po naši oceni gre za, še enkrat bom povedal, norčevanje vladnih strank in pa vlade Republike Slovenije v temu primeru seveda iz delavcev oziroma delojemalcev. Predlagatelj je sam veleumno ugotovil, še enkrat poudarjam, po 10-ih letih, potem, ko smo imeli ogromno razprav v tem državnem zboru, je on šele sedaj ugotovil, da je bremenitev dela torej, prihodkov iz bruto plač, torej iz plač visoko nad evropskim povprečjem, in da je bremenitev kapitala v Slovenije ena najnižjih v okviru Evropske unije. Rezultat tega nesorazmerja je enostavno povedano najlažje prikazati seveda, da je slovenski delavec nekonkurenčen z delavcem, ki prihaja iz drugih držav Evropske unije, kjer imajo to razmerje seveda mnogo bolje urejeno, ali drugače povedano, Slovenija zbere 12,5-krat več prihodkov iz bruto plač zaposlenih v primerjavi s prihodki od davka na dobiček podjetja. Dejstvo je, da se tu notri oziroma v omenjeni materiji ponovno srečujemo z vrednoto, kapital oziroma delo, in žal je seveda tudi tokrat Vlada Republike Slovenije, v dosedanji davčni zakonodaji, bila 12,5-krat močneje na strani kapitala in kapitalu odpirala poti, med tem, ko je seveda obdavčevala plačo delojemalcev. Po naši oceni torej ravno ta razlika 12,5-krat lahko pomeni, da ali podjetja niso ustvarjala dobička, kar pa seveda ni res, ker potem bi pomenilo, da imamo tudi drugo področno zakonodajo zelo slabo, ali pa da so davčni prihodki, torej manjko davčnih prihodkov iz naslova davka na dobiček podjetij pokrit iz bruto plač delojemalcev, kar pa dokazuje tudi teorija, da je vladavina Liberalne demokracije in pa seveda Združene liste, vedno pa topoudarjam zato, ker sem vedno stal na načelu, da je potrebno in pa smiselno pokazati krivca, posledica je obstoječi sistem oziroma v naši državi, žal, tudi zaradi take davčne politike, ki, poudarjam, bremeni plače in ne nagrajuje dobičkov podjetij, in po statistiki 300 tisoč ljudi živi pod mejo, ki določa prag revščine, in po zadnjih podatkih je cca 22 tisoč ljudi, katerih mesečni dohodki presegajo 2 milijona slovenskih tolarjev. To je rezultat. Torej, ustvarjanje klientalizma v naši državi. Žalostno pa je, kakor sem že enkrat omenil, da ste bili na vse te absurde opozorjeni ob vsakokratni, vsakoletni razpravi okoli proračuna, ampak, da ste, zaradi vaše nedotakljivosti in pa žal, zaradi apatičnosti slovenskih državljanov, pač dosegli to stanje, v katerem se Slovenija v tem trenutku nahaja, in da je edini moto za spremembo določene zakonodaje torej opozorilo s strani Evropske unije. Hvala bogu, da vsaj to resno jemljete. Žalostno pa je in po naši oceni je največ škode, kar jo lahko naredite, seveda, ne v okviru Evropske unije, ampak naši lastni državi. No, prav tako pa okoli omenjenega zakona moramo v Nacionalni stranki tudi poudarjati svoje nestrinjanje z vladno teorijo toge davčne politike oziroma s teorijo izkrivljanja konkurence, kot ga prikazujete v omenjenem zakonu. Po naši oceni bi davčna politika kot en izmed instrumentov države v okviru makroekonomskih teorij morala upoštevati dogajanja na trgu oziroma v družbi, ne pa samo spremljati, temveč to dogajanje krojiti oziroma voditi in oblikovati. Tega, seveda pri nas žal ni. To pomeni, da bi z davčno politiko morali, torej tudi z davčno politiko morali vplivati tako na agregatno ponudbo kot na agregatno povpraševanje in s tem težiti k določeni sistematičnosti oziroma elastičnosti davčne politike in nikakorne k davčni nevtralnosti, h kateri težite v drugem delu zakona, kjer uzakonjate torej nove davčne obveznosti za invalidska podjetja iz naslova, češ, da uničujejo konkurenco v naši državi. Torej, uporabljati argumente, da bodo po novem invalidska podjetja oziroma podjetja s tovrstnim statusom obdavčena zaradi tega, ker uničujejo konkurenco, se po naši oceni oziroma vsaj meni osebno zdi banalno. Dejstvo pa je, še enkrat poudarjam, Slovenija bi morala imeti drugačen davčni sistem. Nas ne moti, v katerem obdobju se to sprejema, ali je to leto po volitvah ali leto pred volitvami, dejstvo je, da naš mandat traja štiri leta in se s tem nikakor ne bi smeli obremenjevati. Žalostno pa je, ker je izplen te zakonske novele minimalen in odgovorna vlada, odgovoren državni zbor bi moral seveda narediti večji izplen. Če bi povzeli samo mnenja, stališča, opozorila, ki prihajajo na vlado, predvsem na ministrstvo za finance iz tega državnega zbora, bi lahko dobili, po moji oceni, mnogo kvalitetnejši zakonski predlog in pa seveda mnogo kvalitetnejšo materijo za davčno reformo, ki bi temeljila na petih izhodiščih, ki sem jih povedal na začetku. Naloga politike, naloga ministrstva za finance, naloga tega državnega zbora, vseh nas je po moji oceni oziroma po oceni Slovenske nacionalne stranke v ustvarjanju take družbe, ki bo seveda prijazna v prvi fazi in ki ne bo v prioriteto izključno in pa le postavljala kapital, posameznika [[...]] [[Znak za konec razprave.]] [[...]]še enkrat se bom ponovil za zaključek, ki so kapitalsko blizu Liberalni demokraciji. Hvala.
Hvala, kolega Peče. S tem smo zaključili stališča poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo poslank in poslancev. Dr. Andrej Bajuk ima besedo.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi! Dejstvo je, da ko prebiramo in analiziramo takšen predlog, kot ga imamo sedaj na naših klopeh, moramo predvsem gledati, kaj je dejanska posledica tega in ne preveč verjeti besedam. Ker govori se eno, dela pa se drugo. Gospod predsednik vlade je decembra 2003, to se pravi pred nekaj meseci, na sestanku gospodarske zbornice označil to reformo, ki naj bi prihajala v ta državni zbor, davčno reformo, je označil z zelo učinkovitimi besedami "povečali bomo obdavčitev kapitala in zmanjšali bomo obdavčitev dela." Ali to res drži? No, pa če se osredotočimo na ta naš zakon, ki ga danes imamo, o katerem smo začeli obravnavo. Ja, zakaj pa je bil tako nizek izplen? Naj še enkrat ponovim, v državah Evropske unije in pa OECD je izplen tega davka, davka na dobiček podjetij, Slovenija je dosegla, tam se suče med 1,2% pa 1,4% bruto domačega produkta, najnižja številka na vseh tabelah je Slovenija. Kaj pa nam zdaj nudijo? Govorijo, vlada govori, da bo uvedla določene spremembe in nekatere so prav gotovo pametne, ja moramo znižati olajšave, moramo povečati osnovo. A vendar, ali je to zadosti, ali je to zadostno, ali so ti koraki res zadostni, da bomo to očitno spremenili? Dejstvo je, da na podlagi podatkov same vlade pa vemo, da dokončni izplen tega se suče okog 35 milijard tolarjev. Kaj pa to pomeni? To pomeni, da v najboljšem primeru bomo morda od 1,4% bruto domačega produkta prilezli tja nekje blizu 2%. 2% je pa še zmeraj malo več kot polovica tega, kako so obdavčeni dobički podjetij v Evropski uniji. Torej, en korakec v eno smer, sicer pravilno, a vendar očitno nezadostno, ker po vsej tej reformi, ko bo vseh govorov in govorjenja konec - kaj bo ostalo? Ostalo bo še vedno eno in isto in to je, da kapital v Sloveniji bo najmanj obdavčen, prihodki dela pa največ obdavčeni v mednarodnih primerjavah. Torej, kaj nam nudi vladajoča koalicija pod vodstvom Liberalne demokracije? Več enega in istega. Vprašanje pa je, ali je to potem zadostno, ali je to resnično tista fiskalna politika, ki jo Slovenija potrebuje? Tukaj danes pa bo dejansko zaživela na drugačen način. Ali je to tisti gospodarski razvoj solidarne družbe, o kateri vsi sanjamo in nekateri pa samo govorite - ali je to zadostno? V naši oceni očitno ni. Davčna reforma je tema, ki se na Slovenskem šele začenja, in ko sem poslušal predstavnika največje poslanske skupine Liberalne demokracije danes, sem slišal še enkrat, je ponovil to, kar smo že brali drugod, da bomo tudi dobili morda na klopi nove davke o premoženju. Kako, od kot sploh ta, od kod pa moralna avtoriteta, da sploh lahko govorimo o nekem davku na premičnine, ko pa ta ista vladna koalicija noče in vztraja in se drži tega, odločbe naše zakonodaje, ki pa kapitalskih dobičkov ne obdavči. Ali sploh mislite, da je mogoče danes v Sloveniji načeti debato, da bomo obdavčili premoženje ljudi, seveda tistega, ki bo najbolj na razpolago? Kaj pa bo to? Najbolj enostavno, ja, hiše, seveda hiše. Ko pa istočasno trmasto vztrajate pri eni in isti zadevi. Tem gospodom, ki so se obogatili, morda legalno sicer, pa nelegitimno v tem desetletju pod vašo vlado, pa niste pripravljeni jih čisto nič obdavčiti. Ali res mislite, da Slovenci tega ne bodo opazili? Morda ne, ker boste še vedno dosegli to, kar ste dosegli do sedaj, da slovenski mediji ne bodo pač se tega lotili, tako kot se zdaj trenutno lotevajo določenih vprašanj korupcije. A, vendar prepričan sem, da tudi na Slovenskem bo vprašanje "kdo pije in kdo plača" še kako aktualno. In tega se moramo vprašati, in moramo te stvari izpostavljati. Ker odgovornost državnega zbora ni, da sprejema in pritiska na gumbe na tajno pripravljene predloge brez vsake obrazložitve. Spoštovani gospodje, je brez obrazložitve. Mi nimamo neke analize s strani slovenske vlade, ki bi nam dokazovala, da so te olajšave, ki še vedno predlagajo, da so previdno zastavljene. Zakaj pa mi te stvari tako zastavljamo, kot se je zastavilo? Oni samo to predlagajo, računajo na glasove, ki jih imajo zadosti v tej dvorani, računajo na to, da morda nihče ne bo tega prebral, računajo na to, da ne bomo zapisali v medijih in ljudje bodo še naprej prenašali, češ to je pa kapitalizem. Spoštovane gospe in gospodje, to ni kapitalizem! To je domača verzija tržnega gospodarstva, ki ste ga v tem desetletju uveljavili. Ni res, da se tega ne da spremeniti. Nismo obsojeni, da bi te stvari še naprej tako prenašali. In primeri so pa nam očitno na razpolago. Države, ki imajo še kako bolj učinkovit gospodarski razvoj, znajo breme davka razporediti na drugačen način. In to ni nuklearna fizika, to je samo zavestna politična odločitev. In ta zavestna politična odločitev pa mora nastati v tem državnem zboru. In če ne bo sedaj zadosti glasov, vam pa danes zagotavljam, da bo pa v prihodnosti še kako zadosti glasov, da bomo prišli do takšne davčne reforme in pa obremenitev slovenske družbe na bolj primeren način kot pa do sedaj. In potem se sklicujejo na razne strokovne pristope. Sam sem v svoji predstavitvi opozoril, kako samovoljno smo zdaj začeli z neko novo olajšavo za raziskave in razvoj. Kako se to lepo sliši, seveda, ker to je v skladu, učeča smo družba, znanje, gremo naprej. S čim pa? Spoštovane gospe in gospodje, s čim pa? Z 10%, kar je investiranega v opremo. Zakaj pa v opremo? Zakaj pa ne tekoče izdatke, kot to poznajo vse države OECD. Te študije so na razpolago. Samo na internet je treba iti pogledat, pa so tudi tam na razpolago. Naše službe pa lahko prevedejo v slovenščino te stvari. Zakaj se tega [[...]]In to se pač samovoljno dela. Zato, da bo lepo zvenelo. Zdaj pa, če vi primerjate, da je 90% izdatkov za raziskave in razvoj, so normalno tekoči izdatki, in samo 10% sodijo v opremo, potem se pa človek vpraša - 10% od 10%, to je en procent. Torej, kaj nam predlagajo, en procent. En procent. Ali to je zadosti? In to seveda v sklopu z enim zakonom, ki smo ga pa včeraj poslušali tukaj, ki pa dejansko se noče soočiti z bistvenim problemom gospodarskega razvoja na Slovenskem in pa boljšega okolja za podjetništvo. Ponovno smo slišali predstavnike Liberalne demokracije danes, kako bo to lepo, ko bomo tak nov zakon imeli in to bo bolj prijazno podjetnikom. Ignorirate pa še vedno bistveni problem. In bistveni problem, ga je pa povzročila ta vlada, s tem, da se je zavestno odločila, da se bo zadolževala samo na domačem trgu in tako izpodrinila iz slovenskega finančnega sistema zasebnike, ki še kako to potrebujejo. Kam pa lahko zasebniki gredo v naših državi? Ja, seveda, v razne Orione. Zato, ker slovenske banke delujejo za vlado, posojajo vladi. In potem pa imamo slovenske bankirje, ki jih najdemo med najboljšimi imeni prvakov raznih športov, med njimi tudi golf. Nič pa ne delajo, da bi dejansko spremljali gospodarski razvoj in razvoj podjetništva na Slovenskem. Zato, ker se ni treba matrati. Edini, ki ga glava boli v Sloveniji, kako bomo to preživeli, je finančni minister. Zato, ker bankirji, ki bi se morali z rizikom dejansko ukvarjati vsak dan, lepo državi posodijo, pa gredo spat ali pa "špilat" golf. To je ta problem. In o tem pa nočete govoriti. Istočasno nam pa predlagate nove ustanove, nove sklade, še malo iz proračuna, iz te luknje bomo v to dali, potem bomo pa imenovali ene nove odbore, pa novo birokracijo. Kaj pa bomo s tem dosegli? Nič ne bomo dosegli. Prav nič ne bomo dosegli. Ker prva stvar, ki jo moramo urediti, je, da bo naš finančni sistem služil slovenskim podjetnikom. Alires mislite, da se bo Deutsche bank, Hipo banka ali pa ena francoska banka dejansko brigala za probleme Slovencev. Ja, seveda ne, seveda ne, zato pa moramo imeti domači finančni sistem, ki se bo s tem ukvarjal. Pa kaj, ko pa gospod predsednik vlade se pa hvali, kako je on pameten, da se zadolžuje samo zunaj. Je pa edini gospod, to je pa edina ustanova, ki ima očitno boljši dostop do mednarodnih finančnih trgov in ne nazadnje boljše pogoje kot pa doma. To je sedaj naš problem, da se zavestno govori v eni smeri, dela se pa popolnoma drugačna stvar. Ponavljajo se stvari, dejanski izpleni so pa nični. Ta reforma, to ni reforma, to je mali korakec, morda v drugačno smer, a vendar tista reforma, ki jo pa še potrebujemo, jo bo pa še kako treba načeti. Danes to šeni nič. Hvala lepa.
Hvala. Samo Bevk ima besedo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Najprej, kako najvplivnejši mediji pokrivajo parlamentarne in politične stranke, smo lahko prebrali v ponedeljkovi številki Mladine, se pravi, da ima demagogija kar na široko odprta vrata v javnost. Sicer pa sedaj k zadevi. Vladna koalicija se je v drugi polovici lanskega leta odločila in sprejela dva ključna strateška dokumenta, in sicer program za učinkovit vstop v Evropsko unijo in skupno gradivo vlade Republike Slovenije in Banke Slovenije z naslovom "Vstopanje Slovenije v ERM 2 in prevzem evra". Program ukrepov za spodbujanje družbenega razvoja vsebuje šest področij, od gospodarskega do regionalnega razvoja, zdravstveno reformo in reformo javne uprave ter učinkovito javno upravo in zunanjo politiko. Na področju gospodarstva so razdelani ukrepi za povečanje prilagodljivosti gospodarske in ekonomske politike pred vstopom v Evropsko unijo, ukrepi za znižanje inflacije pred vstopom v ERM 2 ter ukrepi za povečanje gospodarske rasti in zaposlovanja. Prav v okviru zadnje skupine ukrepov najdemo poglavje o davčni reformi in večji učinkovitosti davčne administracije. Na področju davčne reforme je dokument z Brda predvidel spremembe oziroma nov zakon o dohodnini, nov zakon o davku od dohodka pravnih oseb in uvedbo davka na nepremičnine, ki bo nadomestil vse obstoječe dajatve, ki imajo danes naravo davka na nepremičnine, ter ukrepe za večjo učinkovitost davčne administracije. Zaželeno bi bilo, da bi vlada sprejela vse zakone, ki so potrebni za izvedbo davčne reforme, v paketu. Tukaj gre za paket zakonov, ki ga sestavljajo zakon o dohodnini, zakon o davku od dohodka pravnih oseb, zakon o obdavčenju nepremičnin skupaj z zakonom o modelu množične cenitve nepremičnin, nov zakon o katastrskem dohodku pa tudi postopkovna zakona, in sicer zakon o davčni službi in zakon o davčnem postopku. Dejstvo, da vlada še ni predlagala nekaterih zakonov in predvsem ne novega zakona o davku na nepremičnine, pomeni, da gre za izjemno zahteven projekt in postavlja se vprašanje, ali je kislo jabolko novih davčnih obremenitev dokončno prepustila novi vladi ali pa bo vendarle poizkusila predložiti tudi ostale manjkajoče zakone v proceduro sprejemanjav državnem zboru. To bi bila po mojem mnenju optimalna rešitev. Globalna davčna reforma v mesecih pred evropskimi in državnozborskimi volitvami bi pomenila velik pogum in izpričala moč vladne koalicije. Toda po drugi strani je to izjemno neprimeren trenutek, saj je v času politično razgretega vzdušja zelo težko ustvariti zadosten družbeni konsenz med stroko, politiko in socialnimi partnerji. Naj omenim, da smo pokojninsko reformo obravnavali in sprejeli sredi prejšnjega mandata, in ne v času, ko politične stranke preračunavajo svoje predvolilne možnosti in tako opozicija kot koalicija poskušata biti všečni. Ob tem zakonu, ki ga obravnavamo danes, se je največ besed usmerilo v davčne olajšave za investicije, za katere je predvsem znana Boletova študija pokazala, da ne dosegajo ciljev preprečevanja konkurenčnosti gospodarstva. Dobro bi bilo, da se ohrani del olajšav za povečanje konkurenčnosti gospodarstva in usmerjenosti v razvoj in višjo izobraženost, kar je gotovo naš dolgoročni cilj. Zato je prav, da se ob obravnavi tega zakona prisluhne stroki in ponudijo tudi druge možne davčne olajšave, ki bi pomembno prispevale k naši ambiciji po uvrstitvi Slovenije med najrazvitejše države Evropske unije v nekem sprejemljivem obdobju. Hvala lepa.
Hvala. France Cukjati, imate besedo, prosim.
Hvala za besedo. Poglejte, že pri prejšnjih zakonih, o dohodnini, pa predvsem o podjetništvu, je bilo mnogo rečenega, kje smo, da pravzaprav Slovenija je majhna dežela in če bi kaj prebudilo slovensko gospodarstvo in odprlo nova delovna mesta, je to malo podjetništvo, je to obrtništvo in tako dalje. Tudi v sami Evropski uniji je kar 26 milijonov zasebnih obrtnih malih podjetij, obrtnikov. In ti zaposlujejo 80 milijonov Evropejcev. To se pravi 53% vseh zaposlenih v Evropi je zaposlenih v malih podjetjih in pri obrtnikih. Povprečno število teh zaposlenih so trije. In če to velja za veliko Evropo, za velike dežele, kako ne bi to veljalo za eno majhno deželo, kot je Slovenija. Rešitev našega gospodarstva je v majhnih podjetjih, ki so pisana na kožo Slovenije, in dobre veste, da slovenski človek najbolj se znajde v družinskem podjetju. Vendar je vsa ta naša davčna zakonodaja sedaj že, priznamo, krivična do malih podjetij, ker obremenjujepredvsem delo, najmanj pa kapital. Mi smo na repu obremenitve kapitala v Evropi in v vrhu obremenitve dela in plač. To priznajo vsi makroekonomisti, to prizna tudi minister in sedaj s to reformo bomo šli delat neke kozmetične popravke, ki niso vredni besede in pozornosti. Še naprej, ob tem besedilu, ki je tukaj, bo še naprej tekel denar od srednjega sloja, iz plač k tistim, ki imajo kapital, v nek ozek sloj tranzicijsko obogatenih ljudi. Žal nam to besedilo ne daje upanja, to ni reforma, to je nek kozmetični popravek. Ne vem, kaj s tem besedilom narediti. Vsekakor pa za Slovenijo ta reforma ne pomeni tiste rešitve iz tistega prepada, v katerega smo v desetih letih padli prav v času neke čudne gospodarske politike. Mi seveda bomo poskušali to popraviti z amandmaji, če boste to sprejeli kot primerno izhodišče, vendar se bojimo, da ne bo možno.
Hvala. Irma Pavlinič Krebs ima besedo za razpravo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane predstavnice vlade! Osebno ocenjujem, da ni na mestu veliko demagogije, ki se ob tako pomembnem predpisu danes pojavlja v državnem zboru. Če dovolite, samo na eni trditvi, ki se je velikokrat pojavila in je služila temu demagoškemu zavajanju, želim pojasniti, da natančen pregled tega predpisa v trenutku demantira vse navedbe. Davčna obravnava invalidskih podjetij, ta zakon po trditvi mnogih izenačuje odnos vladajoče koalicije vlade Republike Slovenije do invalidskih podjetij. Res je, da predlog zakona o davku od dohodka pravnih oseb za razliko od prejšnjega predpisa ne vsebuje oprostitev za invalidska podjetja. Če pa zakon izjemno natančno preberemo, seveda lahko vidimo, da pa se olajšava za zaposlovanje invalidov ohranja, in ne samo ohranja, marveč tudi nadgrajuje. Ostaja torej olajšava za zaposlovanje invalidov. Zavezanec, ki bo zaposloval invalidne osebe, bo lahko uveljavljal zmanjšanje davčne osnove v višini 50% plač teh oseb, če bo zaposloval invalidne osebe s 100% telesno okvaro in gluhe osebe, pa v višini 70% plač teh oseb. Navedeno olajšavo za zaposlovanje invalidov pa, kot sem že povedala, še nadgrajuje, in sicer z olajšavo, ki ima namen spodbuditi delodajalce, da bodo zaposlovali invalide nad kvoto, določeno z zakonom, ki bo urejal zaposlitveno rehabilitacijo in zaposlovanje invalidov. Vsi vemo, da bomo predlog zakona obravnavali na tej seji. In tovrstna olajšava se vklaplja v ta režim zaposlovanja, ki ga bo ta zakon, upam tudi s podporo opozicijskih poslancev, seveda doživel in z njim bomo lepo nadomestili režim, ki je bil uveljavljen s sedaj veljavnim zakonom o davku od dobička pravnih oseb, ki je seveda določal oprostitev plačevanja davka za invalidska podjetja, kar je pa, če natančno preberemo, seveda po pravilih o državnih pomočeh prepovedana državna pomoč. Torej, ta predpis ne onemogoča invalidskim podjetjem polnokrvnega življenja, ampak se en ukrep nadomešča z drugim, za katerega osebno mislim, da je še boljši, ker daje motivacijo tem podjetjem, da zaposlujejo res ljudi, ki so zaposlitve v takem podjetju najbolj potrebni. To je samo en demanti. V nadaljevanju samo še, ker nimam več časa. Razmišljanje, ki ga želim podati predstavnicam vlade in v nadaljevanju tudi v obliki amandmajev mogoče prispeva, da bi vendarle v tem zakonu lahko, upoštevaje zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, premislili, ali bi bilo potrebno gospodarskim družbam omogočiti, da bi lahko uveljavljale dodatno znižanje davčne osnove za investicije v skupne regionalne razvojne projekte. Vsi vemo, da je kombinacija zasebnih in javnih sredstev generator razvoja v, če pogledamo, vseh članicah Evropske unije. In vprašanje, kako motivirati zasebni kapital, da v to partnerstvo vstopi, je še kako na mestu. In če v zakonu o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja predvidevamo vzpostavitev skupne ekonomske infrastrukture regij, ki jo predstavljajo regijske štipendijske sheme, regijske mikro kreditne in garancijske sheme, regijski inkubatorji, tehnološki centri in tako dalje, mislim, da bi podjetjem s predvideno predlagano olajšavo stimulirali, da sofinancirajo tovrstne skupne projekte. In osebno menim, da bi to pripomoglo res k hitrejšemu uresničevanju tega predpisa. In tovrstna infrastruktura je seveda tudi v pomoč podjetjem pri dvigu njihove konkurenčne sposobnosti. Resnično, kako omogočiti kombinacijo zasebnih in javnih sredstev, mislim, da je ta trenutek izjemno pomembno vprašanje. In če bomo to zgolj zapisali kot možen ukrep v zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja in ne motivirali gospodarskih subjektov za sovlaganje lastnih sredstev, mislim, da od besed k dejanjem ne bomo prešli. To nam žal kaže tudi dosedanjapraksa. Četudi se ti partnerski odnosi na regionalnem nivoju vzpostavljajo, je sovlaganje gospodarskih subjektov v te projekte izjemno skromno in mislim, da je ob tem zakonu čas za premislek, ali je ta ukrep tisti, ki bi sovlaganje pospešil. Hvala lepa.
Hvala. Kolega Ciril Pucko ima besedo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! Najprej bi izrazil protest proti vašemu vodenju seje, ker niste prekinili kolega Bajuka, ko je polemiziral z mnenjem poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije. Celo več, dovolili ste mu, da je čas prekoračil, ampak naj bo, če bo potrebno, boste najbrž ustrezno reagirali tudi pri drugih. Dejstvo je, da je govorjenje o tem, kako lepo bi bilo, če bi ta zakon in zakon o dohodnini obravnavali hkrati, cinizem brez primere. Kajti isti, ki o tem govorijo in jih trenutno ni v dvorani, so s stalnim vlaganjem različnih predlogov zakona o dohodnini, s parcialnimi rešitvami zadrževali oziroma onemogočali sočasnost te obravnave. To je tudi politično zelo popularno in populistično in mogoče tudi volivcem všeč. Najlažje je onemogočati delo in kriviti vladno koalicijo in nas, ki zagovarjamo oziroma hočemo priti do boljših rešitev pri glavnih davčnih virih, kajti dohodnina je glavni davčni vir. In govoriti o tem, da bo to zakon izjem olajšav, je seveda nesmisel. Za to imamo druge instrumente in druge sisteme. In zdaj k temu zakonu. Omejil bi se predvsem na olajšavo iz 49. člena, 10% olajšavo za vlaganja v raziskave in razvoj. Menim namreč, da bi bilo potrebno enako olajšavo uvesti tudi za investicijska vlaganja oziroma investicijske zneske v opremo za inovacije, saj bi s tem lahko izboljšali delež inovativnih in tehnološko zahtevnih proizvodov in storitev, predvsem v našem izvozu. Prepričan sem, da bomo v nadaljnji razpravi našli ustrezno rešitev tudi za tovrstne olajšave, da bi tudi na ta način izkoristili naše možnosti v približevanju bolj razvitemu okolju. Govoriti o tem, kakšno je naše podjetniško okolje v trenutku ali v dneh, ko razpravljamo tudi o tem zakonu, pa je prav tako neke vrste cinizem oziroma postavljanje današnjega dne v neko prihodnost, ki je pač neodvisna od tega, kaj se je zgodilo včeraj oziroma kar se bo zgodilo jutri. Hvala lepa.
Hvala. Najprej bom pojasnil, da dr. Bajuk ni polemiziral z nobeno poslansko skupino, ko je predstavljal stališče poslanske skupine. Ker je bil tudi prvi na vrsti, tega ni mogel početi. Proceduralno, kolega Sok.
Jaz mislim, predsedujoči, da mi morate dovoliti, kajti kolega Pucko je zavajal, ko je rekel, da so nekateri s stalnim vlaganjem predlogov onemogočali vladni predlog. Kolega poslanec Drobnič je pred dvema letoma vložil na podlagi odločbe ustavnega sodišča predlog in dve leti je imel ta državni zbor možnost, da bi ta zakon obravnaval, in to kar govori on, ne drži in ni res.
To ni proceduralno vprašanje. Blaž Kavčič ne more več razpravljati. Vladi dajem besedo. Po vrsti, gospa državna sekretarka, boste?
Hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Skušala bi se osredotočiti samo na tri najpomembnejše zadeve, ki so bile danes izpostavljene v splošni razpravi. Prvič, zdi se mi korektno, da če že uporabljamo številke in podatke, da uporabljamo tiste zadnje dosegljive, ki seveda, v odnosu na bruto domači proizvod in delež dobička v tem bruto domačem proizvodu kažejo drugačno sliko, kot je bila omenjena v razpravi, in je bilo za to uporabljeno leto 2001. Naj povem, da je ta delež za leto 2003 že 1,9% bruto domačega proizvoda, tega davka. To se pravi, bistvena razlika od 1,2, kar je bilo primer za leto 2001. To kot prvič. Drugič, bi želela, ker je bilo od več razpravljavcev slišati, seveda, o obremenitvi dela, naj povem mogoče za ilustracijo nekaj konkretnih številk in kaj dejansko pomeni ta davčna reforma z vidika zniževanja stroškov dela. Danes v Sloveniji zavzemajo davki in prispevki v stroških dela 39,8%. Med tem ko je enako razmerje v povprečju za države EU 37,8%. V državah pristopnicah in kandidatkah je ta odstotek celo višji in je 41,1%. To povem zato, da vemo točno, v katerih mejah se gibljemo. In z novim zakonom o dohodnini bo seveda prišlo do delne razbremenitve plač, ker se pač teža davčne obremenitve prenaša iz aktivnih dohodkov, se pravi iz dohodkov iz dela, bolj v pasivne dohodke in se bo znižal ta odstotek z 39,8 na 37,9. Toliko v pojasnilo, ker je bilo večkrat poudarjeno, da smo čisto na špici in čisto zgornji. Poleg tega pa veste, da je bilo tudi v socialnem sporazumu dogovorjeno, da se bo davek na izplačane plače tudi znižal v okviru možnosti, ki jih bo prinesla ta davčna reforma, se pravi možnost znižanja neobdavčljivega praga 150.000, kar je že dogovor, oziroma eventualno tudi kaj več. In mogoče samo še glede olajšav. Naj povem, da je bila narejena podrobna analiza za sedanje olajšave za obdobje 1996-2001. Ugotovljeno je bilo, da sedanje olajšave niso ustrezne, da ne spodbujajo investicij, razvoja, ne prinašajo dodatnih. Zaradi tega smo te olajšave prestrukturirali, tako kot so navedene v zakonu, dodali olajšave, 10% opreme v raziskave in razvoj. Hkrati pa seveda, kar je zelo pomembno in česar v sedanjem sistemu ni, da je možno neizkoriščene olajšave prenašati za obdobje naslednjih petih let, s čimer pripomoremo in rešujemo nova ustanovljena podjetja in investirajoča podjetja in mala podjetja. Hvala.
Hvala. To je bila razprava poslank in poslancev. Ostalo nam je še 6 minut časa. Želi še kdo v okviru tega razpoložljivega časa po prvem odstavku 71. člena razpravljati? Blaž Kavčič. Še kdo? Nihče. Pet minut, prosim.
Samo na en detajl bi opozoril, ker ni veliko časa. Glede možnosti olajšav za donacije. Sedanja rešitev 0,3% namreč za večino subjektov predstavlja tako zanemarljivo majhno vsoto, ki ne more predstavljati razumne osnove sploh za začetek dogovarjanja med interesenti za sredstva, to sopredvsem kulturni, športni in drugi subjekti, in potencialnimi donatorji. Meni je znana obrazložitev, da niti agregatno gledano niti teh 0,3% ni izkoriščenih, ampak seveda to je logično, ker večina subjektov je majhnih in je izračunavanje na teh 0,3% osnove za donacije za humanitarna, kulturna in športna društva seveda neka operacija, ki ne privede do razumnih številk, zato bi predlagal, da razmisli vlada o neki možnosti povečevanja te olajšave za donacije v prostor od 3% do 5%.
Hvala. S tem zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje odločali danes v okviru glasovanj ob 21.55 uri. Prekinjam to točko dnevnega reda. Ob 12.25 bomo prešli na 9. točko dnevnega reda. Hvala za sodelovanje, tudi predstavnicam vlada in ministru, ki je že odšel.
Lep pozdrav vsem! Nadaljujemo delo. Med nami prav lepo pozdravljam ministra za notranje zadeve in gospo državno sekretarko. Prehajamo naobravnavo 9. TOČKE DNEVNEGA REDA - PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O LOKALNI SAMOUPRAVI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem zakonom je skupina 10-ih poslancev s prvopodpisanim Antonom Anderličem zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Najprej dajem besedo predstavniku vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. K besedi vabim ministra za notranje zadeve dr. Rada Bohinca. Izvolite.
Spoštovane kolegice in kolegi! Dovolite mi, da dodam nekaj k temu, kar je sicer zapisano v obrazložitvah. Najprej, glede razlogov za nov zakon o lokalni samoupravi. Veljavni, kot veste, zakon je postal zaradi osmih novel in številnih določb ustavnega sodišča nepregleden in v praksi zelo težko uporabljiv. Nujna je tudi uskladitev z zakoni na področju javne uprave, ki so bili kasneje sprejeti, na primer, zakon o državni upravi, zakon o javnih uslužbencih, zakon o inšpekcijskem nadzoru, o javnih financah, o splošnem upravnem postopku, o javnih skladih, o agencijah. Nadalje gre pri zakonskem predlogu za usklajevanje zakona s priporočili in usmeritvami Sveta Evrope, za uveljavljanje načel evropske listine o lokalni samoupravi v nacionalnih pravnih redih in ni odveč izreči to, da je predloženi zakon eden od evropskih zakonov, saj ureja na novo volilno pravico tujcev za članeobčinskih svetov, aktivno in pasivno, za župane pa zgolj aktivno volilno pravico tujcev. Spremembe se nanašajo na naslednja področja. Prvič, utrditev položaja lokalne samouprave v sistemu javne uprave, drugič, pravica do obveščenost, posvetovanja in sodelovanja prebivalcev pri opravljanju javnih zadev, ker gre za krepitev participacije na lokalni ravni. Naprej, odvzem statusa pravne subjektivitete ožjim delom občine, krajevne, vaške in četrtne skupnosti. Pa potem dopolnitev razmerja med predstavniškim organov, torej, občinskim svetom in izvršilnim organom, županom. Naslednje se nanaša na medsebojno nezdružljivost javnih funkcij zakonodajne, izvršilne in upravne veje oblasti s funkcijami v lokalni samoupravi, predvsem gre tu za nezdružljivost poslanca in župana. Nadalje zakon na novo ureja vprašanje skupnih občinskih uprav, kdaj so le-te obvezne, zaradi izpolnjevanja zakonskih pogojev. Posebej in na novo zakon ureja odgovornost samoupravne lokalne skupnosti za škodo in pa omejeno regresno zavezanost iz naslova odškodninske odgovornosti funkcionarju. Zakonsko so urejeni tudi ukrepi državnih organov v zvezi z nadzorstvom nad zakonitostjo dela organov samoupravnih lokalnih skupnosti pa postopek za spremembe območja občine in pa finančni nadzor. Dovolite mi, spoštovani, da omenim na kratko samo nekaj najbistvenejših novosti, tistih, ki so se v dosedanjih razpravah izpostavile kot najbolj aktualne. Prva od teh se nanaša na ožje dele občine, na krajevne, vaške in četrtne skupnosti. Predlog ureditve oblikovanja ožjih četrtnih in vaških skupnosti in mestnih izhaja iz tega, da je namen le-teh večja učinkovitost upravljanja v občini. Večje sodelovanje občanov pri upravljanju lokalnih zadev oziroma približanje izvajanja nalog občanom. Zato zakon seveda nikakor ne ukinja krajevnih skupnosti in drugih ožjih skupnosti, ampak predlaga le oziroma predlagano je le, da skupnost poslej nima več statusa pravne osebnosti. Pravna subjektiviteta po našem prepričanju ni pogoj za krepitev krajevne skupnosti kot oblike neposredne demokracije na lokalni ravni. Druga novost se nanaša na razmerje med predstavniškim organom, občinskim svetom, in županom. Predlog zakona vsebuje določbo, s katero je določeno, da župan sodeluje pri odločanju občinskega sveta tudi tako, da glasuje za sklepe. Ta položaj mu daje enake pravice, predvsem pa enake odgovornosti za sprejete odločitev občinskega sveta, kot jih imajo ostali člani občinskega sveta. Omenil sem že, da je ena od novosti zakona medsebojna nezdružljivost javnih funkcij. Pri tem izhajamo iz ustavnih načel, in sicer načela delitve oblasti, v okviru katerega je poudarjena samostojnost zakonodajne, izvršilne in sodne veje oblasti in pa načelo neodvisnosti in samostojnosti lokalne samouprave. Kot je znano, z naslednjimi volitvami zakon uvaja nezdružljivost poslanca in župana. Med bistvene novosti bi uvrstil tudi skupno zagotavljanje nalog občinske uprave in javna pooblastila v tej zvezi, nadalje ukrepe državnih organov v zvezi z nadzorstvom nad zakonitostjo dela skladno z odločbo ustavnega sodišča iz leta 2003, pa tudi spremenjen postopek za spremembe območja občine. Spoštovani, predlagam, da po opravljeni razpravi zakon, kot je predlagan, podprete in na ta način omogočite njegov sprejem po nadaljnji obravnavi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Do predloga sprememb zakona bomo slišali stališča poslanskih skupin. Najprej nam bo stališče poslanske skupine Nove Slovenije predstavila gospa Majda Zupan. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani gospod minister, predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Temeljna ustavna garancija in opredelitev lokalne samouprave v ustavi je ena najpomembnejših ustavnih vrednot. Lokalna samouprava je pravnosistemska institucija, ki opredeljuje položaj lokalne skupnosti, je sestavni in sorazmerni neodvisni samostojni del javne uprave v državi in je nosilka decentralizirane oblasti, kar pomeni uveljavljanje demokratičnega načela delitve funkcije oblasti v vertikalnem smislu. Zato je njen samoupravni status utrjen z elementi zavor in ravnotežja, ki delujejo med njo in nosilci državne oblasti. Priporočila vladam držav članic Evropske unije s strani ministrskega odbora Sveta Evrope naj bi šle v smeri oblikovanja politike spodbujanja sodelovanja državljanov pri lokalnem javnem življenju na lokalnem nivoju, da izboljšajo pravne podlage za sodelovanje in omogočajo lokalnim oblastem široko izbiro sredstev za sodelovanje ter da se obvežejo k učinkovitejšemu pospeševanju sodelovanja državljanov pri lokalnem javnem življenju. Narava odnosov v lokalni skupnosti temelji na tesni povezanosti ljudi v skupnosti ter večjem sodelovanju občanov pri izvajanju lokalne oblasti. Zato je pravica do neposrednega odločanja o najpomembnejših vprašanjih neločljiv del lokalne samouprave. V lokalni skupnosti je zaradi manjšega območja in števila prebivalcev ter njihove povezanosti z neposrednimi življenjsko pomembnimi interesi in potrebami veliko lažje uporabiti različne institute neposrednega odločanja kot pa v državi. Poleg tega možnost občanov, da neposredno odločajo, tudi povečuje njihovo zanimanje za sodelovanje v zadevah lokalne samouprave, kar krepi njeno učinkovitost in prispeva k večji legitimnosti tako sprejetih odločitev. Možnost neposrednega odločanja omogoča polno uveljavitev človekove pravice do sodelovanja pri uveljavljanju javnih zadev. Tako na deklarativni ravni, v smislu takšnih in drugačnih, visoko donečih besed, ki zavzemajo v predlogu zakona preveč prostora. Temeljni predpis, ki ureja pri nas sistem lokalne samouprave, je zakon o lokalni samoupravi iz leta 1993, ki je skozi leta doživel kar veliko sprememb in dopolnitev in kar nekaj presoj ustavnega sodišča. Kot tak je predstavljal začetek reforme lokalne samouprave, ki je po mnenju predlagateljev novega zakona končana. V naši poslanski skupini se s tem ne moremo strinjati in tudi ne z dejstvom, da spremenjene družbene razmere terjajo drugačno ureditev postopka za spreminjanje območij občin. Spomnimo se le na leto 2002, ko smo imeli v postopku kar 50 zahtev za ustanovitevobčin, kar pomeni, da na področju lokalno samouprave še vedno vre in brbota, da so znotraj obstoječih občin področja, ki bi v skladu z deklariranimi načeli lokalne samouprave želela in imela pravico zaživeti kot samostojne lokalne skupnosti in s tem do uveljavitve načela delitve funkcij in decentralizacijo oblasti. Takrat je prevladala politična odločitev in v kali zatrla, razen enega primera, vsa prizadevanja za drugačno podobo Slovenije na področju lokalnih skupnosti. Prepričani smo, da to ni bil prispevek k harmonizaciji z načeli evropske listine lokalne samouprave v smeri varovanja lokalne samouprave in uveljavljanja demokratičnih načel lokalne demokracije. Razlogi, ki so navedeni v obsežnem uvodnem delu za sprejem novega zakona o lokalni samoupravi, so utemeljeni predvsem na sprejetih odločbah ustavnega sodišča, sprejeti novi zakonodaji, ki posredno zadeva lokalno samoupravo in evropsko listino o lokalni samoupravi, ki jo je Slovenija ratificirala pred skoraj osmimi leti. Glede na navedene razloge po našem mnenju ni potrebno sprejemati novega zakona, ampak obstoječega uskladiti z ustavo in evropsko listino o lokalni samoupravi. Bistvena razlika med obstoječim in predloženim zakonom je v konceptu samega zakona. Obstoječi zakon obravnava področje lokalnesamouprave v načelno odprtem duhu ustave in evropske listine o lokalni samoupravi glede avtonomije in načela subsidiarnosti ter zagotavlja pravice do lokalne samouprave, medtem ko predlog ta duh ukinja. Konkretno se to kaže predvsem v črtanju vseh členov,ki govorijo o pogojih in možnostih ustanovitve novih občin. Hkrati pa ukinja še edini nadomestek, to je status pravne osebe ožjih delov občine. Predlog celo prisiljuje občine pod 3.000 prebivalci, da se odpovedo svoji upravi in opravilni samostojnosti terustanavljajo skupne občinske uprave. Težišče predloga, ki je pred nami, ni dejansko to, kar je uvodoma navedeno, ampak dejanska in dokončna ustavitev procesa zorenja lokalne samouprave v Sloveniji in stabilizacija na podlagi dela in volje državljank in državljanov. Predlog kot temeljni akt lokalne samouprave ne vsebuje izhodišča za zagotavljanje sredstev za izvajanje občinam naloženih nalog, ki so v zakonu nedorečene in prepuščene nekemu drugemu zakonu. Prav tako je v njem ohlapnejše urejeno sodelovanje občin oziroma njihovih predstavnikov v procesu sprejemanja aktov, ki jih zadevajo, kot je to v veljavnem zakonu. Tak pristop ni usklajen z evropsko listino o lokalni samoupravi in priporočili kongresa lokalnih in regionalnih oblasti pri Svetu Evrope. To pomeni ponovno možnost ustavnih sporov in velike težave. Predlagani zakon posega v razmerja v samih organih v lokalni skupnosti, za katere ni osnove v nobenem od izhodiščnih argumentov. Gre za politizacijo zakona, ki bo imela za posledico dodatno obremenjevanje funkcije župana brez zadostnih pristojnosti ter uvajanje novih nekonsistentnosti, ki so bile v preteklih spremembah že rešene ali vsaj izboljšane. Predvsem je nepotrebno ukinjati nadzorni odbor in vzpostavljati komisijo, ki bi brez predpisanih konsekvenc nadzirala javno porabo v občini. Večina občinskih svetov ima konstituirane odbore za finance, ki funkcijo na novo predlagane, komisije že opravljajo, z ukinitvijo nadzornih odborov, pa preneha bistvena funkcija neodvisne nadzorne službe, katere vlogo in pooblastila ter odgovornost je treba dograditi ne pa ukiniti. Pomembno področje, pri katerem se moramo zaustaviti, je možnost razdelitve občine na ožja območja in na ustanovitev ožjih skupnosti, kot naj bi se po novem imenoval pomemben institut, s katerim se zagotavlja večja možnost sodelovanja občanov pri upravljanju lokalnih zadev. Kar pa ne pomeni nič drugega, kot z lepim besedičenjem zakrivanje ukinitve krajevnih skupnosti kot pravnih oseb. Kako zanimivo, da je med slovenskimi teoretiki prevladalo stališče, da je skladno z ustavnimi načeli lokalne samouprave ožji del občine oblika notranjega organiziranja občine in da ne gre za samoupravne lokalne skupnosti znotraj občine. Če bi tako imenovani slovenski teoretiki samo malo poznali prakso, bi vedeli, da ravno krajevne skupnosti kot pravne osebe pomenijo tisto osnovno obliko lokalne samouprave, kjer občani in občanke s svojim sodelovanjem lahko največ prispevajo. Tudi premoženje, ponavadi zgrajeno z udarniškim delom in s prispevki krajanov, je marsikje v lasti krajevnih skupnosti in je za njih izredno pomembno. Zlasti za aktivne podeželske krajevne skupnosti po vsej Sloveniji je spreminjanje njihovega statusa sporno in izjemno negativno za aktivizem, značilen za okolje, v katerih veliko naredijo s prostovoljnim delom. Ljudje se bojijo, da bo občina marsikje prodala objekte, saj ne bo imela interesa, že tako ima pa premalo denarja, da bi skrbela za objekte na podeželju. Sicer pa že tako prodaja premoženje, ki je za njo prej breme kot, pogojno rečeno, korist. Marsikje, kjer je krajevna skupnosti aktivna, premoženje, ki ga ima, trži ter izkupiček od trženja vrača v krajevno skupnost. Ukinitev žiro računov krajevni skupnosti pomeni prvi korak pri ukinjanju krajevnih skupnosti. Vemo, da se vse koncentrira v centre, čeprav so nas polna usta decentralizacije. Prepričani smo, da bo podeželje s takšno potezo veliko izgubilo. To nam kažejo razmere v občinah, kjer so takšen projekt že izpeljale. Sama prihajam iz ene izmed notranjskih občin, kjer so krajevne skupnosti kot pravne osebe že pred leti ukinili s pretvezo, ki pa so ji nasedli vsi občinski svetniki, da je za občino to najbolj racionalno. Verjamem, da je za župana in za zaposlene na občini to veliko enostavnejše, ni pa to dobro za samoupravo, za lokalno samoupravo o kateri toliko govorimo. Zgodilo se je prav to, česar se mnogi bojijo, kulturni dom v enem izmed krajev, včasih sokolski dom, zgrajen udarniško. Pred mnogimi leti so ga prodali, ker se ni izplačalo, da bi ga obnovili. Sicer pa se vprašamo, kaj se pa danes splača še obnavljati. Kupnino so preusmerili na poseben račun, iz katerega so pokrivali račune za projekte novega večnamenskega obljubljenega objekta, o katerem pa občani 10 let lahko že sanjajo. Z ukinitvijo krajevne skupnosti kot pravne osebe, seje tudi sodelovanje ljudi v kraju in z občinskimi funkcionarji izredno poslabšalo in padlo na najnižjo točko. Sedaj imamo v krajevni skupnosti le odbor, ki je le posvetovalno telo občinskega sveta, člane odbora predlaga odbor za volitve in imenovanje na podlagi predlogov, ki jih prispevajo gospodinjstva in politične stranke. O tem odloča občinski svet, kar pa se je pokazalo, da je takšen način popolnoma nesprejemljiv in pravi fiasko za lokalno samoupravo in niti najmanj ne pripomore k njeni krepitvi. Lahko rečemo, da predlagane rešitve ne pomenijo bistvenega premika naprej, ampak nazaj v smislu zagotavljanja demokratičnosti, subsidiarnosti in avtonomije urejanja življenja na lokalnem nivoju. Detajli, ki jih zakon oziroma predlog zakona uveljavlja, to je nezdružljivost funkcij, postopek imenovanja podžupanov, urejanje plač direktorjev itn., ki pomenijo razvijanje dosedanjih pomanjkljivosti, pa bi morali biti bistveno bolje pravno in tehnično dorečeni. Menimo, da bi bilo bolje nadgraditi in popraviti obstoječizakon in ne ukinjati vsebin, ki niso sporne, ter producirati novih spornih rešitev. V ta namen je naša poslanska skupina že leta 2000 tudi vložila predlog sprememb, vendar pa je bil brez razprave zavrnjen. V naši poslanski skupini menimo, da obstoječi predlog ni primeren za obravnavo, ne le zato, ker bistveno posega v koncept in sedanjo uveljavljano prakso na lokalni ravni, temveč tudi zato, ker ni usklajen z drugo zakonodajo, ki se trenutno vehementno vsiljuje v proceduro. Državni zbor nima konsistentnihfinančnih regulativ. S tem mislimo na predlog zakona o skladnem regionalnem razvoju, zakona o pokrajinah, ki mu manjkata hkrati najmanj nov zakon o financiranju občin in zakon o financiranju pokrajin. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov bo predstavil gospod Bojan Kontič. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Spoštovani predstavniki vlade, kolegice in kolegi! V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov soglašamo z oceno predlagatelja, da so celovite spremembe zakona o lokalni samoupravi potrebne zaradi harmonizacije z evropsko listino lokalne samouprave, ki je del slovenskega pravnega reda, zaradi uskladitve z ostalimi zakoni in seveda zaradi nepreglednosti, ki je povzročena z dosedanjimi posegi v zakon o lokalni samoupravi. V predlaganem zakonu se krepi vloga vlade v postopku od teritorialnega preoblikovanja občin, kjer se določene dosedanje pristojnosti državnega zbora prenašajo na vlado. S tem postaja predhodni postopek povezave z ugotavljanjem upravičenosti razlogov glede učinkovitosti in racionalnosti opravljanja občinskih nalog pristojnost vlade. Predvsem je pri tem pomembna presoja, ki jo bo opravila vlada v postopku ustanavljanja noveobčine, in sicer odgovor na vprašanje, ali bo novo ustanovljena občina sposobna zadovoljevati potrebe in interese svojih prebivalcev učinkoviteje, kot to počne dosedanja občina. Spremembe meja občin pa bodo mogoče le po predhodnem posvetovanju vlade z občinskimi sveti glede utemeljenosti spremembe in seveda na podlagi opravljenih referendumov, na katerih bo pridobljeno stališče prebivalcev, ki jih sprememba zajema. Pomembna je določba zakona, ki predpisuje upoštevanje volje, izražene na referendumu. Izjemaje mogoča le, če nova občina nastane na način, da se združita dve dosedanji. Tretje poglavje, poglavje o pokrajinah kot širših samoupravnih lokalnih skupnostih. Ocenjujemo, da je dobro, da se poglavje ohrani, čeprav v njem zgolj opredelimo pokrajine in zapišemo razloge za ustanovitev in način ustanovitve s posebnim zakonom, ki uredi razdelitev Slovenije na pokrajine v celotni državi hkrati. S tem bodo postali brezpredmetni vsi predlogi zakonov o posameznih pokrajinah, kar je lahko v ob resnem namenu in zavzemanju nas tu v državnem zboru dobro. Ima pa svojo slabost v tem, da v primeru, da zakon o pokrajinah kot celota ne bi dobil podpore, parcialne rešitve niso mogoče. Mnogo polemik v dosedanjih razpravah je bila deležna zakonska opredelitev ožjih delov občin. Predlog zakona še vedno daje možnost občinskim svetom, da ustanovijo ožje skupnosti. Že pred spremembo političnega sistema so se krajevne skupnosti pokazale kot pomemben dejavnik v razvoju posameznega kraja. Res je, da je takratna zakonodaja določala drugačno ureditev, kot je določena danes, a večina krajevnih skupnosti in mestnih četrti je tudi v sedanjem sistemu lokalne samouprave nadaljevala s koristnim uveljavljanjem participacije občank in občanov pri upravljanju lokalne skupnosti. Pomembno je, datudi predlog, ki ga danes obravnavamo, omogoča ustanavljanje in delovanje ožjih lokalnih skupnosti, hkrati pa je pomembno, da se jasno opredeli njihov status in seveda tudi odgovornost za poslovanje in pri tem predvsem financiranje dejavnosti ožjih delov občine. Ena izmed pomembnejših sprememb je sprememba nadzora občinskega sveta nad namensko porabo sredstev proračuna občine in upravljanja s premoženjem občine. Ukinja se nadzorni odbor in se hkrati ustanavlja komisija za finančni nadzor kot obvezno telo občinskega sveta. Predlogu, ki je predvideval, da v tej komisiji naj ne bi sodelovali članice in člani občinskega sveta, smo v poslanski skupini nasprotovali. Ni namreč logično, da nekdo, ki sodeluje v postopku sprejemanja proračuna, ne bi smel izvajati nadzora nad njegovim izvajanjem. Ureditev, da komisijo sestavljajo občani, ki imajo ustrezna znanja in izkušnje, bi bilo morda potrebno natančneje določiti. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov sprejemamo predlog predlagatelja sprememb zakona, da pri odločitvah občinskega sveta s svojim glasom sodeluje tudi župan, ki pa po funkciji ni član sveta. Že nekaj časa je namreč v veljavi ureditev, ki določa, da seje občinskega sveta vodi župan. Rešitev se je v praksi pokazala v večini primerov kot učinkovita. Ocenjujemo, da je dobro, da župan, ki vodi sejo sveta, na njej tudi aktivno odloča. Neobičajno je namreč dosedanje početje, ko župan, ki vodi sejo, ne odloča, podžupan, ki nadomešča župana pri vodenju seje, pa kot član občinskega sveta sodeluje pri glasovanju. V preteklosti je bilo kar nekaj poizkusov, da bi v različne zakona zapisali nezdružljivost županske in poslanske funkcije. Tudi tokratna predlagana nezdružljivost bo deležna tako kritike kot pohval. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov smo resno proučili prednosti in slabosti predlagane rešitve, nimamo enotnega mnenja, lahko pa povem, da večina poslank in poslancev naše poslanske skupine podpira predlagano nezdružljivost. Polemična je bila tudi dosedanja razprava glede obveznosti ustanavljanje skupnega organa občinske uprave, ki je bila povezana s številom občank in občanov posamezne lokalne skupnosti. Sedanji predlog bo verjetno sprejemljivejši, kajti predlog zakona predvideva, da je občina skupni organ občinske uprave dolžna ustanoviti, če ministrstvo z odločbo naloži ustanovitev skupnega organa. Ministrstvo pred tem ugotovi, da ta lokalna skupnost nima oziroma ne zagotavlja kadra, ki je predpisan z zakonom. Pri tem je lokalni skupnosti zagotovljeno pravno varstvo, občina lahko sproži pravni spor. Podobno je v zakonu urejena tudi predčasna razpustitev občinskega sveta oziroma predčasna razrešitev župana. Našteti so razlogi tako za razpustitev občinskega sveta kot razrešitev župana. Ppredpisan je postopek, ki zagotavlja tudi sodno varstvo. Po končanem postopku, ko vlada sprejme odločbo o predčasni razpustitvi občinskega sveta oziroma razrešitvi župana, je možna vložitev tožbe na upravno sodišče, o morebitni pritožbi pa odloči vrhovno sodišče. Šele pravnomočna odločba pomeni razpustitev oziroma razrešitev. Tako so postali neutemeljeni očitki oziroma pomisleki, da gre v postopku razrešitve ali razpustitve za politične obračune različnih koalicij ali strank na lokalnem in državnem nivoju. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov ocenjujemo, da je predlog zakona o lokalni samoupravi primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil gospod Vojko Čeligoj. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! Pred nami je torej dolgo pričakovani zakon o lokalni samoupravi, ki naj bi po osmih novelah končno dočakal strnjeno obliko enotnega akta. V poslanski skupini DeSUS pozdravljamo tako odločitev. Poslanci naše poslanske skupine smo predlog zakona proučili in s predlaganimi rešitvami se večinoma strinjamo. Kljub temu pa imamo pa na nekatere rešitve zakona tudi pripombe. Ena izmed rešitev, ki ima podporo naše poslanske skupine, je nezdružljivost županske funkcije s funkcijo poslanca državnega zbora, tudi ko kot župan funkcije ne opravlja poklicno. V poslanski skupini DeSUS se nam ni zdela nesprejemljiva niti rešitev, ki bi kot kriterij za poklicno opravljanje funkcije določala število prebivalcev določene občine. Vendar pa menimo, da bi v končni konsekvenci taka odločitev, taka ureditev morda privilegirala nekatere občine oziroma diskriminirala druge. Zato smo zadovoljni z odločitvijo predlagatelja, da za vse lokalne skupnosti veljajo enaki kriteriji, saj se nam v skladu z načelom delitve oblasti na zakonodajno, izvršilno in sodno taka rešitev ne zdi sporna. Vendar pa nas moti dejstvo, da ne moremo imeti predstave o reorganizaciji lokalne samouprave v celoti. Verjamemo, da ljudje, ki spremljajo dogajanje na tem področju, upravičeno težko ločujejo pojme, kot so občina, zveza občin, upravna enota, skupna občinska uprava in ne nazadnje pokrajina, regija, razvojna regija in podobno. Verjetno se sprašujejo, kaj je bistveni namen te reorganizacije Ko takole prebiramo možne rešitve, se ne moremo znebiti vtisa, da gre slej ko prej za centralizirano decentralizacijo. Seveda je pojem lokalna samouprava odvisen od njegove vsebinske opredelitve oziroma od političnega konsenza, ki mora tudi opredeliti, včem je bistvo pojma. So pa kljub temu dobili občutek, da želi država, ki bo z vstopom Slovenije v Evropsko unijo izgubila na pomeno, brez možnosti privolitve posamične lokalne skupnosti prenesti predvsem naloge državne uprave. V poslanski skupini DeSUS zavzemamo stališče, da mora biti država pri tem previdna in predlaga, naj le-ta fleksibilno prenaša državne naloge na občine in seveda druge oblike lokalne skupnosti, ko se bodo le te formirale. Lokalna samouprava je v Sloveniji zagotovljena z ustavo. V predlogu zakona se na novo urejuje položaj lokalne samouprave v sistemu javne uprave, po kateri naj bi bile samoupravne lokalne skupnosti deli izvršilne oblasti, ki izvršujejo z zakonom določen obseg nalog javne uprave. Nelogična je torej ureditev, da so torej tako občinski svetniki kot župan, ki so sicer neposredno voljeni, podvrženi nadzoru, izvršilni oblasti, vladi. Izvršilni organ po načelu sistema zavor in ravnovesij, kot tudi po sami logiki ne more izvrševati kontrole nad organom iste veje oblasti. Ta organ lahko sicer izjemoma tudi razreši neposredno voljene ljudi. Najpravičnejša rešitev bi morda bil referendum, torej od ljudstva izvoljen, od ljudstva tudi vzet. Skratka, zrcalna slika volitev, vendar bi morda taka ureditev ne bila dobra z vidika stabilnosti. Vsekakor pa bi bilo sprejemljivejše, kakor je bilo že enkrat predlagano, da bi o razrešitvi župana in občinskega sveta na predlog vlade odločalo sodišče. Nadalje imamo nekatere resne pripombe v zvezi s simboli oziroma grbi, o katerih govori 19. člen obravnavanega zakona. Le-ta daje samoupravnim lokalnim skupnostim pravico do lastnih simbolov, s čimer se razume pravica do grba, zastave, pečatov oziroma štampiljke. Menimo, da bi ta člen kazalo zapisati bolj natančno iz naslednjih razlogov. Sprejemanje simbolov lokalnih skupnosti, grbov, zastav in pečatov, njihova oblika in velikost, uporaba barv oziroma elementov je zadeva stroke, ki bi pri tem dejanju morala biti popolnoma upoštevana. Cca ena tretjina vseh dosedanjih občin se je že poslužila takega strokovnega pristopa pri ustrezni organizaciji in tako imamo v Republiki Sloveniji že solidno osnovo v poenotenju pristopov za oblikovanje vsaj občinskih grbov in zastav. Menimo, da bi bilo umestno, da bi strokovno mnenje, tako zvani certifikat o ustreznosti občinskega grba, izdajala verodostojna državna institucija. Ena od takih rešitev je na primer Arhiv Slovenije, pri katerem bi delovala ustrezna komisija, ki bi jo imenovalo morda ministrstvo za kulturo. Za svoje simbole, grbe je vse več zanimanja tudi med ožjimi lokalnimi skupnostmi, mesti, trgi. Nekateri imajo že svoje tradicionalne grbe. In v kolikor ne bomo sedaj zakonsko uredili tega področja, se bomo kmalu znašli v hudi zmešnjavi. Tovrstni grbi bi se morali seveda v nekem smislu, v nekem sistemu med seboj razlikovati, se ločiti po rangu lokalne skupnosti, kar lahko uredi samo enoten sistem, ki prav gotovo sodi v ta zakon. Verjetno bi zakon moral tudi ponuditi definicije med pojmi štampiljka, pečat, žig, da se izognemo novim nesporazumom. Tu je še pripomba za razlago pojma ožje lokalne skupnosti. Vemo da je bila v javnosti obširna razprava zaradi nepriznavanja pravne subjektivitete take skupnosti. V poslanski skupini DeSUS pa imamo pripombo drugačne narave. V 52. členu, kjer so naštete nekatere ožje lokalne skupnosti, kaže dodati še manjkajoče, ki jih že imamo in živijo že sedaj. Tako bi vaškim in krajevnim skupnostim ter četrtnim skupnostim v mestih v ta člen zapisali še trške in mestne skupnosti. Prav slednje se pogosto utapljajo v okviru pojma občin. Saj vemo, da mesto Ljubljana ni isto kot mestna občina Ljubljana. Mesto Kamnik ni isto kot občina Kamnik. Mesto Postojna ni isto kot občina Postojna. Menimo, da bi zakon o lokalni samoupravi moral upoštevati in spoštovati status kraja, ki je lahko vas, trg ali mesto, ki ga prebivalci naštetih naselij že sedaj visoko cenijo. V poslanski skupini DeSUS smo zadovoljni, da se z novim predlogom zakona zaokroženo ureja problematika lokalnih skupnosti, čeprav recimo na zakon o pokrajinah še čakamo. Glede na to, da 128. člen predloga zakona določa, da se pokrajine ustanavljajo z zakonom, bi verjetno bilo smiselno spodbuditi obravnavo vseh ostalih zakonov, ki se na to tematiko navezujejo. Kljub temu pa predlog zakona pri vzpostavljanju lokalne samouprave prvič daje prednost funkcionalnim, fizičnim in regionalnim vsebinam in se končno oddaljuje od teritorialnega vidika. Z morda malo, sicer malo samopašno določbo, da se lahko občina ustanovi z združitvijo dveh občin, ne glede na izid referendumskega odločanja. Vendar pa je po drugi strani morda prav ta odločba ključna za povezovanje občin v funkcionalnejšo celoto. V poslanski skupini DeSUS predlog smatramo za primeren za nadaljnjo obravnavo, seveda pa nas čaka še veliko dela v prihodnjih obravnavah. Tudi sami bomo verjetno dodali še kakšen amandma. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil gospod Franci Rokavec. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani gospod minister, poslanke in poslanci in ostali gostje! Med glavnimi razlogi za pripravo novega predloga zakona je predvsem nepreglednost obstoječega zakona, ki je v desetletnem obdobju dobil številne spremembe in dopolnitve. Vendar bi ob tem opozoril, da v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da je ključno vprašanje, s katerim se v tem trenutku ukvarjajo občine, predvsem problematika financiranja občin, ki je posledica vrste novih bremen, ki jim jih je v tem času naložila država, ni pa za ta namen zagotovila vira sredstev. Zato bi morala država prioritetno najprej reševati to vprašanje. Ob tem pa bi radi poudarili skrb, ki je bila izražena že v okviru mnenja državnega sveta, in sicer da bi bilo koristno v zakonodajni postopek istočasnovložiti vse predloge, ki se nanašajo na reformo lokalne samouprave, saj bi le tako dobili celovit pregled nad sistemom lokalne samouprave. V času usklajevanja, v katerem smo v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke aktivno sodelovali, je bilo nekaj stvari pozitivno rešenih, kljub temu, da je nekaj področij oziroma členov zelo vprašljivih. Zato jih želimo izpostaviti in seveda zanje menimo, da potrebujejo spremembe in ne bi pripomogli k uspešnejšemu delovanju lokalne samouprave. Izpostavili bi predvsem naslednje sklope predloga zakona. V podpoglavju občinski organi, komisija za nadzor javne porabe, ki jo opredeljuje 31. člen. V predlogu zakona je navedeno, da komisija za nadzor javne porabe ni več samostojen organ občine, tako kot je bil do sedaj to nadzorni odbor, ampak le komisija občinskega sveta. Menimo, da bi le-ta moral ostati samostojen organ, ki ni podrejen vsakodnevni politiki. Tako se zmanjšuje status, še zlasti pa neodvisnost in avtonomnost, če bi pristali na predlagano rešitev, ki je predvidena v 31. členu zakona. Nadalje se nam postopek imenovanja podžupana, 38. člen, ne zdi najbolj primerna rešitev za uspešno delovanje občin. Menimo, da bi glede podžupana bilo smiselno, da bi ga imenoval župan iz vrst svetnikov, ne pa občinski svet. S tem ne bi bilo toliko pogojevanj glede koalicije in možnosti tudi neplodnega sodelovanja župana in podžupana, ki mu ga pogosto vsili vladajoča koalicija v občinskem svetu. Župan bi sam ocenil, s kom izmed svetnikov bi najbolje sodeloval, kar bi seveda omogočalo konstruktivno delo. Ob delovanju župana bi veljalo omeniti tudi pomembno vprašanje, in sicer vprašanje medsebojne nezdružljivosti javnih funkcij, o čemer govori 44. člen. Nezdružljivost poslanca in župana, ki svojo funkcijo opravlja poklicno, je že uveljavljena. To je urejeno na podlagi drugega odstavka 82. člena ustave in konkretizirano v 10. členu zakona o poslancih. Ob tem bi želeli izpostaviti, da nezdružljivost hkratnega opravljanja poslanske in županske funkcije nepoklicno v Evropski uniji poznata le dve državi izrecno, Grčija in Irska. Smiselnost sedanje ureditve, ki dopušča, da poslanec hkrati neprofesionalno lahko opravlja tudi župansko funkcijo, je utemeljena tudi z majhnostjo Slovenije. Kot majhna država namreč potrebujemo sinergijo med državo in lokalno samoupravo. Sicer pa je predlagatelj to temo iz zakona o volitvah v državni zbor zelo zvito prelil v ta zakon, kjer je seveda predpisan nižji kvorum za sprejetje. Bo se pa o tej temi sigurno odločalo v drugi ali tretji obravnavi glede tudi amandmajskih odločitev. Ob delovanju župana je potrebno nekaj besed nameniti tudi predlagani možnosti predčasne razrešitve, o čemer govori 108. člen. Menimo, da bi v postopku predčasne razpustitve oziroma razrešitve organa, tako župana kakor občinskega sveta, moral odločati državni zbor, saj na podlagi zakona o volitvah le-ta razpisuje volitve za župana in občinski svet. V zvezi z delovanjem občinske uprave se nam zdi potrebno pozornost nameniti tudi ustanovitvi skupnega organa občinske uprave. Pozitivno je, dabo omogočeno prehodno obdobje in da omenjena novost začne veljati z naslednjim mandatom. Opozorili pa bi na sistemizacijo zahtevanih pogojev, ki jih morajo izpolnjevati zaposleni v občinski upravi. Le-ti so zelo visoki in marsikje predstavljajo probleme. Vsaka občinska uprava, ki naj dobro deluje, seveda potrebuje strokovno usposobljen kader. Težava pa se pojavlja takrat, ko občina kadra, ki ga potrebuje, ne more in ne sme plačati seveda glede tudi na njegovo izobrazbo. Seveda tu je vprašanje zakonodaje, ki to področje omejuje in tako pristanemo v začaranem krogu predpisov, ki so si med seboj nasprotujoči. Zelo pomemben je seveda tudi nadzor nad delom občinskih organov. Dikcija predlaganega člena se nam zdi vprašljiva oziroma ne najbolje definirana. Ministrstvo ne more pri opravljanju nadzorstva nad zakonitostjo dela občinskih organov nadzorovati in presojati zakonitost občinskih predpisov in posamičnih aktov. Dikcijo člena bi bilo potrebno spremeniti v kontekstu, da je ministrstvo dolžno občino opozoriti, lahko pa seveda predlaga presojo zakonitosti akta na ustavnem sodišču. Ena izmed pomembnih novosti je tudi črtanje statusa pravnih oseb ožjih delov občin, ki ga opredeljuje v 51. členu in seveda tudi v posebnem poglavju. Glede tega poglavja pa tem določbam v Slovenski ljudski stranki odločno nasprotujemo. Menimo, da bi ukinitev pravnega statusa ožjim delom občin povzročilo negativen učinek pri delovanju le-teh. Pomenilo bi občutno manjšo motiviranost občanov pri lokalni samoupravi in zavest, da nimajo več možnosti neposrednega odločanja. V Slovenski ljudski stranki menimo, da naj sedanje določilo v zakonu o lokalni samoupravi ostane nespremenjeno; se pravi, občine same naj v statutu odločijo, ali bodo ožjim delom podelile status pravne osebe. Marsikje, še zlasti v večjih občinah, so tako imenovane krajevne skupnosti odigrale in še vedno imajo pomembno vlogo. Pustimo tisto, kar je dobro, in prepustimo to odločitev občinam, saj one najbolje vedo, kakšna organiziranost na nižji ravni je za njih najbolj primerna.Ob tem je potrebno omeniti tudi zaostritev pogojev za ustanovitev občin. Predlog zakona predvideva bolj zaostrene pogoje, in sicer je glede na obstoječi predlog zakona črtana dikcija, da zaradi geografskih, obmejnih, narodnostnih, zgodovinskih in gospodarskih razlogov sme imeti občina izjemo tudi manj kot 5 tisoč prebivalcev, česar predlog zakona ne omogoča več. Glede na to, da se predlaga odvzem pravnega statusa ožjim območjem občin, menimo, da bi bilo potrebno omogočiti bolj liberalne pogoje za ustanovitev nove občine, saj je predlagatelj po naši oceni v teh rešitvah glede na rešitve ukinitve pravnega statusa ožjim delom občine nekonsistenten. Menimo, da je v predlogu zakona tudi nekaj pozitivnih rešitev in so tudi posledica argumentiranih dejstev, ki smojih v koalicijskih usklajevanjih zastopali v Slovenski ljudski stranki, pri tem pa bi še opozoril na vprašanje, ki se nam zdi vprašljivo glede enostranske odgovornosti, ki je predpisana, tudi odškodninska, za funkcionarje v lokalnih skupnostih v tej državi, vendar bodo o tem več povedali tudi kolegi v poslanski skupini. Vendar pa predlog zakona še vedno vsebuje številna odprta vprašanja, ki smo jih seveda izpostavili. Ob vsem tem se je potrebno zavedati, da je potrebno lokalno samoupravo prilagoditi evropskim smernicam. Ena izmed poglavitnih značilnosti je, da je lokalna samouprava nosilec decentralizirane oblasti, da se spodbuja in pospeši sodelovanje državljanov pri lokalnem javnem življenju, predvsem pa zagotovi sodelovanje in udeležbo državljanov pri ustvarjanju in delovanju na lokalnem nivoju, da bodo prebivalci sami kot subjekt odločanja upravljali s svojimi lastnimi zadevami oziroma posredno in neposredno sodelovali pri upravljanju javnih zadev. Pogoj vsega naštetega pa je gotovo javnost dela organov lokalne skupnosti in učinkovit sistem zagotavljanja pravice do informacij javnega značaja v lokalni samoupravi. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke nismo naklonjeni predlaganim rešitvam v zakonu kot celoti, vendar pa bomo na podlagi razprave ocenili, ali je pripravljenost v tem zboru za nekatere rešitve, ki so v tem trenutku vprašljive, ki so predlagane v omenjenem zakonu. Vsekakor pa poudarjam, da bi morala biti pred sprejetjem novega zakona o lokalni samoupravi jasno znana rešitev financiranja občin. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil gospod Franc Sušnik. Izvolite.
Spoštovani minister! Spoštovani zbor! Dovolite, da vam predstavim stališče poslanske skupine Slovenske demokratske stranke o predlogu zakona o lokalni samoupravi. Predlog novega zakona v lokalni samoupravi, ki ga je v zakonodajni postopek poslala vlada Republike Slovenije predstavlja doslej največji in najbolj grob poskus posega v lokalno samoupravo, ki je bila uvedena na osnovi nove ustave Republike Slovenije in zakona o lokalni samoupravi leta 1994. Predlog zakona pa je bil posredovan v proceduro v času, ki objektivno že predstavlja predvolilno obdobje, zato je poseg vtako občutljivo področje, kot je lokalna samouprava, potrebno posebej pozorno oceniti s tega vidika. Ne glede na to je osnovna značilnost tega vladnega predloga, da sledi izključno dvema ciljema. Prvo, omenjeni zakonski predlog sledi povečanju možnosti neposrednega in posrednega vpliva države in oblasti na dogajanje v posameznih občinah in s tem oženju prostora dejanske lokalne samouprave. Drugi cilj, ki mu zakonski predlog sledi, pa je, da teži k zmanjševanju možnosti za neposredno sodelovanje občanov pri oblikovanju lokalne samouprave in zmanjševanju možnosti sodelovanja občanov v postopkih delovanja le-te. Oba cilja sta po našem mnenju in prepričanju postavljena popolnoma napačno, zato je že izhodišče zakona za našo poslansko skupino kot tako v celoti sporno. Še posebej zgrešene pa so nekatere konkretne rešitve, od katerih so nekatere tudi nesporno ustavno sporne. Tako predlagani zakon sploh ne vsebuje več meril oziroma kriterijev za ustanovitev novih občin, odločanje v posameznih primerih pa prepušča kar vladi Republike Slovenije. Še več, v prehodnih in končnih določbah razveljavlja poseben zakon, ki je natančneje urejal postopke za ustanovitev novih občin. Očiten je torej namen arbitrarnega odločanja izvršilne veje oblasti o pravici do lokalne samouprave oziroma administrativnega prepričevanja ustanavljanja novih manjših občin, čeprav je ta pravica določena v ustavi in zaščitena tudi z mednarodnimi akti. Naj omenim samo evropsko listino o lokalni samoupravi. Za primerjavo bi rad navedel še, da je bilo do prisilne ustanovitve kardiljanskih komun na območju Slovenije vse od Avstro-Ogrske število občin na tem našem prostoru vsaj je dvakrat večje kot je sedaj. Predlagani zakon dopušča izjemno širok spekter posegov izvršilne oblasti na področje lokalne samouprave. Gre za celo paleto ukrepov, ki centralni, državni oblasti, med drugim omogočajo prisilno izvršitev posameznih ukrepov na račun občine. Omogočajo preprečitev sprejemanja aktov na ravni občine, s katerim se državna oblast ne bi strinjala, in omogočajo celo možnost uveljavljanja neposredne osebne, materialne in siceršnje odgovornosti nosilcev funkcij v lokalni samoupravi. To je za poslansko skupino Slovenske demokratske stranke zelo sporno. V vladnem predlogu je zapisano, da lahko vlada tudi odpokliče občinske funkcionarje, najpomembnejšemu, to je županu, pa tudi sicer lahko omeji dohodke oziroma nadomestila za opravljanje funkcije in opravljanje funkcije v celoti. Najbrž je odveč opozarjati, da to predlaga vlada, ki kaj podobnega v zvezi z odgovornostjo ministrov niti ne pade na pamet, celo v primerih, ko gre za očitno kršitev zakonov. Spomnil bi rad, da je na primer minister Gaber pred leti mirno priznal, da so na ministrstvu pod njegovim vodstvom zavestno kršili delovno pravno zakonodajo. Zgodilo se ni ničesar. Brez sankcij, brez posledic. Glede na to, da živimo v državi, kjer je zaenkrat še ena politika, ena politična opcija, vsemogočna in vseobsegajoča, je jasno, da bi nameravana uzakonitev teh predlogov skoraj zagotovo pripeljala do poskusov političnih zlorab. Zagotovo pa po morebitni uzakonitvi takšnih rešitev, ne bi bila več izpolnjena ena temeljnih zahtev evropske listine o lokalni samoupravi, po kateri je bistvena funkcija lokalne samouprave prav v uzakonitvi učinkovite zaščite lokalnih skupnosti pred samovoljo oziroma samovoljnimi posegi centrale državne oblasti. Vladni predlog zakona prinaša tudi popolnoma nesprejemljivo kar dvakratno povečanje števila obveznih podpisov za izvedbo referenduma na nivoju lokalne skupnosti, s 5 na 10% vseh volivcev v občini. In v tem primeru gre za očitno nadaljevanje politike ukinjanja dejanske možnosti za referendum, saj je jasno, da gre v bistvu za nedosegljivo število. Za primerjavo naj navedem, da bi po tej logiki za zahtevo za razpis referenduma na državni ravni morali zbrati okoli 200.000 podpisov, kar je popoln absurd. Zakonu je dodana tudi politična kost v obliki nezdružljivost županske in poslanske funkcije. Očitno je ta predlog namenjen temu, da bi se v politični areni predvsem na tej točki kresala mnenja, namesto da bi se več pozornosti namenilo nesprejemljivosti posegov v lokalno samoupravo. Predlog uzakonitve nezdružljivosti tudi pravnosistemsko ni utemeljen, saj bi glede na siceršnjo pravno ureditev države moral nezdružljivost obravnavati in določati zakon, ki sicer ureja nezdružljivost poslanske funkcije z ostalimi. Verjetno je za nekakšno tolažilno nagrado na to dodano določilo, po kateri bi poslej tudi župani lahko sodelovali pri sprejemanju odločitev občinskega sveta, kar pa je zaradi predvsemin povsem drugačnega načina volitev in izvršilnih pristojnosti župana sistemsko še kako sporna in vprašljiva rešitev. Vladni predlog novega zakona o lokalni samoupravi torej predstavlja nedopusten poseg v avtonomijo lokalne samouprave. Temelji, in predvsem to je ključno, na predpostavki, da je reforma lokalne samouprave na prvi stopnji že končana, kar je nesporno napačno izhodišče. Takšno izhodišče je očitno neustrezno tudi z vidika pravice do lokalne samouprave, tako kot jo določa slovenska ustava, pa tudi z vidika pravnega načela enakosti pred ustavo in zakonom. Nedopusten in tudi ustavno vprašljiv je predlagani prenos ključnih pristojnosti državnega zbora s področja lokalne samouprave na vlado, ker pomeni v bistvu na izvršilno oblast. Kot celota vladni predlog novega zakona o lokalni samoupravi predstavlja v bistvu vladni poskus še večje centralizacije, hkrati pa je glede nekaterih rešitev tudi izrazito nedemokratičen. Predlagani zakon o lokalni samoupravi je nedvomno tudi očiten napad na začeto reformo lokalne samouprave v Republiki Sloveniji. Ta reforma lokalne samouprave pa je nedvomno eden od tistih korakov in ukrepov slovenske politike in našega vsakdana, ki so omogočili in pripomogli, da se je Slovenija v preteklem desetletnem obdobju hitreje in enakomerneje razvijala. Nobenega dvoma ni, da je zaradi razvoja in delovanja lokalnih skupnosti, da je bilo zaradi dobrega delovanja občin pravičneje porazdeljeno del tega, kar smo ustvarili in je bilo zaradi tega tudi podeželje deležno dela teh dobrin. Takšnega razvoja, takšne razdelitve brez novoustanovljenih občin sigurno ne bi bilo. Predlog zakona o lokalni samoupravi je po našem mnenju, še enkrat poudarjam, nedopusten poseg v avtonomijo lokalne samouprave, temelji na napačni predpostavki, da je reforma lokalne samouprave na prvi stopnji že končana. Temelji na nesporno napačnih predpostavkah in predstavlja v bistvu poskus še večje centralizacije lokalne uprave kot dela državne uprave. Nedopusten je predlagani prenos ključnih pristojnosti državnega zbora s področja lokalne samouprave na vlado Republike Slovenije. Slovenski demokrati menimo, da je zakonski predlog v izrazitem nasprotju z našimi programskimi usmeritvami in da ga je kot takšnega potrebno zavrniti. Mi v stranki slovenskih demokratov se zavzemamo za drugačno politiko, za čim večjo samostojnost in vsestransko avtonomijo na področju lokalne samouprave, ki je ključna za enakomeren in uravnotežen razvoj Slovenije. Zato poslanska skupina Slovenske demokratske stranke vladnega predloga novega zakona o lokalni samoupravi ne bo podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Stranke mladih Slovenije nam bo prestavil gospod Igor Štemberger. Izvolite.
Spoštovani državni zbor! V Stranki mladih Slovenije navkljub mnenju predlagatelja menimo, da je bilo glede na pomanjkljivo pripravljen predlog novega zakona najbolj pametno, če bi v zakon o lokalni samoupravi spremenili oziroma dopolnili le tiste določbe, kjer je to nujno; na primer zaradi odločbe ustavnega sodišča v zvezi z zaščito župana, oziroma občinskega sveta. Pomemben poseg oziroma sprememba zakona se nanaša na ukinitev pravne subjektivitete krajevnih skupnosti, katere posledica je tudi, da občina prevzame lastninsko pravico na premoženju in drugih pravicah in obveznostih krajevnih skupnosti. Glede tega je bil zakon spremenjen oziroma dopolnjen v več členih že 1999. leta. Od takrat dalje je od razmer v vsaki posamezni občini odvisno, kako so se odločili glede pravnega statusa ožjih delov. V primeru, da je ožji del občine pravna oseba, nastopa v okviru nalog, ki so določene s statutom občine oziroma odlokom. Poleg tega je določeno, da statut občine lahko določi, da so pravni posli nad določeno vrednostjo veljavni le ob soglasju župana. Pravne varovalke za zakonit pravni promet zato obstajajo že v sedanjem zakonu. Morebitni posamični primeri kršitev teh določb po našem mnenju niso razlog za napovedane spremembe. To predvsem zaradi tega, ker je situacija na različnih območjih Slovenije različna in je problematika širša in ne samo pravna. Prebivalci ožjih delov občin, krajevne skupnosti, ki so bile v prejšnjem sistemu tudi ustavna materija, so namreč s svojim delom, entuziazmom, trudom in tako naprej skrbeli za razvoj svojih krajev in tudi prispevali k premoženju svojih skupnosti. Zato do tega čutijo posebno pripadnost in s tem čutijo tesnejšo povezanost do skupnosti. Sicer pa razmere v posamezni občini najbolj poznajo občinski sveti posamezneobčine. Glede na navedeno bi le tem prepustili, da se sami odločajo ali bodo sploh imeli ožje dele občine ali ne oziroma kakšen bo njihov položaj. Sicer pa lahko z gotovostjo prognoziramo, da bo ukinitev pravnega statusa osebe javnega prava ožjih delov občin oziroma krajevnih skupnosti v naslednjem obdobju prinesla zelo veliko sporov in v posameznih občinah vrsto problemov, kar bo povzročilo vrsto notranjih sporov in neučinkovitost dela občinskih svetov na drugih področjih. Posebno vprašanje v predlogu zakona je tudi vprašanje odškodninske odgovornosti člana občinskega sveta in župana, če je škoda posledica pravnega ali realnega akta, ki ni v skladu z zakonom ali drugimi predpisi. Tako kot so norme zapisane, bodo zagotovo povzročile, da bodo občinski sveti predvsem opozicija v občinskih svetih, pogosto sprožale postopke in razprave o odškodninskih odgovornosti drugih članov sveta in županov. Omenjeno bo vodilo ponovno k neučinkovitemu delu občinskih svetov. Odgovornost za škodo je opredeljena v ustavi in vpredpisih o obligacijskih razmerjih. Ti tudi sedaj ne onemogočajo uveljavljanje škode, zato je po mnenju Stranke mladih Slovenije ta določba neustrezna. V zakonu se predlaga, da imajo župani in podžupani, ki opravljajo funkcijo nepoklicno, pravico do plačila v višini 50% osnovne plače, ki bi jo dobili, če bi funkcijo opravljal poklicno. Do sedaj je na primer v veljavnem zakonu določeno, da podžupanu, ki opravlja funkcijo nepoklicno pripada plačilo za opravljanje funkcije v višini največ 40% županove plače.Predlagan nova ureditev bo verjetno povzročila, da bodo občine imele večje število podžupanov in bo za plačevanje njihove funkcije potrebno več denarja. Delo podžupanov je odvisno od pooblastil, ko mu jih da župan, zato ni smiselno določati, da imajo vsi podžupani vnaprej določeno plačilo. V Stranki mladih Slovenije dodatno trošenje občinskih sredstev za višje plače funkcionarjev obsojamo in jih ne podpiramo. Po novem mora biti grb občine heraldično pravilen in opisan po pravilih heraldike. Če bo kdo mislil, da temu ni tako, bo lahko sprožil zopet postopek za presojo skladnosti občinskega statuta, ki bo to urejal z zakonom in ustavo. Pričakujemo lahko torej vrsto sporov o simbolih, razen, če se pošalim, pred tem sprejmemo zakon o heraldično pravilnih občinskih grbih. Predlog zakonodajalca, da se upoštevajo tudi heraldična pravila pri sprejemanju grbov, je v ideji smiseln. Zapisan pa mora biti nekoliko drugače. Tako lahko tudi glede tega pričakujemo, da bodo bodoče občine izgubljale mnogo energije pri spreminjanju svojih simbolov. Ne zdi se nam primerno, da zakon sploh ne bi več primeroma navajal nalog občin. Še več v členu, kjer bi moralo biti to še naprej opredeljeno, bi bilo potrebno posebej izpostaviti skrb za vsa tista vprašanja, ki se tičejo položaja mladih, starejših in socialno ogroženih. Na tem mestu bi opozoril tudi na neustrezni sistem financiranja občin, o katerem je bilo že dosti govora, zato v Stranki mladih Slovenije predlagamo, da bi vse bodoče spremembe izvedli z istočasno spremembo sedaj neustreznega sistema financiranja občin, saj je le to pogoj za uspešno izvedbo decentralizacije države. Kot licemersko ocenjujemo tudi predlaganje jasno opredeljene nezdružljivosti funkcije župana in poslanca na leto 2006, saj menimo, da bi bilo to potrebno uveljaviti že na letošnjih državnozborskih volitvah in enkrat za vselej prekiniti izkoriščenje funkcije župana in občinskih na državnozborskih volitvah. Predloga zakona v prvi obravnavi v poslanski skupini Stranke mladih Slovenije ne bomo podprli, ker je slabo pripravljen in ga ne spremlja novela zakona o financiranju občin, ki je za temeljito reformo lokalne samouprave nujna. V kolikor boste vladne stranke predlogu zakona omogočile nadaljevanje zakonodajnega postopka, v poslanski skupini Stranke mladih Slovenije že sedaj napovedujemo številne amandmaje, s katerimi bomo poskušali slabo pripravljen zakon popraviti, kolikor se ga sploh še da. Hvala.
Besedo ima Cveta Zalokar Oražem za stališče poslanskega kluba LDS.
Gospod podpredsednik, spoštovani minister, kolegice in koleg! Zakon o lokalni samoupravi sodi med zakone, ki so bili v zadnjih desetih letih največkrat spremenjeni in dograjevani, kar kaže na to, da država ni imela preveč srečne roke pri zakonskem urejanju omenjenega področja. Zaradi številnih slabih in nedomišljenih rešitev v preteklosti so nastali številni spori, blokade, težave pri nadzoru politizacije in podobno. Tokrat je pred nami pravzaprav že deveta sprememba zakona in prepričana sem, da tudi ta ne bo zadnja. Vsekakor pa lahko rečemo, da prave domišljene in celovite vizije o ureditvi tega področja nikoli ni bilo in tudi ob tokratni spremembi temu v celoti žal ni tako. Res je tudi, da si lokalna samouprava v tem trenutku veliko bolj želi in tudi pogreša nov zakon o financiranju občin, saj je v tem trenutku to največji problem. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije menimo, da je zakon sicer primeren za nadaljnjo obravnavo, pogojno primeren za nadaljnjo obravnavo, saj so vanj vgrajene nekatere nujne spremembe, v tem smislu je pač sprememba potrebna, in sicer v zvezi s pasivno volilno pravico za tujce in pa sprememba v zvezi z odločbo ustavnega sodišča o predčasni razpustitvi občinskega sveta in razrešitvi župana. Vendarpa želimo poudariti, da bo v nadaljevanju razprave potrebno razmisliti o smiselnosti nekaterih novosti, ki jih prinaša. V Liberalni demokraciji Slovenije sodimo, da bi bilo potrebno tudi v prihodnje pustiti samostojnost pri odločanju o pravni subjektiviteti in statusu krajevnih skupnosti občinam samim in njihovim statutom glede na njihov specifičnost in različnost. Še enkrat poudarja, menimo, da se to prepusti, tako kot zdaj, občinam in njihovim statutom, kajti, sodimo, da so občine zelo različne, da so situacije specifične in da vsaka občina zna sama presoditi, kaj je zanjo najbolje. Prav tako menimo, da bo zardi takšne poteze, ki bo razumljena kot administrativno ukinjanje krajevnih skupnosti, prisotnih še več pritiskov na ustanavljanje novih občin, kar pa bi v tem trenutku ne bilo primerno. Ocenjujemo tudi, da ni pravih argumentov za novost, ki jo prinaša v zvezi z glasovalno pravico župana pri sprejemanju odločitev občinskega sveta. Ni nam znano in ne poznamo argumentov, zakaj bi bilo potrebno to uvesti, kajti ni nobene potrebe, da gremo v to novost in pravzaprav spreminjamo tudi nenazadnje volilni rezultat na račun tega, da glasovalno pravico dobi tudi župan. Menimo, da je zakon premalo zavezujoč v poglavju, ki govori o položaju občin in njihovih združenj v postopkih državnega zbora in vlade pri sprejemanju zakonov in predpisov, ki se neposredno dotikajo in posegajo v pristojnosti in delovanje ter financiranje občin, saj zgolj zaveda po zagotovitvi ustreznega sodelovanja, kot je napisano v zakonu, glede na prakso, ki je, ni dovolj. Potrebno bo v bolj zavezujočemu zakonu napisati, kako se vključujejo občine v postopek sprejemanja zakonov in predpisov, zato imamo tu pomisleke. Prav tako imamo resne pomisleke tudi o tem, ali je najbolj primerno, da predčasno razrešitev občinskih svetov in župana vodi v celoti samo vlada. V zvezi z medsebojno nezdružljivostjo funkcij, predvsem nezdružljivosti poslanske in županske funkcije, v naši poslanski skupini ni enotnega stališča. Pri tem pa želim poudariti, da je potrebno premisliti, ali je sistemsko urejena primerna in zadostna prisotnost lokalnih interesov na nivoju države, saj ni prišlo do sprememb pri statusu državnega sveta kot organa, ki naj bi uveljavljal te interese, zato je logično, da se ti interesi skušajo uveljavljati in najti svoje mesto ter položaj v državnem zboru. Zaradi nespremenjenega zakona o volitvah pa praksa kaže, da so poslanci še vedno predvsem zastopniki ožjih lokalnih skupnosti, okrajev, v katerih so izvoljeni, in sicer ne glede na to, aliopravljajo funkcijo župana ali ne. V zvezi z odgovornostjo za škodo, ki jo zaradi svojih odločitev lahko povzročijo organi lokalnih skupnosti, je zakon izjemno restriktiven, saj menim, da v državni noben drug organ ni tako močno sankcioniran oziroma bo tako močno sankcioniran za eventualno škodo, tudi z neposrednimi finančnimi posledicami za posameznike. Rešitev je sicer vredna pohvale, vendar pa bi jo bilo potrebno uveljaviti tudi pri drugih organih oblasti v enakem obsegu kot pri občinah. Ker gre tokrat za korenitejše spremembe zakona, naj pri prvi splošni obravnavi omenim še eno novost oziroma pobudo, ki se mi zdi smiselna, in sicer vprašanje dolžine mandata. Jaz mislim, da imamo v tem trenutku v državnem zboru možnost tudi razmišljati o tem, ali je štiri letni mandat najbolj primerna rešitev za mandat, ki ga imajo župan in občinski sveti. Izkušnje iz tujine kažejo, da so ti mandati večinoma daljši, 5 in 6 letni. In tudi 4-letni mandat je pravzaprav prekratko obdobje, v katerem bi lahko, tako župan kot občinski sveti, v zadostni meri realizirali zastavljene volilne programe. Zato mislim, da bi tudi o tem lahko razmišljali v prvi obravnavi kot v splošni obravnavi. To so le nekatere pripombe naše poslanske skupine, za katere menimo, da jih bo potrebno v nadaljevanju postopka sprejemanja zakona še domisliti in najti primernejše rešitev. In samo v tem primeru bomo tudi kasneje zakon podprli. Hvala.
Hvala. Kolega Sašo Peče, stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani prisotni! Govornica pred mano je pravilno ugotovila, da je zakon o lokalni samoupravi eden tistih zakonov, ki se spreminjajo kot po tekočem traku. Verjetno zaradi obsežnosti in pa pomembnosti materije, torej področja delovanja slovenskih občin, verjetno tudi zaradi števila slovenskih občin, ki je po oceni Slovenske nacionalne stranke seveda krepko preveliko. Po drugi strani je pa potrebo povedati, da je verjetno posledica hotenj in pa sprememb posameznih delov zakona o lokalni samoupravi podvržen verjetno tudi aktualni politični oblasti in pa zamisli o delovanju. Toda kar se tiče zakona, ki je pred nami, lahko z gotovostjo rečemo, da je bilo vanj vnesenega veliko truda, da predstavlja kar veliko število novosti, po naši oceni jih lahko speljemo v 15 zaokroženih sklopov. V času, ki mi je na razpolago, se bom v imenu poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke opredelil le do tistih novosti, za katere ocenjujemo, da so škodljive, in da niso primerne, da bi bile v obravnavi zakona o lokalni samoupravi tudi v nadaljnjih postopkih. Po naši oceni, torej po oceni Slovenske nacionalne stranke, smo prepričani, da spremembe s področja župana, torej glasovalne pravice župana nisoupravičene, in da tudi tovrstne želje ne prihajajo s strani lokalnih skupnosti, ne prihajajo s strani meščanov in meščank oziroma občanov in občank, temveč je zgolj politično hotenje predlagatelja, torej resornega ministrstva. Po naši oceni bi oziroma je potrebno ustavo Republike Slovenije v načelu delitve oblasti prenesti tudi na lokalne skupnosti, kar pomeni, da izvršilno vejo oblasti na občinah predstavlja župan, zakonodajno vejo oblasti pa njihovi občinski sveti. In ravno s tem, ko je županu onemogočeno glasovanje, ima predlagateljsko pravico, izvršuje odloke in ostale akte iz pristojnosti občinskih svetov, je zagotovljena delitev oblasti tudi na lokalni ravni. Zato je hotenje vlade Republike Slovenije po izenačitvi izvršilne in pa zakonodajne veje oblasti vsaj po naši oceni nerazumljivo. Ustavodajalec je v trenutku, ko je pisal ustavo in določal delitev oblasti, delitev oblasti zapisal ravno z namenom, da se prepreči morebitna zloraba oblasti. Sedaj pa, ko bi dali tudi županu, kot tipičnemu primeru izvršilne veje oblasti pravico do glasovanja, bi pomenilo, da si sam postavlja zakone oziroma odloke iz pristojnosti občinskih svetov in pravil. Skratka, sam bi si jih določil svoj del nalog in dolžnosti v okviru pristojnosti posameznih lokalnih skupnosti. Za poslansko skupino Slovenske nacionalne stranke je to vrstno hotenje oziroma težnja vlade Republike Slovenije v popolnosti nesprejemljiva. Ob tem pa je še potrebno poudariti seveda, da bi s tovrstno zakonsko spremembo tudi spremenili sistem volitev, kajti, dejstvo je, da so volitve za občinske svetnike, najsi izhajajo iz proporcialnega ali večinskega sistema, zastavljene po pravilih v zakonu, v tovrstni zadevi bi seveda kandidat oziroma župan pridobil glasovalno pravico, ne da bi za njo na volitvah tudi potegoval. V nadaljevanju, kot drugi sklop nesprejemljivih rešitev, ki jih predlaga vlada Republike Slovenije v okviru zakona o lokalni samoupravi, je vloga in položaj nadzornega odbora. Po naši oceni in po poznavanju področja lokalne samouprave je namen nadzornega odbora, obstoječega, nadzornega odbora v njegovi neodvisnosti, avtonomnosti in pa nadzora, ki se kaže v obliki neodvisnega nadzora nad delovanjem mestne oziroma občinske uprave. Predlagatelji zakona, torej, ministrstvo za notranje zadeve, predlagajo da nadzornega odbora več ne bi bilo; torej, da ne bi bilo avtonomnega organa, ki bi skušal oziroma ki bi ugotavljal nepravilnosti po slovenskih občinah, ampak bi del njegovih funkcij opravilo delovno telo občinskega sveta in s tem prišlo pod pristojnost občinskega oziroma mestnega sveta, odvisno od statusa posamezne občine. Po naši oceni hoče vlada Republike Slovenije, žal, na tem področju se izogniti nadzorstveni, recimo temu, prioriteti ali nadzorstveni pravici, ki jo ima nek neodvisen institut v okviru organov lokalnih skupnosti, zato nam je to toliko bolj prav tako nepojmljivo, zakaj vlada Republike Slovenije teži k temu, da ne bi več imeli na področju lokalnih skupnosti organov, v tem primeru nadzorni odbor, ki bi ugotavljal morebitne nepravilnosti in spremljal finančno poslovanje posameznih lokalnih skupnosti. Kakšne so pristojnosti stalnih delovnih teles, občinskih svetov, so opredeljene v statutu, zato prav tako ocenjujemo, da v kolikor bi državni zbor kljub nasprotovanju Slovenske nacionalne stranke sprejel težnjo vlade Republike Slovenije, da se izniči oziroma izgubi ena izmed nadzorstvenih funkcij, prišlo seveda do nasprotja med stalnimi delovnimi telesi v okviru občinskih svetov, v okviru njihovih pristojnosti, dolžnosti in pa nalog, s čimerbi povzročal, poudarjam, netransparentnost in pa komplikacije v delovanju lokalnih skupnosti. Naslednje poglavje, ki je za poslansko skupino Slovenske nacionalne stranke neprimerno, celo več, nepojmljivo v okviru predloga zakona o lokalni samoupravi je seveda prenos že, prenos poudarjam - volilna pravica tujcev, zato bom tu samo ponovil to, kar smo že nekajkrat ponovili ob prejšnjih razpravah v državnem zboru. Po naši oceni je zelo neprimerno, če hočemo ohraniti status lokalnih skupnosti, kot skupnosti, ki skrbijo za svoje interese, ki skrbijo za interese lokalnih skupnosti, da dajemo aktivno oziroma pasivno volilno pravico tudi tujcem. Po naši oceni je zelo neprimerno, v kolikor hočemo ohraniti status lokalnih skupnosti kot skupnosti, ki skrbijo za svojeinterese, ki skrbijo za interese lokalne skupnosti, da dajemo aktivno oziroma pasivno volilno pravico tudi tujcem. Po naši oceni gre v želji oziroma je tovrstno hotenje seveda posmeh posameznim delom Republike Slovenije in ocenjujemo, da je opravljanje svetniške oziroma opravljanje funkcije svetnika ali svetnica tako pomembna oziroma zahtevna naloga, da na vsak način mora opravljati nekdo, ki to lokalno skupnost vsaj pozna, in ne more opravljati te funkcije nekdo, ki občasno pride na obisk iz neke tuje eksotične države v to lokalno skupnost, kar pomeni, da aktivna in pasivna volilna pravica, voliti in biti voljen, za področje članov občinskih oziroma mesnih svetnikov, je nesprejemljivo za Nacionalno stranko. Poleg tega pa tudi pravica voliti, dana tujcu s strani resornega ministrstva, za volitve županov se nam ne zdi korektno. Ocenjujemo, da je sistem volitev, volilna opravičenost izvedena na lokalnih volitvah 1994 in pa 1998 bila dovolj korektno, da je odražala celotno podobo želje posamezne lokalne skupnosti po tem, kdo naj jih zastopa v organih lokalnih skupnosti. V nadaljevanju moram poudariti, da je prav tako z našega stališča, torej stališča poslanske skupine, nesprejemljivo tudi hotenje vlade, kjer pač hoče prevzeti nadzorstvene funkcije nad delovanjem posameznih organov, občinskih svetov oziroma posameznih organov lokalni skupnosti, torej župana in pa občinskih svetov, kjer ministrstvo dodeljuje nove pristojnosti vlade Republike Slovenije s tem, ko lahko, torej vlada Republike Slovenije, na podlagi lastnih, po moji oceni seveda političnih kriterijih, razpusti občinski svet, razpusti župana, omeji oziroma odvzame pooblastila tako občinskemu svetu kot županu. Po naši oceni gre za pretiran poseg v avtonomnost lokalnih skupnosti, ki so bile ustanovljene ravno z namenom, da poskušamo v tej državi oblast decentralizirati, da določen del nalog iz pristojnosti, različnih pristojnosti opravljajo različni organi oziroma različne institucije in v temu primeru za to smo ustanovili lokalne skupnosti. V kolikor bo ta državni zbor pristal na hotenje in pa težnje vlade Republike Slovenije, da ima vlada Republike Slovenije, in ob tem je zanimivo poudariti, da župani in občinski svetniki so voljeni, vlada Republike Slovenije pa ni voljena na splošnih volitvah, ampak si vseeno hoče pridobiti in prilastiti to pristojnost, da bo nad željo ljudi - popolnoma nesprejemljivo. Po naši oceni tovrstno hotenje ministra Bohinca seveda izničuje ne samo osnovni namen lokalnih skupnosti, ampak predvsem tudi avtonomnost in pa samostojnost. Kajti dejstvo je, da predvsem v določenih občinah, kjer imajo prevlado druge politične opcije kot sestavljajo vlado, se bo dokaj hitro zgodijo, da bodo iz banalnega primera oziroma zaradi banalnega primera bili uveljavljeni ukrepi iz novega predloga zakona, torej razpustitve ali pa omejitve in odvzem pooblastil. Po naši oceni bi tovrstni sprejem oziroma tovrstno dikcija v zakonu povzročila, da bi lokalna skupnost dobila izključno neko novo dimenzijo, in sicer dimenzijo neke vrste vladnega servisa v okviru vlade Republike Slovenije. Potemtakem bi bilo seveda tudi smiselno v sam zakon, v kolikor boste poslanci in pa poslanke sprejeli hotenje gospoda Bohinca po nadzoru nad lokalnimi skupnosti, bilo smiselno spremeniti tudi 2. člen novele zakona, ki se sedaj glasi: "lokalno samoupravo uresničujejo prebivalci in prebivalke v občinah in širših samoupravnih lokalnih skupnostih" v dikcijo "lokalne samouprave uresničuje vlada Republike Slovenije". Ali je to hotenje in vlade naše države, ki se je odločilo za ta nivolokalne samouprave - osebno ocenjujem, ne. Osebno ocenjujem, da je prav, da posamezne zadeve iz pristojnosti lokalnih skupnosti, tako v smislu zakonodaje kot v smislu izvršilne veje oblasti, so pristojnosti ljudi, ki to materijo poznajo, torej županov in pa članov in pa članic občinskih svetov in mestnih svetov. Zato se mi zdi, torej vsi te sklopi, ki sem jih poudaril, torej razveljavitev volitev na način, da se županom omogoči volilni glas in s tem povzroči zmeda oziroma po moji oceni celo neustavno stanje med izvršilno in zakonodajno vejo oblasti; v nadaljevanju volilna pravica tujcev, v nadaljevanju odvzem pristojnosti in pa nadzorstvena funkcija nadzornega odbora kot do sedaj avtonomnega odbora in prenos teh pristojnosti na delovno telo občinskega sveta in pa, kar sem na koncu povedal, razpustitev občinskega sveta, v kolikor vlada Republike Slovenije naredi to oziroma v kolikor ji rezultat volitev ali pa določena druga situacija ne ustreza. Rad pa bi se dotaknil še ene zadeve, in sicer zadeve nedotakljivosti opravljanja funkcij. Kot verjetno veste, smo v Nacionalni stranki od leta 1996 poskušali vzpostaviti ustavno določbo o delitvi oblasti. Tako na državni kot na lokalni ravni. To smo poskušali prek različnih zakonov: z zakonom o poslancih, zakonom o volitvah v državni zbor, zakonom o lokalni samoupravi. Vedno smo bili, žal, preglasovali in s tem neuspešni in nismo mogli uveljaviti ustavne določbe, da nekdo v izvršni veji oblasti, torej zakonodajni veji oblasti, poslanec, ne more opravljati tudi izvršne veje oblasti, kar pa lokalne skupnosti so. To je ena izmed materij, za katero pa ocenjujemo, da je v zakonu pozitivno opredeljena. Toda kljub temu se bojimo, da je hotenje in pa težnja gospoda Bohinca po nadzoru nad lokalnimi skupnostmi prevelika, premočno zapisana in da so pooblastila vlade, skratka, premočna. Zato v Nacionalni stranki predloga zakona v tovrstni obliki, žal, ne moremo podpreti. Hvala.
Hvala. In še stališče poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti. Maria Pozsonec ima besedo za predstavitev stališča.
Vsem prisotnim lep pozdrav. Menimo, da predlog zakona o lokalni samoupravi je eden izmed najvažnejših zakonov, ki ga obravnavamo. Ta zakon bi lahko prispeval k decentralizaciji v državi in tudi odločitev bi lahko približeval lokalni skupnosti. Ampak to govorim samo v pogojniku. To pomeni, da ta zakon ne služi temu namenu v celoti. Predlog zakona prenaša vrsto nalog iz pristojnosti državnega zbora v pristojnost vlade in državne uprave. Sem spada teritorialno preoblikovanje občin, odgovornost za organizacijo in delovanje lokalne samouprave, nadzor oziroma zagotavljanje zakonitosti delovanja ter ukrepe v zvezi z nadzorstvom nad zakonitostjo dela organov v samoupravni lokalni skupnosti. To je po našem mnenju nedemokratično in nesprejemljivo početje. Kako bi lahko vlada nadzorovala lokalno samoupravo, saj ime pravi: da lokalna samouprava. In te pripombe bi lahko naštevala. Vendar je največja pomanjkljivost tega zakona ta, da bi ga morali obravnavati skupaj z zakonom o financiranju občin. Namreč z enim zakonom določamo in nalagamo naloge in obveznosti občinam, v drugem zakonu, o financiranju občin, pa skrajšamo sredstva za normalno delovanje. Občine bodo tako propadle. Recimo, ministrstvo za finance predpiše določene prihodke občinam iz svojih pristojnosti, kar pa je težko oziroma enostavno ni mogoče izvesti - tako kot konkretno, prihodki iz naslova nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča za fizične in pravne osebe. Na drugi strani pa ne moremo izvršiti, ker drugi zakoni ščitijo določene zavezance. To so visoko napetostni elektrovodi, telekomunikacijski vodi in tako naprej. Ali pa za predšolsko vzgojo resorni minister predpiše, koliko zaposlenih mora biti, kakšno plačo morajo dobiti, občine pa naj plačujejo, kakor vedo in znajo. Na našem področju je treba upoštevati, na demografsko ogroženem območju, zaradi velikega števila nezaposlenosti in pri nizkem osebnem dohodku starši plačujejo do 20% ekonomske cene. Zaradi tega pa so stroški občine dodatno še višji. Pa ravno tako resorna ministrica predpiše normativ za pokrajinske in študijske knjižnice, število zaposlenih, višino osebnih dohodkov, občine pa smo po zakonu o lokalni skupnosti dolžni plačati stroške. In še bi lahko naštevali. Vemo, da je starostna struktura prebivalcev na demografsko ogroženem območju, predvsem v obrobnih naseljih pri državni meji, je precej visoka in je tam največ starejših brez potomcev, ki bi skrbeli za njih. Svojih virov pa nimajo zadosti, zato občina mora pokrivati stroške oskrbe v domovih. Tako za eno osebo plačujemo 110 tisoč tolarjev. In še v 132. členu je navedeno, da z dnem uveljavitve tega zakona preneha veljati med drugim zakon o lokalnih volitvah. Ta zakon pa ne vsebuje vseh elementov volitev in postopkov za lokalne volitve, recimo, na narodnostno mešanem območju v manjših občinah se lahko imenuje samo splošna volilna komisija, mi pa moramo imeti dve komisiji. [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Samo sem to hotela povedati, da je svet pomurske madžarske narodne skupnosti tudi obravnaval ta zakon in bom pa podala pisno njihovo mnenje.
Hvala. Slišali ste zadnje stališče poslanskih skupin. Prehajamo na splošno razpravo poslank in poslancev. Majda Zupan? [[Ne.]] Alojz Sok? Da ne bom koga izpustil [[...]]Jože Avšič imate besedo, se opravičujem.
Hvala za besedo. Torej, po pričakovanju je zakon oziroma zakon o spremembi zakona o lokalni samoupravi tisti, ki bo seveda doživel veliko pozornost pri obravnavi danes v državnem zboru. Cela vrsta pripomb, ki so bile že slišane s strani predstavnikov poslanskih skupin, so prav gotovo tiste, ki narekujejo pazljivo obravnavo in tudi argumentacijo, v kolikor želimo, da bi zakon v tej ali pa v podobni obliki lahko sprejeli. Menim, da je cela vrsta pripomb zelo dobrih. Tudi jaz, recimo, se ne strinjam z rešitvami, ki se nanašajo na status krajevnih skupnosti. Danes sem pozitivno presenečen, da se celo tiste politične opcije, ki so v letu 1993 in 1994, ko je nastajala nova lokalna samouprava v Sloveniji, ki so si prizadevale za ukinitev krajevnih skupnosti v Sloveniji, to je bila takratna SKD, ki je prav vodila akcijo za ukinitev krajevnih skupnosti, zaradi česar smo potem imeli celo vrsto težav v občinah, da smo uspeli v občinske statute pripeljati krajevne skupnosti kot notranjo obliko organiziranja občin in v velikih in večjih občinah so taka določila običajno tudi zapisana. Ne vidim prav nobenih razlogov,da bi se status krajevnih skupnosti po novem zmanjšal. Kajti, tudi obstoječa zakonodaja iz področja javnih financ zahteva, da se vodijo konsolidirane bilance občin v primeru, če so v sestavi občin krajevne skupnosti in imajo status oziroma lastnost pravneosebe in da se prihodki in odhodki občine in krajevnih skupnosti vodijo skupno in da se tudi občinsko premoženje in premoženje krajevnih skupnosti vodi v okviru enotne premoženjske bilance občine. Se pravi, da že v obstoječih pogojih je ta delitev narejena in zato ni logično, da ne bi prepuščali občinam obseg pooblastil, ki jih občina s statutom lahko prenese na krajevne skupnosti v skladu z veljavnimi zakoni. Menim, da bi bil ta popravek nujen v vsakem primeru, če ne bo oziroma če bo tako, kot je predlagano, tudi sprejeto, bo to povzročilo nadaljnje intencije drobljenja občin v Sloveniji. O že povedanem, o tem, da je bila akcija v letu 1994, da se krajevne skupnosti ukinejo, je bila ravno prilagojena zahtevi, da se ustanovi v Sloveniji nekaj sto več občin kot jih je danes. Seveda pa je res to, da je paradoks ta hip v Sloveniji prisoten in da imamo različna območja v Sloveniji, ki so se bolj delila ali pa manj delila. V veliko primerih pa tudi zaradi tega, ker je bil ta odnos do krajevnih skupnostih podoben, kot je sedaj v zakonu tudi zapisan. Skratka, predlagam, da če bo zakon dobil danes podporo za nadaljevanje, za drugo branje, da se ta del ponovno preuči in tudi ustrezneje reši. Menim, da je ena od osrednjih točk morda celo v zavesti velikega števila poslancev pravzaprav določba o nezdružljivosti funkcije župana s poslancem, to je največja vez ta hip tega zakona z našim položajem v državnim zborom. Imam izkušnje s tem, bil sem župan v enem mandatu, tako da mi ni potrebno posebej razlagati, kako te stvari gredo; zavestno pa nisem na zadnjih volitvah kandidiral za župana, kajti podpiram to idejo, ki je zapisana v zakonu, in mislim, da že osem let o tem govorimo in da enkrat mora priti do te končne rešitve. Torej, ne da se vsake štiri leta ali pa vsake dve leti ponavlja ta zgodba - že letos smo o dveh zakonih v parlamentu govorili, vendar ne na temo zakona o lokalni samoupravi, pač pa o nezdružljivosti poslancev oziroma o volitvah v državni zbor. Enkrat to zgodbo moramo končati. Osebno menim, da je ta funkcija nezdružljiva iz najmanj dveh vidikov. Iz vidika, o katerem smo že danes slišali, delitev oblasti na zakonodajno in izvršno, pa tudi iz ustavnega položaja poslancev kot predstavnikov celotnega ljudstva, državljanov Republike Slovenije, kajti seveda biti župan v neki občini, ki je lahko velika tudi 25.000 prebivalcev in pokriva en volilni okraj oziroma volilno enoto, ali pa v 3.000 članski občini, ki ne pokriva niti volilne enote, ni več predstavništva v skladu z našo ustavo. Okoli glasovalne pravice županov v občinskem svetu smo že danes nekaj tudi slišali. Menimo tudi sam, in to sem večkrat že v usklajevalnih postopkih povedal, da ta rešitev ni dobra, enostavno ni dobra, kajti dejansko izkrivlja volilni rezultat. Povečuje število glasov tiste svetniške skupine, iz katerih vrst je župan v občinskem svetu. Seveda težave, ki bi jih zakonodajalec razrešil, kadar so približno "pat pozicije" v občinskem svetu - bi bil morda problem na ta način rešen, vendar to ni res. Vsak župan se mora seveda potruditi, da dobi konsenz v svojem občinskem svetu, brez tega da ima pravico glasovanja, kajti glasujejo občinski svetniki, župan pa ima potem izvedbeno pravico. Ob vseh teh problemih, o katerih smo že slišali in ki sem jih jaz ponovno še odprl, pa menim, da je zakon dovolj dobra podlaga za to, da se ga z ustreznimi dopolnili pripelje v drugo obravnavo oziroma tudi do konca, zato bom sam zakon podprl. Očitno pa bo seveda - da ali bo podprt zakon ali ne bo podprt, da bo predvsem odigralo to, koliko smo v državnem zboru lokalno ali pa državno nastrojeni. Hvala lepa.
Hvala Jože Avšič.Alojz Sok dobi besedo za razpravo.
Hvala za besedo, spoštovani predsedujoči. Kolegice poslanke in poslanci to je očitno zakon, ki nas tangira malodane vse poslance. Meni se pravzaprav zdi čudno, da tako pomemben zakon vlada pošilja v obravnavo državnem zboru, ob tem trenutku pa na drugi strani ugotavlja, da bo državni zbor do vstopa Slovenije v Evropsko unijo moral sprejeti še okrog 40 zakonov in med njimi nekatere tudi sistemsko zelo pomembne zakone. Torej, zdi se, da gre pač za nekako namerno obračanje javnosti v Sloveniji od tistih temeljnih problemov, ki nas čakajo, in ne morem pristati na argumente ministra, da je 8 novel in pa odločba ustavnega sodišča razlog, da je treba sprejeti novi zakon. Torej, odločbo ustavnega sodišča bi bilo možno pač vgraditi v spremembo zakona, potem pa itak v skladu z našim poslovnikom objavljamo čistopise, po novem poslovniku. Tako teh 8 sprejetih novel, ki sedaj seveda obremenjujejo razumevanje celotne materije, ni noben problem. To je v skladu z našim poslovnikom razrešeno in moram reči, da je ta argument ministra pravzaprav privlečen za lase. Ko pa kot občan, in pa tudi občinski svetnik, sedaj pa tudi v vlogi poslanca opazujem to dogajanje na področju zakonodaje iz lokalne samouprave, moram ugotoviti, da je vsak zakon, ki je bil sprejet, bil slabši kot predhodni. Vsak je bil slabši kot predhodni, in tudi ta, ki ga danes imamo in o katerem je bilo veliko povedanega, je slabši kot veljavni zakon. In to je verjetno tudi namen te vlade, ki bo očitno na večih področjih za sabo pustila, da ne rečem katastrofo, ampak zadeve v glavnem neurejene, da ne bo pač tistega, kar ljudje dejansko bi želeli. Zdi se pač, da, ne vem, ali je to neko nenapisano načelo, neko pravilo, da vladne službe, vsa ta birokracija mora pod dodano vrednost proizvajati neke nove in nove zakone, in s tem spreminjati pravila igre. V tem seveda dokazovati svojo aktivnost, svoje delo. Torej, če izhajate iz tega stališča, potem vam moram povedati, da je to pravzaprav napačno. Kajti vedno, ko je sprejet nek zakon, ki temeljito poseže v razmerja na nekem področju, in ta zakon temeljito posega v razmerja na področju lokalne samouprave, potem seveda s tem se vnaša zmeda, se vnaša neka nelagodnost in ljudje morajo potem marsikaj zaradi tega spreminjati. Tisto, kar me pa še najbolj moti pri vsem tem, pa je, da se vlada v tej svoji obrazložitvi sklicuje kar na Evropsko unijo, in pravi, jaz bom prebral, v Poročevalcu na strani 15: "Razlog za spreminjanje in dopolnjevanje pravne ureditve lokalne samouprave v Sloveniji je nadaljnja harmonizacija z načeli evropske listine lokalne samouprave, katere namen je varovanje in uveljavitev lokalne samouprave, predvsem pa večja enotnost evropski držav pri urejanju in uveljavljanju demokratičnih načel lokalne demokracije." Ja, lepo vas prosim, kje pa imamo enoten model lokalne samouprave? In kaj pravzaprav je lokalna demokracija? Ali to, da smo tukaj, ne vem, pred letom pa pol zavrnili 50 predlogov tistih, ki so želeli imeti referendum? Ne da so želeli imeti občine, želeli so izpeljati referendum o tem, ali občani sploh želijo imeti občine. In ta parlament, v katerem mi sedimo, seveda s predstavniki te vlade, ki so še vedno tukaj jim ni dovolil. Ni dovolil, da bi ljudje na referendumu povedali, ali hočejo na svojem območju ustanoviti občino. In tudi ne drži, ker sem bil član SKD-ja, da se je SKD borila proti, za ukinitev krajevne skupnosti. SKD se nikoli ni borila za ukinitev krajevne skupnosti. SKD se je borila za reformo lokalne samouprave, kjer bodo občine ustanovljene tako kot v večini držav Evropske unije, kjer se bodo občine lahko v skladu s teritorialno zaokroženimi celotami pač oblikovale po volji prebivalstva. In če danesseveda zapišete v ta predlog zakona, da je občina lahko ustanovljena samo tam, kjer je več kot 5 tisoč prebivalcev, potem seveda to ni nobeno utrjevanje demokratičnih načel lokalne demokracije. To je prav nasprotno, prav nasprotno v tem delate. Nobena država v Evropski uniji tega ne ureja na takšen način. Zadnjič sem imel na Bledu možnost poslušati direktorja avstrijskega nacionalnega parka Visoke Ture. Tam je bil tudi naš poslanski kolega Vučko, sem ga tudi takoj po tistem predavanju tega direktorja vprašal, če je dobro poslušal. Pravi, da ja. 20 let je rekel, smo se z lastniki kmetijskih zemljišč na področju nacionalnega parka pogajali, dogovarjali, na koncu tudi podpisali sporazum, kako bodo urejali varovanje parka, kako bodo na tem področju urejali lovske pravice, vmes pa je vsaj trikrat rekel: to smo naredili zato, ker je Avstrija demokratična država. In sem si posebej podčrtal - je rekel, ker je Avstrija demokratična država. Kako pa mi? Torej ljudem niti ne dovolimo tega, da bi lahko na referendumu povedali kaj želijo. Ali je to v skladu z demokracijo? Ne, dragi gospodje, to ni. To je nekaj drugega - za to tudi obstaja pojem. In sedaj na eni strani ne dovolite, da bi se ljudje lahko organizirali v skladu z lastnim prepričanjem v lokalne skupnosti, se pravi v občine. Tega jim ne dovolite, kljub temu da veljavni zakon govori in ima veliko popustov pri tem. Vi ste vzeli samo en kriterij - število prebivalcev, 5 tisoč, in ste rekli, tega ne dovolimo. In ste seveda s tem ustvarili državljane dveh vrednosti oziroma dali ste državljanom dve različni pravici. Enim je bilo dovoljeno in imamo občino Koblje s 340-imi prebivalci in pa na drugi strani veliko večje. Se pravi, enim je bilo omogočeno, drugim ni bilo omogočeno in sedaj se seveda v tem zakonu to hoče nekako popravljati, tako da bo kriterij 5 tisoč, da se tisti kriteriji, ki so bili že nekoč iz neke druge zakonodaje prepisani v naš pravni red, torej razveljavijo, da se jih nekako uniči. In predlog je, da se gre v tem procesu še dalje, da se odvzame pravni status krajevnim skupnostim. Jaz pa vam lahko povem nekaj. Še malo, pa na področju krajevnih skupnosti več nihče niti ne bo želel delati. Ljudje danes ne želijo več, ker nimajo finančnih sredstev in to delo odklanjajo, ker je tam treba delati voluntersko. In tam, kjer smo ostali v velikih občinah, tam krajevne skupnosti potrebujemo. Potrebujemo jih za kilometre urejanja krajevnih cest, potrebujemo jih za urejanje tistih krajevnih zadev, kot je vzdrževanje njihovih kulturnih dvoran, kot je vzdrževanje pokopališča, opravljanje zimske službe. Ali mislite, da bo to ceneje, če bo občina na celem področju to opravljala? Figo bo ceneje! To bo veliko dražje kot danes, ko ljudje sami pozimi poskrbijo za to, da je cesta zjutraj ob šestih, ob sedmih, ko gredo delavci inpa učenci v šole, splužena. Vsaj pri nas je tako. Ne živimo vsi v Ljubljani. Vi gospodje, seveda iz ljubljanske perspektive pišete te zakone in gledate na te zadeve tako. Ne vem, če poznate razmere v Sloveniji, upal bi si trditi, da ne najboljše. Kaj je v tem zakonu sploh od ostalih novitet nekaj takega, kar bi bilo vredno podpreti, bom povedal na koncu, ampak poleg ukinjanja pravnega statusa govorite o odpoklicu župana in pa občinskega sveta. Saj o tem je nekdo že govoril pred menoj. To je grobo vmešavanje v načelo delitve oblasti in v lokalno samoupravo. Torej, če razmišljam še malo politično, če nam župan pač ne bo všeč, kot na primer tisti v Veliki Polani, potem ga bomo odpoklicali. Če pa je naš, kot v kaki drugi občini, bom pozneje povedal, kateri, potem pa ne bomo nič naredili, pa če bo delal še ne vem kako proti zakonu. Ampak v Veliki Polani je ustavno sodišče namero naše vlade ustavilo. Torej lokalna samouprava, že beseda pove, za kaj gre; da je to področje, kjer se pač ljudje sami upravljajo, in vlada nima pravice na takšen način se vmešavati. Torej tisto, s čimer lahko odpokličejo poslance, župane, občinske svetnike, ki so voljeni funkcionarji, so vsekakor volitve, in jaz sem prepričan, da tako mora ostati. Ukinjate nadzorni odbor. Zakaj pa ukinjate nadzorni odbor, saj ni nobene argumentacije tukaj, zakaj bi se nadzorni odbor se nadomestilo z neko komisijo. Dosedaj je nadzorni odbor samostojno organ občina. Bolje bi bilo, če bi uveljavili to, kar je zahtevala opozicija; da mora imeti v nadzornem odboru tudi opozicija svoje predstavnike, na občinski ravni, da ne bo prihajalo do tega, da ima župan večino v nadzornem odboru. To se dogaja. Da ne bo prihajalo do tega, kot v občini Podlehnik, kjer je župan iz Združene liste, da nadzorni odbor že tri leta ne more nobene kontrole narediti. Ampak se nič ne zgodi, ker je župan iz prave politične opcije. S tem zakonom uvajate, hočete uzakoniti pokrajinsko samoupravo, kje pa imate v ustavi napisano, da se z zakonom urejajo pokrajine? To je zakon, ki je v temeljnem nasprotju s trenutno veljavno ustavo. Morate počakati vsaj tako dolgo, da boste spremenili ustavo, če vam bo to uspelo, ne pa, da preden greste z nekim zakonom, ki krši, definitvno krši načela, zapisana v naši ustavi. Potem - župan glasuje. Me ne moti Pa če hočete pomešati izvršilno pa zakonodajno oblast, pa jo pomešajte. Tako ali tako opazujemo, da je na večih področjih cilj te vlade narediti čim več anarhije, da se ne ve, kdo pije, kdo plača. Ampak nekaj drugega - ko ste pred štirimi ali petimi letispreminjali zakon o lokalni samoupravi, je bila zelo aktualna zadeva, da bi se župane, recimo, volilo posredno v občinskem svetu. Zakaj pa ne bi prišli z nekim takim predlogom, ki ga pozna večina evropskih držav, kjer župana volijo v občinskem svetu, pa potem takšen župan nima nobenega problema z večino v občinskem svetu. Nobenega problema, ker je vedno lahko samo tisti župan, ki ima večino in s takšnim občinskim svetom potem lahko mirno dela. Ne, vi ste si pač zamislili neko povsem novo rešitev, ki ni verjetno v nobenem pravnem redu Evropske unije preizkušena in pa uzakonjena. Nadalje. Zakaj s silo združevati občinske uprave? Mislim, da se to da narediti na veliko elegantnejši način, in poznam določene občine na posameznih področjih upravnih enot, ki so to zadevo združevanja občinskih uprav glede, ne vem, vzdrževanja kulturne dediščine, potem urejanja prostora in tako naprej, rešile v dobrobit vseh občin in tudi na takšen način rešujejo. Torej, tu bi bilo treba dati neke drugačne spodbude, ne pa, da se poskuša na silo uveljaviti nek princip od zgoraj navzdol. Strinjal bi se mogoče z nečem, česar pa ni v tem zakonu, da bi se določilo, koliko lahko ima glede na število prebivalcev občina zaposlenih. Da bi tukaj ne prihajalo do prevelikih razlik in bi skozi to bila postavljena regulativa tudi v smeri združevanja občinskih uprav. Da ne bom predolg, da zaključim. Osebno v tej spremembi zakona ne vidim veliko pozitivnega. Mogoče samo eno, kar pa seveda ne bo uveljavljeno, si upam napovedati, da ne bo, čeravno so tukaj zagovorniki iz različnih strank eni za, eni proti in pravijo, da so mnenja v strankah deljena. Torej, zelo dobre se boste prešteli. Prepričan pa sem, da bi bilo področje združljivosti in nezdružljivosti poslancev in pa županov treba urediti. In Nova Slovenije se zavzema, da se to nezdružljivost v zakonu uveljavi. Bila sta že dva poskusa v tem državnem zboru. Obakrat je bilo to ovrženo. In ravno iz enega argumenta, ki je tukaj bil napačno predstavljen s strani največje poslanske skupine. Bilo je rečeno, da so župani predstavniki lokalnih interesov v državnem zboru. Ne, dragi kolegi, tako gledanje je napačno. Torej, poslanci v državnem zboru morajo biti predstavniki vsega ljudstva in zagovorniki vseh lokalnih interesov. Če pa ni nekdo razlaga, da je pač župan zato v državnem zboru, da je zagovornik lokalnih interesov, potem pa to seveda tudi dobesedno razumem, da je zagovornik lokalnega interesa lastne občine. In to seveda za parlamentarno delo ni pravilna rešitev. Jaz vem, da sem se s tem, kar sem povedal, nekaterim kolegom županom mogoče tudi zameril, ampak bil bi nepošten, če tega, kar mislim, tudi tukaj javno ne bi povedal. Mislim, da je to edina pozitivna plat tega zakona, ki pa, kot sem že povedal, zaradi okoliščin, tudi zaradi časa pred volitvami, ko se takšnih zakonov ne sprejema, najverjetneje ali pa, upam reči, 99,9% ne bo sprejeto. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Vebra. Izvolite.
Hvala za besedo. V tekstu zakona lahko preberemo, da so cilji in načela tega zakona opredeljeni kot demokratičnost lokalne samouprave in vpetost v izvršilno vejo oblasti. Dejansko pa, ko prebereš celotno besedilo zakona, lahko ugotoviš, da je cilj zakona odriniti lokalno samouprav na rob in povzročiti zmedo v občinah. To je razvidno iz nasprotij, ki vejejo iz teksta v samem zakonu. Že sam osnovni cilj in načelo, ki sem ga prebral v uvodu, demokratičnost lokalne samouprave in vpetost v izvršilno vejo oblasti, to dokazuje. Namreč, vlada je nosilec izvršilne veje oblasti. In kako tukaj uveljavljati potem demokratičnost lokalne samouprave, če je pa vlada nosilec izvršilne veje oblasti? Poleg tega je v vladi, ki naj bi recimo poskušala uveljavljati interese lokalne samouprave, zgolj služba vlade za lokalno samoupravo. Kakšen vpliv ima ta služba na delovanje vlade, seveda je zelo veliko vprašanje, mislim pa, da je odgovor zelo blizu temu, da ga majhen ali pa nikakršen. Torej, ne gre za to, da bi imeli res neko možnosti vplivanja na odločitve tudi znotraj nosilca izvršilne veje oblasti, zato toliko bolj lahko govorimo o tem, da resnično ne gre za demokratičnost. Če bi govorili o tem, da imamo recimo v vladi ministra za lokalno samoupravo, ki bi imel seveda tudi pristojnost razdeljevanja sredstev, torej listnico, bi verjel tem težnjam, da je dobro vpeti v lokalno samoupravo tudi nosilca izvršilne veje oblasti. Sicer pa iz samega zakona izhaja, da ima nosilec izvršilne veje oblasti, to je vlada, zgolj interes omejevanja delovanja lokalne samouprave, ne pa seveda tudi možnosti uspešnega razvoja občin in delovanja lokalne samouprave. Tudi dejstvo, da zakon govori o tem, da ohranja neposredno izvolitev župana, hkrati pa daje županu možnost glasovanja na občinskem svetu, čeprav ni član občinskega sveta, govori o teh nasprotjih, ki jih omenjam. In da povzročajo pravzaprav takšne rešitve zmedo v lokalni samoupravi in v občini. Če želimo, da ima župan glasovalno pravico v občinskem svetu, potem župan pač ne more biti neposredno izvoljen. Potem je rešitev ta, da ga občinski svet izvoli izmed svojih članov, in ker je član občinskega sveta, ima potem tudi normalno glasovalno pravico. V tem primeru, kakor je pa sedaj zapisano v zakonu, je to resnično neko nesprejemljivo nasprotje, ki prinaša zmedo. Funkcijo nadzornega odbora naj bi po novem opravljala komisija za finančni nadzor, ki je obvezno delovno telo občinskega sveta. Torej, župan ima po tem zakonu pravico glasovanja v občinskem svetu, hkrati pa imamo tudi komisijo, ki je obvezno delovno telo občinskega sveta. Tu ima župan tudi neposredno možnost vplivanja na delo te komisije. Dosedanja rešitev je pač takšna, da ima nadzorni odbor povsem samostojno vlogo, je samostojen organ, in seveda tudi - ne vem. Mogoče res obstajajo občine, kjer naj bi imeli, recimo, koalicijskisvetniki večino v nadzornih odborih, ampak sam ne poznam teh primerov, in vem, da ima opozicija večino v nadzornem odboru, in se mi zdi, da je to tista prava rešitev, ki jo potrebujemo tudi na nivoju lokalne samouprave. Tudi sama nezdružljivost funkcije - pa ne samo županske ali pa poslanske in ko gledamo pravzaprav in beremo ta zakon, zasledimo celo vrsto nasprotij in zmedenih rešitev. Torej, predlagatelj pravi: zakonodajalec ne more biti tisti, ki zakone tudi izvršuje. Ponovno se postavlja vprašanje, zakaj pa potem pravica županu, da glasuje v občinskem svetu, če želimo to nezdružljivost uveljaviti v tem zakonu. Poleg tega preberemo v tekstu: župani, ki so poslanci, si sami predpisujejo, kako bodo ravnali, s tem ko sprejemajo zakone v državnem zboru. Lepo vas prosim, ali imamo župani večino v državnem zboru? Zakone se sprejema z večino in kolikor vem, župani nimajo večine v parlamentu in nikakor ne morejo izglasovati rešitev, ki bi bile ljube samo njim. In zakon, ko ga sprejmeš, velja za celotno državo, ne velja za eno občino, velja za vse občine. In res bi bile zanimive rešitve tiste, ki bi se večinsko sprejemale na ta način, da bi bile slabe za vse občine ali pa, da bi bile izrecno dobre samo za eno občino. Pač, s takšnimi rešitvami, s takšnimi razlagamise srečujemo v tem tekstu zakona. Nezdružljivost med županom in poslancem je že v današnji zakonodaji, sedaj veljavni zakonodaji, ustrezno rešena. Zato ni obstajala nobena potreba, da gremo v spremembo tudi te dikcije oziroma te rešitve, ki je že ustrezno rešena. Če pa je namen predlagatelja vzpostavitev absolutne nezdružljivosti, kar mislim, da bi moralo biti namen, če že pišejo tak zakon, in ki naj bi odpravljal nasprotja interesov, potem se morajo te rešitve o nezdružljivosti nanašati na vse občinske funkcionarje, ne samo na župana. Zakaj pa je združljivo, da je lahko član občinskega sveta član tudi državnega zbora? Zakaj pa je združljivo, da je podžupan član državnega zbora? Torej, če želimo dosledno izvajati neke rešitve, potem se moramo odločiti, ali gre za absolutno nezdružljivost lokalne samouprave in državne uprave kot take ali ne. V kolikor pač nismo v stanju uveljaviti tega, potem ne spreminjati tiste rešitve, ki je že do sedaj ustrezno v zakonu rešena. Razumel bi, če bi bila neustrezna, ampak je ustrezno rešena. Še večje vprašanje se mi postavlja pri tem, ker je sam koncept zakona takšen, da uveljavlja neprofesionalno opravljanje županske funkcije. Hkrati pa naj torej pomeni, da naj bi župan bil nekje zaposlen, da bo lahko opravljal funkcijo neprofesionalno. Hkrati pa se v tem zakonu izrecno poskuša omejiti ali pa onemogočiti, da bi poklicno opravljal funkcijo poslanca. Potem pa zopet naprej, ko pa bereš stvari, ki pa po mojem mnenju resnično so težko združljive, pa ugotoviš naslednje. Lahko si župan, lahko si član občinskega sveta, lahko si podžupan, lahko si član občinskega sveta, lahko si podžupan, lahko si direktor javnega podjetja, lahko si direktor javnega zavoda. Ne moreš pa biti v upravnem organu agencije ali pa v javnem skladu, če je pačtakšne agencije ali javnega sklada ustanovitelj občina. Torej zopet neke nedorečene rešitve, ki prinašajo zmedo. In če bi že govorili o nezdružljivosti, potem bi v zakonu o lokalni samoupravi morali zelo natančno obdelati ravno področje na lokalni samoupravi in tam pogledati, kaj je združljivo, kaj je nezdružljivo itn. Vendar ta zakon se tudi tega vprašanja loteva na področju agencij in skladov, ki jih ustanovijo občine, ne pa na področju javnih podjetij in javnih zavodov. Zakaj temu tako? To je še eden oddokazov, da zakon resnično prinaša zmedo v občinah in da postavlja nekatere rešitve pod zelo, zelo velik vprašanj. Ena od obrazložitev ali pa utemeljitev nezdružljivosti funkcije župana in poslancev je tudi, da se s proračunom državnim določa obseg sredstev finančne izravnave. Določa se za vse občine, ne določa se samo za eno občino, ampak se dejansko določa za vse in ne glede na to, ali so župani tukaj ali ne, se bo ta obseg vedno določal in ponovno poudarjam, da župani nikakor nimajo večine v tem parlamentu, da bi lahko kreirali ali pa ogrožali druge dejavnosti, če temu tako rečemo, ki se ravno tako financirajo iz državnega proračuna. Daleč, daleč od tega! Dokazuje pa poskus, da se lokalno samoupravo odrine na rob. Kajti zagotovo je dejstvo, da župani lepoznajo več problemov na lokalnem nivoju in da jih seveda tudi skozi razprave lahko prenesejo in seznanijo tudi ostale poslanke in poslance v državnem zboru. Zato lahko pride kvečjemu do kvalitetnejših rešitev tako pri financiranju občin kot tudi pri financiranju ostalih dejavnosti, nikakor pa ne do slabših. Problem, ki se poskuša rešiti v tem zakonu, glede predčasne razrešitve župana ali pa občinskega sveta je seveda nastal predvsem zaradi tega, ker je bil v parlamentu uzakonjena rešitev, kjer se je konkretno določilo, katere občine morajo imeti romskega svetnika. In seveda, nekatere tega niso izpeljale. Zdaj bo razlog za predčasno razrešitev župana ali občinskega sveta pač ta, da tega niso uveljavili. Zagotavljam vam, da bo tisti župan, ki tega ni izpeljal, ponovno izvoljen na nadomestnih volitvah in tisti člani občinskega sveta ravno tako. Torej, apeliram na to, da je treba bolj precizno, bolj previdno proučiti to rešitev, in ne tako pavšalno, kot je zdaj predvidena v tem zakonu. Poskušali smo tudi v dosedanjem obdobju nakazati rešitve tega problema, ki pa se kažejo predvsem skozi način, možnosti reševanja romske problematike skozi financiranje občin. Se mi zdi ta rešitev, ki je ta hip zapisana v zakonu, izredno groba in ne bo pripeljala do rešitve, kvečjemu še do večjega odpora pri reševanju tega problema. Torej, glede obsega teh nasprotij in neusklajenosti v zakonu bi dejansko predlagal, da predlagatelj še enkrat prouči, kaj je pravzaprav želel doseči s tem zakonom. Kajti nasprotja in rešitve so takšna,da se po mojem mnenju zelo težko odpravijo z dopolnitvami besedila v nadaljnjih obravnavah tega zakona. In mislim, da bi v tem trenutku morali urediti samo tiste spremembe v zakonu o lokalni samoupravi, ki jih je pač potrebno urediti zaradi odločb ustavnega sodišča. Takšen koncept zakona, kot je pa zdaj zapisan v tem zakonu, je s temi številnimi naštetimi nasprotji zelo, zelo težko izvedljiv. In menim, da bi predlagatelj resnično moral se še enkrat vprašati, kaj je pravzaprav želel doseči s tem zakonom. Hvala.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Čebulja, ki je z gospodom Trofenikom iz iste poslanske skupine dogovorjen, da zamenjata. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice, kolegi. Jaz bi se rad "vtaknil" samo v nekaj členov samega zakona, ki najbolj izbijejo, ko gre za določena vprašanja glede nadaljevanja dela lokalnih skupnosti oziroma občin. Eden od delov 31. člena, ki govori o komisiji za nadzor javne porabe. Osebno sam ocenjujem in predlagam člen, ki gre v spremembo, ker opozarjam, da rešitev, ki je predlagana, ni najboljša zaradi dejstva, da je komisija za nadzor javne porabe zgolj delovala samostojno, kot samostojen organ. Prepričan sem, da bo sprememba statusa same komisije na raven posvetovalnega organa zgolj občinskega sveta in bo doprinesla k manj transparentnemu nadzoru porabe občinskega denarja, in vplivala na člane komisije, da bodo podvrženi vplivu predvsem občinskemu svetu inne županom. Nenazadnje si župani lokalnih skupnosti oziroma občin želimo, da je sam nadzor nad porabo občinskih sredstev dejansko nadzor dela občinske uprave. To si vsak župan želi, da je nadzor eksakten in dejansko pregleden. Tukaj bo šlo pa vsekakor za politična spletkarjenja in nenazadnje tudi, tako kot sem rekel, lahko ti nadzorni odbori padejo pod vpliv dejansko političnega spletkarjenja, ker ne bo jasnega učinka nadzornega sveta. Imenovanje podžupanov. Prepričan sem, da je tukaj predlagatelj vsekakor padel v smisel določenih problemov, ki jih imajo določene občine, toda malo občin, katere ne morejo se dogovoriti v občinskem svetu, katerega podžupana predlaga v bistvu župan. In tukaj naj bi se občinski sveti domenili in predlagali podžupana, ker sem prepričan, da bo v tem razmerju, v enakem takem razmerju, kot je sedaj v razmerju, ko se ne morejo dogovoriti z županom. To se pravi, sem prepričan da v 70 procentih se ne bo moč dogovoriti z županom, da bo eventualno s tem podžupanom deloval. In bodo nastajali še večji problemi znotraj samega občinskega sveta in seveda samega dela v občini. In seveda temu členu tudi nasprotujem. Nezdružljivost. Žal mi je, da sem v vlogi tudi poslanca in seveda tudi župana. Ni strinjanje samo iz tega pregleda. Gospod kolega župan Veber in poslanec se je temeljito postavil na stran proti temu členu. Tukaj gre konkretno za prikaz, da naj bi imeli župani poslanci neke lobije v državnem zboru, ki bi eventualno lahko vplivali na določene odločitve oziroma sprejemanje samih zakonov. To ni res. To je vedno manj res. Ali veste, kaj - jaz bi vam sledeče predlagal: ali pa zakon o poslancih. Mi v parlamentu potrebujemo samo dva, tri leaderje, ostalo pa prepuščate oziroma prepuščamo glasovalnemu stroju. Na vse ostalo ni moč kakorkoli drugače vplivati, gospa podpredsednica, tako jaz ocenjujem. Tako jaz ocenjujem. Mi se moramo v državnem zboru, v strankah ali poslanskih skupinah - jaz osebno ne, jaz sem verjetno edini primer v tem mandatu, ki se nisem podredil določeni politiki in sem se drugače odločal pri interpretaciji, pri razpravah in pri glasovanju. Imate prav glede tega, gospa podpredsednica. Ampak tukaj pa hočete zadevo prikazati kot predlagatelj, da župani vplivamo eventualno na določeno zakonodajo. Ni res. Gospodje poslanci, kolegice poslanke in kolegi župani! Vas moti nekaj drugega. Politika, tista, katero sem imenoval in se eventualno kdo odloči, da drugače tudi javno razmišlja in tudi javno razpravlja. Prinašamo drugačno nit razmišljanja iz našega terena, iz baze volivcev, s problemi! In vsekakor te razprave niso sprejete dobronamerno v smislu ocene, da prinašamo nekaj, kar ni stvarno možno v življenje spraviti. Ampak to se pokaže pri samem zakonu, ko je sprejet, da ga potem ni moč spraviti v življenje, in seveda z ostalimi problemi s katerim se župani dejansko v občinah srečujemo. In to je to na nek način nadležno poslušati določenim ministrom, državnim sekretarjem, s kakšnimi problemi se dejansko v državi pač soočamo, predvsem pa v lokalnih skupnostih. Združevanje občinskih uprav v občinah. Moje mnenje je sledeče. Združevanje občinskih uprav manjših občin - se ne strinjam s predlogom, ki bo omogočal vmešavanje države v notranjo organizacijo lokalne skupnosti. Država ima pravico zahtevati strokovno delo znotraj občinskih uprav samo združevanje pa lahko sloni samo na prostovoljni bazi in nikakršni omejitvi glede števila prebivalcev. V praksi poznamo vzorno in manj vzorno upravo v manjših ali velikih občinah. V predlogih vidim instrument za prisilno združevanje in posledično ukinjanje malih občin. Razreševanje županov in občinskih svetov. O tem je tudi že kolega Veber jasno prikazal cilj. Jaz bom povedal še sledeče. Če bo predlagatelj uspel in bo taka sprememba člena samega zakona o lokalni samoupravi sprejeta, sem prepričan, da se tukaj ne bodo razreševali župani ali občinski sveti na podlagi določenih kršitev, ampak na podlagi politike moči centra. In vsekakor se pa sprašujem tukaj, na podlagi kakšne ustavne pravice ima vlada pristojnost, da lahko razreši župana, ki je neposredno izvoljen? Ali eventualno tudi občinski svet, kljub temu da je na proporcionalni način. Na podlagi česa? Če mi dokažete, da je to ustavno možno, da to vlada naredi. In predlagam - vložil bom tudi amandma -, da se glasi ta člen sledeče: "Če vlada ugotovi da občinski svet oziroma župan v določenem roku nezakonitosti in nepravilnosti ni odpravil, da so izčrpane vse možnosti za zagotovitev zakonitosti njegovega delovanja ter da je zaradi varovanja lokalne samouprave to primerno in nujno, predlagam državnemuzboru Republike Slovenije, da sprejme odlok o predčasni razpustitvi občinskega sveta oziroma razrešitvi župana." To se pravi eventualno pristojnost državnemu zboru ne pa vladi. 29. člen, da se še tudi vrnem, tudi gospod Veber ga je omenil - glede glasovanja pravice. Naj v kratkem povem: tako spremembo člena ne morem podpirati. Župan naj ne ima glasovalne pravice, župan ima pravico na osnovi sklepa občinskih svetov za izvajanje nalog, katere so mu dane. Ne more župan z glasovalno pravico - lahko preglasuje določene interese, tudi lahko politične ali kakršnekoli drugačne in da lahko odloča eventualno o članih odborov, komisij in eventualno o kompletni politiki. Prepustimo to občinskemu svetu in naj župan bo samo kot izvajalec nalog, ki jih sprejema občinski svet. Toliko v kratkem o členih, za katere ocenjujem, da niso primerni za nadaljnjo obravnavo, skratka pa če seveda vlada ne bo sprejela drugačnih stališč tega zakona, novega zakona o lokalni samoupravi oziroma sprememb ne morem podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Tanka. Izvolite.
Hvala za besedo. Vsem lep pozdrav. Zdaj, kadar ni dobrih idej, se ponavadi predlagajo reforme in to tik pred volitvami, tako da se z veliko in pomenljivo besedo zbudi pozornost in opozori nase. Nekaj takega se mi poraja tudi ob prebiranju tega zakona. Zdaj, ker niso uspele regije, ker ni uspela reforma upravnih enot - oboje predvsem zaradi nesoglasij v koaliciji - je zdaj prišla zelo hvaležna tema in nam vladaskuša vsiliti razpravo o lokalni samoupravi in o urejanju občin. Skratka, ta tema je v proceduri predvsem zaradi tega, da bi se razbremenilo težko stanje, v katerega nas je pripeljala vlada, predvsem dominantni stranki vlade in s tem bi povzročili, da bi se volivci začeli ukvarjati predvsem sami s sabo, s svojim okoljem, svojim županom, svojim občinskim svetom, s svojo krajevno skupnostjo in da bi ob tem vsaj malo pozabili na fiasko okoli izbrisanih in na številne afere, ki so eskalirale v zadnjem času. Skratka, gre po mojem mnenju za zelo prozorno zadevo, ki ima pravzaprav čisto drug namen. Lokalna samouprava je zelo pomembno področje in v tega se je zdaj vtaknila vlada, predvsem na področje pristojnosti. Posegla je pravzaprav v vse relacije tako na razmerje med občino in državo, na razmerje med županom in poslancem, županom in občinskim svetom, na poslovanje občine in nadzor, razmere med občino in krajevno skupnostjo in tako dalje in je odprla vse pomembne teme, rešitve, ki jih predlaga, pa so na nek načinzelo provokativne, ki bolj razdvajajo kot silijo k povezovanju in sodelovanju. Skratka, zakon prinaša na tem področju neko anarhijo. Prvo področje, katerega bi se rad dotaknil je profesionalnost župana oziroma tudi združljivost funkcije župana in poslanca. Mislim, da rešitev, ki jo predlaga zakon, ni primerna, da je slaba, kajti, mislim, da bi vlada in državni zbor morala imeti interes, da doživi v tem državnem zboru soočanje s tistimi, ki veliko večino te državne zakonodaje testirajo na terenu. In županibi morali biti v bistvu plus v tem državnem zboru, kajti, ti prenosi nazaj v korekture in poprave zakonodaje so prek županov najhitrejši. Prav tako mislim, da v tem državnem zboru ne obstaja nobeden županski lobi, kajti, večkrat smo opazili, da župani tudi takrat, kadar gre za izrazito lokalno zadeve, glasujejo izredno neenotno in se v veliki meri podrejajo strankarski disciplini. Prav tako mislim, da bi bilo bolj smiselno, če bi se vlada ukvarjala s tem, kakšne župane lahko imamo, ali so to dobri ali slabi in da bi se bolj ukvarjala s tistimi rešitvami, ki bi prisilili predlagatelje in kandidate, da bi predlagali dobre kandidate za župane, ne pa neke slabe rešitve, ki so v škodo tako lokalni skupnosti kakor tudi državi potem naprej. Prav tako mislim, da je zelo slaba rešitev, da ima župan tudi pravico glasovanja v občinskem svetu, kajti, župan je predlagalec, bo sprejemal, bo izvajalec in na koncu ima celo pravico, da zadrži akt in da zahteva ponovno glasovanje in na koncu ustavno presojo. Skratka, poleg tistega, kar so nekateri že povedali v tej razpravi, je tudi ta funkcija selektorja oziroma skrb za usklajenost lokalne zakonodaje z državno, ki je županu poverjena, se mu s tem na nek način odvzame in po tej plati je to tudi sporna rešitev. Mislim, da bi morali v zakon o lokalni samoupravi predvideti tudi rešitve za tiste občine, ki imajo Rome, pa nimajo romskega svetnika, imajo pa vse romske probleme od divjih lokacij, izobraževanja, urejanja socialnih in drugih težav, konflikte na terenu, itd. Skratka, mislim, da kriteriji romskega svetnika ni merilo za posebno finansiranje oziroma za dodatno finansiranje lokalne skupnosti, ampak kriteriji bi moral biti dejanski romski problemi. Imamo občine, ki imajo veliko Romov, pa nimajo veliko problemov, imamo patudi občine, ki imajo mogoče samo dva ali tri romska naselja, pa veliko problemov z urejanjem teh razmer in mislim, da je eno do področij, ki ga bo treba rešiti, tudi to področje. Drugo, kar je še precej sporno na tem področju, so predvideni posegi države v lokalno samoupravo, in sicer to na področju pristojnosti občin. V tem zakonu sploh niso definirane in lahko se zgodi, da bo vlada reševala te pristojnosti in podeljevala pristojnosti občinam od primera do primera; pač, v eni občine take, v drugi drugačne, in nikjer te stvari niso več na splošno rešene oziroma generalne rešene. Prav tako je nesprjemljivo, da o oblikovanju novih občin odloča vlada, kajti to vsakokratni politični opciji, ki pride na oblast, dopušča in ji daje možnost, da občine oblikuje po svoji podobi in sestavi svoj politični mozaik. Skratka, lahko se zgodi, da bomo podvrženi zelo velikim spremembam in kratkim [[...]]področju. Prav tako je nedopusten oziroma ni običajen nadzor nad delovanjem lokalne skupnosti, tak kot je tukaj predviden. V prvi fazi bo to morda res nadzorovala vlada, v nadaljnjem koraku se pa lahko zgodi, da bo funkcijo vlade prevzela celo upravna enota in bo dobila pooblastila za nadziranje lokalnih skupnosti. Kar zadeva nadzorni odbor oziroma komisijo, jaz mislim, da bi bilo morda še najboljše, da ni ne nadzornega odbora ne komisije in da se v zakon zapiše reden nadzor lokalnih skupnosti s strani računskega sodišča. Rešimo vse probleme, stvari so nevtralne, ne obremenjujemo se niti s političnim profilom članov niti s podrejenostjo županov ali nežupanov; skratka, stvar bi bila nevtralna in lahko zelo hitro, zelo transparentna in tudi zelo kvalitetna. Naslednji problem so kazni, ki so predvidene s tem novim zakonom za funkcionarje. Mislim, da je ta rešitev zelo nepoštena do funkcionarjev v lokalnih skupnostih in nima pravzaprav nobene podlage v nobeni rešitvi v drugi zakonodaji za javne uslužbence - na tak način, kot tukaj piše. In je pravzaprav zelo specifična rešitev, ki velja samo za lokalne funkcionarje. Poglejte, imamo veliko primerov, ko državi uradniki in tudi funkcionarji tolerirajo velike napake, velike nepravilnosti, povzroča se velika škoda, recimo pri izvajanju zakona o javnih naročilih, pa ni nikjer predpisana, kaj šele izvršene kakršnekoli sankcije proti najodgovornejšemu državnemu funkcionarju. Tu pa predvidevamo materialne in še ne vem kakšne odgovornosti. Skratka, izredno dvolično in zelo nekorektno. Podobno je tudi s plačami uslužbencev oziroma poslovodnih organov, ki so vezani na župana. Tako imamo primere, da bo direktor komunalnega podjetja v eni ali drugi občini imel lahko tudi dvakrat nižjo plačo od kolega v sosednji občini samo zato, ker je občina dvakrat večja. Mislim, da je to nekorektna rešitev. Verjetno tudi nimate teh stvari tako rešenih na področju izobraževanja, ko imamo šole z 200 pa z 800 učenci. Te zadeve vezati na plačo župana, je nekorektno in mislim, da bi morale biti po kakšni drugi kolektivni pogodbi tudi rešene. Kar zadeva samo uvrstitev zakona na dnevni red, mislim, da gre pa ponovno za napako vodstva državnega zbora, kajti ta zakon je bil uvrščen, kljub temu da ima v tej fazi predlagano zaenkrat še neustavno rešitev glede oblikovanja pokrajin. Mislim, da bi predlagatelj zakon moral zavrniti in ga pred ustavnimi spremembami ne bi smeli obravnavati v državnem zboru. To je velika proceduralna napaka. Napaka je tudi to, da vlada oblikuje zakon o lokalni samoupravi na osnovi različnih izkušenj v različnih državah, ki imajo različne ureditve. In od vsake države se pobere v zakon o lokalni samoupravi neka rešitev in tako dobimo na koncu povsem nekonsistentne rešitve, ki povzročajo več ali manj same težave. Tudi sama uveljavitev zakona, mislim, da so roki prekratki. Katerakoli reforma se načrtuje, pa imate tudi že izkušnje z Evropsko unijo, vidite, da so vse te reforme zamaknjene štiri, pet let v prihodnost. Se pravi, tako da se imajo vsi tisti, ki jih te stvari zadevajo, možnost pravočasno in kvalitetno pripraviti. Mi pa ponavadi sprejmemo reformo, velja pa 15. dan z mogočimi nekaterimi prehodnimi rešitvami in tako naprej. Skratka, izredno malo časa za uveljavitev na tem področju. In ocenjujem, da je zakon, predlagan kot je, predvsem zaradi tega, ker ruši te rešitve, ki so bile do sedaj relativno solidne, da bo ta zakon povzročil ponovno anarhijo, ponovne probleme v lokalni skupnosti, ponovne rebalanse občin, združevanja in premike in tako naprej. Ocenjujem, da je ta zakon neprimeren za nadaljnjo obravnavo, in mislim, da bi bilo mnogo boljše, da bi ob kakšnem podobnem predlogu reforme dobili tudi kakšne kvalitetne podlage glede rešitev, ki naj bi jih potem v perspektivi tak zakon tudi prinesel. Tudi pri oblikovanju občin. Skratka; cilja ni, modela ni, pooblastil bianco izjemno veliko in dogaja se lahko marsikaj. Mnogo se jih lahko ukine, nekateri so novi, eni sepridružijo sem, eni tja - skratka, s tem se pa izredno vpliva tudi na politično sliko županov v lokalnih skupnostih. In mislim, da tak postopek ni primeren. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Tanko, samo pojasnilo. Zakon je poslovniško korektno uvrščen na dnevni red. Točno veste, da sum protiustavnosti morebitne predlagane zakonske ureditve ni stvar presoje tega zbora. V kolikor bi sprejeli tako zakonsko ureditev, seveda se zahteva na ustavnem sodišču presojo takega sprejetega člena. K besedi vabim gospod Beuermanna. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani gospod minister, predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Jaz bom pravzaprav kratek, ker bom govoril samo o eni zadevi, in sicer o pravni subjektiviteti krajevnih skupnosti oziroma o namenu zakona, da to pravno subjektiviteto krajevnih skupnosti ukine. Poglejte, prihajam iz občine, ene tistih občin, ki v svojem statutu zagotavljajo pravno subjektiviteto svojim krajevnim skupnostim, in menim, da je ta odločitev občine bila v preteklosti še kako pravilna. Recimo, pred seboj imam celo memorandum o nujnosti in smotrnosti ohranitve pravne subjektivitete krajevnih skupnosti. To je dokument, ki je nastal v eni od naših krajevnih skupnosti in v katerem je ogromno argumentov, zakaj bi bila ukinitev pravne subjektivitete krajevnim skupnostim velika napaka. Danes je bilo že precej slišati na to temo in mene zelo veseli, da pravzaprav nisem slišal niti ene same diskusije nobenega od poslancev in poslank, ki bi nekako dajal prav predlagatelju, kar se tiče pravne subjektivitete. Zavedati se je seveda potrebno, da imamo v Sloveniji pač zelo različno situacijo od občine do občine. Da imamo občine, ki so nastajale iz krajevnih skupnosti in kjer krajevnih skupnosti sedaj seveda zaradi majhnosti občine sploh nimajo in imamo tudi občine, kjer pravzaprav ni prišlo do delitev ali pa je prišlo celo na način kot v primeru občine Vrhnika, kjer je občina Borovnica nastala mimo volje ljudi. Jaz sem o tem v državnem zboru govoril večkrat, pa vsakič posebej izkoristim priliko, da to povem. Krajani Borovnice so se takrat na referendumu odločili proti samostojni občine, nimajo 5.000 prebivalcev, ampak kljub temu je državni zbor takrat sprejel odločitev in občino Vrhnika razcepil. Toliko o tem, ko je večkrat govor o tem, kako se spoštuje in ne spoštuje volja volivcev, volja ljudi in tako naprej. Govori se samo takrat o nespoštovanju, ko gre za to, da nekdo nima pravice do manjše občine, ko je stvar obratna, se pa zamolči. Podobna zgodba je pri občini Koper, seveda. Tako se mi zdi, da bi moral predlagatelj dejansko upoštevati prvi odstavek 140. člena ustave Republike Slovenije, ki seveda govori: v pristojnosti občine spadajo lokalne zadeve, ki jih občina lahko ureja samostojno in ki zadevajo samo prebivalce občine. To pomeni, dajmo prepustiti, da občine same urejajo tovrstne zadeve, vezanene delitev, na ožje dele občine, na njihovo subjektiviteto in tako naprej. In ko sem ravno pri besedi bi žele še malo komentirati zgodbo okoli županskega lobija, okoli županov in tako dalje. Poglejte, same sem bil tudi en mandat tudi podžupan, tako da imam tudi izkušnjo opravljati ti dve pomembni funkciji hkrati. In odkrito rečeno, prepričan sem, da funkcija župana in podžupana nikakor ni primerna, ni združljiva s funkcijo poslanca. Kolega Veber je prej govoril, da bi bilo potrebno seveda se potem pogovarjati tudi o absolutni nezdružjivosti, češ da tudi občinski svetnik ne bi smel biti hkrati tudi poslanec. No, to se mi zdi pa nekoliko pretirana zadeva, kajti menim, da je poslanec tudi dolžan, da se seznanja s problematiko okolja, v katerem živi in dela. Prej je neko omenil, da ni županskega lobija in da se to nič ne pozna. Ampak zanimivo, da vsi župani, ki zagovarjajo možnost ohranjanja teh dveh funkcij, skratka združitev teh dveh funkcij, pravzaprav govorijo isto. Vsekakor upam, da bo zakon nezdružljivost dejansko tudi dosegel. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Drobnič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Najprej je treba poudariti to, da vlada velikokrat pride z nekimi celovitimi zakoni, nekako da bi dala vtis vsemogočnega, vsevednega in da je treba vse stare stvari odmakniti in priti s popolnoma novimi rešitvami. Marsikdaj bi človek tudi pristal na to, če bi bile zadaj rešitve celovite in bi bile tudi skladne. Pri zakonu o dohodnini prihaja vlada s celovitim zakonom, ampak ko pa pogledamo, kje je ključni del, ki bi ga morali že pred sedmimi leti sprejeti, je pa ravno tista ustavna odločba; in tista ustavna odločba se pa "falirano" notri uveljavlja. To je princip, ki je nekako vpleten tudi v ta zakon. Mislim, da bi bilo mnogo bolj preprosto in enostavno in tudi dostojno, če bi se lotili tistih ključnih vprašanj, ki so resnično sporne v naši državi, ki so produkt in posledica nujnosti uvajanja demokratičnega sistema. Zaradi uveljavljanja tistih sprememb, ki so nujne, zaradi demokratičnega deficita, v praksi. Mnogo lažje bi prišli do rešitev. Nezdružljivost, povsem jasno je, da je nezdružljivost je treba uveljaviti - nezdružljivost zakonodajne in izvršilne veje oblasti - kjerkoli in na kateremkoli nivoju. Tukaj ni vprašanja. Kadarkoli se pojavi konflikt interesov, je to takoj rdeč signal, da je potrebno narediti. Ne, ali mi navijamo za to ali ne, ali nekdo se zavzema za to, da ni, da mu bolj "paše", ali je županski lobi - to sploh ni problem. Ali obstaja konflikt interesov - če obstaja, potem se nehajmo pogovarjati. Mora tako biti! Je pa potrebno ta konflikt interesov uporabiti tam, v koristnostne zadeve. Tisto, kar je nezdružljivo, je treba postaviti tako, da vladajoči del obvladuje eno pozicijo, opozicija pa nadzorstveno. To je potrebno uveljaviti, tam, kjer se kaže konflikt interesov skozi dva organa, kjer ne bi smel sedeti. In spet analizirajmo institucije oziroma princip delovanja na lokalni ravni in bomo hitro prišli do rešitev, zakaj potem tudi potrebujemo nadzorne odbora in čemu naj služijo nadzorni odbori: zato da bo lokalna skupnost oziroma občina delovala bolj zakonito, kar se tiče financ bolj jasno, bolj odgovorno in pošteno. Tako kot je že poslanski kolega Bajuk rekel, veste, saj vsi načeloma delamo pošteno, če pa nas nekdo resnično nadzoruje, pa delamo to še bolj pošteno. Zato je potrebno vzpostaviti te mehanizme nadzora. Imamo polno problemov tudi v mestni oblasti. Če bi se vzpostavljali ti mehanizmi nadzorov s strani druge pozicije, bi zadeve bile čiste, ne bi prišlo do takšnih afer. O tem se pogovarjamo, ko govorimo o lokalni samoupravi. Zato je razumljivo, da se iz teh postavk, ki sem jih navedel, seveda zavzemam za nezdružljivost zakonodajne in izvršne funkcije, bodisi župan v smislu odločanja bodisi župan kot izvršna veja; tudi nenazadnje s poslansko funkcijo. Čeprav to razmerje ni na istem nivoju in nima enakega pomena. Zlasti so konflikti interesov na istem nivoju izredno problematični. Tako je tudi z nezdružljivostjo občinskih funkcij, bodisi župana ali ostalih z delom oseb pri osebah javnega prava. S to pobudo s strani vlade se z njo strinjam. Nikakor pa nismo za ukinitev torej teh ožjih delov občin, se s tem ne strinjam, kakor tudi ne, da bi torej župan s svojim glasom sodeloval pri sprejemanju odločitev občinskega sveta, torej ta namera ministrstva. Torej, kolikor bomo, še enkrat ponavljam, to zapopadli, ta tipičen konflikt interesov, delitev oblasti, potem nam bo mnogo stvari mnogo bolj jasnih. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Kanglerja. Izvolite.
Hvala za besedo. Glede na to, da imamo danes splošno razpravo, prvo branje, se ne bi želel dotakniti v tem zakonu v konkretni dikciji posameznih členov, vendar bi želel poudariti, da sem zelo zainteresirano, spremljal nastopa posameznih poslanskih skupin, predstavitev stališč in da lahko ocenim, da ni največjega vzdušja v tej dvorani, političnega vzdušja, da bi ta zakon na ta način sprejeli. Zelo sem spremljal razpravo, ko posamezni člani parlamenta govorijo o združitvi in nezdružitvi poslanske funkcije z združitvijo županske funkcije. Tudi moja razprava je bila na odboru za notranjo politiko v tej smeri ali so naši slovenski župani "zaraženi", da nekateri vidite, da ni prostora za njih v tej dvorani. Ali to pomeni, da ni prostora potem tudi ne za občinske svetnike? Zelo sem bil presenečen s stališčem Nove Slovenije, da temu nasprotuje, da bi župani, ki so legitimno izvoljeni s strani ljudstva v ta državni zbor, bili moteči faktor v tem državnem zboru in da je ta funkcija po njihovem nezdružljiva, pri čemer pa ne poudarijo, da je tudi funkcija občinskega mestnega svetnika na nek način potemtakem tudi nezdružljiva in še katerega drugega državnega organa, ki so posamezni poslanci člani tega državnega zbora ali sveta. Je pa res, da pa v tej dvorani govorijo tudi proti županom tisti poslanci, ki so tudi kandidirali za župane, pa volitev niso dobili in po mojem osebnem mnenju iz revanšizma do tega, ki niso dobili dovolj glasa ljudstva v večini 50%, ker županske volitev so neposredne volitve, nasprotujejo, da bi župan, ki prihajajo predvsem iz manjših občin, opravljali tudi istočasno funkcijo poslanca. Moje osebno mnenje je, da je funkcija združljiva, vsak posameznik pa naj oceni, ali je sposoben to delo tako v državnem zboru in tako v lokalnem nivoju tudi opraviti. Veliko smo govorili o zakonu o lokalni samoupravi, predvsem bi pa rad poudaril, da me moti ena druga stvar; zakaj nimamo danes ob prvi obravnavi tudi zakona o financiranju mestnih občin in občin. Zakaj ni tega zraven? Ali se vam zdi pošteno ali pa krivično, pa bom dal za primerjavo mestno občino Ljubljana in mestno občino Maribor. Mestna občina Maribor komajda zbere proračunskih sredstev za 19 milijard, komajda, mestna občina Ljubljana 61 milijard. Ne nasprotujem temu denarju, temu proračunu, ki ga Ljubljana dobi, ker si ga po tistem količniku in po zakonodaji, ki jo imamo trenutno v veljavi, tudi zasluži. Vendar, povejte mi ali je pošteno ali imamo dvorazredne ljudi v tej državi, da nekdo, ki živi v glavnem mestu, kjer so vse ustanove državne, večje firme, dobro plačane službe, večji osebni prihodki in na ta način se tudi proračun občin, bogatih občin povečajo, z razliko za tiste, ki v mestu Mariboru komajda zaslužijo 100.000 tolarjev in mestni proračun slabše ali sploh ne morejo napolniti - potrebe ljudi tako v eni ali drugi ali v tretji mestni občini, tudi Kopru ali Novi Gorici so pa enake. Zato je moje mnenje, da bi morali ob tako pomembni zakonodaji tudi obravnavati zakon o financiranju mestnih občin in tudi drugih občin. Čisto smo pozabili na zakon o skladnejšem regionalnem razvoju, ki je bil sprejet izključno zaradi tega, da bi te razlike med enimi in drugimi občinami zniževal s temi spodbudnimi regionalnimi skladi in s tistimi rezerviranimi sredstvi v državnem proračunu, ki bi morala biti rezervirana za skladnejši regionalni razvoj, pa si ga nekateri posamezniki ali v različnih političnih opcijah tolmačijo čisto po svoje. Kar se tiče statuta občin in krajevnih skupnosti, danes generalno gledano z zakonom o lokalni samoupravi ukiniti krajevne skupnosti, bi bilo zelo neutemeljeno in veliko politično vprašanje. Zakaj? Popolnoma iz strokovnega zornega kota, glede na to, da tudi sam prihajam iz občine, kjer so ukinili krajevne skupnosti. Pa poznam druge občine, kjer imajo krajevne skupnosti, pa poznam tretje občine, kjer so poskušali ukiniti krajevne skupnosti. Vendar občine so zaokrožena celota skupine ljudi,ki geografsko "pašejo" tako ali drugače skupaj. Je pa res, da so pa tudi občine, ki so geografsko razvlečene s svojimi kraji in bi na ta način, ko bi mi z zakonom o lokalni samoupravi ukinili krajevno skupnost, ukinili tudi tisto celico. Jaz mislim, da toliko legitimnosti in spoštovanja do občinskih svetov, do županov moramo imeti v tej hiši, da naj sami s svojimi statuti opredelijo svoje krajevne skupnosti oziroma vaške ali mestne četrti, kakorkoli želite. Prepustimo stvar posamezni občini, prepustimo dvotretjinski večini mestnih svetov ali pa občinskih svetov, ki bo o tem odločala. Glasovalna pravico okoli župana. Ne vem, zakaj bi župan moral dobiti glasovalno pravico v mestnem svetu ali v občinskem svetu. Ne vem, od kod takšna zahteva. Če organe občine delimo na tri organe: na župana, občinski svet in nadzorni odbor, je nezdružjivo oziroma neskladje med eno vejo oblasti znotraj občine in drugo vejo oblasti, da bo župan istočasno imel funkcijo posameznega svetnika. Prepričan sem, da v večini se župani strinjajo na ta način, da naj svetniki odločajo, župan pa izvršuje tisto, kar je občinski svet sprejel. Največja nerodnost te koalicije ali tega državnega zbora pa bi bila, če bi sprejeli zakon, kjer bi zapisali, da bi vlada razrešila župana ali občinski svet.Največja norija. Spoštovani kolegi in kolegice! Verjemite mi, da so župani bili izvoljeni na večinskih volitvah. Njega je izvolilo ljudstvo tako kot na referendumu in njega je ljudstvo postavilo za župana in ljudstvo ga bo tudi odstavilo kot župana. Tega se moramo zavedati, večina, več kot 50% ljudi, ki je prišla volit se je odločila za človeka, ki mu zaupa, da vodi občino. In če dovolimo, da bo vlada razrešila župana, se pravi, bomo dovolili to, da bomo posegli na lokalni nivo en velik kaos. Ko bodo eni na oblasti, recimo levi, bodo desne župane razreševali, ko bodo desni na oblasti, bodo leve razreševali. In to ne vodi nikamor. Imeli smo že takšen primer, da je vlada poskušala prek državnega zbora razrešiti župana, vendar smo spoznali, da takšna poteza nebi bila primerna, da bi se državni zbor in tako vlada spustila na tisti lokalni nivo, kjer neposredno odločajo občani. Predstavnica LDS-a, ki je podala svoje stališče poslanske skupine, je povedala, da se poslanci večkrat obnašamo, kot lokal patrioti, ne glede na funkcijo, ali je župan ali ni župan, je občinski ali ne. Jaz mislim, da je to čisto normalno, biološko, človeško in politično početje. Vsak se bori za svoj konec, za svoj predel, je pa res, da je pa velikokrat povzročitelj nekdo drug, da se posameznik odloči, da stopi na stran lokal patriotizma in da svoj glas na ta način širi. Če je človek prizadet in če razume, da nekatere stvari ne tečejo tako, kot bi morale - enakopravno, enakomerno, skladnejše, regionalno - je čisto normalno, da se oglasi inpove svoje stališče iz tistega okolja, iz katerega prihaja. Zato imamo 88 volilnih okrajev, zato imamo 88 predstavnikov ljudstva, 2 narodnosti. Prav gotovo je, da smo imeli poskus v tem mandatu, da si je nekdo želel prav to, kar sem sedaj povedal: s spremembo volilne zakonodaje to krepko poseči in spremeniti, da bi ta glas, ki prihaja iz celotne Slovenije, na ta način tudi zadušili, to je nedopustno in na to ne morem pristati. Prav tako podpiram mnenje in tudi stališče predstavnice poslanske skupine LDS, da bi bilo pametno in smotrno razmisliti o podaljšanju mandata občinskemu svetu in županu iz štirih na pet ali šest let po vzoru nekaterih evropskih držav. Za mene osebno bi bilo sprejemljivo, da so lokalne volitve za župana in občinski svet vsakih pet let oziroma šest let, vendar ta dikcija, če bo to večina sprejela, naj začne veljati z novimi lokalnimi volitvami, da ne bi kdo narobe razumel, da želimo tem županom ali tem občinskim svetom podaljšati mandat. To bi bilo pametno, smotrno in ljudje naj odločijo o tistem županu, kateremu tudi zaupajo. Seveda amandmajev je bilo napovedanih veliko k temu zakonu, tako da je kar veliko pomislekov glede posameznih členov in dikcij. Mogoče bi bilo bolj smotrno, da bi vlada umaknila ta predlog zakona in nekatere pomisleke, ki smo jih danes dali tako iz vseh poslanskih skupin in tudi posameznikom, da pripravi novo dikcijo, kajti v nasprotnem primeru bomo na odboru za notranjo politiko imeli kar veliko dela, ker bo kar veliko amandmajev, ki jih bodo neposredno vložili na posamezne člene tega zakona. Res pa je, da bi nam olajšali delo, če bi na te pripombe in stališča, ki so bila dana s strani poslanskih skupin, že vlada sama pripravila v drugem branju amandmaje in tudi znotraj koalicije uskladila na ta način, da bi lahko potem poslanci tako na odboru kot poslanske skupine, ki bi amandmaje predlagale, podprli. Vem, da vlada ne more vlagati, vendar znotraj koalicijske stranke lahko vložijo amandma, ki ga pripravijo predstavniki vlade. Vendar morajo biti takšni amandmaji dobro premišljeni, usklajeni znotraj koalicije. Glede na to, da sem poslušal razpravo in nastop posameznih stališč poslanskih skupin, bi lahko z vso odgovornostjo dejal, da ta zakon ni v celoti usklajen oziroma da so velika razhajanja glede posameznih pogledov. V tem danem trenutku se ne morem odločiti, kako se naj opredelim do tega predloga zakona. Sam bom poskušal še spremljati razpravo v tej dvorani posameznih poslancev. Svojo sliko sem si ustvaril pri stališčih poslanskih skupin in bojim se, da bo v drugem branju težko delo, da bomo prišli do takšnega zakona, ki bi bil po godu večine v tem državnem zboru.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Pukšiča, ki je svojim poslanskim kolegom Jerovškom zamenjal vrstni red. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Kolegice in kolegi, gospod minister z državno sekretarko in sekretarjem! Pravzaprav vi, ki danes sedite na vladni strani verjetno direktno niste krivi, da je ta zakon danes v obravnavi. Dejstvo pa je, da ni modro in da ni pametno, da vladna koalicija pripravi oziroma predlaga spremembo zakona o lokalni samoupravi nekaj mesecev pred državnozborskimi volitvami. Ni pametno, je pa očitno nujno za vladno koalicijo, ker bolj pametnega dela nima. Čeprav sevedabi ga morala imeti, glede na jasno sliko, da nam manjka približno 50 zakonskih dokumentov, ki so evropski, ki so povezani z vstopom v Evropo, bi bilo seveda bistveno bolj pametno, da bi obravnavali to evropsko zakonodajo. Danes bomo za zakon o lokalni samoupravi porabili nekaj več kot pet ur, skoraj šest ur razprave. In že od različnih razpravljavcev je bilo jasno povedano, da, prvič, zakon ni niti usklajen za prvo branje v koaliciji, drugič, tako različna stališča do tega zakona imajo posamezniki, da sem skoraj osebno prepričan, da ta zakon ne more dobiti podpore za nadaljnjo obravnavo. Še en razlog je, zakaj ta zakon ne more dobiti podpore za nadaljnjo obravnavo. Enostavno se mi zdi škoda, da bi še enkrat porabili pet ali pa mogoče celo deset ur, ker bo obravnava o amandmajih. Vsi členi pravzaprav, v glavnem vsi členi bi seveda morali biti amandmirani in seveda okoli tistega bi se razvile pri posameznih členih precej široke diskusije in razprave. Zato bo za ta parlament in to vlado najboljše, vlada se nam bo verjetno zahvalila, če temu zakonskemu dokumentu ne bomo dali podpore za nadaljnjo obravnavo. Drugo pa, zakaj se mi zdi takšen način in nekaj mesecev pred državnozborskimi volitvami neprimerno obravnavati takšno materijo, je pa naslednji. Poglejte, jaz sem že nekajkrat povedal, da je minister za finance tisti, ki je danes guverner narodne banke, potem je tisti minister za finance, ki je danes predsednik vlade, in sedaj že tretji minister in vsi trije so obljubljali, da bodo pripeljali zakon o financiranju občin v državni zbor in zakon o finančni izravnavi. Tega zakona še do danes ni iz enega preprostega razloga, ker tako od prvega do tretjega vsi pravzaprav, ne direktno, ampak posredno, priznavajo, da tega ne upajo narediti, ker tako ali tako večino vladnih odločitev diktira bela Ljubljana. In zakon o financiranju občin je največ privilegijev, s tisto spremembo na 35% dohodnine, je prinesel Ljubljani, preko 80% čez tako imenovano porabo. Zato je za to državo dobro, da bi se skupaj v paketu obravnavali vsi trije zakoni. Po mojem najprej zakon o financiranju občin, zakon o lokalni samoupravi in zakon o pokrajinah. Le na ta način bi dobili en komplet in en sklop na tem področju. K temu nas navsezadnje tudi napeljuje evropska listina o lokalni samoupravi, ki je bila sprejeta tudi v tem državnem zboru. Takšen zakon, kot je pa ta, o katerem danes govorimo, pravzaprav ko sem šel čez to listino o lokalni samoupravi in ta zakon, nisem našel neke povezave. V bistvu je kontradiktoren z listino o lokalni samoupravi.Ta zakon dejansko določene zadeve še bolj centralizira in onemogoča odločanje na lokalni samoupravi tam, kjer bi bilo to nujno, oziroma kjer je edino logično. Kako si predstavlja nadaljnji razvoj te lokalne samouprave v naši državi, je ta vladna koalicija pokazala približno že pred letom in pol, ko smo ponovno imeli v obravnavi zakon o ustanavljanju občin. Spomnili se boste, da je od nekaj čez 50 predlogov, ki so bili, bil izglasovan samo en predlog, torej ustanovljena samo ena novih občin. Izgovori so seveda bili različni, takšni in drugačni, predvsem pa seveda okoli velikosti in tako dalje. Da ne bom samo o tem, bom povedal nekaj primerjalnih podatkov, kako je to narejeno v Švici. Kolikor se spomnim, Švica je ena od tistih držav, ki ima nekoliko višji dohodek na prebivalca kot Republika Slovenije. Kakor se spomnim, je Švica ena od tistih držav, ki bi se ji Slovenija rada približala. Kakor se spomnim, so to celo napovedi nekaterih koalicijskih šefov, da bomo v desetletju počasi prišli tako daleč, kot je Švica. No, in če je tako, potem bi tudi pri lokalni samoupravi lahko pri kakšni zadevi posnemali Švico. Švica je po teritoriju približno dvakrat večja od Slovenije in ima približno trikrat več prebivalcev, nekaj čez 7 milijonov prebivalcev. Ima pa nekaj čez 3.000 občin. Povprečna površine občine v Švici je 13 kvadratnih kilometrov in povprečno število prebivalcev 2.300. To je precej veliko število v povprečju, glede na takšno število občin. Boste rekli zakaj? Zato, ker ima največja občin Zürich nekaj če 340.000 prebivalcev. Pomembno pa je, da ima najmanjša občina 11 prebivalcev in da živi najvišja občina v Švici na 1.925 m in ima 150 prebivalcev. Kje je pravzaprav takšen fenomen razvoja v Švici? Takšen fenomen razvoja v Švici je sigurno tudi v tem, da možnost izvajanja lastne davčne politike je iz nekaterih občin naredila tako imenovani davčni raj, kamor se steka kapital, se odpirajo nova podjetja in naseljujejo premožni ljudje. Ena od možnosti takšnega razvoja je, da poleg davkov, ki gredo zvezi, ki gredo kantonom in občinski davki, vse te davke pobirajo v občini. In seveda tudi v Švici imajo gorate in majhne občine. Povedal sem, da ima najmanjša občina 11 prebivalcev. Tudi po površini najmanjša občina je 0,3 kvadratnega kilometra. Da pa imajo te občine tudi finančno podporo in kar je na koncu pravzaprav najpomembnejše, iz te identitete raste motivacija in odgovornost za skupno dobrobit. Veste, to je pomembno. Odgovornost in motivacija za skupno dobrobit se je pokazala, gospe in gospodje, tudi v teh naših slovenskih 192 občinah. Če kje, potem tu. V zadnjem času veliko govorimo, veliko je napisano, veliko zadev je prišlo v javnost o tako imenovanih strahotnih plačah v javnih zavodih, nad katerimi ima oblast vlada. Nad koruptivnimi dejavnostmi v nekaterih organizacijah, kot so: SIB banka, Orion in tako dalje, se zgledujejo po vladnem zapravljanju denarja, kot so razni avioni, čolni in tako dalje. Po drugi strani pa pravzaprav v dnevnih medijih ne zasledimo večjih nepravilnosti, ki bi se dogajale v lokalni skupnosti. Vendarle je ta majhna pogača denarja tako razpršena in jo nadzorujejo torej pod prste ji gleda toliko ljudi preko teh nadzornih svetov in ostalih organov v lokalni skupnosti in se je ogromno, kamorkoli se obrnemo, vendarle danes v teh občinah spremenilo, čeprav tudi temu ni naklonjena davčna politika, o čemer smo seveda že večkrat tudi govorili. Če se malo vrnem na ta predlog zakona o lokalni samoupravi, na to prvo poglavje. Lokalna samouprava v 2. členu pravi, da se lahko z zakonom ustanovijo širše samoupravne lokalne skupnosti. Ja, če se spomnim, nekaj, mogoče 10 let nazaj, smo eno takšno obalno samoupravno skupnost občin imeli, združenih tam okoli obale. Ne vem sicer podrobnosti, kako je to funkcioniralo, ampak danes ni nobene potrebe po kakšnemustanavljanju samoupravnih lokalnih skupnosti. Za to imamo in bomo imeli, imamo zakon o lokalni samoupravi, zakon o financiranju in seveda zakon o pokrajinah. Ko bo dovolj modrosti in zrelosti, ko se bo ta zadeva, ne samo označila na parlamentarnih poteh,ampak potem tudi zaživela v praksi. Po mojem, koliko se spomnim, je bil ta zakon nekoliko prej napisan kot zakon o pokrajinah in je pravzaprav to prvo poglavje lahko, glede na to, da imamo že vložen zakon o pokrajinah s strani Vlade Republike Slovenije, pravzaprav že "pasé". To tudi kaže, da se tako pomembne spremembe zakonodaje, kot je zakon o lokalni samoupravi, ne da in ne more obravnavati ad hock, ampak je seveda spremembe na tem področju potrebno bistveno bolj temeljito in tehtno pripraviti in spremeniti, torej, ko se jih gre spreminjati, imeti tehtne razloge, tisto, kar boš spreminjal, ne pa, da že eno celo poglavje pravzaprav izgubi ves svoj pomen. Ne bom se spuščal več v podrobnosti, ker tako, kot sem že povedal, zdi se mi pomembno in dobro, če ta predlog zakona zavržemo in seveda pustimo dovolj časa, saj je do novih lokalnih volitev še 3 leta, da ta paket zakonodaje sprejme novi državni zbor in pripravi nova, jaz sem prepričan bolj sposobna, vladna koalicija. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Butolena. Izvolite.
Hvala za besedo, lep pozdrav predsedujoča, kolegice in kolegi, predstavniki vlade. Zakon, ki ga danes obravnavamo, je eden najpomembnejših zakonov, ker se dotika slehernega našega državljana. Zakon je zraven dobrih rešitev prinesel tudi nekaj novosti, ki po mojem niso dovolj premišljene, so politično sporne in ne zdržijo niti logične, niti pravne presoje. Marsikaj od tega je bilo danes že tu povedano, zato se bom skušal skrajšati in v telegrafskem stilu se omejiti zgolj na tri stvari. Prvič, urejanje pravnega statusa krajevnih skupnosti in drugih ožjih skupnosti. Naj povem, da prihajam z območja, kjer teh ožjih delov praktično ni, v sedmih občinah samo ena občina ima krajevne skupnosti, da ne bo spet očitek, da govorim lokalistično. Menim, da je urejanje pravnega statusa krajevnih skupnosti in pa drugih ožjih skupnosti potrebno še naprej prepustiti občinam samim. Občine namreč ustanavljajo te dele občin predvsem iz razloga, da zagotovijo večji vpliv občanov na odločanje v občini. Ožji deli občin pomembno vplivajo na demokratičnost odločanja v občini. In pomembno je tudi, da so ožji deli občin, predvsem krajevne skupnosti, v zavesti občanov tudi zgodovinsko utemeljeni, saj so pogosto predvsem na podeželju v mejah in obsegih, kjer so nekoč že bile občine. Menim, da bo ukinjanje pravnega statusa ožjih delov občine vplivalo na povečanje zahtev za nove občine. Konkretno iz občine, iz katere prihajam, če se v letu 1995 ne bi bil ukinil pravni status krajevne skupnosti, verjetno danes tam ne bi bilo občine. Drugič, sodelovanje župana pri odločanju občinskega sveta je po mojem nesprejemljivo. Ne poznam niti enega društva, organizacije, v kateri lahko odloča nekdo, ki ni član. In župan po položaju ni član občinskega sveta. Z glasovalno pravico župana se pomembno spreminja rezultat volitev. Volitve so pa temelj demokratičnosti nekega sistema. V občini, ki ima sedem občinskih svetnikov, z glasovalno pravico župana podelimo stranki, ki ima župana, 12,5% glasovalnih pravic. To je bistvena sprememba volilnega rezultata. Pogosto je danes bilo govorjeno tu, da je potrebno ločiti izvršno in zakonodajno oblast. Župan je v občini izvršilna oblast, občinski svet pa neke vrste zakonodajna oblast. In zdaj na občinskem nivoju ti dve oblasti spet prepletamo brez vsake resne potrebe. Spornost glasovalne pravice župana je konec koncev spoznal sam predlagatelj, kajti v zadnji alinei 29. člena ugotavlja, da pri odločanju o upravnih zadevah je župana pa potrebno izvzeti. No, in končno je predloženi zakon prinesel tudi tako željno pričakovano dikcijo o nezdružljivosti funkcije župana s funkcijo poslanca. Osebno menim - pa se bodo nekateri smejali - da to ni pravi zakon, kjer bi to bilo lahko urejeno. To bi moralo biti urejeno v zakonu o poslancih. Bom poskušal utemeljiti zakaj. Župan, ki je istočasno poslanec, je zaposlen v tem državnem zboru, v občini pa je neprofesionalec. Logično je, da tisti, ki človeka zaposluje, določa, kje še lahko tak človek kaj dela in v kakšnem obsegu lahko kaj dela. Firme to poznajo kot konkurenčno klavzulo. Seveda, to je približno tako, kot če bi v odloku o občinskem časopisu zapisali, da urednik, ki je neprofesionalec, pa ne sme biti zaposlen pri Delu. Obratno je seveda možno oziroma je pravzaprav nujno. Če bi zadevo urejali v zakonu o poslancih, bi lahko rešili tudi tako slavno in danes tolikokrat poudarjeno kolizijo interesov oziroma komplet interesov. Namreč cela vrsta - kolegice in kolegi - je tukaj notri ljudi, ki so tudi v konfliktu interesov. Profesorji na univerzah, zdravniki, predsedniki športnih zvez, čebelarske zveze, letalskih zvez in ne vem kaj vse bi lahko našteval. Tudi ti se delno financirajo iz državnega proračuna. Tukaj notri imamo člane, če ne celo predsednike upravnih odborov javnih zavodov, ki so direktno državnega pomena in se direktno financirajo z državnega proračuna. Prosim vas lepo, kje pa je tukaj konflikt interesov? Ali ga tukaj ni? Samo pri županih je konflikt interesov. Vseh teh je torej direktno odvisnih od financiranja. Kolezija interesov je torej eden najpogostejših argumentov za nezdružljivost. Če bi jo rešili v zakonu o poslancih, bi jo rešili generalno. Sedaj jo rešujemo parcialno v zakonu o lokalni samoupravi. Če pa jo že rešujemo v tem zakonu o lokalni samoupravi, potem jo pa vsaj tukaj rešimo dokončno. To se pravi, se naj ta 44. člen zapiše v zadnji alinei preprosto: občinska funkcija ni združljiva s funkcijo poslanca. In naj to velja za svetnike, podžupane in župane. Pogosto se govori, da je funkcija župana nezdružljiva s funkcijo poslanca, zato ker en človek ne more sedeti na dveh stolih. Prosim vas lepo! Naj mi ne zameri, kolega ni tukaj. Mi imamo podpredsednika državnega zbora, ki je istočasno opazovalec v evropskem parlamentu, profesor na univerzi, če še ima kaj prostega časa lobira za Interbrew baje, in še ne vem kaj vse drugega počenja. In en sam človek lahko to vse dela, en sam človek pa ne more biti hkrati župan pa poslanec. Drugič. Očitek in to tudi že [[...]] [[Nerazumljivo.]] , če že hočete. Drugič, pogost očitek je, da v državnem zboru župani delujemo lokalistično. Prosim vas lepo, kot svetopisec, naj vrže kamen, kdor ni deloval lokalistično. Če okrog sebe, da ne bom daleč, spomnimo se zakonov, ki ste jih vlagali poslanci, ki niste župani, pa jih ne bom našteval. Poglejte amandmaje na proračun. Čez 200 jih je bilo. Koliko smo jih vlagali župani za svojo občino? Počakajmo jutri, ko bo razprava o nacionalnem programu izgradnje avtocest. Kako lokalistično boste delovali vsi po vrsti. Da ne govorim takrat, ko bo razprava o nacionalnem programu izgradnje državnih cest. Da smo lokalistični. To je dvoličnost. Poglejte, vsi se hvalijo, ki hodijo v Evropsko skupnost, kako smo uspešni, če bomo tam pridobili sedem poslancev. Saj ti poslanci morajo delovati v interesu celotne Evropske skupnosti, ne v interesu naše države, če nočejo biti lokalistični, v tem primeru. Se hvalimo, da smo pridobili svojega komisarja. Ta komisar bo komisar Evropske skupnosti. Pa ja ne sme delovati lokalistično! Potem bo naš komisar padel na rame enega župana, ki bo deloval v Evropski skupnosti. In kar je še posebej pomembno, če v tem zakonu ne bomo rešili vseh, to se pravi, tudi občinskih svetnikov in podžupanov, bo to največji občinski svet v državi. Namesto 17 županov, bo 30 podžupanov. Zadeva bo še slabša. Če sem malo cinik, predlagam, da naj potem bo tu še vsaj en župan in da bodo stroški najmanjši, naj bo po zakonu v državnem zboru ljubljanska županja: Če še bo županja, če ne pa potem župan. Tretji očitek županom, da vlečemo dve plači. V skladu z zakonom dobi župan polovico plače. V neki manjši občini je to manj, kot je ena sejnina v ljubljanskem mestnem svetu. Vprašam, ali tisti profesorji in zdravniki, ki razen poslanske funkcije tudi delujejo, takrat ko ni, ne rabijo, tu biti cel človek, a tisti delajo zastonj v interesu skupnosti, ali tudi kaj vlečejo. In tretjič, kaj pa tistih 87 županov, ki se neprofesionalnci, pa so bodisi zdravniki, kmetje, obrtniki in ne vem, kaj vse. V prejšnjem mandatu je s strani države bilo spodbujano oziroma zakonodaja baje je bila tako sprejeta, da bi bilo čim več županov neprofesionalcev. Takrat smo imeli ministra za lokalno samoupravo, ki je vedno govoril. In še četrti očitek, tega pa danes nihče ni tukaj povedal, pa mislim, da je bistven. Pravi razlog za izgon županov iz državnega zbora je prednost na volitvah v državni zbor, ki pa po mojem mnenju sploh ni tako jasna. 31 poslancev je predlani v jeseni kandidiralo oziroma predlani za župane. 13 jih ni bilo izvoljenih. To se pravi, če bi bila tazadeva tako sama po sebi umevna, bi vsi postali brez problema v prvem krogu župani. Drugič, prednost tako ali tako obstaja. Nihče ne more preprečiti, da nek župan ne bi mogel kandidirati za državni zbor. Zato, ker je pasivna volilna pravica zagotovljena z ustavo. Glede na vse našteto menim, da argumenti, ki se uporabljajo za [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]te funkcije ne zdržijo nobene presoje, argumentirane. Politično pa je to zadevo možno izpeljati. In brez problema jo bom tudi sam podprl, da mi ne bo očitano, ampak šele takrat, če bo vsaj tisti minimum notri, ki sem ga že prej povedal, to se pravi, da bomo vsaj občinske funkcije v celoti razdelili oziroma ločili od državnih. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Mamića. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, pozdravljam vse prisotne. Bom začel z enim ugovorom, kako boste merili čas, ali bi začel z ugovorom gospoda Kanglerja, škoda da ga tukaj ni, ki je očital Novi Sloveniji, da je ravanšistična. Ne vem, kje je on dobil vzrok za tak termin za Novo Slovenijo. Če ga je zbodlo to, ko je gospod Sok rekel, da je treba urediti ta odnos župan-poslanec, ni nič govoril, kako. Mi smatramo, da je to, nimamo nič proti temu, ampak naj ima pa eno plačo, naj se odloči za tisto,za katero se hoče in potem so lahko vsi poslanci župani ali pa obratno. Seveda je bistveno. Mislim združljivost. Naj dobiva eno plačo. Jaz mislim, da je to čisto v redu in da tako tudi razmišljamo tudi v naši stranki, čeprav ne govorim zdaj v imenu stranke. Gospod Sok je kandidiral lani na lokalnih volitvah in je rekel, če bi bil izvoljen za župana, da bi se odpovedal funkciji v državnem zboru. To je naša doslednost. Če smo že pri županu, nimam kaj dosti govoriti, glede na to, da je vse povedano. Ne bi rad ponavljal, kar so pred menoj povedali, samo bi rad povedal to, da če bi župan imel pravico glasovanja na občinskem svetu, se mi zdi malo čudno. Saj to se da enostavno izpeljati, naj bo svetnik. Naj svetniki med seboj izvolijo župana in pa podžupana in potem naj vodi sejo in ima pravico glasovanja, normalno. Kaj je to narobe? Saj je bil v občinskem svetu primer, ko je predsednik občinskega sveta vodil sejo, to bi se ponovilo, ne vem, zakaj smo sploh s tem eksperimentirali. Glede ukinjanja krajevnih skupnosti ali pa preimenovanja v neke ožje dele občine. Jaz si tudi ne morem predstavljati, da bi se krajevne skupnosti ukinjale, ker meni se zdi, da krajevne skupnosti kot take delajo in delujejo dobro na svojem področju. Če se jih ukine ali spremeni status alikakorkoli se temu že reče, kdo bo pa potem delal kaj še v krajevni skupnosti? Kdo bo še kaj delal, me prav zanima. In kako se bo sploh nek odbor ustanovil, če to ni zakonsko že nekje naravnano. Lahko je to neka iniciativa dveh treh ljudi, pa dajmo zbrati še nekaj, pa bomo mi zdaj tisti odbor in ne vem še kaj. To je tako voluntersko delo, ki je težavno, zahtevno in potem bodo tudi vse prevzeli nase, delno bodo to samo pljuvalniki v krajevni skupnosti, pa nič drugega. Jaz ne vem, zakaj spreminjati eno stvar,ki teče v redu. Po moje teče čisto v redu in sem absolutno proti takim stvarem. Imam občutek, da se igramo tudi mi v tem sistemu, tako kot se je v prejšnjem sistemu Kardelj, ki je zmeraj dajal neke nove iniciative, neke pobude, ki so seveda morale steči lepo skozi vso proceduro in potem se je izkazalo čez toliko časa, da je bilo vse narobe. Če so določene stvari dobre, ne vem, zakaj jih spreminjati, sploh pa radikalne poteze, mi ni nikakor jasno. Ustavil bi se še na majhni zadevi, pri 64. členu, kjer je napisano, bom prebral: Občinski svet lahko razpiše referendum na predlog člana občinskega sveta ali župana. Se pravi, nekdo se spomni, mislim, da sploh ni vredno niti razpravljati o tem, če se eden kar tako spomni. Jaz bi predlagal, da bi to bila, recimo, konkretno ena tretjina svetnikov ali pa naj bo tudi sam župan pa naj se potem glasuje in odloča in tako naprej. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Jurija, izvolite.
Hvala, podpredsednica. Po tolikšnih kritikah bom jaz malo pohval podal. Najprej naj spomnim, kako je bilo lepo v komunalnem sistemu. Dajmo se malo spomniti nazaj, tisti, ki ste bili takrat, mi boste pritrdili. Vrtci so prejemali plače, knjižnice so funkcionirale, krajevne skupnosti so sooblikovale proračun in se niso prezadolževale. Rešitve, ki jih predlaga vlada, večinoma podpiram, ker so po moje dobre in potrebne, tudi glasovalna pravica župana, ki morda prav zaradi tega, da je edini neposredno izvoljen izmed občinskih oblastnikov, je do nje najbolj upravičen. V lokalni samoupravi, če pogledamo izkušnje v Evropi, ločnice med zakonodajno in izvršilno funkcije prave ni. Iz tega naslova, postavljati tu to ločnico in zahtevati, da župan nima pravice do glasu, seveda ne vzdrži presoje najbolj razvitih in izkušenih sistemov lokalne samouprave. Poglejte, kot primer v Italiji, izvolitev župana prinese županu tudi večino občinskih sedežev. On si zagotovi ne glede na razporeditev strank, tudi večino glasov že, ko vstopi v občinski svet. Pozdravljam tudi rešitev, ki se tiče razrešitve župana oziroma razpustitve občinskega sveta. Po mojem sta primerna oba ukrepa, morata biti urejena. Ne nazdanje tisti, ki nasprotujete taki rešitvi, ste bili prvi, ki ste pred leti predlagali prisilno upravov mestni občini Koper. Država skrbi in mora skrbeti za zakonitost dela tudi občina. Iz tega naslova mora obstajati sistem, po katerem tisti, ki nezakonito dela, je ob funkcijo. Nezdružljivost. Jo podpiram. Sam sem bil župan in sem odstopil ko sem bil izvoljen za poslanca. Seveda zgodba je v tem, nasprotniki nezdružljivosti želijo ohraniti koncentracijo politične moči, zagotovo. Nasprotniki želijo, da se ta politična moč razprši. Seveda je rešitev, ki jo imamo danes, diskriminatorna do večine občin. Tudi ko bi bilo vseh 90 poslancev županov, bi ostajalo še več kot 100 občin danes, ki nima svojega zakonodajalca tukaj v parlamentu. Edini zame vprašljivi rešitvi sta, in mnogi so jih omenjali, status krajevnih skupnosti. Menim, da neubogljive krajevne skupnosti lahko ukrotimo drugače, ne nazadnje o tem odloči občinski svet, lahko odvzame status, lahko ga spremeni, ukine krajevno skupnost itn. Zato pozivam vlado, da prouči še enkrat vse te pripombe. Pazimo še pri vprašanju pokrajin, da morebiten neuspeh ustavnihsprememb naj bi zavrl oziroma onemogočil njihovo ustanovitev. Hvala.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Rokavca. Kar nekaj poslanskih kolegov je zamenjalo s svojimi poslanskimi kolegi, ki so tudi prijavljeni k besedi. Gospod Rokavec, izvolite.
Hvala za besedo. Mogoče pri tem nastopu bi se samo še dotaknil nekaterih vprašanj, ki sem se jih mogoče že prej tudi dotaknil. Bistvena ugotovitev tega predloga zakona se mi zdi ugotovitev, kakršen je odnos države do lokalne samouprave. Predstavnik poslanske skupine Desus je povedal, da je to koncept centralizirane decentralizacije. Ugotavljam, da je to bolj koncept centralizirane centralizacije. Zakaj? Povedal sem že na začetku, nesprejemljivo se mi zdi dejstvo, da vlada še ni prišla v ta parlament oziroma vsaj hkrati s tem zakonom z zakonom o financiranju občin. Toliko kot je bilo povedano o tem vprašanju, o teh problemih, in da o vsem tem ne vidimo rešitve, menim, da gre za dobesedno ignoriranje in arogantni odnos do lokalne samouprave oziroma do problematike občin. Seveda verjetno zaradi dejstva občutljive teme. Enkrat so državnozborske volitve, drugič so lokalne volitve in dejansko politika nima moči, da bi se spopadla s tem problemom, ki je pa po moji oceni ključen. Drugo, zakaj menim, da je dejansko tak koncept tega zakona, pravne osebe krajevne skupnosti, je bilo rečeno že veliko. Kdorkoli vztraja pri tem razmišljanju, da je potrebno generalno prepovedati pravno osebo krajevnim skupnostim ne pa to določbo dati v presojo občinam, da uredijo v svojih statutih, potem po moji oceni ne pozna življenja v stvarnosti v tej državi. Ne pozna. Kjer so majhne občine, te lahko funkcionirajo iz enega centra. Večje občine po pravilu, vsaj po obsegu v tem trenutku, ne morejo uspešno funkcionirati, če nimajo pravnih oseb krajevnih skupnosti. Enostavno tam, kjer je ta pravna subjektiviteta ukinjena, pade jermen z ramen ljudem. Rečejo, sedaj pa občino imejte, delajte to, kar ste si želeli. In pridemo iz dežja pod kap. Naslednje, na kar bi se tudi v tej razpravi osredotočil, je pa 17. člen - odškodninska odgovornost občinskih funkcionarjev. Vse lepo in prav je, da se je to zapisalo enkrat v enem zakonu za funkcionarje. Ampak zakaj pa samo za občinske funkcionarje? Ne, vlada bi morala priti, ko pride s takim konceptom za lokalne funkcionarje, mora priti tudi z rešitvijo oziroma jo vsaj napovedati, rešitev tudi za državne funkcionarje oziroma visoke državne uradnike, ki lahko, in vemo tudi iz primerov, bistveno bolj oškodujejo lahko to državo, kot na lokalni ravni. Jaz imam celo občutek, da so dejansko na lokalni ravni v tem obdobju 10-ih let po uvedbi lokalne samouprave pravi kriminalci. Ko berem 17. člen oziroma ta poglavja. Kar pa dejansko ni res. Jaz sem prepričan, da so lokalni funkcionarji, naj si bodo župani, podžupani, svetniki in tudi ostali naredili zelo veliko za to državo in za posamezno občino in da glede na posamezne primere, ne moremo to vprašanje posploševati in ga celo potencirati, sploh pa na državno raven. Samo mimogrede, da v tem trenutku še enkrat spomnim pri zakonu o preprečevanju korupcije in nasprotju interesov je tudi bila sprejeta ta določba v tem zakonu, da bodo morali vsi občinski funkcionarji posredovati novemu uradu poročilo o premoženjskem stanju, tudi tisti občinski svetniki, ki mogoče dobijo sejnino mesečno pet ali deset tisočakov. Lovimo dejansko tatiča, ki ga sploh ni, nam pa uhajajo dejansko milijoni na drugi strani, ki so pa pač nedotakljive osebe. Preden zaključim, še nekaj o nezdružljivosti. Mislim, da je gospod Butolen povedal vse, ampak dodal bi pri tem samo še to, ko je on govoril ali ko je prej govoril tudi moj poslanski kolega Čebulj, sta govorila ministru, nasprotovala ministru. Prej bi jima to lahko škodovalo, kot koristilo pri opravljanju njune županske funkcije. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Jeriča. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani predstavniki vlade, spoštovane poslanke in spoštovani poslanci. Jaz bom začel tam, kjer je gospod Rokavec končal. Tudi jaz se skoraj v celoti strinjam z razpravo poslanskega kolega Butolena. Rad bi poudaril to, da je po mojem mnenju sprejem zakona o lokalni samoupravi nujen. Od leta 1993 pa do danes smo sprejeli kar 8 sprememb in dopolnitev tega zakona. Eden od pomembnih razlogov za sprejem tega zakona je tudi vrsta novih zakonov na področju javne uprave, ki smo jih sprejemali tudi v tem mandatu. Veliko rešitev v tem zakonu je dobrih, jaz se z njimi strinjam in jih tudi v celoti podpiram. Katero so, mislim, da je dobro povedala naša predstavnica poslanske skupine, gospa Oražmova. S tistimi rešitvami, s katerimi se pa ne strinjam, pa mi dovolite, da samo na kratko, bom rekel, jih navedem. Ne strinjam se z glasovalno pravico župana. Tudi po mojem mnenju se meje delitve pristojnosti na lokalni ravni s tem podirajo. Župan je na nek način izvršilna veja oblasti na lokalni ravni, občinski svet pa zakonodajna. In po moje je to slaba rešitev, ne samo iz vidika, da se s tem tudi na nek način spremenijo volilni rezultati, ampak tudi s tega ustavnega načela delitve oblasti tudi na lokalni ravni. Kar se tiče odgovornosti za škodo na lokalni ravni, jaz se strinjam in vem, da je vlada pač prišla s to rešitvijo, ker danes v tem trenutku obravnavamo zakon o lokalni samoupravi. Vendar jaz pričakujem od naše vlade, da bo to rešitev dosledno spoštovala in izpeljala za vse nosilce oblasti v tej državi. To se pravi, da bo podobna rešitev tudi v ostalih zakonih, ki bodo prišli na vrsto malo kasneje. Kar se tiče samostojnosti oziroma pravni status krajevnih skupnosti. Po mojem mnenju je bolje, da to rešitev prepustimo občinam oziroma da je to urejeno v občinskih statutih. Jaz mislim, da so se občinski sveti, tudi na predlog statutarne komisije v tem obdobju, odgovorno odločali za rešitve na tem področju in po mojem mnenju je bolje, da to pustimo v pristojnosti lokalne skupnosti, ne pa da to uredimo v zakonu. Jaz bi na nek način podprl tudi to idejo, ki jo je dala gospa Cveta, okoli dolžine mandatov. Pa ne iz razloga, ker v tem trenutku opravljam tudi župansko funkcijo. Po mojem bi bilo dobro, da na vseh ravneh preverimo dolžine mandatov in se odločimo o najboljši rešitvi tudi na lokalni ravni. Ne strinjam pa se tudi z rešitvijo, ki je zapisana v zakonu glede razrešitve županov oziroma občinskega sveta, da je to pač pristojnost vlade. Po mojem mnenju, če se uporabi ta skrajni ukrep, naj bo to pristojnost državnega zbora. Jaz verjamem, da so predlagatelja vodili dobri nameni, ampak po mojem mnenju je boljša rešitev, da to ostane v pristojnosti državnega zbora. Tako kot sem povedal, zakon bom podprl, ker se mi zdi, da ga je potrebno sprejeti in seveda vgraditi oziroma sprejeti nekatere nove rešitve. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Kontiča. Izvolite.
Hvala lepa. Večino sem v predstavitvi mnenja poslanske skupine oziroma stališča že povedal, pa tudi časa mi je ostalo zelo malo. Jaz mislim, da kljub vsem danes naštetim pomislekom je potrebno ta zakon v tej obravnavi podpreti in mu dati možnost, da se še dograjuje v drugi in tretji obravnavi. Glede krajevnih skupnosti. Namen predlagatelja vsekakor ni bil, to je zaznati iz zakona, ukinjati krajevne skupnosti. Verjetno pa bo potrebno pri dodelavi tega zakona proučiti možnost, kako ohraniti status krajevne skupnosti in hkrati preprečiti nepravilnosti, ki so vodile predlagatelja k tem predlaganim spremembam. Že v uvodu sem povedal, da se zavedam pomena krajevnih skupnosti in krajevne skupnosti so v vseh obdobjih do sedaj odigrale pomembno vlogo. Glede nadzora. Strokovni nadzor poleg ostalih vrši predvsem računsko sodišče. In to je urejeno že sedaj v občini. Gre za politični nadzor, ki ga lahko opravlja komisija, ki je organ občinskega sveta. Koliko je pa ta nadzor strokoven ali ne, je pa seveda odvisno od sestave te komisije. In še to, kar je bilo večkrat izpostavljeno in sem že v uvodu tudi izrazil to bojazen, da bo to omenjeno. Gre za obračune med političnimi strankami oziroma koalicijami na državnem in lokalnem nivoju. Vsekakor zakon tega ne omogoča. Zakon predlaga oziroma v njem je zapisano, da je razrešitev občinskega sveta oziroma razpustitev občinskega sveta in razrešitev župana možna šele takrat, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Se pravi, politične stranke same po sebi tega ne morejo doseči, niti v državnem zboru, niti na vladi. Hvala.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Petana.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani! Kolegi so že marsikaj povedali, pa vendar vse še ni izčrpano pri tej temi. Da je nekaj potrebno storiti na tem področju, to se verjetno vsi strinjamo. Je pa tudi res, da tisto zakonodajo, ki jo imamo, ne spoštujemo. Verjetno vsi veste, da tudi pri ustanavljanju občine je ravno vladajoča koalicija bila tista, ki ni spoštovala tega, kar smo imeli. Po drugi strani bi pa rekel, da mogoče tudi pristop ni bil najbolj posrečen. Pa mi dovolite, da vam preberem samo en stavek iz poglavja dve, Razlogi za sprejem tega predloga, ki ga danes obravnavamo: "Razlog za spreminjanje in dopolnjevanje pravne ureditve lokalne samouprave v Sloveniji in nadaljnja harmonizacija z načeli evropske listine lokalne samouprave, katerih namen je varovanje uveljavljene lokalne samouprave, predvsem pa večja enotnost evropskih držav in tako naprej..." Spoštovani gospodje predlagatelji! Želel bi vas spomniti, da to ne drži. Evropa nima enotne zakonodaje na tem področju in je ne bo imela še verjetno dolgo časa. Dejstvo je, da jo niti ne poskuša unificirati v Evropski uniji, in to iz preprostega razloga, ker v Evropski uniji je veliko držav, ki imajo popolnoma drugačne zgodovinske izkušnje, popolnoma drugačno zgodovino in niti ni možno, da bi imela Portugalska enako lokalno samoupravo, kot jo ima recimo Irska ali pa Norveška ali pa da bi imela Grčija pa Belgija zelo podobno lokalno samoupravo. Ne gre. In to tudi v Evropski uniji jasno povedo. Razen tistih osnovnih načel, da pač približajo to lokalno samoupravo ljudem, to pa pomeni, da ljudje odločajo. To pa je tisto, kar se v Sloveniji nasprotuje. To se pravi, odločanje na referendumu, ki bi se ga v Sloveniji radi odkrižali, ker se ga bojite in bi ga radi ukinili. To pa je v nasprotju z načeli principov v Evropski uniji, ne pa to, kar je predlagano. Vsaka država ima nekaj svojega in niti ne poskušajo, in to javno tudi povedo, da bi unificirali lokalno samoupravo, to področje lokalne samouprave na nivoju celotne Unije. Drugo, kar bi pa želel povedati, je pa naslednje. Naslednji citat, ki bo tudi zelo kratek, še krajši kot prejšnji, je iz poglavja 3.2., tu pa je zapisano: "Predlog zakona prenaša vrsto nalog iz pristojnosti državnega zbora v pristojnost vlade in državne uprave." Tudi tu bi vas želel spomniti, to, ne da se približuje princip Evropske unije, ampak kvečjemu se oddaljuje in je kvečjemu v nasprotju. To pomeni, če državni zbor izgublja pristojnost na tem področju, da bo vlada lahko po mili volji motovilila po lokalni samoupravi, po občinah, kolikor se ji bo pač vzljubilo. Še posebej, če župan ne bo iz "naše" politične opcije, naše, seveda v narekovaju. Dejstvo je, da bo vlada lahko sama, če gledamo malo naprej, tudi manjše občine združila, če si ji bo zdelo potrebno. Lahko bo tudi določila meje občinske, če se ji bo zdelo, da katera občina, še posebej, če nima pravega župana iz prave politične opcije, da ima, ne vem, preveliko površino ali kaj podobne, lahko bo odstavljala župane, to je poskušala že v prejšnjem mandatu, pa je potem nekako le bilo uvideno, da to nima smisla. Lahko bo razreševala občinske svete. To odločanje bo pa v bistvu odločanje, ki bo te odločitve oddaljilo od ljudi. To pa je v nasprotju z evropsko zakonodajo in ne bo nobene približevanje. Dejstvo je, da bo vlada lahko bistveno bolj kontrolirala ali pa intervenirala v tistih občinah, kjer župani ne bodo pravih opcij. To je dejstvo in tega se je za bati. Sedaj pa mogoče čisto na hitro nekaj o tistem poglavju, ki govori o ožjih delih občine. Jaz mislim tu predvsem krajevne skupnosti. Dikcija, da ožja skupnost nima elementa pravnega statusa lokalne samouprave bi v marsikaterih primerih bila škodljiva. Dejstvo je, da različni deli občin, še predvsem, če gre za občine na podeželju, kjer imamo center, ki je urban, potem pa zelo podeželski predeli, ki imajo popolnoma drugačne potrebe in običajno so ti podeželski predeli manjši in tem ljudem nikakor ne uspe, da bi preprečili tisto srenjo, ki je iz centra. Danes to elegantno rešujejo krajevne skupnosti,ki imajo seveda svoj žiro račun, ki lahko tudi zbirajo sredstva in z njimi do določene mere razpolagajo. Lahko bi rekli, da v krajevni skupnosti kompenzirajo tisti manjko družbenega standarda, ki jih ga občina ne more dati. Ker pa razpolagajo z lastnim denarjem, imajo nek občutek odločanja in to jim je tudi neka opora in podpora za aktivnosti, da sami odločajo o razpolaganju z denarjem v določenem znesku. Res pa je, in tokrat je potrebno tudi priznati, da je nujno treba dogovoriti pristojnosti med županom in pa krajevnimi skupnostmi. Pa bom zopet šel na politično področje, ker to se dogaja. Če župan ni prave barve, mu jo v krajevni skupnosti lahko zakuhajo, ker ga zadolžijo. Ampak seveda to je pa potem že problem druge veje, to se pravi nadzora, ki pa pri nas tudi ne dela, ampak zaradi tega, ker nadzornega dela, še ni potrebno spreminjati zakona o lokalni samoupravi in ukinjati krajevne skupnosti. Iz lastnih izkušenj lahko povem, da se to razmerje med krajevnimi skupnostmi in županom da urediti. Poleg tega pa, če bi krajevnim skupnostim ukinili žiro račun, da bi lahko tudi sami razpolagali z določenim denarjem, bi to bila kazen za njihovo delo in kazen za to, da popravljajo tisti manjko standarda, ki jim ga občina ne more dati, ki jih širša skupnost ne more dati. Dejstvo je, da v krajevni skupnosti to zadevo, ta manjko pokrivajo tako, da denar oplemenitijo s prostovoljnim delom, dajejo material, dajejo usluge in podobne stvari. Danes je to precej mogoče. In še drugo. Iz centra se mali problemi, ki pa so veliki v krajevni skupnosti, ne vidijo, v centru so nepomembni in zaradi birokratske zaplankanosti se marsikdaj tudi nočejo videti. Lahko bi še naštel kup razlogov, zakaj morajo krajevne skupnosti ostati kot pravne osebe. Sedaj pa še o tistem, o čemer nisem želel govoriti, to je o nezdružljivosti. Jaz sem bil eden tistih poslancev, ki sem tudi že v prejšnjem mandatu vedno podpiral to združljivost, da so župani lahko poslanci brez zadržka. Sedaj bi pa želel nekaj povedati. Če pa sedaj mislijo župani, da nam lahko tistim, ki nismo župani, očitajo, da mi ne moremo biti v kakšnem tretje razrednem svetu kakšnega zavoda, čebelarskega društva ali česa podobnega, pa za to ne dobivamo nobenega nadomestila in ga niti ne želimo, ker želimo samo delati, pa če je poleg tega še mogoče kdo kakšen predavatelj ali pa mogoče kdo zdravnik, ki dobiva samo tisti honorar, župan pa razpolaga s proračunom, opravlja javne razpise, opravlja z denarjem javnih financ, pa mu nihče nič ne očita, potem bo nerodno, da nam taki ljudje sedaj pa kar na enkrat očitajo, kaj pa mi ne bi smeli delati. To je malo sprevržena morala. Tukaj pa gre za nasprotje interesov. Tukaj kot zakonodajna oblast glasuješ, koliko boš imel denarja, tam pa razpolagaš kot izvršilna oblast z denarjem in to ne dela noben profesor, ne dela noben član sveta kakšnega zavoda čebelarjev ali pa tudi, če je kakšno športno društvo. Župan pa to dela. Zato ne bi želel, da bi nam sedaj v tem primeru kdo solil pamet, ko recimo tisti, ki ne dobimo nič za svoje opravljanje v kakšnem svetu javnega zavoda, medtem ko se pa na drugi strani lahko pride - nikogar ne obtožujem, to moram tudi javno povedati - ampak lahko pride, zato ker imaš možnost razpolaganja z denarjem. In ne bi želel, da bi me danes kdo prepričal, da je bila moja odločitev, kosem glasoval za to, da župani lahko imajo združljivost s poslancem, da sem takrat naredil napako. Tega pa ne bi želel in zato mislim, da je to bilo neumestno, kar smo prej slišali s te strani. Ne bom omenjal imen. Kako bom pa glasoval pri nezdružljivosti,ker mislim, da bo tudi kakšen amandma, se bom pa še odločil, glede na razprave, ki bodo. Do sedaj sem pa vedno to odobraval, ampak sedaj bom pa še videl, kako bodo tekle razprave. Hvala.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Vučka, po dogovoru z gospodom Komljancem, ki bi bil drugače na vrsti. Gospod Vučko, izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovana podpredsednica, kolegice in kolegi! V svojem nastopu bi se bolj osredotočil na tiste rešitve, ki po moji oceni ne bi smele ostati v zakonu. Sicer pa menim, da je predlagani zakon v celoti primeren za nadaljnjo obravnavo, ker odpravlja določene pomanjkljivosti in vsebuje posamezne rešitve, ki so se v praksi pokazale kot ne najbolj optimalne. Stil za rešitve, katerepa menim, da niso v tem primeru primerne ali pa koristne, in ocenjujem, da jih je potrebno v nadaljevanju odpraviti, so pa predvsem tiste, ki se nanašajo na spremembe statusa krajevnih skupnosti. Gre za to, da bi se pravnim krajevnim skupnostim kot ožjim delom občine vzela pravna subjektiviteta. Sam osebno menim, da je sedanja ureditev povsem primerna in da je bilo ob tisti noveli, ko se je popravljalo, to vprašanje urejeno na smiseln način. Danes poznam na Gorenjskem društvo prijateljev laškega piva in imajo lastnost pravne osebe. Mislim, da je nespametno tistim krajevnim skupnostim, ki so jim občine s statutom uredile položaj krajevnih skupnosti, to jemati. Mislim, da si bomo več škode naredili kot koristi. In ne nazadnje gre za odraz neke nazaupljivosti do teh sredin. Problemov, ki nastajajo zaradi ad personam, zaradi mogoče premajhnega poslušanja, premajhne kulture dialoga med županom na eni strani, na drugi strani krajevne skupnosti, ta zakon ne more razrešiti, pa tudi če ga spremenimo. Mislim, da bi bilo nesmiselno uzakonit na nek način neko novo centralizacijo tudi na lokalni ravni. Zato jaz tej rešitvi nasprotujem. In pustimo tem ožjim delom občine neko avtonomijo in pustimo občinam, da same odločijo, presodijo situacijo na svojem območju in se s statutom odločijo, ali bodo imeli lastnost pravne osebe. Jaz krajevne skupnosti ne jemljem kot občino v občini, ampak kot sestavni del občine v funkcionalnem, organizacijskem in finančnem smislu. Kolikor poznam ureditve občin, v katerih imajo ožji deli tudi lastnost pravne osebe, to funkcionira povsem zgledno. Naslednje vprašanje, s katerim se ne strinjam ali pa z rešitvijo, je to, kar je bilo danes tudi že povedano. Pojavlja se mi vprašanje smiselnosti, da smo v zakon zapisali, da ima župan glasovalno pravico. Nisem prepričan, če si to sploh župani želijo. In se strinjam na nek način z vsemi tistimi, ki opozarjajo, da gre lahko pri tem vprašanju tudi za vprašanje spremembe volilnih rezultatov. Ta rešitev bi bila po moje optimalna takrat, če bi mi že v osnovnem zakonu pri snovanju lokalne samouprave se odločili za drugačen volilni sistem, po katerem se župan voli. Gre za tako imenovani predstavniški sistem izvolitve župana, kjer je župan običajno prvi na listi stranke, ki je zmagala na volitvah, in avtomatično postane župan in potem ima vse pravice in odloča o tem. Menim, da bi bilo potrebno dodatno proučiti razloge za postopek razrešitve župana, kajti tukaj se podajamo na dovolj spolzko področje. In je treba uveljaviti zelo restriktivno razlago, ker vsaka ohlapnost bi lahko pomenila nevarnost za politizacijo z ene in druge strani. Tukaj je treba še poudariti. Kar se tiče pa nezdružljivosti županske funkcije s funkcijo poslanca pa po razpravi kolega Butolena ni veliko dodati. Mislim, da je vsem skupaj nalil nekaj čistega vina in se z njim strinjam v celoti, celo z njegovim zaključkom. Sam podpiram nezdružljivost, vendar pa menim, da bi mogle biti izpolnjene tri predpostavke. Prvič, ustrezen volilni sistem, ki nas tudi nežupane velikokrat sili, da razmišljamoglobalno, vsake toliko časa pa delamo tudi malo lokalno. Drugič, da bi se nezdružljivost določila tudi z zakonom o poslancih. To bi bila optimalna rešitev. In to, kar je gospod Butolen na koncu rekel, naj bo nezdružljivost, če že je absolutna nezdružljivost občinskih funkcij, ki pa seveda ne vključuje, kolega Petan se opravičujem, nisem tako razumel, da bi ta nezdružljivost vsebovala predsednike čebelarskih, atletskih, letalskih zvez, ker to ni občinska funkcija, to gre za civilno družbo in delovanje vsakega posameznika v civilni družbi. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Kremžarja. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Bom poskušal ne ponavljati tega, kar je bilo rečeno, pa vendarle bom najbrž moral kaj tudi ponoviti, vsaj zato, da izrazim svojo podporo že izrečenim idejam in mislim. Kar malce nerodno mi je in hudo, ko gledam predlagatelje, za katere vem, da so se zelo trudili s tem zakonom. Ampak to je eden redkih zakonov, ker smo si zelo soglasni vsi, opozicija, pozicija. Praktično zelo redke izjeme, ki so danes nastopale, so nasprotovale večinskemu nasprotovanju, določilom oziroma predlogu, ki ga imamo danes v prvi obravnavi. Tako smo si skorajda edini pri krajevnih skupnostih in seveda mislim tudi sam, da ne gre spreminjati sistema, ki dobro deluje. V tem trenutku je videti, da ta sistem na področju občin, krajevnih skupnosti dobro deluje in naj deluje tako. Dajmo za božjo voljo ne samo zmeraj določati, določati, določati, predpisovati, usmerjati, omejevati. Če nekje zadeve funkcionirajo znotraj nekega okvirja, seveda funkcionirajo pa dobro, dogovorno dobro, pa naj bo tako. In to v tem primeru, kar zadeva pristojnosti krajevnih skupnosti, ki so vpete v občinske proračune, financiranje je jasno, ni dilem okoli tega, dobro funkcionirajo. Pustimo naj funkcionirajo še v naprej tako dobro. Če pa so seveda kakšne izjeme, pa mora biti druga regulativa, ne moremo spreminjati cele zakonodaje samo zaradi tega, ker v neki občini eventualno neka reč ne deluje dobro. Glasovanje županov. Seveda ni potrebe po moje, ne bom ponavljal, dejansko se spreminjajo volilni rezultati. Mi bi morali volilno zakonodajo spremeniti, če bi hoteli doseči to, kar se hoče doseči s to zadevo. Ker pa je to nek poseg v obstoječo zakonodajo, seveda sam po sebi ni dober in celo mislim, da je vprašljivo, če bi šlo na ustavno sodišče, kako bi, glede na spremembo dejansko volilnih rezultatov ustavno sodišče razsojalo. Tema, ki je seveda tema že skoraj deset let je tega parlamenta in prejšnjih, je pa združljivost, nezdružljivost funkcij. Tu je veliko besedi bilo o konfliktu interesov, konfliktu časa, konfliktu prisotnosti in mnogih drugih možnih konfliktih. Jaz seveda vidim, da je velikokrat konflikt interesov, ampak jih je zelo veliko. To, kar je bilo rečeno o konfliktih interesov, poglejte praktičen primer. Mi imamo v obravnavi zakon o glavnem mestu. Tukaj sedi nekaj svetnikov Mestne občine Ljubljana. In tam razmišljajo kot svetniki Mestne občine Ljubljana in tukaj pa kot poslanci. Konflikt je evidenten. Mi urejamo neke stvari s stališča države, vis-a-vis tega mesta, in seveda v osebi poslanke in poslanca mestnega svetnika ali svetnice je seveda konflikt. Ker ti interesi niso usklajeni. Ampak na katerokoli področje pridemo, bomo našli te konflikte. Zato ti konflikti niso bistveni v tem primeru. Niso bistveni zaradi tega, ker vsak od poslancev pride kdaj v konflikt z nečem. Če hočemo to rešiti, potem, jaz sem nekajkrat že povedal, potem lahko samo, mi imamo v občini Miklavž enega krasnega možakarja, ki prazni koše za smeti, Lojzek mu je ime, samo on je lahko poslanec, ker v glavnem počne samo to. In ne bo imel konflikta interesov. Ampak to ni namen ne poslancev in ne drugih. Če govorimo o tem, dajmo se malo ozreti tudi drugje. V nekem od materialov, ki so bili pripravljeni že prej, je bilo, kako je to po Evropi urejeno. Razen Italije, kolikor se spomnim, in Grčije, pa še v Italiji velja samo za velika mesta, nikjer ni te nezdružljivosti poslanca in župana. In to dejansko mi imamo tudi pri nas že v praksi. Županja Mestne občine Ljubljana in župan Mestne občine Maribor ne moreta biti poslanca, ker je že v statutu teh dveh mestnih občin zapisano, da mora profesionalno opravljati to funkcijo. Mi imamo že te omejitve in morebiti se bodo po tem modelu še nekatere druge večje občine lahko zgledovale in zapisale. Morebiti celo še kje je, pa da ne vem [[...]] Enkrat pa moramo nekaj sprejeti. Mnogim ne bo všeč in bogohuljno na to, kar bom zdaj rekel, pa naj bo: poslanec ni dvoživka, poslanec je troživka. Poslanec je, res, da piše v ustavi, poslanec vsega ljudstva, ampak to ne pomeni, da on ni tudi poslanec iz tistega območja, iz katerega prihaja. To tudi ne pomeni, da on ni poslanec politične stranke, ki jo zastopa v tem parlamentu. Eno in drugo in tretje je ta poslanec, in poslanec vsega ljudstva, in poslanec svojega območja in poslanec politične stranke. In to so dejstva, ki jih moramo sprejeti. Samo še to o združljivosti in nezdružljivosti. Lokalni interesi so legitimni interesi tega ljudstva in ti morajo biti prisotni v tem parlamentu. In so prisotni, ne samo preko županov, ampak preko vseh, ki prihajajo iz nekega okolja. Tukaj po moji sodbi je nesmiselno razmišljati sploh o tem in na ta način predlagati. Dve zadevi še zelo na kratko. Zmanjševanje financiranja plačila, da tako rečem iz 15% letne županske plače na 10% letne županske plače. V teh odstotkih se najdejo potem občinski in mestni svetniki z vsem, kar počno. To se meni ne zdi smotrno, ker tako ali tako praktično nobena občina ne dosega teh 15%. In to je še ena zadeva, ki naj bo prepuščena občini, da sama ugotovi in zrangira, koliko denarja do tega limita bo plačevala svetnikom za sejnine. In samo še to. Razrešitev občinskega sveta in vlade. Prvi hip sem bil tudi izrazito proti temu, da vlada to počne. In še sedaj mi ni simpatično. Ampak moramo biti korektni in prebrati vse, kar piše. Piše to, da je občinski svet oziroma župan, lahko vlada napiše to odločbo, ko se ugotovi, ampak potem to gre na upravno sodišče, gre na sodno vejo oblasti in po upravnem sodišču je še vrhovno sodišče. To je garancija, da ni političnosti. Ker sem predolg, me opozarjajo. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Kelemino. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! Pri današnji razpravi se tudi prav prijetno zabavam in ocenjujem, da je razprava izredno zanimiva. Samo če pokomentiram izjavo nekoga, ki je povedal, da je to eden najpomembnejših zakonov, ki jih državni zbor sprejema, potem je seveda zelo umestno, da človek o tem razmisli, kaj to pravzaprav pove o razmišljanju nekaterih poslancev. Meni se ta zakon ne zdi nič kaj posebno izredno pomemben, je pač kot vsak zakon. Se pa seveda sprašujem ob tem, tako kot nekateri drugi poslanci, inugotavljam tudi, da v bistvu obstoječi zakon o lokalni samoupravi ni tako grozno slab, da ga bi bilo treba nujno v tem primeru spreminjati. Mislim, da so za spreminjanje bolj potrebni nekateri drugi zakoni, kot je že bilo omenjeno, recimo, zakon o financiranju občin in še mogoče kateri drugi v zvezi z lokalnimi skupnostmi. Ampak ravno pri urejanju odnosov v lokalni samoupravi ima očitno oblast izredno ogromno idej in izredno veliko interesa, da to področje ureja na tak ali drugačen način. Nima pa popolnoma nobenega interesa očitno na področju ureditve financiranja občin ali pa dejansko gre za nemoč. Kolikokrat smo poslanci, vsaj nekateri, ki poznamo to področje razmeroma dobro, vsaj tako sem prepričan, opozarjali na to, da financiranje občin ni ustrezno inna nivoju evropske zakonodaje, regulative. Vendar se na tem področju ne zgodi nič, celo nasprotno. Trendi ministra za finance in pa tudi politične opcije na vrhu LDS-a, ne bom govoril o kot LDS-u politični stranki na lokalnem nivoju, ampak na vrhu, v vodstvu politične stranke LDS in pa tudi mogoče Združene liste, pa tudi nekaterih poslancev, je težnja, da bi se finančna sredstva v lokalni skupnosti celo zmanjšala, ne pa povečala. Na tak način samostojnosti in učinkovitosti v lokalni skupnosti ne moremo doseči. In tukaj bi se bilo potrebno zamisliti in tukaj bi se bilo potrebno angažirati in porabiti neko dodatno energijo, da bi se to področje uredilo. Resnično vam povem. Dobro, upam da boste tudi to uredili. Kar se tiče tega predlaganega zakona, nekako ugotavljam, da nekega najširšega konsenza verjetno ne bo mogoči najti. Interesov je preveč na tem področju, tako da tisto, kar bo odločeno, bo odločeno, kolikor toliko politično tukaj v državnem zboru. To je definitivno. Jaz seveda govorim v svojem imenu. Bom spoštoval odločitve stranke oziroma poslanske skupine, kolikor bom lahko, maksimalno. Logično, da imamo različne poglede na to. To je v vseh strankah prisotno, tako da se tukaj ni nič za čuditi. Pravim pa, da očitno ocenjujem, da to področje ni tako slabo urejeno do sedaj in da ni tako narobe, da bi bilo potrebno to kakorkoli drastično spreminjati. Prej bi pričakoval, če se že karkoli spreminja, kot sem povedal, da bi se lokalni skupnosti dalo nove pristojnosti, večje pristojnosti na posameznih področjih in zato zagotovila tudi finančna sredstva. Sem že govoril, kje pričakujem take povečane pristojnosti, vendar ni nekako volje, da bi se to uredilo. V mislih imam skrb lokalne skupnosti, večjo skrb za gospodarski razvoj, za razvoj kmetijstva, turizma in takonaprej. Skratka, na tem področju bi bilo potrebno lokalni skupnosti dati večje pristojnosti in tudi zagotoviti sredstva. Življenja ni mogoče organizirati iz centra, ampak se uresničuje lahko samo na najnižji celici, se pravi na lokalnem nivoju. Torej bi pričakoval dodatne pristojnosti in pa tudi dodatna finančna sredstva. Ta predlog zakona dejansko o nekih pristojnostih občin oziroma lokalnih skupnosti ne govori. Vi posebej ne omenjate v zakonu kakšne pristojnosti ima, ampak napotujete na obstoječo zakonodajo. Torej bo lokalna skupnost s statutom določila iz okvira obstoječe zakonodaje, če prav razumem, svoje pristojnosti in jih mogoče tudi v statutu potem tako opisala. Določene rešitve, ne bom jih komentiral, saj ste jih že tako rekoč povedali, samo ne strinjam se recimo s tem, da bi imel župan glasovalno pravico. Tudi nekateri predstavniki, poslanci iz LDS-a, se s tem niste strinjali. Mislim, da je to prav, da se to ne upošteva. Tudi mogoče se najbolj ne strinjam s temi razrešitvami županov in občinskihsvetov, čeprav gre za ekstremne primere, to je treba povedati. Saj se tukaj sedaj dejansko ne razrešuje niti občinskega sveta, niti župana za neko njegovo normalno delovanje oziroma ob njegovem normalnem delovanju, spoštovanju zakonodaje. Gre za nek ekstremni primer, ko dejansko ni več možna druga rešitev oziroma ko gre za hudo kršitev zakonodaje. Razrešitev prav gotovo, ampak sedaj je vprašanje, če ima lahko to pooblastilo vlada ali pa parlament. Jaz se tudi bolj nagibam k temu, da bi to pristojnost le imel parlament kot takšen, kot skrajni ukrep. To, kar je bilo rečeno v zvezi s samoupravnimi lokalnimi skupnostmi, z ožjimi deli samoupravnih skupnosti, torej s krajevnimi skupnostmi, bi povedal, da so te stvari različno urejene v Sloveniji. Tudi bi zagovarjal stališče, da tam, kjer so občine zelo velike in kjer pokrivajo ogromne teritorije, bi ukinitev krajevnih skupnosti kot pravnih oseb bila zgrešena poteza. Sam sem bil tudi že predsednik krajevne skupnosti, še vedno delam na tem nivoju, če imam čas. Pravgotovo izredno dobro poznam to problematiko. Tudi občinski svetnik sem že deset let, je pa tudi čas, da se počasi umaknem. Ampak kot poznam te stvari in vem, da če jim bomo vzeli to pristojnost, bo iniciativa na tem področju, se pravi občanu, krajanu izredno padla. In to bo škoda za Slovenijo. Resnično. Tega ne bi smeli storiti, toda poskušajte upoštevati. Moja ocena je, naj vsaka lokalna skupnost oziroma vsak občinski svet, tako kot je bilo zdajle, o tem odloči. Jaz se ne strinjam s tem, da bi morali to stvar v tem trenutku spremeniti. Mogoče kdaj v prihodnosti, ampak v tem trenutku pa prav gotovo ne. To je moje osebno mišljenje, vsak pač razmišlja drugače. Se strinjam, recimo, z Avstrijci o odgovornosti. To je treba pozdraviti, jaz to pozdravljam, čepravnekoliko je treba urediti te stvari potem v zvezi z glasovanjem, kajti odgovarjajo naj samo tisti, ki so sprejeli nek protizakonit sklep ali akt ali karkoli že, tisti, ki so glasovali za. Ne more celotni kolektiv, vsi občinski svetniki ne morejo biti odgovorni za neko protizakonito odločitev ali povzročeno gospodarsko škodo ali karkoli že, ampak samo tisti, saj o tem govorite, ampak kako bomo to potem sprejeli v sam zakon in pa v statut. Potem se mora dejansko zapisati, kako je kdo glasoval. To je pa malo težko. To danes nimamo tako urejeno, saj v večini občin glasujemo z dvigovanjem rok. Nekje se glasuje z glasovalnimi napravami, tam se da ugotoviti, potem je potrebno to urediti, da bo elektronsko ali kakorkoli drugače, da bo razvidno, kako je kdo glasoval. To je treba urediti, tega se morate zavedati. Drugače pa podpiram to in bi zelo, zelo rad videl, da bi se ta odgovornost prenesla še na vse ostale, tudi na poslance državnega zbora. Tudi to. Ker mi zmanjkuje časa, saj pravim, upam, da bodo te stvari v drugi obravnavi bistveno boljše urejene in da boste upoštevali te pripombe, če bo zakon dobil podporo za drugo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Širca, izvolite.
Predlog zakona o lokalni samoupravi urejuje vsebinsko tudi poglavje o referendumu, kar se mi zdi v tem trenutku še posebej aktualno in v prid nadaljnje dodelave zakona. Rada bi vas opozorila na to, da ureditve, kot jih prinaša sedanji predlog, sicer ne posegajo v vsebinsko bistveno v prejšnjo ureditev, kajti uvajajo le delne spremembe. Namesto svetovalnega referenduma imamo posvetovalni referendum, ki ima seveda moralno, ne pa zavezujočo pravico, imamo skrajšani rok, v katerem je mogoče dati pobudo, imamo povečanje potrebnega števila volivcev za vložitev zahteve po razpisu obligatornega referenduma itd. Ampak to so vprašanja, ki pa vendarle ostajajo pomanjkljiva na tistem mestu, ki jih čutimo sedaj konkretno v primeru razpisa referenduma glede akta o graditvi versko-kulturnega centra v Ljubljani kot pomanjkljiva. Rešitev predlaganega zakona je pomanjkljiva v toliko, v kolikor ne nudi vseh tistih možnosti, ki jih mora imeti mestni svet oziroma županja v primeru želje po preverbi oziroma po presoji ustavnosti določene referendumske pobude. Tega orodja že trenutno veljavni zakon nima. Zaradi tega je bil nedavno s strani mestnega sveta podprt sklep, kjer naj bi se preverila ustavnost trenutno še veljavnega zakona o lokalni samoupravi. Da bi se tovrstnim procesom, ki so zelo, zelo pomembni, težavam v bodoče izognili, je nedvomno potrebno zakon dopolniti s tistimi merili, ki dajejo možnosti in orodje v roke samih organov, da dajo pobudo o preverbi določenih pobud in njihovih ustavnosti. Hvala.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Sušnika. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovana podpredsednica. Ko sem prebral ta zakon o lokalni samoupravi, me je bilo kar strah, ker skoraj nisem mogel verjeti, da je lahko takšno besedilo, tako slab zakon bil koalicijsko usklajen. Ko sem slišal mnenja ostalih poslanskih skupin, mi je malo več jasno. Očitno je ta zakon nastajal, kot je nastajal, v okviru ministrstva za notranje zadeve, nastajal pod, bom rekel, senco oziroma pod presijo številke 60, šestdesetih bivših občin, nastajal pod vtisom nekega komunalnega sistema, za katerim še očitno avtorjem tega zakona še kako kolca. Vesel sem, da je prišlo do takih nasprotovanj, izraženih tudi s strani poslanskih skupin, kar daje upanje tudi na to, da bi zakon lahko bil boljši. Da je zakon tak, je to tudi zaradi tega, ker se državni zbora v tem sklicu absolutno premalo ukvarja z lokalno samoupravo, ki je ena ključnih zadev. Dokaz, da je temu tako, je, da ste ukinili samostojno komisijo v državnem zboru, ki bi se ukvarjala z lokalno samoupravo, da je bil posledično ukinjen tudi samostojni urad vlade za lokalno samoupravo in rezultat je zakon, ki kaže odnos ministrstva, ki bi moralo skrbeti za lokalno samoupravo, do lokalne samouprave. Na tem področju bi moralo biti več narejenega, če bi imeli urad, samostojni urad za lokalno samoupravo. Če bi imeli komisijo pri državnem zboru, ki bi delovala in obravnavala področje lokalne samouprave, bi se verjetno ne zatikalo tudi pri zakonu o pokrajinah, tako kot se nam zatika, kjer še vedno stojimo na mestu. Namesto da bi se s predlaganim zakonom popravil položaj, utrdil položaj lokalne samouprave, omenjeni zakon predstavlja grob poseg v avtonomijo lokalne samouprave, gre izključno za neke, bom rekel, prepovedi in omejevanja, ki v nobenem primeru niso sprejemljiva. Iz povedanega prej bi rad najprej povedal, da je popolnoma nesprejemljiv za mene prenos pristojnosti iz državnega zbora na vlada tako v primeru ustanavljanja, preoblikovanja občin kot v primeru predlaganega predloga za sprožitev in izvedbo postopka za razrešitev župana in občinskega sveta. V slednjem primeru mislim, da je sploh razrešitev župana oziroma odpoklic občinskega sveta možen samo s strani volilnega telesa, kar je pa že druga zgodba in mislim, da bi mogli temu slediti. Popolnoma sporno v tem zakonu se mi zdi tudi sankcioniranje odškodninske odgovornosti občinskega funkcionarja oziroma izplačevanje nekih odškodnin. To je milo rečeno čudno, da ste se spomnili, pa to predlagali, samo na občinskem nivoju. To bi lahko rekel, da je v stilu "primite kurjega tatu" oziroma vse, kar je večjega, vam pa tako uide oziroma ne morete obvladovati. Kar se tiče glasovalne pravice župana, mislim, da ne gre v koncept zakona. Če bi hoteli dati županu glasovalno pravico, bi ga morali izvoliti tudi za člana občinskega sveta. Tukaj lahko prihaja do, bom rekel, zelo hudih motenj v delovanju lokalne samouprave. V celoti se strinjam s tistim, kar smo že danes slišali, da se predvsem v malih občinah, kjer prihaja do neposrednih volitev tako članov občinskega sveta kot članov župana, lahko volilni rezultat postavi v celoti na glavo. Zanimivo je pa oziroma dilema, ki se pojavlja s predlagano ukinitvijo pravne subjektivitete krajevne skupnosti. Odnos do tega vprašanja jasno kaže na to, kako reforma lokalne samouprave v Slovenije ni bila izvedena. Dejstvo je namreč, to smo iz razprave lahko danes slišali, da vsi ugotavljajo, da velike občine občine, kjer ni bila izvedena reforma lokalne samouprave v smislu evropske listine o lokalni samoupravi, ugotavljajo, da brez krajevnih skupnosti kot pravnih subjektov, ker krajevne skupnosti brez pravnega subjekta v bistvu nimajo svojega namena, ni možno zagotavljati in pokrivati celotnega področja tako velikih občih. Še posebej verjamem, da to velja še za neustavno občino Koper. Jaz verjamem, da mestna občina Koper brez pomoči krajevnih skupnosti, ki morajo biti dovolj dobro usposobljene, ni v stanju izvajati vseh zakonskih nalog na območju celotne občine. Tukaj smo verjetno ujetniki samega sistema nedorečene reforme lokalne samouprave in bo verjetno potrebno pač pristati tudi na to, da se bodo tam, kjer bodo ocenili, da je to potrebno, krajevne skupnosti kot pravni subjekti ohranili, vendar je to treba to prepustiti občinskemu svetu. Na koncu bi nekaj povedal samo še glede nezdružljivosti in okoli lobiranja. Poglejte, z vstopom v Evropsko skupnost, kjer je lobiranje zakon, uveljavljen na način delovanja, kot primer lobiranja bi navedel tukaj, da smo bili v preteklosti priča lobiranju knjižničarjev, ki so dosegli svoje, da ne govorim o veterinarjih, veterinarski lobij je, bom rekel, vplival na sprejemanje take veterinarske zakonodaje, ki je naredila podeželju bistveno, bistveno več škode, kot jo je naredil eventualni županski lobij, če je že kaj deloval v tem parlamentu. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Špindlerja.
Hvala lepa. Spoštovana podpredsednica, spoštovane poslanke in poslanci. Čisto na kratko, ker je večina vsega tistega že bilo povedanega, kar sem mislim povedati. Jaz bi samo na koncu dodal to, da je tu en kup stvari obravnavanih, ki praktično ne sodijo v ta zakon. Med drugim tudi ta funkcija, ali je župan poslanec ali ni. To absolutno ne sodi, to bi moralo biti rešeno v poslanskem zakonu. Tudi z glasovanjem se ne strinjam. V glavnem se strinjam s tem, kar jepovedal gospod Butolen in pa gospa Zalokarjeva in tudi vsi ostali razpravljavci. V glavnem so te stvari dorečene. Vendar pa mislim, da tukaj pri tem zakonu predvsem prihaja do centralizacije, še posebej, če se bo država toliko spuščala v opravljanje lokalne samouprave, ker v evropski listini je to kar lepo in pravilno napisano, in mislim, da se tega moramo držati. To evropsko listino smo sprejeli 1994. leta in je Slovenija tudi sopodpisnica te evropske listine o lokalni samoupravi. Na koncu bi se samo vprašal, ali je sedaj čas za sprejem takega zakona, kot je sedaj predložen z vsemi novostmi, ki so sedaj predstavljene, od pokrajin ter drugih sprememb, ki so mogoče potrebne, vendar preuranjene za ta čas. Prej bi se morali mogoče dotakniti zakona o financiranju občin, ki nikakor ni dorečen, kljub temu da tukaj moledujemo, pa ne samo župani, tisti, ki smo iz županskih vrsti, ampak tudi vsi ostali poslanci, ker ta stvar "ne klapa". Tudi v prejšnjem zakonu imamo zapisano, da država, če nekaj naloži lokalni skupnosti, da mora zagotoviti denar. Sedaj se občine, jih država nekako prisili s sklepom, da pač določene stvari izvedejo v sklopu občinskega proračuna, pa ostanejo brez tega denarja, ki bi moral biti od države nakazan. Jaz bi predlagal, da tudi ob sprejemanju tega zakona čim prej pristopimo k sprejetju zakona o financiranju občin, ker to pa je dejansko čedalje hujši problem v vseh lokalnih sredinah. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Terčona. Izvolite.
Hvala gospa podpredsednica. Torej jaz bi najprej vprašal predlagatelja oziroma gospoda ministra in njegove sodelavce, kje je bil ta zakon usklajen. Jaz vem, da je bil usklajevan, vendar iz današnje razprave nesporno sledi - sem spremljal - niti en poslanec, kakor sem slišal, ni podprl ukinitvE pravne subjektivitete krajevne skupnosti. Z izjemo kolega Jurija, nihče ni podprl glasovalne pravice župana. In glede na to, da vem, da so neka usklajevanja bila, sprašujem, kje so predlagatelji dobili mandat, da s temi rešitvami pridejo pred ta državni zbor. Nihče tukaj ni dal neke pozitivne vere v te rešitve in predpostavljam tudi, da to ni bilo usklajeno. Kot drugo, bi pa rad opozoril na neko miselnost in metode, ki so se razpasle že pred davnimi časi in se kar valjajo v naši državi, v izvršni oblasti in tudi v zakonodajni oblasti. Ta sistem metode ni svojstven samo notranjem ministrstvu, to je treba reči, ampak kar velikemu delu izvršilne oblasti, če ne kar celemu. Če smo malo samokritični, tudi temu državnemu zboru, nam poslancem. Gre za modo spreminjanja zakonov. In ta zakon uvrščam v to modo. Dolgo časa ni bilo nič narejeno na področju regij - vemo, zakaj - tudi zaradi tega, ker konsenza med pozicijo in opozicijo ni, ker bi morali spremeniti ustavo,pa je bilo treba nekaj narediti. In najlažje je, da se nekdo pohvali, da smo sprejeli nek zakon. Jaz sem slišal danes trditve, da so nekatere rešitve dobre. Ko sem vprašal nekatere kolege, katere pa so, mi niso znali točno povedati. In jaz ne vidim kakšnih dobrih rešitev. Vidim drugačne rešitve, ne vidim pa dobrih rešitev, so pa drugačne. In jaz vas sprašujem, kam nas to pelje. Sedaj smo pred novimi parlamentarnimi volitvami, potem bo nov parlament čez slabo leto. Predstavljam si, kako bo ta zadeva šla. Spremenili bomo zakon, temu mora slediti uskladitev zakonov in birokracija na občinah za sprejetje notranje zakonodaje oziroma predpisov občin. Ker bo marsikaj nejasnega, bo ministrstvo moralo dajati nova navodila, bomo hranili birokracijo na ministrstvih, mogoče tudi podzakonske predpise in potem bomo imeli zakon usklajen. Ker bo pa prišel nov parlament, nov pritisk poslancev, nove ideje ministrov, da bomo nahranili ljudstvo z novimi predpisi, bomo spet spremenili zakon in zadeva se bo ponovila in birokratibodo veselo dražili to državo in občine. Gospoda, tej modi bi bilo treba enkrat narediti konec. Seveda se je treba vprašati, kaj je nujno treba spremeniti. Po moje je nujno treba spremeniti in uvesti pasivno volilno pravico. Ker je tu neka evropska kategorija na lokalnem nivoju, je to potrebno. Ustavno sodišče je na primeru Velike Polane izdalo neko odločbo, ki nima nobenega prekluzivnega roka, do kdaj mora državni zbor uskladiti to. Vendar se mi zdi smiselno, da bi tudi to uredili. To je nujno. In če damo to dvoje skupaj, lahko hitro ugotovimo, da z enim nujnim postopkom oziroma skrajšanim postopkom, s to vso proceduro spremenimo potrebne spremembe, izdamo prečiščeno besedilo in imamo zakonodajo, ki obstaja, na katero so ljudje navajeni in ki je nekoliko drugačna, kot je tukaj predlagana. Jaz bi rad opozoril, da eno od temeljnih pravil kvalitetnega prava je tudi to, da je pravo trdno. Pravo je lahko trdno, če se ne spreminja prevečkrat. Če ne, pa imamo vsak dan spremembo in prinašamo zmedo. Zakaj ne bi pustili, da bi se občine in občani in župan in svetniki in vsi ostali v občini navadili na neke predpise in bi jih potem izvrševali. Ali samo zaradi tega, ker je modno spreminjati zakon, da bomo mahali, da smo ga spremenili in da bo birokracija delala, rezultatov pa ne bo nobenih? To lahko počnemo v nedogled, hranimo sami sebe. To je kontra produktivno. To sem povedal na tem primeru, vendar imamo teh primerov v državnem zboru še nešteto. Zato velja apel tudi za ostale ministre in tudi poslance, ki se zapodijo v vsak zakon in ne rečejo, zakon ni dober ali pa ga ne potrebujemo, ampak vsak išče nek partikularni, parcialni interes, kaj bo vrinil notri, da bo neko svojo majhno idejo ali pa svoj majhen interes v zakon komponiral. In zadeva gre dalje. Birokracija sepa množi in država draži. Jaz bi lahko govoril o mnogih rešitvah, ki so tukaj. Pa bom skušal samo skrajšati, ker imam zelo malo časa. Nadzorni svet, zdaj imamo neko komisijo. Rešitev je boljša? Ne, drugačna. Po moje slabša, ker daje manjši pomen nadzoru. Pokrajine, zveze, združenja, skupne uprave. Lepo vas prosim, pa nehajmo zdaj s tem! Imamo za spremeniti ustavo in imamo za narediti pokrajine in nehajmo ustvarjati neke organe, ki bodo tratili denar, gojili birokracijo in se izmišljevali. Nimajo virov financiranja in vse skupaj je konec koncev na prostovoljni bazi. In če je vse na prostovoljni bazi, lahko funkcionira, ne da mi to pisali notri in tukaj modrovali. Nezdružljivost župana. Jaz mislim, da je praksa v Sloveniji pokazala neka simptomatična zaključka. Mi tukaj nimamo župana mestne občine, nobena, mislim, da. Ker je verjetno praksa pokazala, da je župan mestne občine in poslanec biti prezahtevno. To bi lahko rekli, da so tudi mestne občine prikrajšane. Pa vendar ni tako, ker je javna poraba v mestnih občinah na prebivalca večja, kot je v manjših občinah. Imamo pa župana manjših občin. Po svetu imamo prakso, da so župani zelo pomembnih mest, v Franciji se spomnim, tudi celo ministri, poslanci in tako naprej. Imamo pa tudi lahko drugačne prakse, ampak to so drugačne rešitve. In se da o njih vedno debatirati. Imamo tudi rešitev, ko so poslanci in ministri istočasno v nekaterih državah. Jaz mislim, da vendarle kaže spremljati prakso in da praksa je dala neke določene zaključke. Potem ena cvetka, odrešitev. Podžupana se imenuje v 90-ih dneh. Niti ne razumem, ali je to prekluzivni rok, da ga potem ni mogoče, ker bi moralo to pisati, ali je tudi instruktivni rok, da ga je možno tudi kasneje. Ampak zakaj v 90-ih dnevih? Saj na koncu koncev se lahko zmeni v91-ih dnevih ali pa v enem letu. Lahko praksa pokaže, da je potreba nastala šele po enem letu. Veste, to so ene spremembe, ki jih pišemo tako, da nekaj spreminjamo, da potem razlagamo pred mediji, da mahamo s papirji, kaj smo naredili. Državljani od tega pa nimajo nič [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]] Jaz moram zaključiti, zato bi predlagal. Spremembe se da narediti v skrajšanem postopku. Spremembe, tiste, ki so nujne in ki so potrebne. Če bomo šli pa po tem postopku naprej, pa predpostavljam, ni treba biti moder, da se to ugotovi, da bo v drugem branju padlo nekaj sto amandmajev, da bomo zapravili kar veliko časa na odborih in državnem zboru, da bomo to sprejeli, da bo to en velik pomp [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]bo pa posledica to, da bodo občine nadaljevale s spreminjanjem nekih notranjih predpisov, ministrstvo s pisanjem navodil in birokracija se bo bohotila, država se bo dražila, koristi pa nobene. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim za konec še gospoda ministra, dr. Bohinc izvolite.
Hvala lepa gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi! Zahvaljujem se vam za to izčrpno, poglobljeno in kakovostno razpravo. Tudi precej časa trajajočo, ki je zanesljivo dosegla svoj cilj. Če si dovolim dati oceno, mislim, da je potrdila upravičenost tega, da prav v tem času sprejemamo zakon in ne novelo zakona in ne deveto zaplato na zaplatah, ki so se sedaj ob novelacijah tega zakona pojavljale. Mislim, da je razprava odprla tolikšno število vprašanj, da je vsekakor potrdila prvilnost odločitve, da imamo nov sistemski zakon po desetih letih izkušenj z novim sistemom lokalne samouprave. Prav na to smo se pa tudi naslonili, na izkušnje, slabe in dobre, in pa seveda na evropske izkušnje in predvsem na evropsko prakso in na evropsko listino o lokalni samoupravi. Številne novosti, nad katerimi ste se nekateri tudi upravičeno čudili, imajo svoj izvor prav v tem dokumentu, v evropski listini o lokalni samoupravi. Zanesljivo je, da se stvari, o katerih je danes bilo na posameznih področjih govora, lahko uredijo na takšen ali drugačen način. Različne odločitve, tudi različne strokovne možnosti so za uveljavitev evropske listine o lokalni samoupravi Stvar naše sposobnosti za konsenz pa je, kakšne rešitve bomo v ta zakon vgradili. Jaz mislim, da ni prav nič neprimeren čas, predvsem pa ni bil načrtovan ta čas. Mi že dve leti pripravljamo ta zakon. Številne so bile razprave med župani in med združenji občin. Od županov večinoma prihajajo te novosti, te sveže zamisli nekaterih vprašanj, ker sami pri sebi čutijo nepravilnost tedanje ureditve. Ta čas bo toliko predvolilen in ta razprava bo toliko politična, kolikor bomo to hoteli. Prepričan sem, da imamo še toliko smelosti in načrtov pred seboj, da tako pomemben sistemski zakon v tem mandatnem obdobju vendarle sprejmemo. Ne bi mogel pritrditi zadnjemu razpravljavcu, kolegu Terčonu, čeprav je bil zelo pregleden in vendarle argumentiran, ampak tukaj ne gre zanikakršno modo. Tukaj gre za uresničevanje programa te vlade in jaz vam moram ob tej priložnosti povedati, da notranje ministrstvo nima na seznamu 40 in nekaj evropskih zakonov niti enega zakona, ker je vse evropske zakone že predložil državnemu zboru in so bili sprejeti. To pa ne pomeni, da bomo sedaj zaustavili svoje aktivnosti in obtičali tam, kjer smo. Mi nadaljujemo s programom in dveletno delo na projektu: nov sistemski zakon na področju lokalne samouprave je obrodilo ta sad. Mislimo, da je zakon dobro zastavljen, da ima oporo v evropski in tudi slovenski praksi in izkušnji. Seveda je pa ta vprašanja, o katerih je danes bilo govora, potrebno še proučevati naprej in z veliko zanesljivostjo vam lahko rečem, da je bila ta današnja razprava zelo koristna,ker je tudi nam dala smer razmisleka, kako urediti posamezno vprašanje. Mi smo bili večkrat v dilemah, tudi glede vprašanj, o katerih ste govorili, kako stvari zastaviti, še posebej na zelo kontradiktorna stališča ponavadi med župani in tudi med strokovnjaki, kako posamezno stvar urediti. To, kar ste danes sporočili, je za nas seveda vodilo za dograjevanje zakona v nadaljnji obravnavi. Na primer, najbolj žgoče vprašanje ali pa eno od njih: status krajevnih skupnosti. Mi izhajamo iz prepričanja, da pravna subjektiviteta ni pogoj za učinkovitost, demokratičnost delovanja krajevnih skupnosti. Niti za trenutek nismo pomislili in najmanjše podlage vgradili, da bi krajevnim skupnostim odvzeli njihovo demokratično subjektiviteto in državljanom možnost participacije na oblasti na tej ravni demokracije, ampak gre preprosto za spoznanje, da sama pravna subjektiviteta nič ne prinaša in nič ne odnaša k takemu konceptu krajevne skupnosti v tem smislu, pač pa prinaša k temu, da se zlorabe, ki so se pojavljale in tudi pravvi in župani ste opozarjali na njih, ko lahko nekdo, ki je predstavnik, zastopnik krajevne skupnosti, zaveže s pravnim poslom občino in občina s svojo odgovornostjo jamči za obveznosti, ki jih prevzema krajevna skupnost. To je razlog, zaradi katerega smo v to šli. Kar zadeva župana kot glasovalca, ne bomo vztrajali pri tej ureditvi. To je bil poskus, skladno z evropsko listino o lokalni samoupravi, zbližati župana in občinski svet v skupni odgovornosti za odločitve. Tu ne gre za nikakršno delitev na zakonodajno in izvršilno oblast. Tu gre za lokalno samoupravo, ki se ravna po drugačnih zakonitostih. Jaz se opravičujem, ker mi je zmanjkalo časa, da komentiram posamezna od vprašanj, ki ste jih tu navajali, rekel bi samo to, da jih bomo zanesljivo pri dograjevanju zakona upoštevali, da bomo vgradili smeri, ki so bile danes tu prikazane in da bomo po mojem vsi skupaj vendarle v naslednjih usklajevanjih uspeli v Sloveniji sprejeti dober sistemski zakon za urejanje statusa lokalne samouprave. Hvala lepa.
Hvala lepa. Spoštovani, spoštovane! Zaključujem splošno razpravo o predlogu sklepa. Da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj ob 21.35 uri. Prekinjam to točko dnevnega reda. Gospodu ministru in predstavnici in predstavniku vlade oziroma ministrstvu za notranje zadeve se za sodelovanje najlepše zahvaljujem. Mi pa bomo ob 17.10 uri prešli na obravnavo 10. točke dnevnega reda, to je na prvo obravnavo predloga zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov. Gospoda ministra in predstavnice ministrstva za delo med nami prav lepo pozdravljam.
Spoštovane kolegice in kolegi! Prehajamo na 10. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O ZAPOSLITVENI REHABILITACIJI ZAPOSLOVANJA INVALIDOV. Pozdravljam gospoda ministra in njegove sodelavke. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada. V zvezi s tem zakonom je skupina 10 poslancev, s prvopodpisanim kolegom Janezom Drobničem, zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Sedaj bom prosil ministra, da državni zbor seznani s predlogom zakona, potem pa bodo dobili predstavniki poslanskih skupin besedo za predstavitev stališč. Prosim minister.
Spoštovani gospod predsednik! Vlada je pripravila nov zakon o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov. Nov zakon se je pripravljal, naj pripomnim, skoraj več kot 10 let, saj je veljavna zakonska ureditev segala v leto 1976, zato je zakon pisan za drugačno družbeno ureditev, drugačne gospodarske razmere, pisan v obdobju polne zaposlenosti, če smem tako reči. Spremenjena pa je tudi terminologija, predvsem pa gre za nove pristope na področju zaposlovanja, rehabilitacije in razumevanja invalidnosti. Nujnost sprejetja novega zakona pa zahteva tudi novo ureditev delovnih razmerij, nov sistem na področju invalidskega zavarovanja po zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju ter varnosti in zdravja pri delu. Področje zaposlovanja invalidov se je v zadnjih 10 letih urejalo predvsem s programom aktivne politike zaposlovanja in z ustanavljanjem invalidskih podjetij. Drugih rešitev pa ni bilo, zato je vse preveč invalidov rešitev problemov videlo tudi v prijavi na zavodu za zaposlovanje in zagotovitvi pasivnih socialnih prejemkov, tudi prek zavoda za pokojninsko invalidsko zavarovanje. Te ugotovitve, še bolj kot številke o brezposelnih invalidih na zavodu, potrjuje predvsem struktura brezposelnih invalidov, ki kaže, da je 76% invalidov dolgotrajno brezposelnih, med njimi je 86% delovnih invalidov, 60% nezaposljivih, glede na starostno strukturo in relativno visoke prejemke iz zavarovanja, in 55% le s prvo stopnjo izobrazbe. To so dejstva, ki kažejo, da problematike ni mogoče reševati le s programi APZ oziroma aktivne politike zaposlovanja, ampak da invalidi potrebujejo nekaj več. Zato z zakonom uvajamo celovit sistem, s katerim, prvič, povečujemo zaposljivost invalidov z zaposlitveno rehabilitacijo, drugič, povečujemo možnosti primernih zaposlitev za invalide na primernih delovnih mestih z možnostjo prilagoditve delovnega časa, zagotavljanjem drugega ustreznega dela tudi pri drugem delodajalcu, zaposlovanje v zaščitni zaposlitvi, podporni zaposlitvi in v invalidskih podjetjih, spodbujamo zaposlovanje za krajši delovni čas, delo na domu, delo na daljavo, delo z informacijsko, komunikacijsko in drugo podporno tehnologijo opremljenih delovnih mestih in, tretjič, zagotavljamo večjo zaščito v zaposlitvi za invalide. Uvajamo pa tudi načine za spodbujanje, ne le prisiljevanje delodajalcev za večje zaposlovanje invalidov z uvedbo kvotnega sistema in različnimi finančnimi spodbudami za delodajalce in zaposlene invalide. Pri pripravi zakona smo se zgledovali po primerih dobre prakse v Evropski uniji, pa tudi pri nas. Upoštevali smo namreč mednarodna priporočila in direktivo 2000/78 o uvajanju splošne politike za enako obravnavo in zaposlovanje ter upoštevali dejstvo, da je celostno reševanje vprašanj s področja zaposlovanja invalidov možno le s povezovanjem in socialnem partnerstvom. Zato smo zakon zelo široko in na dolgo, skoraj 8 mesecev, pred obravnavo na vladi usklajevali z ekonomsko-socialnim svetom, tako da so socialni partnerji 19.11.2003 parafirali izjavoo usklajenosti besedila členov zakona. Drugič, svetom vlade Republike Slovenije za invalide, ki je obravnaval predlog zakona na večjem številu sej, ter tretjič s strokovnimi institucijami in invalidskimi organizacijami. Cilj zakona ni le zaposlitev invalida in s tem zmanjševanje brezposelnosti, ampak primerna zaposlitev invalida na prilagojenih in njihovim sposobnostim na ustreznih delovnih mestih. Naj na koncu zaključim: zakon daje podlage za ustvarjanje enakovrednih možnosti za zaposlovanje invalidov in uvaja integracijski model na področju zaposlovanja invalidov namesto sedaj prevladujočega tako imenovanega kompenzacijskega modela. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod minister. Sedaj ima besedo kolega Janez Drobnič. Predstavil bo stališče poslanske skupine Nove Slovenije, za njim kolegica Črnugelj. Najprej kolega magister Drobnič. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik, za besedo. Lepo pozdravljeni predstavniki vlade in seveda kolegice in kolegi poslanci v državnem zboru! Zakon o zaposlitveni rehabilitaciji zaposlovanja invalidov prihaja v državni zbor prepozno. To je ključna ugotovitev ne samo kakšno leto, ampak celo desetletje zagotovo. To je eden najstarejših zakonov oziroma tisti zakon, ki je sedaj veljaven in se dotika tega vprašanja, datira v leto 1976, torej bo star skoraj 30 let. In zakaj se je ta stari zakon tako dolgo časa obdržal? Zato, ker so nekateri ključni akterji na tem področju želeli, da se nič ne spremeni. Da se ob luknjičavi zakonodaji pride do ciljev, ki je novonastajajoči eliti kontinuitete ustrezala, očistiti olastninjenja podjetja invalidov in težje zaposljivih tako, da se zagotovijo potrebni dobički, invalide pa opusti v stiski, upokojitev ali se jih pošlje na zavod za zaposlovanje na breme države. Tudi to je ena plat tranzicije, ki ste jo zasnovali in izpeljali. Se sprašujete, če to temelji na dejstvih. Nekaj dejstev vam bom povedal. Registrirano brezposelni so bili leta 1992 102.593, v istem času smo imeli v Sloveniji 4.126 registriranih brezposelnih. Če pogledamo statistične podatke za lansko leto, ugotovimo, da je pravzaprav brezposelnih enako oziroma morda tisoč ali dva tisoč več, torej 103 ali 104 tisoč, nihče ne ve, koliko jih pravzaprav je, zato ker evidence o brezposelnosti nisonatančne. Brezposelnih invalidov je pa zdaj več kot 20 tisoč. Seveda v evidencah jih je bistveno manj, ker so spravljeni v posebno evidenco, med izbrisane. Ampak, petkrat večje je povečanje brezposelnosti invalidov - torej registriranih. Zaposlitvene možnosti invalidov so torej slabe in neperspektivne. Zaposlenih invalidov v tedanjem gospodarstvu in negospodarstvu, kakor smo ga imenovali, jih je bilo okoli 45 do 50 tisoč. Kaj lahko zdaj ugotovimo? Ne vem, ali zdaj analize kaj delajo. Da se ugotoviti iz statističnih podatkov oziroma primerjave teh kontingentov, da je zaposlenih približno pravico manj. Od tega se je zelo povečalo število zaposlenih v invalidskih podjetjih, torej pod posebnimi pogoji, torej v segregirani obliki, kjer se je število zaposlenihpovečalo za sedemkrat. Torej zaposlenost se je zmanjšala na pol. V poklicno rehabilitacijo se letno vključi nekaj več kot tisoč oseb izmed 20.000 brezposelnih. To pomeni, da je samo vsakemu dvajsetemu omogočen vstop v prav ta program. Kaj se dogaja z ostalimi? Ali se kaj sprašujejo člani vlade oziroma službe in mi poslanci - nič. Vsi ti torej nimajo vstopa oziroma niso vključeni v programe aktivne politike zaposlovanja, še posebno pa ne tistih 12 tisoč ali 10 tisoč ali 13 tisoč na posebnih evidencah, kjer se jih pravzaprav ne kliče, da bi se jih povabilo in se pod enakovrednimi pogoji udeležili programa aktivne politike zaposlovanja. V obrazložitvi ukrepov teh podatkov ni. Kaj pa glede delavnih invalidov - ta kategorija je namreč najštevilčnejša, mislim, daje okoli 70, 80% teh oseb v celotni populaciji invalidov. V poklicno rehabilitacijo je vključenih približno 5%, to pomeni spet vsak 20-i. Načelo poklicne rehabilitacije je, da je treba vsakemu zagotoviti vstop v ustrezne programe, zato da bi se zagotovilazaposlitev, zagotovila enake možnost. Če izhajamo iz nekega socialnega sporazuma ali enakih možnosti, potem moramo to tako narediti. To pomeni letno 200 do 300 oseb, od nekaj 1000, ki so opredeljeni v postopkih ocenjevanja invalidnosti na komisijah pri zavodu za pokojninsko in invalidsko zavarovanja. Kako naj potem postanejo invalidi zanimivi za delodajalce? Ne morejo. Torej, ta zakon, kot ste ga predlagali, je vsekakor dobrodošel. Na leto se zaposli približno 1000 registriranih brezposelnih invalidov. Če bi si zadali cilj, da bomo vse brezposelne, ki so trenutno sedaj, katerega 25. februarja, 26. februarja, registrirani na zavodu za zaposlovanje, bi potrebovali 20 let, da bi vključili vse v zaposlitev, ob enakih instrumentih, enakem tempu, vendar ob pogoju, da se nobeden v teh 20 letih ne bi na novo prijavil. To so stvarna dejstva. Pred približno osmimi leti ali sedmimi leti je bil sprejet program usposabljanja zaposlovanja invalidov do leta 2002, mislim, da se je tako imenoval, ambiciozen program z vsemi instrumenti, ampak od tega je kaj malo se doseglo, ostala je le črka na papirju, v glavnem neke drobne reči, vendar to ni pomembno, kajti, trendi kažejo, kaj se je zgodilo in kaj se dogaja. Zakon je potrebno sprejeti. Upam, da boste prisluhnili predlogom oziroma sprejeli predloge, ki smo jih oblikovali v Novi Sloveniji. Napisali smo integralni zakon o pospeševanju in zaposlovanje invalidov oziroma o spodbujanju zaposlovanja invalidov, večino rešitev ste res vgradili tudi v to besedilo, ki ga sedaj obravnavamo, nekoliko ste spremenili zaporedje, bistveno siromašili obrazložitev, zlasti mednarodno primerjavo, nekaj pa ste tudi spremenili, vendar se vam ni najbolj posrečilo. Zanimivo je področje odnosno poglavje o koncesijah, s tem ste se odločili za dvotirni model, torej, da obstajajo koncesije za običajno posredovanje za delo in zaposlovanje, poklicno usposabljanje in na drugi strani področje poklicne rehabilitacije. Sam menim, da te delitve ne bi bilo nujno, morda me boste prepričali, zaenkrat ne. Vsekakor se je pa potrebno dotakniti nekaterih rešitev, ki jih nakazujete v zakonu, pa so po mojem mišljenju vprašljive. Poglejmo najprej pojem zaposlitvena rehabilitacija. Verjamem, da je ta pojem bil uporabljen v strokovnih tekstih in ste ga tudi vpeljali. Morda sem ga celo jaz uvedel, vendar ne v takem pomenu, kot poklicna rehabilitacija, to je ožji pomen. Tukaj ga uporabljate kot zaposlitvena rehabilitacija. Menim, da bi v luči primerjalnosti z ostalimi državami vendar ohranili poklicno rehabilitacijo. Mislim, da bi bilo bolj primerno, tudi v kontekstu upoštevanja tega zakona o poklicnih kvalifikacijah oziroma o klasifikacijah poklicev. In standardizacijo poklicev "Rehabilition, Berufliche Rehabiliticion" uporabljajo tujci oziroma v tem krogu. Drugo, definicija invalida. Morda bo s to definicijo nastala težava pri definiranju oseb, ki gredo pod kvotni sistem. Sedaj se sklicujete na status invalidnosti po obstoječih zakonih ter dodajate splošno definicijo. Menimo, da bi bilo treba upoštevati tudi zakone, pod katerimi so bili dodeljeni nekateri statusi in tudi omeniti ta status, ki se podeljuje na osnovi tega zakona. Naslednje je mesto instituta za rehabilitacijo, menimo, da je bolj pravi izrazi "usklajuje strokovni razvoj", ker so tudi druge institucije na tem področju, ki bodo tudi delale za razvoj. Strokovni delavci in sodelavci - tudi tehnične poklice bi bilo dobro upoštevati tukaj in jih vključiti. Primerna delovna mesta za invalide - 36. člen. To so skomine, ki so strokovnjake na poti poklicne rehabilitacije vedno zanimale. Opredeliti tipična mesta, ki so primerna za invalide. Tega ne bomo nikoli mogli narediti. To preprosto ne gre. Nekdo, ki je recimo na vozičku, ima vse intelektualne sposobnosti, je zagotovo primeren, če ima tudi usposobljenost, za direktorja, za finančnega knjigovodjo, za blagajnika in ne vem, kaj še vse [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Zelo hitro gre čas. Skratka, na ta način ne bo šlo. Kaj je to zaposlitveni center? Zaposlitveni center, dobro bi bilo, če bi bila podlaga v zakonu o zavodih. Če boste z gospodarsko družbo, potem je treba opredeliti dobiček, ali se ga daje ali ne, subvencije, ker to bo v nasprotju s temeljnimi postulati Evropske unije. Obvezno zaposlovanje strokovnega delavca - preobremenjeno. Se strinjam, da naj bi se zaposlovalo, vendar [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]delodajalcu. Povečanja zaposlovanja invalidov - če dovolite, še pet sekund, da zaključim misel [[...]]
5 sekund.
Zaposlovanje invalidov in invalidskih podjetij. Če imate uveljavljen kvotni sistem, ki bo zagotavljal zaposlitev pod splošnimi pogoji, potem ne rabite omejitev za zaposlovanje v invalidskih podjetjih in ne limitirajte. Še nekatere rešitve, vendar pa morda še naslednjič. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega mag. Drobnič. Kolegica Silva Črnugelj bo predstavila stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov, za njo kolega Pohorec.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lepo pozdravljeni, gospod minister in sodelavci, lepo pozdravljeni spoštovani kolegi in kolegice! Kot nam je znano je minulo leto bilo evropsko leto invalidov in smo imeli ustrezno priložnost, da opozorimo javnost na politiko do invalidov, da se nekako naredi inventura minulih akcij, potez in dejanj, nenazadnje aktivnosti na področju sprejemanja zakonodaje ter analitično oceni, kaj je treba storiti in početi v bodoče. 13. člen amsterdamske pogodbe, ki je uvedel novo določiloo nediskriminaciji, je bil podlaga za nadaljnjo členitev in korake do popolne integracije invalidov v vseh smeri življenja. Ne smemo pozabiti madridske deklaracije itn. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov lahko ugotovimo, da so se na področju invalidskega varstva zgodili pomembni premiki v preseganju miselnosti o invalidu, invalidnosti, kot o nečem in nekom, ki je potreben usmiljenja in absolutne pomoči in skrbi. Danes zato razmišljamo in govorimo ter delujemo vsi tako normalno, da nam je jasno, da integracija invalidov v vsakdanje življenje je tudi vsak dan. Oni so subjekt in objekt, aktivno delujejo, sokreirajo, načrtujejo svoje življenje in delo, družba pa normalno sprejema in postaja čedalje bolj ozaveščena o tem, da so invalidi del družbe z enakimi pravicami, obveznostmi in čustvovanji. Jasno pa je, in tega se v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov zavedamo, da je odgovornost za pripravo učinkovitih programov, vključevanje invalidov v družbo na strani države, ki mora ponuditi skupaj z vladnimi službami jasne in učinkovite okvirne programe, spodbujevalne instrumente za delo na tem področju. Našo nalogo smo na tem področju parlamentarci kar dobro opravili. Minulo leto smo sprejeli zakon o uporabi slovenskega znakovnega jezika, ki priznava gluhim osebam, da uporabljajo slovenski znakovni jezik ter pravico do tolmača za znakovni jezik. S tem smo odstranili temeljno komunikacijsko oviro med slišečimi in neslišečimi. Sprejeli smo zakon o invalidski organizaciji, ki uzakonja 18 standardno pravilo o izenačevanju možnosti invalidov in njihovem povezovanju. Danes obravnavamo zakon o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov, prva obravnava. Zakaj je ta zakon tako pomemben? Sigurno zato, ker je minulo leto bilo med registriranimi brezposelnimi osebami 11,5% invalidov ali bolje rečeno 11 tisoč 197. Ta zakon opredeljuje definicijo invalidne osebe, status invalida opredeljuje z zaposlitveno rehabilitacijo kot individualizirano pravico invalida, kot sklop storitev, s katerimi se povečuje zaposljivost invalida. Zakon opredeljuje in definira strokovne delavce in sodelavce in jih kategorizirala v tri skupine, določa vrsto, obseg in način trajanja storitve rehabilitacije, določa, kaj je rehabilitacijski načrt, definira, kaj mora vsebovati, oceno zaposlitve ter možnosti opredelitve do, kako in na kakšen način izda odločbo o zaposlitvi, definira, kaj je to program socialne vključenosti, ugotovi, kaj so vse to primeri in kaj so primerna delovna mesta za invalide, določi zaščito zaposlitve, zaposlitveni center, podporno zaposlitev in tako naprej. In nenazadnje, tudi definira koncesije na tem področju. Zlasti se nam zdi pomembno, da uvaja kvotni sistem zaposlovanja. Vprašanje pa je, ali so izbrani pravi parametri oziroma ali so omejitve dovolj premišljeno zbrane. Invalidska podjetja definira kot obliko socialne ekonomije. Sprašujemo pa se, ali so ostali parametri dovolj jasno definirani. Postavlja definicijo spodbude za zaposlovanje invalidov, subvencije plač invalidov in sklade za spodbujanje zaposlovanja invalidov definira kot javne finančne sklade. Osnovno pomanjkljivost tega zakona v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov vidimo v tem, da regulacijo posameznih zakonskih sestavim prepušča podzakonskim aktom. To je pomanjkljivost večine zakonov, ki jih tukaj v parlamentu sprejemamo. Morda bi kazalo sprejemati univerzalno zakonsko določilo, da se zakon ne prepusti v naslednje faze obravnave preden predlagatelj, vlada, uradi ali agencije ne predložijo vse podzakonske akte, pravilnike, poslovnike, standarde in normative, metodologije, tarife ter cenike, priporočljive obrazce in tako dalje. Žalostno je dejstvo, da tako dober zakon, kot je ta, ravno zaradi podzakonskih aktov, ki se običajno pripravijo z zamudo, izgublja na moči ali zavira takojšnjo uporabo sicer zelo dobro opredeljenih zakonskih rešitev. V poslanski skupini se sprašujemo, ali so tudi preverjene nekatere statusno-ekonomske rešitve, saj menimo, da je potrebno opraviti kar nekaj simulacij bodočega stanja, saj na ta način zakon lahko samo pridobi na moči in kakovosti. Med te vsekakor sodi tudi določba 52. člena zakona, ko se zahteva, da invalidsko podjetje zaposli enega strokovnega delavca, če usposablja ali zaposluje več kot 3 invalide, sicer pa na vsakih 20 zaposlenih invalidov enega strokovnega delavca. Tudi vprašljivo vprašanje nujnosti revizije letnih in poslovnih poročil, katere uvaja 58. člen, menimo, da mala podjetja ne potrebujejo vsakoletne revizije, saj le-ta predstavljajo kar velik strošek za invalidsko podjetje. Kar nekaj opozoril je bilo s strani zavoda invalidskih organizacij. Nanašajo se zlasti na 107. člen tistega dela, ko razveljavi nekatere člene zakona o gospodarskih družbah. V poslanski skupini Združene liste se zavedamo krutega dejstva, da v življenju niso zadosti le zapisane besede, pravice, sprejete smernice in zakoni - najpomembnejše je, kar lahko dejansko uveljavimo v praksi. Pri tem je tako pomembno tisto, kar predstavlja splošne pogoje in pravice invalidov ter opredeljuje načine in možnosti njihovega življenja in je usposabljanje za premagovanje vsakdanjih, včasih za invalide nepremagljivih ovir. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolegica Črnugelj. Kolega Pohorec bo sedaj predstavil stališče poslanske skupine DeSUS. Imate besedo, kolega Pohorec.
Hvala, predsednik. Spoštovani gospod minister in sodelavke ministrstva za delo, družino in socialne zadeve. Po ocenah Svetovne zdravstvene organizacije je na svetu okoli 10% invalidov od vse populacije, kar pomeni okoli 610 milijonov ljudi. To je izjemno velika številka in pomeni tudi velik izziv za človeštvo, da reši ta težka in aktualna vprašanja. Velike večina teh je seveda brezposelnih. Podobno je v Sloveniji, kjer je v letu 2003 med 97.000 brezposelnimi osebami bilo kar 11,5% invalidov ali preko 11.000 ljudi, to so tisti, ki so prijavljeni na zavodu za zaposlovanje in so torej registrirani, o neregistiranih pač ni podatkov. Poleg tega, da so invalidni in brezposelni, je njihov problem tudi pomanjkanje izobrazbe, saj nam podatek pove, da je kar 55% brezposelnih invalidov, ki imajo samo prvo stopnjo izobrazbe. To je zaskrbljujoče. Ta socialna skupina si sama seveda ne zna in ne more pomagati. Zato v poslanski skupini DeSUS pozdravljamo predlog zakona, ki bi uredili področje zaposlitve nerehabilitacije in zaposlovanja invalidov, ki naj bi izboljšalo razmerje na tem področju. Omeniti je seveda potrebno, da je na podlagi ustavnega člena o enakosti ter socialne države potrebno sprejemati zakone, kot je ta, ki ga obravnavamo, in tako še okrepiti vlogo in odgovornost države na tem področju. Prepričani smo, da bodo sicer stroški države za kratek rok večji, vendar se bo takšno ravnanje in takšna vlaganja, ta doktrina obrestovala zaradi večje zaposlenosti, obenem pa spodbujanje ustvarjanja dodane vrednosti s strani zaposlenih invalidov, kar bo srednjeročno ugodno vplivalo tudi na produktivnost. Pri ustavnih kategorijah ne smemo pozabiti, tega da tudi 49. člen ustave govori o pravici do svobode dela ter 52. člen ustave še posebej prvi odstavek ustave govorita o zagotavljanju svobode dela ter zagotavljanju varstva in usposabljanja za delo. S tem zakonom bosta normativno pokriti pravici tudi na podlagi teh členov ustave. Na tem mestu želimo poudariti še, da tega zakona ne smemo sprejemati samo zato, da ugodimo ustavnim in mednarodnim kriterijem temveč zaradi nas samih, naših sodržavljanov, sokrajanov, sosedov, znancev, sorodnikov in drugih ter jim omogočimo postopoma normalen vklop v družbo. Zavedajmo se, da invalidi sami ne zahtevajo pomilovanja, ne miloščine, temveč zahtevajo enakopravno možnost za vključevanja v življenje, kot je to omogočeno nam vsem ostalim neinvalidnim osebam. Pri tem je seveda potrebno poudariti, da invalidna oseba ne dobi svojega statusa z rojstvom ali nastankom invalidnosti, kot je nesreča temveč na podlagi zakonov, ki pač to področje urejajo. V vsebino zakona ne bom posebej zahajal. Sodimo, da je dobro pripravljena, da je primerna podlaga za nadaljnjo obravnavo, zato ga bo naša poslanska skupina tudi podprla. Hvala.
Hvala lepa, kolega Pohorec. Kolega Cukjati bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, za njim je kolega Levič, ki ga sedaj še ne vidim v dvorani, ga pa vabim, da pride. Najprej, kolega Cukjati.
Hvala, za besedo. Spoštovani, naj takoj na začetku povem, da je to zakon, ki smo ga dolgo pričakovali, ki smo ga slovenski demokrati veseli, ga bomo podprli, je primerna osnova za nadaljnjo obravnavo, pri vsem tem pa bi radi vendar opozorili na nekatere stvari, ki bi jih veljalo dopolniti. Najprej je dobro, da se zavedamo pomena tega zakona. Namreč, če imamo v Sloveniji veliko invalidov, je treba ločiti tiste, ki niso zaposljivi, tisti, ki so, recimo, otroci, upokojeni, ostareli. Imamo pa mnogo invalidov, preko 40 tisoč, ki so tako ali drugače zaposljivi, torej, tisti, ki bi lahko v določenih okoliščinah delali oziroma delajo. Od teh 40 tisoč jih je prek 11 tisoč nezaposlenih pa bi lahko bili, to je 28%. Sicer je pri nas nezaposlenost 10, 11%, različne so številke; pri invalidih je 28%, in ta številka je narasla predvsem v zadnjih letih. Torej, z nastopom svobodnega tržnega gospodarstva, ki pa seveda zahteva s te strani drugačen pristop in regulacijo in to po 10-ih letih dobivamo s tem zakonom. Prvo kar je pri zakonu, seveda, se vprašamo, kako bo zakon takšen kot je, deloval? V svojih izkušnjah ponavadi imam tak pristop, da vzamem nekatere primere invalidov in gredam, si zamislim, kako bo stvar funkcionirala za tega konkretnega Jožeta, Janeza, Petra, in podobno. Naj navedem samo eden primer, zelo tipičen, pogost. Gre za mladega fanta, sorazmerno mladega, tam okoli 30 let - bom tako povedal, da ga ne bo nihče poznal in razkril- simpatičen, neizobražen; kadar je polna luna, ne bo delal, ob prvem in zadnjem krajcu je pa priden kot ura. Pripravljen je delati vsakršna dela, preprosta dela, ampak, ko pride njegov čas, ga ni na delo ali pa dela eno uro, vrže metlo in gre. Sicer pa je priden, delavnice pospravlja, zanesljiv, kar dela, zelo dobro dela - ima svoje muhe. Kot zdravnik sem imel srečo, da je ta pogosti pacient imel zelo dobrega delodajalca, zelo dobrega, ki je vse te stvari razumel. Tudi, če je šel, je šel, če ga ni bilo, ga ni bilo. Ampak problem je bil, ker je bilo vendar treba tiste dneve nekako pokriti z bolniško. Tudi to smo delali. In ves čas, ko je imel zelo razumevajočega delodajalca in okolico in sodelavce, ki so se včasih malo norčevali iz njega, sicer so ga pa imeli radi, ker ni bil konfliktna oseba, je bilo vse lepo. A, prišel je čas, ko je delodajalec rekel, jaz ne morem več, jaz mu ne morem dati nobenega zanesljivega dela, nikoli ne vem, ali bo delal osem ur, šest ur, dve uri - kratko malo, jaz ga ne morem več imeti. In ni bilo tega fanta takrat 12 dni ne v ambulanto ne na delo - nikjer. No, in nazadnje ga je seveda odpustil. Ne moremo zahtevati od delodajalca, da gre v neskončnost s svojo tolerantnostjo. Ko je prenehal delati, v enem mesecu je popolnoma propadel. Popolnoma propadel, 30-letni in je bil hospitaliziran - pol leta hospitaliziran. Ko je prišel nazaj, seveda ni dobil dela, ga ni dobil, in je zopet kak mesec taval in je zopet bil hospitaliziran pol leta. In tako naprej. Hospitalizacija veste, koliko stane. Izračunal sem, če bi samo 10% tistega sredstva država namenila za nek način, za neko sodelovanje z delodajalcem z neko podporo, bi človek ostal v nekem svojem načinu življenja, socialno povsem sprejemljivem, bil bi kolikor toliko normalen in nemoteč zaokolico. Imel bi pač svoje dneve in stvar bi bila rešena za njega in za družbo. In potem se vprašam, ali mi ponuja ta zakon kakšno rešitev za tak primer, da ne bo popolnoma dekompenziral in pravzaprav v celoti šel v breme hospitalizacije, v breme države, ampak bo tako nekako ohranjal sebe pri življenju in tudi ostal v družbi. Seveda se za tak pristop, kako rešiti tak primer, zahteva velika fleksibilnost zakona in ta je pomembna kvaliteta oziroma bi morala bito pomembna kvaliteta zakona, kajti vsaka invalidnost je drugačna. Vsak invalid je nekaj posebnega. Ne da jih gredo nekako razporejati v grupe, v kalupe in mora biti veliko širine v zakonu. In jo je, še kar precej. Vendar v tem primeru sem iskal rešitev, invalidsko podjetje ne pride v poštev, tam se zahteva redno delo: štiri ure na dan ali pa osem ur na dan, polovična ali polna zaposlitev - to ne pride v poštev. Zaščitna zaposlitev, torej delovno mesto, kjer je delovno mesto prilagojeno invalidu - ne pride v poštev. On je sicer biološko zdrav [[roke, oči,motorika]] vse funkcionira idealno - ne potrebuje tega. Primerno delovno mesto za invalida torej lažje in nezahtevno fizično delo - morda. Ampak, on je bil sposoben tudi gore premikati, je bil močan. Ne pride v poštev. Podporna zaposlitev, kjer v običajnemdelovnem okolju s strokovno in tehnično podporo se invalidu pomaga. On ne potrebuje v tistih dneh nobene podpore. Ko pa pride njegova luna - konec. Deset strokovnjakov mu ne more rešiti in ga obdržati na delovnem mestu. Edino, kjer bi se nekako našlo, je program socialne vključenosti. To se pravi, program za ohranjanje delovnih sposobnosti invalida, kajti gre za to, da se ohrani njegova, ne samo delovna sposobnost, ampak predvsem delovne navade oziroma kakršnakoli vključenost v delo. Vendar ta program socialne vključenosti je že nekako okrnjen, in sicer v 34. členu pravi: "Programi socialne vključenosti so socialni programi, namenjeni podpori in ohranjanju invalidov, invalidovih delovnih sposobnosti." In iz konteksta in iz obrazložitve je razbrati, da gre za to bolj specializirane ustanove, institucije - morda center za socialno delo, ne vem, to zopet ne pride v upoštev. Kajti, to bi bilo možno, če bi to lahko delal nek obrtnik, kmet, nekdo ki človeka pozna, pa vzpostavi z njim dober kontakt. In seveda sem bil razočaran, ker tega primera in takih primerov nisem našel v tem zakonu, nisem našel primerne rešitve. Zato bo verjetno treba tudi program socialne vključenosti dopolniti tako, da ne bo šlo samo za ohranjanje delovnih sposobnosti, ampak tudi delovnih navad in da bodo ti programi lahko zaupani brez velikih čira čara in strokovnih posegov ali nekih institucijskih obravnav tudi nekemu obrtniku, tudi kmetu in podobno. Seveda v nadaljevanju so nekateri programi zamišljeni sorazmerno fleksibilno. Tudi primerno delovno mesto za invalida je lahko najti na domu ali zaščiteno delovno mesto in podobno, vendar je še vedno tudi pri drugih programih opaziti premalo fleksibilnosti, komu to dodeliti. Mnogo je primerov, kjer so delovna mesta v bližnji okolici invalida, v neposredni soseski ali pri sorodnikih, torej kjer obstaja pripravljenost človeku pomagati s človeške plati. Vendar tukaj je potrebno ta mehanizem zelo poenostaviti, kajti naš cilj je, da bo ta človek na nek način preskrbljen. In to bo še potrebno dopolniti v tem zakonu. Naslednje vprašanje se mi javlja glede proračunskih, finančnih posledic zakona. Rečeno je, da se v letu 2004 predvideva 1,8 milijarde tolarjev. Izračunano je bilo to takrat, ko se je mislilo, da bo zakon že v prejšnjem letu sprejet, to se pravi, za celo leto. To niso velika sredstva, gospodje, to je kar se teh 40 tisoč invalidov, sposobnih na tak ali drugačen način za delo, pomeni, 44 tisoč tolarjev na leto na invalida naj bi prispevala država za njegovo vključitev v delo in ohranitev. Če računamo, da je takih invalidov polovica, ki ne potrebujejo državne spodbude, potem pride, recimo, okoli 100 tisoč tolarjev na leto ali 8 tisoč na mesec na invalida naj bi prispevala država. Jaz dvomim, da bo to zadostovalo za motivacijo in za ohranitev teh stvari. Primer, ki sem ga povedal, bi bil zelo lepo rešljiv, zelo lepo rešljiv, če bi država plačala obvezno zavarovanje, delodajalec pa bi z neko bolj fleksibilno delovno zakonodajo temu pacientu oziroma temu invalidu plačal od ure. Kajti, ta invalid je ko je dobil mesečno plačo, en teden ga ni bilo, potem pa, ko ni več denarja, je prišel in je pridno delal. In če bi mu dal vsak dan ali pa vsak teden plačo, kolikor ur boš delal, bi prihajal, bi bil živ, bi bil med ljudmi, bi bil efektiven. To se pravi, tudi s te strani bi bila potrebna fleksibilnost in zakon bi moral pustiti odprta vrata za na nek način inovativne prijeme tega problema. Kvotni sistem, ki je tukaj zastavljen, je seveda po vzoru tujih držav zelo dober. Moram pa reči, da ni razumljivo, kakose bo velikost kvote prilagajala delodajalcu. Namreč, mišljeno je od 1-6%. To se pravi, če bo imel delodajalec najmanj 20 zaposlenih, bo plačeval, če ne bo imel nobenega invalida zaposlenega, bo plačeval najmanj en procent oziroma 6% od skupnega števila zaposlenih, in sicer v višini 70% minimalne plače za vsakega invalida, ki bi ga moral imeti zaposlenega. Torej, če bi veljala številka dveh procentov, potem bi pri 20-ih zaposlenih oziroma tako: če bi bilo pet procentna kvota, bi pri 20-ih zaposlenih moral imeti enega invalida. Če ga ne bi imel zaposlenega, bi plačeval v sklad 70% minimalne plače, ki bi jo sicer dal invalidu. Sistem je dobro zastavljen, vendar tukaj sta dve napaki oziroma dve pomanjkljivosti. Eno, naj zopet povem na primeru izpred mnogih let, kot sem delal v Litostroju. Tam je bila narejena analiza posebnega delovnega mesta, in sicer rečeni so bili čistilci. To so tisti, ki so odlitke litostrojske turbine in podobne stvari čistili po rentgenskem posnetku, ko so se odkrile, recimo, razpoke v litem železu s fleksaricami, vrtali so, tako kot, recimo, zobne plombe in podobno so delali. In to v neki avli, hali je delalo po 20 ljudi. To je bilo grozno: hrup, ropot, iskre so letele na vse strani, smrad, dim in tako dalje. Ko sem delal analizo za 20 let nazaj delavcev na teh delovnih mestih je bilo ugotovljeno, da ni nihče zdržal na tem delovnem mestu več kot 12 let. Po 12 letih je postal invalid prve kategorije. Najkasneje po 12 letih dela, in sicer zaradi vibracijske bolezni, odpoved živčnega sistema vratnega obroča, živčni sistem je odpovedal, zapestja so odpovedala, vibracijska bolezen. In samo ena stvar bi to preprečila - fluktuacija. Vi veste, kaj to pomeni po 12 letih invalid prve kategorije: za firmo nič, se ga reši, dobi mladega delavca, za državo pa je to strahotno breme. To so bili 30-, 35-letni moški, ki so seveda potem šli v invalidnost prve kategorije, invalidsko upokojeni. In če bi bila vgrajena v ves mehanizem neka motivacija, da bi delodajalec, da bi firma morala nekaj narediti za preprečitev tega nastanka invalidnosti, potem bi zagotovo firma naredila načrt, program in bi bilo zelo enostavno narediti fluktuacijo: po enem mesecu gre za pol leta na drugi delovno mesto in tako naprej in ne bi prihajalo do tega. Kajti po pol leta se zopet rehabilitira tista minljiva okvara organizma. V zakonu o varnosti pri delu te zaščite, te motivacije ni. So nekatere kazni, ni pa to dograjeno. In v tem primeru, poglejte, pri kvotnem sistem se je najprej treba vprašati, ali bo takšen delodajalec, ki producira serijsko invalide, bolj obremenjen s kvoto. Tega sicer v zakonu ni, ampak verjetno bo podzakonski akt oziroma institucija, ki je predvidena, to upoštevala. Ampak če bo to narejeno, zagotovo delodajalec bo v vsakem primeru plačeval to kvoto, kajti to bošlo na dejavnost in bo kvoto plačeval brez ozira, koliko bo v naslednjem letu ali v tekočem letu proizvedel invalidov. In bo zopet neka potuha. To meni ni všeč. In bi bilo dobro to stvar še dodatno proučiti. In še ena stvar je. Če bi na nek način vgradili preprečevanje nastanka invalidnosti bolj kot pa naknadno reševanje, potem seveda bi vse breme bolj preložili na kapital in manj na plače. Kajti kvota, ki jo bo delodajalec plačeval, bo šla z ozirom na število zaposlenih, bo pripisana obremenitvi dela. Bo pripisana temu, kar pravimo mi, da smo že sedaj najbolj obremenjeni v Evropi. Naše plače so najbolj obremenjene v Evropi. In tudi to je ta pomanjkljivost, ki nam ni všeč. Torej, kot sem rekel, zakon pa seveda podpiramo kot primerno osnovo za nadaljnjo razpravo in upamo, da bo možno še kaj dodati v tem zakonu in tudi uveljaviti kakšen amandma. Hvala lepa.
Hvala lepa vam, kolega Cukjati. Kolega Levič bo predstavil stališče poslanske skupine Stranke mladih. Za njim bom dal besedo kolegu Germiču. Najprej kolega Levič. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Invalidi so kategorija oseb, ki so prav gotovo potrebni še večje pozornosti in zaščite pri vseh pogledih vključevanja v družbo, tudi pri zaposlovanju. V preteklosti pa je bila zaščita mnogokrat prevelika in je s tem invalide pogosto odrinjala na rob. Ti so bili izvzeti iz vseh družbenih okolij in prepuščeni domači oskrbi ali njim namenjenim zavodom. Zato se ni čuditi podatkom, ki govorijo o tem, da so invalidi v večini slabše izobraženi, brez zaposlitve in prisilno upokojeni. Zakon, ki govori o njihovi zaposlitvi, je star že 27 let in se v vseh teh letih ni spreminjal, kar samo po sebi pove o nujnosti sprejetja novega zakona, sodobnega, ki bo invalidom omogočil enakopravno možnost zaposlitev v primerjavi z ostalimi. Delo in s tem možnost preživljanja sebe in svoje družine je ustavno določena kategorija, ki mora biti omogočena prav vsem državljanom, ne glede na to, ali so invalidi ali niso. Prav zato smo še toliko bolj veseli, da je vlada pripravila predlog zakona, ki bo deprivilegiran položaj invalidov na zaposlitvenem trgu vsaj omilil, če ga povsem odpraviti žal ni mogoče. Žal pa je v predlogu zakona kar nekaj določb, s katerimi nismo zadovoljni. Menimo, da to ne more biti zakon, na podlagi katerega se bo podeljeval status invalida. Status invalida bi moral biti zagotovljen na podlagi sistemskega zakona, ki bi točno določal, kdo je invalid, katere stopnje in kateri so pogoji za pridobitev tega statusa. Tako pa je status invalida mogoče pridobiti na podlagi različnih zakonov, aktov in predpisov. V predlogu zakona je celo določba, ki govori, da minister, pristojen za invalidsko varstvo, izda pravilnik, s katerim podrobneje opredeli vsebino meril za priznanje statusa invalida iz tega zakona. Tako sprejemamo zakon, za katerega niti ne vemo, za koga bo veljal, saj pravilnik najbrž še niti ni pripravljen. Tako se še povečuje možnost neusklajenosti predpisov, kar bodo občutili invalidi. Že sedaj se pojavljajo težave, ko osebe pridobijo status invalida po zakonu o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih ljudi, po katerem se invalid ne sme zaposliti. Za to doseči si mora najprej spremeniti status v status delovnega invalida. Sprememba statusa pa ni nikjer predvideno, saj postopki za ta proces niso definirani in predpisani. To se sicer v praksi da izpeljati, vendar so ti postopki dolgotrajni. Tako ti pravice po zakonu o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih oseb prenehajo takoj, ko vložiš vlogo za status delavnega invalida, zaposliti se pa ne moreš, dokler ne dobiš spremembe statusa, kar pa lahko traja tudi več let. Nujno je, da bi ta zakon tudi urejal prehod iz tako imenovanega nedelovnega v delovnega invalida. Predlog zakona uvaja tudi nov pojem, to so kvote. Kvotni sistem zaposlovanja bo pomenil, da bodo podjetja primorana zaposlovati invalide v okviru določenega deleža od celotnega števila zaposlenih delavcev, vendar ni jasno, kakšne bodo te kvote, saj bo njihovo višino določila vlada na predlog ekonomsko-socialnega sveta do konca tega leta. Torej, ponovno sprejemamo določbe, za katere ne vemo, kakšne bodo, niti ni jasno, ali se bodo te kvote lahko spreminjale, v kolikor se bodo razmere pri zaposlovanju invalidov spremenile, ali ne. Očitno je vladi prišlo že v navadi sprejemanje zakonov brez jasnih določb, saj je definiranje podzakonskih prav gotovo lažja od sprememb zakona. Kvotni sistem se sicer lepo sliši, mogoče ni docela premišljen. Zanima me, ali je bila narejena kakšna analiza, mogoče posledic, uvedb kvot v slovenska podjetja? Veliko držav, ki je kvote uvedlo, jih zdaj postopoma opušča, saj niso prinesle želenih učinkov. Ena od takih držav je tudi Velika Britanija, ki se z nezaposlenostjo invalidov sedaj spopadaz antidiskriminacijsko zakonodajo. Prisilno zaposlovanje invalidov samo zaradi določb zakona prav gotovo ne bo doseglo svojega namena. Podjetja bi morala v zaposlovanju invalidov videti korist in doprinos za podjetje. Prav gotovo bi bile dobrodošle tudi davčne spodbude, ki pa jih zakon o davku dohodkov pravnih oseb ukinja. Sprašujemo se, zakaj bi podjetja strmela k zaposlovanju invalidov, če nima nobenih neposrednih koristi? Invalidi so kot delavci še posebej zaščiteni in jih ni mogoče z lahkoto odpustiti,kar se po eni strani zdi socialno pravično in humano pa po drugi strani destimulira podjetje za njihovo zaposlovanje. Zakaj naj bi torej podjetja zaposlovala invalide, če od tega ne bo dobila nobenih koristi, prej omejitve? S tem torej invalidom, iskalcemzaposlitve ne delamo nobenih koristi, prej obratno. Za delodajalca bo zaposlovanje invalidov predvsem omejitev in ne prednost. Invalidi bodo predstavljali neodpustljivo delovno silo, davčnih bonitet pa invalidska podjetja tudi ne bodo deležna. Za povrh smo pa lani sprejeli zakon o delovnih razmerjih, kjer invalidne osebe kot delavci niso nikjer posebej omenjeni. V predlogu zakona pogrešamo tudi stimulacije za samozaposlovanje invalidov, ta bi lahko bila kot prispevek k zagonskim stresom ali kako drugače opredeljena. Samozaposlovanje je ena od spodbujevalnih aktivnosti za zmanjšanje nezaposlenosti, zato menimo, da bi bilo to aktivnost potrebno dodatno stimulirati tudi pri invalidih. Pri pripravi zakona pa vlada k sodelovanju ni povabila predstavnikov delodajalcev, tako ni svojega mnenja podala gospodarska zbornica ali katero drugo združenje, podjetje, ki bi lahko zastopalo interese delodajalcev. In še nekaj nas je pri branju tega predloga zakona zmotilo. Vlada je pri pripravi tega predloga zakona upoštevala mnenje ekonomsko-socialnega sveta, hkrati pa ni za mnenje prosila sveta Republike Slovenije za invalide, katerega namen je prav podajanja mnenj pri pripravi zakonodaje s področja invalidov. Sprašujemo se, zakaj je tako? V Stranki mladih bomo predlagani zakon podprli, vendar pričakujemo, da bo predlagatelj proučil naše pripombe, jih vključil v predlog zakona. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Levič. Sedaj bo stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije predstavil kolega Ljubo Germič, za njim kolegica Lavričeva. Najprej kolega Germič, prosim.
Spoštovani gospod predsednik! Gospod minister, kolegice iz ministrstva, spoštovani kolegi, spoštovane kolegice! Predlog zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov, ki je danes pred nami, je zakon, ki smo ga dolgo časa pričakovali in ki skupaj z že sprejetimi zakoni na tem področju v veliki meri zaključuje obravnavano problematiko. V poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije smo predlog zakona pozorno proučili in ocenili, da prinaša vrsto novih rešitev in primerjavo z obstoječo zakonodajo in bo po našem mnenju vsekakor pripomoglo k reševanju problematike zaposlovanja invalidov. Vendar pa pričakujemo določene korekcije in dopolnitve tudi na podlagi današnje razprave. Ustava Republike Slovenije v 52. členu določa, da je invalidom v skladu z zakonom zagotovljeno varstvo ter usposabljanje za delo. Zaposlovanje invalidov v Republiki Sloveniji trenutno urejajo zakoni, ki nekateri izhajajo še iz obdobja pred osamosvojitvijo. Zakon o usposabljanju in zaposlovanju invalidov, oseb iz leta 1976, ki je za to področje temeljni zakon, je že davno preživet in zaradi bistvenih sprememb na področju gospodarskega in družbenega sistema v celoti. Današnja slika na področju zaposlovanja invalidov kaže, da so stopnje brezposelnosti invalidov višje od splošne stopnje brezposelnosti v državi, še posebno to velja za težje invalide, za invalide nad 50 let in za invalide, ki imajo nizko stopnjo izobrazbo. Natančnejši vpogled v strukturo invalidov pa dodatno pokaže, da so deleži invalidov na teh segmentih največji. V Sloveniji je trenutno več kot 11 tisoč brezposelnih invalidov, tako da delež invalidov med brezposelnimi osebami znaša dobrih 11,5%. V mednarodni ureditvi položaj invalidov urejajo številni akti Združenih narodov, zlasti deklaracija o pravicah invalidov iz leta 1975 in standardna pravila za izenačevanje možnosti invalidov iz leta 1993, ki državam in socialnim partnerjem nalagajo posamezne aktivnosti in postopkeza ustvarjanje enakih možnosti invalidov. Ob obravnavi predlogov za spremembo ustave Republike Slovenije, smo v poslanskem klubu LDS sledili tem dokumentom in podprli predlog skupine poslancev za spremembo 14. člena ustave, ki naj v člen o enakosti pred zakonom uvrsti tudi pojem invalidnost. Pred očmi smo namreč ves čas imeli dejstvo, da pri tem ne gre zgolj za uravnavanje pravic invalidov, temveč za uveljavljanje popolnega civilizacijskega načela nediskriminacije. Tako vidimo tudi predlog zakona, ki je danes pred nami, saj menimo, da je nujno potreben, ker je obstoječa zakonodaja zastarela, ker je položaj invalidov na trgu dela manj ugoden, ker se invalidi v manjši meri vključujejo na trg dela, ker je stopnja njihove brezposelnosti višja in ker je trajanje njihove brezposelnosti daljše kot pri neinvalidnem prebivalstvu. K sprejetju novega zakona pa nas nenazadnje zavezuje tudi evropska zakonodaja, to je direktiva sveta Evropske unije 2000/78, resolucija enakih možnosti zaposlovanja invalidov in evropska strategija za zaposlovanje, ki je v postopku sprejemanja. V poslanskem klubu Liberalne demokracije smatramo, da so cilji zakona predvsem povečanje stopnje zaposlenosti in povečanje zaposljivosti invalidov v Sloveniji, povečanje socialnih vključenosti invalidov in zagotavljanje možnosti za enakovredno udeležbo invalidov na trgu dela s kreiranjem ustreznih delovnih mest in pogojev za delo invalidov ter načela za njihovo uresničevanje, ustrezno predstavljeni in na zakon odraža njihovo opredelitev in načine uresničevanja. Predvsem pa se nam v poslanskem klubu LDS zdi pomembno, da predlog zakona daje poudarek premiku iz pasivnih v aktivne ukrepe, in sicer: da, predlog zakona uvaja socialni, funkcionalni model obravnave invalidnosti, ki ne temelji na oviralnosti, pač pa na sposobnostih invalidov do vključevanja v delo, v zaposlitev in aktivno življenje v družbi; da omogoča dostop do dela, zagotavljanje enakih možnosti za pridobitev veščin za vstopni trg dela in ohranjanja zaposlenosti, vključno z uporabo informacijsko-komunikacijski tehnologiji in prehodov v na znanju temelječo družbo; da so aktivni in preventivni ukrepi osredotočijo na primerne zaposlitvene možnosti, na osveščanje delodajalcev in na nove možnosti v socialni ekonomiji. Rešitve, ki jih predlog zakona prinaša, so za poslanski klub LDS večinoma sprejemljive, saj so naravnane tako, da je njihov cilj ukinjanje socialne izključenosti invalidov in njihovo vključevanje v zaposlitev z razvijanjem njihovih sposobnosti. Nenazadnje pa predlog zakona prinaša tudi ekonomsko utemeljenost rehabilitacije, saj hkrati pozitivna postavka v proračunu določene družbe, ki jo uspešno izvaja. Če se namreč upošteva stroškovna korist, so letni stroški vključenih na posameznike v vseh programih - podporno, zaščitno in subvencionirano - nižji kot povprečni transferni invalidski prejemki. Kljub vrsti pozitivnih učinkov pa bi želeli opozoriti na naše pomisleke, ki bi jih bilo potrebno proučiti in po potrebi tudi ustrezno vnesti v besedilo zakona v drugem branju. Predlog zakona uvaja vrsto novosti na področju rehabilitacijskih, pristopov predvsem individualno obravnavo in možnost izbire storitev. Pogrešamo pa več poudarkov pri pomenu in namenu vključevanja posameznika in posameznice predvsem v redno delovno okolje in pri pomenu samozaposlitve oziroma ustanavljanje samostojnih podjetij ter obrtništva, saj bi ob tej poti nedvomno dodatno pospešili zaposlovanje invalidov. V predlogu zakona pogrešamo tudi več poudarkov o nediskriminaciji, tako med samim procesom rehabilitacije kot tudi pri iskanju delovnega mesta oziroma zaposlitve, saj menimo, da je sklicevanje le na splošni zakon o delovnih razmerjih premalo, da bi le-to preprečili. Vloga in naloga zavoda za zaposlovanje se po našem mnenju v zakonu premalo opazni in bi lahko bile bolj definirane, na primer v fazi iskanja osrednjih delovnih mest in komunikacije s potencialnimi delodajalci. Menimo, da bo le povezanost akterjev prinesla pozitivne rezultate. Nadalje menimo, da se v predlog zakona zaposlitvena rehabilitacija morda preveč enači z medicinsko, kar po našem mnenju ni pravilno, saj je medicinska rehabilitacija lahko le del prve ali je sploh ni potrebno uvajati pri posamezniku. S tega vidika tudi ni razumljivo, da je tako močno zastopana prav medicinska stroka v celotnem procesu rehabilitacije in tudi v sestavi komisij. Glede na to, da so podzakonski akti temeljnega pomena za izvajanje zakona v poslanskem klubu LDS menimo, da bi jih bilo dobro poznati že v fazi sprejemanja zakona vsaj v grobem osnutku, da pa je enoletni rok za njihovo pripravo predlog. Izkušnje z drugimi zakoni namreč kažejo, da predolgi roki za pripravo podzakonskih aktov niso utemeljeni in imajo včasih celo neproduktiven učinek. Predlog zakona z uvajanjem kvot prinaša tudi bonuse in malose za podjetja in to tako v zasebnem kot v javnem sektorju. Ker bi želeli, da bi ukrep imel pozitivne učinke na povečanje zaposlovanja invalidov bi bilo dobro imeti tudi natančnejšo oceno vpliva omenjenega ukrepa na konkurenčnost slovenskih podjetij, ki se odraža v razponu določitve kvot na določenem skupnem evropskem trgu in seveda natančno oceno o višini sredstev, ki se bodo zbirala v skladu za spodbujanje zaposlovanja invalidov in na tej podlagi oceno o finančnih posledicah predloga zakona, saj bo ustrezna višina finančnih sredstev eden izmed ključnih elementov za uresničevanje zastavljenih ciljev. Ob zaključku mi, spoštovane kolegice in kolegi, dovolite, da vas spomnim, da je danes na svetu približno 600 milijonov invalidov. Vsakkdo izmed nas lahko vsak čas postane invalid. Dejstvo je, da so invalidi tako otroci, ženske in moški po svetu prikrajšani za osnovne človekove pravice. Pogostokrat so izključenih iz družbenega življenja in diskriminirani. Zato za invalide v Sloveniji pomeni predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, pozitiven korak k izboljšanju razmer, k novim priložnostim za socialno vključenost in polno življenje, zato ga bomo v poslanskem klubu Liberalne demokracije tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Brenčič, ki bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lepo pozdravljam gospoda ministra z ekipo in vse vas prisotne. V Slovenski ljudski stranki pozdravljamo vložitev predloga zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanja invalidov v proceduro sprejemanja državnemu zboru. Potem ko smo v tem mandatu v državni zbor sprejeli že kar nekaj prepotrebnih zakonov s področja invalidskega varstva, smo tudi pričakovali skorajšnjo vložitev še nekako vtem mandatu dolžnega zakona, to pa je predlog tega zakona, ki ga danes obravnavamo v smislu primernosti predloga za nadaljnjo obravnavo. In mi smo s tem zadovoljni. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo predložen predlog zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanja invalidov kot dober in tudi dodelan pristop za dosego temeljnega cilja, to pa je kot najprej ohraniti v zaposlitvi kar največ invalidov, ki ta trenutek še imajo zaposlitev; povečati možnost zaposljivosti invalidov ter s tem njihov socialno vključenost v družbo kot celoto; vzpostavitev čimbolj enakovredne možnosti udeležbe invalidov na trgu dela ter, kar je zelo pomembno, vložena sredstva za dosego teh ciljev prerazporediti iz precej pasivnih dosedanjih oblik v bolj aktivne oblike in ukrepe na področju zaposlovanja. Povsem jasno pa nam je, da je v današnji ekonomsko-gospodarski situaciji, bolje rečeno logiki, stanje na trgu dela silno brezkompromisno in je zaposlovanje posameznih struktur še povsem zdravih iskalcev zaposlitve praktično zelo težko, včasih izredno težko za določeno vrsto iskalcev, kaj šele zaposlovanje iskalcev zaposlitve, ki so invalidi. Zato je po našem mnenju sorazmerno velik izbor stimulativnih ukrepov za delodajalce, ki zaposlujejo invalide, dober pristop. Mnenja smo celo, da bi kazalo iz naslova končnega rezultata oziroma finančnega bremena države na tem področju te ukrepe še povečati. Nadaljnja zaposljivost invalidov je v veliki meri odvisna od kvalitete izvajanja zaposlitvene rehabilitacije, ki je v predlogu zakona opredeljujejo kot javno službo. V tem smislu menimo, da je v okviru dodeljevanje koncesij za izvajanje storitev zaposlitvene rehabilitacije zelo pomembno, kako bo vsebinsko izveden javni natečaj za pridobitev koncesije, ki ga bo pripravilo ministrstvo, pristojno za invalidsko varstvo, predvsem v smislu zahtevanih standardov storitev in pozneje tudi preverjanja uspešnosti izvajanja posameznih rehabilitacijskih načrtov oziroma tudi preverjanja rezultatov zaposlovanja na temelju zaposlitvene rehabilitacije. Kvotni sistem zaposlovanja invalidov se nam sicer ne zdi najbolj posrečena rešitev. Je pa glede na dejanske razmere na trgu dela ukrep, ki bi mu težko našli alternativo. Vsekakor pa je vzpostavitev sklada za vspodbujanje zaposlovanja invalidov po našem mnenju dobra rešitev in tudi izbor ali opredelitev virov,ki bodo nekako stalni vir sklada, posrečeno opredeljen. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke želimo, da bi se nameni in cilji, ki jih zasleduje predlog zakona kot celota, v praksi tudi v kar največjem obsegu dosegli. To pa bo močno odvisno od tega, kako učinkovito bo vzpostavljen nadzor nad celo vrsto izvajanj, ki jih zakon določa in opredeljuje. Ne delamo pa si utvar glede na realnost, ki je prisotna na trgu dela, da bi se gro vseh invalidov, ki bodo prešli to tako ali drugačno vrsto zaposlitvene [[...]] [[Nerazumljivo.]] ob novih okoliščinah lahko tudi dejansko zaposlili. Prepričani pa smo, da se bo na temelju izvajanja tega zakona, kadar bo sprejet in pripravljeni vsi podzakonski akti, stanje prav gotovo izboljšalo. Mi bomo predlog zakona podprli kot dobro pripravo za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa kolega Brenčič. Sedaj ima besedo kolegica Sonja Areh za predstavitev stališča poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Prosim.
Hvala lepa za besedo gospod predsednik. Spoštovani minister, predstavniki vlade, spoštovane kolegice, kolegi. S stališča zaposlovanja velja prav populacija invalidov za kategorijo, kjer je stopnja brezposelnosti višja od splošne stopnje brezposelnosti. Statistični urad Republike Slovenije je junija 2003 objavil podatke o aktivnosti prebivalstva Slovenije za mesec april 2003. Formalno delovno aktivnih je bilo 778.283 prebivalcev. Po podatkih zavoda Republike Slovenije za zaposlovanje je bila stopnja registrirane brezposelnosti v aprilu 2003 11,1%. Delež invalidov med brezposelnimi osebami pa je znašal kar 11,5%. Konec leta 2002 smo imeli 28.967 brezposelnih invalidov. Od tega v običajnem delovnem okolju 22.765, v invalidskih podjetjih pa kar 6202 invalida. To pomeni, da je vključno z brezposelnimi na trgu dela 40.154 invalidov. Zaskrbljujoča je tudi struktura brezposelnih invalidov in s tem posledično njihove zaposlitvene možnosti glede na stopnjo izobrazbe, ko ima 55% invalidov prvo stopnjo izobrazbe, več kot 10 pa drugo stopnjo, kar 36% invalidov pa je starih od 40 do 50 let. 38% celo starejših od 50. 76% vseh invalidov pa je na zavodu Republike Slovenije za zaposlovanje prijavljenih kar več kot 24 mesecev. Slovenija naj bi z novim zakonom uresničevala direktivo sveta v EU in resolucijo enakih možnosti zaposlovanja invalidov. Oba izpostavljata pomen vključenosti za ranljive skupine na trg dela. Diskriminacija, ki je osnovana na invalidnost, tako posredna, kot neposredna, je prepovedana. Iz predstavljenega dejanskega stanja izhaja, da je položaj invalidov na trgu dela izredno neugoden, da se slednji na trg delovne sile ne vključuje v večje število. Stopnja njihove brezposelnosti pa je dosti višja. Prav tako je trajanje njihove brezposelnosti dosti daljše kot pri ostalem prebivalstvu. Glede na to, da so se razmere od sprejema zakona o usposabljanju in zaposlovanju invalidskih oseb od leta 1976 popolnoma spremenile, predvsem ko govorimo o spremembi družbenega sistema, je predlagana novela več kot dobrodošla. Po zagotavljanju socialnih partnerjev naj bi pristojno ministrstvo upoštevalo večji del pripomb, tako invalidskih podjetij kot invalidskih organizacij, vendar bi želela na podlagi dopisa, ki smo ga sprejeli v poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke opozoriti na določena področja, ki jih omenjena novela ne vsebuje oziroma ustrezno ne ureja. V poslanski skupini SNS se strinjamo z ugotovitvijo, da je preveč posameznih zakonskih sestavin prepuščenih podzakonskim aktom, ki se, glede na dosedanje izkušnje v praksi, v večini primerov pripravijo z zamudo, kar zavira takojšnjo uporabo zakonskih rešitev. Najpomembnejša pripomba, ki smo jo prejeli, je opozorilo brez simulacij bodočega stanja, ki ga opredeljuje ta zakona. Zato tudi sami podpiramo smotrno preverjanje posameznih statusno ekonomskih rešitev, da bi materija uspešno zaživela tudi v praksi. Za poslansko skupino Slovenske nacionalne stranke je popolnoma nespremenjljivo dejstvo, da ob pričujočem izredno ugodnem sistemskem zakonu finančni sektor ukinja nekatere izredno pomembne ekonomske olajšave, kot je to na primer davčna obveznost iz davka od prihodkov pravnih oseb, do katerega so invalidska podjetja po sedanji zakonodaji oproščena. Sprejem področne zakonske materije je po našem mnenju nujen in dobrodošel, saj je po eni strani za zaposlovanje in rehabilitacijo šibkejše skupine državljanom, po drugi strani pa tudi za stimulacijo in posledično boljšo prihodnost celotnih družin ljudi. Tekom parlamentarne procedure pa vseeno pričakujemo, da bomo skupaj upoštevali vse pripombe in tvorno sprejeli dobro zakonodajo, ki bo, kar je najpomembnejše, sposobna preživeti v praksi. Hvala lepa.
Hvala lepa vam, kolegica Sonja Areh. Sedaj ima besedo še kolegica Pozsonceva pred začetkom splošne razprave vseh poslank in poslancev. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Položaj invalidov na trgu dela je manj ugoden, invalidi se v manjši meri vključujejo na trg dela, stopnja njihove brezposelnosti je višja in trajanje njihove brezpopolnosti je daljše kot pri neinvalidnem prebivalstvu. Zato je zakon potreben, dobro pripravljen in je vreden za podporo. Cilji, ki jih predvideva, so pravilni, pravični in humani. Od povečanja stopnje zaposlenosti invalidov v Sloveniji pa tja do prerazporeditev sredstev iz pasivnih v aktivne ukrepe na področju zaposlovanja. Za doseganje teh ciljev zakona temelji na načelih, ki so jasna in učinkovita. Vsak dan smo priča, da kakšno podjetje, ki je nastalo z zaposlovanjem invalidov, zaide v stečaj ali pa da so zaposleni invalidi grdo izigrani. Ta zakon bi moral preprečiti takšne primere in moral bi imeti dovolj varovalk za varna delovna mesta invalidov ter za ohranitev njihovih človekovih pravic ter njihovo socialno varnost. Preprečiti je potrebno zgolj izkoriščanje zakonskih možnosti na tem področju, ko investitorji poberejo subvencije za zaposlitev invalidov za nedoločen čas, ko pa ta denar skopni, podjetje priženejo do stečaja. Vendar marsikaj moramo še postoriti do zagotovila enakih možnosti invalidov. Drugo, naj ne omenjam ustrezne infrastrukture vseh zgradb, kjer bi delali invalidi, opravljalisvoje aktivnosti, reševali bi svoja drobna opravila oziroma opravke iz vsakdanjega življenja, vključno do kulturnega udejstvovanja, da bi tudi njihovo življenje bilo polno, prijazno in človeka vredno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sedaj bomo prešli na razpravo poslank in poslancev. Seveda tisti, ki imajo še možnost za razpravo v okviru časa. Tako dajem najprej besedo kolegici Jerci Mrzel. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Minister s sodelavkami, spoštovane poslanke in poslanci, ljubi ljudje! Že dolgo časa trdim, da je družba toliko vredna, razvita, bogata in modra, kolikor zna poskrbeti za tiste ljudi, ki so te pomoči zares potrebni. Zato sem zelo zadovoljna, da obravnavamo predlog zakona o zaposlitvi, rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov. Skrb za položaj invalidov, predvsem za njihove zaposlitvene možnosti, mora biti sestavni del naše skupne vesti in neprestanih zavzemanj za socialno državo. To je civilizacijska norma, ki odkriva in kaže tudi našo moralno podobo in odgovornost. Zato se strinjam z razlogi za sprejem novega zakona in tudi s cilji in načeli zakona. Ob kar veliki brezposelnosti in ob morečih napovedi, da se bo verjetno kljub programom in ukrepov aktivne politike zaposlovanja ta še povečala, je nujnopotrebno tudi zakonsko opredeliti možnosti zaposlitvene rehabilitacije invalidov in s tem njihovega zaposlovanja. Življenjska realnost je največkrat kruta predvsem na tem področju in ob vseh nezaposlenih in s tem tudi hudi zaposlitveni konkurenci so možnosti za zaposlovanje invalidov še manjše, stopnja njihove brezposelnosti pa še višja kot pri drugih skupinah. Zato je potrebno zaposlovanje invalidov tudi zakonsko regulirati in ustvarjati pogoje ter spodbude za njihovo zaposlovanje. Pri tem je pomembno, kot navaja tudi predlagatelj zakona, da ne gre za nek pasivno zaščitniški odnos do invalidov, ampak za pristop, ki bo omogočal in stimuliral njihovo enakovredno udeležbo pri zaposlovanju in bo tudi sredstva za te namene usmerjal v aktivne ukrepe. Kolikor sem se uspela pozanimati, tudi invalidske organizacije menijo, da je predlog zakona spodbuden in da je upošteval tudi evropske smernice, ki zadevajo državno invalidsko politiko v Evropski uniji. Upajmo tudi, da mu bomo čim hitreje sledili s podzakonskimi akti in z vsemi drugimi postopki, ki bodo omogočali funkcioniranje zakona. Bo pa potrebno do druge obravnave - vsaj jaz bi tako želela - še razmišljati ali posamezne spodbude za zaposlovanje invalidov v celoti zadoščajo in ali se kaže potreba, da posamezne rešitve še amandmajsko dopolnimo, tudi z vidika nekaterih konkretnih pripomb in sugestij invalidskih organizacij. Popolnoma sem prepričana, da je predlog zakona primerna podlaga za nadaljnjo obravnavo in bom tak sklep z veseljem podprla. Predlog zakona si tozasluži. Naj za konec še povem, da je bila pred kratkim izjemna razstava na Stritarjevi 7 v mestni hiši invalida Stojana Zajfelda. Vsi se moramo zavedati, kako neizmerne so rezervne sile človeka, ki se razprejo takrat, kadar je človek v stiski, kot so invalidi in zato jim je treba omogočiti stvari. Ne gre za to, da bi iz usmiljena pomagali ljudem, kot se včasih misli. Ti ljudje, če jim pomagamo, osrečijo sebe, družbo in tudi obogatijo sebe in družbo. Pred časom sem imela priložnost dvakrat biti v Črnem lesu. Moram reči, da sem bila obakrat izjemno kot človek srečna in sem celo razmišljala o tem, da bi bilo treba takim ljudem, ki tako izjemno skrbijo za te ljudi, razmišljati o nagradi za posebna podjetja oziroma za posebne ljudi, ki se res na poseben način ukvarjajo pomembno s temi ljudmi. Hvala lepa.
Hvala. Mario Gasparini ima besedo za razpravo, izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Gospod minister s sodelavci, kolegice in kolegi! Mislim, da so naši predstavniki poslanskih skupin že povedali marsikaj o tem zakonu in mislim, da so ga vsi podprli in to je dobra popotnica za ta zakon. Rad bi opozoril samo na nekaj stvari. Kar se tiče kvotnega sistema, mislim, da bo v redu, ampak se je treba tukaj vprašati ali bo kakšen vpliv na gospodarski sistem v naši državi, predvsem pri vstopu v Evropo, ali bo na te organizacije vplival ta prispevek, ki ga bodo morali plačati ali pa zaposlovanje. Druga stvar. Pomembno se mi zdi, da bi bilo treba mogoče tudi opozoriti na vlogo zavoda za zaposlovanje, saj bi lahko bil bolj opazen in definiran predvsem v fazi iskanja ustreznih delovnih mest. Gre za vlogo, ki bi jo imel ta zavod v smislu komunikacije s potencialnimi delodajalci. Mislim, da bi tudi tukaj zavod lahko naredil nekaj več. Kar pa se tiče invalidskih podjetij, pa bi rad opozoril na tri stvari. Prvič, na 52. člen. Tukaj opozarjajo tudi invalidske organizacije, da se vključi strokovni delavec na tako majhno število invalidov je malo pretirano in verjetno bo treba malo premisliti in 52. člen prediskutirati. Danes je bilo tudi to povedano, pri 58. členu imamo vprašanje računovodskih izkazov. Invalidska podjetja opozarjajo da vsako leto neko majhno podjetje izkaže to svojo bilanco, je malo pretirano. Ne bi rad, da bi se administrativno še bolje zakomplicirala ta stvar. Verjetno bo potrebno to prediskutirali. Tretja stvar se vam bo zdela malo čudna, ampak se bom vrnil k dr. Cukjatiju in temu njegovemu primeru, in to v trenutku, ko je postal pacient. To se pravi, je bil odpuščen iz tega podjetja, ker delodajalec ga ni mogel več držati in je takoj zbolel. Zbolel je in je bil hospitaliziran, če se ne motim, tako je povedal dr. Cukjati, je bil hospitaliziran, ampak sem prepričan, da ni bil zaradi osnovne svoje bolezni, ampak zaradi tega, ker je bil odpuščen. Dr. Cukjati je na koncu svojega govora, mislim, primer je zelo poučen, ker takih imamo zelo dosti, najprej povedal, da v tem zakonu ni našel, komu bi dal tega invalida, da bi ga naprej nekako obdelal, ampak jeprišel na koncu do tistega, to se pravi, da bi ga vključil ta delodajalec spet v isto podjetje. Kaj hočem povedati? Poglejte, ta invalidska podjetja imajo tudi svojo negativno stran. Če mi damo isto kategorijo ali pa, če hočete, isto diagnozo bolezni skupaj, ljudi, ki imajo iste težave, potem naredimo tudi majhno slabo uslugo. Moramo skrbeti, da pravzaprav invalidi pridejo v družbo tudi z zdravimi, bom rekel, ali pa z drugimi invalidi, ne pa izolirati samo neke invalide, ki imajo enako invalidnost, da tako povem ali pa so postali invalidi zaradi iste bolezni. V tem primeru bomo naredili tudi slabo uslugo verjetno. V tem primeru je dr. Cukjati lepo prikazal, mislim, da bi bilo za dotičnega najboljše in bi postal zdrav, seveda s svojimi težavami, ki jih ima vsak mesec, ampak ne bi zahteval hospitalizacije. Ne bi morala bolnica intervinirati in se zdravstveni denar trošiti in bi bil zaposlen. Torej, invalidska podjetja, ja, seveda, ni dvoma o tem, ampak čim manj. Naj bi invalidi, saj ta zakon pravzaprav v svojih členih, ki sem prej omenjal, pa tudi v kvotah, če hočete, vključuje invalide v normalna podjetja. To je pozitivno. Torej, čim manj invalidskih podjetij, ampak čim več vključevanja invalidov v normalna podjetja. Mislim, da je to za invalida najlepše in najboljše. Ta zakon sigurno predstavlja neko reformo s področja zaposlovanja invalidov v Sloveniji in je tudi naravnan k temu, da invalide vključuje v ta delovni proces na način, da poudarja tudi sposobnost takega invalida. Ker je ta zakon tak, ga bom tudi z veseljem podprl. Hvala lepa.
Hvala, kolega Gasparini. Bojan Kontič ima besedo za razpravo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavkami, kolegice in kolegi! Naj že kar na začetku popravim navedbo kolegice Jerce Mrzel, ker nima možnosti, da to sama stori. V mislih je imela Črni Križ pri Hrastovcu, ko je omenjala dom. Prihajam iz okolja, kjer smo v preteklosti zaradi specifike del beležili vedno nove invalide. In ravno aktiv invalidov premogovnika Velenje me je seznanil z nekaterimi pomisleki in pa tudi pohvalami v zvezi z zakonom, ki ga danes obravnavamo. V tem zakonu so pričakovali neko splošno, krovno definicijo invalidnosti, iz katere bi bile izpeljane ostale posamezne definicije za skupine različnih invalidov ter določitev osnovnih pravic, ki bi bile skupne vsem invalidom, kot minimalne pravice za vsakega invalida. Prav tako ocenjujemo, da bi morala biti merila za posamezne pravice sestavni del zakona in ne kasnejših pravilnikov. Posamezne pripombe so seveda mogoče ob procesu sprejemanja zakona in jih je možno proučiti in tudi upoštevati. Posebne podpore v tem zakonu pa so deležne predlagane rešitve o zaščitni zaposlitvi, podporne zaposlitve invalidskih podjetij, uvedba kvotnega sistema zaposlovanja invalidov ter spodbude za zaposlovanje invalidov. V procesu tranzicije smo bili priča nastanku množice brezposlenih, med katerimi so se znašli tudi invalidi. Vsak prispevek k temu, da se poveča stopnja zaposlenosti invalidov na način, da se poveča njihova zaposljivost in enakovredno udeležbo na trgu dela, je dobrodošla. Pozdravljam napore ministra dr. Vlada Dimovskega in njegovih sodelavcev, da tudi s tem zakonom prisluhnejo potrebam in interesom brezposelnih invalidov. Predvsem je pomembno, da lahko oseba, ki nima priznanega statusa invalida po drugih predpisih, pridobi status invalida po tem zakonu. Z zaposlitveno rehabilitacijo se bodo možnosti za enakopraven nastop na trgu dela povečale. Vsekakor pa bi se zavestno slepili, če bi menili, da bomo na ta način položaj izenačili. Invalid bo še vedno ostal invalid in pomembno pri tem je tudi dejstvo, da pravica do zaposlitvene rehabilitacije ni enkratna, temveč je invalid do nje neupravičen tudi takrat, ko se ponovno znajde na zavodu za zaposlovanje. Z zakonom je opredeljen postopek zaposlitvene rehabilitacije po pridobitvi statusa. Postopek, ki se izvaja na podlagi rehabilitacijskega načrta in je s pomočjo mesečnih poročil nadzorovan, bo izvajalec moral dosledno izvajati in bo zavod na koncu, v določenih primerih pa tudi prej, izdelal oceno invalidove zaposlitvene možnosti. Verjetno bo zelo diskutabilna rešitev, ki jo predlaga predlagatelj zakona in predvideva obvezno zaposlovanje invalidov. To je nujen poseg, kajti čas, ko so bili invalidi zaščiteni in jih delodajalec ni mogel odpuščati, so žal minili. Takrat so bili delodajalci prisiljeni iskati rešitve znotraj podjetja za invalide, ki so jih producirali znotraj svojih delovnih procesov, pa tudi interes za zaposlovanje invalida, ki ga ni bilo mogoče odpustiti, je bil minimalen. Kvotni sistem zaposlovanja invalidov bo spodbudil delodajalce, da imajo zaposlene invalide znotraj določene kvote. V nasprotnem primeru bodo prisiljeni plačevati v sklad za spodbujanje zaposlovanja invalidov. Morda bodo za delodajalce zanimive tudi finančne spodbude za zaposlovanje invalidov. Naj sklenem. Vsak korak, vsaka poteza ministra, vlade in nas v parlamentu, ki bo na podlagi pozitivne diskriminacije večala ne le možnosti, ampak tudi dejansko zaposljivost invalidov, je več kot dobrodošla.
Hvala. In še Stana Stopar dobi besedo. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Lep pozdrav vsem navzočim v dvorani! Zakon o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov prihaja v obravnavo v državni zbor s kar precejšnjo zakasnitvijo. Zakon nujno potrebujemo, če želimo urejati zaposlitveno rehabilitacijo in zaposlovanje invalidov po sodobnih načelih. Njegov sprejem zagotovo narekujejo bodoča povezava Slovenije v Evropski uniji in spremenjene gospodarske razmere ter prilagojenost zakonodaji Evropske unije. Prav tako nove metode zaposlovanja, spremenjen sistem financiranja, nova ureditev v delovnih razmerjih in ne nazadnje je pomembna tudi ugotovitev, da je stari zakon iz leta 1976 deloval preveč zaščitniško, s tem pa invalide izrival s trga delovne sile. Namen zakona je aktivno spodbujanje zaposlovanja invalidov, predvsem v običajnem okolju, v redna delovna razmerja, na način, da se jim zagotavljajo enake možnosti in tako omogoči, da postanejo enakovredni ostalim zaposlenim delavcem ter, kar se mi zdi zelo pomembno, konkurenčni na trgu delovne sile. Smelo predlagane rešitve in načela zakona za dosege ciljev podpiram, saj sem prepričana, da je to osnova za drugačno razumevanje invalidnosti, rehabilitacija pa bo usmerjena k uporabniku, torej v zaposlitev. Kljub temu se mi v rešitvah, ki jih opredeljuje zakon, odpirajo nekatera vprašanja. Kaj pomeni zakon za gospodarstvo? Ali je pripravljeno na izzive in naloge, ki jih v rešitvah prinaša zakon? Kvote so dobra rešitev. Vendar kaj pomenijo kvote za delovna mesta invalidov v javnem sektorju? Morda so delovna mesta v javni upravi še posebej primerna in bi bilo dobro razmisliti o povečanju kvote, predvsem v državni upravi. Z lastnim pozitivnim zgledom bi država gotovo bolj prepričala tudi privatni sektor. Rešitve v 66. členu zakona dajejo več vrst finančnih spodbud, da bi se zmanjšalo število brezposelnih invalidov in se spodbudilo delodajalce k spoznanju, da zaposlitev invalida ni dodatna obremenitev. Pa vendar se vprašanja odpirajo tudi v finančne spodbude, še posebej ob oceni doseganja delovnih rezultatov invalidov, ki jo izdela delodajalec oziroma izvajalec zaposlitvene rehabilitacije za invalide. Ali ne bo le-ta zainteresiran, da prejme čimveč subvencij oziroma da ga zaposlena oseba stane čim manj? Več pozornosti bi bilo morda potrebno nameniti tudi samo zaposlovanju invalidov in ustvarjanju na primer podjetja, v katerem se zaposli invalidna oseba, še posebej, če se hkrati odpira delovna mesta drugim. Odpirajo se tudi razmišljanja, ali ne bi bilo potrebno 42. člen, to so zaposlitveni centri, dopolniti z varovalkami, ki bodo preprečevale prelivanje ali odpravljanje brezposelnih v zaposlitvene centre, saj je namen zakona ravno socialna vključenost in nediskriminatorno zaposlovanje. Glede na obstoječo miselnost in ravnanje, pa je takšno ravnanje morda upravičeno pričakovati. Zato je ga je bolje preventivno preprečiti. Naj ob koncu še enkrat poudarim, zakon je zelo dobra podlaga za nadaljnjo obravnavo, saj rešitve zakona dajejo obvezo za izboljšanje kvalitete življenja in večjo socialno vključenost invalidov. In nazadnje, kot kaže raziskava, se bodo hitro povrnila tudi vložena sredstva, ki v oceni zakona niso majhna. Hvala lepa.
Hvala lepa. Tako smo prišli skozi razpravo prijavljenih poslank in poslancev. Želi minister besedo? Izvolite.
Hvala lepa. Najprej bi se vsem poslankam, poslancem in poslanskim skupinam zahvalil za podporo k temu zakonu. Vsekakor je pa to seveda tudi dodatna odgovornost, da ta zakon pomeni in v njegovi pripravi v nadaljnjih branjih in razpravah, da na nek način postane ta zakon, ki dejansko tako, kot je eden od razpravljavcev povedal, pomeni reformo na tem področju zaposlovanja invalidov. S tem se strinjam, da ta zakon bi predstavljal velik korak naprej v smislu zaposlovanja invalidov in zaposlitvene rehabilitacije. Starejši zakon oziroma obstoječi zakon seveda seže daleč nazaj, tako kot sem že rekel. Vsekakor je potrebno ob tej razpravi povedati, da je vsekakor eden glavnih namenov zniževanje stopnje brezposelnosti invalidov, seveda pa tudi povečevanja zaposljivosti. Ob tem, da je bilo kar nekaj razprav o razmerju med zaposlivostjo in nezaposlivostjo invalidov, bomo tej pozornosti oziroma temu vprašanju seveda v nadaljnji razpravi posvetili še kar nekaj pozornosti. Jaz bi rad tudi povedal, da bi želel, da ta zakon razumemo v povezavi z ostalimi povezanimi zakoni. Predvsem bi tukaj rad povedal, da je eden od glavnih ciljev oziroma usmeritev, vsekakor še vedno pomeni, da je delovnih invalidov čim manj. Želim torej povedati, da je ta zakon zelo povezan z zakonom o varnosti in zdravju pri delu kjer je osnovni cilj in moto zniževanje delovnih invalidov in invalidnosti na sploh. In lahko povem, da sem pred kratkim obiskal eno podjetje, kjer je po uveljavitvi zakona o varnosti in zdravju pri delu, število nesreč pri delu in posredno tudi invalidnosti v zadnjih treh letih, da je padlo za skoraj 17%, kar je nedvomno, bi rekel, smer, v kateri smo želeli, da je razumevanje delovnega mesta kot varnega in zdravega delovnega mesta tista usmeritev, ki jo seveda zasledujemo, tudi ko govorimo o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov. Naj povem, da je pomembna povezava tega zakona tudi z nekaterimi politikami, ki ste jih tukaj omenili, seveda pa tudi z sistemi, tukaj ste še posebej izpostavili vprašanje povezanosti do davčnega sistema in pa enega dela ekonomskega sistema. Želel bi pa odgovoriti na nekaj vprašanj, ki jih je več razpravljalcev navedlo. Vsekakor je eno izmed izhodišč tega zakona tudi ta, da želimo, da je vključitev invalida, invalidke na delovno mesto pravzaprav na čim bolj enakopraven način, zato je seveda potrebna neka določena zaposlitvena rehabilitacija. In naj povem takoj nekaterim skleptikom, ki so danes tukaj postavljali vprašanje zaposlitvene rehabilitacije, po podatkih, ki jih imamo, je v lanskem letu po ureditvi sistema zaposlitvene rehabilitacije, ki jo pa sedaj zakonsko urejujemo, število vključenih v zaposlitveno rehabilitacijo več kot 1.300 na leto, kar je skoraj za tri in polkrat več, kot je bilo leto poprej. Razlog temu je bolj urejen sistem, bolj jasna razmejitev posameznih stroškov znotraj izvajanja zaposlitvene rehabilitacije in seveda boljši nadzor. V tem smislu računamo, da bi z vzpostavitvijo ustreznega sistema izvajanja zaposlitvene rehabilitacije tudi po tem zakonu seveda bilo možno vzpostaviti mrežo zaposlitvenorehabilitacijskih centrov po Sloveniji, ki bi izvajale potem programe, ki bi seveda omogočali invalidu, da se čim bolj pripravi na zaposlitev. No, to je vprašanje. Sploh je izvajanju tega zakona posvečeno v pripravi tega zakona kar veliko pozornosti. Ob tem, da smo začeli oziroma že konceptualizirali te tako imenovane zaposlitvene rehabilitacijske centre za neko osrednjo, lahko bi rekli, doktrinarno institucijo, tako da računamo, da bi relativno kmalu po uveljavitvi tega zakona ta mreža, ta sistem začel delovati. Naslednje je bilo vprašanje, ki je bilo namenjeno samemu kvotnemu sistemu. Sigurno je tukaj velik izziv, ker to predstavlja, bi rekel, novost za naše razmere. Je pa to sistem, to se pravi kvotna zaposlitev sistem, ki obstaja v mnogih državah, predvsem v državah Evropske unije. Gre za številko, to se pravi procent, ko ima delodajalec dolžnost po tem zakonu zaposliti določeno kvoto invalidov. Če ne zaposluje te številke oziroma po tej številki, potem odvaja v sklad za pospeševanje zaposlovanja invalidov, kar pomeni, da je tudi ta sredstva, ki jih delodajalec nameni, so potem, da tako rečem, vrnjena v sistem za pospeševanje zaposlovanja invalidov. To se mi zdi pomembno poudariti. Številke, kjer ste nekateri spraševali oziroma se spraševali, ali so delodajalci pripravljeni, ali ni to preveč, ali ni to premalo, naj odgovorim, da je trenutno številka, ki smo jo uspeli pridobiti za predelovalno industrijo, da je glede na število zaposlenih, 5,2% zaposlenih invalidov, invalidov v predelovalni industriji. Pomembno je tudi povedati, da je verjetno paradoksalno, kar ste gospa Stoparjeva na koncu omenili, najmanjša številka ravno v javni upravi. Tako da je pravzaprav za nas tudi izziv, da s tem zakonom na nek način povečamo število zaposlenih invalidov tudi v javni upravi oziroma tako imenovanem javnem sektorju. Pa mislim, da je številka okoli 2,3%. Tako kot smo računali. Se pa razlikuje po posameznih panogah, tako da nas pravzaprav tukaj čaka delo. Mi smo naredili simulacijo pravzaprav po vseh panogah, kjer smo imeli na razpolago te podatke. Zato računamo, da je v primeru 6% tako imenovane kvote, možnosti dodatnega zaposlovanja okoli 4000 oseb, seveda po različnih panogah različno. Je pa v zakonu omenjeno, da so socialni partnerji tisti, ki na nek način določajo to kvoto. Ob tem bi rekel, in še enkrat spomnil, kar sem že v uvodu povedal, da je ta zakon socialnopartnersko usklajen. To se pravi, da so se delodajalci strinjali s takim načinom, da so tudi mnogi med njimi zagotovili, da bodo do časa uveljavitve tega zakona na ta sistem zaposlovanja invalidov tudi pripravljeni. Naslednje vprašanje, ki zadeva predvsem izvajanje tega zakona. Mi želimo, da bi zakon, takoj ko bi bil uveljavljen, bil čimprej nared tudi za izvajanje. Je vprašanje podzakonskih aktov. Mislim, da je to 10. člen, 10. in 11. člen, ki govorita o pravilnikih. Potem je pa še, mislim, da člen 68., ko govori o sami metodologiji. Tako mi računamo, da bomo v času sprejemanja tega zakona pohiteli tudi s podzakonskimi akti, saj se zavedamo, da je seveda izvajanje in uspešno izvajanje, učinkovito izvajaje tega zakona predvsem odvisno potem tudi od izpeljave tega zakona. Tako razumem nekatere od razpravljavcev, gospoda Kontiča recimo, ki je izrazil vprašanje, ali je smiselno, da je več definicij, opredelitev v zakonu ali v podzakonskem aktu upravičeno, saj gre pravzaprav predvsem za, in tako sem razumel njegovo razpravo, za možnost učinkovitega izvajanja tega sistema zaposlovanja. Tako mi računamo, da je to seveda ena izmed pomembnih nalog, ki bi ga v času sprejemanja tega zakona seveda v določenem obsegu tudi predstavili potem temu cenjenemu zboru. Nekaj vprašanj je bilo, mislim, da gospod Gasparini, poslanec Gasparini, okoli invalidskih podjetij, pa tudi nekaj ostalih razpravljavcev. Kar se tiče samega vprašanja invalidskih podjetij, mislim, da je zelo jasno povedano v tem zakonu, da se s tem zakonom nadzor nad invalidskimi podjetji povečuje. Bilo je nekaj vprašanj, to predvsem določajo 57. in 58. člen in menim, da če bodo pripombe, ki ste jih tukaj predstavili, na tem področju ustrezne, jih bomo po proučitvi seveda pripravili za zakonski tekst ali jih vključili v zakonski tekst v naslednjih obravnavah. Jaz bi na koncu, da ne bi preveč oziroma ker je namen prve obravnave, da se predvsem na nek način poenotimo o konceptualizaciji tega zakona in pa sami strukturi, povedal to, da smo seveda veseli današnje razprave, ki je še dodatno osvetlila in povprašala predlagatelja zakona k določenemu razmisleku k posameznim členom, k posameznim vprašanjem in seveda bomo ta vprašanja proučili in jih za drugo branje tudi ustrezno predstavili. Se opravičujem, ker dr. Cukjatija ni, ampak odgovor na njegovo vprašanje imamo. Morebiti ni natančno vseh delov teksta prebral, vsekakor pa je ena od možnosti, pa ne edina v tem tekstu, tako imenovan fleksibilen delovni čas, ki bi v primeru, ki ga je omenil, tudi omogočil normalno, da tako rečem, zaposlitev tudi tega mladeniča, če se spomnim, do 30 let in tako naprej, in prvi in zadnji krajec, vse to, kar je povedal. Tako tudi za take primere obstaja rešitev tudi po tem zakonu. Jaz upam, da sem povzel vsaj nekaj od teh pripomb, ki so bile v razpravi in računamo, da bomo po proučitvi teh pripomb, za katere se vam zahvaljujem, seveda v drugem branju potem popravili tekst, tako da bo te pripombe tudi vseboval. Hvala lepa.
Hvala minister, dr. Dimovski. S tem bil razpravo sklenili, če ni še izrecne želje, da še teh nekaj minut še razpravljamo. Če želi kdo, se prosim prijavite. Mag. Drobnič, pet minut. Izvolite.
Hvala lepa. Glede na to, da mi je prej zmanjkalo časa, bi želel še par stvari dodati. Nekaj besed več je le potrebno reči glede primernih delovnih mest za invalide. V 36. členu ste navedli kako to opredeliti. To se je treba res vprašati, ker imate invalidnost, ki je indicirana ali na slepoto, na gluhoto, na mobilno oviranost, duševno prizadetost, duševno bolezen, skratka celoten spekter. In kar je za nekega invalida primerno, za drugega invalida ni primerno, tako težko rečete, da je neko delovno mesto za invalida primerno, za drugo pa ne. Praktično so vsa delovna mesta, ki obstajajo, na nek način primerna za nek tip invalida. S tem pravzaprav ne bomo nikamor prišli. Včasih je bil v tistih obrazcih na zavodu za zaposlovanje okenček, kjer se je označilo, ali je delovno mesto primernoza invalide. Veste, delodajalci so vsi napisali, da ni primerno, da ni zavod za zaposlovanje ponujal invalidov, ker kakor ga je enkrat sprejel, ni bilo možnosti odpuščanja in saj vemo, kako je v logiki trga. Ta določba bo po mojem mišljenju ostala prazna.To so le lepe želje. Je pa seveda to pomembno, da se na nekem drugem področju pojavi pomoč delodajalcem v smislu teh strokovnih nasvetov, kako oblikovati delovna mesta. To je bolj pomembno, kako boste to zasnovali in kako takšno določbo dati notri ali pa vsaj v rehabilitacijsko prakso. Če se že ustavim pri kvotnem sistemu, bi lahko razmišljali tudi v smeri, kot ste zdaj dali podatke, jaz jih nisem imel, da je v javnem sektorju delež invalidov bistveno nižji kot pa je pri tržnem sektorju. Veljalo bi celo razmišljati o tem, da se obvezne kvote povečajo za javni sektor, da so višje, kot pa za tržni sektor. To imajo v nekaterih državah, ker je lažje uveljavljati kvotni sistem in neke vrste prisilnega zaposlovanja v javnem sektorju, ne v tržnem sektorju. Tržnisektor je pač bolj občutljiv za to. Povečanje zaposlovanja invalidov v invalidskem podjetju. To povečano zaposlovanje, ta dikcija je vzeta iz pravilnika za financiranje invalidskih podjetij in jo želite prenesti v zakonsko besedilo. Če bo uveljavljen kvotni sistem, potem mislim, da te potrebe po takšnem omejevanju ni več. Ali mislite, da vam bo invalidov zmanjkalo ali pa, da je to predrago za državo, če se vsi zaposlijo? Nekje se je izračunalo, da je najsmotrnejša pomoč invalidu zaposlitev. Če ga imate načisti obremenitvi, torej na socialni pomoči, je stroškovno mnogo večje, kot pa če ga imate v postopku zaposlitev. Seveda, ne čisto za vse, odvisno od stopnje prizadetosti. Obstajajo tudi študije, kje se pa vendarle splača investirati v zaposlitev, kje pa bo zaposlitev potekla pod nekimi drugimi pogoji, kar zdaj imenujete ta zaposlitveni center. Vendar niste mu pa povedali, kakšna je zakonska podlaga. Domnevalo bi se iz tistega, da je gospodarska družba. Zdaj nekako je v pripravi zakon o zavodih, bi lahko to obliko notri umestili, ker sicer je potrebno razmišljati o definiranju neprofitne gospodarske družbe, ker je treba opredeliti, kaj s profitom, za kaj se namenja ali je sploh definicija tega profita. Veliko boljše je potem poslovati po principih pravne podlage zavodu. Podatki o invalidskem podjetju - zadostuje informacija o spremembi lastništva in prenehanju gospodarske družbe. Vi imate navedene še neke nepremičnine, spremembe dejavnosti, drugih pomembnih odločitvah. To je zelo hitra dinamika in te podatki vam praktično ne bodo nič koristili, razen, če mislite posegati v upravljanje podjetij. Menim, da ta dva podatka sta povsem zadosti in če boste temu sledili, bo v redu. Revizija letnih poročil. To mislim, da je tudi že sekcija za invalidska podjetja vam povedala, da bo podražilo poslovanje in bi se vprašal, [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]ali se boste s tem kaj pomagali. Predlagam, da ostane tako kot velja za [[....]]
Končajte razpravo. Ja, prosim [[...]]
Verjetno bi se še kaj našlo, pa mi je spet gong zapel. Pa še drugič dodatne informacije. Sicer pa je to neka osnova za sprejeti, bo pa potrebno vnesti amandmaje.
Hvala lepa. Prosim še predstavnike vlade za odgovor.
Hvala lepa. Predvsem pojasnilo glede primernih delovnih mest in predlagane ureditve v zakonu. Primerna delovna mesta niso tako, kot smo včasih poznali, tipična delovna mesta, recimo delovna mesta čistilcev, vzdrževalcev, ki bi bila primerna za invalide, ampak so tista delovna mesta, kjer bo vsak konkretni delodajalec pri sebi pogledal, na katerem določenem konkretnem delovnem mestu bi lahko zaposlil invalida, bodisi invalida, ki je nastal invalid v času delovnega razmerja pri tem delodajalcu, bodisi da bi na nekem delovnem mestu lahko zaposlil drugega invalida in bo to delovno mesto prilagodil s primerno komunikacijsko, informacijsko tehnologijo in na tem delovnem mestu zaposlil slepega invalida. Delodajalec se bo začel predvsem ukvarjati s tem, katera delavna mesta so primerna, na katerih lahko zaposluje invalide, ki so sposobni za zaposlitev na tistem delovnem mestu in taka delovna mesta opredelil tudi v svoji sistemizaciji. To je potrebno tudi zato, ker zakon o delovnih razmerjih omogoča, da se invalida zaposluje na določenih delovnih mestih brez javnega razpisa, in da na tistih delovnih mestih, ki bodo opredeljena kot primerna v sistemizacijah, bo možna zaposlitev invalida brez javnega razpisa delovnega mesta. Z ureditvijo primernih delovnih mest sledimo tudi kodeksu o ravnanju z invalidnostjo, ki ga je sprejel leta 2001 ILO in napotuje, ne zavezuje, ampak zgolj napotuje na to, da je potrebno na primeren način urediti to, da se bodo delodajalci, konkretni, vsak posamični, začel ukvarjati z invalidnostjo na konkretnih delovnih mestih. In temu sledi ta ureditev. Ne temu, da bi naredili recimo en seznam tipičnih delovnih mest, na katerih bi zaposlovali invalide. Težnja v zakonu je, da se invalidi zaposlujejo tudi na višjih delovnih mestih,ne zgolj na servisnih storitvah, ker tudi invalidi so sposobni, če imajo prilagojeno bodisi delovno okolje bodisi delovno mesto svojim potrebam, ki izhajajo iz invalidnosti. Glede invalidskih podjetij so določbe 57. in 58. člena namenjene predvsem možnosti vpliva države in pa možnosti nadzora v invalidskih podjetij, za katera je ministrstvo pristojno, ga pa pravzaprav ne more v celoti izvajati. V invalidskih podjetjih v zadnjih letih smo doživeli kar precej težav, na katere pa nismo mogli pravočasno vplivati, ker nismo imeli nekih podlag na vpogled v določene listine in dogodke v tem podjetju. Problem tega, da omejujemo oziroma si zadržujemo vpliv pri zaposlovanju v invalidskih podjetjih, pa je tudi v tem, da se pogosto v invalidska podjetja po starem prezaposljuje vsakega, ki postane invalid v matičnem podjetju, hkrati pa tam prezaposlitev ne pomeni zagotovitev drugega ustreznega dela v invalidskem podjetju, kar bi pravzaprav moralo biti. Invalidsko podjetje običajno nima programa za zaposlovanje invalidov, zato pogojujemo to soglasje z ustreznim programom in ureditvijo primernih delovnih mest. To sta pa edina pogoja, da vlada, potem da soglasje za povečanje zaposlitev. In praviloma ga da. Ne da ga samo takrat, kadar za vlogo, za povečanje zaposlitev stoji pravzaprav zloraba invalida v zaposlitvi. Hvala lepa.
S tem bi zaključili razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj ob 21.35 minut, zato prekinjam to točko dnevnega reda. Ob 19.20 uri bomo prešli na 13. točko dnevnega reda - predlog zakona o spremembah zakona o trgovini, do takrat kratka pavza. Ministru in sodelavkam se zahvaljujem za sodelovanje.
Spoštovani poslanci, spoštovane poslanke, spoštovani predstavnik vlade, gospod državni sekretar, ministrstvo za gospodarstvo! Lep dober večer! Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI ZAKONA O TRGOVINI. Po končani tretji obravnavi navedenega predloga zakona na 33. seji državnega zbora je zakonodajno-pravna služba zbora opozorila, da je zakon zaradi sprejetih amandmajev neusklajen. S tem v zvezi je matični odbor za gospodarstvo pripravil uskladitvene amandmaje. Besedo dajem podpredsedniku odbora, gospodu Blažu Kavčiču za dodatno obrazložitev uskladitvenih amandmajev. Gospod Kavčič, izvolite.
Spoštovana podpredsednica, gospod državni sekretar, kolegice in kolegi! Odbor državnega zbora Republike Slovenije za gospodarstvo je na svoji 18. nujni seji dne 5. februarja letošnjega leta kot matično delovno telo obravnaval predlog zakona o spremembah zakona o trgovini, ki ga je državnem zboru Republike Slovenije v obravnavo in sprejem predložila skupina poslancev, s prvopodpisanim magistrom Janezom Drobničem. Odbor je predlog obravnaval na podlagi sedmega odstavka 140. člena poslovnika državnega zbora. Na seji odbora je predstavnik predlagateljev zakona poudaril, da je predlog uskladitvenega amandma k 1. členu nekorekten z vidika določb poslovnika državnega zbora, ker brez ustreznih podlag spreminja v drugi obravnavo sprejeto odločitev glede višine omejene prodajne površine s 150 kvadratnih metrov na 80 kvadratnih metrov. V razpravi o predlogih uskladitvenih amandmajev pa je bilo izraženo mnenje, da je obravnavani zakon sicer slab, saj bo njegovo sprejetje povzročilo vrsto negativnih posledic, kljub temu pa ga je potrebno sprejeti, saj je državni zbor dolžan preliti referendumsko odločitev v zakonodajne rešitve. V zvezi s predlogom uskladitvenega amandmaja k 1. členu je bilo poudarjeno, da se je referendumsko vprašanje nanašalo na celoten predlog zakona o spremembi zakona o trgovini, ki ga je vložila skupina poslancev, s prvopodpisanim magistrom Drobničem. V tem predlogu pa je bila omejena prodajna površina za predvidene izjeme, ki bodo lahko odprte tudi v nedeljah, opredeljena do 80 kvadratnih metrov in ne 150 kvadratnih metrov, kot je bilo med zakonodajnim postopkom sprejeto. Referendumsko voljo pa je treba spoštovati v celoti, zato drugačna vsebina uskladitvenega amandmaja ni mogoča. V nadaljevanju je odbor na podlagi sedmega odstavka 140. člena poslovnika sprejel uskladitvene amandmaje k 1. členu, za novi 1.a člen, za novi 1.b člen in za novi b člen. Odbor predlaga, da državni zbor sprejme obrazložene uskladitvene amandmaje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Najprej nam bo stališče poslanske skupine Nove Slovenije predstavil magister Janez Drobnič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Bom kar s tega sedeža, ker pravzaprav ni kaj dosti več za povedati. V okviru referendumskih aktivnosti, predreferendumskih, poreferendumskih sprejemanja zakona smo si že vse povedali. Tudi državljani so se po svoje odločili, samo še mi moramo sprejeti ureditvene amandmaje. Zakonsko besedilo, to lahko rečemo, je nekoliko drugačno od tistega, ki smo ga pripravili v Novi Sloveniji, ki smo se zavzemali za to, da so seveda trgovine lahko odprte v določenem številu tudi ob nedeljah, ne glede na prodajni asortiman, kar je lažja in enostavnejša rešitev, ter podobna drugim državam. Zaradi pač vsega tega, kar se je dogajalo, je bilo onemogočeno kakršnakoli dopolnitev zakona. V Novi Sloveniji se ne strinjamo s takšnim rokom polne uveljavitve zakona, čez več kot pol leta, čeprav se zavedamo, da je potreben določen čas za preureditev nekaterih trgovin za pripravo novega pravilnika. To bi se lahko uredilo bistveno hitreje, kot pa je navedeno v zakonu. Nedopustno je tudi, da smo za uresničitev te določbe, ustavne neskladnosti, potrebovali dve leti. Tako tudi teh 80 kvadratov bo bistveno drugače naredilo posledice za trgovce. Menimo, da bi bili prejšnji uskladitveni amandmaji primernejši. Tako ste se pač odločili. Veste, so stvari, ki jih lahko kupimo od ponedeljka do sobote ali kakorkoli že, so pa stvari, ki potrebujejo nedeljo. In to je lahko odgovor na vse, kar se je dogajalo v zvezi s tem zakonom. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov bo predstavil gospod Miran Potrč.
Hvala lepa. V Združeni listi socialnih demokratov bomo predlagani amandma podprli. Podprli ga bomo, ker je rezultat sprejete odločitve na referendumu, in ker glede na naš poslovnik zavrnitev predlaganega amandmaja pač pomeni, da zakon ne bi bil sprejet in da referendumska volja v tem primeru ne bi bila spoštovana. Nam se zdi rok 15.9. sprejemljiv in smotrn. Do takrat je mogoče v trgovinah ustrezno izvršiti potrebno pripravo za uveljavitev novega režima. Kasnejši rok, obveze po uveljavitvi zakona v enem letu, ne bi bil sprejemljiv. Mi sicer nismo veseli in zadovoljni, da je do tega referenduma prišlo, niti do rešitev, kakršne so vsebovane v referendumskem vprašanju in zakonu. Vendar pravim še enkrat, uskladitveni amandma je nujen, in zakon je treba kot takšen sprejeti. Bi pa rad povedal, da nisem prepričan, ali smo se v razpravi ob uskladitvenem amandmaju, kakor ga je predlagala skupina poslancev, zgolj zaradi roka oziroma površine 80 ali 150 kvadratov odločili zaradi formalnih razlogov ali zaradi vsebinskih. Jaz sem šel šeenkrat pogledat več ali manj vso dokumentacijo in bi ne upal trditi, da je nesporno jasno, da so razlogi bili zgolj spoštovanje referendumske volje. Če bi bilo tako, bi namreč tudi služba za zakonodajo morala na to opozoriti, pa v vsej razpravi, ki je v matičnem delovnem telesu tekla o tem vprašanju, ni bilo nikoli rečeno, da je nujno treba zapisati točno in samo 80 kvadratov, ker je to pisalo v zakonu, to pa ni bilo referendumsko vprašanje. Želim to na glas povedati iz razloga, ker če je res v želji za formalno spoštovanje referenduma, potem je to sprejemljivo in razumljivo. Če pa gre za to, da se želi še nekoliko otežiti poslovanje nekaterim prodajalnam zato, da bi se prikazalo, da je bil referendum slab in nepotreben, potem tu mislim, da ni dobra pot, ker bo povzročila težave trgovcem, kar najbrž ne želimo. Na koncu naj rečem še to, da je tudi ta primer referenduma pokazal, da so predhodni zakonodajni referendumi težavna stvar, da iz njih vedno ostaja nekaj repa, nekaj odprtih in nejasnih vprašanj, nekaj mogočih različnih razlag, da ne govorim o tem, da vplivajo na izredno dolgotrajen zakonodajni postopek in na slabo voljo mnogih. Zato se mi zdi, da bi tudi ta primer lahko pokazal, da bi bilo boljše in potrebno, da našo referendumsko zakonodajo dopolnimo da dopolnimo tudi pripravljeno ustavno dikcijo in da zagotovimo, da bi referendumi ostali, tudi pobudniki enaki bi lahko bili, vendar da bi se osredotočili predvsem na naknadni zakonodajni referendum, ki bi potrjeval ali zavračal zakone, ne pa, da med zakonodajno proceduro vstavljamo, bi rekel, polena pod noge zakonodajalcu in mu otežujemo delo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil gospod Stanislav Brenčič. Izvolite.
Hvala lepa. Mi bomo seveda uskladitvene amandmaje podprli, ker si tudi želimo, da se ta zgodba konča. Ta zgodba je pač utrujala tako ta parlament kot širše okolje. Ta zgodba naj se odvije tako, kot so se odločili tisti ljudje, ki so se čutili poklicane ali se jim je zdelo vredno, da so s svojim glasom vplivali na to zgodbo. Čas pa bo prej ko slej povedal, ali je dozorel partnerski dialog med ključnima akterjema v tej zgodbi, to je predstavnikom lastnikov oziroma delodajalcev in pa delojemalcev, da morda to zgodbo rešimo v obojestransko korist tudi drugače. Mi bomo seveda veseli, da se ta zakon spravi pod streho. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske demokratske stranke naj bi predstavil gospod Kelemina, je bil prijavljen. Ne želi. Stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil mag. Blaž Kavčič. Izvolite.
Člani poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bomo predlagane uskladitvene amandmaje pretežno podprli ali vsaj jim ne bomo nasprotovali. Imamo nelagoden občutek, ker s tem sicer po eni strani izpolnjujemo svojo dolžnost, ki jo moramo izpolniti, to pomeni uzakoniti odločitve, ki so bile sprejete na referendumu, po drugi strani pa se zavedamo, da sprejemamo odločitev, ki za udeležence ne bo dobra. Pod udeležence moramo razumeti zaposlene v trgovini, vodstva, lastnike, kupce, vse državljane. V konkretnem primeru je seveda prišlo najbolj plastično do izraza dejstvo, da imamo v obstoječi ureditvi zakona o referendumu in ljudski iniciativi probleme. Prišlo je do situacije, kjer se je 12% Slovencev odločilo, da je trgovine potrebno v nedeljo zapreti. Ta odločitev je po našem mnenju seveda tudi v nasprotju s trendom, ki je prisoten v Evropi, ponekod že povsem z urejeno zakonodajo, drugod pa z neko lokalno legalizirano prakso. Ampak to je trend, ki je pogojen s trendi v sodobni trgovini na drobno. Po našem mnenju bi bilo mnogo bolje ostati pri sedanji ureditvi, ki seveda ne predpisuje, da bi trgovine morale biti odprte ob nedeljah, ampak dopušča to možnost pod določenimi pogoji. Temeljni pogoj, sedaj veljaven pogoj pa je vsakodnevno glasovanje oziroma glasovanje vsako nedeljo, ko se kupci pojavijo v neki trgovini ali pa ne. V trgovini kjer se ne pojavi interes, tam niso izpolnjeni temeljni pogoji, da bi trgovina bila izpolnjena. In potem naslednji filter, ki smo ga lansko leto vgradili, je soodločanje zaposlenih pri teh zadevi. Veliko je razlogov za trditev, da je dosedanja rešitev, ki bo ugasnila 15. septembra letošnjega leta, boljša. Tudi nam se je zdelo, da je 15. september tisti najkrajši rok, ki ga kot zakonodajalec moramo dati na razpolago trgovski branži, da se prilagodi na nove uzakonjene razmere, pa tudi minimalni rok, v katerem bo vlada morala pripraviti podzakonske akte. V ta zakon bosta namreč vgrajeni dve pomembni rešitvi in le na zgolj kvalitativen način. Prva rešitev je opredelitev, kaj sploh nujni življenjski proizvodi so oziroma nujne življenjske potrebščine. Že ta kategorija je nekako skregana s sodobnim pojmovanjem življenja in dela, vendar je bila pač pripeljana skozi referendum v naš prostor in zakonodajalec je našel nek približek s tisto kategorijo, ki se ji v stroki reči FNCG, to pomeni, hitro obračajoče se potrošno blago. Druga zadeva, ki je v zakonu zgolj kvalitativno opredeljena, je kriterij za določitev trgovin, ki bodo tretirane kot trgovine za nujne življenjske potrebščine. To je kar obsežna naloga za vlado, da pripravi ustrezne podzakonske akte. Bojimo pa se, da s takim zakonom, kot ga bomo pač sedaj sprejeli, odpiramo zelo utemeljena vprašanja po ustavnosti rešitev predvsem z zornega kota svobodne gospodarske pobude in še nekaterih drugih ustavnih kategorij. Kot rečeno v poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije ne bomo nasprotovali sprejetju uskladitvenih amandmajev.
Hvala lepa. Sedaj dajem besedo poslankam in poslancem. Gospa Širca, izvolite.
Hvala lepa. Zagotovo je uskladitveni amandma, ki je danes na mizi, stvar načelnosti. Mislim pa, da tudi higiene, ne glede na to, da moj predgovornik gospod Potrč pravi, da mogoče gre tudi za metanje polen pod noge določenim, ki bi lahko v okviru tega pogojno v okviru te odločitve imeli tudi nekoliko večji prostorski bivalni prodajni prostor. V kontekstu celotne zakonske rešitve, ki je konec koncev podprta tudi s tem amandmajem, vendarle gre po mojem mišljenju prej za metanje polen pod noge povsem drugim aspektom. In v tem smislu mislim, da so pobudniki tega referenduma na nek način vrgli polena pod noge vsemu tistemu delu gospodarstva, ki bo recimo sredi poletja moral zapreti svoje prodajalne na najbolj konjukturnih mestih, zato da bi potrošnike usmeril v druge trgovine, mogoče čez mejo, ne glede na to, da takrat recimo meje več ne bo, bo zagotovo nekdo drug, ki bo gostil tiste, ki bodo tega potrebni. Zagotovo so pobudniki referenduma po mojem razumevanju, ne samo, kot je bilo rečeno, posegli v svobodne gospodarske pobude in menda zaščitili nas potrošnike v tem, da ne bi imeli prevelikih potrošniških apetitov in s tem tudi zanemarili mogoče katere druge človeške plati življenja, vseeno mislim, da pobudniki referenduma so na nek način vrgli polena pod noge tudi samemu ministrstvu, ki se bo zelo, zelo težko z izdelavo kategorij o tem, kaj so to nujni življenjski artikli, da ne govorim tudi o tem, kako jih opredeliti, imelo ogromno težav. Poleg tega mislim, da smo dobili na nek način, seveda po mojem razumevanju te rešitve, polena pod noge tudi sami. Še posebej tisti, ki lahko sredi polnega delovnega tedna ne bomo mogli mimo teh desetih dni v letu po nujne življenjske, tudi po nujne življenjske artikle, kaj šele druge, če jih med tednom in v normalnem delovnem možnem času ne bomo mogli nabaviti. Mislim, da so polena pod noge dobili tudi zaposleni z možno omejitvijo dodatnega zaslužka, ne glede na to, da bi njihov zaslužek bil pridobljen v okviru pooblastil in v okviru norm, ki jih zagotavlja zakon o delovnem razmerju, ki ne računa in ne dovoli eksploatacije, o kateri je bilo toliko govora med samim potekom priprave tega zakona oziroma same referendumske pobude. Tudi meni je žal, da je bil na nek način zaradi še vedno nedorečenih vprašanj okrog referendumskih pobud na nek način in v bodoče bo omejen svobodni pretok naši potreb in želja na način, kot se je izglasoval. Nedvomno pa tudi je, da se moramo soočiti tudi s takim zakonom, kot je. Na odboru, vidim, da je bil definitivno proglašen za slabega. Mislim pač, da je samo dober znotraj tega, kar mu je bilo usojeno, da nastane. Hvala.
Hvala lepa. Izvolite gospod Potrč.
Jaz verjamem, da kolegica Majda Širca ni tako narobe razumela mojo izjavo, ampak naj jo kljub temu pojasnim, ker sem bil imenovan in ker je sintagma "polena pod noge" bila tolikokrat uporabljena in vedno v napačnem smislu, naj pojasnim, kako sem jo jaz uporabil. Jaz je nisem uporabil v smislu predlagatelja tega referenduma. Do tega referenduma je prišlo zaradi mnogih poskusov urejanja vprašanj, ki niso bila uspešna. Na nekaterih sem bil prisoten. Vem, kako so ravnali eni in drugi. In najmanj, kar je, gre za zelo veliko obojestransko krivdo in krivdo tudi na strani delodajalcev, najmanj samo na strani sindikatov. Nisem omenjal v tem smislu, da bi predlagatelji teh amandmajev odboru želeli polena pod noge metati državnemu zboru, čeprav še enkrat povem, nisem prepričan, ali je šlo zgolj za spoštovanje formalne obveznosti ali tudi za oteževanje normalnega zakona. Prepričan sem pa, da je sistem, kakršnega imamo, ki omogoča, da sekadarkoli preko [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]zakonodajnega postopka zahteva prekinitev, dajanje nejasnih vprašanj in oteževanje dela, normalnega dela zbora, da to niso dobre in tudi ne evropske rešitve. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Kavčič želite besedo? [[Ne.]] Zaključujem torej razpravo. Po 71. členu, gospod Sok izvolite, pet minut.
Hvala lepa. Ker smo v Novi Sloveniji bili med pobudniki tega zakona, mi dovolite, da k temu še povem nekaj besed. Sedaj smo se nekako približali dokončnemu dejanju, ko bomo vendarle uzakonili referendumsko voljo. Danes je pepelnica in slovenske cerkve molijo, spomni se človek, da si prah in da se v prah povrneš. Torej ni v duhu časa, da bi dejansko morali nekateri delati, in to zastonj vse dni v tednu. Zaradi tega razloga so se tudi, seveda na pobudo trgovcev, Slovenke in Slovenci na referendumu odločili in so glasovali za to, da naj bodo trgovine v nedeljo zaprte. Tudi sam sem tako glasoval. In z mnogimi, ki sem se srečal in sem se o tem pogovarjal, so dejansko povedali, da gre v primeru nedeljskega dela trgovcev za veliko izkoriščanje. Z delom trgovk in pa trgovcev pa so se seveda okoriščali delodajalci, kajti za nedeljsko delo ti ljudje niso bili primerno plačani. Govoriti o svobodni gospodarski pobudi, potem o tem, kaj so nujne življenjske potrebščine, vsekakor vsi in tisti, ki hočejo, vedo, kaj to je. O svobodni gospodarski pobudi pa mislim, da je naš poslanski kolega dr. Bajuk prikazal primer, ki so ga v ZDA obravnavali pred 100 leti. Pred 100 leti so namreč tam omejili delovni čas. Takrat so delodajalci najeli enega od advokatov, mislim da se je pisal Flofner, ki je potem v imenu svobodne gospodarske pobude odločitev kongresa hotel preklicati oziroma doseči, da bi jo sodišče preklicalo. Nekaj podobnega se je dogajalo tudi pri nas in na žalost po 100 letih govorite še vedno o istem. Referendum. Da bi zaradi tega referednuma spreminjali ustavno dopustnost referenduma, tega ne verjamem. Boljše bi seveda bilo, če bi se vladajoča koalicija začela zavedati, da nima samo moči, ampak tudi odgovornost. Odgovornost brez moči je farsa, tako kot je moč brez odgovornosti, lahko bi rekli, tiranija. Torej to se je zgodilo. Pokazali ste moč brez odgovornosti, zato je prišlo do zahteve, do zbiranja 40 tisoč podpisov in zato je prišlo do referednuma in Slovenske in Slovenci so se odločili, kot so se. In to voljo je treba spoštovati. Da nismo že zadnjič sprejeli tega zakona,pa je seveda ponovno krivda na strani vladajoče koalicije. Jaz bom še bolj natančno povedal, na strani vodje poslanske skupine LDS-a, gospoda Anderliča, Združena lista pa mu je pri tem pritegovala, ki ni dovolil, da bi že zadnjič ta zakon sprejeli s površino 150-ih kvadratnih metrov. Zahteval je, da se napiše 80 kvadratnih metrov, kot je bilo v zakonu, čeprav vsi vemo, da se na referendumu ni glasovalo o zakonu. Gre in na nek način bi pritegnil gospodu Potrču, gre pač za neko obliko nagajanja in pa prikazovanja te arogance moči, ki se v tem državnem zboru izkaže ob vsaki priliki, ko je možno, ampak sedaj smo zadevo po nekih absurdih pripeljali do konca. In to, kar so ljudje povedali, da je potrebno, bomo naredili. Čas bo pokazal. Jaz in v Novi Sloveniji mislimo, da bi bilo primernejše uzakoniti, da tiste prodajalne, ki so po tem zakonu odprte, so lahko 150 kvadratnih metrov, ampak vi v LDS-u in pa ostali del vladajoče koalicije je zahteval, tako smo danes prišli do tega, da bi bila ta površina 80 metrov. Kakorkoli, mene zelo veseli, da bomo to zgodbo končali, in da boste vsi konec koncev priznali voljo, izraženo na referendumu in danes glasovali za zakon.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. Glasovanje o amandmajih in predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili danes v okviru glasovanj ob 21.35. Prekinjam, to točko dnevnega reda. Gospodu državnemu sekretarju, gospodu Trčku, se za sodelovanje lepo zahvaljujem. Ob 20.15 bomo prešli na obravnavo 15. točke dnevnega reda, to je na tretjo obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih Republike Slovenije, do takrat sejo prekinjam.
Spoštovane kolegice in kolegi! Nadaljujemo z delom državnega zbora. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA TRETJO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ODLIKOVANJIH REPUBLIKE SLOVENIJE. Besedo dajem predstavniku predlagateljev predloga zakona za dopolnilno obrazložitev predloga zakona, gospodu Rudolfu Mogetu. Prosim.
Gospod predsednik, hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Po odločitvah državnega zbora v drugi obravnavi zakona smo predlagatelji dobili s sprejemom amandmajev iz SDS-a k 11. in 12.a členu dopolnjenega predloga zakona zakonsko skropucalo, ki še naprej onemogoča enotno politiko na področju podeljevanja odlikovanj. Sprejem teh amandmajev pa je predlagateljem omogočil vložitev amandmajev, ki odpravljajo sporne rešitve v zakonu ter omogočajo enotno vodenje politike odlikovanj v Republiki Sloveniji. Tako predlagatelji želimo z vložitvijo amandmaja k 11. členu doseči spremembo, da se bo še naprej lahko podeljevalo odlikovanje "častni znak svobode Republike Slovenije" kot najvišje priznanje za zasluge, povezane izključno z dejanjem osamosvojitve, za ostale zasluge, ki so povezane, za izjemne zasluge in dejanja posebnega pomena za blaginjo Slovenije, pa se bodo podeljevali redi in medalje, skladno z zakonom o odlikovanjih Republike Slovenije. Zato ostane zakon odlikovanja Republike Slovenije častni znak še vedno v veljavi in omogoča predlagateljem, ki več kot 10 let niso predlagali kandidata za odlikovanje za storjena dejanja osamosvojitve, da to lahko storijo še naprej oziroma, kar je malo verjetno, pa bi zakon lahko še naprej uporabljali v primeru, ko bi ponovno morali braniti svobodo Republike Slovenije. Predlagatelji smo vložili tudi amandma k 12.a členu, ki je povezan z amandmaji k 11. členu. Predlagana sprememba pa odpravlja dvojnost kriterija za podelitev častnega znaka oziroma reda ali medalje, kar je doslej bil glavni vzrok, da se zakon o odlikovanjih Republike Slovenije od 25.01.1995 ni uporabljal. Torej ni bila podeljena ne nobena medalja, ne noben red. Potrditev, da je šlo za očitno dvojnostnost pri podeljevanju odlikovanj, najomenim le primer, na podlagi tretje alinee 3. člena zakona o odlikovanju "častni znak svobode Republike Slovenije" je lahko kandidat dobil to odlikovanje, citiram: "za osebno hrabrost in požrtvovalnost pri reševanju in varovanju človeških življenj in materialnih dobrin". Na podlagi 6. točke 7. člena zakona o odlikovanjih Republike Slovenije je lahko kandidat dobil medaljo za hrabrost, citiram: "za osebno hrabrost in požrtvovalnost pri reševanju človeških življenj in materialnih dobrin". Identičen tekst je omogočal podelitev častnega znaka ali pa medalje za hrabrost. Pa razumi, kdor more. Zato predlagamo črtanje te alinee v zakonu o odlikovanju "častni znak Republike Slovenije", tudi črtanje četrte alinee 3. člena za podelitev odlikovanja častni znak Republike Slovenije za zasluge pri vzpostavljanju in krepitvi mednarodnih odnosov in prenos tega področja v zakon o odlikovanjih Republike Slovenija in statut odlikovanj Republike Slovenije prinaša evropsko prakso na to polje. Tako bo sedaj mogoče po točno določenih kriterijih podeliti odlikovanja oziroma medaljo na podlagi tega, kakšnega ranga je diplomat, ki prihaja k nam, ker imajo podobno stvar urejeno tudi v drugih zakonih. Črtanje pete alinee 3. člena zakona o odlikovanju častni znak svobode Republike Slovenije pa je pripomoglo k zmanjšanju inflacije podeljenih znakov, saj je alinea za zasluge na drugih področjih življenja in dela, ki so pomembna za suverenost in svobodo Republike Slovenije, omogočala preširoko polje podeljevanj in s tem inflacijo teh častnih znakov. V zakonu o odlikovanju pa je to polje precizno izdelano, saj imamo v tem področja, kot so kultura, gospodarstvo, znanost, sociala, politika, diplomacija, vojska, mednarodna organizacija in tako naprej, in za vsako področje ustrezen red oziroma medaljo glede na storjeno kandidata. Zato predlagatelji prosimo poslanke in poslance, da amandmaja in zakon podprejo, in s tem omogočijo tudi Republiki Sloveniji, da ima le-ta enotno politiko na področju podeljevanja odlikovanj. Rad bi vas še seznanil potem tudi s tem, da smo predlagatelji tik pred tretjo obravnavo predloga zakona opazili, da je v besedilu statuta odlikovanj, ki je bil sprejet v drugi obravnavi kot priloga predloga zakona, prišlo do tehnične napake. V tretjem odstavku četrte točke splošnih določb statuta je izpadla prva alinea, ki se glasi: "red za izredne zasluge, zlato in rdeče". To smo na odboru imeli. To je bil amandma odbora, ampak ko se je tiskalo, je ta stvar izpadla. Mislim, spoštovanje kolegice in kolegi, da je to za vse sprejemljiv zakon, da odpravlja to enotnost, in mislim, ko ga bomo sprejeli, da bo tudi v Sloveniji veljal nemški pregovor, ki pravi, da pred smrtjo in odlikovanji ni nihče varen.
Hvala lepa. O predlogu zakona v celoti dajem besedo predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Najprej nam bo stališče poslanske skupine Nove Slovenije predstavila gospa Majda Zupan. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! V dosedanji razpravi o predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih Republike Slovenije, ki ga je predlagala skupina poslancev, s prvopodpisanim spoštovanim kolegom Mogetom, je bilo največ besed namenjenih prav možnosti, kako omogočiti, da bi se odlikovanja častni znak svobode kot najvišje priznanje za osamosvojitvena dejanja ohranilo. Odlikovanje častni znak svobode je bilo naše prvo lastno odlikovanje, ki naj bi ga predsednik republike podeljeval za izjemne zasluge pri obrambi svobode in uveljavljenosti Slovenije. Odlikovanje kot simbol osamosvojitve je prav zaradi inflatornosti in velikega števila podeljevanja iz neosamosvojitvenih razlogov postalo predmet različnih občutij. Na eni strani zmanjševanja pomena osamosvojitve, po drugi strani pa obžalovanja, da kar nekaj ljudi, ki so imeli ključno vlogo pri osamosvojitvi, tega odlikovanja ni prejelo. Za dejanja in zasluge, ki pa niso neposredno vezani na osamosvojitev, pa naj bi se podeljevala odlikovanja po zakonu o odlikovanjih Republike Slovenije. S takšno rešitvijo in na takšen način naj bi se vzpostavil red in s tem odnos do dejanj in zaslug na različnih področjih. Odpravila naj bi se dvojna politika pri podeljevanju odlikovanj, ureditev enotnega organa za spremljanje problematike s področja vodenja politike odlikovanj in ureditev drugih razmerij pri prodaji, dedovanju in nošenju podeljenih odlikovanj. V naši poslanski skupini Novi Sloveniji bomo predlog, popravljaen z amandmaji v navedenem smislu podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Potrata nam bo predstavila stališče Združene liste na koncu, zato k besedi vabim za stališče poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije gospoda Vojka Čeligoja.
Hvala za besedo. Spoštovani! V Demokratični stranki upokojencev sprejemamo zakonsko opredelitev, da se dodatno uredi področje podeljevanja odličij, s katerimi se država oddolžuje posamezniku, oddolžuje se skupini državljanov, organizacijam, ustanovam, pa tudi tujim državljanom za častno dejanje, pomembno življenjsko delo, podvig ali dejanje, pomembno za napredek, varovanje in zaščito dobrin v Republiki Sloveniji. S predloženimi spremembami in dopolnitvami dopolnjujemo zakon o odlikovanjih v Republiki Sloveniji iz leta 1995. Pomemben sestavni del zakona je vsekakor tudi priloga 1, tako imenovani statut odlikovanj Republike Slovenije. Le-ta natančno določa obliko, značilnost odlikovanja in način nošenja, pa tudi določa dokumente, ki odličja spremljajo. Korak naprej pa bi vsekakor bila tudi priloga številka 2 z ustrezno ilustracijo oziroma slikovno predstavitvijo naštetih odličij. Menimo, da je prav, da Republika Slovenija po 12 letih svoje samostojnosti dobi možnost podeljevanje izvirnih odličij tudi za mnoga pomembna dejanja, za katera potrebnih odličij ni imela in jih je pod silo prilik morala neustrezno pokriti s podeljevanjem osrednjega državnega odličja, ki je tako počasi izgubljalo svoj osrednji namen. S tem zakonom uvajamo tako nekatera nova odličja, kibodo zapolnila omenjeno vrzel. Podpiramo tudi amandmaje skupine poslancev: Moge, Pohorec, Jelinčič, Kangler, s katerimi ohranjamo dosedanjo osrednjo slovensko državno odlikovanje in njegov že uveljavljen sloves, ki bo tako nadaljevalo svojo tradicijo in atribut prvega in najvišjega državnega odličja Republike Slovenije. Verjetno bo čas prinesel tudi še potrebe po novih odličjih ali spremembah tega zakona. Pa naj za tedaj ostane pobuda, da se v zakon zapiše tudi dodatna obveznost, da se osrednji nacionalni muzejski ustanovi Republike Slovenije odstopi ali zaupa po en primerek vsakega državnega odličja, kjer bo moč na enem mestu videti in morda tudi občudovati tovrstne državne simbole Republike Slovenije. Zakonske spremembe bomo torej v poslanski skupini sprejeli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil gospod Franc Kangler. Izvolite.
Hvala za besedo. V Slovenski ljudski stranki bomo podprli predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih Republike Slovenije. Prav tako smo veseli, da so predlagatelji našli skupno točko z nekaterimi pomisleki, ki so bile izpostavljeni v razpravi v drugem branju, s strani tako slovenskih demokratov in Nove Slovenije. Predvsem smo veseli, da so predlagatelji predlagali amandma k 10. členu, kjer ohranijo odlikovanje častni znak svobode Republike Slovenije. V Slovenski ljudski stranki smo mnenja, da bi na ta način, da bi ta odlikovani častni znak Republike Slovenije, ki je predvsem bil namenjen za uveljavitev in svobode, suverenosti Republike Slovenije oziroma le v zvezi z navedenimi dejanji [[...]] [[Govori nerazločno.]] [[...]]dobil svoj pravi pomen, kot se spodobi kot častni znak. Mnenja smo, da so še ljudje, ki so upravičeni zaradi osamosvojitve in tistih časov, kjer predvsem govorimo o suverenosti Republike Slovenije, da dobijo takšno odlikovanje, častni znak, na predlog posameznika ali na predlog predsednika države. Prav tako podpiramo amandma k 12. členu in končno bomo dobili s tem zakonom eno celovito ureditev, kar se tiče odlikovanj, najvišjih odlikovanj v Republiki Sloveniji, kjer jih odlikuje predsednik države predvsem z načinom, kjer je ta ureditev opredeljena v statutu odlikovanj in tako v statutu redov in medalj, kot predlagajo predlagatelji. Zato bo poslanska skupina podprla predlog zakona v tretjem branju in tudi oba amandmaja k 10. in 12. členu.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Zmago Jelinčič Plemeniti. Izvolite.
Hvala lepa, gospa predsedujoča. V Slovenski nacionalni stranki bomo podprli tako predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih Republike Slovenije kakor tudi oba amandmaja. Oba amandmaja urejata zadeve zelo koncizno in dobro in v skladu z dogovorov vseh političnih strank v državnem zboru. Mislim, da je rešitev izredno dobra in bo pripomogla k jasnosti dodeljevanja odlikovanj, česar danes nismo mogli imeti. Dejstvo je, da so odlikovanja pomemben segment človekovega življenja, zato na njih ne smemo gledati nekako z viška ali od strani, kajti dejstvo je, da odlikovanci dobijo, čeprav nekateri pravijo tisti kos kovine za neko dejanje, ki so ga storili za čast in za svojo domovino. Dejstvo je, da v nekaterih primerih do sedaj temu ni bilo tako in te spremembe, ti amandmaji in pa sprejetje tega zakona, to nevzdržno stanje popravljajo. Še enkrat pravim, z velikim veseljem bomo predlog zakona in pa oba amandmaja v Slovenski nacionalni stranki podprli. Hvala.
Hvala lepa. Še stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov, ki ga bo predstavila mag. Majda Potrata. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica, zlasti tudi, za razumevajoči odpustek. Spoštovane kolegice in kolegi. Kresanje mnenj ob sprejemanju predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih Republike Slovenije je mogoče primerjati z razpravami o vprašanjih, povezanih z državnimi simboli, saj imajo odlikovanja poleg realne vrednosti tudi simbolno ter reprezentativno vlogo. Zato je pomembno, da se spremembe in novosti vpeljujejo premišljeno, posebej še takrat, kadar zanje ni popolnega soglasja in posegajo v materijo, ki je bila težko rešljiva ali celo nerešljiva že daljši čas. Obstoj dveh zakonov o odlikovanjih ne bi bil sam po sebi moteč, če se ne bi v nekaterih določilih o tem, za katere zasluge se dvojerazličnih skupin odlikovanj podeljuje, prikrivala in ne bi bilo treba med njimi vzpostaviti hierarhije. Še bolj pa je bilo moteče, da se je sprejeti zakon o odlikovanjih izkazal kot neprenosljiv v prakso, zato so se zvrstili poskusi sprememb omenjenega zakona, ki niso bili uspešni, čeprav bi po mnenju nekaterih mogli o njih govoriti kot o boljših, kot sta zadnja dva predloga. Lani zavrnjeni predlog zakona, ki je v marsičem imel podobne cilje in namene kot obravnavani, to pa je, napraviti red pri podeljevanju odlikovanj, če se izrazim z besedami predlagateljev, je predvideval tudi nekatere druge rešitve s posledicami, ki jih ta ne predvideva oziroma jih je opustil, bodisi na predlog zakonodajno-pravne službe ali predlagateljev in članov odbora za notranjo politiko. Tudi obravnava na seji državnega zbora je razkrila, da poslanska skupina Združene liste socialnih demokratov ni edina, ki je nasprotovala stališču, da je mogoče podeljevanje častnega znaka svobode Republike Slovenije preprosto ustaviti, hkrati pazatrjevati, da je to najvišje državno odlikovanje. Posebej še zato, ker je bilo celo v zadnjem času podeljenih nekaj častnih znakov svobode, predvsem pa zaradi tega, ker nekatere zasluge, mislim na zasluge za svobodo in zasluge na drugih področjih življenja in dela, ki so pomembna za suverenost in svobodo Republike Slovenije, pa tudi za zasluge in osebni prispevek pri mednarodnem uveljavljanju Republike Slovenije, niso časovno minljive in enkrat za vselej ustvarjene. Razprava je tako vendar spodbudila vložitev amandmajev, ki ponujata tako rešitev, ki izključujočnost in dvoumnost odpravljata, predvsem pa zagotavljata nepretrganost v potegovanju državnih odlikovanj. Ker si v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov želimo, da bi predlagani zakon odpravil nejasnosti v zvezi s podeljevanjem odlikovanj, predvsem pa naj bi obudil v življenje zakon o odlikovanjih iz leta 1995, če bosta sprejeti dopolnili, pa podeljevanje častnega znaka svobode Republike Slovenije ne bo ukinjeno, bomo zakon v celotipodprli. Seveda pa se zavedamo, da bodo v nekatere dopolnitve, predvsem tiste, ki bodo določile promet z odlikovanji, kljub vsemu še potrebne. O statutu, ki je sestavni del zakona, pa kot nestrokovnjakinja za področje odlikovanj pač ne morem soditi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Slišali smo stališča poslanskih skupin. Temu sledi razprava o predlogu zakona v celoti. Želi besedo gospa Zupan? Ne želi. Gospod Plemeniti želite besedo? [[Ne.]] Zaključujem razpravo o predlogu zakona v celoti. Kot je bilo danes napovedano, k besedi se je prijavilo kar nekaj poslank in poslancev, ki niso izkoristili svojega časa Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bomo vodili na podlagi pregleda amandmajev z dne 24.2.2004. Najprej dajem v razpravo 10. člen ter amandma skupine poslancev s prvopodpisanim Rudolfom Mogetom. Želi kdo besedo? [[Ne.]] Razpravo zaključujem. V razpravo dajem 12. člen in amandma k temu členu istih predlagateljev. Tudi ne želi nihče razpravljati. Torej zaključujem razpravo. Glasovanje o amandmajih in predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili danes v okviru glasovanj ob 21.35 uri. Prekinjam to točko dnevnega reda. Ob 21.35 uri prehajamo na točko glasovanja.
Spoštovane kolegice in kolegi, gospe in gospodje! Prehajamo na glasovanja. Prosim, da preverite svoje glasovalne naprave, če je vse v redu. Prehajamo na 7. točko dnevnega reda, ki jo nadaljujemo, to je prvo obravnavo predloga zakona o davku od dohodkov pravnih oseb. Prosim za pozornost. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, ki se glasi: Predlog zakona o davku od dohodka pravnih oseb, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Ta predlog sklepa bom dal na glasovanje. Glasujemo! Navzočih nas je 70, za je glasovalo 50, proti 16. [[Za je glasovalo 50.]] [[Proti 16.]] Ugotavljam, da je predlog sklepa sprejet, zato bo zakon dodeljen v obravnavo matičnemu delovnemu telesu in s tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajam na prekinjeno 9. točko dnevnega reda, to je na prvo obravnavo predloga zakona o lokalni samoupravi. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, ki se glasi: Predlog zakona o lokalni samoupravi, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Ta predlog bom dal na glasovanje. Še prej pa obrazložitev glasu, kolega Franci Rokavec.
Hvala za besedo. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ne bomo nasprotovali predlogu tega sklepa, vendar ne iz razloga, da se nam zdi primerna podlaga predlog zakona o lokalni samoupravi, ampak iz razloga, ker smo danes v razpravi ugotovili, da v tem državnem zboru je priložnost, da se zgodi prava lokalna koalicija, katera lahko v nadaljnji fazi, seveda po opravljeni tudi javni predstavitvi mnenj, oblikuje zakon, ki bo primeren za nadaljnji razvoj lokalne samouprave. Hvala lepa.
Hvala. Prosim za pozornost. Predlog sklepa bom dal na glasovanje. Glasujemo! Navzočih nas je 68, za je glasovalo 37, proti 25. [[Za je glasovalo 37.]] [[Proti 25.]] Predlog sklepa je sprejet. Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel, zato bo zakon dodeljen v drugo obravnavo matičnemu delovnem telesu. S tem zaključujem 9. točko dnevnega reda. Prehajam na prekinjeno 10. točko dnevnega reda, to je na prvo obravnavo predloga zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov. Prosim za pozornost, prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa. Predlog zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov, prva obravnava je primeren za nadaljnjo obravnavo. Ta predlog sklepa bom dal v odločanje. Glasujemo. Navzočih nas je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 65, proti nihče. [[Za je glasovalo 65.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel. Zato bo zakon dodeljen v drugo obravnavo matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem 10. točko dnevnega reda. Prehajamo na prekinjeno 13. točko dnevnega reda - to je na obravnavo predloga zakona o spremembi zakona o trgovini, uskladitveni postopek. Prehajamo na odločanje o uskladitvenih amandmajih odbora za gospodarstvo. S tem v zvezi želim opozoriti na deveti odstavek 140. člena poslovnika, ki določa, da je zakonodajni postopek v zakonu končan, če kateri od uskladitvenih amandmajev ne bo sprejet. Prosim vas za pozornost pri glasovanju. Prehajamo na glasovanje o uskladitvenem amandmaju k 1. členu. Obrazložitev glasu Anton Anderlič.
Glasoval bom za uskladitveni amandma, zato ker so gospodje Drobnič, Bajuk, Bernik, Mamić in Sok, ter gospe Tisovic in Zupan vložili zakon v proceduro, ki je vseboval omejitev prodajne površine na 80 kvadratnih metrov in ker so se volivci in volivke na ta način odločali o omejitvi prodajne površine, ter tudi o tem, koliko nedelj in praznikov, predvsem seveda nedelj, so lahko trgovine odprte v teh dneh. Glasoval bom zaradi tega, ker ni res, kar je izjavil gospod Sok pred dvema urama, približno ob 19.50, ko je rekel, da bi 150 kvadratnih metrov že bilo uzakonjenih, če ne bi z menoj na čelu, omenil je moje ime, to spremenili. To ni res in je treba odločno zanikati, ker gre samo za to, da so gospodje in gospe, se očitno vmes, ko so volivcem ponujali eno rešitev premislili, želeli uzakonititi neko drugo rešitev, sedaj pa očitajo, da tisto, kar so sami ponujali na referendumu, nekdo drugi izpodbija. To je nesprejemljivo. In zato ker spoštujem voljo volivcev in ker spoštujem predlog, ki so ga gospodje in gospe dali v zakonu in po predhodnem referendumu, ki je vezan na rešitve v zakonu, je treba pač tisto kar kdo ponuja in če volivci izglasujejo tudi spoštovati. Zato bom za ta uskladitveni amandma tudi glasoval.
Brez razprav smo, smo pred glasovanjem in je možna obrazložitev glasu. Kolega Alojz Sok, obrazložitev glasu.
Meni je žal, da kolega Anderlič ni poslušal oziroma ni prebral tudi magnetograma razprave gospoda Potrča, potem bi mu postalo jasno, če pač nam ne verjame, da se na referendumu ni glasovalo o zakonu, torej se ni glasovalo tudi ne o tem, ali je striktno to 80 m2. 80m2 je nastalo, gospod Anderlič, ponavljam, na izrecno vztrajanje vas. Zadnjič, če bi zakon sprejeli bi teh 80 m2 bilo v okviru 150 m2, danes pa je pač zadeva taka, kot je. Da bi se še bolj zapletlo, ne vem iz kakšnega razloga ste pri tem vztrajali in seveda pri svoji ugotovitvi ostajam. Kot sem povedal, jaz seveda bom glasoval za ta zakon in sem zadovoljen, da bomo to zgodbo pripeljali k koncu.
Še enkrat vas prosim, da ne začenjamo s polemiko. Obrazložitev glasu je možna, najprej še Janez Drobnič nato pa Jože Avšič.
Gospod Anderlič, lahko gremo še malo bolj nazaj in ugotovimo nekaj. Obrazložitev glasu, zakaj bom glasoval tako, kot vam bom na koncu povedal. Če bi se ta državni zbor obnašal razumno bi ne imeli ne referenduma, bi ne imeli vseh teh zapletov, ampak bi imeli resnično dobro rešitev v korist vseh strani - prodajalcev, lastnikov trgovin in kupcev. Ker tega ni bilo, potem je seveda bilo referendumsko vprašanje. Referendumsko vprašanje se ni nanašalo na kvadraturo, ampak na omejitev. Je bil pa to predhodni zakonodajni referendum. Seveda za kakršnekoli popravke ni bilo potem možnosti. Če bi upoštevali ta predlog, dobronameren, Nove Slovenije, da se to uredi, bi verjetno imeli urejeno še kakšno drugo reč v okviru tega zakona tudi turistične kraje in podobno. Ker pa tega razumevanja ni bilo, ne od gospodarske zbornice, je bil sindikat prisiljen to narediti. In to referendumsko voljo je treba torej potrditi. Jaz se bom vzdržal, zato ker bi morali referendumsko voljo izvršiti kar se da hitro, manever je pa takšen, da se to uredi v jeseni. Hvala lepa.
Hvala. Jože Avšič.
Hvala lepa. Nekako kar vesel sem, kolikim je žal, da moramo ta zakon sploh sprejeti. Vendar moramo ga, ker je bil pač na referendumu in moramo ga v besedilu, kakršno je bilo vloženo in poslano v predhodni referendum, v odločanje ljudem. Nič drugega ni, nobena razparava v tem parlamentu, nobena interpretacija po svoje, tekst kakršen je bil vložen, na osnovi katerega je bil izveden referendum, moramo uzakoniti na žalost. Hvala lepa.
Prehajamo na glasovanje. Diaci obrazložitev glasu.
Hvala za besedo. Jaz sem že na zadnji seji, ko smo se pogovarjali o tem uskladitvenem amandmaju oziroma vprašal oziroma prosil, da naj kdo preveri s svojo kreditno kartico, kaj to pomeni nujni življenjski artikli, ki jih potrošniki nakupujejo pogosto, praviloma dnevno, brez posebnega poudarka in za katere nakupe na porabijo veliko časa. Jaz bi želel, seveda bom glasoval za, vendar bi želel, če je kdo to preveril osebno s svojo kreditno kartico. Hvala.
Ni več razprave. Obrazložitev glasu je bila možna. Prehajamo na odločanje. Prosim za pozornost. Glasujemo. Navzočih nas je 70, za je glasovalo 60, nihče proti. [[Za je glasovalo 60.]] [[Proti nihče.]] Amandma k 1. členu je sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju k 1.a členu za novi 1.a člen. Imate ga v gradivu. Prosim za pozornost. Glasovali bomo za amandma za novi 1.a člen. Glasujemo. Navzočih nas je 70, za je glasovalo 63, nihče proti. [[Za je glasovalo 63.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je amandma za novi 1.a člen sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju za novi 1.b člen. Prosim za pozornost. Glasujemo o amandmaju za novi 1.b člen. Navzočih nas je 71, za je glasovalo 62, nihče proti. [[Za je glasovalo 62.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je amandma za novi 1.b člen sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju za novi 1.c člen. Prosim za pozornost. Glasujemo. Navzočih nas je 65, za je glasovalo 58, nihče proti. [[Za je glasovalo 58.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je tudi ta amandma za novi 1.c člen sprejet. Končali smo z glasovanji o amandmajih, zato lahko preidemo na glasovanje o zakonu v celoti. Prosim za pozornost. Glasujemo o zakonu v celoti. Navzočih nas je 69, za je glasovalo 63, nihče proti. [[Za je glasovalo 63.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon v celoti sprejet in s tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajam na prekinjeno 15. točko dnevnega reda , to je na tretjo obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih Republike Slovenije. Prehajamo na odločanje o vloženih dveh amandmajih. Najprej bomo glasovali o amandmaju k 10. členu. Prosim za pozornost. Glasujemo o amandmaju k 10. členu. Navzočih nas je 65. Za je glasovalo 64, nihče proti. [[Za je glasovalo 64.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju k 12. členu. Prosim za pozornost. Glasujemo. Navzočih nas je 71. Za je glasovalo 68, nihče proti. [[Za je glasovalo 68.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je tudi ta amandma sprejet. Končali smo z glasovanjem o amandmajih. Ker me zakonodajno-pravna služba in vlada nista opozorili, da je zaradi sprejetih amandmajev zakon neusklajen, prehajamo na odločanje o predlogu zakona v celoti, s tistim tehničnim popravkom, ki ga je predlagatelj, prvopodpisani Rudolf Moge, podal v pisni obliki. Prosim za pozornost. Glasujemo. Navzočih nas je 68. Za je glasovalo 59, 9 proti. [[Za je glasovalo 59.]] [[9 proti.]] Ugotavljam, da je zakon v celoti sprejet. S tem prekinjam 34. sejo državnega zbora Republike Slovenije, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 10. uri. Vsem hvala za sodelovanje in lahko noč!