Bon dia, diputats, diputades. Els prego que vagin ocupant els seus escons. I comencem la sessió. La llista de preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier. I, d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació política després de les eleccions del 10 de novembre de 2019 (retirada)]] [[302-00172/12]] Així mateix, els faig avinent que el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya ha retirat la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació política després de les eleccions del 10 de novembre de 2019, que figurava com a punt 21 a l'ordre del dia. D'altra banda, també dir que, atesa la sol·licitud presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar i el Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, els proposo, segons el que estableix l'article 83.3 del Reglament, l'alteració de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària, per tal de que el punt 24, relatiu a la Moció subsegüent a la interpel·lació sobre la gestió dels serveis públics, es pugui substanciar en el lloc del punt número 18, relatiu a la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació social a Catalunya. I a la inversa, que el punt 18 se substanciï al lloc del 24. Es pot aprovar, aquest canvi, aquesta alteració de l'ordre del dia, per assentiment? Sí? [[Pausa.]] Molt bé, doncs queda així modificat l'ordre del dia. [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] Abans de començar, he de comunicar-los que, d'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior, malauradament, el passat 2 de desembre va morir assassinada al Prat de Llobregat la novena víctima mortal d'aquest any per violència masclista a Catalunya. En nom de la cambra, lamento i condemno aquest crim i reitero el compromís del Parlament en l'erradicació de qualsevol forma de violència contra les dones, i per vetllar pel record i la memòria d'aquestes víctimes. [[Compliment de la Moció 111/XII, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants]] Així mateix, els informo que, en compliment d'allò que estableix la Moció 111/XII del Parlament de Catalunya, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants, segons les dades oficials de l'Organització Internacional de les Migracions, des del mes de gener han mort 1.239 persones a la Mediterrània. [[Pregunta al Govern sobre la llicència per a fer el casino de Hard Rock a Vila-seca i Salou]] [[310-00264/12]] Passem al primer punt de l'ordre del dia, que són les preguntes amb resposta oral del Govern. La primera pregunta és sobre la llicència per fer el casino Hard Rock a Vila-seca i Salou. I la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Natàlia Sànchez. Quan vulgui.
Bon dia. Conseller, com bé sap, al maig del 2018 es va publicar la resolució per la qual s'autoritzava la instal·lació i explotació d'un casino de joc al CRT de Vila-seca i Salou. Aquesta llicència contemplava que, en un termini màxim d'un any i mig, l'empresa hauria d'haver presentat tota la documentació requerida a l'adjudicació del maig del 18. Conseller Pere Aragonès, li fem tres preguntes molt concretes: Hard Rock ha presentat en forma i termini el Pla de desenvolupament constructiu, així com els contractes de finançament de l'operació? Quantes pròrrogues ha sol·licitat Hard Rock per a la presentació dels requeriments que contemplava l'adjudicació de la llicència de joc? I finalment: quantes pròrrogues ha concedit la Direcció General de Tributs i Joc, de la seva conselleria, a aquesta empresa?
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el senyor Pere Aragonès, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora diputada, el passat 5 de desembre, finalitzava aquest termini. I d'acord amb la Llei de procediment administratiu, va haver-hi una petició per part de l'interessat, l'empresa que vostè ha mencionat, per tal que hi hagués una pròrroga. I d'acord amb la llei, doncs, s'ha fet aquesta pròrroga per un termini establert i que ja s'ha fet públic. Gràcies.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Gràcies, conseller, per la seva resposta. Entenc, pel que diu, que Hard Rock només ha presentat una pròrroga? Perquè li preguntava quantes pròrrogues havia demanat. I, bàsicament, sap perfectament que la CUP - Crida Constituent mai hem estat a favor de la compra d'uns terrenys tòxics a «la Caixa amb diners públics; però malgrat això, vostès insisteixen i insisteixen a tirar endavant aquesta operació, que ja podríem dir fracassada. L'anterior Govern de Junts pel Sí, quan va redimensionar aquest projecte, des del seu departament, afirmaven que disposaven d'un calendari rigorós, creïble i viable. I tres anys després això no és així. Què està passant, conseller, amb aquest projecte en què tantes expectatives han posat? Nosaltres considerem que aquesta obsessió o aquesta voluntat de continuar amb aquest projecte no és adequada ni per al territori, ni per a la gent treballadora d'aquest territori, ni per a les necessitats que hi ha ara mateix a nivell públic. És, evidentment, una operació encoberta per desviar fons públics a interessos privats. Han fet, han hagut de fer una generosa reducció de l'impost de joc, feta a mida per al projecte. Aquesta operació comportaria uns elevats riscos financers per a la Generalitat, i malgrat això continuen. Tot i que no es coneix la resolució del contenciós interposat pels antics propietaris dels terrenys, vostès continuen insistint en aquest projecte. I, tot i les evidents externalitats negatives d'un model de negoci basat en els llocs de treball precari i un model de negoci basat en fomentar la ludopatia, vostès continuen amb aquest projecte. En definitiva, tot i el caràcter nociu per a l'erari públic, per a les aspiracions del territori, per a la salut dels usuaris, conseller Pere Aragonès, continuen veient viable la instal·lació del casino més gran d'Europa al CRT...
Diputada...
...de Vila-seca i Salou?
...ha acabat el temps; gràcies. Per respondre de nou, té la paraula el vicepresident del Govern.
Gràcies, senyor president. Senyora diputada, jo crec que vostès el que fan és, a partir d'un element concret, que és aquest projecte..., intenten fer veure que aquest és el model de desenvolupament econòmic de país que defensem. No, el model de desenvolupament econòmic de país que defensem és un model plural, que hi ha d'haver de tot, centrat, doncs, en la indústria també, centrat també en llocs de treball amb valor afegit, llocs de treball que permetin també augmentar les retribucions salarials dels treballadors i treballadores d'aquest país. I, en tot cas, el projecte que s'ha plantejat per fer a Vila-seca i Salou no és un projecte central, sinó que és un projecte que complementa, que pot complementar l'oferta turística actualment existent. Vostè ha dit una cosa que no és certa, que és que aquí hi haurà una gran despesa per part de la Generalitat, hi hauran uns compromisos, un risc financer de la Generalitat en aquesta operació; i res més lluny de la realitat. El nostre compromís és que aquest projecte, que és un projecte de naturalesa privada, si tira endavant, no comporti ni un euro de despesa pública, i especialment el que és la transacció sobre la propietat dels terrenys, que és un procediment que s'ha de fer perquè hem de tenir la disponibilitat dels terrenys, finalment, doncs, perquè es pugui tirar endavant. Per tant, ni un euro públic de la Generalitat en aquesta operació. Quan aquest projecte va entrar perquè va haver-hi una modificació de la llei i de les diferents normatives l'any 2014 en aquest Parlament, jo, que era diputat en aquest Parlament i que vaig portar aquest projecte de llei en representació del meu grup i que no hi vaig donar suport en tots els aspectes..., sí que vam plantejar alguns elements que són els que ara s'han posat sobre la taula i que es van aconseguir per part del passat Govern, per part del vicepresident Junqueras i el conseller Josep Rull. En primer lloc: redimensionar el projecte a una escala que sigui assimilable pel territori; i estem parlant d'una sola llicència de casino, quan en el seu moment n'hi havien sis. En segon lloc: posar, doncs, més garanties en l'àmbit de la prevenció de les addiccions al joc, i la mateixa reducció del nombre de casinos n'és una bona mostra. I en tercer lloc i fonamental: ni un euro públic, és una inversió privada que tindrà un retorn i uns costos privats.
Vicepresident, ha acabat el temps.
Gràcies.
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el pagament dels ajuts de la política agrària comuna]] [[310-00262/12]] La següent pregunta és sobre el pagament dels ajuts de la política agrària comuna. I la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Francesc Viaplana. Quan vulgui, diputat.
Moltes gràcies, president. Consellera Jordà, dels grans blocs d'actuació que es mouen a la Unió Europea, el de la política agrària comuna, més coneguda com a PAC, segurament està entre els més importants. Per al sector agrari català també són unes ajudes de vital importància, i degut a la diversitat que té necessita una planificació a mida, que cobreixi els diversos models d'explotació agrària presents al nostre territori. Cada model s'adapta a les condicions específiques del seu entorn: no és el mateix una explotació en alta muntanya que una altra a la plana, o una de regadiu que una de secà, i totes elles són de vital importància per al nostre país. Ho són per la seva contribució a la sobirania alimentària; ho són per garantir uns aliments de qualitat, saludables i segurs; ho són per la conservació del medi ambient, i també ho són per lluitar contra el despoblament rural. Per tots aquests motius, és imprescindible que la política agrària i la planificació dels ajuts es faci de la mà del sector. Una de les demandes del sector referent als ajuts és que, a part de la celeritat en l'atorgament dels ajuts, també l'Administració sigui diligent amb els pagaments d'aquests, ja que, com en qualsevol empresa, la incertesa en l'entrada d'ingressos fa molt complexa la gestió del dia a dia. És imprescindible que els plans estratègics s'estableixin a escala territorial, amb l'objectiu de poder fer una gestió més eficient i eficaç dels ajuts. Catalunya necessita poder definir les polítiques agràries pròpies. La diversitat dels sectors a l'Estat espanyol fa que no es puguin establir les condicions de les subvencions de la PAC des d'un punt de vista centralitzat. La nova PAC s'ha de modernitzar i simplificar, amb polítiques que fomentin zones rurals dinàmiques i que assegurin la continuïtat d'un sector fonamental per al nostre país i per al seu equilibri territorial. Per tot això, consellera, quina anàlisi fa el Govern relativa al pagament dels ajuts de la PAC i quina és l'estratègia per al proper període? Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula la senyora Teresa Jordà, consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
Bé; moltes gràcies, president. Gràcies, diputat, molt bon dia a totes i a tots. Els ajuts de la política agrària comuna, com bé saben, tenen dos objectius molt clars: el primer és millorar la renda agrària –vital–, i el segon és contribuir al medi ambient, i també contribuir a la sostenibilitat. De fet, des de fa dos anys, dos anys consecutius, aquest departament, després de fer tots els controls –que ja els dic que no són pocs–, doncs, paga a finals d'any el 95 per cent del que en diem «ajuts dissociats, eh? Això vol dir que en total s'han pagat 214 milions d'euros a 44.000 beneficiaris. També li dic –deixi-m'ho dir, sense cap petulància– que no hi ha, els ho asseguro, cap altre territori tan diligent a l'hora de pagar. La resta d'ajuts, els que en diem «directes associats, que són aquest 5 per cent, els paguem el primer trimestre del 2020, també, diguéssim, dins els terminis establerts. Aprofito, però, avui aquesta pregunta també per posar en valor que aquests ajuts, els ajuts de la PAC, ens ajuden a posar en valor la producció final agrària del nostre país; això és important. Uns ajuts que són tan necessaris, però també insuficients; insuficients bàsicament per a la continuïtat de l'activitat, i també per falcar la gent al territori. Sàpiguen que la renda agrària és una renda molt, molt, molt tensionada, tensionada pels preus a la baixa i, evidentment, també per la competència d'altres països, de tercers països, a través de convenis internacionals. Dit això, també, i responent-li, dir-li que des del departament –però no només des del departament, sinó també des d'organitzacions agràries, en definitiva– tenim un acord de país molt clar, que és justament, en la línia del que vostè deia, regionalitzar els fons i territorialitzar-ne els plans estratègics; en definitiva, tenir un pla estratègic català. Això no és cap invent; això ens ho permet el reglament europeu, i de fet ho expliquem a tot arreu: ho hem explicat a Madrid, ho hem explicat al ministre, ho hem explicat al secretario de estado, ho hem explicat també en seu parlamentària, ho hem explicat també a través d'esmenes al Parlament Europeu... No ens cansem d'explicar-ho: no és un invent, fer un pla estratègic català. I bàsicament no és un invent no només perquè ho permet el reglament, sinó perquè nosaltres no estem en condicions de tornar a assolir o a assumir aquelles polítiques recentralitzadores que se'ns fan des de Madrid. Bàsicament, perquè sempre hi sortim perdent, i els ben asseguro que no estem en condicions, no només pel sector, sinó també pel país, que els nostres pagesos, pageses, ramaders i ramaderes segueixin perdent-hi. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les malalties minoritàries]] [[310-00263/12]] La següent pregunta és sobre les malalties minoritàries. I la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Anna Caula. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, un cas únic entre milers, només un entre milers, un. Però sap qui són, aquests milers? «Són els que m'ajuden a seguir, són els que mai et deixen sola, els que somien, els nouvinguts, els que busquen respostes, els que sempre s'aixequen, els que no paren de créixer, els que es donen la mà, els que lluiten, els únics: tu, minories que fan majoria. Sempre m'han meravellat els espots, els anuncis, la capacitat que tenen de creativitat per transmetre molt en molt poc temps, segons. «Un cas únic entre milers, només un entre milers. Parlem de malalties minoritàries: un 5 per cent de prevalença, però que traslladat a la població catalana serien 350.000 persones afectades. Un. Però saps qui són, aquests milers? Són els que m'ajuden a seguir. És l'espot de la Fundació La Marató de TV3, que es durà a terme aquest cap de setmana, a qui li hem d'agrair la gran tasca que fa, sobretot de divulgació, importantíssima, i la possibilitat de recaptar un pressupost important adreçat a la inversió en recerca. «Són els que mai et deixen sola. Però no ens podem conformar. La Marató suma, socialitza, dona a conèixer realitats a vegades invisibles, però això no ha de ser una cortina de fum per oblidar-nos que el nostre objectiu és mantenir, millorar i potenciar el nostre sistema de salut públic. «Són els que somien, els nouvinguts. Perquè són més de set mil malalties de difícil diagnòstic; en conjunt, doncs, un problema de salut pública important amb una alta complexitat assistencial. Tot un repte. «Són els que busquen respostes. A Catalunya, som pioners en la detecció i tractament d'algunes d'elles, i som una part important de la xarxa europea de referència, malgrat els entrebancs del Ministerio de Sanidad i les seves ineficàcies. Hi ha una manca d'encaix amb el procediment de l'Estat espanyol. Cal exigir a l'Estat modernitat i adaptabilitat. Hauria de ser una peça clau facilitadora de l'engranatge, i no obstaculitzadora. «Són els que no paren de créixer. Ens cal seguir avançant en els tractaments, donat que el 40 per cent de les malalties encara no tenen solució. «Els que lluiten. Tu. Minories que fan majoria. Però tot i sumar una majoria l'escenari és complex, perquè no deixa de ser individual, i no poden ser els oblidats. Consellera, comparteix la importància dels centres d'expertesa i l'abordatge multidisciplinari, individualitzat i integral?
Diputada, ha acabat el temps.
I ens pot explicar què fa...? [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Per respondre té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, diputada, bon dia a totes i a tots. Doncs sí, comparteixo, evidentment, aquesta essencialitat, i el Pla de salut de Catalunya precisament posa com una de les seves prioritats l'atenció a les persones amb malalties minoritàries. I ho fem emmirallant-nos en què fa la Unió Europea, què ens diu que hem de fer i què ens diuen els mateixos professionals, que són pioners en el nostre país, i són presents en aquestes xarxes europees. Nosaltres estem creant unes xarxes d'unitats d'expertesa clínica al nostre país. Aquestes xarxes agrupen diferents malalties de la mateixa tipologia per compartir precisament aquest coneixement; coneixement, en unes malalties minoritàries, que és essencial per poder treballar no només en la recerca, sinó també millorar la qualitat de vida de les persones que les pateixen. Perquè no oblidem, com ha dit vostè, que el 40 per cent encara no té cura, i per tant nosaltres hem de procurar per aquesta qualitat de vida de les persones que la pateixen. El model de malalties minoritàries que té el Departament de Salut, amb la seva Comissió Assessora de Malalties Minoritàries, on hi són professionals de gran expertesa dels nostres centres, on hi ha associacions de pacients a la mateixa comissió, formats i decidint amb nosaltres, on hi ha, evidentment, el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies i el Departament d'Educació, en aquesta Comissió Assessora de Malalties Minoritàries..., procura treballar per un accés ràpid i coordinat a tots els tractaments, cosa essencial, i, evidentment, per tenir el diagnòstic més precoç possible, perquè no oblidem que moltes d'aquestes persones tarden anys a poder tenir el seu diagnòstic. I sobretot, ara, el repte principal és treballar per aquest pla terapèutic, pla terapèutic individualitzat i multidisciplinari dels nostres centres. Nosaltres complim aquesta doble vessant: una vessant és l'expertesa dels professionals i l'altra vessant és l'atenció comunitària, l'atenció als territoris, també, l'atenció centrada en la persona. Aquestes XUECs que tenim, que ja seran cinc amb aquestes dues noves que inaugurem, donen resposta a més d'un miler d'aquestes set mil malalties, un miler absolutament coordinat a Europa. Som presents a setze de les vint-i-quatre xarxes europees; és moltíssim. Vuit d'aquestes setze xarxes les liderem nosaltres, centres i professionals del nostre país, i en les set següents som centres afiliats. Això és important. I vull remarcar el suport a aquestes famílies, el suport a aquestes persones, i per això treballem també per la seva formació i implicació en el sistema.
Consellera, ha acabat el temps... [[Aplaudiments.]] Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el projecte de Hard Rock a Vila-seca i Salou]] [[310-00261/12]] La següent pregunta és sobre el projecte de Hard Rock a Vila-seca i Salou. I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor David Cid. Quan vulgui.
Bon dia, conseller. Des de Catalunya en Comú Podem volem saber quina és la viabilitat real del projecte de Hard Rock Cafe, després de que hagin demanat una nova pròrroga davant de la llicència de casino. Quin calendari real té aquesta nova fugida endavant?
Per respondre té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. Quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Diputades, diputats..., senyor diputat, el que vostè ha qualificat com a «fugida endavant no és res més que una pròrroga que s'ha demanat i atorgat amb el règim administratiu que regula les pròrrogues i que, dins d'aquesta pròrroga, s'ha de resoldre, lògicament, l'última passa per tal que aquest projecte tiri endavant; un projecte en el que sé que vostè fonamentalment està en desacord però que des del Govern de la Generalitat recolzem, en tant que és un bon projecte per reforçar la nostra oferta turística en el marc d'una economia diversificada. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per repreguntar té la paraula el diputat.
Conseller, nosaltres creiem que ha arribat el moment de ser clars i transparents. Nosaltres creiem que estem davant d'un projecte fallit, bàsicament perquè ni Hard Rock ni la Caixa ni en aquest cas tampoc l'Incasòl es posen d'acord sobre qui hauria d'assumir els costos econòmics en cas de reclamacions sobre els terrenys per part dels antics propietaris, i jo, el que nosaltres no entenem és per què en aquests moments la Generalitat segueix jugant al monopoli i potser ja caldria explicar per què l'Incasòl, per què la Generalitat ha de pagar uns terrenys que són propietat de la Caixa, és a dir, destinar 120 milions d'euros per, després, vendre'ls en aquest cas a Hard Rock Cafe. Vostès poden garantir realment que això no ens costarà ni un euro de diners públics o els ciutadans i ciutadanes de Catalunya serem els «pagafantes de la Caixa i, en aquest cas també, de Hard Rock Cafe. Miri, jo li vull fer dues preguntes molt concises. Vostè creu que és compatible, en aquest cas, la lluita contra la ludopatia amb el casino més gran d'Europa, on hi hauran mil dues-centes màquines escurabutxaques i més de cent taules de joc? Vostès saben el que diuen les entitats de lluita contra la ludopatia d'aquest projecte? I una segona pregunta que li vull fer: vostè creu que aquest projecte, que té un gran impacte ambiental, amb emissions de CO2 –per cert, les tenen quantificades–, amb consum d'aigua, és compatible amb la Llei de canvi climàtic de Catalunya? És compatible amb la lluita contra l'emergència climàtica? Vostè creu que no caldria més coherència en la lluita contra el canvi climàtic i menys postureig a la COP25, que crec que és el que fa en aquest cas el Govern de la Generalitat? Miri, nosaltres ho tenim clar. Nosaltres no volem un país de low cost, no volem un país de low cost, que és el país de Hard Rock Cafe, que és el país de BCN World, que és el país de Ryanair i els acords que tanquen, per exemple, l'aeroport de Girona; nosaltres volem un país just, sostenible i verd, i aquest país que nosaltres volem és perfectament incompatible amb el projecte de Hard Rock Cafe. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. El Govern no juga al monopoli, en absolut; el Govern crea condicions perquè determinats projectes estratègics puguin tirar endavant, i en aquest hi som des de fa molt temps. El vicepresident ho ha explicat abans, es va aprovar una llei, la 6/14, en la que es van introduir condicions, per exemple, per combatre la ludopatia, amb la necessitat que part dels impostos, doncs, vagi dedicats precisament a fons per lluitar contra aquesta malaltia, contra aquesta addicció, així com altres requeriments fruit del mateix debat parlamentari. També vam tirar endavant un pla director urbanístic, un pla director urbanístic que delimita perfectament el que es pot fer i el que no es pot fer i, per tant, llum i taquígrafs en tot el desenvolupament urbanístic. I, finalment, un concurs internacional per a l'atorgament de llicències de casinos que passava perquè, efectivament, les empreses que aplicaven, que demanaven, doncs, poder disposar d'aquesta llicència de casino tinguessin disponibilitat del sòl. Per això l'Incasòl va signar una opció de compra que sempre hem qualificat –i sempre hem explicat, i aquí ho he explicat– d'instrumental; és la figura que va permetre que les empreses, doncs, poguessin aplicar aquesta llicència de casino i no comportarà cap despesa pública per part ni de l'Incasòl ni del Govern de la Generalitat. Vostè feia referència també a l'emergència climàtica. Miri, no sé si sap que al costat del CRT hi ha un PEIN, el PEIN de la Séquia Major, hi ha un espai de Xarxa Natura 2000 i, per tant, tota la planificació urbanística, que ja combina des de fa temps la indústria petroquímica i la indústria turística també ha tingut en compte aquests requeriments i, per tant, en el desenvolupament urbanístic, tant de la part de l'urbanisme com d'edificació es tindran en compte tots aquests temes que diu vostè; evidentment, el de l'eficiència energètica, el de l'eficiència en la utilització de l'aigua, precisament al Camp de Tarragona és on estem tirant endavant projectes de regeneració en l'ús d'aigua i també...
Conseller, se li ha acabat el temps... [[El president retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.]] Moltes gràcies. [[Pregunta al Govern sobre les actuacions en matèria d'ocupació pública destinades a la integració laboral de les persones amb discapacitat]] [[310-00268/12]] La següent pregunta és sobre les actuacions en matèria d'ocupació pública destinades a la integració laboral de les persones amb discapacitat. I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Marta Madrenas.
Gràcies, president. Benvolgut president; consellers, conselleres, i companys i companyes de la cambra. Benvolgut conseller Puigneró, a Catalunya hi ha un total de 551.440 persones amb diversos graus de discapacitat, de les quals 57.647 tenen discapacitat intel·lectual. Crec que coincidirem –estic segura que coincidirem– en que un dels pals de paller que ha de conformar el conjunt dels drets civils, polítics, econòmics i socials del nostre país ha de ser el de la cerca de la igualtat del conjunt de la ciutadania. Quan ens referim a les persones amb discapacitat, aquesta cerca de la igualtat ha d'anar molt més enllà del que seria la no discriminació. El dret a la no discriminació segurament és massa teòric, massa abstracte, crec que insuficient. Entenc que si volem ser realment efectius en termes d'igualtat, aquest dret teòric a la no discriminació s'ha de completar, i s'ha de completar amb un dret, certament més pragmàtic si em permeten –si em permeten–, a una discriminació positiva; és a dir, amb un dret a ser beneficiari, a ser beneficiat per un conjunt de mesures concretes, capaces de garantir la independència, la integració i la participació plena en la vida social de les persones amb discapacitat. Si ens referim concretament al dret sobre el treball de les persones amb discapacitat, una societat que es vulgui reconèixer a si mateixa com una societat digna ha de reconèixer el dret de les persones amb discapacitat a treballar en igualtat amb els altres, perquè tenir feina és un dels pilars fonamentals de desenvolupament personal i social de qualsevol persona, però per a les persones amb discapacitat encara més, no obstant aquest col·lectiu, especialment els casos de discapacitat intel·lectual, pateix una molt difícil inserció laboral. És imprescindible que les administracions públiques, en aquest cas la Generalitat, mostri i sigui exemple a la resta d'empreses de com s'ha d'exercir aquesta responsabilitat social i també s'impliqui en aquesta inserció laboral. Sabem que el seu departament està absolutament implicat, coneixem bé el seu Programa DIL, un programa pioner, molt ben articulat, pel qual persones amb discapacitat intel·lectual estan treballant a la Generalitat, i des de Junts per Catalunya ens agradaria saber quines són les darreres actuacions del seu departament, de la seva conselleria destinades...
Diputada, ha acabat el temps...
A la integració laboral... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Gràcies. Per respondre té la paraula el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, el senyor Jordi Puigneró. Quan vulgui.
Gràcies, president. Molt bon dia, diputada. Aquest és un govern que treballa des del primer dia d'aquesta legislatura amb l'objectiu sobretot de recuperar drets laborals i drets dels treballadors de la Generalitat que van ser greument perduts, eh?, durant l'època de la crisi i, per tant, aquesta ha estat una prioritat. Però també tenim com a prioritat, en aquest cas, crear nous drets i, sobretot, també visibilitzar allò que estem fent, eh? Vostè avui ha mencionat un dels programes que tenim, per exemple, en l'àmbit de la integració de les persones amb discapacitat intel·lectual, que evidentment hem de garantir aquests dos principis, el principi d'igualtat, d'oportunitats, com també el principi de no discriminació, i per això tenim aquest programa d'integració específic en l'àmbit de l'Administració per a persones amb discapacitat intel·lectual. Deixi'm dir que aquest és un programa pioner, que fa, diguéssim, des de l'any 2003 que funciona, que és exemple per a altres administracions, però que ara li hem donat un nou impuls, i vull recordar que precisament al mes de setembre el mateix president de la Generalitat, en un acte solemne al Palau de la Generalitat, doncs, es va anunciar que estendríem i faríem extens aquest programa no només en l'àmbit específic de l'Administració sinó també en tot l'àmbit del sector públic. Per tant, també aquesta és una mesura que hem pres darrerament. Però n'hem pres dues més. Una altra ha estat també el que fa referència a la convocatòria de 151 noves places pel que fa a l'àmbit de subalterns, precisament per promoure específicament, en l'àmbit de persones amb discapacitat, l'oportunitat de treballar a l'Administració. I finalment, i això és de fa pocs dies, hem renovat el conveni amb la Fundació Catalana Síndrome de Down, un acte que vam fer també al Palau de la Generalitat, era un conveni que feia molts anys que no es renovava i que, per tant, amb la presència del mateix president de la Generalitat, que he de dir que és un persona molt implicada en tot aquest tema relatiu a l'àmbit de la integració de persones amb discapacitat intel·lectual en l'àmbit de la Generalitat, doncs, estem treballant. De fet, en aquest sentit, hem rebut un reconeixement no fa gaire per part de l'Associació Empresarial d'Economia Social, en aquest sentit, per la feina que estem fent i perquè en el fons el que volem és un país que treballi i continuï treballant per la...
Conseller, ha acabat el temps...
Les oportunitats laborals... [[El president retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre l'estratègia de dinamització territorial «País viu]] [[310-00269/12]] La següent pregunta és sobre l'estratègia de dinamització territorial «País viu. I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Marc Solsona.
Bon dia. Gràcies, president. President, consellers, consellera Budó, el Govern ha impulsat l'estratègia que s'anomena «País viu i el mateix president Torra fa èmfasi i incorpora en el seu relat de governança de país aquesta idea força de l'estratègia del «País viu. Una governança que, més enllà de gestionar recursos i tributs, ha de ser una governança del que se'n diu «de bonificació estratègica, que ha de respondre en la seva gènesi a aquella pregunta de quin país volem. Volem un país territorialment equilibrat, que pugui competir amb igualtat de condicions i oportunitats arreu del territori, ben connectat a nivell d'infraestructures, amb altes cotes de connectivitat també a nivell de xarxes, per exemple, com la de fibra òptica, amb oportunitat de captació de noves empreses i models de negoci, i un llarg etcètera. Un país que permeti desenvolupar el projecte de vida de les persones amb oportunitats que evitin fuga per manques d'aquestes i, per tant, que eviti també el repte de com fer front a aquesta Catalunya buida o, altrament dit, el gran repte també del despoblament. Un territori massa vegades fixat a generar esforç i múscul per competir amb valor afegit, amb talent, amb innovació i també amb emprenedoria. Uns valors aquests de mercat molt transversals, compatibles en tots els camps de l'economia productiva, ja sigui en el món agrari, industrial, comercial, industrial general, serveis, etcètera. Un país, consellera, on néixer i envellir al territori no sigui..., sigui un exercici de voluntat i llibertat individual i no sigui un exercici ni de resignació ni d'impotència. Per tant, és per això que celebrem aquesta iniciativa i li preguntem per les accions que s'estan duent a terme en el projecte del «País viu i també l'afectació que té, lògicament, en el món local. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Gràcies, president. Senyor diputat, doncs certament, com vostè ens comentava, «País viu és precisament una estratègia d'aquest Govern per fomentar tot allò que va vinculat al creixement econòmic i també a la creació d'oportunitats arreu del país. «País viu és, certament, aquest projecte que ens ha de permetre treballar per garantir que tothom tingui oportunitats de desenvolupar el seu projecte de vida, sigui on sigui, sigui d'on sigui i, per tant, allà on decideixi poder-lo exercir. «País viu és la voluntat d'aquest Govern d'incorporar la visió i d'incorporar les prioritats del territori en les polítiques d'aquest Govern. De fet, si ens mirem el país, veurem que el 63 per cent dels nostres municipis, que ocupen el 64 per cent del territori català, tenen menys de dos mil habitants; o, dit d'una altra manera, el 4,5 de la població de Catalunya per cent ocupa el 64 per cent del territori, i això, aquesta foto, ja ens evidencia que aquest equilibri territorial cal treballar-lo per poder garantir la igualtat d'oportunitats. I aquesta certament és una realitat que ens preocupa, que preocupa al territori, però que també preocupa al Govern de la Generalitat, perquè és una situació que pot generar, si no s'hi és a temps, desequilibri. Com també poden preocupar problemes com l'atur, com la marxa de la indústria, com la necessitat de treure noves empreses al territori o la despoblació i l'envelliment a conseqüència d'aquesta despoblació. I «País viu, precisament, és aquesta eina que ens permet al territori..., dotar-nos de les eines necessàries, sempre fent-ho en coordinació, per tal d'afrontar aquests reptes i donar solució a aquestes realitats. Vostè en parlava ara mateix, en aquest sentit, per exemple, accions que ens permeten treballar en aquesta línia del «País viu: el desplegament de la fibra òptica, importantíssim també per a l'atracció de les empreses; la millora de les infraestructures, o també la millora del transport públic. De fet, miri, per a aquest Govern, la importància del treball conjunt amb els municipis és determinant, perquè això no es pot fer només des de Barcelona, s'ha de fer de la mà dels municipis –vostè, com a alcalde, ho sap perfectament–, perquè la igualtat de les oportunitats que es poden desenvolupar a cada territori depèn de les característiques del propi territori, i per això és imprescindible que puguem identificar de forma conjunta els reptes i les necessitats i que treballem plegats per trobar les solucions a aquesta problemàtica.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la Cimera del Clima a Catalunya]] [[310-00260/12]] La següent pregunta és sobre la Cimera del Clima a Catalunya. I la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, president. Conseller, la lluita contra el canvi climàtic és una prioritat. En això coincidim. La cimera d'aquests dies, que s'està celebrant a Madrid, i els nous informes científics que s'estan donant a conèixer en aquesta cimera han posat en relleu que ignorar la crisi climàtica és una greu irresponsabilitat. Es torna a insistir en la necessitat de reduir dràsticament les emissions de CO2 i altres gasos d'efecte d'hivernacle, i frenar sobretot els riscos associats a l'escalfament. No fa falta veure amb preocupació, com hem vist aquests dies, com a les cascades Victòria no hi baixa aigua; els darrers temporals i sobretot la subsidència al delta de l'Ebre posen en evidència, per exemple, la fragilitat d'aquest entorn al nostre país. El canvi climàtic ens interpel·la a tots i a totes, als governs, als ciutadans, a les organitzacions socials i polítiques. No importa el nivell de renda, malgrat que les decisions que s'hagin de decidir han de ser justes sobretot amb les rendes més baixes. Ens toca trobar solucions i propostes compartides. Per això els socialistes vam insistir, portem insistint des de fa molt temps en la necessitat de celebrar una segona cimera a Catalunya, que al final sembla que es celebrarà el dia 17. Implementar propostes no està resultant fàcil. Per això sempre hem defensat la concertació entre la societat civil i tots els nivells de l'Administració. És indispensable per a dur a terme la transició des de la conscienciació de la ciutadania a la transformació dels hàbits de consum, la transformació de les ciutats, una nova governança a Catalunya i a Espanya. A l'ADN dels socialistes, del PSC, hi ha el tarannà pactista i de negociació constructiva per a consensuar polítiques que defensin l'interès general. Sense diàleg, capacitat negociadora i voluntat d'arribar a grans consensos compartits, la transició ecològica no serà possible. Falta un mes per començar aquesta segona cimera i, conseller, ni en coneixem l'agenda ni quins són els objectius que voldria assolir el Govern, ni si aquests podrien ser compartits, i quins són els esforços que es volen, que volem demanar a la societat. I per això li demanem que en seu parlamentària ens expliqui quins són aquests objectius que el Govern proposa.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet.
Sí; gràcies, president. Diputades, diputats... Senyor diputat, ha començat la seva intervenció dient que compartim un interès sincer, legítim, autèntic, pel clima, i l'hi reconec: en moltes ocasions, al marge del debat parlamentari, n'hem pogut parlar de manera aprofundida. Efectivament, s'està celebrant la COP, el Govern de la Generalitat ha estat present a la COP, en multitud d'actes d'aquests de side events, perquè no podem ser-hi encara com a estat; però en tot cas la COP també ens serveix per observar el que està passant arreu del món i, per tant, per aplicar-ho a Catalunya. Catalunya és un país que té una ambició climàtica demostrada. Així ens ho han reconegut també a la COP. No tan sols amb el Departament de Medi Ambient en el seu moment, també amb la Llei del canvi climàtic, que vam aprovar amb un amplíssim consens el 2017, de la qual se'n deriven accions, entre altres l'impost del CO2 de vehicles, que començarà a activar-se a partir de l'any vinent i que ens aportarà diners per fer més i millors polítiques climàtiques. I, efectivament, en el marc d'aquesta ambició climàtica, també es situa aquesta cimera. Vostè parla de segona cimera. Li reconec que, efectivament, en el seu dia, es va convocar una cimera; no sé si exactament el nom era aquest, però en tot cas va servir per alinear tothom amb aquests objectius. En aquest cas, nosaltres, el Govern de la Generalitat n'ha volgut tirar endavant una; l'hem anomenat o l'estem anomenant primera cimera catalana d'acció climàtica, perquè ara, en aquests moments, el que ens convé és que hi hagi més acció i més ràpida. I volem interpel·lar tothom. Per això estem fent sessions preparatòries amb moltíssims grups, amb moltíssims sectors. N'hem fet amb els ajuntaments, n'hem fet amb patronals i sindicats, n'hem fet amb el món de l'acadèmia, n'hem fet amb el món de la indústria... També en volem fer una amb els grups parlamentaris –per tant, els convocarem, si és que no està convocada ja–, una reunió amb els grups parlamentaris, per preparar aquesta cimera, que sobretot serveixi per adoptar compromisos, compromisos ferms, que vagin inclús més enllà de la legislació. A les empreses les interpel·làvem: «Escoltin, vostès s'estan adreçant a la gent també en la seva qualitat de consumidors. Per tant, adoptin compromisos que vagin més enllà dels que marca la legislació. En definitiva, aquesta primera cimera el que vol ser no és ni un punt d'arrencada ni un punt d'arribada –d'arrencada no, perquè fa temps que hi treballem; d'arribada tampoc, perquè no serà l'última–; aquesta primera cimera el que pretén ser és una manera d'avaluar de manera permanent el nostre compromís davant l'emergència climàtica. Hi haurà avaluació, hi haurà revisió. I n'hi haurà una segona, que ha de comptar amb el compromís de tots.
Conseller...
Gràcies.
...ha acabat el temps. Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre l'acció exterior]] [[310-00265/12]] La següent pregunta és sobre l'acció exterior. I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada Susana Beltrán.
Gràcies. Bon dia, conseller. Me gustaría preguntarle para qué sirven sus viajes al extranjero dedicados a decir que los condenados por sedición deben salir de la cárcel, y que ofenden a todos los catalanes que no piensan como ustedes.
Per respondre a la pregunta, té la paraula el senyor Alfred Bosch, conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència.
Els viatges que fem a l'exterior i els que faig jo i tota la feina que fem al nostre departament serveix per projectar internacionalment el país, la qual cosa és una obligació i una necessitat en un món cada cop més global, i evidentment hem d'explicar la realitat del nostre país.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Le preguntaba, conseller, por esos viajes en los que ustedes se dedican a decir que los condenados por sedición tienen que salir de la cárcel, y que ofenden a millones de catalanes, porque no pueden defenderse de las barbaridades que ustedes están diciendo en el extranjero. En lo que va de año, en 2019, ustedes se han gastado –usted, conseller, y su comitiva– 101.000 euros –y todavía no están contados todos los viajes, como los viajes a Estados Unidos– para decir barbaridades que ofenden a muchísimos catalanes; 101.000 euros para ir a universidades extranjeras y hablar de la represión del Estado español, que, traducido al lenguaje democrático, significa cumplir las leyes. Hablan ustedes o habla usted de exiliados, que son, traducidos, fugados de la justicia. Habla también de que los catalanes somos ciudadanos a medias porque no podemos decidir nuestro futuro. ¿Cómo que no podemos decidir nuestro futuro? ¿No decidimos nuestro presente y nuestro futuro aquí en el Parlament cada día desde la pluralidad política? ¿No se da cuenta usted de que está haciendo daño, de que está discriminando a todos los disidentes que no están de acuerdo con ustedes? ¿Y tiene que ser Ciudadanos quien le recuerde que uno de los principios rectores de la acción exterior es precisamente no discriminar por razón de las ideas políticas? Yo le invito a usted, conseller, a que venga aquí al Parlament, en lugar de gastarse el dinero en ir al extranjero y a decir barbaridades, que, insisto, hacen daño a muchísimos catalanes, y discuta con nosotros, debata con nosotros aquí todos sus discursos en el extranjero. Deje de gastar dinero en viajes costosos, discriminatorios para los catalanes no separatistas y atrévase a venir aquí a discutir con nosotros todos esos discursos. Queremos el mismo tiempo que usted dedica en el extranjero –una hora, dos horas, por conferencia–..., dedicar el mismo tiempo desde aquí a discutirle esos discursos en el extranjero. ¿Se va a atrever? ¿Se va a atrever con nosotros a debatir esos discursos...
Diputada, ha acabat el temps.
...en sede parlamentaria? Gracias. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
No és que m'atreveixi o no, és que ho estem fent; estem debatent ara mateix vostè i jo. Demà tenim una interpel·lació, amb més de temps; també ho podrem continuar fent. Escolti, vostè em parla de despesa, i sempre estan a punt per donar lliçons. Se les podrien aplicar, algunes d'aquestes lliçons. Vostès governen a Andalusia. Allà la despesa en acció exterior és de 24 milions d'euros, en delegacions, quatre vegades més que el que gastem aquí, el Govern de Catalunya, amb un nombre similar de delegacions, quatre vegades més. En què s'ho gasten? On és la transparència? No ho expliquen, al seu portal, a la Junta d'Andalusia. Escolti, vostès, a més a més, els delegats que envien a l'exterior d'Andalusia, vostès no els seleccionen per concurs de mèrits, oberts, com fem aquí. És més, el màxim representant de la projecció exterior de la Junta d'Andalusia, el senyor Enric Millo –que era delegat del Govern aquí, que va ordenar les càrregues policials–, com a màxim element del seu currículum en relacions internacionals té haver fet possible que donessin la volta al món, a tot el planeta i a les cadenes internacionals, les imatges d'avis i àvies apallissades el dia 1 d'octubre del 2017! [[Aplaudiments.]] Màxim mèrit –màxim mèrit. És més, vostè diu que no sap si el que fem és necessari, si gastem massa... Bé, miri's l'enquesta del Centre d'Estudis d'Opinió, l'última, que diu que el 70 per cent dels catalans consideren que és necessària l'acció exterior i les delegacions de Catalunya a l'exterior, el 70 per cent. El que no sabem si consideren els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya que siguin tan necessaris són vostès. [[Remor de veus.]] Vostès van treure, en les últimes eleccions, a Catalunya, un 95 per cent de gent que els va donar l'esquena, que considera que són innecessaris. No; per això els hi dic. Escolti, fem concursos de mèrits oberts a tothom per als delegats. Doncs potser que preparin el seu futur. Si es volen presentar, doncs allà tenen la convocatòria. I potser algun dia reuneixen prou mèrits per anar-se'n a Antofagasta, a Timbuctú o a la Contxinxina. Gràcies.
La següent pregunta és sobre la sanitat. [[Pregunta al Govern sobre la sanitat]] [[310-00266/12]] I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Jorge Soler.
Bon dia. Gràcies, president. Benvolguda consellera, vostè sap perfectament que la llista d'espera a Catalunya des de fa anys és immensa i vostè sap també que justament ara sabem que és notícia que en el darrer any, amb vostè, ha continuat empitjorant. I és per això que avui en aquesta sessió de control li volem demanar si vostè pot donar alguna explicació a la ciutadania, perquè sap que la ciutadania està ben preocupada. I miri, per exemple, algunes de les portades d'alguns diaris, on evidencien que la llista d'espera amb vostè està clarament pitjor i que és alarmant. Per donar exemples, aquí en veiem un: a Lleida, la llista d'espera ha pujat un 17 per cent, i s'ha incrementat en mil persones més des de fa un any; 7.586 persones estan esperant ara mateix a ser operades segons les dades oficials. I el problema és evident, consellera, que no solament és a Lleida, és a tota Catalunya, on la situació és ben greu. Miri, vostè ja ha aconseguit que la llista d'espera quirúrgica a Catalunya sigui la més llarga de tota Espanya: 168.000 pacients ara mateix desesperats esperant una intervenció quirúrgica. Catalunya és la comunitat líder en gent esperant de tota Espanya. I, naturalment, també som líders en el temps mitjà d'espera, amb 146 dies d'espera, i una taxa mitjana de vint-i-tres pacients en llista d'espera per cada mil habitants. Per tant, consellera, Catalunya és líder en pacients esperant, líder en temps d'espera i líder en la taxa mitjana. Quina vergonya de lideratge! Fins i tot el reprovat síndic del procés, en Rafael Ribó, el del viatge a Berlín amb el 3 per cent, ha tornat a l'«Espanya ens roba atribuint la llista d'espera als pacients de la resta de l'Estat que són operats aquí, en un altre intent de blanquejar els seus mals resultats. Cal recordar que des de Ciutadans vàrem portar aquí al Parlament una proposta de llei, aquesta legislatura, urgent i integral, per la millora d'aquestes llistes d'espera, on volíem que els professionals, els col·legis, els sindicats, les associacions de pacients, vinguessin aquí, amb la porta oberta, a participar en una llei transversal per millorar entre tots aquest problema. Però vostès van tancar la porta a aquesta llei votant en contra. En lloc de treballar per millorar la llista d'espera les empitjoren i a més a més culpen a tothom. Consellera, què els hi diu, als pacients que estan esperant?
Diputat, ha acabat el temps.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Per respondre té la paraula la consellera de Salut. Senyora Alba Vergés, quan vulgui.
Gràcies, president. Diputat, diputades, diputats, membres de la cambra, doncs els hi dic: aquesta és una de les preocupacions i una de les nostres feines, del dia a dia de tanta gent que està treballant al Departament de Salut; no només al Departament de Salut: al Servei Català de la Salut, a tots els territoris i absolutament tots i cadascun dels centres. I vostè ho sap, perquè jo ho he vingut a explicar i perquè jo els hi he dit. I vam fer auditories. I no em vull comparar amb altres comunitats autònomes, no em vull comparar, i ho he dit moltíssimes vegades, que no sé ni com tracten les dades, que no tenen la mateixa transparència que nosaltres i que evidentment no estan fent la feina que sí que estem fent nosaltres. Perquè, si no, quines dades ens hem de creure nosaltres? Les que diuen vostès d'Andalusia quan van entrar, que deien que els senyors del PSOE havien amagat la meitat de les llistes d'espera que tenien? Les que diuen vostès avui? Quines auditories han fet i com han treballat vostès allà on governen, que, per sort, és a molt pocs llocs? Nosaltres ja ho vam dir: són solucions estructurals. No es tracta de venir aquí a donar compliment o a sortir en una portada ni amb plans de xoc ni amb res. Estem en una situació de demanda absolutament creixent. Vostè em diu: «Tenim més persones en llista d'espera. I jo li dic: fem més i ho fem millor. Fem molta més activitat de la que fèiem. Hem deixat enrere les èpoques de retallades. El 2018 hem arribat a aportar a Salut 10.400 milions d'euros –el 2018–; el 2020 recuperem condicions laborals dels professionals que també intervindran en el que és el tracte de les llistes d'espera. I som líders també..., i no ens deixa de preocupar el que pugui passar, ni el temps d'accés ni l'accessibilitat dels nostres pacients, però també hem de dir: som líders en transplantaments. I ser líders en transplantaments vol dir que hi ha un dia que estem operant a diferents centres i estem ocupant quiròfans amb allò que és realment important i rellevant, que són transplantaments. Som capdavanters en recerca i tenim una taxa de supervivència del càncer altíssima a nivells mundials. Per tant, fem molta complexitat. I un exemple és l'ECMO, que es va poder veure l'altre dia, en coordinació amb Bombers, amb el SEM, que va salvar la vida a una persona. I potser sí que li reconec el repte. És a dir, estem resolent molt millor allò que és urgent i prioritari, i ens queda també treballar molt més intensament per tot el que tenim de complexitat en el nostre sistema sanitari. Per tant, lliçons, poques.
Consellera, ha acabat el temps. Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la contractació administrativa]] [[310-00267/12]] La següent pregunta és sobre la contractació administrativa. I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Carlos Carrizosa.
Señor Aragonès, hace un mes la Oficina Antifraude publicó un informe demoledor del que se concluye que en Cataluña dos de cada tres contrataciones se hacen a dedo. Y esto sigue así a pesar de las reformas legales que va habiendo. ¿Qué va a hacer su Gobierno para evitar la contratación menor fraudulenta?
Per respondre la pregunta té la paraula el senyor Pere Aragonès, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Com es nota que vostè no té gaire experiència de govern, perquè si vostè considera que tota la contractació menor és contractació fraudulenta és que no entén res de contractació pública, i com que no entén res de contractació pública li diré que el Govern de Catalunya treballa sempre no només d'acord amb la normativa, sinó que millorant, i una mostra és l'índex de concurrència en els contractes, cada vegada hi ha més empreses que volen participar dels contractes que licita la Generalitat de Catalunya, per tant, un sistema transparent, que adjudica correctament i sempre d'acord amb la normativa. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Señor Aragonès, si yo no sé nada de contratación administrativa, me parece que usted no tiene ni idea –ni quiere– de lucha contra la corrupción. Y eso está clarísimo. [[Aplaudiments.]] Porque usted mira hacia otro lado –mira hacia otro lado– con los fraudes investigados al secretario general d'Esports. Porque usted mira para otro lado con las contrataciones fraudulentas, que son noticia, en las investigaciones a la señora Borràs. Señor Aragonès, que usted está muy calladito allí al lado del señor Torra y al lado de Convergència i Unió mientras se promueve para sustituta del señor Torra a una señora que está investigada por favorecer a un amigo en contratos a dedo de 260.000 euros. Y hay más bajo las alfombras. Hemos conocido hace dos semanas el informe de la Sindicatura de Comptes, en el año 2015, bajo el mandato del señor Germà Gordó, se otorgaron 4 millones de euros a una empresa. ¿Por licitación? No, a dedo. Absolutamente a dedo. Y eso lo señala la Sindicatura de Comptes, que usted parece que tampoco está muy atento ni sabe nada de la contratación administrativa. Porque, además, en el año 2016 y bajo el mandato ya del señor Mundó, de Esquerra Republicana, esa práctica se continuó haciendo. Y ustedes también miraron hacia otro lado ante las corruptelas investigadas del señor Calvo de la DGAIA, también de Esquerra Republicana. Mire, usted asumió de bien jovencito los mantras de «España nos roba, y parece que ahora asume como vicepresidente de la Generalitat la corrupción generalizada que tenemos, la cultura del amiguismo, los cuarenta años que lleva la corrupción instalada en Cataluña y que se está tapando con la bandera. Mire, yo le digo, usted tiene una oportunidad ahora desde el Gobierno de Cataluña de demostrar que usted es consciente de los fraudes que se hacen y del amiguismo con la contratación en Cataluña y no de negarlo, como ha hecho siempre Convergència i Unió y como hace también el señor Torra. Ciudadanos ya se pone a luchar contra esto, por eso vamos a hablar de corrupción en un pleno en las próximas semanas. Espero que entonces usted se atreva a trabajar con nosotros en la erradicación de esta lacra.
Diputat, ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Per respondre de nou, té la paraula el vicepresident del Govern.
Senyor Carrizosa, vostès, que són la força política que va mantenir fins a l'últim segon el Govern més corrupte d'Europa, que era el Govern del Partit Popular amb la Gürtel, no té cap dret a donar lliçons a aquest Govern sobre corrupció, a un Govern que no només estem impulsant una estratègia de lluita contra la corrupció amb vint-i-cinc actuacions en diferents àmbits, sinó que ja portem molta trajectòria feta. Hem canviat el sistema d'adjudicació d'infraestructures de la Generalitat de Catalunya, amb traçabilitat absoluta, fent que qualsevol variació que hi ha que afecti la puntuació final queda totalment registrada; absoluta transparència. Hem impulsat a la nostra política de lluita contra la corrupció, precisament, també investigacions davant dels indicis de càrtel entre empreses constructores que podien pactar preu en adjudicacions de la Generalitat de Catalunya per alterar aquests processos, com ha fet l'Autoritat Catalana de la Competència. I davant de qualsevol sospita, aquest Govern actua i actua. Però també el que fa és col·laborar, col·laborar quan hi ha investigacions judicials. I sempre que hi ha requeriments per part d'investigacions judicials sobre qualsevol aspecte relacionat amb la corrupció, nosaltres col·laborem facilitant tota la documentació que es demana, com no pot ser d'una altra manera, i com, evidentment, han de fer tots els governs. Per tant, ara vostès que han vist que jugant a la crispació per motius de llengua o d'ideologia, intentant dividir la societat catalana, no se'n surten, ara que han vist que intentant portar tensió en aquest Parlament, constantment, no se'n surten, ara intenten buscar..., intentar posar tothom dins d'un mateix sac amb aquest nou Ple contra la corrupció. Doncs, escolti'm, benvingut sigui el debat. Nosaltres explicarem totes les mesures que estem fent, perquè nosaltres tenim un compromís total i absolut en la lluita contra la corrupció. I, per tant, quedarà en aquest Ple absolutament clar. Per tant, actuacions concretes, compromís absolut del Govern i recuperarem, evidentment, com sempre hem estat fent, qualsevol euro públic que hagi anat a parar a la corrupció, a qui no havia de parar. Per tant, de lliçons, senyor Carrizosa, cap, cap, cap ni una. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els sacrificis que han d'assumir els catalans per a aconseguir la independència]] [[317-00155/12]] Passem a les preguntes al president de la Generalitat. I la primera la formula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Alejandro Fernández.
Sí; gracias. Primero fue su reivindicación de la vía eslovena y después la reivindicación de las teorías de Engler sobre los grandes sacrificios que debería asumir Cataluña para lograr la independencia. ¿Nos podría describir cuáles son para usted esos sacrificios que debería asumir Cataluña y los catalanes? Gracias.
Per respondre la pregunta té la paraula el president de la Generalitat. El president de la Generalitat (Joaquim Torra i Pla) Sí; bon dia, diputat. Ara li responc, però voldria fer... –res, breument, un minut–, penso que la ciutadania està volent saber alguna noticia sobre el que està passant amb l'empresa de Montornès del Vallès. Jo voldria informar que tot i que el foc en aquests moments –em passa el conseller d'Interior–, doncs, no està controlat, els Bombers estan defensant les naus contigües perquè el foc no vagi a més. S'ha evacuat el polígon, no es preveu que aquest foc pugui anar a més, per tant, les notícies són bones, d'alguna manera. S'han evacuat 250 persones, el SEM ha atès una persona, hi han trenta-una dotacions amb setanta-dos bombers, s'ha instal·lat un centre de comandament i, en breu, es donaran totes les informacions. Però crec que valia la pena, doncs, vista la preocupació que hi havia a la ciutadania, enviar aquest missatge. Miri, senyor diputat, el llibre i la persona que va escriure aquest llibre és un referent de la no-violència –un referent de la no-violència. Això em sembla que és el més rellevant. I si vol vostè, avui el que podem comparar és aquest referent de la no-violència respecte a que la seva companya de partit, la senyora Cayetana Álvarez, va dir l'altre dia que estem pitjor que en els temps d'ETA. S'ha atrevit a dir això la seva companya de partit. I això sí que és greu, això és molt greu, això sí que és banalitzar. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Sí; gracias. Primero fue la vía eslovena, luego la teoría de los sacrificios, yo he llegado a la conclusión de que lo suyo ya es un problema estructural profundo que requiere aquello de a grandes males, grandes remedios. Así que, mire, el dia de Nadal, cadascú a casa seva, pero, ¿por qué no se viene a cenar en Nochebuena a mi casa? Se lo digo completamente en serio. Lo he consultado con mi mujer, con mi madre, al principio no lo veían, porque no les cae usted demasiado bien, pero venga, venga, comprobará usted que existe otra Cataluña, que no somos bichos raros y esas lindezas que nos dedica de vez en cuando; cenará usted de fábula, un menú medio asturiano, medio catalán –sin mongetes, no sufra– [[rialles]] , y lo más esencial de todo, lo fundamental, se lo va a pasar usted como no se lo ha pasado en su vida, que buena falta le hace y se le quitarán las tonterías eslovenas esas que tiene. Así que venga, súmese al espíritu navideño, venga a cenar a mi casa en Nochebuena. Muchas gracias.
President, quan vulgui. [[Remor de veus.]] Calma, tothom. Un moment, president. Silenci tothom, calma.
Crec que l'única resposta possible davant d'una pregunta com aquesta és dir: Mare de Déu Senyor, on hem arribat. Mare de Déu Senyor, el que vostè és capaç de dir en aquest Parlament. [[Aplaudiments.]] Mare de Déu Senyor. Jo..., miri, amb molt de gust anar al dinar de Nadal d'on sigui, jo el que li suggereixo és que vostè i la seva família vagin a intentar anar a fer aquest sopar de Nadal amb els nostres presos polítics i amb els nostres exiliats. Vagi-hi –vagi-hi. Creguin-me. [[Aplaudiments.]] I sí, però no vull defugir el que se suposava que era la pregunta..., després hem vist que això no era res més que una comèdia, però sí que voldria parlar del senyor Paul Engler com a expert en desobediència no violenta. Repeteixo: no violenta. Expert reconegut arreu del món, i que en una entrevista posa l'exemple de les conseqüències que té la repressió violenta dels estats –és la repressió violenta dels estats a la ciutadania, eh?, no ens confonguéssim. Els molesta a vostès que algú digui que no s'ha de capitular davant de l'amenaça violenta dels estats autoritaris? Ja entenc que vostès voldrien que tothom reaccionés amb por a les amenaces i a la violència, i ho van intentar el Primer d'Octubre. Què era el Primer d'Octubre? Què va ser aquella violència contra la ciutadania, violència emparada per vostès, emparada pel rei d'Espanya, emparada per les màximes institucions del Regne d'Espanya, sinó la voluntat de que amb pors i amenaces els catalans no segueixin avançant. Doncs seguirem avançant. Seguirem avançant i no ens aturarem. Res més. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la situació de col·lapse de la sanitat pública]] 317-00156/12 La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia a totes i a tots. President, volem saber què opina de la situació de col·lapse de la sanitat pública catalana, que en paraules del secretari general del Sindicat de Metges no té projecte ni a curt, ni a mitjà, ni a llarg termini. Gràcies.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, diputada. És un tema recurrent, acaba de sortir en una pregunta a la consellera de sanitat. Jo, si vol, després li contestaré amb dades, amb tots els projectes. Sé que vostès volen fer-nos una petició sobre aquest tema, i voldré donar-li una resposta si vostè em pregunta sobre el Decret de llistes d'espera.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Doncs haurem d'esperar. Mire, després d'una dècada d'austeritat i de retallades, Catalunya va ocupar el podi de la vergonya en infrafinançament i en llistes d'espera, i si la situació de col·lapse no és major és gràcies als excel·lents professionals que tenim. Com s'ha dit abans, el temps d'espera d'una ressonància s'ha duplicat des de 2010, també el de la colonoscòpia. La precarietat laboral està expulsant els nostres professionals i el desequilibri es multiplica per barris, veiem com els comarcals, els hospitals comarcals s'estan buidant d'especialistes, i la situació a Lleida o a Terres de l'Ebre és insostenible. Per tant, calen recursos, hi ha una manca evident de recursos. Per això, necessitem –i ahí coincidirem– una reforma del sistema de finançament, una reforma fiscal i també uns nous pressupostos per a Catalunya, però també cal voluntat política, i aquí és on arriba el decret famós de reducció de llistes d'espera que portem un any, un any exactament, esperant. Un decret que ha de posar al centre l'atenció primària i que ha de garantir que en setanta-dues hores com a màxim qualsevol pacient siga atès pel seu equip sanitari. Això seria un primer pas. I també, president, com que sé que parlarà de pressupostos, i a més, el tema acaba de sortir, li diré: per a mi la imatge més paradigmàtica és que mentre nosaltres estàvem a Economia intentant tirar endavant uns pressupostos per a Catalunya que siguen socials, verds i feministes, perquè Catalunya ho necessita i per responsabilitat, vostè estava a Twitter recomanant l'entrevista d'un senyor que parlava de sang i de màrtirs en els moviments guanyadors. Per a mi, això és una irresponsabilitat. I també li diré una cosa més: sap que nosaltres no volem que a vostè l'inhabiliten per posar o no posar una pancarta, nosaltres no creiem en la judicialització i creiem que és un greu error. Però també li diré: a mi em sembla trist que considerem el tema de la pancarta com un gran embat en contra de l'Estat. Sap quin seria el millor embat contra l'Estat? Doncs demostrar que aquí fem les coses millor, deixar-se de gesticulacions i tirar endavant polítiques públiques que no deixen a ningú enrere, ser implacables contra la corrupció i demostrar també que aquí es governa per a tota la majoria, per a tota la ciutadania, i no només per a una part més petita cada vegada dels seus. I, com me sobren uns segons, tornaré a insistir en la necessitat d'una convocatòria electoral a Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Bé, vostès són un grup progressista, d'esquerres, pacifista, no?, que defensen el dret a l'autodeterminació... Penso que un referent com el del senyor Engler hauria de ser un dels seus referents; penso, eh? Almenys ho és per a molta gent que defensa la no-violència en aquest país, com per exemple Amnistia Internacional, no? Suposo que vostès, doncs, gran part de la seva militància o vostès mateixos deuen ser socis d'Amnistia Internacional. Jo només els demano una cosa: que l'informe d'Amnistia Internacional, vostès, ara que tindran la possibilitat de fer-ho, l'hi presentin al senyor Sánchez perquè el compleixi, eh?, i perquè els dos Jordis puguin sortir en llibertat immediatament. Només els demano això, jo només els demano això. Però anem a les llistes d'espera sanitàries, si els sembla. Els catalans valoren amb notable els serveis públics sanitaris, segons el baròmetre sanitari de Plaensa, i des del Govern saben que hi treballem i que hem millorat. I vull destacar-ne les millores, perquè hi han millores, amb dades, amb xifres, perquè aquí, efectivament, resulta que molta gent parla, però a l'hora de posar les xifres concretes sobre la taula, doncs, no les posem. I respecte a les intervencions quirúrgiques, per exemple, s'ha passat d'un 87,11 per cent el 2015 al 94,08 per cent el 2018; el temps d'espera per a una cirurgia neoplàstica és de 30 dies i de 37 per a cirurgia cardíaca, de 122 dies per a cataractes de 131 dies per a pròtesi de maluc i de 188 dies per a pròtesi de genolls. Respecte a les proves diagnòstiques, s'ha passat d'un 71,8 per cent el 2015 al 74,52 per cent el 2018; el temps d'espera per a una prova diagnòstica ordinària es manté en 51 dies i en 30 per a una prova diagnòstica preferent. I respecte a les consultes externes, d'un 59,7 el 2016 al 65,42 per cent el 2018. Penso que són xifres interessants, que també s'han de posar en valor. Ara, treballem-lo, treballem aquest decret. I aquest és el meu compromís: treballem aquest decret –treballem aquest decret–, treballem-lo, perquè hem de tirar endavant aquests pressupostos. Aquests pressupostos no són uns pressupostos del Govern de la Generalitat, són uns pressupostos de país. I també per atacar les llistes d'espera i atacar els problemes que té aquest país els necessitem.
Senyor president, ha acabat el temps. Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la manca de desplegament reglamentari de diverses lleis]] [[317-00154/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Miquel Iceta.
Gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, quin és el motiu pel qual no ha estat encara aprovat el reglament que desenvolupa les previsions de la renda garantida de ciutadania; el reglament que fixa el procediment per reconèixer el dret a l'assistència sanitària pública de les persones no incloses en els censos del Servei Català de la Salut o del Sistema Nacional de Salut; el reglament que desenvolupa la Llei de comerç, serveis i fires, el reglament que desenvolupa la llei que garanteix els drets de les persones LGTBI; el reglament que desenvolupa la Llei d'igualtat efectiva d'homes i dones, o el reglament que desenvolupa la Llei de finançament del sistema de transport públic de Catalunya?
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Senyor diputat, són moltes preguntes en una, eh?, i per tant és difícil de respondre. El que sí que li puc dir és que molts d'aquests reglaments estan avançats, molts ja estan presentats, molts ja estan discutits, molts estan en diferents situacions de tramitació, i que és voluntat d'aquest Govern, com pot imaginar-se, doncs, tirar-los tots endavant. També és conscient vostè, perfectament, de la complexitat de la política catalana, en la que, malauradament, doncs, hem de disposar de molts dels nostres temps, no precisament a poder gestionar el nostre dia, sinó a haver d'atendre circumstàncies tan greus com tenir companys a la presó i a l'exili, haver d'anar nosaltres també a judici, haver d'acompanyar companys a judici... Doncs tot aquest tema també, evidentment, influeix en la gestió del Govern. Però, certament, sobre cada un d'aquests punts, si vol, després entrem en detall.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
President, els reglaments són diversos, però la pregunta és una: per què tenen una baixa producció legislativa?, per què no desenvolupen reglamentàriament les lleis a les que s'han compromès? Aquestes que li he citat són lleis, una, del 2014; dues, del 2015, i tres, del 2017. I, per tant, la seva resposta no ens satisfà. No ens queda clar si el motiu és que hi ha una discrepància de criteris en el si del Govern, o que consideren que no són temes prioritaris, o senzillament que no saben com posar-s'hi. I no sé quina de les tres possibilitats és pitjor. Nosaltres li hem citat lleis que tenen un gran interès social, i la manca d'impuls del seu desplegament posa en evidència que potser la prioritat social no entra dins les seves prioritats del seu Govern. He parlat de reglaments, però hi podia haver afegit el mapa de prestacions socials pendents o el decret sobre llistes d'esperes, que abans ha estat també mencionat. Massa persones sense ingressos porten esperant l'ajut al que tenen dret. Massa llistes d'espera i llistes massa llargues. Agressions homòfobes sense càstig, precisament per la manca de desenvolupament reglamentari de la llei. I, per tant, m'agradaria, president, demanar-li si pot assumir davant la cambra un compromís temporal concret per culminar el desplegament reglamentari de les lleis esmentades.
Gràcies, diputat. Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Una manera també de contestar podria ser: bé, comparem l'activitat legislativa i normativa del Govern de Catalunya amb la del Govern d'Espanya, que s'ha vist immers en aquesta inestabilitat política i que l'ha paralitzat gairebé completament, excepte –això sí– per recórrer els decrets digitals, no?, que vulnerin els drets de tots els ciutadans. Jo penso que els governs no van a pes. Es poden fer moltes lleis i molts reglaments i que no serveixin, doncs, per pas massa. Però sí que els voldria dir, en qualsevol cas, que el Govern ha aprovat vint-i-nou normes amb rang de llei, vuit projectes de llei –per a la igualtat del tracte i la no discriminació, l'Agència de Salut Pública, contractes de servei a les persones, també la Llei vitivinícola, canvi climàtic– i vint decrets llei. Divuit d'aquests vint decrets llei provenien del Govern i han estat validats pel Parlament. Hem aprovat també vint-i-una memòries preliminars, com a punt inicial per al desenvolupament d'avantprojectes de llei; per exemple, de transició energètica, el de modificació de la Llei de l'Autoritat Catalana de la Competència, sobre la memòria democràtica de Catalunya o la Llei de cambres de comerç, indústria, serveis i navegació de Catalunya, tan important, etcètera. Els projectes de llei, saben que tenen un període de gestació, d'informes previs, de tràmits d'audiència..., no es fa amb quatre dies. I, de fet, si comparem aquesta legislatura amb d'altres i comptem el temps efectiu transcorregut d'aquesta legislatura, estem a un ritme d'aprovació de normes amb rang de llei molt similar al primer tripartit, al del primer Govern del president Mas o al Govern del president Puigdemont.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les negociacions d'Esquerra Republicana de Catalunya per a la investidura del president del Govern de l'Estat]] [[317-00157/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Bon dia, president, conselleres, consellers, diputats, diputades. Ho direm les vegades que faci falta: als conflictes polítics, solucions polítiques; als conflictes polítics, urnes; al conflicte català, autodeterminació i diàleg, sempre diàleg, diàleg entre iguals, diàleg de tu a tu. Els independentistes sempre hem defensat el diàleg, tots, i sempre defensant la via pacífica, dialogada i democràtica. Avui, gairebé tots som al mateix punt, cadascú amb els seus matisos, certs, perquè la pluralitat és això, i també és la que ens ha permès avançar sempre. I es tracta de saber sumar-la, i no de fer-nos tremolar uns als altres amb moviments curtterministes. Avui tenim molt clar quin ha de ser el futur polític d'aquest país: amnistia i autodeterminació, llibertat i república. Tenim molta feina per millorar el futur social i econòmic d'aquest país, i nosaltres volem ser-hi. Aquests dies hem encetat contactes amb el PSOE, contactes que hem volgut compartir amb tots els actors, perquè al final la nostra proposta és traslladar a una taula de negociació els grans consensos polítics i socials d'aquest país; final de la repressió i resolució del conflicte a través de les urnes i de la democràcia. Tenim l'oportunitat històrica de fer seure Catalunya i l'Estat en una mesa de negociació per abordar el conflicte polític actual, i no hi podem renunciar. Volem fer seure l'Estat a una taula, si no perquè ho desitja –que segurament no ho desitja–, serà perquè el resultat electoral els obliga. Fem-ho possible. Donem-nos una oportunitat. Fem que es moguin. Sense que es mogui res, Esquerra Republicana té molt clar el que ha de fer: diu i dirà que no rotundament. Si es mouen, si els fem moure, cal que sigui el punt de partida per arribar als nostres objectius, aquells als quals Esquerra no ha renunciat en vuitanta anys d'història. Avui estem encara lluny de tot. El PSOE ha reconegut el conflicte polític. Ara falta bilateralitat i voluntat i garanties per arribar a una solució política. Fa anys que ho sabem i fa temps que esperem, i a aquestes alçades nosaltres no tenim la pressa que ells tenen pel seu calendari. Nosaltres seguirem on hem estat sempre, batallant per al futur lliure i net i socialment just que volem per a aquest país, sense renunciar mai a res, dialogant, d'institució a institució, d'actor polític a actor polític. Fem possible allò que sembla impossible. Perquè això és fer política, president, oi?
Per respondre la pregunta té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, diputat. Entenc que expressàveu l'opinió, eh?, i les negociacions que el vostre grup està tirant endavant amb el Partit Socialista. Jo expressaré, si em permeteu, quina és l'opinió del Govern sobre aquestes qüestions, que ve marcada, doncs, necessàriament per les declaracions que hem pres com a govern i, en primer lloc, per l'acord que va prendre el Consell Executiu el dimarts 22 d'octubre, eh?, un cop coneguda la sentència dels cent anys. Allà vam expressar el compromís del Govern de Catalunya que defensaria l'exercici del dret a l'autodeterminació com a via per decidir el futur polític de Catalunya, entre altres temes, evidentment, la garantia dels drets humans, civils i polítics, el rebuig a la sentència, congratular-nos de totes les manifestacions pacífiques i reiterar una vegada més al president, aleshores, eh? –estàvem parlant aleshores, 14 d'octubre–, del Govern de l'Estat la necessitat d'iniciar urgentment aquest diàleg amb el president de la Generalitat de Catalunya. Malauradament, aquest diàleg, com saben, no s'ha produït. Però penso que després han passat altres coses, que hem subscrit, si volen, almenys tots els grups d'aquesta cambra, els grups que donen suport a la independència en aquesta cambra i que formen el nucli central del que jo entenc que ha de ser qualsevol proposta que es posi sobre la taula al Govern de l'Estat. Per exemple, la Declaració de la Llotja de Mar, on parlem del dret a l'autodeterminació dels nostres pobles, de les llibertats civils i polítiques i de la llibertat dels presos i preses polítiques i el retorn dels exiliats; o l'Assemblea de Càrrecs Electes de Catalunya, on no només rebutgem la sentència, sinó que demanem l'amnistia i exigim la llibertat dels presos i preses polítiques, exigim un diàleg i apel·lem a la mediació internacional per aconseguir aquest objectiu, treballant per l'autodeterminació. I tot això en el marc d'una proposta que vam acordar els tres grups de la cambra, que era un gran acord nacional per abordar la llibertat, l'amnistia i l'exercici del dret de l'autodeterminació en el termini més breu possible. Jo en aquesta cambra ja vaig fer una proposta. I aquí és on hem de treballar, en aquest gran acord nacional, per veure com exercim el dret de l'autodeterminació en el termini més breu possible. Això ho van votar tots els diputats d'aquesta cambra, i estic segur que tots els diputats d'aquesta cambra faran honor, doncs, a aquest compromís que vam votar entre tots. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'estratègia política de resistir i persistir davant la repressió de l'Estat espanyol]] [[317-00158/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Albert Batet.
Moltes gràcies, president. Començar amb un prec, president: crec que el respecte a les institucions catalanes també comença pel respecte mutu que ens hem de tindre els diputats i diputades en seu parlamentària i pel respecte a la figura de la Presidència de la Generalitat de Catalunya, en aquest cas del president Torra, i massa sovint en aquest plenari això no succeeix, perquè respectar la democràcia és respectar les nostres institucions. [[Aplaudiments.]] Dit això, president, molt honorable president Torra, patim dos anys de repressió, aviat farà dos anys de les eleccions del 21 de desembre. Dos anys on hem pogut veure que la repressió s'aplicava de dues maneres, com dues cares de la mateixa moneda. Una repressió espanyola, de l'Estat, envers persones que estan injustament a la presó, nosaltres entenem que d'una forma totalment injusta i antidemocràtica, amb una extrema duresa: més de cent anys de presó, més de cent anys de les vides dels membres del Govern legítim de Catalunya, de persones que han encapçalat entitats socials i cíviques del nostre país. I també hem vist una cara molt dura, a vegades silenciosa, com és la cara de l'exili, unes situacions personals i familiars molt complexes, que pateixen la secretària general d'Esquerra Republicana, la Marta Rovira, diputada també d'aquí, del Parlament; l'Anna Gabriel; el conseller Lluís Puig; la consellera Serret; la consellera Clara Ponsatí; el conseller Comín, o el president Puigdemont, entre d'altres, artistes i altres persones. Venen dies claus per a l'estratègia internacional. El dia 12 de desembre hi ha la vista de la Clara Ponsatí; el dia 16 de desembre hi ha la vista del president Puigdemont, del conseller Comín i del conseller Puig; el dia 19 de desembre hi haurà sentència del Tribunal de Luxemburg al voltant de la immunitat dels eurodiputats que l'Estat espanyol no els ha deixat permetre agafar l'acta, amb un informe per part de l'advocat general de la Unió Europea que dona validesa a que haurien de ser diputats i que haurien de tindre tots aquests drets. Veiem que l'estratègia de l'exili no va ser una escapatòria, sinó que respon a una estratègia política duta a terme durant tots aquests dos anys, que es basa en resistir i persistir. Quin posicionament té al voltant d'aquesta estratègia i com esperen els pròxims dies, senyor president?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, senyor diputat. Certament, penso que la setmana vinent ens podem trobar davant d'un canvi decisiu, penso que és una setmana decisiva, pot canviar el panorama polític d'aquest país realment d'una manera importantíssima, i, per tant, hem d'estar molt atents i vetllant pel que pugui succeir. Realment va ser gravíssim que ciutadans europeus escollits democràticament per tal d'ostentar la representació d'uns altres ciutadans al Parlament Europeu, doncs, no puguin estar exercint els seus drets que els corresponen com a càrrec electes. Molt greu. I ja sabem que aquesta solució i aquesta justícia que nosaltres busquem no la trobarem mai a l'Estat espanyol, mai a cap racó de l'Estat espanyol no la trobarem. Per tant, les nostres esperances han d'estar posades allà, a la justícia europea. Els nostres triomfs, d'alguna manera, jurídics han vingut des de l'exili, que és on podem esperar la justícia que ens és negada a l'Estat. I, efectivament, certament la setmana que ve, doncs, per totes aquestes successions d'esdeveniments pot ser clau. I penso que és important –penso que és important– també perquè Europa ja mira aquesta justícia espanyola amb gran recel. Crec que d'aquí a una estona el Diplocat farà pública també una enquesta sobre percepcions de com els països europeus perceben, doncs, l'Estat espanyol. Crec que pot ser interessant, un cop ho facin públic, veure què es diu allà. Però, en qualsevol cas, és evident que des d'Europa es percep l'autoritarisme de l'Estat espanyol com un fet realment greu i en la justícia com un fet molt i molt greu. Dijous de la setmana vinent tenim la possibilitat de que, via el recurs que va plantejar el vicepresident Junqueras, tres eurodiputats, perquè és evident que la sentència que es pugui prendre en el cas del vicepresident tindrà un impacte directe i immediat en els president Puigdemont i el conseller Comín… És evident que aquests tres eurodiputats poden adquirir els seus drets com a eurodiputats amb el que això significaria. I, per tant, comparteixo –penso, tots els companys i companyes del Govern–, doncs, l'esperança de que això sigui així, de que aquesta immunitat sigui guanyada i de que la situació política al país pugui donar un tomb realment decisiu. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat les mesures per a pal·liar l'augment de la pobresa]] [[317-00153/12]] La darrera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gracias. Señor Torra, hace meses que le venimos preguntando por los alarmantes indicadores sociales que tenemos en Cataluña, como el aumento y la cronificación de la pobreza. Según un informe reciente del Observatorio de la Cruz Roja, cada vez hay más catalanes que se ven inmersos en un estado de fragilidad extrema que les lleva a situaciones de pobreza de las que les cuesta muchísimo salir. Mire, señor Torra, por cada doce catalanes que consiguen salir de la pobreza, prácticamente el doble vuelve a caer en ella en menos de un año. ¿Qué está haciendo su Gobierno para paliar esta grave situación?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
A nosaltres... Gràcies, senyora diputada. Penso que aquest és un debat interessant, aquest és el debat que hem de tenir, perquè, efectivament, els governs la seva primera prioritat ha de ser de les persones més desvalgudes, les persones que tinguin algun risc de quedar-se enrere i que no puguin tirar endavant els seus projectes de vida personals i professionals. Nosaltres hem pres tota una sèrie de mesures al llarg d'aquest any, però tenim la mesura més important, si em permet, a la cantonada, que són els nous pressupostos de la Generalitat. Aquests nous pressupostos de la Generalitat, que són uns pressupostos eminentíssimament socials, perquè gairebé el 80 per cent de la despesa es dedicarà a tots els pilars del benestar i a tots els pilars socials que sustenten el nostre país, penso que seran clau justament per poder donar un tomb també en aquesta situació.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Sí; gracias, presidente. Bueno, pues bien, le tengo que dar las gracias porque por primera vez usted me contesta una pregunta en esta sesión de control; así que muchísimas gracias. Lo que pasa, que, claro, esto de los presupuestos sociales lo hemos escuchado tantas veces, «los más sociales de la historia, y nunca se arreglan los problemas, señor Torra. ¿Sabe quién más sufre de pobreza aquí, los que más lo padecen? Las mujeres, los mayores de cincuenta años y los niños. Según un informe reciente también de Unicef, la pobreza infantil en Cataluña ha aumentado prácticamente un 4 por ciento en el último año, es decir, desde que usted es presidente, señor Torra. ¿Sabe qué más ha aumentado desde que usted es presidente también? La pobreza energética, el porcentaje de personas que no pueden mantener su vivienda en el clima adecuado a estas fechas, pues, ha aumentado dos puntos también en el último año. Nosotros, en Ciudadanos, hemos presentado una ley de medidas urgentes contra la pobreza energética y de verdad que le digo que estoy deseando ver qué es lo que ustedes votan. Más datos preocupantes: 5.500 catalanes duermen al raso en Cataluña, señor Torra. Y yo sé que usted conoce estos datos, porque estos datos precisamente son de la Generalitat, pero usted no hace nada al respecto. Usted, sin embargo, sí que se dedica a suscribir palabras de aquellos que piden altos niveles de sacrificio. Y yo le pregunto, señor Torra: ¿qué más sacrificio se les puede pedir a aquellos que están viendo como lo pierden todo o a aquellos que ya lo han perdido todo, señor Torra? Y de verdad que llevamos muchos meses insistiendo en este tema, lo hemos hecho en las sesiones de control, lo hicimos en el debate de política general, lo hice yo también en la moción de censura que presenté, incluso hemos forzado plenos monográficos al respecto. Pero los datos no dejan de empeorar. ¿Por qué? Porque usted no hace nada al respecto, porque usted está más preocupado por otras cosas. Y, mire, mientras usted entra y sale de su despacho para ir a Waterloo, hay muchísimos catalanes que entran y salen de la pobreza, porque tienen un gobierno que no les protege. Así que, de verdad, yo espero que ahora no venga a hacerse el héroe o el mártir. El héroe con estos datos es bastante difícil, y mártires, los catalanes que tienen que padecer su incapacidad para gestionar. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el president. No faci cas del temps, perquè hi ha hagut algun problema; en tot cas, ja l'avisaré, president. Disculpi.
Molt bé. No, llàstima, perquè pensava que podríem tenir un debat sobre la pobresa, que em sembla un tema molt important, però vostès després sempre ja comencen a barrejar les coses. Però intentaré centrar-me en el que creia que era la seva pregunta. Què ens preocupa? Ens preocupa l'increment de 3,7 punts en la taxa de risc de pobresa de la gent gran. Certament, aquí hi ha un problema important en la gent gran. L'increment de la taxa en les dones, que ha passat del 20,7 al 24,1 per cent, mentre que ha disminuït per als homes, del 19,3 al 18,4 per cent. Per tant, tenim un problema i tenim un problema amb les dones. I que els menors de setze anys segueixin tenint una taxa elevada del 28 per cent; o que el 48 per cent de les persones estrangeres estigui per sota del llindar del risc de la pobresa. Són, jo diria, tres dades preocupants, eh? I això és el que hem de posar en qüestió i, per tant, és una alarma vermella que tenim aquí davant i que hem d'enfrontar. Però, quins elements positius tenim també? Ara jo li he dit quins eren els negatius. Que ha disminuït lleugerament la desigualtat, l'índex de desigualtat mostra com el 20 per cent de les persones amb més renda per unitat de consum és 5,2 vegades superior al total d'ingressos del 20 per cent de les persones amb menys renda. L'any passat era 5,7. O que el sistema de protecció social segueix funcionant a l'hora de reduir el risc de pobresa, perquè passa del 41 per cent al 21,3 per cent, després de les transferències socials, jubilacions, prestacions d'atur, etcètera. Nosaltres no defugim les nostres responsabilitats i vam presentar i vam intentar presentar un pressupost amb el que incrementàvem la despesa en 1.665 milions, el 73,6 per cent de la qual destinada a Salut, Afers Socials i Educació. Ara presentem uns pressupostos –presentarem uns pressupostos– en què aquesta despesa s'incrementa gairebé fins als 2.500 milions i aquesta xifra del 73,6 per cent encara puja. Per això deia que és la gran eina que tenim per davant. Però no tenim eines suficients. I les voldríem totes. Per què qui puja les pensions? L'Estat. Com que la renda mitjana creix, el llindar puja, però si les pensions no pugen, els pensionistes passen a estar per sota del llindar de la pobresa, i contra això no podem fer res. Qui regula el mercat laboral? L'Estat. Qui perpetua el dèficit fiscal? L'Estat. Per això necessitem totes aquestes competències, les volem totes, per poder atacar el que és un greu problema, i, coincideixo amb vostès, aquells tres punts de pobresa.
President, gràcies. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (article 49.2 del Reglament)]] Acabada la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions, d'acord amb l'article 49.2 del Reglament. La composició de les comissions serà comunicada al Ple, atès que els canvis han estat informats a través del dossier, prego que se m'eximeixi de la seva lectura. Sí? [[Pausa.]] Molt bé. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació del sistema de salut]] [[300-00208/12]] Doncs passem al següent punt de l'ordre del dia, que, com saben, són els punts corresponents al 9, el 10 i el 6 de l'ordre del dia, és a dir, comencem per les interpel·lacions. I, en primer lloc, la interpel·lació al Govern sobre la situació del sistema de salut, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la té la paraula la diputada senyora Assumpta Escarp. [[Remor de veus. Pausa.]] Esperi's un moment, diputada, que han de sortir els diputats. [[Pausa.]] Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, diputades, diputats, consellera. Avui tres grups hem coincidit no en donar-li lliçons –no s'equivoqui–, hem coincidit en manifestar el no govern, hem coincidit en explicar-li una preocupació i sobretot l'existència de dues realitats. Miri, fa uns dies llegia una reflexió en el sentit de que aquest Govern actua amb inèrcia i, per tant, fa tant de temps que actua amb inèrcia i que no hi han iniciatives que tirin endavant, que el que fa és que està acabant amb el rèdit que en el seu moment van generar governs de progrés de la Generalitat i que, per tant, feien funcionar els serveis públics. Deu anys després, aquest rèdit sumat a les retallades que van fer el Govern del senyor Mas –retallades brutals, s'ha de dir, més que les que es van fer a molts altres llocs– el que ha fet és que, en aquest moment, manifesta la crisi dels serveis públics multiplicat per deu. Aquests deus anys multiplicat per deu. I, per tant, en aquest moment estem bàsicament pitjor que en l'inici de la crisi, però pitjor que en els pitjors anys de la crisi, entre altres coses perquè no hi ha hagut cap manera de revertir les coses. Deia abans el president que li agraden les coses amb dades. Doncs jo li diré moltes dades, si vol, però tampoc em voldria entretenir en això. Però, entre altres coses, en aquest moment, la despesa per capita a Catalunya en salut és de 1.154 euros, quan l'any 2009 era de 1.300. Però és que, total, sap vostè que tenim una despesa en salut del 27,5 inferior a la del 2009; o que el PIB a Catalunya inverteix només el 3,7 en salut, mentre que la mitjana espanyola és del 6,2. Són dades il·lustratives; ja que vol dades, doncs les hi donem. I a més, aquí, hi afegim dos anys sense pressupostos. Jo li ho torno a dir, no són lliçons, són realitats, eh?, i tenim grans reptes per endavant: canvis socials, demogràfics, aprofundiment de les desigualtats, increment de la cronicitat, més gent més malalta, es viu més, increment de les malalties mentals. I tenim un gran dubte, que ja li vam manifestar, si és que sap cap on anem i tenim algun full de ruta. Ho deia i em sembla que també ho ha dit la diputada Jéssica Albiach, les paraules del secretari general de Metges de Catalunya: «La sanitat pública catalana no té projecte ni a curt ni a llarg termini. I a mi m'agradaria definir-li la sanitat i el sistema sanitari com en dues realitats. És veritat, tenim activitats assistencials i de recerca absolutament punteres i de gran importància, amb professionals reconeguts arreu, i que només una sanitat pública pot fer. Fem intervencions amb 5G, facilitem la recuperació d'una part del cor necrosada després d'un infart amb cèl·lules mare, i la recuperació que vostè deia d'una dona després de sis hores de parada cardíaca per hipotèrmia. És un orgull. I ens hem de sentir orgullosos, però això només no defineix l'excel·lència. L'excel·lència és una altra cosa. Tenim una altra realitat, la d'un dia a dia penós per als ciutadans i ciutadanes i també per als professionals, i fins i tot per als gestors dels centres que fan mans i mànigues. I, miri, no tinc un altre remei, jo també li parlaré de les llistes d'espera, d'aquestes 168.000 persones que s'esperen o de que en aquest moment ens esperem quaranta-tres dies més que el 2009 per fer una ressonància, o trenta-cinc dies més per fer una «ecocàrdio. Jo els convido a llegir..., i passaré de les dades, però els convido a llegir un reportatge d'El Periódico de fa uns dies –el testimoni de les persones que esperen–, perquè allò era el rostre de l'estadística, els rostres que suporten dolors, incerteses i pèrdua de qualitat de vida; són els rostres de qui no pot pagar una clínica privada. I que són de Catalunya, consellera, perquè no venen d'altres comunitats a esperar-se a aquí; són d'aquí. I que ni el síndic de greuges els defensa, i, en canvi, es permet afirmar que tot depèn de com es miri i es compti. I a més afirma que, si venen de fora, ens generen disfuncions i sobrecost. Una interpretació molt sui generis de la universalitat de la salut. Però sobretot m'agradaria..., i això sí, dirigit al síndic: el Grup Socialistes va donar suport al senyor Ribó com a síndic per la seva trajectòria; avui i ara, per la seva trajectòria, el nostre grup ni li donaria ni li dona suport. [[Aplaudiments.]] Estem esperant, consellera, el decret d'accessibilitat –també se n'ha parlat aquí–, aquesta promesa del president Torra del 3 d'octubre del 2018 i que a hores d'ara l'únic que hem vist són uns criteris generals que s'han enviat al CatSalut. Jo crec que no podem continuar dient que tindrem un decret, perquè no podem continuar pendents de mesures estructurals i no prendre mesures, perquè cal un pla de xoc, cal una dotació econòmica extraordinària que ajudi a disminuir les llistes d'espera. I sé que vostè no hi està d'acord. Però s'ha de dir que en el moment en què es va fer van disminuir, i, per tant, es van contractar professionals, es van obrir quiròfans per les tardes i hi va haver la possibilitat d'abaixar les llistes d'espera. Però, miri, jo m'agradaria parlar-li també d'altres realitats d'aquestes, quan parlem de les dos cares del sistema, que és la denúncia dels i les professionals de primària davant de la Inspecció de Treball per incompliment dels acords de sortida de la vaga, quan demanaven tenir temps per atendre els pacients, i això vol dir més contractació, vol dir menys hores agendades. I no s'està complint, perquè no s'han revertit els 860 metges que es van perdre més les jubilacions que hi hauríem d'haver estat sumant. Tampoc hem equiparat els professionals de l'ICS amb el Siscat, ni hem recuperat el sistema de carrera professional. O, clar, els deixem a uns quants metges, als que formen part del Siscat, el 5 per cent de deducció encara, o els diem que el cobrament de les DPOs, doncs, dependrà de l'equilibri financer. I vostè ens explica el fòrum de les professions, un gran fòrum de gomets, pel que m'han explicat, però que no té ni calendaris ni recursos, i que, a més, s'ha deixat el món rural. Recorden que aquí vam parlar en una moció sobre el món rural. Però, miri, avui mateix l'Aran no té «trauma en plena temporada d'esquí. Doncs ja em diràs tu com s'ho faran. Però, bé, en tot cas, això lo que manifesta és bàsicament el malestar a l'atenció primària i comunitària, que la seva solució també havia de venir per un tema estructural i que no arriba perquè tampoc hi han les mesures conjunturals. Escolti, pensa posar el 25 per cent del pressupost de salut a primària en lloc del 17 que té ara? Pensa posar més recursos en el pressupost, que realment puguem veure que hi han millores? I així podríem estar parlant d'urgències, del SEM, de que no s'avança en la integració integral social i sanitària, que han disminuït els recursos del PADES o que fa més d'un any que esperem la nova llei contra el tabaquisme, i vostè va anunciant mesures, i que ja tornem a tenir, com deia abans, les urgències col·lapsades. O una cosa que m'ha sorprès: vostès han adquirit un 1,7 per cent més de vacunes de la grip i s'han fixat uns objectius de vacunació que ratllen el 10 per cent més; llavors, o no pensen complir els objectius o ens faltaran dosis de vacuna. Però jo hi han coses, consellera, que no les entenc. Això sí, em llegeixo totes les seves notes de premsa amb atenció. I aquesta, consellera, és l'altra cara del sistema; és la cara que no demostra l'excel·lència en el sistema. Perquè volem que l'excel·lència també sigui universal. I sabem, i vostè mateixa ho ha reconegut abans en una resposta, que els casos urgents ens funcionen, però llavors el dia a dia és un desastre. I aquest dia a dia té cares, té rostre, i l'espera és penosa, i vostè ho sap, perquè són pèrdues d'hores de treball, perquè és un caminar del CAP cap a una altra cosa, i que les coses no poden ser així. Jo vull un sistema públic del qual em pugui sentir orgullosa de tot, de la qualitat, però també de l'equitat, i sobretot que no expulsi a ningú, perquè, a més, és la manera de potenciar grans fites, la millor recerca, però també d'estendre, com deia, l'excel·lència a tota la població. Miri, aquests darrers dies vostè ens ha presentat una marca única per al sistema de salut. Quan parlava d'aquesta marca única, vostè ens deia que diu que evitarà confusions i crearà identitat. Jo m'agradaria dir-li, i ja per acabar, que confusió la gent no en té, perquè la gent no sap si va a l'ICS o al Siscat. Perquè si jo ara, i fins i tot si hi haguessin més diputats, pregunto: «A veure, qui sap els vuits hospitals que són de l'ICS?, alguns problemes tindríem, eh?, per dir els vuit, quins són de l'ICS. El senyor Soler segur que s'ho sap, i jo també. I la senyora Ribas, també. Però segur que molts diputats no ho sabrien. I, per tant, a la gent li és igual anar a l'ICS o anar al Siscat, li és igual el cartellet que té a fora. I, per tant, jo no sé si confusions això en tindria. Però vostè parlava molt de la identitat, perquè crearà identitat de salut. I la identitat la crea el reconeixement del sistema; la identitat la crea sentir-se part d'una cosa de la qual et pots sentir orgullosa; la identitat la crea la integració de tots aquells que volen venir aquí perquè tenen un bon sistema sanitari, i no l'expulsió; la identitat la crea no aïllar-se, i vostè aïlla el nostre sistema sanitari de la resta de sistemes sanitaris del país: no va a cap consell interterritorial, s'apunten tard a la història clínica compartida i no participen en les compres globals, que abarateixen costos. Si vol crear identitat, creï primer i mantingui el que fins ara hem tingut: un bon sistema de salut. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés.
Gràcies, president. Diputades, diputats... Miri, en primer lloc, diputada..., és a dir, siguem clars amb les dades, siguem clars amb les dades i sobretot no fem servir titulars, no fem servir dades del 27 per cent que ens anuncien, no?, certes associacions que no sabem ni d'on treuen les dades ni de com les comparen. Per tant, dades que puguem tenir tots i que siguin comparables. Perquè si parlem de recursos volem parlar dels recursos que tenim per fer el pressupost de la Generalitat de Catalunya, que prioritza absolutament les polítiques de salut amb aquest 40 per cent destinat a les polítiques de salut. No vull comparar respecte al PIB. O és que nosaltres fem els pressupostos respecte al nostre PIB? O és que a nosaltres ens donen una bossa de recursos respecte al PIB que té Catalunya? Oi que no és així? Evidentment, no ens podem comparar respecte al PIB. Però sí que ens podem comparar respecte als altres territoris que tenen un major volum de la població. I tenim la destinació de despesa per capita en salut més elevada entre Catalunya, Comunitat Valenciana, Madrid, Andalusia... –perdó, País Valencià, vull dir–; la més elevada la tenim nosaltres, amb 1.388,3 euros. Entre els territoris que aporten més al finançament de l'Estat també Catalunya és la que té despesa per capita més elevada: Catalunya, 1.388,3, evidentment; País Valencià; Balears, i Madrid, que està a 1.253,8 euros. Per tant, parlem de dades, comparem les dades en allò que es pot comparar. I li he dit mil vegades, no ens podem comparar en llistes d'espera amb altres comunitats autònomes. El 2010–el 2010–, que vam tenir la inversió en salut més alta, de 10.300 milions d'euros, i després va ser retallada per les polítiques d'austeritat..., els tres últims anys s'han acabat les retallades, s'han intensificat els esforços. El 2018 arribem a 10.400 milions d'euros; és una inversió un 17,9 per cent superior a la despesa del 2013, és la xifra d'inversió sanitària més elevada que hi ha hagut al nostre país. Per tant, l'esforç –l'esforç– del Govern de la Generalitat de Catalunya i absolutament la priorització d'aquest Parlament en les polítiques de salut és absolutament clara. I també ho he dit moltes vegades: no, no cal un pla de xoc; no perquè no el vulgui fer, sinó perquè no és la solució a aquells reptes que vostè també identifica que hi han aquí. I l'hi haig de dir clarament: fem molta més activitat, en fem molta més i la fem millor. I la demanda seguirà creixent. Tenim un repte brutal en aquest país. I no és per venir aquí a fer una interpel·lació i dir «ole, «ole, no?, com he sentit aquí del seu grup, «ole, que bé que ho ha fet, no?, dient lo malament que funciona el sistema sanitari. Perdoni, no trobarà ningú –no trobarà ningú– com aquest Govern que estigui lluitant per mantenir el sistema sanitari. Perquè jo també li podria dir al diputat de Ciutadans que abans m'ha fet la pregunta on eren ells quan aquest Parlament intentava blindar el caràcter universal de la salut. On eren vostès? [[Aplaudiments.]] On eren vostès? Eren a l'abstenció –eren a l'abstenció. Li vaig haver de demanar al president del Govern espanyol, en aquest cas del Partit Socialista, que retirés el recurs d'inconstitucionalitat que tenia a la nostra Llei d'universalització de la salut. On eren tots, quan algú conspirava davant de Jorge Fernández Díaz y Daniel de Alfonso per destrossar el sistema sanitari? On eren? –on eren? On han aixecat la veu quan s'han introduït els nous tractaments de l'hepatitis C i ara, en plena campanya electoral, el PSOE es dedica a anunciar que Sanitat finança no sé què. Sanitat finança què? –Sanitat finança què? El Govern de la Generalitat de Catalunya finançarà el medicament per deixar de fumar, finançarà la Prep i ho finançarà absolutament tot sense un duro extra de l'Estat espanyol. Per tant, on són quan s'ha de demanar o quan s'ha de defensar el sistema sanitari amb els recursos que pot tenir a disposició? On són vostès? No hi són –no hi són. No hi són, senyora Escarp, no hi són. Per tant, si volem parlar de dades –i jo l'hi he dit, i nosaltres tenim un sistema que, evidentment, respon i que estem treballant absolutament en tot això–, tenim una fase, tenim uns reptes de noves indicacions quirúrgiques on hi pot entrar molta més gent, perquè estem controlant molt més bé la seva patologia crònica, perquè hem augmentat la supervivència, perquè augmentem l'esperança de vida. I, per tant, això té un impacte global en tot el sistema sanitari; un impacte global que el que fa és augmentar l'activitat que nosaltres tenim tant en intervencions quirúrgiques com en proves diagnòstiques. Augmentem l'activitat. Per tant, no vull parlar d'una ena de llistes d'espera, d'unes 160.000 persones, sinó que, com deia vostè, hem de parlar d'aquestes persones i de com és la seva espera. I, per tant, per això vam fer les auditories, per això estem treballant centre a centre i per això tenim ara una nova àrea de ciutadania, experiència de l'usuari i innovació que se centrarà en què passa durant l'espera. Perquè malgrat que es compleixin, es puguin complir tots els terminis que tenim de garantia i de referència en cada una de les fases d'aquesta accessibilitat, malgrat això, la ciutadania pot tenir la percepció que s'espera. I nosaltres volem donar també tota la informació durant aquesta espera. Nosaltres tractem la ciutadania com el que és –com el que és–, i, per tant, amb un respecte absolut –amb un respecte absolut. I, per tant, volem millorar com acompanyem la ciutadania al llarg de l'espera. El repte és enorme..., i és tan enorme..., com per venir aquí a fer preguntes parlamentàries amb un sentit, no?, de dir: «És que tot va malament i tot va a la deriva. Hi ha tot un sistema –hi ha tot un sistema– que està treballant, que està treballant dia a dia, des de l'atenció primària fins als hospitals, per donar resposta a tot això. A l'atenció primària, vostè ho sap –vostè ho sap–, qualsevol persona que ho necessita pot ser atesa el mateix dia, que s'atenen les necessitats i problemes de salut urgents que hi van, els no demorables que hi van i també aquelles espontànies malgrat que puguin ser demorables. El 45 per cent de visites al CAP que tenim avui són espontànies. Això no passava fa anys enrere. Per tant, la demanda ens està canviant, com la ciutadania vol accedir al nostre sistema sanitari està canviant, i nosaltres..., és la nostra responsabilitat gestionar aquesta demanda com pertoca. Estem fent 3,5 milions de visites cada mes –cada mes– de mitjana, a l'atenció primària; són 31,6 milions de visites realitzades el 2019 en aquesta atenció primària. I, per tant, quan calculem l'accessibilitat, evidentment, no hi posem aquestes visites espontànies que sí que es fan i que es resolen en el mateix dia. Cal gestionar la demanda, cal fer-ho absolutament també amb les polítiques de professionals, i per això vam abordar el fòrum de professionals. I el que no puc acceptar és que digui que estem actuant com a inèrcia –com a inèrcia–, perquè ens hi hem posat de ple, ens hi hem posat amb tot el coll. Perquè, si actuéssim com a inèrcia, no hauríem fet ni el Fòrum de Diàleg Professional..., no hauríem assegut des de les universitats a tots els col·legis, els sindicats, les organitzacions sanitàries, a tenir per primera vegada un full de ruta en les polítiques de professionals en salut. Per primera vegada hi ha un full de ruta de les polítiques professionals en salut. No puc respondre per la planificació de fa anys enrere; puc respondre pel que nosaltres farem aquí avui, i ho estem fent de cara al futur; puc respondre per les decisions que prendrem avui, que segurament no inauguraré jo com a consellera, ni el meu equip, i que les estem prenent avui perquè volem garantir aquest sistema sanitari i aquesta sostenibilitat en el futur, perquè ens hi juguem aquest futur, ens hi juguem un dret fonamental d'una societat que ha dit clarament, i ho ha dit en aquest Parlament, que té molt clar que el dret a la salut és un dret fonamental que pot..., que vol mantenir en aquest futur país. Per tant, miri bé les dades, miri-les, miri-les. Tenim més PIB, tenim més despesa per capita i, evidentment, no ens pensem comparar en això i, evidentment, el decret d'accessibilitat no està en no sé què del CatSalut, està en els tràmits que li correspon, que comencen en el CatSalut amb la informació pública que pertoca. En això, estem treballant. Per tant, nosaltres, el que hem de fer en aquesta gestió de la demanda des de l'atenció primària fins a tots els circuits que hi han i que vostè sap que són complexos en el sistema sanitari, hem de fer que les demandes que hi hagin estiguin ateses pels professionals més adequats segons el valor que aportin a cada consulta. Això vol dir que l'atenció primària ha de fer reformes. Això vol dir que tot el sistema ha de treballar molt millor entre nivells assistencials. Això vol dir que estem fent un esforç brutal amb el conseller El Homrani per treballar de la mà. Això vol dir tot això i això tot és el que estem fent i no deixarem de fer-ho, malgrat les crítiques polítiques que vulgui fer avui aquí en el Parlament. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica és el torn, de nou, de la diputada.
Miri, consellera. Jo no necessito cap ole. Jo vinc aquí, treballo i faig la feina que crec que hem de fer. [[Alguns aplaudiments.]] I la feina que nosaltres fem és la feina de control al Govern. És la feina d'impuls de noves polítiques i, a més, l'hi diré clarament: no necessito cap ole perquè jo no em poso a la defensiva. Jo intento, juntament amb el meu Grup, fer propostes constructives i ho hem fet, i ho faré a la propera moció. I exigirem que tot allò que s'aprovi aquí es compleixi. I, per tant, és el que hi ha. Això és un parlament, i sembla que a vegades perdem una mica el món de vista. Miri, és cert, i li dono la raó: el sistema sanitari està infrafinançat, igual que ho està... Però hi ha una decisió que és exclusiva del Govern de la Generalitat, que és que amb els diners que arriben a Catalunya, quina és la part del pressupost que dediquen a Salut. I l'any 2010, ai, o l'any 2009, l'any 2010, es dedicava el 40% del pressupost de la Generalitat, a Salut; a l'últim pressupost aprovat, el de l'any 2018, s'hi dedicava el 32%, el de 2017, perdó. Vol dir que hi ha una decisió política i una voluntat política de destinar més o menys diners a Salut. Vostè parla d'una inversió, d'una despesa, de 10.400 milions. Però, miri, consellera, resulta que l'últim que tenim aprovat en pressupost són els 9.000 del pressupost del 2017. I per tant... És clar, és que llavors, vostè no es vol comparar, no vol que ens comparem, i, per cert, per no voler comparar-se, s'ha passat mitja resposta comparant-se: comparant-se amb Andalusia, comparant-se amb no sé què, comparant amb el PIB... És a dir, o ens comparem o no ens comparem, tenim sistemes homologables o no els tenim. Jo entenc que tenim sistemes homologables perquè així ho explica el Ministeri de Sanitat i perquè així es discuteixen els sistemes en el Consell Interterritorial. Ara, escolti, si no es vol comparar... Però, en tot cas, sí que tenim un problema, perquè com que hi ha una despesa superior a la que està reflectida en el pressupost, i que espero que en aquest pressupost del 2020 estigui reconeguda, perquè és una despesa de més de 1.400 milions respecte al pressupost del 2017. Per tant, clar, amb què ho comparen? Amb el pressupost, però com que vostès no en presenten, doncs no hi ha manera de fer les coses ben fetes. Vostè m'ha preguntat on som. I li diré on som. Som al Parlament de Catalunya, però som també al Govern de l'Estat. Estem apel·lant al diàleg. Vam presentar uns pressupostos generals que vostès no van votar els qual els aportaven bastants més diners per tirar endavant coses del sistema sanitari. I estem fent una altra cosa que és aquí i a les comissions exigir-li a vostè que vagi als comitès interterritorials perquè exigeixi el deute. Si és veritat, com han dit aquests dies, que hi ha un deute respecte a les compensacions per intervencions que es facin en altres comunitats, per què no va allà a reclamar-ho? Per què no va allà a reclamar el que li deuen d'hepatitis C? Per què no creuen de veritat en el diàleg i van a reclamar el que ens toca? Perquè, escolti, jo estic al seu costat, eh, reclamant el que ens toca, si és cert que no se l'hi paga... Per tant, les coses... En tot cas, intenti buscar una solució i no intenti... Jo ja l'hi he dit. L'hi he dit i l'hi diré sempre. Tenim un bon sistema sanitari, però el que no vull és que el perdin. O sigui, si ens posem, d'alguna manera, abrandats, tots plegats, també li diré: és perquè el que no vull és perdre un bon sistema sanitari, igual que no vull perdre un bon sistema d'educació ni un bon sistema de serveis públics que la inèrcia ens està portant, la inèrcia i les retallades ens estan portant a... Anava a dir en orris, però potser no és del tot correcte, però en tot cas diríem no a bon port. Vostè deia: «La demanda està canviant. Sí, però la demanda fa temps que està canviant. I van deixant passar el temps actuant amb inèrcia. I, sobretot, fent aquella cosa que jo sempre li he criticat, que és que creem grans plans estructurals. Això ja ho va..., ens hi hem posat, hi hem posat el coll, i creen grans plans estructurals. Això ja ho feia el conseller Comín, que jo en deia «el Govern del powerpoint. Però és que aquests plans estructurals, l'ENAPISC, el PLANUC, ara el fòrum de les professions..., no té cap reflex en el dia a dia, o sigui, no tenen ni calendari, ni execució, ni pressupost. I aleshores jo no sé per què serveixen. El que és evident és que necessitem recursos per fer front a un dia a dia, que, el que dèiem –i avui l'hem fixat en les llistes d'espera, però el podem fixar en l'incompliment dels professionals i el podem fixar en moltes altres coses–, en un dia a dia que no funciona. Necessitem aquests recursos i necessitem saber que aquests plans estructurals, si són bons i funcionen i són el que hem de fer, tinguin dotació, calendari, sistemes d'execució i, sobretot, tinguin recursos, perquè, si no, és un altre brindis al sol als quals ja ens tenen molt acostumats. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, per fer la rèplica també té la paraula, de nou, la consellera. Senyora Vergés...
Molt bé. Gràcies, diputada. Sap perfectament... que la Comissió de Salut i diputats i diputades que hem estat aquí, que hem compartit moltes hores, sempre intentem col·laborar i compartim una passió pel sistema sanitari. Ho sap perfectament. I que no em poso mai a la defensiva, i massa poc que ho faig, perquè no vull entrar en aquesta política perquè intento posar cares i intento posar noms a aquestes xifres i a les persones. Malgrat que intento això, no?, em trobo molts grups a la cambra que fan això, a preguntes a president, a preguntes a la consellera, en interpel·lacions. I, sincerament, em sap molt greu perquè precisament poso cares i poso noms a aquestes esperes. I respecto molt aquestes esperes. I ho dic així, dic malgrat que estiguem complint amb els terminis. I ho he explicat: malgrat que compleixis amb els terminis de garantia i amb els terminis de referència, que, per cert, són molts més dels que tenen en altres territoris de l'Estat espanyol, moltíssims més, tenim més garantia i més referència que en altres territoris de l'Estat espanyol, malgrat que compleixis, l'espera pot ser sentida per aquestes persones que tenen cara i tenen noms, d'una determinada manera. I, per tant, per respecte a això, sempre intento –sempre intento– basar-me en això. Vostè em deia: «No faci tants plans estructurals. En llistes d'espera, precisament, ho he dit aquí moltes vegades en respostes a preguntes: el que fem és gestió, gestió i gestió. Vam fer auditories centre a centre; estem treballant de la mà amb cada un dels centres per veure on tenen els problemes, en quin tipus de patologies, si venen condicionades per les hores de quiròfan que tenen a disposició, si ve condicionat pels professionals que tenen i treballar amb cada un d'aquests: gestió, gestió i gestió. En les comissions d'accessibilitat, a les quals he pogut anar a algunes, a les quals va gent del meu equip, on estem compartint com és l'accessibilitat en cada una de les coses. Publiquem, mes a mes, per centre, cada una de les intervencions quirúrgiques i cada prova diagnòstica el temps d'accés que té. Mes a mes tenen les dades a disposició, no vostè com a diputada, sinó tota la ciutadania de Catalunya. Per tant, l'esforç és màxim i el respecte també és màxim per donar la informació als ciutadans i ciutadanes. I ens hi hem posat de ple i per això no puc acceptar que digui que actuem d'inèrcia. Per això vam fer el Fòrum de Diàleg Professional, vam crear una direcció general de professionals nova; una direcció general de professionals, nova. En atenció primària, que l'hem posat com una de les prioritats d'aquesta legislatura, hem posat una direcció estratègica d'Atenció Primària, una persona amb noms i cognoms que estarà dedicada absolutament a això, amb una altra persona que està dins del CatSalut treballant, també, només per a l'atenció primària. Això no hi havia estat, això hi és avui i això és mostra d'aquesta insistència de tota la transformació que hem de fer. I quan jo vaig intentar explicar als membres de la Comissió de Salut quin sentit tenia aquesta marca Salut i què volia dir, per mi, aquesta identitat, jo vaig dir... No vaig dir que servia per evitar confusions, o no em sona haver-ho dit d'aquesta manera. Sí que em sona haver dit que serviria per ajudar a les transformacions que hem de fer, perquè tothom tingui clar que no treballa per un centre, treballa per a un sistema, que hem de treballar en xarxa, i això ho saben professionals, això ho sap la ciutadania, això ho saben els gestors del nostre sistema sanitari, siguin els més vinculats al Departament de Salut directament, els nostres que tenim a territori, o de totes les entitats que estan gestionant la salut al nostre país. Per tant, col·laboració, tota, però deixi'm dir-li: no deixem d'anar ni de dir absolutament res del que ens pertoca a Catalunya a nivell de l'Estat espanyol. I hem reclamat aquests deutes que té l'Estat espanyol amb nosaltres a cada una de les llistes d'incompliments que hem tingut. I surt la ministra d'Economia, ahir, del seu partit, i a més a més diu que ja hi ha un sistema de compensació entre comunitats autònomes de la seguretat social. La seguretat social? Des de l'any 86, que la sanitat no està vinculada a la seguretat social, i això ho va dir la ministra d'Economia del seu partit. Per tant, clama al cel, també, com estem. Som 32,6 milions d'euros que des del 2012 no els estan compensant, no els estem veient enlloc. I la gent, l'atenem i la continuarem atenent. No pot ser d'una altra manera. Però també demanem justícia. Demanem que es faci d'una manera justa i demanem, sobretot, que puguem continuar desenvolupant el nostre sistema, que és pioner i que vol continuar sent així. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de prevenció de ludopaties]] 300-00210/12 Passem ara a la següent interpel·lació, que és sobre les polítiques de prevenció de les ludopaties, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar-la té la paraula la diputada la senyora Marta Ribas.
Bon dia. Consellera, li deia en el darrer ple amb una pregunta i vam creure que el tema calia desenvolupar-lo. De fet, segur que ens quedarem curts, fins i tot amb aquesta interpel·lació i amb la moció que puguem fer posterior sobre la problemàtica que anem a parlar: les ludopaties. Els darrers anys s'han quadruplicat el nombre de ludopaties, alhora que, evidentment, s'ha disparat també la quantitat econòmica jugada i els guanys de les cases d'apostes, jocs online i casinos. Especialment problemàtiques estan sent les apostes esportives i, especialment, la vessant online, els jocs i apostes online. Segons l'informe del segon trimestre de 2019 del mercat de joc online, a Espanya el volum de quantitat de diners jugats en el segon trimestre de 2019, d'aquest any, ha sigut de 4.627 milions d'euros. Parlem de quantitats desorbitades. Però no només en serveix la quantitat global sinó també la comparativa amb uns quants anys enrere. La realitat és un fenomen creixent de forma exponencial. Comparat amb fa quatre anys és més del doble del que es jugava en jocs online i en apostes online. Comparat amb el mateix període, segon trimestre d'any 2015 o 2019. Joc online no només és accessible vint-i-quatre hores, tots els dies de l'any, sinó que, a més, és molt difícil el control –no vol dir que sigui impossible– de que no hi accedeixin menors d'edat. Hi ha psicòlegs, també l'hi deia l'altre dia, que ja comparen la situació amb l'epidèmia de l'addicció a l'heroïna que va arruïnar la vida a tants i tants joves als anys vuitanta. Això ja és un tema greu, epidèmic, a tractar, com a problema de primer ordre de salut pública. La ludopatia genera deutes econòmics a la persona, problemes familiars i problemes de salut mental. Una altra dada de salut pública: és la tercera causa de suïcidi a Espanya. Per cert, no s'està tenint present en els codis de prevenció del suïcidi. Tot plegat s'està convertint, com els deia, en un problema de salut, en un problema –entenent la salut des del seu vessant més holístic– que caldria estar abordant des del lideratge de la salut pública i d'un problema sociosanitari. I això és el que li reclamem. Però no només s'ha d'abordar tampoc des d'aquesta vessant. Volem lideratge des d'aquesta vessant preventiva, però volem l'abordatge global. I a més hem de tenir-ho clar: tenim competències per fer-ho. Evidentment, competències en l'àmbit de salut i de prevenció, però també regulatòries del sector. L'Estatut d'autonomia de Catalunya, en el seu article 141, reconeix la competència exclusiva de la Generalitat de Catalunya en matèria de jocs, apostes i casinos, un dels articles que no va ser laminat pel Tribunal Constitucional, tot i que el Partit Popular també ho va intentar amb aquest. Catalunya, de fet, té lleis, té decrets, té reglaments sobre aquest tema, però són lleis dels anys vuitanta, reglaments i decrets bàsicament de l'època del tripartit i, per tant..., necessària adaptació i urgent, necessària adaptació a la realitat existent actualment. Per exemple, la que els hi estava descrivint a l'inici, la del joc online, que no apareix ni en les lleis ni en bona part d'aquests decrets. A banda de la pregunta que li vaig fer al Ple passat, les últimes vegades que s'ha parlat del joc i les ludopaties en aquest Ple han estat al juliol de 2016, amb una interpel·lació i una moció que va provocar, entre altres, que es creés una comissió de treball sobre la prevenció i atenció a les addiccions socials i les TICs, amb un encàrrec molt concret: fer un protocol integral de prevenció, detecció i actuació per reduir els casos de dependència de les TICs, abans de convertir-se en addicció, i una estratègia específica i diferenciada per a menors i joves. Fa tres anys d'aquella moció. S'ha creat la taula de les TIC, però s'ha reunit dues vegades i no hi ha resultats palpables. Evidentment, no hi ha aquesta estratègia de protocol preventiu ni aquesta estratègia específica per als menors. Quan més s'ha parlat del joc i les ludopaties els darrers anys en aquest Parlament? Quan s'ha parlat del macroprojecte de casinos Barcelona World, centre recreatiu de Vila-seca i Salou. Algunes ho hem tret reiteradament per advertir del greu error que es comet amb aquest projecte quant a model laboral, turístic, mediambiental, de país, però sobretot també perquè és apostar per un turisme de casino, i això té un efecte gravíssim en una societat amb una ludopatia creixent. En resum, ludopatia com a problema creixent de salut pública: creix el nombre de gent afectada, baixen les edats. Capacitat regulatòria indiscutible, en molts aspectes, sobre aquest tema. N'hem desenvolupat molts, però n'hi ha molts que estan molt, molt verds, especialment tot l'aspecte més preventiu, i els que sí que estan desenvolupats requereixen actualització. I l'únic canvi de gruix que hi ha hagut en aquest tema els darrers anys ha estat per facilitar que hi hagi un Barcelona World, amb sis casinos més, el major casino del sud d'Europa, i que estigui a Catalunya. La imatge que tenim del Govern, la imatge que té la gent d'Acencas, a qui agraïm la feina que fan constantment i la feina que han fet també per ajudar-nos a preparar aquesta intervenció, la imatge que es dona i els missatges que es donen des del Govern amb la voluntat de lluitar contra les ludopaties no és gens esperançadora. Gens. Li faig aquesta interpel·lació perquè volem que canviï, que passin de la inacció en la prevenció a una acció real, i que deixin i abandonin les accions precisament contràries a la lluita contra la ludopatia com a Govern. Què ens cal per fer això? Doncs, ens cal considerar el tema com un assumpte de salut pública; entendre que cal un marc regulador, normes jurídiques imperatives, actualitzacions de les existents; ens cal saber a què ens enfrontem, dimensionar; ens cal regular, ens cal limitar accés, ens cal limitar promocions i publicitats, i ens calen tractaments com cal a les persones que ja pateixen les ludopaties. I entro en detall en alguns d'aquests aspectes. Saber de què parlem, per tant, fer estudis: no tenim dades, ens calen dades des de l'Enquesta de salut, des de Salut Pública, per tenir la magnitud del joc patològic; identificar els perfils de les persones amb major risc. Un perfil que, segons les dades que hi ha a nivell espanyol, ha canviat radicalment en els darrers anys, d'una persona de quaranta, cinquanta anys, amb estudis bàsics i treball, a una persona menor de trenta, probablement estudiant universitari, i sense treball i sense sou. Ens cal entendre com són les ludopaties ara, que no es desenvolupen en set, vuit, deu anys, sinó en un i dos –en un i dos. Ens cal estratègia preventiva global en l'àmbit educatiu, també amb el professorat, també amb les famílies i amb la societat en general. I, per tant, campanyes informatives d'acció comunitària i planificació d'aquesta prevenció i, per tant, capacitat per a la taula de les TIC, per poder fer la feina que el Parlament ja li va encarregar. Ens cal regular, actualitzar lleis i decrets existents. Per exemple, per limitar encara més l'espai físic que poden tenir els espais físics d'apostes, de casino, de negocis. També eines per limitar l'accessibilitat als jocs online. Es pot fer. Des de capar l'accés a establiments públics, com per exemple ja ha fet l'Ajuntament de Barcelona, però també limitació efectiva d'accés dels menors d'edat. Es poden intentar eines en aquest sentit, especialment també en els espais físics de jocs d'apostes, o intentar prohibir les promocions del tipus bons gratuïts, que estan fent molt mal. Ens cal limitar la publicitat. M'hi allargaré després, si de cas, en el torn de la rèplica, perquè és un tema especialment més complicat i en aquest cas sí que no tenim capacitat normativa, sobretot. Ens cal millorar les eines de tractament. Tenim unitats de joc patològic, a Catalunya, però no prou ben dotades, no amb recursos i professionals suficients, i ens calen aquests recursos. I per tot plegat, del que li estic dient, evidentment, ens calen recursos. I el mateix sector en genera. Hi ha impostos, al joc. Ens cal garantia que allò que es recapta amb el joc es destina a poder tenir la dotació suficient per poder dotar aquest tractament i aquesta prevenció. Per tant, dades, prevenció, regulació d'accés i publicitat i tractament, però, sobretot, cal govern. Cal voluntat, cal acabar amb la inacció, cal que es vulgui regular –i actuar sobretot– sobre aquest tema, i cal que no hi hagi accions absolutament contràries des del Govern que, de fet, alimentin les addiccions, com és estar fent de Catalunya la seu del major casino del sud d'Europa. Avui n'hem tornat a parlar en la sessió de control al Govern i sembla, consellera, que el Govern no està pas alineat amb el que molt probablement vostè ara em dirà aquí, que cal lluitar contra les ludopaties, quan de quatre grans casinos que tenim a Catalunya..., ho incrementem amb sis més, amb l'única modificació legislativa que s'ha fet en els últims anys, per fer un macrocasino entre Vila-seca i Salou. [[Aplaudiments.]]
Per respondre la interpel·lació, té la paraula la consellera de Salut. Senyora Vergés, quan vulgui.
Molt bé. Gràcies, diputada. Per la pregunta de l'altre dia, que ja en vam parlar després, vaig dir: «Treballem-ho. És a dir, treballem-ho, parlem de tot el que s'està fent. Els hi podem anar explicant i, sobretot, anem seguint i anem fent propostes. Em sembla adient. Dono les gràcies, també, a la gent d'Acencas, que fa molts anys que està treballant per reduir el que és un problema –i vostè ho ha dit– no només en el nostre país, però pel que ens ocupa i per la responsabilitat que tenim, és un problema en el nostre país. M'agrada l'enfocament que l'hi dona, no?, aquest enfocament de voler que es lideri des de Salut Pública, voler que es lideri amb polítiques de prevenció. Perquè em sembla que és un enfocament adient d'allò que hem de fer i, sobretot, perquè podem aprendre de les coses del passat, d'altres coses que es comportaven molt diferentment, però que també hi tenien a veure i també, evidentment, són addiccions. Vostè ho ha comparat amb l'epidèmia dels anys vuitanta, noranta, de l'heroïna en el nostre país. Evidentment, el comportament és molt diferent, però sí que ens ve una allau, que ha canviat en pocs anys, que ha canviat la manera de relacionar les tecnologies de la informació, les noves tecnologies de la societat catalana..., i també, evidentment, i molt especialment, en aquella població més jove. Les noves tecnologies que ens estan impactant a tots, i tenen aquesta incidència important en la nostra joventut, per aquest accés que vostè deia, no?: vint-i-quatre hores al dia, 365 dies a l'any. Amb noves modalitats per captar el públic més jove, amb un 24 per cent de la població dels catorze als divuit anys, 84 per cent està jugant als videojocs i un 54 per cent a això que en diem «els e-sports... I les TIC, que tenen moltes coses positives, i les hem destacat aquí, i ens ajuden molt també en el nostre desenvolupament, evidentment que han facilitat l'accés també a allò negatiu. I, sobretot, jo el que voldria remarcar és aquesta percepció innòcua que encara tenim com a societat del que pot representar el joc patològic i les ludopaties i les noves formes de ludopaties que tenim en el nostre país. I dic «percepció innòcua, perquè tothom veu molt més fàcilment quan una persona jove, en aquest cas, pot ser addicta al tabac o a l'alcohol, però ningú s'està alarmant, fins que no és molt tard, de quan aquesta persona està fent apostes online, per dir un exemple. Existeix aquest joc social, però existeix també una addicció severa, que té una gran interacció en el que són les relacions personals i una dificultat per a la vida quotidiana, com qualsevol altra de les addiccions. I evidentment una addicció està absolutament lligada a problemes de salut mental, i per això tenim integrat, en el mateix pla director i en el mateix pla integral, salut mental i addiccions. Vostè deia: «Necessitem dades. Necessitem poder treballar amb les dades que tenim. La prevalença de nous casos a unitats de joc patològic ha tingut un increment espectacular des del 2011 al 2017, de visites, de persones en tractament, de la taxa de joc patològic, que passa del 0,9, i un 4,4 per cent de la població presentava alguna conducta de risc; de la mitjana d'edat d'inici del joc –el joc amb diners online en els estudiants de catorze a divuit anys–; a Catalunya tenim una mitjana d'edat d'inici de 14,6 anys, és molt jove; del tipus de joc; de l'edat més jove... Les apostes per Internet i sobretot les esportives, que això ens diu molt, són dades que ens han de dir molt sobre quines polítiques hem de fer a partir d'això, es situen en el primer lloc, perquè tenen una major accessibilitat, i m'atreveixo a dir una major normalitat social, pel fet que són esportives, que s'anuncien com s'anuncien i per part de qui s'anuncien. I les consultes d'addiccions per Internet i apostes, el 2010 eren del 9,8 per cent i el 2018 són del 21,5 per cent. Això són canvis espectaculars. Des del 2010, la prevalença per apostes esportives s'ha multiplicat per sis –des del 2010 s'ha multiplicat per sis–; des del 2005 s'ha multiplicat per seixanta-dos –des del 2005 s'ha multiplicat per seixanta-dos–; això vol dir que en pocs anys hi ha un canvi espectacular de conductes, com hem tingut en la nostra societat. Canvi, també, de perfils d'usuaris, més joves –el 37,3 per cent són menors de divuit anys–, més nivell d'estudis, més joc online, especialment, com he dit abans, aquestes apostes esportives. Per tant, sí, podem parlar que tenim un problema de salut pública en això. I evidentment són importants les unitats de tractament que tenim, i crec que les hem de posar en valor, perquè a més a més estan fent una gran feina, i també s'han hagut d'adaptar a tots aquests canvis que estem vivint, amb aquestes onze unitats de joc patològic que tenim al nostre país, amb els centres de Bellvitge, el Clínic, a Sant Pau, Sant Joan de Déu, Mataró, Manresa, Terrassa, Lleida, Girona i Reus, en una inversió, el 2019, que ha sigut de 571.000 euros, amb un tractament que en la gran majoria dels casos està associat a la teràpia cognitivoconductual, amb una integració, com bé deia, de les addiccions a salut mental, per poder posar la persona en el centre, i que l'acompanyem en tot allò que va desenvolupant. I ja no parlaríem únicament de drogues –ja hem deixat de parlar de drogues–, parlem d'addiccions en general. I aquest és el nostre repte, de poder, en aquest Pla integral d'atenció a la salut mental i addiccions, que té en el seu objectiu 2.5 prevenir les noves patologies relacionades amb l'ús de les tecnologies de la informació i la comunicació... Es va crear, com vostè ha dit, efectivament, aquesta comissió de treball de les TIC, que no és una taula, és una comissió de treball de les TIC, que ha de fer un pla global, integral, de prevenció, detecció i atenció. S'ha reunit sis vegades, no dues, com deia, però s'ha reunit sis vegades, l'última aquest mes de novembre, i té ja un document de bases molt avançat per seguir treballant en aquest protocol que vostè també remarcava. En el Pla director de salut mental i addiccions 2017-2020, tenim diferents programes que estem desplegant, com el programa Fitjove, que fomenta l'esport com a alternativa d'oci saludable i redueix la vulnerabilitat davant de les addiccions. Tenim un nou pla sobre drogues i addiccions comportamentals; per tant, ja s'inclouen, en els títols i en tots els capítols que pertoquen, les addiccions comportamentals. I tenim aquest pla per abordar de forma integral prevenció, detecció precoç i atenció als problemes relacionats amb les addiccions. Vostè ho deia, incorporem, hem d'incorporar a totes les nostres polítiques les addiccions comportamentals –és un problema de salut pública–, i així ho farem i així ho estem treballant en aquest nou pla de drogues. I també ho estem treballant..., vostè reclamava regular, no?, regular, i jo l'hi vaig dir l'altre dia: la nova llei d'addiccions no només ens actualitza tot allò que hem anat parlant respecte al tabac –que també han aparegut coses que no existien quan es va fer la llei en el seu moment, com són les cigarretes electròniques–, sinó que incorpora, aquesta nova llei d'addiccions, evidentment tot el capítol d'aquestes noves addiccions a les tecnologies i al joc online. Establiment i regulació de mesures i accions de prevenció i assistència és el que estarà incorporat en aquest nova llei d'addiccions. I per això demano que..., amb aquesta responsabilitat que tenim com a Parlament de Catalunya de blindar –perquè som el legislatiu– per llei totes aquestes polítiques que hem d'encarar de cara al futur, doncs que ho puguem treballar plegats, perquè al final la perspectiva que vostè hi ha donat aquí en la interpel·lació per mi és correcta i és tal com ho estem treballant nosaltres. Estem treballant moltíssimes coses..., que ara no em donarà temps, per a la rèplica. Sí que li vull explicar respecte específicament a joventut i específicament el que estem fent en l'àmbit educatiu, perquè vostè deia tenim marge, no?, i tenim competències en joc, però no arribem a tot allò que incideix en la nostra joventut i a tot allò que hi està incidint malgrat que hi tinguem marge de competència, com és el cas de la publicitat, com és el cas de tot allò que podem fer a través del CAC. Però nosaltres hi som. En el Codi risc suïcidi... –evidentment vostè, tal com ho deia, no?, tercera causa, el suïcidi–, el Codi risc suïcidi tracta tota la casuística que pot comportar un intent d'autòlisi. Per tant, sí que treballem en el joc patològic i en les unitats corresponents. I, evidentment, aquesta més petició de dades per poder treballar molt bé és on estem insistint per poder fer la llei que pertoca i per poder fer i per desplegar totes les polítiques que pertoquen a aquest departament.
Gràcies, consellera. És el torn de nou per la diputada.
Bé; gràcies, consellera. Li deia abans que hi havia un punt que em deixava pendent. Vull incidir-hi i no oblidar-me'n. És el tema de la publicitat, un cas en el que sí que tenim limitació de competències a nivell d'Estat, però algunes també ho hem situat damunt la taula. Unidas Podemos va condicionar l'acord de pressupostos del 2019 –aquell que no es va aprovar perquè Esquerra Republicana hi va votar en contra, per cert– a una regulació de la publicitat de joc i apostes limitativa, com en el cas del tabac i de l'alcohol. Hi ha coses també fent-se en altres comunitats autònomes. L'Assemblea de Madrid va aprovar per unanimitat la prohibició total de la publicitat del joc i apostes als mitjans públics de la comunitat. També ho ha fet el País Basc. A Catalunya hi ha hagut un compromís aquest darrer estiu i una aplicació d'aquest compromís de, als mitjans públics de la corporació, no tenir publicitat de jocs i apostes, si no vaig errada, en horari infantil, en horari de protecció infantil; es pot anar més enllà. Però, a més, nosaltres també tenim capacitat regulatòria respecte a l'àmbit comunicatiu audiovisual. Per què no també modificar la Llei de comunicació audiovisual de Catalunya perquè tots aquells mitjans de comunicació audiovisual que depenen de llicències audiovisuals catalanes o que reben subvencions públiques també hagin de complir amb no posar publicitat de joc i apostes? I per què no eliminar la publicitat de joc i apostes en espais públics, en transports, en esdeveniments culturals o esportius que rebin ajudes públiques? Moltes ajudes públiques, per cert. En això també tenim capacitat regulatòria. Per tant, no hi ha capacitat absoluta en el tema de la publicitat o de la promoció, però n'hi ha molta i molt important i de gran incidència si es vol desenvolupar. Estan treballant, consellera, i ens en felicitem, que estiguin treballant, però volem terminis i concrecions. Mentre vostès van treballant, l'Ajuntament de Barcelona ha fet un pla específic d'aquest tema; no només l'ha fet i l'ha publicat, sinó que l'ha aplicat, i està començant a donar resultats. Va bé que estiguin treballant, però volem terminis. Quan hi haurà aquesta llei, consellera, de les addiccions? Quan les modificacions de la resta de les lleis? Vindran a partir d'aquesta llei o ho haurem de fer a banda? Quan els recursos suficients en les unitats de tractament? Quan aquesta planificació global de la part preventiva que es fa des d'aquesta comissió o taula de les TIC? Quan hi serà? «Està molt elaborada, ens deia; quan hi serà? Volem compromisos concrets, consellera. Volem compromisos concrets perquè la gent que ho està patint ho pateix molt en solitud, amb l'ajuda de col·lectius, de la resta de les víctimes, però molt en solitud respecte a l'acompanyament de l'Administració pública. I estem parlant, a més, que cada vegada s'enfoca més, i clarament ho tenim amb els exemples de la publicitat i de les promocions, a les classes socials més desafavorides, a les persones més joves i a les persones amb menys recursos vitals també per sortir-ne, del problema que els causa la ludopatia. Per tant, ens cal Administració pública que es preocupi de la seva gent, i això vol dir valentia, això vol dir terminis, això vol dir treballar, sí, però vol dir efectivitat en aquest treball. Per tota aquesta gent, per tota aquesta sensació d'inactivitat dels darrers anys, per tota aquesta sensació fins i tot de contradictorietat des d'un govern que promou ser la seu del casino més gran del sud d'Europa, nosaltres plantejarem una moció amb mesures per abordar d'arrel aquesta problemàtica que afecta la salut pública; mesures de prohibir publicitat dels operadors de joc, de frenar la seva expansió, d'impulsar mesures de prevenció globals respecte a la ludopatia i de reforçar inspecció –sobre la qual cosa també tenen competències–, sancions –sobre el que tenim una llei–, i vigilància d'aquestes activitats. I evidentment abandonar definitivament el projecte del Hard Rock i derogar la normativa que li dona cobertura, perquè, si no, estarem fent amb una mà una cosa i amb l'altra la contrària, i difícilment totes les polítiques preventives que es facin des de salut pública podran compensar el que es faci des d'un macrocasino que estigui impulsant el mateix Govern de la Generalitat. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, per a la rèplica té la paraula la consellera de Salut.
Gràcies, vicepresident. Diputada, com que ens emmarquem en polítiques de prevenció de primer ordre i de primera magnitud, ens obliga com a govern, però ens obliga més enllà del Govern també a treballar conjuntament amb absolutament tots els actors que poden intervenir i poden ajudar en això. Per tant, des del Departament de Salut sí que tenim clar que tot el que es faci no vindrà estrictament des de nosaltres, però sí que volem liderar des de salut pública totes aquestes polítiques de prevenció, i, per tant, treballem de manera conjunta amb el Departament d'Educació, amb l'Agència Catalana de Joventut, amb el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, amb el CAC i amb el Cesicat, amb el programa Internet Segura, per encarar de manera coordinada tot aquest abordatge preventiu i d'atenció precoç. El CAC, com vostè ha dit, des del 30 de juny, que ho vam remarcar l'altre dia..., els mitjans catalans han eliminat la publicitat de jocs en línia i d'apostes. Cal que el Govern espanyol també pugui fer la seva feina en això. I, per tant, ja que vosaltres formareu part d'aquest nou Govern de l'Estat espanyol, també demano la mateixa valentia, que es defensi a tot arreu i que siguin capaços de fer-ho allà, perquè al final hi ha moltíssimes coses que aquí rebem –i en mitjans audiovisuals és clarament així– que surten evidentment de lo que nosaltres podem fer a través del CAC i a través d'altres eines de regulació que puguem tenir. I això ho miren i ho reben, i tenen tot l'impacte els nostres joves i la població en general: Per tant, també s'ha de ser valent a tot arreu per reclamar que es facin aquests canvis i aquestes transformacions. La col·laboració amb el CAC, amb el programa eduCAC, no?, que és el conveni amb el Consorci Sanitari de Terrassa, Bellvitge, Sant Joan de Déu en el disseny de les unitats didàctiques per treballar a les escoles, a cinquè, a sisè de primària i a l'ESO, sobre el joc d'aposta i l'ús dels videojocs, i així com els hàbits també saludables en general i de les pantalles. Es farà un estudi pilot per identificar l'eficàcia d'aquest programa. Nosaltres volem engegar programes, volem obtenir les dades per saber-ne la seva eficàcia, volem que això sigui escalable absolutament a tot arreu, i, per tant, sempre s'han d'analitzar i sempre s'han d'avaluar els programes que tirem endavant, que jo tinc l'esperança i em sembla que ens donaran molts bons resultats. I, per tant, això ja ho hem iniciat; malgrat que encara no tinguem la llei d'addiccions, totes aquestes coses ja les hem iniciat; com des del CAC també s'està conformant un treball per actualitzar..., per recomanacions del CAC adreçades als mitjans audiovisuals pel tractament informatiu de les drogues, del joc amb apostes, de l'atzar i altres addiccions comportamentals. Perquè no tot són els anuncis, també és la manera com a tot arreu expliquem o tractem determinats temes, i això és cabdal, i això ho hem viscut amb molts temes com l'estigma a determinades coses, i això també ho hem vist, no?, en la lluita contra el tabac, que ens ha sigut essencial per enfortir-la cada vegada més. I en joventut, evidentment, mitjançant les tecnologies de la comunicació i la informació es potencia la difusió dels missatges preventius adreçats a joves a través de dues plataformes que tenim, una és el Pep.info i l'altra és la Clara.info, que són nois de catorze a setze anys, amb 19.900 visitants el 2018, i en noies, 119.000 visitants el 2018, on s'inclouen missatges, reflexions també al voltant dels usos de pantalla; és a dir, vídeos i missatges que els fan reflexionar, no?, sobre com estan utilitzant les pantalles avui, i per poder prevenir allò que no volem que ens passi. És un ampli repertori d'informació absolutament dirigit als joves d'aquest país i també a professionals que treballen amb ells i elles. A Salutjove.cat, que és un portal web amb ampli ventall d'informació no només de drogues, sinó que també incorpora totes aquestes addiccions comportamentals. I amb Educació, la prevenció; amb els joves, sabem que és lo més efectiu i que, per tant, no ens podem deixar la pota d'educació i hem de treballar conjuntament amb ells. Cada any estem fent múltiples activitats a les aules d'arreu del territori: «L'aventura de la vida, que arriba a 178 centres educatius; formació professional, la formació és clau si volem fer polítiques preventives que tinguin efecte; formació professional, formació dirigida al professorat i professionals que treballen amb adolescents amb l'objectiu de prevenir els usos patològics en els entorns digitals. En el programa Salut i Escola, evidentment, que és on hem d'incorporar-ho, es van realitzar 631 activitats d'educació per la salut relacionades amb les addiccions. I tot això és el que crec que conjuntament hem d'anar enfortint juntament amb tot lo que vostè ha anat proposant avui aquí. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Proposta de resolució d'adhesió a l'Endecàleg i al pla de treball per a la implantació del Pacte social contra l'estigma i la discriminació de les persones amb VIH]] [[250-01084/12]] A continuació passam al sisè punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució d'adhesió a l'Endecàleg i al pla de treball per a la implantació del Pacte social contra l'estigma i la discriminació de les persones amb VIH. Atès que la proposta ha estat presentada conjuntament per tots els grups i subgrups parlamentaris, i de conformitat amb allò acordat per la Mesa i la Junta de Portaveus, obrirem un únic torn d'intervenció de cinc minuts per a cada grup i subgrup parlamentari. Té la paraula, en primer lloc, per fixar el seu posicionament, la diputada Blanca Navarro, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidente. Antes de nada, saludar a los representantes del Comité Uno de Diciembre que hoy nos acompañan y agradecer que nos hayan animado a debatir esta propuesta de resolución. Pronto podremos decir que el VIH lleva cuarenta años entre nosotros. Hemos vivido, como sociedad, la irrupción del virus en nuestra historia. En los años ochenta empezamos a ver con asombro y miedo cómo se llevaba a algunos entre nosotros. Desde aquí mi recuerdo por los que nos han abandonado por el sida; también mi cariño por sus familias y amigos que vieron con impotencia cómo se marchaban tantos, cuando apenas se sabía ni de dónde venía la enfermedad. Como sociedad occidental, durante estos cuarenta años hemos seguido los avances de la ciencia, que primero consiguieron descubrir el virus, luego moléculas que enlentecían la progresión de la enfermedad, y nos hemos maravillado ante el descubrimiento de nuevos medicamentos que consiguen que el VIH ya no sea un enemigo imbatible. Parece que hemos hecho lo más difícil. Nunca la humanidad había conseguido desarrollos científicos tan potentes en tan poco tiempo. En cuarenta años solamente, tenemos medicamentos a nuestro alcance que han convertido la infección por el VIH en una situación crónica, al menos, al alcance en nuestro primer mundo. Pero, aunque parece que lo más difícil es conseguir cambiar el curso de la naturaleza, como sociedad aun tenemos tareas pendientes muy relevantes. Aun no hemos conseguido hacer frente al VIH en lo que a la parte humana y social se refiere. Año a año, los representantes de la plataforma Uno de Diciembre presentáis las mismas reivindicaciones de cuestiones que, aparentemente, serían más alcanzables que los avances en farmacología para frenar la progresión del virus, pero que ya ven, en las mismas estamos, año a año. Son las medidas para frenar el estigma, para fomentar un cambio en la imagen de las personas con VIH en la sociedad y afrontar la serofobia. Medidas de prevención y protección contra la discriminación en el ámbito laboral, sanitario, en el acceso a los recursos sociales. Con el VIH, desde el punto de vista médico se ha avanzado, pero seguimos bregando con la pandemia social del estigma. Gracias a las entidades, por vuestra perseverancia y por seguir reivindicando estas medidas. En esta propuesta de resolución, estamos debatiendo si nos adherimos al plan de trabajo para la implementación del Pacto social contra el estigma y la discriminación de las personas con VIH, ratificado por la Comisión Delegada de la Comisión Interdepartamental del Sida en Cataluña. Por supuesto que cuentan con nuestro apoyo, pero ¿de qué estamos hablando, cuando las entidades piden que el Parlament muestre su apoyo al plan de trabajo de una subcomisión de una comisión de un departament del Govern? Y nos piden que lo hagamos mejor en una propuesta de resolución que no con la lectura de un manifiesto. ¿De qué estamos hablando? Pues, que más allá de que constituyan comisiones, subcomisiones, planes de acción, pactos territoriales, lo que hace falta es el despliegue inmediato del pacto social, con una dotación de presupuesto. Un presupuesto adecuado para conseguirlo, para implantarlo en todo el territorio, porque si no, el uno de diciembre del 2020, pues estaremos igual que este año, igual que el año pasado, leyendo un manifiesto, votando una propuesta de resolución, para pedir un año más, lo mismo, sin que se hayan conseguido avances reales en la lucha contra el estigma y la discriminación. Lamentablemente, una más de a las que nos tienen acostumbrados. Es necesario que pasen de las buenas palabras a los hechos. Y eso solo se puede conseguir poniendo recursos para que las personas y las políticas centradas en las personas sean una necesidad y sean una realidad. Y, en este caso, tanto la erradicación del estigma, como de la serofobia en la sociedad, sean una realidad. Así que cuentan con todo nuestro apoyo y cuentan también con nuestro compromiso para hacer que el seguimiento de lo que hoy se apruebe en esta cámara, sea una realidad, se materialice y se cumpla. Gracias.
Gràcies, diputada. A continuació és el torn del diputat Raúl Moreno, del Grup del PSC i Units per Avançar.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, en primer lloc, vull agrair la presència dels membres i les membres del Comitè Primer de Desembre, que ens acompanyen avui des de la tribuna, i també, doncs, per agrair-los que han estat, en definitiva, ells, els que ens han empès a aprovar i debatre aquesta proposta de resolució amb relació a l'Acord nacional per afrontar l'epidèmia del virus de la immunodeficiència humana, i lluitar contra l'estigma que, encara avui dia, pateixen les persones infectades. Les dades ens indiquen que, amb relació al VIH, no hem de baixar la guàrdia. El 2018, prop de 38 milions de persones al món estan infectades de VIH. Però, a més a més, s'estima que una de cada quatre persones ignora que ha estat infectada. Estem davant la xifra més alta de la història. A Espanya, i segons l'últim informe publicat pel Ministeri de Sanitat fa poc més d'un mes, entre 130.000 i 170.000 persones estan infectades, de les quals, una de cada set no ha estat diagnosticada. I en el cas de Catalunya, dels 3.244 nous casos detectats l'any 2018 a nivell nacional, 613 ho han estat a Catalunya. Tot i que els casos de sida notificats han experimentat un progressiu descens, des de l'any 1996 i és de quelcom que ens hem de felicitar com a societat, l'estigma, el rebuig, la discriminació social de les persones infectades continua essent un greu problema per a la nostra societat. Durant tots aquests anys, fonamentalment, els diferents col·lectius socials de lluita contra la sida, de la mà d'institucions, de la mà també del sistema sanitari i del sistema social, han fet una tasca encomiable per donar a conèixer el VIH, fent campanyes de prevenció i d'ús de mètodes anticonceptius per reduir les infeccions, participant activament en la detecció i el tractament, acompanyant les famílies quan la sida era sinònim de mort, i ara, acompanyant-les també quan la sida continua sent un sinònim de discriminació. I d'això ens parla aquesta proposta de resolució: de la serofòbia existent en la nostra societat i que requereix una acció decidida per part de tots i totes, que s'ha de concretar en un pacte social contra l'estigma i la discriminació de persones amb VIH. Un pacte llargament reclamat per totes les entitats, i que està contemplat a l'Acord nacional de lluita contra la sida. Una discriminació que, com molt bé s'especifica en l'endecàleg que ens proposen en aquesta proposta, es dona a la xarxa de salut, en el sistema penitenciari i en els equipaments socials, sigui quina sigui la seva titularitat. El nostre sistema sanitari, el nostre sistema social i laboral tracta de forma diferent les persones que conviuen amb la sida, pel que fa als tractaments quirúrgics, al seu dret a la reproducció o a la seva capacitat d'inserció laboral. Una persona que conviu amb VIH pateix discriminació quan ha de contractar una hipoteca, una assegurança o un crèdit. Situacions diàries que, en ple 2019, i després de tot l'esforç d'aquests darrers anys, no només hem de denunciar, sinó que hem de combatre de forma activa. L'endecàleg ens parla d'educació, de l'educació com un element central del coneixement de la malaltia, del respecte a la diversitat i de la lluita contra la discriminació. I de la necessitat de disposar de mecanismes de detecció, de denúncia i de reparació de les situacions de discriminació que es produeixin. I, evidentment, de la necessitat de l'empoderament, de la visibilitat i de la lluita contra l'estigma. Des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, no podem més que estar d'acord amb aquestes línies bàsiques d'actuació, que han de guiar el pacte social i que esperem que, en aquest cas, el Govern posi en marxa, amb tota la celeritat possible, la continuïtat d'aquest pacte i que no ens passi com en algunes altres legislatures anteriors, on la cosa va anar molt més lenta. Les persones afectades del nostre país requereixen el nostre suport i el nostre reconeixement i respecte als seus drets i al dret a la igualtat de tracte i a la no discriminació. Però cal que ens posem les piles. La millora de les condicions de salut de les persones infectades, els avenços mèdics i el fet que avui dia es pot conviure amb el VIH ha fet baixar la guàrdia d'una bona part de la població, a destacar, el col·lectiu més jove. Cal reforçar el missatge de la necessitat de l'ús del preservatiu per mantenir relacions sexuals ocasionals; no només per prevenir el VIH, sinó el conjunt de malalties de transmissió sexual. Hem d'insistir més que la ciutadania es faci les proves, si ha mantingut relacions sexuals de risc, i hem d'estar amatents a les noves pràctiques sexuals combinades amb el consum de drogues. A la vegada, cal felicitar-nos per la introducció de la profilaxis per exposició dins del nostre sistema sanitari, que suposa un avenç molt important en l'enfocament preventiu, llargament reivindicat pels col·lectius i societats científiques. I, per acabar, des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, volem felicitar-nos, tots plegats, per la unanimitat en aquesta proposta; manifestar el nostre agraïment al Comitè Primer de Desembre, i un reconeixement a tots els professionals sanitaris, moviments socials i col·lectius ciutadans, que segueixen lluitant incansablement, des de fa dècades, per...
Vagi acabant, senyor diputat.
...vigilar les condicions de vida –acabo, president– de les persones infectades per ella. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació és el torn de la diputada Marta Ribas, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Bon dia a tothom. Jo crec que avui ningú hauria de sortir a aquesta tribuna, en aquest punt, sense, primer de tot, dir: «Disculpes. El manifest d'enguany del Comitè Primer de Desembre, amb motiu del Dia Mundial de la Sida, igual que l'exposició de motius d'aquesta proposta de resolució, que hem signat tots els grups parlamentaris, el que fan és la crònica d'un oblit. La crònica d'un oblit de compromisos adoptats per aquest Parlament. Cinc anys fa de l'aprovació de l'impuls del Pacte social contra la discriminació de les persones que viuen amb VIH. Cinc anys per arribar fins aquí, amb la presentació d'aquest endecàleg de mesures que hauran de desenvolupar-se en un pla operatiu. I per tant, abans d'entrar en la matèria, no hauríem de deixar d'emplaçar-nos, totes plegades, en una reflexió sobre què representa per a la salut i per a la qualitat democràtica del nostre país i de les nostres institucions, que els acords parlamentaris es quedin cinc anys en un calaix. I aquí tothom tenim responsabilitats, en el grau de posició que ocupem cadascú. Nosaltres, llegim la crítica que fan les ONGs del VIH, entomem la part que ens toca, per les nostres funcions de control al Govern i, sí, els traslladem als altres grups i al Govern la necessitat de rendir comptes dels incompliments dels acords, i de l'impacte directe que té en les necessitats socials i en els drets i qualitats de vida –com és aquest cas– que s'hagi estat cinc anys retardant, incomplint, el que sigui..., per arribar fins aquest punt en què comencem a engegar-ne una part. Bé. Fer el desplegament del Pacte social contra la discriminació i l'estigma de les persones amb VIH va ser prioritat de la Plataforma Unitària d'ONG-Sida de Catalunya. I cal reconèixer que, si avui som aquí, aprovant l'adhesió del Parlament de Catalunya a aquest endecàleg és per la seva feina i persistència, no per la dels altres. Per això dic, per davant de tot, disculpes. L'Endecàleg del pacte social apunta onze mesures que fan referència a situacions de discriminació i a la lluita contra l'estigma, que encara avui pateixen les persones que viuen amb el virus d'immunodeficiència humana. El pacte social ha de ser l'instrument per articular les institucions públiques, els serveis públics, els agents socials, sanitaris, educatius, econòmics, empresarials. L'objectiu: erradicar l'estigma que envolta el VIH. Hem avançat molt, ja s'ha dit, en la lluita contra la pandèmia del VIH i dels seus efectes en la salut, però continuem patint l'estigma que representa viure amb el VIH i, fruit del desconeixement generalitzat, però també fruit de l'abordatge, del model d'abordatge de les polítiques de prevenció que s'han fet fins ara, encara hi ha serofòbia. Per això, desenvolupar l'estratègia de país per garantir el dret a la no discriminació, la prevenció, la visibilitat i l'empoderament és una qüestió de drets imprescindible. Dels reptes que tenim sobre la taula, ens calen adoptar mesures necessàries, en diferents qüestions –i no m'allargo– les apunto, bàsicament, perquè el temps és limitat. Les diferents formes de discriminació que exerceixen els mateixos serveis públics, per això els deia el mateix model amb què s'ha abordat tot plegat. És una assignatura pendent d'abordar, no pot ser que encara hi hagi casos de discriminació i revictimització al sistema públic de serveis. Les persones amb VIH denuncien vulneracions de drets a la xarxa pública de salut: a l'accés als drets sexuals i reproductius, a tractaments... Discriminacions institucionals, que s'han d'abordar des de tots els àmbits possibles. Cal abordar la discriminació, evidentment, fent complir lleis que ja tenim, com la Llei d'igualtat, com la de la LGTBIfòbia, no reglamentades, no desenvolupades, per molt que les va aprovar –ja fa anys– aquest Parlament. Però també amb la futura Llei d'igualtat de tracte i no discriminació que, en aquest cas, està en tramitació en aquesta cambra. Ens cal, també, que el dret del treball i tenir oportunitats laborals amb ocupacions de qualitat sigui una realitat. I això ha de ser prioritari, perquè en gran mesura, el que hi ha en aquest tipus de discriminació, la discriminació a la feina, és serofòbia pura i dura. Ens cal educació sexual, ens cal una estratègia clara i contundent de país per impulsar educació sexual com a model de defensa de drets humans, que impulsi una visió de sexualitat basada en el respecte a la diversitat, en la no-violència, en la salut, i en el plaer. No hi ha millor política preventiva, també per a les ITSs, que l'educació sexual. I en aquest sentit, em poso a disposició..., la resta també de l'Intergrup de Drets Sexuals, de salut sexual i reproductiva, perquè hi hem estat treballant a fons, i ens posem a disposició del pacte social per poder ajudar també en aquesta estratègia. I ens cal, evidentment, investigació, recerca i suport a la investigació mèdica i científica [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] i suport a les entitats del VIH –acabo, president. Poso en valor, evidentment, des de Catalunya en Comú Podem, ens felicitem que avui al Parlament ens adherim a aquest endecàleg...
Vagi acabant, diputada...
Agraïm la feina del Comitè Primer de Desembre, però ara cal que aquest endecàleg sigui acollit també per la resta de la societat...
Acabi, diputada...
...pel màxim de sectors socials, laborals i administracions a qui també afecta i implica. Gràcies a tothom. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació és el torn del diputat Vidal Aragonés, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Bon dia. Gairebé, bona tarda. En primer lloc, voldríem agrair al Comitè Primer de Desembre l'activitat que desenvolupa i, el concret, que ens permet avui tenir aquesta proposta de resolució i que podem parlar de diferents qüestions. No hagués estat o no hagués existit aquesta proposta de resolució sense el que ha fet el Comitè Primer de Desembre. Proposta de resolució que ens permetrà, per una banda, l'adhesió del Parlament de Catalunya a l'endecàleg i, per una alta banda, també, instar el Govern de la Generalitat a implementar les actuacions del Pacte social contra l'estigma i la discriminació de persones amb VIH. La implementació d'aquest pla cooperatiu, el que es deriva de l'endecàleg, també tindrà afectació i un avenç –esperem que positiu– en diferents àmbits, en el mateix àmbit de la discriminació, ja sigui la directa o la indirecta, en la mateixa prevenció de la discriminació, a través de programes educatius o de formació en la diversitat, en la visibilitat i l'apoderament en la lluita contra l'estigma i esperem, també, en l'avaluació, en la implementació del mateix pacte social. Restem amatents. Demanem efectivitat del pacte social. Això no pot ser una mera declaració de principis coincidint en l'entorn del primer de desembre, sinó que han de ser polítiques socials concretes amb dotació pressupostària. A banda del que són els àmbits que construeixen el pla operatiu, aquest subgrup parlamentari també vol aportar humilment algunes reflexions, reflexions que guarden relació amb anar, a l'actual moment i etapa, al que pot ser també l'arrel de l'estigma i de la discriminació. En primer lloc, la manca del reconeixement social de l'estigma. Ens podríem preguntar, en aquest Ple, quants diputats o diputades tenen aquest reconeixement de la seva existència o, fins i tot, quants estarien disposats o disposades a assumir que tenim prejudicis que, moltes vegades, són els elements que poden acabar construint l'estigma. També el coneixement incomplet sobre la transmissió del VIH. Encara, avui, a l'any 2019, hi ha sectors de la societat que el desconeixen i no en fem responsables aquests sectors de la societat, sinó que hem de fer responsables a aquells i aquelles que han de desenvolupar unes determinades polítiques socials i no les doten o no les fan efectives. I una última qüestió també. Per últim, l'associació del VIH amb comportaments analitzats des d'un punt de vista moral. Estem vivint, malauradament, en l'actual etapa, un retorn a una moral i una mirada de la societat reaccionària i acientífica, i per tant, o actuem també per acabar amb aquestes mirades, sobretot, reaccionàries i acientífiques, o ens trobarem que l'estigma es pot acabar enfortint. Per tant, per acabar amb la discriminació, hem d'acabar amb l'estigma, però també, per acabar amb l'estigma, hem d'eliminar a través de la formació i l'educació aquells elements que en determinen la seva insistència. Hem començat la nostra intervenció fent un reconeixement al Comitè Primer de Desembre, però també volem anar una mica més enrere, fer un reconeixement amb relació als pioners i les pioneres en la lluita contra l'estigma. Volem recordar-nos, avui, de Larry Kramer i com, als Estats Units, va posar en marxa l'associació ACT UP i com, a través de l'acció directa, lluitaven perquè es parlés de la sida, s'investigués sobre la sida i en desenvolupessin polítiques socials actives. Això va suposar, fins i tot, un nou model basat en l'acció directa que pretenia conscienciar –i ho va aconseguir– i fer visibles les persones que patien el VIH. L'acció directa també, a la vegada, no era un fet aïllat en si mateix, sinó que buscava un marc legislatiu favorable per a la investigació científica i per a l'atenció a les persones seropositives i per assolir la fi de l'epidèmia. També, aquí, al nostre país, vam tenir una expressió d'ACT UP Barcelona, potser, la majoria dels que estem i les que estem aquí no ens recordem, però, si fem memòria i ens imaginem un cartell amb la cara de Jordi Pujol, llavors president de la Generalitat, l'any 91, i amb la paraula «sida a la seva boca, recordaríem que va ser la denúncia, aquell any 91, de, per una banda, que hi havia 436 persones que morien de la sida i el llavors president de la Generalitat de Catalunya no deia ni una vegada, en tot un any, el terme «sida. Haurien també de tenir una reflexió sobre com en aquells finals del vuitanta i principis dels noranta, els que lluitaven van descobrir que l'estigma també tenia un origen en la no intervenció o en la intervenció institucional. Què significa això? Que van descobrir com hi havia importants sectors dels més afectats pel VIH que eren absolutament exclosos, exclosos per la seva realitat econòmica i material, que no els permetia intervenir políticament. I també ens hauríem de fer una darrera pregunta, si, realment, hem avançat més fins i tot en el que ve a ser la investigació sobre la sida que, fins i tot, sobre l'estigma i això hauria de trobar una determinada resposta. Acabar, novament, amb aquest reconeixement al Comitè Primer de Desembre, també entitats del Comitè Primer de Desembre han participat al mateix temps que ho feia ACT UP a la història...
Vagi acabant, senyor diputat...
...–i acabo, vicepresident– en la lluita contra l'estigma i, per tant, també aquest reconeixement a les que, en els moments més difícils, sempre han estat en primera línia de la lluita contra l'estigma. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació és el torn del diputat Santi Rodríguez, del Subgrup del Partit Popular.
Gràcies, vicepresident. Una intervenció breu, però he volgut baixar al faristol per poder saludar els representants del Comitè Primer de Desembre, que són els autèntics impulsors d'aquesta proposta de resolució, vull dir, perquè, al final, no és una proposta que hagi estat iniciativa dels grups parlamentaris, sinó que ha estat iniciativa del Comitè Primer de Desembre. I aprofitar també per agrair-los la tasca que fan continuadament, durant tot l'any, amb relació a la sida i amb relació a tots als aspectes vinculats amb aquesta malaltia, que hem de dir afortunadament, al llarg dels anys ha anat variant, des de la seva vessant mortal cap a una malaltia crònica. A vegades, podem cometre la temptació –i ho fem sovint– d'intentar fer valoracions quantitatives, buscant quantes persones pot afectar aquesta malaltia, quantes persones poden ser víctimes d'aquest estigma o poden ser víctimes d'aquesta discriminació. Però, en aquest cas concret, jo no vull utilitzar aquestes dades. Jo entenc que s'ha de fer, hi ha hagut qui ho ha fet i és normal que ho fem, per tenir una dimensió de quin és el problema. Però, quan estem parlant d'estigma i quan estem parlant de discriminació que pateixen persones per una determinada malaltia, per a aquestes persones, que són les que ho pateixen, el problema no és relatiu sinó que és absolut, el percentatge és del 100 per cent. I, per tant, en aquests casos, mereixen absolutament tota la nostra atenció i tota la nostra empatia. Efectivament, aquesta és una proposta de resolució que té el seu origen en una altra proposta de resolució que vàrem aprovar a la Comissió de Salut del Parlament el març del 2014. I és una proposta de resolució que es va aprovar per assentiment, és a dir, no es va arribar ni a votar, tots els grups parlamentaris, col·lectivament, vàrem donar suport en aquella proposta de resolució, que era un acord per fer front a l'epidèmia del VIH i contra l'estigma relacionat. I, certament, un dels punts d'aquell acord era, precisament, el desenvolupament del Pacte social contra la discriminació de les persones amb VIH, que, durant aquests anys, evidentment, no ha tingut l'impuls necessari; precisament, per això estem aquí, parlant d'aquesta nova proposta de resolució. Perquè, efectivament, com deia la diputada de Catalunya en Comú Podem, es va quedar en el calaix, no s'ha avançat i, aquí, en som responsables tots, proporcionalment, però tots. Evidentment, qui en té la major responsabilitat és el Govern, que no ha desenvolupat aquest acord. Però també, des del punt de vista de Parlament, que una de les nostres funcions és l'impuls de l'actuació del Govern, tampoc no hem tingut l'atenció suficient amb relació a aquest acord per poder exigir al Govern que dugués a terme l'acord que es va adoptar l'any 2014. Per tant, des del nostre punt de vista, res a objectar, més enllà que aquesta autocrítica i, doncs, donar suport en aquesta proposta de resolució, perquè, avui, també pugui ser aprovada per unanimitat i que la propera vegada que parlem d'estigma i discriminació sigui per fer-ho des d'un punt de vista valoratiu de les accions que s'han dut a terme. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Assumpció Laïlla, del Grup Parlamentari Republicà.
Gràcies, president. Consellera, conseller, avui especialment vull saludar, començar saludant les persones que ens acompanyen aquí, entre el públic, algunes conegudes de fa molt de temps i amb les que hem compartit moltes hores de debat i de treball intens sobre el tema que ens ocupa, també alguna jornada festiva amb motiu, doncs, precisament, d'aquesta lluita contra la sida, contra l'estigma que, avui, també, doncs, us porta aquí i, per tant, sentiu-vos benvinguts en aquesta que és la vostra casa. Avui parlem de la sida, una altra vegada, una malaltia que, si bé va ser anomenada la pandèmia del segle XX i que, en el segle passat, es va treballar des d'un enfocament bàsicament científic, mèdic, fisiològic, físic, no?, amb aquella finalitat de tornar-la una malaltia crònica, de minimitzar-ne els símptomes, de detectar-la precoçment i de prevenir-la, ara, al segle XXI, sense deixar d'esforçar-nos, precisament, per erradicar-la i per disminuir-ne totes les afectacions, també ens hem de centrar en tot allò que afecta les persones que pateixen aquesta malaltia, però que transcendeixen aquesta qualitat de salut física, com són, doncs, la lluita contra l'estigma i la discriminació en la vida diària, en els serveis públics, s'ha explicat, a bastament, al llarg de la defensa d'aquesta proposta de resolució, també la formació i la informació veraç que han de tenir no només aquelles persones que tenen la malaltia, sinó també tota aquella comunitat, la ciutadania en general que, precisament, si està formada i està informada, doncs, ajudarà en aquesta disminució de les afectacions socials que té aquesta malaltia, també a l'apoderament de les persones, com no pot ser d'una altra manera, a posar l'enfocament en la recerca, seguim treballant en la recerca, també dels avenços a qualsevol àmbit i, com no pot ser d'una altra manera, fent seguiment i avaluació constant de tot allò que es faci des de l'Administració, que sigui responsabilitat de l'Administració, de les administracions, de les polítiques públiques, que, en definitiva, doncs, tenen com a objectiu millorar la vida de la comunitat, millorar la vida de tots plegats. I això, tot això és el que recull aquesta proposta de resolució. Una proposta de resolució que sorgeix del consens, de la feina feta per les entitats, pels col·legis professionals, pels sindicats, que avui també ens acompanyeu aquí, amb nosaltres, i també del Govern i també de les altres administracions. I, del Govern, de diferents departaments, precisament, amb aquesta voluntat de transcendir només el factor salut. Un consens que, per nosaltres, és un tresor, que, a vegades, segurament, ens ha fet anar lents, i és veritat, vam començar a treballar això el 2014 i, segurament, no hem anat tan de pressa com voldríem en l'avenç que caldria per parlar, avui, doncs, de poder haver erradicat la malaltia o, com a mínim, haver-ne disminuït, doncs, la seva prevalença. I, per tant, parlem, avui, aquí, d'aquest endecàleg concret, que incorpora, per mi, un concepte que és importantíssim, que és l'avaluació; l'avaluació d'allò que s'ha fet, d'allò que s'ha de fer i d'allò que es farà per tal d'erradicar aquesta malaltia i per tal de treballar també en la lluita contra l'estigma que pateix encara aquesta malaltia. I, de fet, en aquests últims anys, hi han hagut ja diferents posicionaments importants que han mantingut la lluita contra la sida al mig del debat polític, no?, com pot ser, el 2016, en la Conferència d'Onusida, doncs, precisament, aprova la seva assemblea general del 8 de juny una declaració política en què parla de treballar tot això i, a més a més, amb un objectiu d'erradicar la malaltia per al 2030. O també el 2017, en el marc de la International AIDS Society, a la trobada científica que es va fer el 2017, que aproven la Declaració de París, que inclouen, a més a més, peticions concretes dirigides no només al sector mèdic, al sector científic, a la recerca, sinó també als polítics, als governs, a la ciutadania en general, a la indústria farmacèutica, per tal que tothom es responsabilitzi també de la lluita contra aquesta malaltia. I, per tant, se supera aquell discurs purament sanitari centrista i això es remata, doncs, en l'última conferència del juliol del 19. També vull escombrar una mica cap a casa i recordar que aquí, al Parlament de Catalunya, també vam ser pioners en la lluita contra la sida i que, a l'any 89, es va crear una comissió d'estudi que va durar tres legislatures i que, en aquell moment, va aprovar unes conclusions que van ser ratificades pel Ple, en què es parlava de la prevenció, de la protecció de les dades de les persones amb serologia positiva, etcètera, no? Segurament, tots aquells temes han estat ja, per sort, superats, però que no cal oblidar-los per poder treballar amb tot això. Per tant, no podem aturar-nos i, òbviament, hem de treballar per erradicar la malaltia, hem de treballar per evitar els contagis, sobretot en la població més jove, i hem de ser, però, contundents en la lluita contra l'estigma en tots els àmbits i sense fissures. Per tant, parafrasejant..., i per acabar, president, parafrasejant i adaptant unes paraules d'Andy Warhol –quan deia: «Un dia et despertes i resulta que ets una altra persona–, un dia ens despertarem i aquesta proposta ja no caldrà. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. Finalment, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn del diputat Lluís Guinó.
Gràcies, vicepresident del Parlament. En primer lloc, el que voldria fer és donar la benvinguda aquí al Parlament al Comitè U d'Octubre i a les associacions que en formen part [[remor de veus]] i donar-los les... –U de Desembre–, que en formen part i donar-los les gràcies no només per la proposta que han fet i que porten fent, sinó per la feina desenvolupada, la que desenvolupen i la que desenvoluparan. De fet, crec que, tal com deia la diputada d'Esquerra Republicana, el que voldríem segurament un dia és que no haguéssim de tornar a portar aquesta proposta de resolució al Parlament, però certament la realitat és diferent. I jo crec que la mobilització i la conscienciació per part de les associacions i l'intent per part d'aquestes de mobilitzar el Parlament i els partits polítics, i les entitats, i les ONGs, i el Govern, precisament des d'aquest punt de vista..., em sembla que serà necessària sempre i, per tant, sempre hi haurà un moment per aquesta mobilització, entre altre coses perquè, de fet, entre els anys vuitanta i noranta, quan el virus significava pràcticament la mort, quan a més a més no hi havia només l'estigma del virus en si, sinó que era una reestigmatització, hi havia una doble estigmatització i victimització, fins i tot, per a determinats col·lectius, tot i que això certament ha canviat i ha evolucionat, hem d'estar amatents i alerta, tal com diuen els metges que coneixen la situació. I és que en aquest moment el risc ja no només és per a uns determinats col·lectius, sinó que és un risc pràcticament per a tothom si, en molts casos, no es prenen les mesures necessàries i sobretot en l'àmbit dels joves, sobretot a nivell sexual. Per tant, sí que hi ha diferències respecte als anys vuitanta i als noranta, però la necessitat d'estar amatents, de treballar conjuntament amb les associacions i amb el comitè corresponent, i, a més a més, pressupostar, que és molt important, recursos per tirar endavant accions d'aquestes característiques és bàsica i fonamental. Aquest pacte, tal vegada, mereix una disculpa per part del Parlament, tal com ha dit la diputada d'En Comú Podem. De fet, reconèixer de vegades que no fas les coses del tot bé és el més o hauria de ser el més normal i el més edificant de la política. El que hem de fer, però, és, hi insisteixo, a més a més d'aprovar aquestes resolucions, donar-los virtualitat, i això només es pot fer a través de recursos pressupostaris, a través d'unes polítiques intensives en aquest aspecte i pensar que no n'hi ha prou només amb treure'ns i ajudar a treure l'estigmatització, sinó que hem de fer una política de prevenció, per una banda, que és molt important, però una altra de promoció de salut, que ja s'està fent des del departament, però que en aquest àmbit és també fonamental, i fer-la des d'una perspectiva clarament transversal. De fet, hi ha els dos consellers, el d'Afers Socials..., i la consellera de Salut, el que significa gràficament que aquesta clarament ha de ser una política transversal i que no només afecta un departament, sinó que afecta diversos departaments. Nosaltres defensem la proposta de resolució, defensem que hi treballem de forma intensa i que s'hi posin sobretot recursos, i que, d'alguna manera, en una experiència certament viscuda..., i la meva intervenció final m'hauria agradat que la persona a qui em referiré estigués aquí per explicar-ho bé; certament és la que em va explicar i va viure, o vaig viure al seu costat, l'experiència de tenir aquesta malaltia als vuitanta; de com als vuitanta o als anys noranta anar a viure en un determinat àmbit significava clarament l'estigmatització, i com aquesta persona, amb l'ajut no només del metges, sinó amb l'ajut dels vilatans que el van acompanyar, d'amics que va fer en aquesta vila i, fins i tot, la comprensió de tota la societat..., va permetre que avui aquesta persona hagi pogut treballar tant en l'àmbit privat com en l'àmbit públic, hagi pogut criar i tenir dues filles, i que, en aquest moment, aquesta persona ja és àvia. I, per tant, des d'aquest punt de vista, també és important veure que aquesta evolució no només és satisfactòria pels polítics i no només és satisfactòria per la societat en general, sinó que ha de ser molt satisfactòria precisament per totes aquelles entitats que heu treballat en això, perquè també hi ha hagut, certament, una part de l'èxit. Però, hi insisteixo, alerta amb els joves, alerta en seguir insistint, des d'un punt de vita polític, que aquesta és una situació no resolta i que es generen nous riscos. I nous riscos necessiten clarament noves solucions per part de la política i del Departament de Salut, en aquest cas, i del Departament d'Afers Socials. Una última reflexió, que és la que em van transmetre i la que vull transmetre avui aquí. Aquest no és un problema només d'estigmatització, és un problema mèdic, sanitari, i és un problema de caire social. I la societat la configurem tots i cadascun dels membres d'aquesta. I els demano sobretot comprensió, ajut i permanència en la intensitat d'aquestes polítiques, que és el que segurament tenim tot el dret a exigir al Govern, i que es tirin endavant definitivament, per tornar-nos a trobar aquí i fer una cosa que hauríem també de fer a nivell d'avaluació de polítiques públiques, que és valorar si s'han portat a terme i quins resultats han obtingut. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació, atès que no hi han esmenes presentades. [[Pausa llarga.]] Passem, doncs, a la votació de la proposta de resolució. Comença la votació. La Proposta de resolució d'adhesió a l'Endecàleg i al pla de treball per a la implantació del Pacte social contra l'estigma i la discriminació de les persones amb VIH ha estat aprovada per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció; és a dir, per unanimitat. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Moltes gràcies. Se suspèn la sessió fins a un quart de quatre de la tarda. Gràcies.
Diputats, diputades, reprenem la sessió. [[Decret llei 16/2019, del 26 de novembre, de mesures urgents per a l'emergència climàtica i l'impuls de les energies renovables]] [[203-00024/12]] El següent punt a l'ordre del dia és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 16/2019, del 26 de novembre, de mesures urgents per a l'emergència climàtica i l'impuls de les energies renovables. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà, en primer lloc, la consellera d'Empresa i Coneixement, per exposar les raons per les quals està promulgat aquest decret. Per tant, quan vulgui, consellera.
D'acord. Gràcies, president. Consellers, diputats, diputades, en primer lloc, no voldria començar aquesta intervenció sense donar la benvinguda als representants de les associacions del sector de renovables de Catalunya que ens acompanyen avui en aquest debat i votació d'aquest decret llei. Els agraeixo la seva presència aquí i la col·laboració amb tota la feina que s'ha fet fins arribar aquí. I també vull agrair tota la col·laboració i participació del Departament de Territori i Sostenibilitat, encapçalat pel conseller Damià Calvet, en la confecció d'aquest decret que avui debatem. Moltes gràcies. Si aquest decret és convalidat, com així ho espero, vostès seran una peça indispensable per materialitzar-ne el seu desplegament i aplicació. Senyores i senyors diputats, avui he d'expressar-los que afronto l'exposició del Decret llei de mesures urgents per a l'emergència climàtica i l'impuls d'energies renovables amb satisfacció, però sobretot amb un gran sentit de la responsabilitat; satisfacció perquè avui portem a convalidar un decret llei que desplega la visó del Govern de la Generalitat en matèria energètica; assolim un dels objectius que vam marcar-nos inicialment des del Departament d'Empresa i Coneixement, i, òbviament, complim també amb la voluntat i els requeriments d'aquesta cambra expressats en diverses mocions aquests darrers mesos. Responsabilitat, també, perquè a ningú no li pot passar per alt l'emergència climàtica que afronta el nostre planeta; una situació que requereix respostes contundents i compromisos ferms en favor d'un nou model energètic, un nou model basat en el foment de les energies renovables, que sigui democràtic, centrat en el consumidor i que afavoreixi la descarbonització de la nostra economia. Assolir aquests compromisos només serà possible si augmentem la generació renovable i promovem la millora de l'eficiència energètica. A dia d'avui, tenim instal·lats 1.270 megawatts de generació d'energia eòlica i 273 de fotovoltaica, i, per complir amb els objectius de la Llei de canvi climàtic establerts per al 2030, hauríem d'arribar als quatre mil en un sentit i als sis mil en l'altre, respectivament. Per aconseguir-ho, doncs, ens queda molt a fer; caldrà apoderar el ciutadà i les empreses catalanes amb l'objectiu d'afavorir una nova economia energètica basada en la generació neta, l'emmagatzematge, la innovació i l'exportació, i tot plegat sense oblidar que també perseguim la creació d'una ocupació estable i de qualitat pel sector. Senyors diputats, senyores diputades, hem arribat a un punt que ja no és opcional prendre mesures; s'han de prendre i ràpidament. És en aquest sentit que el Govern ha dissenyat la seva estratègia per fer front a aquest repte, a través de tres eixos: el primer és la derogació del Decret 147/2009; el segon, la Llei de transició energètica, i el tercer, la creació de l'Agència Catalana d'Energia. Avui debatem la primera d'aquestes accions, la convalidació del decret llei per a l'emergència climàtica i l'impuls de les renovables. Aquest decret deroga l'antic Decret 147/2009, que suposava un obstacle al desplegament de renovables al país, però alhora reescriu també aquells articles que eren positius, com el fet de mantenir una finestreta única. Ho fa, sens perjudici de la necessària salvaguarda ambiental, paisatgística i urbanística del territori, i alhora facilitant un model energètic de generació distribuïda on l'autoconsum hi pot jugar un paper molt important. I perquè quedi ben clar i ningú es confongui: eliminem les barreres a la generació amb energies renovables, tenint en compte també quina és la nostra competència, el nostre límit –són aquells parcs inferiors a cinquanta megawatts. Ho fem, també, garantint que no tingui un impacte ambiental, paisatgístic, ni urbanístic. I dotem també els ciutadans i les empreses d'eines més assequibles pels seus propis generadors d'energies renovables. I tot això ho fem a través d'un mecanisme d'urgència, com és un decret llei fonamentat en la declaració d'emergència climàtica que vam adoptar el 14 de maig de 2019. Ni el planeta ni el nostre país poden esperar més. Fem totes les crítiques que vulguem a les actuacions del passat, sí, però centrem els esforços en accions de present, de caràcter immediat; cal passar de les paraules als fets, dels discursos ben intencionats a les accions reals i efectives. El planeta pateix els efectes de l'acció humana i hem de ser conscients que cal transformar la manera com produïm i com consumim l'energia per garantir la viabilitat d'aquest món, preservar la biodiversitat i protegir la salut de les persones. El conjunt del cicle energètic –la producció, la transformació, el transport, la distribució i el consum– suposa un 72 per cent dels gasos amb efecte d'hivernacle, i el 87 per cent d'emissions de diòxid de carboni que emet Catalunya són també de base energètica. Per tant, parlar d'emergència climàtica és parlar d'emergència energètica. I cal escoltar amb atenció la comunitat científica, perquè fa molt de temps que ens avisen de l'estrès ambiental del planeta. I cal escoltar, també, amb atenció, els joves, les joves generacions que ens estan avisant. No ens perdonaran si no encarem aquesta problemàtica, perquè ells i elles són present, sí, però sobretot volen tenir un futur. Avui ens correspon a nosaltres implementar accions que seran determinants per afrontar la crisi climàtica i obrir aquesta porta de futur a noves generacions. El que tenim davant és un repte que defuig partidismes i reclama un front comú i persistent; tots hi tenim la nostra part de responsabilitat. L'acció coordinada de les administracions públiques, amb la Generalitat al capdavant, però també la implicació dels principals actors territorials i la societat civil, ens han de permetre assolir un sistema elèctric fonamentat bàsicament en les energies renovables, seguint el que estableix la Llei de canvi climàtic, de 2017; una llei, per cert, aprovada per amplíssima majoria en aquesta cambra, com deia, l'agost de 2017, tal com espero, m'agradaria que avui convalidessin definitivament aquest decret. Ho apuntava abans, les energies renovables s'han d'obrir al territori de manera respectuosa amb l'entorn i vetllant pel medi ambient i paisatge del país. Són les energies renovables les que s'hauran d'adaptar al territori, i no el territori a les renovables. Ha de quedar molt clar que aquest decret llei s'ha redactat també amb aquesta filosofia. I també volem apoderar el consumidor, posar-lo al centre de qualsevol acció, perquè passi a ser un subjecte actiu en la transició energètica que hem d'afrontar; particulars i empreses han de poder generar energia per consumir-la, emmagatzemar-la i vendre'n l'excedent que pugui tenir. El decret que avui debatem té l'objectiu d'afavorir clarament l'arrelament d'equipaments de generació energètica amb renovables, i ho volem fer simplificant la tramitació d'aquestes instal·lacions. Vull remarcar la importància que suposa generar seguretat jurídica per garantir la seva viabilitat. Volem que Catalunya recuperi el lideratge en generació renovable. Per fer-ho, aquest decret també modifica la Llei d'urbanisme, facilitant la implantació d'instal·lacions d'aprofitament d'energia solar sobre cobertes de construccions i als espais de parcel·les urbanes no ocupats, així com en les zones no urbanes. Tot plegat, està pensat amb la intenció de posar el consumidor al centre del nou model energètic. I vull insistir en aquesta qüestió, perquè aquest decret llei incorpora mesures que promouen l'autoconsum. Volem seguir avançant en les renovables, en el foment d'energies renovables. I així ho fem, també, amb diferents accions del departament, com per exemple aquesta línia que hem promogut d'ajuts per fomentar l'estalvi i eficiència energètica en la indústria dotada amb més de 48 milions d'euros. Aquestes accions són mostra d'aquest clar compromís amb el clima, però també del foment de la competitivitat entre les empreses catalanes. La setmana passada també vàrem anunciar la creació de vint-i-tres noves estacions de recàrrega. Per tant, tancarem aquest primer Pla d'impuls a la mobilitat elèctrica amb cent trenta estacions de recàrrega ràpida i més de 1.600 vehicles circulant per les nostres carreteres. No volia acabar aquesta intervenció sense fer esment de les accions que haurem de materialitzar ben aviat: la tramitació de la Llei de transició energètica i la creació de l'Agència Catalana d'Energia. Avui debatem un primer paquet de mesures urgents, perquè les energies renovables no poden esperar més. Els emplaço, aquells aspectes que encara requereixen resposta, que els incorporin a la Llei de transició energètica, que sotmetrem a exposició pública abans d'acabar aquest any, per seguir avançant cap a aquest nou model energètic. Al mateix temps, la creació de l'Agència Catalana d'Energia permetrà donar resposta als nous reptes energètics, perquè no podem encarar una transició energètica urgent amb estructures organitzatives dels anys noranta. Avui, senyores i senyors diputats, tenen una gran oportunitat per donar-hi resposta. Ho han debatut en propostes de resolució i en mocions, però la crisi climàtica no la resoldrem només amb posicionaments al Parlament, la resoldrem fent lleis. El Govern ha començat a fer la feina aprovant el Decret llei 16/2019, de 26 de novembre. Avui els correspon a vostès donar continuïtat a les energies verdes, omplint d'aquest color els llums del panell de votacions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Tot seguit, intervindran els grups parlamentaris per fixar la seva posició. I en primer lloc té la paraula, per un temps de cinc minuts, el diputat Alfonso Sánchez, en representació del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, president. Consellers, consellera... Antes de nada, me gustaría condenar el ataque fascista que se ha vivido hace escasamente una hora en la Universidad Autónoma de Barcelona y denunciar la total desprotección por parte de sus rectores. Debemos seguir luchando para acabar con esta lacra totalitaria y seguiremos defendiendo la democracia y la libertad. [[Aplaudiments.]] Bien, pues vamos con el decreto. Durante los últimos diez años, la energía procedente de fuentes renovables ha estado prácticamente paralizada, y es que..., especialmente la solar y la eólica, lo cual nos ha hecho pasar de estar a la cabeza de generación de energía limpia a los últimos puestos de la cola. Como dato, el último parque eólico instalado en Cataluña fue en enero de 2013, hace seis años, y aquí tenemos una gráfica [[l'orador la mostra]] que nos muestra lo que empezó siendo con fuerza la tendencia hacia el objetivo 2020, con el 20 por ciento de energía renovable, pero al final nos hemos encontrado que nos hemos quedado en un simple 8,5 por ciento, muy alejado justamente de su objetivo de Europa. Al final España, también, con este resultado de Cataluña, obtenemos un 17,5 por ciento que no ha llegado a cumplir dicho objetivo, ya que Cataluña es una de las comunidades autónomas con más producción de electricidad y, por lo tanto, donde más se hubiese notado su peso a nivel nacional si se hubiese apostado por las renovables. Ahora, Cataluña tiene la oportunidad de ser parte de la solución para este cumplimiento en Europa. Con ese decreto se pretende facilitar, con todos los procesos y tramitaciones administrativas, la instalación de fuentes de energías renovables y tico se refiere y por lo que pensamos que sin el resto utsto de los puntos creemos que nos generan serias dudas. Y, por supuestomás en concreto la eólica y la fotovoltaica. El objetivo de 20 por ciento de renovables para el 2020 ya no se va a cumplir, pero también se marcó el 50 por ciento para el 2030 y del 100 por cien para el 2050, por lo que aún tenemos mucho trabajo que hacer, así que este decreto también regula los ámbitos para preparar el camino hacia esos objetivos. Realmente vemos un paso adelante en cuanto a eliminar las barreras que han tenido las renovables en Cataluña, un paso necesario hace mucho tiempo y que ha demostrado una vez más cómo las prioridades del Govern se han dirigido a asuntos que para nada han beneficiado a los ciudadanos, un paso adelante necesario. Pero no dejan de tener esos tics procesistas en cada una de las iniciativas que nos presentan. Por un lado, la modificación de la Ley de urbanismo, que cambian las instalaciones de tratamiento de residuos por las instalaciones de gestión de residuos, un cambio sutil pero muy importante. Sin seguridad jurídica. Ustedes están redactando aquellos puntos, aquellos artículos anulados por el Tribunal Constitucional en su Sentencia 87/2019, del 20 de junio. Algunos, si bien es cierto que recogen las recomendaciones de esta sentencia, haciendo caso y acatando lo que dice el Tribunal... El resto de los puntos, pues creemos que..., nos generan serias dudas. Y, por supuesto, sin diálogo, sin diálogo con el Gobierno de España en cuanto a la colaboración que se debe hacer entre el Estado y las comunidades autónomas en estos asuntos. Y ya sabemos que es la reforma más importante en esta última década en cuanto a medio ambiente y a lo que al cambio climático se refiere, y por lo que..., que pensamos que sin el resto de grupos no podemos hacer simplemente un cambio de coma. Y entendemos que es un decreto que profundiza demasiado en aspectos y modificaciones legales como para que la oposición esté al cien por cien de acuerdo. Pensamos que un decreto no es suficiente para que haya un consenso. Y, además, Ciutadans, como ustedes bien saben, apostamos por una transición energética hacia las renovables, y también por su aprovechamiento a través de los vehículos eléctricos, eliminando cualquier huella de carbono. Pero, miren, si realmente quisieran hablar de emergencia climática y futuro, impulsarían las resoluciones de estos grupos. Hemos presentado multitud de iniciativas parlamentarias durante estos años en este sentido, que, siendo aprobadas, el Govern las ha dejado en el cajón del olvido. Pero no, el Govern lo único que ha sabido hacer bien ha sido freír a impuestos a los ciudadanos. Se ha servido del cambio climático como su gran excusa para gravar la posesión de un vehículo. Sí, la posesión, porque, lo use o no lo use, tendrá que pagar, contamine o no contamine. Pero es que también ahora muchos ciudadanos no podrán entrar en la zona de bajas emisiones en Barcelona, porque hay mucha contaminación, y entonces ustedes les invitan a usar el transporte público [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –voy acabando, presidente–, pero ahí les vuelven a esperar con la T-Casual, con la ayuda de Colau, como no podía ser de otra manera. Y es que al final siempre van a los mismos: los currantes, los que tienen que ir a trabajar en su propio vehículo. Y entonces podríamos pensar: «Bueno, seguro que el Govern ha pensado en todo y tiene autobuses eléctricos. Pues tampoco: tiene siete vehículos eléctricos, de los 1.166...
Diputat...
...el resto, a gas o diésel. Así que no se lo están tomando en serio. Algunos sí que lo tomamos en serio, así que no nos vamos a oponer...
Diputat, ha acabat el temps...
...a este decreto ni tampoco a otros grupos que presenten esta iniciativa como proyecto de ley. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades.
President, consellera, consellers, diputades, diputats, nosaltres donarem suport a la convalidació d'aquest decret, facilitarem la seva tramitació, i tampoc demanarem que es tramiti com a projecte de llei, perquè alguns dels dubtes que teníem, que no tenien res a veure amb les energies renovables, han estat esvaïts o, si més no, acotats. I, per tant, facilitarem la seva aprovació, perquè és una manera de facilitar a les empreses una major agilitat i remoure obstacles que tenim a Catalunya per a la implantació d'energies renovables. I, a més a més, perquè en els darrers sis, vuit mesos, aquest Parlament, el plenari del Parlament, ha aprovat dues mocions –dues–, a instàncies del Grup Parlamentari Socialistes, que justament demanaven la derogació d'aquest decret. Per tant, des d'aquest punt de vista, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar considerem que és positiu. Però no ens enganyem: l'aprovació per si sola d'aquest decret no remourà alguns dels obstacles que encara tenim a Catalunya per aconseguir una implantació important, massiva, d'energies renovables. Caldrà fer altres coses; altres coses que són: debat social també, relat, convèncer el conjunt de la ciutadania de la necessitat d'implantar energies renovables. El decret, però, ho deia, no significa tampoc un impuls definitiu, des del nostre punt de vista, a la implantació de les renovables, perquè creiem que el Govern es compromet poquet amb l'aprovació d'aquest decret, no coordina les polítiques que seran necessàries ni es remet a cap pla. Ho deia la consellera, i li agafo la paraula, eh? –també n'hem parlat aquest matí. Es necessiten dues peces més: fer una mutació de l'Icaen actual a una agència de l'energia de Catalunya, també amb ganes d'intervenir en el sector i d'invertir en el sector, des del nostre punt de vista, i una llei de transició energètica. Els recordo als consellers que la Generalitat som tots, no només el Govern, tots els grups parlamentaris d'aquesta casa; que cal escoltar el sector empresarial, sí, sens dubte, però també el sectors socials i els grups parlamentaris, encara que estiguin a l'oposició, perquè formen part del que coneixem com a Generalitat. Aquest matí, a la pregunta que li feia al conseller, ja l'hi deia: que o som capaços de generar grans consensos en el país o serà dificultós implementar segons quines polítiques. Haurem de reclamar un paper més important també per als ajuntaments i el món local i territorial. En facilitarem l'aprovació perquè creiem que no podem tornar a quedar enrere en l'adjudicació de projectes en una futura subhasta de renovables que es pugui produir al conjunt de l'Estat. A la darrera, de més de dos-cents projectes, a Catalunya, em sembla que només n'hi van adjudicar un, i, per tant, hem de fer un esforç. Segur que aquesta no és una posició unànime, eh?, però sí majoritària, crec, en el conjunt del país. L'energia nuclear no és una alternativa de futur, tot i que avui per avui encara té un pes important en la generació d'energia elèctrica a Espanya i sobretot a Catalunya. Per fer... És factible substituir-la? Nosaltres creiem que sí. Ara, desenvolupant al màxim les energies renovables. No només desenvolupant les energies renovables: fent un altre tipus de polítiques, com polítiques d'estalvi, d'eficiència energètica, de reducció d'emissions en els àmbits del consum, de la indústria, de l'habitatge, de la mobilitat... I per això és necessària aquesta Llei de transició energètica. I és necessària, a més a més, per una altra cosa que no es pot demorar molt des del nostre punt de vista: no sigui que estiguem generant una bombolla especulativa, eh?, al no tenir coordinades les polítiques d'aqu e l'Estat.nt una bombolla espec les polrar molt des del nostre punt de vista: no sigui que estiguem generant una bombolla especí amb les de l'Estat. Espero que, quan hi hagi un govern definitiu al conjunt de l'Estat espanyol, el Ministeri per a la Transició Ecològica també abordi, conjuntament amb els governs de les comunitats autònomes i amb el conjunt de grups parlamentaris, una reforma del sistema d'adjudicació de renovables per evitar en el conjunt de l'Estat, també a Catalunya, una nova bombolla especulativa al voltant de les energies renovables. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Consellera, consellers, diputats i diputades, no hi ha projecte de benestar si no garanteix una transició justa i democràtica, a l'altura dels reptes energètics que tenim per endavant com a país. I a dia d'avui, segons l'Idescat, 400.000 catalans i catalanes viuen en una situació de pobresa energètica, de famílies que no arriben a final de mes i no poden pagar el que suposa la despesa de llum, d'aigua o de gas. I això és fruit d'una dècada continuada de polítiques que, any rere any, han anat erosionant la capacitat de les famílies de garantir plenament els seus drets i que es tradueix en una pujada sense fi de la factura de la llum, de l'aigua i del gas per mercats oligopòlics que posen per davant els beneficis de les empreses als drets de la ciutadania; deu anys perduts en energies renovables, del que ara parlarem, i deu anys de polítiques de devaluacions salarials i de retallades en serveis públics, que no ha comportat res més que la desprotecció present i futura d'un element fonamental per al benestar, que és l'accés segur a l'energia. Hem d'abandonar aquestes polítiques d'austeritat, i això implica fer els canvis legislatius necessaris per garantir que puguem desenvolupar un sector energètic just i sostenible. A Catalunya hem recollit els objectius europeus en matèria d'energies renovables, tant en la Llei de canvi climàtic com en el Pla de l'energia i el clima del 2020, en el que Catalunya es comprometia a que d'aquí a dos setmanes, l'any 2020, el 20 per cent de la seva energia vindria de fonts renovables. I la inacció dels diferents governs d'ençà que es van aprovar els plans de l'energia contra el canvi climàtic fins avui, ens ha portat a que, al ritme actual, arribarem als objectius del 2020, el 2089, pel que fa a l'energia eòlica i el 2098, pel que fa a l'energia fotovoltaica. És a dir, que arribaríem, al ritme actual d'instal·lació d'energia eòlica i d'energia fotovoltaica, d'aquí a vuitanta anys, a complir els objectius del 2020. I, per tant, és una situació insostenible i era una situació que exigia derogar el decret actual i treballar en una llei per a la transició energètica en aquest país. Aquest decret, al nostre parer, aporta dos coses positives: regula de forma pionera l'autoconsum elèctric, creiem que és una bona notícia que qualsevol ciutadà de Catalunya pugui instal·lar plaques solars a la seva teulada o a la teulada de la seva empresa amb poc més que una comunicació a l'ajuntament i que, per tant, un cop entregada i amb el registre d'entrada, ja pugui començar la instal·lació d'energies renovables a casa seva, i trenca, òbviament, amb els criteris que eren excessivament restrictius perquè fos viable a Catalunya instal·lar un parc d'energia eòlica o un parc d'energia fotovoltaica i que és el que ha comportat que, durant aquests deu anys, pràcticament, no s'hagin instal·lat energies renovables a Catalunya. Ara bé, aquest decret també comporta desavantatges o riscos que crec que si no som curosos i, sobretot, si no som ràpids a l'hora de portar en aquest Parlament una llei de transició energètica, portaran problemes arreu del territori de Catalunya, i és que aquesta desregulació que permet trencar amb criteris que feien inviables els parcs eòlics i fotovoltaics a Catalunya és una desregulació que comporta i que comportarà problemes, generarà conflictes arreu del territori, en la mesura que comencin a sortir macroprojectes d'instal·lar grans parcs eòlics o grans parcs solars arreu de Catalunya o en territoris que la ciutadania consideri que cal protegir pel seu valor ambiental o paisatgístic. Crec que aquests conflictes aniran sorgint. I pot comportar també, com deia el company Terrades, una dinàmica de bombolla, que no és nova i que l'estem vivint arreu de l'Estat; probablement, l'única comunitat on no la vivíem era a Catalunya, perquè no s'instal·laven energies renovables. I, per tant, creiem que, a banda d'aprovar aquest decret, que, diguem, obri la porta que es puguin tornar a instal·lar energies renovables a Catalunya, cal accelerar d'urgència la tramitació d'una llei de transició energètica que posi quatre o cinc elements sobre la taula de forma clara. Primer. Cal dissenyar una fiscalitat perquè part dels ingressos que generen aquests parcs eòlics es reverteixin al territori i no aprofundeixin l'abandonament rural que pateixen moltes zones de Catalunya. Cal obrir-los, com fan molts països, a la participació ciutadana i que part de l'accionariat dels diferents parcs fotovoltaics i eòlics siguin propietat de la ciutadania o siguin d'accés a les institucions públiques. Cal regular també l'equitat territorial. No pot ser que hi hagi territoris [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] de Catalunya –i amb això ja acabo– que avui ja no tenen alternatives productives als seus territoris i que acabin sent el magatzem on instal·lem els grans projectes energètics de Catalunya. I cal, òbviament, també regular com preservem el patrimoni natural de la instal·lació de parcs d'energies renovables. Donarem suport al decret, no demanarem que es tramiti com a projecte de llei. Creiem que és una bona notícia i, per tant, l'aprovarem.
Diputat...
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent és el torn de la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bé, bona tarda. Si bé hi ha algunes de les qüestions que avui s'han plantejat que nosaltres trobem interessants, en termes generals, nosaltres no veiem clar aquest decret. Debatem un decret complex i, des del nostre punt de vista, amb algunes mancances i alguns riscos significatius en el text, primer, perquè ha estat un decret fet totalment d'esquena als territoris que en podrien ser afectats, a les entitats ecologistes i en defensa del territori. Creiem que és un decret treballat massa de portes cap endins. I, a més, amb un mecanisme legislatiu que deixa poc marge als grups parlamentaris, que ens obliga a dir «sí, «no o «abstenció i no aprofundir en un debat ric, al qual ens agradaria poder participar. Sí que entenem que, amb l'anunci que la Llei de transició energètica es tramitarà abans de final d'any, podrem fer aquesta participació, però no entenem per què s'impulsa una mena de «decretazo, que, des del nostre punt de vista, malgrat tenir un títol atractiu, està regit per criteris massa economicistes. Una de les qüestions fonamentals que ens preocupa és el mapa de producció d'energies renovables que perimetrerà aquest decret, especialment, el mapa eòlic. Vostès afirmen voler seguir avançant en la mitigació del canvi climàtica i en la transició energètica, però nosaltres, un cop llegit el text, veiem que hi ha alguns aspectes que fan que vagi en la direcció contrària, per l'aposta per una major liberalització del sector de les renovables, que, de facto, dona carta blanca a les grans corporacions i que posa en risc la conservació dels espais naturals del territori català. Deia la consellera: «No és el territori el que s'ha d'adaptar al decret. Doncs, precisament, aquesta és una qüestió clau que determinarà el nostre vot. Per què? Perquè els criteris generals i específics per a la regulació de l'autorització de les instal·lacions són excessivament genèrics i obren la porta a poder afectar qualsevol espai natural protegit o no. Ens preocupa també que l'eliminació del pla especial representi eximir els parcs eòlics i les plantes solars fotovoltaiques de l'avaluació ambiental, per no parlar de la limitació municipal a la lògica urbanística i com queda en la lògica dels POUM, com queda la sobirania municipal molt afectada. Nosaltres considerem que, evidentment, hi ha una necessitat urgent de reduir les emissions de CO2, hi ha una necessitat de tenir un pla de transició energètica a l'alçada de la gravetat del xoc climàtic que vivim, però que no cal entomar aquests reptes a costa d'esberlar les nostres muntanyes i els nostres paisatges naturals. A Catalunya, disposem de multitud d'espais entorn d'altres infraestructures, centenars de polígons on podríem instal·lar-hi totes aquestes plantes d'energia i, per tant, potser, el fet que el preu sigui més barat, la possibilitat –i acabo, president– de poder especular amb el sòl, fa que se'ns presenti un decret que nosaltres considerem que serà la causa de molts dels conflictes ambientals que viurem en el futur en el territori. Nosaltres, des d'aquesta perspectiva, els ho recordarem i, per això, farem un no, que creiem que és important davant algunes qüestions que no creiem que són de consens en el país i, per això, malgrat que sabem que hi ha una majoria que no hi dona suport, demanarem que es tramiti aquest decret com un projecte de llei i que, per tant, fomentem un debat ric amb aportacions dels agents socials, ecologistes i econòmics, com creiem que s'hauria d'haver impulsat.
Gràcies, diputada. En nom de Subgrup Parlamentari de... Sí. Senyora Sirvent. Per què em demana la paraula? Per què em demana la paraula?
Sí. Per una qüestió d'ordre.
Digui.
Miri, a l'anterior Junta de Portaveus, vam acordar que els subgrups parlamentaris disposaríem de cinc minuts per a la nostra intervenció. De fet, jo mateixa, com a representant del subgrup, vaig sol·licitar que constés en acta perquè això no passés en seu plenària, que ens trobéssim davant del faristol amb un temps d'intervenció limitat i, finalment, hem tingut aquesta situació, s'ha donat al Ple, i hem hagut d'intervenir per un temps de dos minuts i mig i no de cinc minuts. Ho podran corroborar els altres portaveus que eren presents a la Junta de Portaveus.
No consta que s'acordessin cinc minuts. Els corresponen, reglamentàriament, dos minuts i mig. En altres qüestions, sí que es van pactar cinc minuts. Per exemple, avui, a la proposta de resolució es van pactar cinc minuts... [[Remor de veus.]] Estic parlant jo, diputats, estic parlant jo... Es van pactar que, en el cas de les propostes de resolució, cinc minuts perquè tots els grups i subgrups van acordar a la Junta de Portaveus limitar a cinc minuts; aquí, no s'ha limitat el temps de cap grup parlamentari ni de cap subgrup parlamentari i corresponen el que toca per Reglament, és a dir, cinc, els grups i, dos i mig, els subgrups. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]]
Com comenta la companya del Grup de la CUP, sí que es va acordar que, en comptes de deu minuts que tenim per Reglament, en faríem cinc els grups, però que no es tocaria la limitació per a grups per a aquesta sessió. S'ha parlat de la vinent. I és cert que, des del Grup Socialista, s'ha plantejat que això s'hauria de parlar per a les properes a partir de gener, però, per a aquest, en concret, sí que es va acordar que els grups, tot i que en tenim deu, ens limitem a cinc i que els subgrups es mantenen en els cinc. Jo crec que haurien de revisar l'acta, perquè sí que es va acordar això a la Junta de Portaveus.
S'haurà de revisar l'acta, però, hi insisteixo, a mi no em consta en aquest moment. En tot cas, a futur, ho hem de tenir en compte, com vostè deia, per a altres intervencions. Ara, li correspon el torn al senyor Santi Rodríguez. [[Maria Sirvent Escrig demana per parlar.]] Digui'm, senyora Sirvent. Per què em demana la paraula?
Sí. En primer lloc, perquè consti en acta que la diputada Natàlia Sànchez ha fet una petició expressa al president, abans de començar la intervenció, amb la finalitat que se li respectés el temps acordat per tots els grups parlamentaris a l'anterior Junta de Portaveus. I, en segon lloc, per demanar al president que rectifiqui, perquè a nosaltres, reglamentàriament, ens toquen cinc minuts, a la resta de grups parlamentaris, els toca intervenir per un temps de deu minuts i, per tant, a nosaltres, reglamentàriament, ens toca intervenir per un temps de cinc minuts.
Cinc minuts, el Grup Mixt; la meitat són dos i mig per als subgrup parlamentaris, perquè el que els correspon és la meitat dels grups parlamentaris. [[Veus de fons.]] Es van reduir tots els temps. Es va acordar reduir tots els temps, diputats. En tot cas, senyor Rodríguez, quan vulgui.
Sí. Però, senyor president, li pregaria que aturés el rellotge perquè volia fer la intervenció per una qüestió d'ordre, que és la que intentava fer des de l'escó i no m'ho ha permès. I la qüestió d'ordre és que, efectivament, i sense que serveixi de precedent, la portaveu de la CUP té absolutament tota la raó. [[Rialles i aplaudiments.]] Perquè, a més, fixi's vostè si és fàcil que els subgrups parlamentaris tinguem cinc minuts d'intervenció, pel simple fet que la reducció de temps assignat als grups i subgrups és una qüestió d'unanimitat. I jo, malauradament, he hagut de dir moltes vegades a les juntes de portaveus que, si els subgrups parlamentaris vèiem molt limitades les nostres intervencions, ens era tan senzill com negar-nos a la reducció de temps assignat a grups i subgrups parlamentaris i, d'aquesta manera, manteníem els cinc minuts. I, a l'última Junta de Portaveus, el portaveu del Grup Socialista es va queixar, precisament, que els subgrups parlamentaris tinguéssim el mateix temps que els grups parlamentaris. Senyor president, ho té vostè mal entès. Jo no li demanaré ara que tingui un tracte de favor amb relació al que ha tingut al Grup de la CUP, però, en qualsevol cas, si aquesta ha de ser la seva forma de prendre els acords de la Junta de Portaveus, en prenem nota i, a partir d'aquest moment, senyor Forné, nosaltres nosaltres... Dic «senyor Forné, perquè és el que sempre ens demana reduir el temps...
Diputat, li demano que vagi acabant.
No acceptarem més que es redueixin els temps que ens corresponen als grups i subgrups parlamentaris.
Molt bé. Té la paraula, ara sí, per fer la seva intervenció. Quan vulgui.
Molt bé. Doncs, corrent, intentaré dir el que pugui dir. Aquest decret té diverses parts, concretament, jo les separo en quatre parts, que no es corresponen necessàriament amb els quatre capítols. Hi ha una primera part que és un restyling de la Llei del canvi climàtic, que el que ve a demostrar que és una reforma més d'aquella llei, sí, per adaptar-la, en alguns casos, a la sentència del Tribunal Constitucional, en altres casos, per fer altres modificacions. Però crec que el que posa en evidència la reforma tan sovintejada de la Llei del canvi climàtic –recordo que estem tramitant també una altra llei de modificació de la Llei del canvi climàtic– és que en el moment aquell en què es va aprovar aquella llei, aquella llei estava verda i estava verda no perquè fos una llei per lluitar contra el canvi climàtic, sinó perquè no estava suficientment madura com per aprovar-la i, per això, en aquell moment el nostre grup s'hi va abstenir. Amb relació a les energies renovables, amb el que em doni temps d'explicar, es fan puntualitzacions, dos puntualitzacions, en l'àmbit de les activitats, que veiem positivament; una altra en l'àmbit de l'urbanisme, que veiem positivament, però creiem que insuficient, perquè no abasta totes les possibilitats. En l'àmbit d'urbanisme es fan altres modificacions i, després, allò que és substancialment important, que és la derogació del Decret 147/2009, que és el mapa d'implantació o, més ben dit, més que el mapa d'implantació, el mapa de prohibició d'instal·lacions de parcs eòlics del 2009 i que ha impossibilitat i ha fet que no és que ens quedem a la cua del desplegament d'instal·lacions eòliques, que ja ho estàvem, perquè érem de les comunitats que els permisos per instal·lar parcs d'energies renovables tenien una durada més llarga amb relació a altres comunitats, sinó per deixar-les, pràcticament, definitivament aturades. Tot i això, i que valorem positivament la derogació d'aquest decret, que impedia el desenvolupament de les energies renovables, ara serà més senzill tirar endavant parcs d'energia eòlica o parcs d'energia solar fotovoltaica, sí que veiem que es mantenen uns elements de discrecionalitat i que se sotmet la concessió d'aquestes autoritzacions a una ponència de caràcter merament governamental que serà la que acabarà definint criteris, serà la que acabarà definint les possibilitats. I, per tant, creiem que no s'ha anat fins on es podia haver anat, no s'han adoptat totes les mesures que haguessin sigut necessaris i suficients per tal de poder desenvolupar, amb tota la seva potència, les possibilitats de l'energia solar fotovoltaica i de l'energia eòlica. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Ferran Civit.
Gràcies, president. Consellera, conseller –que són l'AMPA de la criatura–, però també consellers del Govern, que, en aquest cas, són grans consumidors d'energia per a les seves instal·lacions, crec que és important que estiguin avui aquí. I benvingut sigui aquest nou decret després d'haver perdut pràcticament una dècada com a país, com a societat i com a sector productiu, perquè ara heu obert finalment la porta, però sobretot del que es tracta és d'enderrocar aquesta porta que ens ha frenat. Vull dir, se'n recorden de la ley Corcuera, la de la patada en la puerta?, doncs potser necessitem la ley Corcuera per fomentar les energies renovables d'una vegada per totes, perquè ara mateix Catalunya és literalment un desert renovable. No arribem ni a un 10 per cent d'energia renovable en aquest país, quan el 2050 haurien de ser al cent per cent. I clar, ens trobem que no només han de ser renovables sinó que a més hi ha el risc de que fem una transició lampedusiana, en la qual passem, efectivament, d'energies contaminants a energies renovables, però totes en poques mans, que, bàsicament, en aquest cas, són les de l'IBEX 35 més l'empresa Acciona. També ens trobem amb una situació, que per sort comença a canviar, que era el fet aquest de que –i gràcies al decret això comença a modificar-se– alguns ajuntaments no només t'obligaven a pagar l'impost d'obres, sinó que fins i tot et demanaven projectes d'enginyeria; o sigui, la gent s'estava posant una placa, no s'estava posant a casa el sincrotró, i això és una de les coses que havíem de tenir en compte. Perquè a cada època la seva energia, i posar una placa ha de ser tan fàcil com posar-se una antena de televisió. Però també és molt important que participin les comunitats locals, la ciutadania i, sobretot, el territori, que deixi de ser espectador i que passi a ser protagonista d'aquesta transició. Però, alerta –ja he parlat abans també del tema transició lampedusiana–, tenim el risc de l'especulació. Red Eléctrica, a l'Estat espanyol, ja ha tombat més de 46.000 megawatts que estaven pendents de rebre autorització, perquè precisament hi ha el risc de l'especulació. Perquè, clar, aquí, amb aquesta transició, els fons d'inversió de les grans empreses hi veuen un gran futur, però, per desgràcia, per a les seves butxaques i no del país i del planeta. Hem de canviar el paradigma a un model distribuït, participatiu i renovable. Perquè hem de passar d'un model en el qual la distribuïda passi a ser el gruix de tot plegat, d'un 80 per cent, mínim, al contrari que ara, que és menys d'un 20 per cent; o sigui, més distribuïda i menys transportada. Un model d'energia quilòmetre zero, que, bàsicament, això significa sobirania energètica també; que participi la gent, de cent per cent renovable a cent per cent democràtica; que les persones, com ja ha dit la consellera, estiguin al davant, en aquest cas, de les empreses, i això ho diu el Pacte nacional per a la transició energètica. Que lògicament també l'Institut Català de Finances, en aquest cas, faci de banc públic, de banc verd, a favor d'aquesta transició per als ciutadans però també per a les cooperatives d'energia, que també no oblidem que existeixen, a banda de les empreses, per poder fer això. Que recuperem les concessions hidroelèctriques; ara que es van acabant o que la majoria arriben als setanta o vuitanta o cent anys de la seva concessió, que anem recuperant-ho. Que desinvertim en combustibles fòssils per a la part pública, que encara això és viable, per desgràcia, aquí, i això en països com Noruega i Irlanda, en els últims dos anys, ja han començat a anunciar que es retiren d'aquestes inversions. Que fomentem la proximitat de generació i de consum, perquè, si no, ningú vol el consum, ningú vol els parcs eòlics al costat de casa seva però tampoc vol les línies de molta alta tensió. Per tant, si no volem MATs, el que hem de fer és posar-nos les plaques a casa. També garantir per llei –per llei, això és molt important– que generar energia és un dret humà bàsic, i això és una de les bases també per lluitar contra la pobresa energètica. Trec el concepte d'«energia del concepte «industrial; l'energia és un concepte ciutadà, és un dret bàsic universal. Que també –i això és la part positiva–, quan hi va haver tot el tema de la crisi econòmica, una de les poques coses positives que hi va heure va ser el fet que es va parar la bogeria urbanística. Hi ha un munt d'espai urbanístic que ara mateix està urbanitzat però que segurament, i per sort, no s'arribarà a construir mai. Doncs aquest espai que està antropitzat, utilitzem-lo. Per tant, comencem a plantejar-nos usos mixtos del sòl que fins ara estaven tipificats com a sòl urbanitzable, doncs que siguin precisament també per posar aquesta energia. Lògicament, continuant amb el tema dels petits productors. Clean energy for all europeans, que és el decret que ens ve des d'Europa; aprofitem-ho, apurem-lo, espremem-lo al màxim. I lògicament equilibri territorial. Jo quan estenc la roba, doncs, conto des de casa meva vuitanta molins de vent. Com saben, ja ho ha dit algú, això està generant el fet de que molts territoris se sentin menystinguts. Necessitem l'energia produïda al costat dels grans consumidors, i això vol dir l'àrea metropolitana, vol dir també la Catalunya Vella, que comencin a tenir un paper determinant, perquè lògicament si continuem en aquesta línia, si el territori aporta, també haurà de rebre, i crec que és de justícia per garantir l'equilibri territorial i que no hi hagi despoblament, que el territori rebi. Treballem per a això –treballem per a això; treballem per fer aquesta llei del canvi climàtic, pendent, amb la llei de transició energètica, amb la llei de residu zero, amb la llei de foment d'agricultura sostenible. Fem una justícia climàtica, que també és justícia social, i endavant amb la sobirania energètica, que anem molt tard. Perquè recordem-ho...
Diputat....
...si volem ser un país independent, també hem de tenir sobirania energètica. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Narcís Clara.
Gràcies, president. Membres del Govern i del Parlament, l'emergència climàtica i l'escalfament global, producte de les emissions de gasos amb efecte hivernacle, són motius suficients per dissenyar un sistema energètic basat en fonts d'energies renovables, però existeixen altres consideracions, perquè dels reptes se'n poden derivar oportunitats i beneficis en d'altres àmbits, com per exemple, polítics, per a la salut i econòmics. Dels diversos desafiaments polítics que ha d'afrontar la Unió Europea, l'efectivitat de la reducció de les emissions de gasos d'efecte hivernacle serà un dels elements que determinarà la major o menor confiança de la ciutadania en la democràcia i les institucions europees, les quals han estat qüestionades des de diversos sectors retrògrads i populistes. És un motiu polític de pes per no demorar la transformació de la nostra indústria i del nostre sistema energètic en tot allò que sigui necessari. Europa és molt probablement el principal focus d'atenció mundial en el disseny i aplicació de polítiques mediambientals. No hi ha dubte de la relació de la salut amb la qualitat de l'aire, i d'aquesta amb la generació d'energia i, per tant, dels efectes positius de la implementació d'energies renovables. Per posar només un exemple complementari, en un recent article científic publicat a la revista Environmental Research Letters, investigadors del MIT i de la Universitat de Washington han establert, mitjançant models de contaminació atmosfèrica i econòmica, per avaluar l'impacte de la qualitat de l'aire i la salut humana..., dic, han establert que els cobeneficis de la salut augmenten més que els costos econòmics, producte de la implementació d'energies renovables. Una altra oportunitat és la possibilitat de que els reptes mediambientals condueixin a un increment de la inversió a Europa, la qual cosa impliqui innovació empresarial i creació de llocs de treball, especialment dels altament qualificats. La construcció de xarxes d'energia neta donarà un avantatge competitiu a qui en disposi. Si incrementem l'electrificació dels sistemes de transport, augmentarà la demanda d'electricitat. Per tant, s'han de dissenyar els mecanismes jurídics i administratius i el marc polític necessaris per expandir, desenvolupar i implementar nous projectes d'energies renovables que són la base de la nova economia del segle XXI. El Govern de Catalunya, per responsabilitat amb la ciutadania del país, per coherència amb la declaració d'emergència climàtica, per generar confiança en els sectors empresarials i atesa la demanda d'una part important d'agents socials i dels sectors de l'energia, però també per compromís i credibilitat amb l'agenda europea, basa la seva estratègia en tres àmbits primordials, tal com ha exposat exhaustivament la consellera Chacón i que, per tant, jo m'estalviaré. Simplement els hi citaré la llei de transició energètica, la creació de l'Agència Catalana de l'Energia i la derogació del Decret 147/2009. El Decret 147, combinat amb la legislació estatal, ha estat nefast. Durant els darrers set anys només s'ha construït i posat en marxa un aerogenerador a Catalunya, encara que, això sí, ha estat pioner en la instal·lació de parcs eòlics cooperatius, una tecnologia amb antecedents exitosos al nord d'Europa i als Estats Units i que esperem que es desenvolupi a casa nostra. Els compromisos contemplats obliguen a un increment molt significatiu i anual sostingut fins al 2030, tant en energia eòlica i fotovoltaica. Com ja he dit, els estalviaré l'altra part del decret perquè ja ha estat profusament debatut. Resumidament, aquest decret és una mostra del compromís i la capacitat del Govern per respondre dintre de les seves competències a l'emergència climàtica. Per acabar, volem manifestar la nostra satisfacció d'haver pogut resoldre els dubtes que s'havien generat sobre diversos aspectes del decret, en especial, aquells que feien referència a les instal·lacions destinades a la gestió de residus. El diàleg amb els grups de Socialistes i Units per Avançar i Catalunya en Comú Podem ha estat una eina molt útil a l'hora de contrastar i disminuir les incerteses que havien sorgit. El diputat Terrades ha parlat de «dubtes acotats; doncs bé, disminuint les incerteses podem associar «incerteses amb «dubtes i quant a l'«acotat suposo que vostè partia de dubtes infinits i, acotar-los, doncs, en aquest cas, és disminuir la incertesa. Creiem que l'acord per no tramitar-lo farà que augmenti significativament la confiança empresarial. Moltes gràcies, president i diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. Saben que, d'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret i que els vots negatius són favorables a la derogació. Votarem en primer lloc la validació del decret i després, atès que com a mínim el Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent ha demanat que es tramiti com a projecte de llei, votarem després aquesta segona possibilitat. [[Pausa.]] Passem a la votació, doncs, de la validació del Decret llei 16/2019. Comença la votació. El decret llei ha estat validat per 124 vots a favor, 4 en contra i 4 abstencions. I, com dèiem, d'acord amb l'article 158.4 i un cop validat el decret, i atès que com a mínim un subgrup parlamentari així ho ha demanat, votarem ara si es tramita com a projecte de llei. Passem a la votació. S'entén que els vots afirmatius són favorables a la tramitació com a projecte de llei i els vots negatius són en contra. Passem a la votació. La proposta de tramitació com a projecte de llei del Decret llei 16/2019, del 26 de novembre, de mesures urgents per a l'emergència climàtica i l'impuls a les energies renovables ha estat votat negativament per 39 vots a favor, 81 en contra i 12 abstencions. Per tant, es valida el decret, que no es tramitarà com a projecte de llei. Passem ara al següent punt de l'ordre del dia. És el... [[Veus de fons.]] Sí, senyora Sirvent, per què em demana la paraula?
Sí, president, és per una qüestió d'ordre. Simplement perquè volem que ens aclareixi quin serà el nostre temps d'intervenció en tots els punts que queden en aquest Ple, sobretot perquè, a nosaltres, reglamentàriament, ens pertanyen aquests cinc minuts, i si no hi ha un acord unànime a la Junta de Portaveus, ningú pot reduir-nos el temps d'intervenció. Per tant, si això no és així, si no tenim el temps establert, ens veurem obligades a sol·licitar la convocatòria d'una junta de portaveus i la suspensió del Ple, tenint en compte que ja sabem que ens han de donar suport d'altres grups parlamentaris.
Com els he comentat abans... Sí, digui'm, senyor Rodríguez. Suposo que en la mateixa línia?
Sí, exactament en la mateixa línia. Perquè tenim fetes unes previsions de temps, sense perjudici de que els temps que tenim previstos s'hagin d'esgotar, però tenim fetes unes previsions i, per tant, és important saber el temps que tindrem per defensar les nostres posicions.
Molt bé. Doncs, ara els comento el que dèiem..., el que els intentava expressar abans, que, amb relació a les propostes de resolució, sí que hi ha uns acords de cinc minuts per a grups parlamentaris i subgrups parlamentaris, un temps per igual a les propostes de resolució, que són cinc minuts, i en la resta d'intervencions són els temps habituals. [[Maria Sirvent Escrig demana per parlar.]] Digui'm, senyora Sirvent.
Sí, senyor president. No té cap sentit el que els grups parlamentaris haguéssim acordat un temps de cinc minuts per a les propostes de resolució, de tres pàgines, i un temps de dos minuts i mig per a un decret de més de dues-centes pàgines, en el que el posicionament era molt més complex. De fet, és que no cal que em justifiqui, és que els acords de la Junta de Portaveus són els que són, i la Junta de Portaveus està enregistrada. I, a més a més, vam demanar específicament que constés en acta que teníem aquest temps. Això ha sigut un perjudici perquè nosaltres puguem desenvolupar la nostra tasca de representació en aquest Parlament de forma adequada, perquè estem parlant d'un decret que contenia més de dues-centes pàgines i amb un articulat molt extens. I, per tant, li demanaríem, novament, que rectifiqués, i que s'avingués a fer valer els acords que vam prendre a la Junta de Portaveus.
Que és el que hem fet, senyora Sirvent. I, en tot cas, com jo he fet ara, precipitadament, però tindrem temps de fer-ho, revisarem, efectivament, l'acta de la Junta de Portaveus que parla de les propostes de resolució, com ara avançava que tindran. [[Remor de veus.]] Senyora Sirvent, no continuarem amb el debat. En tot cas, com vostès, i jo mateix, revisarem l'acta de la Junta de Portaveus. En qualsevol cas, insisteixo en el que deia abans: són els temps habituals, llevat de les propostes de resolució, en què hi ha una intervenció per a tots els grups i subgrups parlamentaris, de cinc minuts. Ara seguim amb el quart punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei per a l'ensenyament plurilingüe de Catalunya. Senyora Roldán, si és sobre aquesta qüestió, tanquem aquí el debat. En tot cas, ja en parlarem a la Junta de Portaveus i revisarem l'acta. Per presentar la... [[Remor de veus.]] Senyora Sirvent, tanquem el debat aquí. No li he donat la paraula a la senyora Roldán... [[Remor de veus.]] Senyora Sirvent, no té la paraula, ja hem intervingut, ja hem clarificat, ara no sortirem d'aquí, en tot cas, seguim amb el debat i revisarem els acords a la Junta de Portaveus, i clarificarem aquestes qüestions a futur. [[Remor de veus.]] Escolti'm, si demanen paraules per qüestions d'ordre, jo els hi donaré, sí que adverteixo que el que no farem és reproduir els debats que tenim a Junta de Portaveus respecte a això en el Ple. En tot cas, hi insisteixo, revisarem l'acord i l'acta de la Junta de Portaveus, ara seguim... És per una altra qüestió, senyora Roldán? [[Veus de fons.]] Escolti'm, ja n'hem parlat... [[Veus de fons.]] Ja n'hem parlat a la Junta de Portaveus, han intervingut tots els grups, jo els demano que seguim amb el debat, i ho tractarem, òbviament, a la Junta de Portaveus. [[Remor de veus.]] Senyora Sirvent, ha intervingut unes quantes vegades, ja n'hem parlat. Hi ha la seva posició, i la meva. No seguirem. El quart punt de l'ordre del dia és el debat a la totalitat sobre la proposició de llei per a l'ensenyament plurilingüe de Catalunya. Per defensar-lo, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, que és el grup proposant, la diputada senyora... No, perdó: intervenen els... [[Veus de fons.]] Diputada, ja n'hem parlat, ja ho hem avançat, no seguirem amb aquest debat. Per què em demana la paraula, senyora Sirvent?
Si no em dona... Ah!, d'acord, ara... Per demanar una suspensió del Ple i una convocatòria de Junta de Portaveus, perquè vostè no respecta els acords que hem pres en el si de la Junta de Portaveus.
Senyora Sirvent, farem una Junta de Portaveus quan acabi...
No, no..., li ho demano ara. Segons el Reglament, tinc la prerrogativa de sol·licitar una suspensió del Ple i una Junta de Portaveus, sempre que em donin suport més de dos grups parlamentaris. I, per tant, li estan demanat paraula d'altres grups parlamentaris, que suposo que també es voldran posicionar sobre la sol·licitud de Junta de Portaveus que nosaltres acabem de sol·licitar. I, per tant, vostè tindria l'obligació de donar la paraula als altres grups parlamentaris perquè es puguin posicionar sobre la sol·licitud de Junta de Portaveus que acabem de formular en el si del Parlament.
Molt bé, senyora Sirvent, queda clar. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez?
Sí, senyor president, article 35.2 del Reglament, demanem la convocatòria de Junta de Portaveus per aclarir els temps d'intervenció dels grups i subgrups en els subsegüents temes de l'ordre del dia, i, per tant, com afecten els següents temes de l'ordre del dia, entenem que s'hauria de suspendre el Ple i celebrar aquesta Junta de Portaveus. [[Remor de veus.]] [[Lorena Roldán Suárez demana per parlar.]]
Digui'm, senyora Roldán.
Gracias, presidente. Pues, en el mismo sentido, para apoyar esta petición de celebración de una Junta de Portavoces, y creo que vale la pena que para que una vez que parece que hay consenso entre todas las fuerzas, que lo aprovechemos. [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]]
Senyor Pedret.
Gràcies, president. Sense intenció de reproduir els debats de la Junta de Portaveus, però, atès que el meu grup no estava especialment conforme amb la decisió que es va prendre, crec que almenys puc ajudar a aclarir que nosaltres entenem que sí que es va acordar que en els punts de l'ordre del dia en què s'havia acordat la reducció de temps d'intervenció dels grups, el Grup Mixt mantenia el seu temps d'intervenció, i, per tant, els subgrups disposaven d'aquests cinc minuts. Tot i que nosaltres no hi estàvem especialment conformes. Però, en qualsevol cas, crec que va ser aquest l'acord de la junta.
[[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Digui'm, senyora... [[Veus de fons.]]
Sí, totalment d'acord amb el que ha dit el diputat Pedret. Crec que si la majoria, per no dir tots els portaveus dels diferents grups, estem d'acord que això va així, si això es manté per a la resta del Ple ens podem estalviar la Junta de Portaveus, però si no es manté i des de la presidència es diu, específicament, que es manté aquest acord, haurem de fer aquesta Junta de Portaveus, a la qual donem suport.
Miri, si serveix per clarificar, com els deia, els punts que queden de l'ordre del dia fonamentalment... [[Veus de fons.]] Senyora Sirvent, tinc la paraula jo, escolti'm i després, en tot cas, si vol intervenir em demana la paraula. Les intervencions a posteriori són mocions... [[veus de fons]] i interpel·lacions, i les propostes de resolució. Les propostes de resolució ja hem dit que són cinc minuts per grup parlamentari i subgrup parlamentari, per tant, aquí hi ha un temps d'intervenció igual, i en la resta de punts els temps habituals. Això vol dir els temps que corresponen als grups i els temps que habitualment corresponen als subgrups parlamentaris. No hi ha cap altre moment en el qual hi hagi un debat respecte als temps, perquè, hi insisteixo, les propostes de resolució són cinc minuts. Per tant, temps igual per a tothom, i en les mocions, el temps que correspon habitualment, eh? Digui'm, senyora Sirvent.
Sí, senyor president. Nosaltres mantenim la sol·licitud de suspensió del Ple i de convocatòria de Junta de Portaveus, a no ser que vostè demani disculpes i rectifiqui i digui que no ha respectat els acords que vam prendre en el si de la Junta de Portaveus.
Diputada, els acords a la Junta de Portaveus són els que es marquen en l'acta, podran comprovar a l'acta com només es parla de propostes de resolució. En l'acta només es parla de propostes de resolució. Estic d'acord amb vostè, i com expressava ara el senyor Pedret, que a futur –i també a la senyora Segovia– haurem de debatre, i si s'han de produir aquests malentesos habitualment, l'única solució serà adaptar-nos exclusivament al que diu el Reglament i fer els temps que corresponen al Reglament. Senyor Riera, jo demano ara que continuem amb la intervenció, i després podrem fer la Junta de Portaveus, quan acabi. [[Carles Riera Albert demana per parlar.]] Digui'm, senyor Riera.
President. Disculpi que l'hagi de rectificar. Vostè ha dit, «n'haurem de parlar. No cal que en parlem. En la proppassada Junta de Portaveus, la que feia referència a l'organització del proper Ple, es va reproduir exactament aquest mateix debat durant força estona, com vostè sap perfectament, i també la resta de portaveus. Amb el literal del que aquí s'acaba de fer esment respecte a la Junta de Portaveus que ara és motiu de controvèrsia. Es va dir, el literal –el literal–, que «el Grup Mixt disposaria de deu minuts pel que fa a les propostes de resolució, i també pel que fa als decrets. Això va ser motiu de consens i acceptació per part de la resta de grups, i, efectivament, el senyor Pedret va insistir que li semblava que això començava a convertir-se en una pràctica habitual, i a convertir-se, diguéssim, en una normativa fora del que diu el Reglament, i que ell cridava l'atenció en aquest sentit de que, per aquesta vegada, ho tornava a acceptar, però que, en tot cas, si això s'havia de convertir en una norma com, evidentment, plantejàvem nosaltres, doncs, se n'hauria de parlar novament en la Junta de Portaveus, de cara al gener –de cara al gener. Per tant, pel que fa a aquest Ple...
Senyor Riera... Sí...
...a la Junta de Portaveus va quedar claríssim. I pel que fa al proper Ple, va quedar claríssim, també, en el mateix literal exactament. Per tant, la solució...
Senyor Riera, gràcies.
Si malgrat tot es manté la controvèrsia, hem de convocar una Junta de Portaveus...
Ha quedat clar.
...ara mateix, per aclarir-ho.
Ha quedat clar. Farem una reunió de la Mesa, convocant també els subgrups parlamentaris que no hi estan..., i grup parlamentari que no hi estan representats, i abordarem aquest tema. Farem una consulta a la Mesa, aquí mateix, amb els grups. Sí. [[Veus de fons.]] D'acord, farem Junta de Portaveus, que acabarem abans. Cinc minuts.
Diputats, diputades, demano que vagin seient als seus escons. Reprendrem la sessió. Abans de continuar, dir que a la Junta de Portaveus hem clarificat els temps d'intervenció per a aquest Ple i el proper. [[Remor de veus.]] En són partícips tots els grups parlamentaris. I, per tant, excepcionalment, pel que fa als debats següents, respecte a proposicions de llei i a les propostes de resolució, les intervencions seran les que es van acordar a la Junta de Portaveus i que avui, en aquesta Junta de Portaveus celebrada fa una estona, hem tornat a clarificar. [[Remor de veus.]] Bé, seguim. [[Veus de fons.]] Diputats, diputades, silenci, si us plau, que continuarem amb l'ordre del dia. [[Proposicions de llei acumulades per a l'ensenyament plurilingüe a Catalunya i de garantia de l'ensenyament efectivament trilingüe (debat de totalitat)]] [[202-00006/12 i 202-00046/12]] El següent punt és el debat de totalitat sobre la proposició de llei per a l'ensenyament plurilingüe a Catalunya i, abans de començar, els faig avinent que són dues proposicions de llei, una presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, la citada, i una altra presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, sobre la proposició de llei de garantia de l'ensenyament efectivament trilingüe. Es va acordar fer conjuntament els dos debats. [[Veus de fons.]] Per tant, primer hi haurà dues intervencions, per part dels representants del grup i subgrup proposants. I, en primer lloc, té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, per presentar la proposició de llei per a l'ensenyament plurilingüe a Catalunya, el diputat senyor Daniel Serrano. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Conseller, diputados, diputadas... Saludar también a las entidades del mundo asociativo, del ámbito de la educación, que llevan muchos años trabajando por terminar con el modelo de inmersión lingüística. Bienvenidos y buenas tardes, bienvenidos al Parlament. Sumar es mejor que restar. El pluralismo es mejor que la uniformidad. La libertad es mejor que el aislamiento, y defender los derechos de todos los catalanes es mejor que atrincherarse en las obsesiones nacionalistas. Por esta razón, desde el Partido Popular, defendemos una educación de calidad y trilingüe que ponga fin al monolingüismo empobrecedor que ha limitado derechos y oportunidades durante tantos años. Defendemos que el hijo o la hija de cualquier catalán pueda acceder a una educación en tres idiomas como lo hace el hijo o la hija de cualquier dirigente separatista. Defendemos la igualdad de oportunidades, y no que el separatismo imponga hipócritamente al resto de los catalanes un monolingüismo que no desea para sus propios hijos. Hoy presentamos en el Parlamento de Cataluña una proposición de ley para una educación plurilingüe en Cataluña, que garantice que el catalán, el español y una lengua extranjera sean vehiculares en la educación en Cataluña. Se trata de sumar. Defendemos que el catalán tenga la condición de lengua vehicular, y queremos que el español también tenga esa condición. Ambas deben ser lenguas vehiculares. No solo se debe estudiar el catalán y el español, debe estudiarse en catalán y en español. Con esta proposición de ley garantizaríamos el cambio del anacrónico sistema educativo monolingüe, contrario tanto a la Constitución como al futuro de nuestros hijos, por un nuevo sistema acorde a la legalidad, plurilingüe, donde el español tenga presencia vehicular junto con el catalán, como lengua docente y de comunicación en el ámbito educativo. Además, y anticipándome a los falsos tópicos de los separatistas, esta proposición de ley garantiza que los alumnos no puedan ser separados en centros ni en grupos por razón de su lengua habitual, ofrece la posibilidad de que los padres o tutores en la primera enseñanza puedan solicitar en el formulario de preinscripción que el aprendizaje de la lectoescritura se desarrolle en la lengua habitual escogida por ellos. Y establece que la formulación del proyecto lingüístico ha de asegurar la utilización de las lenguas oficiales y la lengua extranjera como vehiculares. Para ello, se instaura un mínimo del 25 por ciento de las horas lectivas para la enseñanza de contenidos curriculares en cada una de estas lenguas, donde se incluya al menos una materia no lingüística de carácter troncal. El resto del horario lectivo podría ser organizado libremente por cada centro en función de las circunstancias y los usos sociolingüísticos del alumnado del centro y las preferencias de las familias. Debemos superar ya la educación monolingüe y excluyente, ya que se trata tanto de una cuestión de derechos como de una cuestión de oportunidades. Porque es una cuestión de derechos, sí. La enseñanza del catalán y el español deben tener una presencia adecuada en los planes de estudio, sin que los alumnos sean separados en centros y en grupos de clase distintos por razón de su lengua habitual. Excluir el español atenta contra los derechos de todos los catalanes, atenta contra los derechos de la ciudadanía. Los poderes públicos tienen la obligación y el deber de poner las medidas necesarias para garantizar los derechos de los ciudadanos a utilizar tanto el español como el catalán. Y en este sentido la Generalitat incumple sus obligaciones cuando impone un modelo educativo de inmersión lingüística en catalán, universal, permanente y obligatorio, donde la presencia del castellano se limita a una clase de lengua española, como si fuera una lengua extranjera más. La Generalitat está excluyendo al español como lengua docente y de uso normal en cualquier actividad educativa, más allá del estudio de la materia de lengua y literatura española, así como excluye al español de las comunicaciones internas y externas con y entre alumnos, padres o terceros de los centros educativos. Es una cuestión de derechos, y así lo entiende también la justicia. La actual inmersión lingüística, monolingüe, excluyente y obligatoria, va en contra de los derechos elementales, y así lo ha avalado tanto el Tribunal Constitucional, como el Tribunal Supremo, como el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña. La reiterada y constante jurisprudencia de diversas instancias judiciales considera que las dos lenguas –catalán y español– deben impartirse en una proporción suficiente en el sistema educativo como consecuencia directa de su oficialidad, con el objetivo de garantizar los derechos lingüísticos de los ciudadanos. Esto implica clases de catalán y en catalán y, como he dicho antes, clases de español y en español. Es decir, el reconocimiento de la cooficialidad del catalán y del español se deriva el mandato para la Generalitat de Cataluña de incluir las dos lenguas como lenguas vehiculares, y como materia de enseñanza obligatoria en los planes de estudio a fin de asegurar el derecho constitucional y estatutario a su conocimiento y a su utilización. En definitiva, las distintas sentencias judiciales han establecido que las dos lenguas oficiales en Cataluña, catalán y español, deben tener una proporción suficiente en el sistema educativo, con el objetivo de garantizar los derechos lingüísticos de los ciudadanos. Es decir, y como dije anteriormente y repito, que no solo debe haber clases de español, sino que debe haber clases en español, por una cuestión de derechos, sí, pero también por una cuestión de oportunidades. La riqueza de las distintas modalidades lingüísticas de España es un patrimonio cultural que debe ser objeto de especial respeto y protección. Nuestro pluralismo de lenguas nos ofrece ventajas y oportunidades sociales y económicas en un mundo competitivo, complejo e interconectado como el actual. Es una muestra de inteligencia limitada, muy limitada, que en un mundo globalizado se renuncie a la lengua común de 500 millones de hablantes. Les daré unos datos del Instituto Cervantes. Más de 577 millones de personas hablan español en el mundo, de los cuales 480 lo tienen como lengua materna. El 7,6 por ciento de la población mundial es hoy hispanohablante. Casi 22 millones de personas lo estudian en 107 países. Es la tercera lengua más utilizada en la red después del inglés y del chino. Dos países hispanohablantes, España y Argentina, se encuentran entre los quince principales productores de libros del mundo. España, Argentina y México se encuentran entre los quince primeros países productores de películas. En el Reino Unido, el español es percibido como la lengua más importante para el futuro. Y en Estados Unidos, el español es el idioma extranjero más estudiado en todos los niveles de enseñanza. Si británicos y americanos, como muchas otras naciones del mundo, entienden que el español es una lengua de oportunidades y de futuro, ¿por qué esa cerrazón del separatismo? Si quieren tanto a Cataluña, ¿por qué la quieren aislar y empobrecer? Les diré el porqué. Porque el programa separatista es un programa de control, de la población, de sometimiento y de adoctrinamiento, para mantener el poder político a pesar de la mala gestión de sus dirigentes. Incluso el ultranacionalista Ernest Maragall, reconoció cuando era consejero de Educación, que muchos alumnos no tenían el suficiente nivel de castellano. Recordarán cuando afirmó que estudiantes de Olot tenían dificultades para expresarse en castellano. Ni reconociendo este anacronismo y los prejuicios que conlleva la inmersión lingüística, fueron capaces de introducir la tercera hora en castellano, ni siquiera en esta circunstancia. Y es que su plan, su proyecto separatista, nada tiene que ver ni con la libertad ni con la modernidad. Es un plan de construcción nacional, de empobrecimiento lingüístico y cultural, de homogeneización y de aislamiento y de control político. El nacionalismo es una ideología del siglo XIX que demostró sus terribles efectos en el siglo XX y que debería ser superado en este siglo XXI. El nacionalismo debe ser superado con más libertad, con más apertura y con más oportunidades. Por eso esta proposición de ley hace una apuesta decidida por la enseñanza de lenguas extranjeras. La enseñanza de lenguas extranjeras es fundamental y debe completar el aprendizaje lingüístico de los alumnos. Estos deben tener la oportunidad de formarse y prepararse para una realidad cada vez más abierta y globalizada en la que la movilidad transversal y geográfica exige el conocimiento de una o más lenguas extranjeras. Por ello esta ley asume este reto y reafirma el compromiso con la educación plurilingüe que tanto la Unesco como la Unión Europea sitúan en el mismo centro de los modelos educativos ideales. Pero los grupos que dan apoyo al Govern ni han estado ni están por la educación plurilingüe. Por tanto, no nos sorprende su enmienda a la totalidad, pues en estos últimos años observamos una dura pugna entre Esquerra Republicana y Junts per Cataluña, por ver quién es más radical, quién empobrece más a Cataluña, quién vulnera más derechos y quién limita más las oportunidades de nuestros hijos. Por tanto, insisto, no nos sorprende su enmienda a la totalidad. Su posición es retrógrada, reaccionaria, a la altura de lo que significa el nacionalismo separatista, y por tanto ya nada nos sorprende de ustedes. Sin embargo, sí nos desconcierta el posicionamiento de aquellos que se autodenominan progresistas. Si defienden el progreso, la igualdad de oportunidades y los derechos de todos los catalanes, pedimos al Partido Socialista de Cataluña que retire aquí y ahora su enmienda a la totalidad, renunciando a seguir siendo la comparsa del separatismo, dando apoyo a esta proposición de ley, que lo único que pretende es que los hijos de una familia trabajadora catalana tengan un futuro tan esperanzador como los hijos de una familia de la élite separatista. Otra posición sería incomprensible. Sería la prueba de pactos ocultos para mantener sillones. Sería una traición, otra más, a sus votantes y a los catalanes. Tienen hoy una oportunidad de redimirse apoyando esta proposición de ley, que además representaría un buen pistoletazo de salida a su inminente congreso, en el que nos dicen que están por la labor de revisar el modelo de inmersión lingüística. Señores del Partido Socialista de Cataluña, el movimiento se demuestra andando. Y hoy tienen una buena ocasión de comenzar a caminar, retirando su enmienda a la totalidad. Nada más y muchas gracias, señor presidente.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Sonia Sierra. Quan vulgui.
Buenas tardes, diputados, diputadas, conseller, miembros del público que nos acompañan y a los que les quiero pedir disculpas por este retraso. Antes de empezar con la defensa de la proposición de ley quiero condenar las terribles imágenes que hemos visto en la Universidad Autónoma de Barcelona. No puede ser que los totalitarios agredan a estudiantes y a trabajadores. Ya está bien. Hay que expulsar el fascismo de la universidad, y espero que, por una vez, el rectorado esté a la altura, condene los hechos y tome medidas y no se esconda en una supuesta equidistancia. [[Aplaudiments.]] Uno de los motivos por los que yo entré en política fue para combatir esa injusticia que es la mal llamada inmersión lingüística, y digo «mal llamada porque para casi la mitad de los alumnos catalanes, todos aquellos que tienen el catalán como lengua materna, no es un sistema de inmersión, simplemente es un sistema monolingüe en su propia lengua. La verdad es que así de entrada, que en pleno siglo XXI se defienda un modelo con una sola lengua vehicular, pues, ya es bastante anacrónico. Pero es que, además, una de las defensas que esgrimen es que en los años ochenta algunos institutos de la periferia de Barcelona exigieron este modelo. Bueno, la verdad es que no pedían exactamente este modelo, de la misma manera que este no es el modelo de Marta Mata, que era defensora de la educación en lengua materna. Pero entre tantas mentiras la verdad es que esto es una cuestión casi de matiz. El caso es que resulta asombroso que reivindiquen como el mejor sistema posible un sistema de los años ochenta. En estos cuarenta años, la enseñanza ha evolucionado mucho, y, en concreto, la enseñanza de idiomas ha evolucionado muchísimo. Y la verdad es que, fuera del ecosistema nacionalista catalán, a nadie se le ocurre defender como óptimo un modelo de hace cuarenta años. Pero es que, además, no hay ninguna otra democracia en la que no sea lengua vehicular de la educación la lengua oficial del país, que además es la lengua materna de la mayoría de los catalanes. Por eso esta proposición de ley que ustedes quieren vetar tiene como objetivo principal acabar con esta anomalía y equipararnos al resto de democracias del mundo, que me parece que es lo deseable. Como les decía, se trata de un sistema injusto, que perjudica tanto a los alumnos catalanohablantes como a los castellanohablantes. Empecemos por los alumnos que tienen el catalán como lengua materna y además viven en un entorno castellanohablante. Resulta evidente que, con cero horas de español en educación infantil, dos en primaria y tres en secundaria, pues, la mayoría no alcanzan un buen dominio de la lengua ni la fluidez deseable. Y les voy a poner un ejemplo cercano: el señor Batet, que hoy no nos acompaña en estos momentos, portavoz de Junts per Catalunya, es decir, la persona que su partido considera que mejor se expresa y por eso lo han hecho portavoz. Pues, cuando en una rueda de prensa le pidieron, por favor, que respondiera la pregunta en español, él se excusó hablando de su español deficitario y dijo textualmente: «Mi castellano es de Valls, es un castellano así, un poquito castellano de Valls. Yo, que he estudiado dialectología, no sé muy bien a qué se refería, pero tenemos todos claro que no domina el español. Y estamos hablando de uno de los máximos representantes de los catalanes. Así que, señores separatistas, ¿cómo pueden sostener que todos los alumnos catalanes salen con un nivel buenísimo de español, cuando resulta que ni siquiera su portavoz es capaz de responder una pregunta en español? Miren, es evidente que las lenguas se aprenden en uso, y no se puede dominar una lengua con dos o tres horas a la semana. Y el gran argumento que dan los defensores de la inmersión es que el español ya lo aprenden en la calle. Pues, miren, más allá de que hay entornos que no son castellanohablantes, ¿ustedes se imaginan al Gobierno de Escocia, ese que ustedes reivindican tanto, diciendo que es que van a dar solo dos horas de inglés a la semana porque, total, si el inglés ya lo aprenden en la calle? ¿Pero ustedes no se dan cuenta de que ningún gobierno serio hace este tipo de afirmaciones? Miren, una de las muchas falacias que utilizan los defensores de este sistema injusto es que al finalizar la educación los alumnos hablan el español y el catalán. No es que los alumnos salgan del instituto hablando los dos idiomas; es que la mayoría de los alumnos entran al instituto hablando los dos idiomas. Porque, si miramos la historia de la humanidad, las personas que hemos podido ir al colegio somos apenas una notita a pie de página, y a lo largo de miles de años las personas han hablado una o más lenguas. Porque no es eso lo que está en juego, no se trata de hablar una lengua; eso es lo que no se aprende en el colegio. Lo que se aprende en el colegio, lo que se tendría que aprender en cualquier sistema educativo serio, es que al acabar la escolarización los alumnos tengan un nivel culto de catalán y de español, algo que actualmente no sucede, diga lo que diga la propaganda oficial. Vamos a analizar ahora el caso de los alumnos castellanohablantes. Hace unos meses me reuní con el señor Bargalló y con su equipo, que he de decir que me atendieron muy amablemente, y yo les dije –se acordará usted, señor conseller– que no era verdad que los alumnos salieran con un buen nivel de catalán del instituto. Y ahora ya no es que lo diga yo: ¡es que ahora lo reconoce hasta TV3! Fíjense, aquí tenemos el titular [[l'oradora mostra un full a la cambra]] : «Professors i lingüistes denuncien que hi ha alumnes que no saben parlar el català quan acaben l'ESO. Espero que usted le haga más caso a TV3 que a mí, porque TV3 reconoce que no es verdad lo del model d'èxit, porque los alumnos no salen dominando ni siquiera el catalán. Y, miren, si unos alumnos han estado recibiendo clases en catalán desde los cuatro hasta los dieciséis años y salen sin hablar catalán, como nos dice TV3, es evidente que algo falla en el sistema. Desde mi punto de vista, hay dos motivos fundamentales para que se produzca este fracaso. El primero es de tipo científico y está más que estudiado: para que un alumno pueda tener éxito en su vida académica y pueda aprender bien otros idiomas, es muy importante que adquiera una buena base en su lengua materna. Por eso es tan necesario que la lectoescritura se realice en lengua materna, algo que se le niega a más de la mitad de los catalanes. Incluso los defensores de la inmersión lingüística en Canadá reconocían esto. Este primer motivo, el de la importancia de la lengua materna, como digo, está más que estudiado, hay un consenso amplísimo en la comunidad científica internacional, y además es reivindicado por la UNESCO y UNICEF, con lo cual aquí no hay motivo de duda ninguna. Esto es así. El segundo motivo ya es más difícil de probar, pero es el fruto de mi experiencia de veinte años dedicada a la enseñanza de lenguas. Y es que, para que un aprendizaje, sea del tipo que sea, se produzca, se necesita demanda y consentimiento por parte del estudiante. Más allá de las facilidades que cada uno tenga para los idiomas, si una persona se conecta afectivamente con ese aprendizaje, en este caso con el aprendizaje de la lengua, será más fácil que la aprenda. Y voy a poner un ejemplo: nadie aprende con mayor facilidad una lengua extranjera que aquella persona que se ha enamorado de alguien que habla ese idioma. Y, desgraciadamente, aquí en Cataluña muchos alumnos perciben el catalán como una lengua de imposición, como la única lengua posible de la escuela, y eso no los predispone positivamente al aprendizaje de la lengua y de hecho suele provocar rechazo al llegar a la adolescencia –eso se lo comenté también al conseller cuando nos vimos. Otra de las falacias que hemos escuchado más de una vez en este mismo Parlamento cuando ha salido algún diputado castellanohablante y ha dicho: «Es que yo aprendí el catalán gracias a la inmersión lingüística… Ah, pues, estupendo; yo aprendí el catalán gracias a que no sufrí la inmersión lingüística. Ya está, argumento desmontado. Sostener que la única manera de aprender el catalán es mediante este sistema injusto se cae por su propio peso, porque en el resto del mundo no existe este sistema y los alumnos aprenden uno o más idiomas. Decir que con dos o tres horas a la semana los alumnos catalanes salen dominando perfectamente el español y el inglés es simple y llanamente mentir, porque si esta afirmación fuera cierta estaríamos ante un caso único en el mundo: el del aprendizaje de una lengua sin prácticamente dedicación alguna. Si esta afirmación fuera cierta, habría que multiplicar el sueldo de los profesores de catalán y de inglés. Y, sobre el bajo nivel de inglés de los alumnos catalanes, tenemos la prueba evidente en este mismo Parlamento, ya que tuvimos que aprobar una moratoria para que los universitarios no tuvieran que acreditar un nivel de B2 para poderse graduar. Es que para tener un buen nivel académico de inglés es necesario que los alumnos reciban más horas en ese idioma, y no solo del aprendizaje de la lengua, sino también como lengua vehicular, algo que en el resto de España ya tienen claro, hace tiempo que están imponiendo este modelo, y aquí en Cataluña nos hemos quedado atrás. ¿Cuál es la única comunidad autónoma que no da datos de asignaturas en inglés? Cataluña. ¿Y por qué no da datos? Hombre, pues porque quedaríamos en ridículo al lado del resto de las comunidades autónomas. Miren, durante demasiado tiempo la inmersión lingüística ha sido un tema tabú. Se afirma con total rotundidad que hay un consenso mayoritario, que es el único sistema que garantiza la cohesión social y que es un modelo de éxito. Bien, las tres afirmaciones son rotundamente falsas, pero cualquiera que se atreva a cuestionarlas se arriesga a sufrir todo tipo de descalificaciones, como esas valientes familias y asociaciones que luchan por un sistema más justo, y a las que desde aquí queremos demostrar todo nuestro apoyo. Miren, ustedes no quieren ni hablar de este tema, y la prueba más evidente son sus enmiendas a la totalidad. No quieren ni hablar del tema porque saben que su defensa de la inmersión se basa en falacias y mentiras, y no quieren que puedan venir expertos a rebatirles su pensamiento mágico, que tan bien les viene, con argumentos científicos y pedagógicos. Y sobre todo no quieren que les desmonten la inmersión lingüística porque, ante todo y sobre todo, es la piedra angular de su nacionalismo excluyente. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Per defensar les esmenes a la totalitat presentades, tenen la paraula ara els grups parlamentaris que les han presentat. I en primer lloc li correspon, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, a la diputada senyora Esther Niubó. Quan vulgui. [[Pausa.]]
Sí; gràcies, president. Conseller, diputades i diputats –perdoneu, que teníem un petit tema de forma–, en primer lloc, doncs, volia celebrar l'oportunitat d'aquest debat. Realment ha trigat, perquè veiem que la proposta del PP va ser registrada el març del 2018, per tant, fa més d'un any i mig; la de Ciutadans, el mes de febrer d'enguany, fa ja deu mesos. I, per tant, he de dir que no em sorprenia que portessin les seves propostes al Ple, i que les portin ara no ens sembla casual. Entenem, d'alguna manera, que en som responsables després de la polèmica que ha generat el debat, doncs, que en el PSC estem tenint i que tindrem el cap de setmana durant el nostre catorzè congrés. Havíem sentit molt a parlar de llengua per part d'aquestes dues forces polítiques, però val a dir que fins al dia d'avui no s'havien concretat les seves propostes, de manera que ho agraeixo, ho torno a dir, perquè ens permet, doncs, contraposar arguments i plantejaments. Mirin, vull començar destacant un element que malgrat l'oposició i les reticències als seus inicis, malgrat el debat que tindrem a dia d'avui, ja avui ningú discuteix, que és el ple consens polític existent entorn del model d'escola comuna, una escola que no segrega l'alumnat per raons de llengua ni del seu origen. I ho subratllo perquè aquest consens que avui existeix entorn d'aquest model d'escola és fruit de l'aportació històrica del PSC en aquell debat dels anys vuitanta, concretament del 83, quan davant la voluntat del partit nacionalista governant en aquell moment, Convergència i Unió, també de la UCD, i també d'Esquerra Republicana, que en aquell moment va fer seguidisme d'articular un model de doble línia, a Catalunya una majoria d'esquerres va fer possible teixir un pacte educatiu que en gran mesura era proposta del PSC, defensada per la Marta Mata, pel Pepe González, i també pel PSUC. Una proposta que fugia de la doble línia i que apostava per un model d'escola comuna; no catalana, perquè això volia implicar que n'hi havia una de castellana: una escola comuna. I un model impulsat per les esquerres no nacionalistes que tenia tres grans pilars: no separar els nens i nenes en aules diferents per raons lingüístiques, l'ensenyament de totes dues llengües fins al darrer nivell de l'ensenyament obligatori i garantir el coneixement de totes dues. I val a dir que això no va afectar només els infants i les famílies, també el professorat, que en general, doncs, va recolzar, va acceptar i es va implicar en la normalització. I el sistema va funcionar prou ràpidament. I és aquest o ha estat un model d'èxit? No ho sé. Segurament caldria que rebés molts més recursos per tal de poder parlar de model d'èxit, un model que garantís l'èxit educatiu de forma majoritària, que garantís l'equitat en el sistema, la inclusió..., i d'això encara estem lluny. Però el que està clar és que l'aprenentatge del català continua sent una de les principals eines de cohesió i promoció social a Catalunya i que ha garantit la igualtat d'oportunitats. Les famílies arribades de la immigració dels anys cinquanta i seixanta, i també més recentment les arribades d'altres indrets del món, han vist en l'aprenentatge del català un element de promoció social. I ha estat aquest un model..., aquest model d'escola, el que ha contribuït a fer possible el bilingüisme real, garantir aquest domini de les dues llengües al final de l'ESO, un domini en molts casos millorable, tant del català com del castellà, i n'haurem de parlar. Però un model que assegura el respecte de les dues llengües oficials, la convivència normal d'aquestes llengües a la societat i als centres educatius. Ara, dit això, i em sembla molt important, res és sagrat; o, en tot cas, el debat sobre el model lingüístic al sistema educatiu no pot ser un debat tabú. Tot ho podem revisar i ho hem de revisar, si és amb la finalitat de millorar l'aprenentatge de llengües, que ha estat unit o que ha d'anar unit al debat sobre la igualtat d'oportunitats, la cohesió social i la convivència. Però per dur a terme aquesta revisió o actualització del model cal basar-se en dades que ens permetin analitzar millor l'eficàcia i el rendiment del sistema. I clarament ens en falten, ho diuen tots els experts. Convindria que entre tots poguéssim fer un debat assossegat i demanar més indicadors dels que tenim en aquests moments per tal que com a societat, i sobretot de la mà d'experts, de docents, d'inspecció educativa, poguéssim avaluar amb profunditat el sistema. I això també és responsabilitat del departament. Necessitem poder avaluar millor el sistema. I també voldria remarcar una evidència: ni aquest país –i parlo de Catalunya– és monolingüe ni la realitat sociolingüística del territori és uniforme. Per això no ha de sorprendre que el model d'immersió, en tant que instrument o eina pedagògica al servei de l'aprenentatge del català i del castellà, a les escoles variï o es flexibilitzi en funció d'aquestes necessitats, si tenim contextos sociolingüístics diferents. I per això cal entendre la immersió com un instrument flexible al servei dels objectius que marca la Llei d'educació de Catalunya. L'article 10 diu: «Els currículums han de garantir el ple domini de les llengües oficials catalana i castellana en finalitzar l'ensenyament obligatori. Per tant, català com a llengua vehicular, compatible amb l'ús vehicular en els currículums d'altres llengües, com el castellà o l'anglès, per assolir l'objectiu que marca la LEC. Objectiu al que pensem que cal afegir cada cop més l'anglès com a tercera llengua preferent per garantir la igualtat d'oportunitats, que cap infant o jove acabi l'ESO sense una competència mínima en anglès, que l'inhabiliti per continuar una formació específica o per treballar en molts àmbits que requereixen el domini d'aquesta llengua. I, per tant, no podem deixar créixer més l'escletxa entre aquell alumnat que acredita un nivell d'anglès suficient, que disposa d'un entorn socioeconòmic favorable, i aquells que no aconsegueixen acreditar-ne un ús funcional, que normalment són alumnes de famílies amb rendes més baixes, que no poden completar l'educació dels seus fills amb extraescolars o amb estades a l'estranger. I deia que el model d'immersió és un instrument flexible i que ho ha de ser; un instrument que ha d'estar i que està en mans dels mestres, dels docents, no dels polítics. I, per tant, rebutgem qualsevol intent d'instrumentalitzar políticament l'escola o instrumentalitzar políticament la llengua. Ens han sentit dir sovint que sempre els demanàvem que no poséssim en risc la convivència als centres educatius; els hi dèiem a uns i els hi dèiem als altres. Però hem vist que ho feien sovint, a un costat i l'altre de la bancada. No cal remuntar-se molt amunt per recordar, doncs, com l'exministre Wert deia que el Govern del PP volia espanyolitzar els nens catalans; o membres de l'actual Govern signants del manifest Koiné, un manifest fonamentalista que reivindica l'oficialitat única del català, que rebutja el bilingüisme, que parla, per exemple, de «la immigració arribada de territoris castellanoparlants com a instrument involuntari de colonització lingüística, una expressió molt semblant a la de molts escrits lamentables del president Torra, o un sector de l'independentisme que ha defensat històricament que calia descastellanitzar i després recatalanitzar. Doncs d'aquests, d'uns i altres, com poden comprendre, no acceptem cap lliçó. I nosaltres, el PSC, no volem fer una ingerència a l'escola amb interès partidista, en absolut. El que volem és veure si l'escola rendeix com cal, millorar les competències de l'alumnat en el seu conjunt i donar eines i recursos als mestres per millorar l'èxit educatiu de l'alumnat, per assegurar la igualtat d'oportunitats i per seguir reforçant la cohesió social. I per això ens semblen claus el respecte a l'autonomia dels centres, i també del criteri pedagògic. I aquest model entenem que ha de ser un instrument flexible, que s'ha d'actualitzar i s'ha d'adaptar cas per cas, que s'ha de concretar en un projecte lingüístic de cada centre, que s'ha de poder revisar –si cal, cada curs–, en funció de la realitat sociolingüística, de la composició de l'alumnat, i també dels resultats de les proves de competències bàsiques. Si en determinats centres, escoles o instituts, o barris o municipis, cal reforçar el català, que es faci; si en d'altres cal reforçar el castellà, que també es faci. I segurament veurem que a tot arreu convé reforçar l'ensenyament de l'anglès o d'una tercera llengua. I per això estem radicalment en contra dels percentatges. Les hores no les hem d'imposar els polítics; han de ser els equips docents de cada escola, a cada institut, que ho facin en funció de les necessitats de cada centre. I ho han de fer els docents, efectivament, però no ho han de fer sols. Cal més formació del professorat, cal més assessorament a l'hora d'avaluar i dissenyar els projectes i més implicació de la inspecció educativa també per orientar. I cal avaluar els resultats, cal controlar que els objectius s'assoleixen efectivament, per tal de revisar praxis, si cal, establir modificacions, si fos necessari, en l'aprenentatge d'alguna de les llengües oficials, i també de les llengües estrangeres. I, per tant, en definitiva, nosaltres continuem defensant el català com a llengua vehicular, defensem un model en què el català sigui el centre de gravetat, però sense que això pugui significar una presència insuficient o l'exclusió del castellà. I això també volem que quedi clar. I defensem també el dret a l'educació i la llibertat d'elecció de centres. Però no és el mateix –i, per tant, això no ho defensem–..., no defensem el dret d'elecció de centres ni de la llengua per part de les famílies; són coses diferents. I ens hi oposem perquè això ens portaria de nou a la segregació, que avui ningú defensa. Pel que fa a l'accés a la funció pública, no deixa de sorprendre'ns que els defensors del trilingüisme, a l'hora de contractar treballadors públics, no considerin que el domini d'una de les llengües oficials de Catalunya hagi de ser un requisit exigible. Però, en definitiva, estem d'acord que hem de poder revisar el model, però sense trencadisses, sense instrumentalitzacions polítiques, i sempre partint de dades, algunes de les quals no tenim. Hem de poder avaluar l'eficàcia del sistema. I també estem d'acord amb la importància de reforçar les competències lingüístiques en llengua estrangera per millorar en equitat, i també de la necessària presència del castellà a l'escola. Però no podem compartir la filosofia general de les proposicions de llei, perquè ni qüestionem el català com a llengua vehicular, ni estem d'acord amb la imposició de quotes, ni tampoc amb les condicions d'accés al cos docent que vostès proposen. Per tot això hem presentat una esmena a la totalitat de les dues propostes, perquè no considerem necessari modificar la LEC per fer les millores que convé fer. Ara bé, afrontem el debat, però l'hem de fer com cal: escoltant a tothom, amb dades, amb un estudi en profunditat previ i comptant sempre amb el coneixement dels experts. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Jéssica Albiach. Quan vulgui.
Gràcies, president, i bona tarda a totes i a tots. Avui el Partit Popular i Ciutadans ens porten dues proposicions de llei per acabar amb la immersió lingüística. Uns parlen de model plurilingüe; els altres, de model trilingüe, però en el fons el que pretenen és exactament el mateix, que és soscavar un dels pocs consensos que encara conservem a Catalunya, i és que el català siga l'única llengua vehicular a l'escola pública. I a més ho fan creant polèmica on no n'hi havia, obrint falsos debats i responent només a uns interessos partidistes i recentralitzadors, que perjudiquen sobretot les classes treballadores i, a més, trenquen amb la igualtat d'oportunitats. Perquè, si realment –i aquí sí que estic convençuda que hi coincidim totes– el que volem és millorar l'aprenentatge de les llengües estrangeres, en cap lloc està escrit que això haja de ser en contra de les llengües pròpies. Però, per avançar, m'agradaria parlar de tres realitats. La primera és que el Partit Popular i Ciutadans no tenen cap autoritat per a dir com ha de ser l'aprenentatge de les llengües a l'escola pública catalana, veient el que han fet a altres territoris. Jo crec que aquí tothom sap que jo vinc de València; doncs bé, allí he patit el que són les polítiques públiques del Partit Popular, destinades i dirigides únicament a acabar amb l'ús de la llengua pròpia. De fet, quan vaig arribar aquí fa deu anys, doncs, jo no parlava català en públic, perquè ni tenia la solvència necessària ni tampoc tenia la seguretat ni la confiança en mi mateixa, perquè no ho havia fet mai, no? De fet, si durant tants anys el valencià ha sobreviscut, malgrat tot, al País Valencià, ha sigut gràcies als nostres avis i les nostres àvies, que es van entestar i van decidir que el parlarien encara que fos a casa; i així ha sigut. I, de fet, jo, quan estava allí, l'únic lloc on jo podia parlar valencià era a casa meua. Doncs bé, l'obsessió anticatalanista del Partit Popular va ser fins a tal punt que ens va portar a situacions tan surrealistes com dir que el català i el valencià eren llengües diferents o a tindre una televisió pública, pagada amb els diners de totes i de tots, on la llengua pròpia només s'utilitzava per a fer acudits. Aquesta és l'autoritat suposada que té el Partit Popular per a, ara, vindre i dir com ha de ser i quina ha de ser la llengua vehicular a l'escola. Però aquesta no era una realitat aïllada del País Valencià: a les Illes Balears passava exactament el mateix. I en el cas de Ciutadans, ara que ha entrat per primera vegada a les institucions autonòmiques, no està de més recordar que a l'acord de pressupostos de la Junta d'Andalusia amb el Partit Popular i amb Vox destinaven una partida de cent mil euros per a «paliar los problemas que originan en los descendientes de los miembros de las comunidades andaluzas los procesos de inmersión lingüística, per no afegir els reiterats intents d'eliminar qualsevol tipus de subvenció a totes les entitats que promouen el català en el territori de domini lingüístic. Per tant, uns i altres no només són un perill per a l'escola pública, perquè defensen la doble xarxa amb tota la naturalitat, perquè a més prioritzen la lliure elecció de centre per damunt de la lluita contra la segregació escolar o, en el cas del Partit Popular, perquè està darrere de la llei educativa que més mal ha fet al nostre sistema educatiu públic, com va ser la LOMCE. Per tant... A tot això li hem d'afegir que, a més, volen acabar amb el català com a element cohesionador de les nostres societats. El segon element, la segona realitat a la qual volia referir-me és que el català no és una llengua minoritària, però sí que és una llengua minoritzada. En àmbits com el judicial té un ús molt, molt reduït, i en altres, com el comercial, el 90 per cent de l'etiquetatge dels productes està en castellà, una cosa que no passa a altres països plurilingües, com poden ser Bèlgica, Suïssa o Finlàndia. Per tant, el català és una llengua que s'ha de protegir, és una llengua que s'ha de promoure. Però també vull dir i vull deixar ben clar que això no es pot fer via sectarisme, no es pot fer amb manifestos, que nosaltres considerem lamentables, com el manifest Koiné, i tampoc es pot fer amb actituds, que també considerem reprovables, com la de la consellera, la de la portaveu del Govern, la senyora Meritxell Budó. Creiem que s'ha de fer amb pedagogia i que s'ha de fer amb intel·ligència. I el tercer punt que volia afegir és que tots els resultats acadèmics demostren que els infants i els joves catalans tenen un bon nivell en llengua castellana i que, a més, les seues puntuacions estan per damunt de la mitjana espanyola. I ara vindran els senyors i les senyores de Ciutadans i del Partit Popular a dir-me que no se'n refien, de les proves de competències bàsiques. Doncs bé, no mirem les proves de competències bàsiques de la Generalitat, mirem les proves que fa el Ministeri d'Educació; i em diran: «Aquestes tampoc ens serveixen. Doncs bé, mirem les proves de l'informe PISA; «encara menys! Doncs bé, mirem què diu la Fundació Bofill; «tampoc. Doncs mirem les proves d'accés a la universitat, la PAU, la coneguda com a «selectivitat, on els alumnes, l'alumnat català té una nota de 6,41 en llengua castellana i en literatura i tenen un aprovat de mitjana del 83,80 per cent d'aprovats; per tant, estan per damunt de la mitjana espanyola, i fins i tot estan per damunt del coneixement i de la solvència en llengua catalana. Per tant, jo els demano que deixin les escoles tranquil·les, que el sistema educatiu no necessita falses polèmiques ni persecucions; el que necessita són recursos, són inversions i és confiança. Que clar que s'ha de millorar l'aprenentatge de les llengües estrangeres, però no cal fer-ho menystenint la llengua pròpia. I també –també– vull deixar ben clar que el català no és patrimoni d'aquells que són independentistes; el català és patrimoni de tots i de totes, també d'aquelles que diuen «cumpleanys. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn ara de la diputada senyora Mònica Palacín.
Gràcies, president. Consellers, consellera, diputats, diputades, diu el senyor Pablo Fernández Vázquez, investigador doctoral al Departament de Ciència Política de la Universitat de Nova York: «Hay un aspecto crucial que, a mi entender, hace que el modelo lingüístico catalán sea el más ambicioso. La lengua vehicular de la escuela en Valonia, el francés, es la lengua materna ampliamente mayoritaria de la región. En cambio, en Cataluña, la lengua vehicular de la enseñanza no coincide con la lengua nativa mayoritaria, que es el castellano. Así, mientras que el catalán es la lengua inicial para solo un 31 por ciento de catalanes, un 43 por ciento tienen el catalán como lengua de identificación y un porcentaje similar lo utiliza habitualmente. Saben vostès en quina llengua es socialitza el meu fill de setze anys? El meu fill, que forma part d'aquest 31 per cent del que parlava el senyor Fernández Vázquez, socialitza en castellà: en castellà al patí, en castellà al carrer, en castellà als jocs online, a la seva tria de música... No és un cas aïllat, evidentment, i tampoc estic parlant, doncs, d'una zona metropolitana: un municipi mitjà, de quinze mil habitants, de l'alt Maresme, una escola petita, on més de la meitat de famílies tenen la llengua catalana com a principal. I saben quina llengua haurà de parlar aquest estiu a la seva primera feina, a un municipi turístic de la costa del Maresme? Doncs l'anglès, independentment dels seus resultats a l'escola, que no són molt bons –no voldrà que ho digui, però... [[rialles]] –, o que la llengua sigui, doncs, per a ell més fàcil o difícil d'aprendre. [[Remor de veus.]] Aquest és el trilingüisme social, el plurilingüisme quan li sumem altres llengües que provenen de la llengua oficial de la família o bé quan l'aprenentatge de llengües estrangeres hi entra, un plurilingüisme al que s'ha d'arribar per aconseguir una societat rica culturalment i plural. També han parlat avui, alguns de vostès, de l'inici, de l'origen de les polítiques d'immersió lingüística. I tothom sap d'on venen aquestes polítiques, tothom sap d'on venen. La primera aplicació del programa d'immersió lingüística es dugué a terme el 1983, el curs 83-84, a dinou escoles del municipi metropolità de Santa Coloma de Gramenet, amb una població d'alumnes majoritàriament castellanoparlants, ja que eren, molts d'ells, famílies vingudes de diferents pobles d'Espanya als anys seixanta, però que aquests volien que els seus fills fossin educats en català. I, d'aquesta pressió de les famílies, el primer centre en aplicar-ho fou l'Escola Rosselló Pòrcel l'any 1983. El coneixement de les dues llengües oficials a un mateix nivell ha estat possible perquè el català és la llengua normalment emprada en el sistema educatiu, cosa que fa de compensador d'usos lingüístics a la nostra societat, de manera que es pot dir que Catalunya ha aconseguit efectivament que el conjunt de la població sigui totalment bilingüe. L'ensenyament de la llengua catalana als centres educatius ha esdevingut un dels elements clau per mantenir la transmissió intergeneracional del català, i és també garantia que el coneixement d'aquesta llengua s'estengui a tota la societat. Els processos de globalització en l'economia i en les indústries culturals beneficien també de manera clara l'ús de les llengües internacionals, llengües més fortes des del punt de vista demogràfic, econòmic i polític. Per això la majoria de les comunitats lingüístiques han de protegir el seu espai lingüístic. En el cas del català, un dels instruments de protecció consensuat i ratificat pels ciutadans de Catalunya és la consideració de la llengua catalana com a eix vertebrador del sistema educatiu i com a element clau per garantir la cohesió social. I aquestes competències comunicatives –i també se n'ha fet esment–, quan parlem de les competències bàsiques, segons l'informe PISA, malgrat que, doncs, hi hagi gent que no ho tingui com a referent, són clares, i és que els alumnes tenen un coneixement similar de llengua catalana i castellana. El marc normatiu blinda el model, cosa que es reflecteix en els processos de les proves d'accés a la universitat. La nota mitjana de l'any 19 de les proves d'accés, la nota mitjana de la prova de llengua catalana i literatura va ser un 6,85; la nota mitjana de l'examen de llengua castellana i literatura, un 6,89. També cal remarcar que durant els quatre, cinc últims anys sempre la nota de la llengua castellana ha estat per damunt de la prova de llengua catalana. I el resultat d'anglès, que aquí sí que hi coincidiríem tots, un 6,43, que cal seguir millorant. O miri, una altra xifra, que aquesta els agradarà, especialment als diputats de Ciutadans, ja que sempre fan referència a los problemas de los catalanes i una d'aquestes es veu reflectit en les llistes del CEO, dels problemes o preocupacions que perceben els catalans: el percentatge de ciutadans i ciutadanes amoïnats per l'educació a Catalunya és de l'1,7 per cent, però del llistat de preocupacions o problemes importants que consideren els catalans no en surt cap –cap– que faci referència a la reclamació de la major presència del castellà a les aules, cap. Com veuen, aquest no és ni tan sols un criteri que convenç els seus votants, el de la llengua castellana a les aules. Potser, si se segueixen queixant i segueixen traient aquest tema, potser no serà un 1,7 per cent el seu resultat, però, potser sí, a les properes eleccions, un suspens. Crec que també és un element interessant a tenir en compte per part dels companys del Partit Socialista, que han obert el meló al debat sobre la llengua, al nostre entendre, per intentar captar el votant que vostès estan perdent. Per tant, crec que també és bo que tinguin en compte aquests resultats dels problemes de los catalanes. L'únic article de la proposta, perquè en general hi ha moltíssimes propostes que fan referència a articles que s'han portat aquí i que se n'ha parlat, dir que és molt preocupant que facin debats ideològics d'un tema que és estrictament pedagògic. El model lingüístic a les aules catalanes sempre ha tingut un consens no només polític, que també, però també unànime dins de la comunitat educativa, a favor que el català sigui la llengua vehicular, de referència. I llengua vehicular, sí, perquè és incompatible que hi hagi dues llengües vehicular. Llengua vehicular n'és una. L'únic article, en tot cas, de la seva proposta en què podríem estar d'acord és aquell que fa referència a la promoció del català com a llengua d'aprenentatge a l'exterior. I això, ja es podria fer sense recórrer ni modificar la LEC, perquè és l'Estat espanyol el qui ha de promoure les llengües cooficials. Nosaltres ja volem explicar-nos al món, ja volem obrir fronteres, ja volem explicar la llengua i la cultura catalanes. Preguntin al Govern espanyol per què no promouen ells, doncs, les llengües cooficials. És per tot això, i tot el que hem exposat, que posem aquesta esmena a la totalitat, a les dues proposicions de llei, i seguirem fermament convençuts a defensar un model que va néixer de la voluntat d'aquelles famílies de Santa Coloma de Gramenet, aquella Santa Coloma de Gramenet obrera i socialista, la primera de moltes del cinturó roig, que la van seguir després i que van veure claríssim oferir les mateixes oportunitats als seus fills, de voler ser part d'un projecte de país i que s'han anat adaptant a una realitat d'una societat cada cop més diversa. Un model –que, tot i estar d'acord amb la diputada Niubó– millorable, segurament, esperem que ara tampoc qüestioni qui va ser part activa, vostès, el Partit Socialista. I també deia la diputada Niubó «res és sagrat; exacte, diputada, res és sagrat. Quan vegi el senyor Sánchez, l'hi diu. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Junts per Catalunya és el torn ara del senyor Xavier Quinquillà.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, també membres i representants de la comunitat educativa. Llegint l'enunciat de les dues proposicions de llei, vaig tenir una primera il·lusió, frustrada, lamentablement, que aquestes proposicions per a l'ensenyament plurilingüe tenien aquesta intencionalitat d'obrir l'escola cap al món i de posar en valor les llengües, des de la seva pluralitat, en aquest concepte de «plurilingüisme. Lamentablement, vostès, el que han fet, una vegada més és posar, centrar el focus, en la presència del castellà dins del sistema educatiu català, en aquesta obsessió de fer de la llengua un problema on, realment, no existeix. Em permetré una mica fer una petita anàlisi de les diverses propostes que vostès inclouen en aquestes lleis. Començant primer, lògicament, pels greuges: l'exclusió del castellà. Vostès parlen d'«exclusió sistemàtica i estructural de la llengua espanyola dins l'ensenyament, «la Generalitat, que imposa de facto una exclusió en l'ensenyament de la llengua espanyola, parlen de «sistema de discriminació i d'exclusió sistemàtica... Realment, una persona que no viu aquí, que no coneix la realitat catalana, estaria convençuda que parlem realment d'un sistema d'apartheid. I només volia fer un esment, un fragment, en aquest cas, d'un article que va publicar la directora general de Política Lingüística on deia que «a Catalunya, el castellà té uns índexs de coneixement que freguen el cent per cent a totes les franges d'edat, que «nou dels deu canals de televisió més vistos a Catalunya emeten en castellà, o que, en canvi, «només un 8 per cent de les sentències judicials són en català, com també un 9 per cent dels documents notarials, o un 9 per cent dels documents mercantils. Aquests, suposo, són els fruits d'un sistema de discriminació i exclusió sistemàtica; ara, no sé ben bé de quina llengua estem parlant. Un problema, vostès centren..., un problema que està centrat en el sistema d'immersió lingüística. Un sistema que és discriminatori, que vulnera drets i que, a més a més, i això ja és un tema recurrent, afecta negativament el rendiment escolar. S'ha dit diverses vegades –una nova falsedat–, no hi ha diferències significatives en el nivell de competències lingüístiques entre el català i el castellà en els nostres alumnes i, fins i tot, algú tan poc sospitós com l'exministre Wert fa poc reconeixia que els efectes negatius de la immersió sobre el castellà no estan demostrats. Un model d'immersió, a més a més, i vostès han dit que contradiuen les recomanacions del Parlament Europeu i de la UNESCO. Doncs ahir mateix, el Consell d'Europa va fer públic un document sobre la protecció de llengües minoritàries on criticava la política lingüística d'Espanya. I un informe del grup d'alt nivell sobre multilingüisme, creat a la Comissió Europea l'any 2005 descriu el sistema educatiu català com un exemple a seguir per promoure l'aprenentatge d'idiomes i fa referència al know how adquirit en els centres educatius de Catalunya on s'han implantat des de fa dècades mètodes sofisticats d'immersió lingüística i programes especials de formació per a professors, tot recomanant fer extensives aquestes pràctiques a altres zones de la Unió Europea. Tot i així, vostès continuen amb aquesta obsessió del problema i per tant de la solució: la superació de la immersió lingüística, a més a més, amb aquest nou concepte imaginatiu de «llengua vehicular. N'ha fet referència la diputada Palacín. No tornaré a explicar-ho, els ho he fet ja en reiterades ocasions en aquest faristol, què significa «llengua vehicular i que de llengua vehicular només n'hi pot haver una, en tant que llengua vehicular és sinònim de llengua franca. Al món hi ha una llengua vehicular, és l'anglès. A Espanya hi ha una llengua vehicular, que és l'espanyol. A Catalunya també hi ha una llengua vehicular que, lamentablement, és l'espanyol perquè és la llengua més parlada per tots els ciutadans de Catalunya i, per tant, l'escola ha de ser un factor que corregeixi aquesta realitat des d'òbviament, el respecte als drets lingüístics de tothom. Pel que fa també –més propostes que vostès fan–, respecte al projecte lingüístic. El projecte lingüístic, diuen –i ho compartim– s'ha d'adequar a la realitat sociolingüística del centre i a les necessitats globals i individuals. Tot això, amb aquesta flexibilitat de què s'ha parlat, una flexibilitat que s'ha de subscriure dintre del marc d'autonomia de centres. Però això sí, vostès, aquesta flexibilitat, després, la fan desaparèixer amb unes quotes: el 25 per cent per a català, el 25 per cent per al castellà i el 25 per cent per la llengua estrangera, l'anglès, bàsicament. Per tant, ens queda un 25 per cent restant de marge de maniobra d'autonomia de centres, però justament, poder adequar aquest projecte lingüístic a les necessitats globals i individuals. Però és que, a més a més, en el cas de la Vall d'Aran, on també tenim l'aranès –i vostès lògicament també contemplen un 25 per cent addicional–, desapareix ras i curt l'autonomia de centres per poder, justament, exercir aquesta necessària flexibilitat. Les competències lingüístiques. Les competències lingüístiques, aquí també fan propostes molt coherents que vetllen per garantir sobretot un bon nivell de competències lingüístiques als nostres docents, amb la proposta del Partit Popular d'eliminar el requisit de tenir un suficient coneixement i domini del català per poder opositar. Ras i curt, i aquí ho acaben tot. O propostes més imaginatives, jo diria que més ambicioses i, sobretot, més irreals, quan Ciutadans proposa que tot el professorat haurà de tenir la titulació requerida per impartir classes en anglès abans del 2025. Tot el professorat, d'aquí a cinc anys, ha de tenir la titulació per impartir les classes en anglès. O respecte a l'alumnat: quan vostès plantegen el ple domini de la llengua anglesa en finalitzar l'ensenyament obligatori amb el nivell C1. Propostes, hi insisteixo, irreals i demagògiques, perquè els recordo, i ho saben, eh, que els objectius, nivells, en acabar l'educació obligatòria, dins el Marc Europeu de Referència per a les llengües del Consell d'Europa, són, en el cas del català, castellà i aranès, el nivell B2, i en el cas de la primera llengua estrangera, el nivell B1. Alguna perla més. Vostès afirmen que els baixos resultats en entorns de major complexitat venen motivats pel manteniment d'un sistema no efectivament trilingüe. És a dir, que si implementem el trilingüisme, els problemes derivats dels entorns de major complexitat quedaran resolts. Perdonin, però és que això és un acudit. També tenen un curiós concepte de l'ús i foment del català. El PP ja demana directament la derogació de l'article 167, de manera que el departament ja no podrà col·laborar amb administracions i entitats del territori de parla catalana. I Ciutadans planteja una opció també més imaginativa: l'ús i foment del català només es podrà desenvolupar fora de l'Estat espanyol. És a dir, que el departament podrà col·laborar amb ens fora de l'Estat espanyol, per exemple, a la Catalunya Nord. No ho podrà fer amb el País Valencià, no ho podrà fer amb les Illes. Però, això sí, exclusivament en centres educatius de titularitat del Ministerio de Educación. Creguin-me que si l'Estat espanyol considerés el català com una llengua pròpia, el Ministerio, i també feien referència a l'Instituto Cervantes, senyor Serrano, serien els primers que vetllarien per l'ús i el foment del català en tots els centres educatius dins i fora de l'Estat. Això és el que passa en països realment plurilingües, com Suïssa, però és evident i ja sabem que Espanya no és Suïssa. Dues darreres perles que me semblen especialment greus. La primera, senyor Serrano, vostès sí que plantegen segregació a les aules. Vostès plantegen que els alumnes podran ser separats en centres i grups permanents diferents per raó de llur llengua habitual en el primer ensenyament. Això ho plantegen, sí. I, finalment, Ciutadans ens diu –i crec que paga la pena que ho escoltem amb atenció–, diu, textualment, que «la LEC va ser el resultat de la imposició de les elits catalanistes situades al marge de la realitat i determinades a utilitzar les escoles com un laboratori en detriment de la qualitat de l'ensenyament. Certament, la seva imaginació no té límits, però la seva irresponsabilitat, tampoc. [[Aplaudiments.]] Doncs sí, sí, nosaltres i la resta de grups que votaran a favor de l'esmena a la totalitat som els de la LEC, la Llei d'educació de Catalunya. La llei que articula el model d'escola catalana que va ser aprovada, els ho recordo, amb el 80 per cent d'aquest Parlament. Mirin, la LEC no va ser cap imposició d'elits catalanistes, la LEC va ser consens i va ser interès de país, i per això aquest sí és un sí a l'esmena a la totalitat, que també és un sí al model d'escola catalana, és un sí rotund al sistema d'immersió lingüística, és un sí rotund a la preservació del català e dera lengua aranesa ena Val d'Aran. En definitiva, un sí rotund a la convivència, a la cohesió i a la igualtat d'oportunitats. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Abans de la intervenció del Subgrup de la CUP correspon ara un torn per posicionar-se sobre les esmenes a la totalitat. Té cinc minuts, en primer lloc, el diputat Daniel Serrano, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya.
Gracias, presidente. Decía la señora Albiach que estábamos rompiendo el consenso en materia lingüística. Yo creo que este debate desmonta ese mantra de que en Cataluña hay consenso sobre el modelo de inmersión lingüística, porque aquí hay grupos parlamentarios que estamos en contra de ese modelo de inmersión lingüística. Es decir, no nos escondamos detrás de una ilusión donde pensamos que todos los catalanes compartimos el modelo de inmersión lingüística. No lo compartimos, no pasa nada. Yo creo que la discrepancia es sana, incluso e interesante en una Cataluña que lo pretende ahogar todo desde la Administración oficial. Por lo tanto, no hay consenso; de hecho, cada vez hay menos consenso, y el Partido Socialista, pues, ha abierto una puerta a la esperanza incluso, que a pesar de que mantiene su enmienda a la totalidad, pues, nos habla de que no hay tabúes, aunque, insisto, su enmienda a la totalidad parece que lo quiera reflejar, ¿no?, porque, si no hay tabú, oiga, retire la enmienda a la totalidad y permítannos que debatamos sobre el modelo de inmersión lingüística en Cataluña. De hecho, de su intervención compartíamos muchas cosas. Además de compartir de que no había tabúes, decía usted que la inmersión lingüística ha de ser flexible. Sí, lo ha de ser; el problema es que no lo es –no lo es. Ni siquiera lo fue bajo la presidencia de un presidente socialista..., de dos: del señor Maragall y del señor Montilla. Ni siquiera ahí fue flexible la inmersión lingüística, porque no funciona. Porque el objetivo de la inmersión lingüística no es garantizar derechos –no es garantizar derechos–, es imponer la eliminación del español en la Administración pública catalana. Y la educación es otra pata más, y ustedes lo saben. ¡Si al señor Quinquillà le ha traicionado el subconsciente! Hablaba de «perlas; para perla, la suya: ha dicho, literalmente, que «lamentablemente, el español es la lengua vehicular en Cataluña. ¿Pero qué «lamentablemente, señor Quinquillà? ¿Qué problema tiene usted con que pueda ser la lengua habitual y vehicular de los catalanes? ¡Si le ha traicionado el subconsciente! O bien ha desnudado su opinión pública sobre lo que piensa del español en este Parlamento. Perla, la suya: que es un problema, que es lamentable que el español pueda ser la lengua habitual o vehicular de los catalanes. Para perlas, las suyas, señor Quinquillà. [[Remor de veus.]] Instituto Cervantes. El Instituto Cervantes ofrece clases de catalán en el extranjero –ofrece clases de catalán. Está dispuesto y sujeto a la demanda. Si no hay nadie que pida clases [[remor de veus]] , lamentablemente, pues no puede ofrecer clases; pero el ofrecimiento está –el ofrecimiento está. De hecho, las ha habido, las ha habido en Moscú –incluso– las clases de catalán, por muchos que ustedes lo pretendan negar. [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci, silenci...
Insisto, hoy teníamos una buena oportunidad de poder haber debatido sobre esta propuesta de resolución para cambiar el modelo de inmersión lingüística. De los señores de Esquerra y de Junts per Catalunya, sinceramente, no esperábamos nada –lo he dicho en mi intervención inicial–, porque nada se puede esperar de partidos políticos que tienen como objetivo político la eliminación del español en la Administración oficial de Cataluña. Pero de ustedes esperábamos y confiábamos un poquito más, sobre todo en base a esas noticias que han ido saliendo, en las últimas semanas, de que quieren revisar el modelo de inmersión lingüística. Hoy tenían una buena oportunidad de demostrarlo. Pero yo creo que eso, al final, va a quedar en nada. Yo creo que los vientos electorales, en función de cómo soplen..., ustedes intentan adaptarse al viento, pero al final el viento se los llevará por delante. Posiciónense. El modelo de inmersión lingüística es un modelo que pisotea derechos. Los derechos son de los padres y de los alumnos, no del presidente de la Generalitat de Catalunya, no del conseller, no de los diputados, es de los padres y de los alumnos, y ese modelo no es respetuoso con los derechos, insisto, lingüísticos de los alumnos en Cataluña, además de que les resta oportunidades de futuro. Si lo dijo el propio señor Maragall cuando fue conseller, lo dijo él, no es que lo diga yo, lo manifestó él, que los alumnos de Olot tenían dificultades de expresión en lengua castellana, como seguramente, a lo mejor, en Santa Coloma o en Cornellà, tengan dificultades de expresión en lengua catalana. ¡Si eso se puede adaptar y se puede hablar!, pero siendo respetuoso con las dos lenguas oficiales que hay en Cataluña y que tienen que ser vehiculares las dos, catalán, español y una lengua extranjera, para dotar no solamente de respeto a los derechos lingüísticos de los alumnos, sino también para dotar de oportunidades de futuro a nuestros hijos, porque estamos hablando de eso, del futuro de nuestros hijos, y con eso nadie de este Parlamento ni puede ni debe jugar. Hemos de ser respetuosos. Insisto, ese modelo de inmersión lingüística es un fracaso del que hoy todavía el Partido Socialista de Cataluña es cómplice. [[Alguns aplaudiments.]]
Ara, li correspon al Grup Parlamentari de Ciutadans –la diputada Sonia Sierra– posicionar-se també sobre les esmenes a la totalitat.
Gracias, señor presidente. Miren, yo he esgrimido argumentos pedagógicos, avalados por la comunidad científica, y el resto de portavoces, pues, han salido y han recurrido a las falacias y al pensamiento mágico y, en algún caso, incluso a las descalificaciones. Miren, que no, que las lenguas no se aprenden si no se les dedican horas; que no, que en ningún país del mundo se analiza la cohesión social sobre qué lenguas forman parte de ese sistema, sino sobre la igualdad y la equidad. Y precisamente la mal llamada «inmersión lingüística va en contra de la cohesión social, porque la triste realidad es que, en Cataluña, si tienes dinero, puedes estudiar en más de una lengua vehicular y, si no tienes dinero, te tienes que conformar con una sola lengua vehicular. Ya pueden reivindicar la Santa Coloma de los años ochenta todo lo que quieran; la realidad es que el sistema educativo catalán es clasista y tremendamente injusto. Y por eso nosotros presentamos esta proposición de ley. Decir que la inmersión lingüística es un modelo de éxito y que los alumnos salen dominando el catalán, el español y el inglés solo puede ser fruto o del cinismo o de la ingenuidad. Es un sistema anacrónico y profundamente injusto, y, como ustedes no tienen argumentos científicos ni pedagógicos para defenderlos, nos vetan esta proposición de ley. Ahora el PSC dice que quieren flexibilizar la inmersión lingüística y que quieren escuchar a los expertos. Pues no voten a favor de la enmienda a la totalidad, y la manera de que vengan expertos a hablar del tema precisamente es llevando adelante estas proposiciones de ley. Dicen en su campaña de marketing que toman como referente el documento que presentó el señor Bargalló. Pues la verdad es que se nota muchísimo que no estuvieron en la presentación de ese documento y que, una de dos, o no se lo han leído bien o no lo han entendido, porque es que ese documento no dice nada nuevo con respecto a lo que se lleva haciendo todo este tiempo y, de hecho, es fruto, más que del señor Bargalló, de la señora Rigau y de la señora Meritxell Ruiz. Pero, bueno, que es evidente que no quieren hablar en sede parlamentaria, porque se les desmontaría su campaña publicitaria. Dicen –y lo ha dicho la señora Niubó y lo he oído en los últimos días–, dicen los señores y señoras del PSC que hay que reforzar el español donde haga falta, reforzar el catalán donde haga falta y el inglés en todas partes. Oye, pues me parece estupendo. En educación infantil, que todo es en catalán, ¿de dónde van a sacar horas para reforzar el catalán todavía más? ¿De las pocas en inglés que se hacen en algún sitio? Y en educación primaria, que hay dos horas, y en primaria, que hay tres, ¿cómo van a reforzar el catalán? ¿Van a reducir a una la hora de español? ¿Van a reducir el poquito inglés que hay? Miren, una de dos: o estamos de nuevo ante el pensamiento mágico o simplemente es una campaña de marketing vacía de contenido. Por eso sería muy interesante que el PSC contestara a estas preguntas. ¿De dónde van a sacar más horas para reforzar el catalán? ¿Van a obligar a que los alumnos hablen en la hora del patio y en las extraescolares también en catalán? ¿De dónde las van a sacar, señora Niubó? ¡Si es que no hay! Y no hablo ya de la confusión terminológica. Decía la señora Niubó que la inmersión, como sistema, sirve para aprender español. Que no, que la inmersión quiere decir que todo es en catalán. Es como si yo ahora dijera: «Miren, la inmersión en inglés nos va a servir, ya de paso, para aprender alemán. ¡Que no funciona así!, que las lenguas se aprenden con horas y las lenguas se aprenden en uso, y todo lo demás es mentir. Y por supuesto que los alumnos salen del colegio hablando español, ¡si ya lo he dicho!: ¡porque la mayoría ha entrado hablando español! De lo que tenemos que hablar es de que los alumnos adquieran las capacidades CALP, es decir, que dominen el registro culto del lenguaje, porque salen solo con las habilidades BICS. ¿De verdad alguien puede creer que un estudiante catalán se presenta en unas oposiciones, por ejemplo, en Castilla y León, en igualdad de condiciones que el resto de los alumnos? Miren, si cuenta la ortografía, yo ya les digo que no. Y otra de las afirmaciones falsas es que el nivel de español de los alumnos catalanes es igual o superior al resto de España. ¡Que no, que no hay pruebas homologables! Que es que hemos tenido que escuchar una vez más que es que se demuestra en PISA que el nivel de catalán y de español... ¡Pero si PISA se hace todo en catalán! Pero ¿cómo pueden mentir tanto? ¡Pero qué desfachatez! Y luego dicen que las pruebas de selectividad..., claro, que no son homologables. Que resulta que en el resto de España se hace historia de la literatura y análisis morfosintáctico, mientras en Cataluña no se hace historia de la literatura y se hace un tipo test facilísimo de morfosintaxis –y lo digo con conocimiento de causa, porque me he hartado de corregir exámenes de selectividad. Y han citado también a la Fundación Bofill. ¡Pero si la Fundación Bofill tiene un estudio que demuestra que los castellanohablantes sacan peores resultados en todos los estratos socioeconómicos! Por cierto, igual que Convivència Cívica, igual que el informe Calero. Tres informes, llevamos ya, que lo dicen. Pero, bueno, es evidente que usted no quiere que vengan aquí los expertos a demostrar todos estos datos que yo estoy diciendo. Por eso vetan esta proposición de ley, porque no quieren que les desmonten sus falsedades. Y decía el señor Quinquillà que es que nosotros creamos problemas con la lengua. ¿Sabe quién crea problemas con la lengua? [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Los que espían a los niños en los patios de los colegios...
Diputada...
...y los que señalan [[remor de veus]] a los trabajadores inmigrantes...
...se li ha acabat el temps.
...por la lengua que hablan. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. A continuació, per expressar el seu posicionament, té la paraula –ara sí– el Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Té la paraula el diputat senyor Carles Riera.
Bé; gràcies, president. «Convergència i Unió, Esquerra Republicana, el Partit dels Socialistes de Catalunya, Iniciativa per Catalunya Verds - EUiA i la CUP s'han unit al Parlament per rebutjar una moció del Partit Popular de Catalunya contra la immersió lingüística, i també a favor del bilingüisme a les escoles catalanes. En una acció simbòlica, Anna Simó, Rocío Martínez Sampere, Joan Mena, Isabel Vallet i Ramona Barrufet han llegit des dels seus respectius escons articles de la Llei d'educació de Catalunya. Aquest era, l'any 2015, el consens en aquest Parlament, clarament majoritari, en defensa de l'escola catalana i de la immersió lingüística. Veurem properament, ja des d'aquest debat que s'ha propiciat des del Partit Popular i Ciutadans, si aquest consens es manté o no es manté. Per part del Partit Popular, sembla que es manté en la seva línia; s'hi afegeix un nou actor, Ciutadans, i hem de veure amb preocupació com darrerament el Partit Socialistes comença a trencar també aquest consens, posant en qüestió la immersió lingüística, fent clarament seguidisme de Ciutadans. Bé, nosaltres, davant d'això, volem en primer lloc afirmar un principi. Diu Lambert que «en aquella comunitat en què hi ha desig estès i conscient d'aconseguir una societat bilingüe o multilingüe, cal donar prioritat en els inicis de l'escolaritat a la llengua o llengües que tenen menys possibilitat de desenvolupar-se. Sembla una obvietat, però crec que és un principi que cal afirmar com a principi argumentatiu. Després, volem assenyalar el nostre punt de vista sobre el context en el que ens trobem: efectivament, una societat multicultural i multilingüe, amb un present i un futur plurilingües, evidentment, en què les polítiques públiques cal que prestin igual reconeixement i respecte a totes les llengües presents en la nostra societat i una atenció equitativa i proporcionada, en funció de les dimensions de les seves comunitats de parlants, de manera que la llengua no sigui mai –mai– un motiu de desigualtat ni de discriminació. I a la vegada un objectiu polític legítim que també volem plantejar i reivindicar en aquest context: que el català esdevingui llengua comuna i de cohesió entre les diverses comunitats lingüístics. Avui no ho és, avui encara no ho és, i en canvi és encara una llengua minoritzada en molts àmbits, com el de la justícia o el dels mitjans de comunicació, entre d'altres. En tercer lloc, volem assenyalar una pregunta que pensem que apel·la al sentit comú de tots els diputats i diputades: té la llengua catalana el dret i la necessitat de rebre el mateix, exactament el mateix suport públic que el castellà rep per part de l'Estat espanyol? La resposta sembla que és evident: sí, no pot ser d'una altra manera, o altrament qui ho negui estarà assumint o proposant un paper secundari, de minorització, per a la llengua catalana, que ens temem que és el que vostès estan proposant, començant per l'àmbit de l'escola. Totes aquestes qüestions prèvies fan de l'escola un àmbit fonamental en l'assoliment d'aquests reptes i d'aquests objectius, i, de la immersió lingüística, el model escaient, efectivament, en el context actual. La immersió lingüística garanteix l'èxit en l'adquisició de la competència lingüística de les llengües d'ús social. A més, ha estat l'instrument determinant per a la universalització del coneixement i el domini del català entre tota la població escolar. Ha estat, doncs, una eina clau per a la cohesió social, i ho segueix sent. Aquesta prioritat del català en el sistema educatiu no menysté les altres llengües, sinó que concilia la cultura d'origen amb la catalana i aconsegueix que el nostre país gestioni el seu valor del multilingüisme tot respectant la diversitat lingüística del nostre món, en ajudar a consolidar el català com a llengua comuna en tot el territori, en convivència amb les altres llengües; que no només el castellà i l'anglès, perquè també hi han altres llengües que cal reconèixer i respectar. Si no hi hagués la implementació del sistema d'immersió, la societat catalana correria com a mínim dos grans perills. En primer lloc, hi hauria un risc molt elevat de segregació social i lingüística, la qual cosa suposaria un greu problema de fractura social, en segregar els alumnes catalans en funció de criteris lingüístics. A més, en segon lloc, també causaria probablement una incompetència lingüística en llengua catalana per part de l'alumnat de famílies castellanoparlants que no tenen l'ocasió de parlar-la i desenvolupar-la en el seu entorn familiar o social més proper i habitual. Així mateix, la immersió lingüística té encara altres beneficis a nivell social i col·lectiu, com per exemple el reconeixement de la diversitat lingüística, tan important actualment en una societat multilingüe com la nostra. I, per tant, sobre la proposició que ara debatem, cal dir en primer lloc que aquest plantejament trilingüe ja l'ha viscut el català a les Illes Balears de la mà del PP més recalcitrant i retrògrad de José Ramón Bauzá entre el 2011 i el 2015, que no ocultava –ho admetia públicament– que es tractava d'una maniobra barroera per fer retrocedir el català. En segon lloc, el fet d'afirmar que es farà un model plurilingüe a l'escola amb flexibilitat, amb la flexibilitat que la realitat sociolingüística present al nostre país exigeix, i matisar després que cal replantejar el model d'immersió lingüística –ho diem pel Partit Socialista de Catalunya– se suma a la nostra preocupació davant d'aquesta proposta del Partit Popular i Ciutadans, perquè demostren desconèixer què vol dir l'aplicació de programes d'immersió lingüística. La immersió és una metodologia d'ensenyament i d'aprenentatge de segones llengües que es fa servir en aquells contextos en què els alumnes no tenen com a llengua familiar la llengua de l'escola; per exemple, fer ensenyament en anglès en una escola privada també és fer immersió lingüística, però sembla que aquest tipus de model vostès no el qüestionen en absolut, al contrari, sembla que hi estan a favor. Obvien que en acabar l'ensenyament obligatori la immensa majoria dels alumnes obtenen uns resultats similars de català i de castellà, i, és més, que en les proves de castellà que aplica l'Estat a Catalunya els nostres alumnes obtenen bons resultats. No saben –o pretenen no saber– que l'únic àmbit en què el català està mínimament normalitzat és a l'escola. Per què no es pregunten per la situació de la llengua al món judicial, al món dels mitjans de comunicació o al món empresarial amb la mateixa preocupació? Mirin, nosaltres seguirem defensant l'escola pública catalana i la immersió lingüística, perquè això avui vol dir defensar una societat multicultural, multilingüe, equitativa i igualitària en la que el català sigui una llengua comuna i, per tant, de cohesió, i en la que mai ningú pugui ser discriminada per motiu de la seva llengua. Davant d'això vostès volen fracturar la nostra comunitat educativa per motius de llengua. I nosaltres no ho permetrem, no ho acceptarem. I per tot això rebutjarem les propostes que ara debatrem i votarem, tot i que, senyor Quinquillà, nosaltres no som de la LEC, eh?, nosaltres no som de la LEC, una LEC que defensa una escola concertada i una segregació escolar que, com vostès saben, nosaltres tampoc admetem. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. Votarem conjuntament les esmenes a la totalitat presentades pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el Grup Parlamentari Republicà i el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. [[Pausa llarga.]] Votarem, doncs, les tres esmenes a la totalitat conjuntament, i, per separat, a les dos proposicions de llei, òbviament. Votem primer les esmenes a la totalitat presentades a la Proposició de llei per a l'ensenyament plurilingüe de Catalunya. Comença la votació. Les esmenes a la totalitat a la Proposició de llei per a l'ensenyament plurilingüe a Catalunya han estat aprovades per 90 vots a favor, 38 en contra i cap abstenció. Això vol dir que aquesta proposició de llei queda rebutjada. I votem ara també conjuntament les esmenes a la totalitat a l'altra proposició de llei, és a dir, la Proposició de llei de garantia de l'ensenyament efectivament trilingüe. Comença la votació. Les esmenes a la totalitat han estat aprovades per 90 vots a favor, 38 en contra i cap abstenció. Això vol dir que aquesta proposició de llei queda rebutjada. [[Proposta de resolució de reclamació de llibertat per als presos del 23 de setembre]] [[250-01078/12]] Seguim amb el següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució de reclamació de llibertat per als presos del 23 de setembre, proposta de resolució presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el Grup Parlamentari Republicà i el Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. De conformitat amb allò acordat en la Mesa i la Junta de Portaveus, tal com hem dit anteriorment, obrirem un torn d'intervenció únic de cinc minuts per cada grup i subgrup parlamentari, iniciant les intervencions pels tres grups proposants. I, en primer lloc, té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Maria Sirvent. [[Pausa llarga.]] Quan vulgui, eh?, diputada.
Gràcies, president. Bona tarda, diputats, diputades. Nosaltres volem començar la nostra intervenció demanant la llibertat immediata de l'Edu, el Germinal, el Txevi, el Xavi, en Jordi, el Ferran i l'Alexis, i mostrant tot el nostre suport a la Clara i a en David i a les seves famílies i companyes i amigues. [[Aplaudiments.]] Volem donar les gràcies també al grup de suport de les detingudes del 23-S. L'existència de grups de suport i la generació de xarxes de suport mutu i de resistència són fonamentals per vèncer la por i l'aïllament i per seguir lluitant pels nostres objectius polítics. Han estat moltes les mobilitzacions de suport, i de rebuig a la repressió, i per la llibertat del nostre poble des de que fa més de dos mesos nou persones van ser detingudes en un operatiu de la Guàrdia Civil orquestrat per l'Audiència Nacional. Volem aprofitar aquesta tribuna per denunciar la situació en la qual es troben aquests companys i companyes. Set d'elles es troben a presons de l'Estat espanyol amb règim FIES 3. En particular, en Jordi i en Xavi es troben en règim d'aïllament, cosa que significa que només surten de dos a quatre hores al dia de la cel·la d'onze metres quadrats en les que els tenen injustament empresonats. Totes les preses tenen les comunicacions intervingudes, fins i tot aquelles que mantenen amb les seves advocades. La Clara i en David es troben en llibertat a l'espera de ser citades o detingudes de nou, amb l'angoixa que això comporta. Sobre totes elles pesen acusacions de terrorisme, tinença d'explosius i organització de possibles estralls. Entenem que aquestes acusacions no tenen cap tipus de fonament jurídic i que es basen només en la intenció política de l'Estat de criminalitzar el moviment independentista. Hem de denunciar que durant el procés judicial es van produir greus vulneracions del dret a defensa de les persones detingudes, tal com va denunciar Alerta Solidària. L'equip de defensa va patir nombroses dificultats exercides de forma intencionada tant per la Guàrdia Civil com per la fiscalia, com per l'Audiència Nacional. S'han succeït filtracions interessades als mitjans de comunicació i s'han publicat parts del sumari sense cap tipus de contextualització que han creat inseguretat jurídica. Es va dificultar que l'equip d'advocats pogués saber on eren les persones detingues; es va demorar la primera entrevista amb els advocats fins a trenta-sis hores, i, en el cas del Jordi i en Ferran, van trigar cinc i vint-i-cinc dies respectivament a poder accedir al seu advocat de confiança, fet que comporta que les seves declaracions no tinguin cap tipus de validesa jurídica. Les declaracions d'aquestes dues persones es van fer en un context de, com a mínim, coaccions i amenaces directes cap a elles i cap a les seves famílies. Van patir unes condicions de detenció, sota custòdia de la Guàrdia Civil, inhumanes; van ser traslladades encaputxades; van estar dies sense dormir, i van ser interrogades de matinada i durant hores sense cap tipus de garantia jurídica i, per tant, amb vulneració flagrant dels seus drets fonamentals, incloent el dret de defensa. Així doncs, totes aquestes qüestions ens fan pensar que aquesta és una operació policial protagonitzada pels aparells de l'Estat amb una clara intencionalitat política, la intencionalitat de frenar la capacitat de mobilització popular i de canvi del poble organitzat. I també ens fa pensar que l'Estat espanyol, la monarquia constitucional hereva i continuadora del franquisme pretén criminalitzar i castigar tot el moviment popular independentista i, amb ell, qualsevol moviment de protesta i de canvi, i les nostres companyes. No és la primera vegada que veiem com s'instrumentalitza el delicte de terrorisme amb aquesta intencionalitat política i que s'aplica l'excepcionalitat del dret penal de l'enemic. L'ús de la maquinària repressiva excepcional a partir de la definició de terrorisme no és nova; també l'han patida el moviment anarquista, els moviments d'alliberament basc i gallec, l'han patida sindicalistes, així com persones del món de la cultura, i, malauradament, aquestes persones han omplert i omplen les presons de l'Estat espanyol de presos i de preses polítiques. Aquesta proposta de resolució pretén ser una denúncia a les vulneracions de drets descrites, una denúncia a la politització de la justícia i a l'Audiència Nacional, condemnada en diversos casos pel Tribunal de Drets Humans per no respectar els principis més essencials del dret. És per això que esperem que aquesta proposta sigui aprovada per una ampla majoria de la cambra, perquè reconèixer que aquesta peça forma part d'una causa general contra l'independentisme, que en aquest cas s'han produït irregularitats i coaccions cap a les persones detingues, les famílies i els advocats i sol·licitar l'arxivament de la causa és el mínim que poden fer les forces polítiques democràtiques que estan presents en aquest Parlament. La resta significaria tancar files amb un estat i uns aparells judicials que no toleren la dissidència, o bé també significaria la possible confiança injustificada a aquestes alçades en la no politització dels aparells judicials a l'Estat espanyol.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula ara el diputat senyor José Rodríguez.
Gràcies, president. Vull començar per saludar les famílies i el grup de suport de l'Alexis, l'Eduard, en Ferran, en Germinal, en Xavier, en Jordi, el Txevi, la Clara i en David, que avui ens acompanyen a la tribuna de convidats. Presentem aquesta resolució perquè creiem en la independència judicial, i els que creiem en la independència judicial hem de denunciar quan aquest sistema judicial fa abusos a les persones o és utilitzat políticament. L'abús, en aquest cas, és en la més que possible manca de garanties judicials i de protecció dels drets bàsics de les persones detingues el 23 de setembre i acusades de terrorisme. No és el primer cop que l'Audiència Nacional fa un ús bastant lliberal del terme «terrorista; no és el primer cop que acusa sense fonaments, com per exemple en el cas de l'Adrià o de la Tamara Carrasco, o en el cas dels titellaires. I això, senyors, és una banalització del que és terrorisme. A Catalunya hem patit terrorisme, i estem sota l'amenaça de possibles atemptats; cap d'ells és en base a cap moviment independentista. I és molt trist que arribem a un nivell on es banalitza el terrorisme d'aquesta manera per un tribunal. L'hem escoltat a vegades en aquest faristol, però quan ho fa un tribunal encara és més greu. Tot això, en el fons, forma part d'un intent de criminalització d'un moviment que és majoritàriament pacífic i democràtic. Però no és l'únic moviment que s'intenta criminalitzar. Espanya i el poder intenten criminalitzar tot allò que els qüestiona. Durant les vagues generals del 2010 i del 2012 es va criminalitzar el moviment sindical; durant els darrers anys s'ha criminalitzat un moviment com el 15-M, i s'han fet, de fet, lleis ad hoc per perseguir els dissidents: l'article 315, que només serveix per engarjolar sindicalistes, la llei mordassa o la nova llei mordassa 2.0, que s'ha aprovat recentment pel Congreso de los Diputados. Per aquesta raó, presentem aquesta proposta de resolució, per denunciar un element més de la persecució i la criminalització contra la dissidència, perquè hi ha un abús judicial, ja que tots els testimonis diuen que s'han vulnerat els drets bàsics i les garanties processals d'unes persones a les que se'ls vol acusar de terrorisme. I vull donar les gràcies als que ens votaran part de la proposta de resolució. És essencial construir un front antirepressiu, i per això aprofito a fer una crida. Bastir un front antirepressiu no ho podem fer només amb les forces independentistes; hi hem de sumar els moviments polítics i socials que lluiten per una major democràcia i en contra de la repressió i els abusos del règim del 78. Vull acabar denunciant i rebutjant els abusos que pugui fer el sistema... Vull aclarir, denunciar els abusos que fa el sistema judicial no és anar en contra de la independència judicial. Qui creu i qui creiem en la independència judicial no vol que aquesta sigui utilitzada de forma sistemàtica per cometre abusos contra tot dissident; qui creiem en la independència judicial qüestionem que el sistema judicial apliqui el Codi penal de l'enemic a tot dissident; a qui creiem en la independència judicial no ens agrada que s'abusi de la figura del delicte de terrorisme per poder aplicar mesures cautelars sobredimensionades, com fa sistemàticament l'Audiència Nacional. Perquè, com he dit abans, avui, els dissidents, als que s'aplica el Codi penal de l'enemic, són els CDR; ahir, o abans-d'ahir, van ser els sindicalistes; ahir va ser el 15M, i demà pot ser qualsevol de vostès, sempre que qüestionin el poder econòmic i l'statu quo polític. Si això passa, ens trobaran allà, al vostre costat. Fins i tot, els que avui no doneu suport a aquesta proposta de resolució, estarem amb vostès. Perquè tothom a Espanya pot acabar patint abusos d'una justícia espanyola polititzada i instrumentalitzada pel poder. Vull acabar dient que demanem l'arxivament de la causa i l'alliberament de totes les persones detingudes el 23S, precisament perquè creiem en la independència judicial i no creiem en l'ús polític d'aquesta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn, ara, de la diputada senyora Aurora Madaula.
Moltes gràcies, president. Diputades, familiars i grups de suport dels presos polítics, benvinguts i gràcies. Què volen aquesta gent que truca de matinada? Què volen aquesta gent quan esbotza la porta d'una casa amb una família a dins? Què volen aquesta gent quan obliga un menor d'edat a estirar-se a terra al costat del seu pare, apuntant-los amb armes llargues? Què volen aquesta gent quan fan registres a domicili sense la presència d'un advocat? Què vol aquesta gent quan amenaça detinguts i familiars amb una pistola al cap? Què vol aquesta gent quan, en traslladar a Madrid els detinguts, els vexa, els encaputxa i els recorda a cau d'orella el que va passar a Lasa i Zabala? Què vol aquesta gent quan la Guàrdia Civil filtra des de comptes oficials part del sumari i de les investigacions als detinguts? Què vol aquesta gent quan tortura els detinguts no deixant-los dormir durant més de vint-i-quatre hores abans d'un interrogatori policial? Què vol aquesta gent que aplica el règim FIES i d'aïllament als detinguts que no han estat processats, restringint així les seves comunicacions orals i escrites? Què vol aquesta gent que transvestida de policia i jutges democràtics actua com la policia i la justícia franquistes? El que vol aquesta gent, i cada cop és més clar, és instruir una causa general contra l'independentisme, una operació d'estat executada per l'Audiència Nacional, hereva del TOP franquista, i condemnada en diverses ocasions pel Tribunal Europeu dels Drets Humans. Volen acabar vinculant, sense proves i amb un relat inventat, l'independentisme amb el terrorisme. Aquesta gent no sap resoldre un conflicte polític si no és amb males arts. El moviment independentista és i serà pacífic, i l'única violència que s'ha vist en aquest procés és la de les porres que ens han obert el cap i el cos, i també la de les bales de goma, prohibides per aquest Parlament, que han tret els ulls a cinc persones des de l'1 d'octubre del 2017. El que vol aquesta gent és seguir vulnerant preventivament els drets dels independentistes, com han fet amb l'Alexis, l'Eduard, en Ferran, en Germinal, en Xavier, en Jordi, en Txevi, la Clara i el David. Que han vist violats els seus drets fonamentals així com el seu dret a defensa. La seva presumpció d'innocència, o el dret de les comunicacions legals i personals, entre d'altres drets. Malauradament, ens estem acostumant que a l'Estat espanyol es vulnerin els drets fonamentals, en una carrera cada cop més clara per assemblar-se a Turquia. Els plats s'assemblen a les olles, i la Turquia autoritària i el Govern espanyol en funcions de Pedro Sánchez mantenen molt bones relacions, sense ruboritzar-se. La sentència dels presos polítics de l'U d'Octubre marca el camí d'un clar retrocés en els drets democràtics i les llibertats, fins al punt de portar al límit el dret de manifestació, reunió, o atacar la defensa del dret a l'autodeterminació. La sentència apel·la directament dotze persones, però ens interpel·la a tots els demòcrates, a tots els independentistes. Per aquest motiu, no podem restar paralitzats veient com s'intenta fer el mateix amb els presos polítics del 23 de setembre. Amb la proposta de resolució que presentem avui, exigim l'alliberament de les persones detingudes el 23 de setembre, i l'arxivament de la causa. Expressem la solidaritat al Parlament, amb el suport popular, amb els presos i les seves famílies que estan patint aquesta injustícia. Així mateix, esperem que l'aprovació d'aquesta proposta de resolució, que hem presentat juntament amb la CUP i amb Esquerra Republicana, però que suposo que comptarem amb el suport d'altres grups d'aquest hemicicle, amb aquest front antirepressiu que volem bastir, esperem que les famílies puguin continuar denunciant internacionalment la manca de justícia que es pateix a Espanya. Per aquest motiu, reclamem que organismes i institucions internacionals s'impliquin en la investigació de la vulneració dels drets humans que han patit els empresonats. Ens congratulem, desgraciadament, però ens congratulem que aquesta mateixa setmana la comissària dels Drets Humans del Consell d'Europa, Dunia Mijatovic, hagi tornat a alertar de l'excessiu ús de la força policial a l'Estat espanyol i de la legislació restrictiva que posa en risc el dret de reunió pacífica i la llibertat d'expressió. Què volen aquesta gent que truquen de matinada? Prou que ho sabem. Però no defallirem. No esteu soles, ens teniu al vostre costat. Llibertat presos polítics i exiliats. Visca Catalunya lliure! [[Aplaudiments.]]
És el torn, ara, per posicionar-se sobre la proposta de resolució, atès que s'han retirat les esmenes presentades. Del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gracias, presidente. Bueno, pues, lamentablemente ya viene siendo toda una costumbre: no hay semana de Pleno sin que tengamos aquí un despropósito por parte de los partidos separatistas. Ustedes llevan semanas trayendo resoluciones a este Parlamento que van claramente en contra del ordenamiento jurídico. Unos días traen aquí resoluciones para echar a la Guardia Civil de Cataluña, otras propuestas que van claramente en contra del Tribunal Constitucional, y hoy, pues, ha tocado esta. Hoy por lo visto toca homenajear a los miembros de los comandos radicales separatistas, que ahora mismo están detenidos por presunto terrorismo. Bien, esto en cualquier parlamento sería impensable, pero parece que aquí, pues, todo vale. En las últimas semanas, los comandos radicales separatistas han sembrado de caos y de violencia las principales calles de las ciudades de Cataluña. Han asediado el aeropuerto, se han enfrentado a los cuerpos y fuerzas de seguridad, y hoy, ustedes, vienen aquí a defender a aquellos que presuntamente querían que todo fuera aún peor, aquellos que tenían planes para atentar en Cataluña. Que, por cierto, se ha ido el señor Torra, pero es que el señor Torra quizá debería venir a aquí a dar la cara, porque es que sale en las conversaciones del sumario, porque es que los detenidos dicen que el señor Torra conocía sus planes para atentar en Cataluña. Que alguien le diga que puede venir aquí a comparecer cuando quiera, y que dé la cara de una vez porque ya toca. [[Aplaudiments.]] Miren..., esa estrategia de normalizar la violencia que ustedes están llevando a cabo no puede traer nada bueno, pero es que, claro, viendo a qué líder tienen ustedes, pues, se entiende todo. Porque, es que, ¿en quién se inspira, el señor Torra? Pues, por ejemplo, en la vía eslovena, la vía de la guerra. Él dice que eso es un ejemplo a seguir. Si inspira también en el sociólogo Paul Engler, ese que dice que si los catalanes quieren ganar tienen que polarizar mucho más, que escalar mucho más. Que tienen que aceptar altos niveles de sacrificio. Un señor, también, que dice que morir como un mártir es inherente a los movimientos ganadores. En este se inspira, el señor Torra, en este señor. Y si no, pues, el señor Torra nos cita a Xirinacs, ese que dijo que se declaraba enemigo del Estado español y amigo de ETA. Estos son los referentes del señor Torra. Juzguen ustedes mismos. [[Aplaudiments.]] Miren, han llegado demasiado lejos. En Cataluña se acosa, se intimida y se amenaza al que no piensa como ustedes. Hay represalias si te significas en contra del separatismo. Y ahora han ido un paso más allá, y ustedes están normalizando la violencia. Y ojo, porque este es un terreno pantanoso. Han jaleado a los violentos que sembraron el caos en nuestras calles con total impunidad, simplemente porque no estaban de acuerdo con el estado de derecho. Y hoy vienen aquí a pedir sin complejos la libertad para los detenidos por presunto terrorismo. Radicales que además es que tenían materiales para preparar explosivos y atentar en Cataluña. Miren, según los expertos, con los materiales incautados podían fabricar los siguientes explosivos: nitrato de amonio, termita, RDX, explosivo de nitroalmidón, ácido pícrico, picrato de amonio, tricloruro de nitrógeno, peróxido de acetona, que también es conocido como «Madre de Satán por el terrorismo yihadista; cristales de triloide de amonio, nitroglicerina, clorato de potasio y botella química de fuego. [[Veus de fons.]] Mire, yo no sé, ustedes, pero yo en la despensa de mi cocina no tengo materiales para fabricar «Madre de Satán. Y me atrevería a decir que todos los catalanes que nos están escuchando... [[aplaudiments]] , tampoco –tampoco. ¿Para qué eran?; ¿para qué eran estos materiales?, ¿para qué eran estos explosivos, ¿eh?, ¿para qué eran? Què volia aquesta gent, senyora Madaula? Què volia amb aquests materials i aquests explosius? Què volia aquesta gent? [[Aplaudiments.]] Jo també li ho pregunto, què volia? Ustedes lo saben tan bien como nosotros. Y por eso no podemos entender que traigan aquí hoy esta iniciativa para pedir la libertad de aquellos que querían hacer daño a los catalanes. Ustedes vienen aquí, hoy, además, a intentar hacer, pues, lo que hacen siempre. Pretenden, ¿eh?, votar en este Parlamento lo que se decide en un juzgado, lo que decide un juez. Pues, miren, es que nosotros no somos el tribunal popular. Nosotros no somos ningún jurado, nosotros somos diputados, y las resoluciones y las decisiones judiciales no se votan, se respetan. A ver si lo entienden ya de una vez. Es que ustedes creo que tienen dudas con este tema, ¿eh? Además, es también muy gracioso lo que ustedes piden aquí, porque ustedes aquí hablan de «vulneración de derechos fundamentales. Aquí los únicos que han vulnerado derechos fundamentales son ustedes, pisoteando los derechos de más de media Cataluña. Seis veces ya que el Tribunal Constitucional nos da la razón, seis veces. Vulneración de derechos es lo que ha pasado hoy en la Autónoma. De nuevo, los radicales han agredido a los jóvenes de «S'ha acabat. ¿De qué lado se van a poner? ¿Del lado de estos jóvenes, o del lado de los encapuchados? Porque yo lo tengo claro, todo mi apoyo para los jóvenes de «S'ha acabat. No estáis solos. [[Aplaudiments.]] No estáis solos en la defensa de la libertad y de la convivencia en Cataluña. Den un paso atrás y no rindan homenaje a aquellos que tenían en sus planes hacer daño a Cataluña. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Ferran Pedret.
Molt bé. Gràcies, president. Diputats i diputades..., anava a saludar al Govern, però... Ara sí: conseller, diputats i diputades... [[veus de fons]] , anem a veure, es planteja, per part dels grups que proposen aquesta proposta de resolució, una qüestió bastant delicada sobre la que hem debatut, també, potser no estrictament en aquests termes, en anteriors ocasions. En anteriors ocasions, des del nostre grup parlamentari, i jo mateix parlant en nom del meu grup parlamentari, ens permetíem, perquè és la nostra posició política, compartir el que nosaltres pensem que és necessari quan abordem temes com aquests, que és demanar una mica més de prudència, una mica més de prudència al pronunciar-se, d'entrada, sobre una qüestió que ara mateix està sub judice, i, en segon terme, una qüestió que, amb les acusacions pendents, és tan extraordinàriament greu –d'acord amb les acusacions. Nosaltres hem dit sempre, i ho mantenim, que s'ha de respectar el principi de la presumpció d'innocència, eh? I, per tant, com és evident, no hi ha una sentència ferma, nosaltres insistim que s'ha de mantenir el principi de la presumpció d'innocència i, per tant, no és, d'acord amb aquest principi de prudència que reclamem, tampoc cal apressar-se a condemnar anticipadament unes persones que, tot cas, haurà de ser, diguem-ne, les acusacions, les que acreditin si van cometre o no aquests fets pels quals se'ls acusa. També ens sembla que és imprudent apressar-se a fer una exculpació. Nosaltres entenem perfectament que la posició de les defenses de les persones acusades pugui ser la que contenen alguns dels punts que se sotmeten avui a consideració del Ple. Però, ens costa més d'entendre que formacions polítiques s'apressessin, des del primer moment i com a primera reacció, a dir que tot això era poc més que un muntatge. De fet, aquesta és la ràtio de la proposta de resolució. Comença en el primer punt asseverant que tot plegat forma part d'una causa general, una operació d'estat contra l'independentisme, i tot el que segueix després, més que provar d'acreditar-ho, prova d'apuntalar aquesta afirmació inicial. Nosaltres, per tant, entenem que caldria fer una altra aproximació a tota aquesta qüestió. Nosaltres entenem que el que cal fer és esperar el moment en què quedi més clar quins són els fets que el tribunal considera provats, i, per tant, a partir d'aquí, pronunciar-nos al respecte de les implicacions polítiques i socials que pugui tenir això. I fent abstracció, encara que costi, del cas concret, a nosaltres ens sembla que també es cometen diversos errors en el debat públic al voltant d'això. Ja ho dic, independentment d'aquestes persones en concret i independentment de les acusacions en concret que hi hagi sobre aquestes persones. S'ha tendit a dir que es pretén acusar tot el moviment independentista de ser violent o fins i tot de terrorisme, no? I a nosaltres ens sembla que això és caure en l'error de la sinècdoque, per dir-ho així, en confondre la part pel tot. I, per tant, fins i tot qui diu, qui acusa de criminalitzar el conjunt de l'independentisme a les persones que expressen ni que sigui una mínima prudència respecte a això, crec que també, pretenent defensar l'independentisme, li està fent un mal favor. Perquè nosaltres vam dir, quan això era un fet molt més proper en el temps, que ens semblava que la primera reacció hauria d'haver estat..., l'esperable d'un govern i d'una majoria parlamentària hauria d'haver estat: «Escolti, miri, no sabem si això és veritat, no ho sabem, però, si ho fos, peu amb paret, fins aquí, no tenim ni podem tenir res a veure amb cap cosa que pugui tenir a veure amb l'ús de la violència física per assolir uns objectius polítics, sense entrar a prejutjar si és veritat o no que en aquest cas concret i aquestes persones concretes hagin comès aquests fets. Però aquesta era la primera reacció que molta gent a Catalunya hauria esperat. L'altre error de la sinècdoque és prendre el tot per la part, és a dir: «Com el moviment independentista és pacífic –i això crec que, diguem-ne, és indiscutit, que en les seves grans mobilitzacions molt majoritàriament s'ha expressat de forma pacífica–, «és, diguem-ne, ontològicament impossible que hi hagi un grup de persones que tingui opcions més radicals pel que fa als mètodes i hagi pogut estar estudiant passar a aquest tipus d'exercici de la violència física. I no ho dic, hi insisteixo, per a aquest cas en concret, respecte al que no sabem i en el que s'haurà d'esperar a que hi hagi una declaració de fets provats. Però em sembla que aquesta posició de principi de «com que el moviment independentista és pacífic és impossible ontològicament que hi hagi ningú que recorri a la violència em sembla també un mal favor a una bona anàlisi fins i tot de la història recent del nostre país; no fa tant que al nostre país gent que es reclamava independentista deia participar d'un moviment de lluita armada, és a dir, d'una organització terrorista. Per tant, ens sembla que caldria molta més prudència al voltant d'això. I és el que nosaltres molt modestament reclamem.
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Susanna Segovia, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Moltes gràcies. Diputats, diputades, membres de la Mesa, membre del Govern, volia també dedicar una salutació als familiars i als grups de suport de les persones detingudes del 23 de setembre. Nosaltres volem aprofitar aquest faristol també una vegada més per expressar la preocupació que ja vam mostrar en el seu moment quan la Guàrdia Civil va procedir a la detenció d'aquestes persones, el passat 23 de setembre, sota possibles acusacions de terrorisme. Vam expressar la preocupació sobre com es podia haver vulnerat el dret a la defensa, com aquestes persones podrien haver patit indefensió. Vam veure imatges, se'ns van fer arribar relats que realment colpien, i que preocupa molt en quines condicions es van donar aquestes detencions. N'hem anat sentint més, hem anat tenint més detalls. Hem vist vídeos on s'esbotzaven portes; hem vist persones dient que nens i nenes van estar presents mentre els seus pares estaven contra la paret, i fins i tot que els menors van ser posats al costat. Nosaltres hem expressat un cop i un altre el rebuig a aquesta manera de procedir de les forces de seguretat, però també ens agradaria dir que, efectivament, i com ja s'ha dit, no és per desgràcia ni la primera ni segurament l'última vegada que ho hem vist. Ho hem vist en detencions anteriors i ho hem vist i ho hem pogut sentir i llegir en informes fets per organitzacions de drets humans o del mateix Síndic de Greuges arran de la detenció de les persones que es van detenir en les protestes després de la sentència, on també els diferents cossos de seguretat, i en aquests casos Policia Nacional i Mossos d'Esquadra, podrien haver vulnerat els drets i haver violentat aquestes persones durant les detencions. Per tant, malauradament, el que dona credibilitat a les denúncies que estan fent els familiars i els advocats de les persones empresonades és que precisament no són un fet aïllat, és que passa més del que ens pensem. I és una cosa que hem de reflexionar totes, tots els grups, al voltant de quin tipus de policia seguim tenint en aquest país. De fet, també estem d'acord amb algunes de les propostes que planteja aquesta proposta de resolució; per exemple, en el que fa referència a l'Audiència Nacional, que ja hem vist també com sovint utilitza l'acusació de terrorisme i les seves diferents variants per empresonar persones, per perseguir i criminalitzar la protesta. De fet, no ens queda gaire lluny el que va passar amb els titellaires de Madrid per una obra de titelles o amb les detingudes de l'operació Pandora, persones vinculades a organitzacions socials i moviments llibertaris de la ciutat de Barcelona, quan el seu delicte, recordem-ho, va ser pràcticament això, ser anarquistes. I recordem també que en aquest cas van ser precisament els Mossos d'Esquadra els que van fer les detencions emparant-se en la legislació antiterrorista. Jo crec que tampoc hem d'oblidar aquestes coses. O també els joves d'Altsasu, que porten ja 1.122 dies a la presó per una baralla a un bar, i el delicte en aquest cas va ser barallar-se amb membres de la Guàrdia Civil. I per això porten ja 1.122 dies a la presó i el que els queda. Realment, el que clama al cel és que, en les lògiques en què estem ara mateix de vulneració sistemàtica de drets, aquestes acusacions siguin tan desproporcionades i vagin a criminalitzar la protesta, vagin a donar una lliçó de «vigileu què feu. Crida l'atenció i ens alarma aquest biaix de la violència punitiva, que normalment va cap a les persones que estan en organitzacions i que estan organitzades i denuncien vulneracions de drets humans, de drets socials, i en canvi no hi hagi la mateixa reacció cap a aquells delinqüents de coll blanc, que ells sí que són també els que posen en risc el benestar de la majoria. Nosaltres compartim el rebuig a aquests posicionaments i sentències de l'Audiència Nacional, que creiem que abusa d'acusacions com terrorisme amb l'únic objectiu de criminalitzar l'organització social i la protesta. Nosaltres estem d'acord amb la majoria de punts que es presenten. Hi ha algunes qüestions tan bàsiques com rebutjar la presó provisional, que creiem que és injustificada; com demanar que en el cas que segueixin empresonats hi hagi un acostament a les seves famílies, a presons catalanes. Hi han coses bàsiques que hi tenim de donar suport. No estem d'acord amb alguns dels punts, i per això vam presentar unes esmenes, que finalment no han estat acceptades. També entenem que els familiars i que els grups que presenten la moció no les volguessin acceptar. Però nosaltres no creiem que un parlament sigui l'espai en què s'hagi de demanar l'arxivament d'una causa. Precisament perquè defensem aquesta independència de la justícia, malgrat que no ens agradi, sovint, com funciona, quins criteris i quins posicionaments fa, malgrat que creiem que bona part d'aquest sistema, i sobretot la cúpula, està absolutament polititzat, malgrat que tenim molts dubtes sobre la seva independència..., però creiem que, com a parlament, com a legislatiu o com a executiu, no és des d'aquí des d'on hem de fer aquesta ingerència a la justícia, perquè fins i tot els podríem donar pas a que puguin fer un recurs d'empara al Tribunal Constitucional. En aquest sentit, donarem suport a la major part dels punts; ens abstindrem en aquells que demanen l'arxivament de la causa, i des d'aquí també tot el suport a les famílies i al grup de suport a les persones empresonades. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, pel Subgrup del Partit Popular de Catalunya, té la paraula Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, president. Tenen dret en democràcia els familiars de persones empresonades a manifestar la seva disconformitat amb aquesta situació? Sí, evidentment; en democràcia, sí. Pot en democràcia el poder legislatiu, és a dir, aquest Parlament, desautoritzar el judicial com es vol fer avui aquí? No; només des d'una visió totalitària, sense separació de poders, que, per cert, era l'esperit de la Llei de transitorietat. I ara diran vostès: «No, és que aquí no hi ha democràcia, només hi ha dictadura i repressió. Aleshores jo em pregunto: «Si estem en una dictadura, com és possible que la senyora Laura Borràs i la senyora Míriam Nogueras es facin fotos somrient a Madrid amb els dirigents del partit que governa el suposat Estat opressor? Com és possible que Esquerra Republicana, anant un pas més enllà, estigui a punt de tancar un acord i fins i tot faci comunicats conjunts amb els dirigents del partit del suposat Estat opressor? Perquè ens fem càrrec de la tragèdia, de la dimensió de la tragèdia, quan parlem d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya: pel matí vostès els diuen carcellers i repressors i a la tarda es fan fotos i selfies somrient amb ells. És d'una hipocresia difícilment descriptible. I dic, dic bé, Esquerra Republicana i Junts per Catalunya, perquè a la CUP com a mínim se li pot reconèixer una certa coherència entre allò que diuen i allò que fan; però vostès, Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, es dediquen a escalfar la gent parlant de repressió, incitant les més baixes passions, i després somriures, fotos, petons i abraçades, i a veure què en trec, que, per cert, és la història del nacionalisme català, a veure què en trec. De com són capaços vostès de mantenir aquesta hipocresia i cinisme, potser d'això, és del que haurien de donar explicacions a les famílies que estan avui aquí. Gràcies.
Gràcies, diputat. Com que no ha esgotat el seu temps, cridarem a votació. I no sé si hi ha alguna petició de votació separada...? [[Pausa.]] Digui, senyor Pedret.
Gràcies. Per demanar votació separada del punt 7.
Senyora Segovia.
Sí; per demanar votació separada dels punts 1, 2 i 9, que es poden votar conjuntament.
1, 2 i 9 conjuntament. Alguna més? Alguna petició més? [[Pausa llarga.]]
Bé, votarem primer els punts 1, 2 i 9 conjuntament, després el punt 7, i la resta de la moció. Votem, per tant, els punts 1, 2 i 9. Comença la votació. Aquests punts han estat aprovats per 66 vots a favor, 54 en contra i 8 abstencions. Votem ara el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha estat aprovat per 74 vots a favor, 38 en contra i 16 abstencions. I votem ara la resta de la proposta de resolució. Comença la votació. La resta de la proposta de resolució ha estat aprovada per 74 vots a favor, 54 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] Demano, si us plau, al públic, que s'abstingui de fer manifestacions... Si us plau! Demano als serveis de la cambra que recordin al públic que no es poden fer manifestacions. Si us plau. Gràcies. [[Proposta de resolució de creació d'una comissió de seguiment de l'emergència climàtica]] [[252-00022/12]] Seguim amb el següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució de creació d'una comissió de seguiment de l'emergència climàtica, proposta de resolució presentada per tots els grups i subgrups parlamentaris. Per tant, obrirem un torn únic d'intervenció de cinc minuts per a cada grup per posicionar-se respecte a la proposta. En primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor David Bertran.
Gràcies, president. Diputats, diputades, conseller, ens trobem avui aquí per a debatre sobre la creació d'una comissió de seguiment sobre l'emergència climàtica, que amb tota probabilitat serà aprovada per unanimitat. I és bo que així sigui, perquè el canvi climàtic que comporta l'escalfament global associat a la mà de l'home és un fet que ja fa temps...
Silenci...
...que ha estat demostrat científicament i que té unes potencials conseqüències negatives associades molt greus de cara al futur, si no és que no fem res per a prevenir-ho. Amb el ritme d'emissions de gasos d'efecte hivernacle dels darrers anys, el temor seria que la temperatura pugés entre tres i quatre graus per a l'any 2100, una situació que tindria efectes devastadors pel que fa a baixada de producció agroramadera o desastres naturals com inundacions, incendis forestals o pujades del nivell del mar. I no pensem que el canvi climàtic només tindria afectacions sobre petits espais insulars del Pacífic, si no hi posem remei, zones que ens són ben properes, com el Parc Nacional de Doñana o el delta de l'Ebre, podrien desaparèixer com a paradisos de biodiversitat tal com els coneixem avui en dia. Afortunadament, la cimera de París del 2015, una de les grans fites en política internacional i on la Unió Europea va tenir un paper cabdal, va aconseguir posar diversos actors, països tan dispars com Xina, Estats Units, l'Índia, Rússia i Alemanya, els quals entre ells, doncs, produeixen el 55 per cent del total dels gasos d'efecte hivernacle..., per a què la pràctica totalitat dels estats del món acceptessin prendre mesures per a no superar els dos graus de pujada per al 2100. És en aquest tipus d'instàncies supranacionals on tota la societat, governs i partits polítics inclosos, hem de lluitar per continuar avançant en els necessaris compromisos que han de prendre totes les parts i que aquests puguin ser fiscalitzats i posats en marxa a través de les contribucions determinades a escala nacional que va marcar aquella cimera pel clima. Unes contribucions que han de ser encara més ambicioses i materialitzar-se definitivament l'any vinent a la cimera de Glasgow. En aquest sentit, la Unió Europea ja ha desenvolupat legislació al respecte pel que fa als drets d'emissió de cada estat membre. I hem vist, a més, com el Parlament Europeu ha declarat l'emergència climàtica i com la nova Comissió Europea ha dit que a través del nou green deal europeu això serà una de les seves prioritats. Els acords de París diuen que totes les administracions i la ciutadania en el seu conjunt hem de posar-hi el nostre granet de sorra per a la conscienciació de la societat. I potser aquesta és una de les grans novetats en aquesta tema, que hi ha una gran conscienciació de la problemàtica. Segons unes dades d'una enquesta apareguda a El País recentment, un 59 per cent de la ciutadania espanyola pensa que calen mesures extremadament urgents, i fins a un 90 per cent estima que en calen de bastant urgents. Entre aquestes mesures hi hauria una àmplia acceptació per a què hi hagi una transició cap a un model d'energies renovables. Per exemple, pel que fa a la mobilitat, la línia seria caminar cap a un model de vehicles híbrids o, en darrera instància, doncs, completament elèctrics. Però el que no es pot demanar és, entenem, un canvi dràstic en un període massa curt de temps i que no vagi acompanyat de les necessàries mesures d'acompanyament que facin que aquells qui tenen unes rendes més baixes en siguin els més perjudicats. Un informe recent del RACC ja avisa que les restriccions de la mobilitat a Barcelona a partit de l'any vinent tindran afectacions molt importants per a aquells que només disposen de vehicles més envellits, i que la substitució pel transport públic serà problemàtica, perquè no hi ha hagut un increment paral·lel en línies que ja van sobresaturades, com serien les línies de Terrassa de Ferrocarrils de la Generalitat o les que venen del Maresme amb Rodalies. I aquí també hi podríem posar, doncs, el tram central de la línia 9 de metro, que hauria de connectar tot el nord de Barcelona i que encara no ho fa. En aquest sentit, les energies renovables i la seva producció en concret aquí a Catalunya encara té molt camí per recórrer, com ha explicat, doncs, el nostre company diputat Alfonso Sánchez a l'anterior intervenció. A Catalunya només comptem amb un 2 per cent del total del parc eòlic de tot Espanya. I pel que fa a fotovoltaica, estem clarament per darrere de moltes altres comunitats autònomes, com Castella - la Manxa, Andalusia, Extremadura, Castella i Lleó o Múrcia. Doncs veiem amb preocupació com només tenim un 9 per cent del mix energètic català d'energies renovables enfront del 18 per cent que hi ha al conjunt d'Espanya i enfront del 32 per cent que hauria de ser d'aquí a deu anys, segons demana la Unió Europea. És per això que esperem que aquest nou decret faci possible que es reprengui el camí cap a un model basat en unes energies que ja han vist rebaixat en gran mesura el seu cost de producció i que fa que ja sigui més barat produir electricitat amb el sol que fer-ho amb grans centrals de gas. O si pensem en l'eòlica, doncs, l'eòlica flotant, que seria capaç d'abastir mercats com l'europeu o l'americà de forma completa. Com he dit, doncs, i en definitiva, la lluita contra el canvi climàtic és cabdal i cal actuar-hi des de tots els àmbits possibles, però cal fer-ho amb racionalitat, actuant localment quan això sigui el més eficient, però també actuant globalment quan això sigui el més eficaç. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes - Units per Avançar, és el torn del diputat senyor Jordi Terrades. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Consellers, diputades, diputats, avui hem parlat a bastament de la problemàtica que deriva del canvi climàtic. Jo crec que la creació d'aquesta comissió en el Parlament de Catalunya és una bona proposta, que estic convençut que donarà els seus fruits. Perquè, com li deia aquest matí al conseller Calvet, per nosaltres, la lluita contra el canvi climàtic és una prioritat, que la problemàtica ens interpel·la a totes i a tots, i que ens toca buscar solucions i propostes el màxim de compartides. Haurem de fer feina... Nosaltres estem convençuts de que haurem de fer feina de concertació social, de debat –que això és més necessari que mai–, per arribar a aquestes propostes, a aquest full de ruta que ens ha de portar o que ens hauria de portar al 2050 a estacions intermèdies on anar assolint objectius. Objectius que no els podrem assolir només amb decrets governamentals o amb acció de govern, sinó que ha de ser..., ha d'haver-hi un compromís social al darrere. Creiem que una comissió d'estudi en el Parlament de Catalunya i de seguiment en el Parlament de Catalunya d'aquesta problemàtica ens ajudarà a aquest objectiu, que jo estic convençut que és un objectiu compartit, on tindrà un paper important també el Comitè d'Experts de Canvi Climàtic que fa uns mesos vam acordar en aquest Parlament, i que ha, ni més ni menys, de proposar al Govern i després al Parlament de Catalunya els pressupostos de carboni, que no és altra cosa que definir per sectors la reducció d'emissions de gasos d'efecte hivernacle..., que, aprofitant avui el decret llei que hem convalidat a l'inici de la sessió de la tarda, doncs, també hem acabat de fixar els objectius en la línia del que la sentència del Tribunal Constitucional i la Llei de canvi climàtic i els objectius d'Espanya, i que també ha marcat..., la Unió Europea ens ha fixat. El Comitè de Canvi Climàtic, que li hem de donar i hem de ser capaços de donar-li eines, de donar-li instruments i de donar-li pressupost per tirar endavant la feina i la responsabilitat que la llei i aquest Parlament els ha atorgat, i que després ha de rendir comptes al Parlament i, probablement, en aquesta comissió de seguiment o a la Comissió de Medi Ambient, això ja ho acabarem de definir, però que haurà de donar..., haurà de retre comptes de la seva feina i avaluar també la feina que el Govern de Catalunya fa. Per tant, des del nostre punt de vista, ja ho vam manifestar en el seu dia que ens semblava una bona proposta. I a més, deixin-me afegir..., perquè aquest és un tema que nosaltres havíem proposat en anteriors legislatures i no ens en vam acabar de sortir, però aprofitant que tenim aquesta comissió de seguiment, probablement les polítiques, com ja passa en altres parlaments –vull dir, no és cap proposta innovadora–, hauríem de ser capaços també de començar a virar aquesta comissió de seguiment a polítiques genèriques de canvi climàtic. Però començant-les a centrar... –altres parlaments ho estan fent, en el conjunt de la Unió Europea, també parlaments regionals–, fer un seguiment de les polítiques energètiques, que seran una peça clau d'aquesta transformació ecològica a la nostra societat. Quan la comissió comenci a treballar, el nostre grup parlamentari farà una proposta en aquest sentit, que esperem que sigui ben acollida per la resta de forces polítiques.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Consellers, diputats i diputades, nosaltres votarem a favor, com no podria ser d'una altra forma, de que es faci una comissió de seguiment parlamentària a la situació d'emergència climàtica. I ho farem, bàsicament, perquè creiem que serà útil per a tots els diputats i diputades, i perquè aquest Govern necessita un parlament que una mica dinamitzi la seva vida política, que l'empenyi i que l'obligui a prendre decisions. Perquè, fins ara, vivim instal·lats en una dinàmica inversa: un govern que la seva pròpia inacció i la seva incapacitat de liderar la vida política a Catalunya ofega aquest Parlament i el fa votar cinquanta vegades mocions de canvi climàtic que ja han estat aprovades, quan no emplaça els grups del Govern que les tombin directament, i el que propicia és precisament alentir aquest Parlament i buidar-lo del seu dinamisme polític i de la capacitat d'innovar legislativament. I jo crec que la lluita contra el canvi climàtic, precisament perquè tots segurament hi hauríem d'estar d'acord i haurem d'estar d'acord i també haurem de compartir la seva urgència, segurament és un d'aquells temes que ens haurien de permetre que el Parlament fos una mica més dinàmic, que tingués més iniciativa legislativa i que s'aprovessin mesures valentes i innovadores que empenyessin el Govern a transformar-les en polítiques públiques. Perquè tenim la sensació de que ara tots hem assumit la importància del canvi climàtic i que a totes les declaracions públiques parlen del canvi climàtic, i que ens ha semblat superinteressant la COP25 del canvi climàtic, i l'hem seguit tots per streaming, però que a Catalunya no hi ha polítiques públiques valentes que liderin cap dels aspectes centrals de la lluita contra el canvi climàtic. Hem viscut a Barcelona el debat de les superilles, hem viscut a Madrid el debat de Madrid Central, a Barcelona el de l'operador energètic; hem vist arreu de les ciutats municipalistes aquests anys mesures valentes que han generat impacte en l'opinió pública i han generat polítiques públiques diferents, i a Catalunya no hem vist cap debat que tingui implicacions en el lideratge en la lluita contra el canvi climàtic. Al contrari, estem vivint debats propis de fa vint anys: si fem el casino més gran d'Europa a Tarragona o al Baix Llobregat, si desdoblem autopistes i carreteres com la C-58 i la C-32, etcètera. I creiem que el Parlament hauria de tenir aquesta capacitat d'empènyer el Govern a fer polítiques valentes. I, bàsicament, volem una comissió de seguiment per dues coses –el diagnòstic serà important, però crec que el podrem compartir tots–: primer, per innovar en polítiques públiques, per tenir experts que ens ajudin a innovar i a repensar les nostres polítiques públiques en la lluita contra les emissions; en la necessària transició energètica de la nostra economia; en la lluita contra la contaminació –que hi ha ciutats que estan liderant soles la lluita contra la contaminació a les diferents àrees metropolitanes–; en la lluita per la conservació de la biodiversitat i la lluita per tenir una política de residus que no llenci als abocadors el que encara avui són recursos, i ens permeti tancar el cercle de l'economia. I volem una comissió de seguiment també per fiscalitzar, perquè el que no volem és un govern que el dilluns està a la cimera del clima, el dimarts fa una pròrroga per al Barcelona World per construir el major casino d'Europa, el dimecres està desdoblant la C-32, el dijous dona l'esquena a tots els ajuntaments d'aquest país als quals una empresa elèctrica els està amenaçant amb tallar la llum als ciutadans que estan en situació de pobresa energètica si no posen uns diners que no els pertoca posar i el divendres s'asseu a la comissió de canvi climàtic i ens explica lo preocupat està per la situació de l'os polar a l'Antàrtida. Considerem que ha de ser una comissió que ens permeti fiscalitzar i, a més, que ens permeti, com a tercer objectiu, generar debat púbic sobre les necessitats de canviar les polítiques públiques i sobre la necessitat de viure diferent en el nostre país. I jo en això sí que faria una crida a intentar innovar una mica a l'hora de dissenyar comissions parlamentàries. Crec que podríem fer que..., si tenim la sort de poder cridar experts en matèria de canvi climàtic, té poc sentit tancar-los en una habitació un divendres pel matí, que no seguirà ningú a Catalunya, i crec que hauríem de poder innovar, fer comissions obertes, fer comissions fora de les portes d'aquest Parlament, amb moviments socials, amb ciutadans, amb gent que fa tota una vida que lluita contra el canvi climàtic i contra els seus efectes arreu del territori. Res més, i moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Bé; gràcies, president. És evident que ens trobem a les portes d'una crisi ecològica i climàtica sense precedents en la història humana. Durant més de tres-cents anys, l'expansió planetària capitalista, sobre la base energètica dels combustibles fòssils, ha esquerdat el fràgil equilibri ecològic planetari. La pèrdua de biodiversitat, l'increment de les temperatures globals, la contaminació de rius i dels oceans o la desertització i la pèrdua de sòl fèrtil, entre moltes altres, són les conseqüències més visibles d'aquesta crisi ecològica i climàtica a escala planetària. Una crisi, però, que no afecta tothom per igual. El deteriorament de les condicions ambientals, així com l'increment de les onades de calor o fred extrem i del nivell del mar o les inundacions, impacten més directament sobre unes classes populars explotades i desposseïdes arreu del planeta. Davant d'aquesta crisi, el capitalisme reacciona en aparença proposant polítiques verdes i ambientalment responsables, una reforma ecològica a la que també s'han adherit certs projectes polítics de l'esquerra, a partir de la idea del Green New Deal amb l'únic objectiu de mantenir el relat que un capitalisme ecològic és possible. Per nosaltres el capitalisme, des de l'ecologisme, tampoc és reformable. Des del nostre punt de vista, és important articular una resposta des de l'ecologisme, des del feminisme i des de l'anticapitalisme, al voltant de la defensa de la vida arreu dels Països Catalans i arreu del planeta; seguir construint sobiranies per combatre la crisi ecològica i climàtica capitalista i per garantir les condicions materials de vida de les classes populars en un entorn ecològicament saludable. Des del nostre punt de vista és importantíssim, per tant, que la Comissió de Seguiment de l'Emergència Climàtica pari especial atenció en els següents reptes. Canvi climàtic. Objectiu emissions zero, any 2050. Avançar cap a un model descarbonitzat restablint la Llei de canvi climàtic del Parlament de Catalunya, retallada pel Tribunal Constitucional. Desinversió en la indústria fòssil. I implementar impostos per a les empreses contaminants. Dos: sobirania energètica. Transició cap a un model energètic renovable, popular i descentralitzat. Recuperar la gestió pública de la producció i distribució d'energia, garantir-ne l'accés i paralitzar grans projectes d'infraestructures energètiques. Tres: biodiversitat. Garantir la preservació del conjunt d'ecosistemes i espècies, ampliar la xarxa d'espais protegits i de corredors ecològics, recuperar ecosistemes degradats i crear un banc de llavors d'espècies resilients. Quatre: aigua. Per una gestió pública de l'aigua, municipalització i gestió integral i ecosistema del cicle de l'aigua, restaurar els ecosistemes fluvials, garantir el cabal ecològic dels rius i aturar transvasaments entre conques. Cinc: mobilitat. Transport públic col·lectiu i no contaminant. Aturar les ampliacions i noves autopistes, implementar una xarxa de transport públic municipal interterritorial de qualitat, reduir les tarifes i fomentar l'ús de la bicicleta. Sis: sobirania alimentària. Per un model agropecuari ecològic i de proximitat, reforçar les xarxes locals de distribució d'aliments i de consum ecològic, preservar l'agrobiodiversitat, abolir els transgènics i crear un banc de terres. Set: residus zero. Reducció, reutilització i reciclatge. Municipalitzar la gestió de residus, implementar la recollida porta a porta i sistemes de dipòsit, devolució i retorn, i clausurar les plantes d'incineració de residus. Gravar amb impostos les empreses que generin més residus. Vuit: decreixement turístic. Per un turisme just, sostenible i comunitari, control municipal de ports i aeroports, aturar les ampliacions d'aquestes infraestructures i elaborar-ne un pla de decreixement i limitació, i suspensió de noves places turístiques. Bé, des del nostre punt de vista, també cal tenir en compte que les conferències, acords i pactes pel clima a nivell internacional no han reduït les emissions, i les temperatures segueixen augmentant, imparables. Als Països Catalans, els governs autonòmics nascuts del règim del 78 han demostrat no ser instruments veritablement útils en la lluita contra la crisi i ecològica i climàtica. Contràriament, han enfortit les polítiques extractivistes, que destrueixen el nostre territori, en benefici de les oligarquies econòmiques capitalistes, a l'Estat i també als Països Catalans. Estem davant d'una emergència climàtica i hi ha una situació d'inoperància i d'inactivitat política. Esperem que aquesta comissió de seguiment sigui un instrument més, una eina més per activar una resposta d'emergència política davant d'una crisi climàtica sense precedents i que no pot esperar, probablement començant per un seguiment directe i per la presa de mesures urgents que requereixi l'emergència ecològica que s'ha produït avui en l'incendi de Montornès, que, com sabem, ja està generant una crisi important en l'ecosistema del Besòs. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Des de l'escó. Seré breu en aquesta intervenció, perquè de fet aquesta és una proposta de resolució per crear una comissió fruit d'un acord que vàrem adoptar en una moció debatuda en el Ple del Parlament el passat mes d'octubre, en la que tots els grups ens comprometíem, per unanimitat, a la creació d'aquesta Comissió de Seguiment del Canvi Climàtic. I, efectivament, avui formalitzem, a través d'aquesta proposta de resolució, avui formalitzem la creació d'aquesta comissió de seguiment. Comissió de seguiment que té per objecte –i així ho diu la proposta de resolució– el seguiment de l'acció de govern en matèria de canvi climàtic. Ho dic perquè m'ha donat la sensació de que aquesta comissió de seguiment havia de ser gairebé la substituta del Govern en matèria d'acció contra el canvi climàtic. No, és una comissió de seguiment de l'acció del Govern en relació amb el canvi climàtic. Que és una cosa que no necessita una comissió específica; tenim suficients mecanismes parlamentaris com per poder dur a terme el seguiment de l'acció de govern, i també l'impuls de l'acció de govern. Però considerem que és bo i necessari que tinguem una comissió específica en relació amb el canvi climàtic, per un costat, per tenir, diguem-ne, ordenadetes totes aquestes qüestions que afecten el canvi climàtic, per un costat, però també per traslladar un missatge de que el Parlament i unànimement tots els grups donem una rellevància especial a les polítiques que afecten el canvi climàtic. I necessàriament ho he de dir: amb les nostres diferències, que en alguns casos són moltes. Perquè, clar, acabo de sentir una intervenció amb la que tampoc no s'estranyaran si els dic que no coincidim pràcticament en res. Però almenys en el que sí que coincidim és en el marc general i en el fet de que s'han de prendre decisions. Uns les voldran d'una manera, uns altres les voldrem d'una altra manera, segurament les diagnosis també seran diferents, però, en qualsevol cas, aquests seran els temes que tractarem en aquesta Comissió de Seguiment del Canvi Climàtic. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Ferran Civit.
Bona tarda de nou. Gràcies, president. Benvinguts a Barcelona, una ciutat que properament serà de baixes emissions, quan realment hauria de ser de nul·les emissions. I aquest és el panorama que tenim ara mateix. Suposo que se'n recorden, aquelles pel·lícules dels anys vuitanta que parlaven de l'amenaça soviètica..., i lògicament, les pel·lícules, com que les feien a Hollywood, doncs els dolents sempre eren els comunistes i hi havia l'amenaça aquella de Defcon 2, no?, l'amenaça nuclear, i «alerta, que hem de treure tots els exèrcits, perquè, si no, els comunistes se'ns menjaran. Doncs, clar, aquí no tenim els comunistes, ha caigut el teló d'acer, però sí que tenim el teló de la crisi climàtica, de l'emergència climàtica. Si badem, de Defcon 2 passarem a Defcon 1. I això ho haurem fet nosaltres, no haurà vingut una amenaça exterior. Hem estat..., tots els que estem aquí presents, ho haurem fet possible si no comencem a fer les coses. Començarem aquí amb la zona de les baixes emissions, que haurien de ser nul·les, hauríem d'estar en un país i en un planeta cent per cent renovable, però així i tot, encara que en siguem conscients, no hem fet els canvis necessaris per fer aquesta transformació, primer mentalment, i segon, els que estem aquí presents, legislativament, i lògicament com a país i com a govern. Ahir vaig anar precisament a Madrid, a la COP25. Ara, darrerament, com saben, alguns d'aquesta ala d'aquí hem anat bastant sovint a Madrid; allò, com Teo va a Madrid, Teo va al Tribunal Suprem, doncs el Teo se'n va a la COP25. I llavors, clar, jo al tribunal em va donar la sensació que veia molt de teatre, però a la COP25 també vaig tenir la trista sensació de que es veia molt de teatre. Espero i desitjo que no sigui així. O sigui, de la mateixa manera que vam veure lo que va passar al Tribunal Suprem, espero que els acords de la COP25 realment siguin ambiciosos i serveixin per a posar-nos després tots plegats com a societat planetària, però també sobretot dels estats. Perquè siguem conscients, de cara a tota la crisi climàtica –i per això primer aprofito per felicitar el diputat Pep Puig, que va ser l'impulsor de la iniciativa que estem avui debatent aquí–..., doncs estem en una situació en la qual anem posant ingredients en una coctelera i que quan acabem, el combinat, de sacsejar-lo i el posem en un got, estic segur que a cap de nosaltres dels que estem aquí presents ens acabarà d'agradar. I segurament els ingredients els haurem escollit entre tots, a partir dels combustibles fòssils. Però el combinat, després, ningú de nosaltres se'l voldrà beure. S'ha parlat del delta de l'Ebre, però podríem parlar de les platges del Maresme, podríem parlar del riu Ter... Perquè, clar, quan no baixa aigua pel riu Ter, Barcelona i l'àrea metropolitana d'on beuran aigua? Ens ho hem preguntat, això? Doncs si no tenim aigua, què haurem de fer? I lògicament, si no hi ha aigua de l'aixeta, no hi haurà aigua embotellada; això també tinguem-ho present. Però, clar, si estem parlant d'això, podem parlar de moltes altres situacions en les quals jo els convido a venir. Com saben, soc de l'Espluga de Francolí. A cada ple i a cada intervenció sempre he dit d'on soc, però en aquest cas els convido a venir per una altra cosa. Els puc convidar a la festa major, però els podria convidar el dia 20 de desembre, que fem un concert solidari, la Riuada Solidària, pels afectats dels aiguats que hi va haver. Els aiguats que precisament la gent..., quan es pensa en l'emergència planetària, es pensa que, efectivament, hi haurà més sequera, serà així, però que serà en climes més extrems. I situacions com aquesta, que podien passar cada cent anys, cada cinquanta anys, passaran més periòdicament. Un aiguat d'aquestes característiques, el darrer va passar fa vint-i-cinc anys. Segurament, tal com van les coses, properament, de deu a quinze anys, tindrem més aiguats a l'Espluga, però a qualsevol lloc dels municipis on estan vostès. A l'Espluga o a qualsevol lloc dels municipis on estan vostès també hi pot passar que alguns dels que estan aquí presents visquin en urbanitzacions envoltades de bosc: un gran incendi. Doncs, clar, amb totes aquestes situacions, si no comencem a posar-nos les piles com a societat, no ens en sortirem. Incendis, sequeres, emergències climàtiques amb uns climes en els quals el concepte d'huracans, que tothom associa a certs espais geogràfics..., no només canviaran d'hemisferi, que ja estan començant a fer-ho, sinó que els veurem no només a l'Atlàntic de la zona d'Europa, que ja hi estan arribant, sinó també a la zona mediterrània. I tinguem-ho present. Per això comencem a fer tots els canvis legislatius en aquesta comissió, i en totes, per fer possible aquesta transformació; que en algunes parts serà adaptació, però en d'altres sí que haurem de fer modificació de les nostres formes de conducta i d'actuació. Els parlava de l'Espluga, però per fer-ho així de clar: cent mil persones a Catalunya, en els propers deu anys, poden estar patint aquests efectes d'aquestes inundacions; cent mil persones, es diu aviat, i cent mil persones algunes de les quals podem estar aquí. Comencem a fer-ho present, comencem a canviar totes les maneres de fer, comencem a canviar-ho tot, comencem des del Parlament, comencem des de casa nostra. Alguns ja van començar-ho precisament avui fa nou anys: la cooperativa d'energia Som Energia. Aprofito per felicitar-los. Aquests són els models que necessitem. Tots hem de fer-ho. Aquí hem vingut a parlar, però, sobretot, deixem de fer teatre tots plegats i siguem protagonistes d'aquesta transformació. I aprofito per tancar ja la intervenció. Ahir vaig anar a Madrid, com saben. Espero que no fos la meva visita el fet que propiciés, doncs, que l'alcalde de Madrid digués que els fins d'ETA i els fins del meu partit són els mateixos. Perquè, si és així, demano disculpes a l'alcalde de Madrid, i no pateixi, que no hi tornaré més, mentre no siguem independents. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I, per acabar, és el torn del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Té la paraula el diputat Josep Puig.
Gràcies, president; membres del Govern, membres d'aquest Parlament, vagi per davant el meu agraïment a tots els portaveus dels grups parlamentaris que han fet possible que es pugui tirar endavant aquesta comissió que, avui, votarem. Ara que comencem a veure declaracions d'emergència climàtica per tot arreu, ens podem preguntar en quin marc estem. Ho deia a la passada intervenció en el plenari, al plenari passat. L'Organització Meteorològica Mundial acaba de fer pública la concentració de CO2 a l'atmosfera que tenim, la més alta mai haguda en molts i molts anys. També el programa de les Nacions Unides de medi ambient, en l'informe Emissions Gap, deia que, si volem fer honor als acords de París, hem de reduir un 7,6 per cent les emissions, anualment, la propera dècada. Permetin-me, per això, que recordi com hem arribat fins aquí. Hi hem arribat perquè la nostra societat s'ha fet addicta a la crema de materials fòssils per disposar d'energia i tots els sectors de la nostra societat necessiten energia. Permeteu-me, per això, que pugui recordar cinc grups d'actors que ens han ajudat a arribar fins aquí. Un primer, les persones que començaren a advertir-nos del problema. Potser no saben que fa 163 anys una dona, Eunice Newton, científica, va presentar un paper a la reunió anual de la Societat Americana de Pensament de la Ciència, on ja ens advertia de la relació entre el CO2 i la temperatura de la Terra. No va poder llegir-lo aquest paper, perquè, en aquell temps, les dones no estaven permeses anar en reunions científiques. Però, com ella, altres científics, John Tyndall, Arrhenius, etcètera, ens van anar advertint dels problemes que hi havia. Ningú en va fer cas. Un segon grup d'actors, les conferències internacionals. Assessors del president Johnson, als Estat Units, ja als anys seixanta ens ho deien. Va haver-hi la conferència primera del clima a l'any 79, fa ja quaranta anys. El 88, hi va haver la conferència, a Toronto, sobre canvis atmosfèrics, on es va ja acordar la necessitat de fer un pacte planetari per abordar el problema. Hi han hagut més conferències. Les Nacions Unides, a finals del segle passat, va començar a prendre part en l'assumpte. L'any 88, va tractar per primera vegada el canvi climàtic, va crear el famós Grup d'experts de canvi climàtic, que han fet, fins ara, cinc informes –el 90, 95, 2001, 2007, 2013 i 14– i estan preparant, ara, el sisè. I arribem a l'any 90, on s'acorda crear el conveni marc de canvi climàtic, que, en la conferència de Río, es posa sobre la taula per signar-lo. Avui dia, 196 estats en són part, d'aquest conveni, que la finalitat és estabilitzar les concentracions de gasos d'efecte hivernacle perquè impedeixin les perilloses interferències antropogèniques. Val a dir que, en vint-i-cinc anys que portem de conferències de seguiment d'aquest conveni, les conferències de les parts, doncs, no tant sols no les hem estabilitzat, sinó que les hem anat augmentant. Per tant, tenim un problema. I vull recordar també, aquí, el món de la ciència. Ja l'any 92, la Union of Concerned Scientists, amb seu a Cambridge, va publicar la primera advertència a la humanitat, amb 1.700 signatures i amb molts premis Nobel signant-ho. Vint-i-cinc anys després, un grup de científics va mirar enrere i van avaluar què havia passat i va ser molt descoratjador i molt angoixant el que van trobar, la humanitat no ha avançat en la resolució dels reptes documentats originalment, ben al contrari, les coses han anat a pitjor. Van crear l'Aliança de Científics i van fer una segona notícia, que va anar seguida aquest any mateix per una tercera sobre el canvi climàtic, dient que els científics tenen el deure moral d'advertir clarament la humanitat de qualsevol amenaça catastròfica. I, per finalitzar, vull recordar la societat civil. A Catalunya, de fa temps, hi ha hagut persones i col·lectius que han estat fent tocs d'alarma sobre la crisi climàtica i ecològica, jo mateix n'he estat part activa d'alguns. Però, ara, justament fa un any, naixia a Barcelona el col·lectiu Extinction Rebellion, a imatge del que actuava des de la tardor al Regne Unit, i també a casa nostra han començat a aparèixer els col·lectius Fridays for Future, que ens exigeixen prendre mesures urgentment. Encara que sigui amb retard, la societat catalana comença a despertar i sortir d'aquet miratge del productivisme consumista i comença a exigir mesures. És evident que només les reduirem si deixem de cremar combustibles fòssils per disposar d'energia [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , energia –acabo, president– que fem servir tots els sectors de la societat. I, des d'aquest Parlament, hem de posar totes les nostres forces per fer possible que el país sigui capaç d'assumir el repte climàtic que tenim al davant. Desitjo que la comissió que avui creem estigui a l'alçada del repte. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[Pausa llarga.]] Bé, votarem aquesta proposta de resolució de creació d'una comissió de seguiment de l'emergència climàtica. Entenc que no hi ha cap petició de votació separada. Per tant, votem el conjunt de la proposta. Comença la votació. La proposta de resolució ha estat aprovada per 122 vots a favor, cap en contra i cap abstenció, és a dir, per unanimitat. [[Procediment per a elegir un membre de la Junta de Govern del Memorial Democràtic]] [[284-00008/12]] I passem, ara, al següent punt de l'ordre del dia, que és el Procediment per a elegir un membre de la Junta de Govern del Memorial Democràtic, d'acord amb la Llei 13/2007, de 31 d'octubre, del Memorial Democràtic. Atesa la renúncia de la senyora Argelia Queralt, procedirem a la designació d'un membre de la Junta de Govern del Memorial. El candidat proposat pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, que és qui havia proposat la senyora Queralt, és, en aquest cas, el senyor Xavier Menéndez i Pablo. Es pot aprovar per assentiment la proposta? Sí? Molt bé. Doncs, aprovem per assentiment aquesta proposta del senyor Xavier Menéndez i Pablo com a membre de la Junta de Govern del Memorial Democràtic. [[Interpel·lació al Govern sobre l'atur]] [[300-00209/12]] I passem al següent punt de l'ordre del dia, doncs, a la interpel·lació al Govern sobre l'atur, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Pol Gibert. Quan vulgui. [[Pausa llarga.]]
Gràcies, vicepresident. Les darreres notícies sobre l'evolució de l'ocupació, en què s'han acumulant cinc mesos de creixement de l'atur, així com els diferents expedients de regulació que han ocupat els diaris han motivat la nostra preocupació, la preocupació d'aquest grup davant aquestes dades. No estem davant de dades de l'atur que ens hagin de fer alarmar de moment, però sí que veiem senyals que cal abordar, sobretot, perquè ens preocupa què estem fent, què està fent el Govern per afrontar la desaparició de determinades indústries i serveis que viuen al nostre país, i fer-ho en millors i més garanties que en els darrers anys. I aprofito avui per parlar del cas de Ryanair, de Girona, un cas que, avui, hem conegut a les notícies, en el qual veiem –i tenim seriosos dubtes que s'hagi fet d'acord amb el procediment legal– uns contractes que han sigut pactats amb coacció, com a mínim, diguem-ne, i que afecten els diversos treballadors que han vist renunciar a la seva antiguitat, que han vist contractes estables que passen a discontinus o que han vist una baixada del seu sou d'un 25 per cent. Aquest no és el model que volem per al nostre país; volem tenir companyies de low cost, sí, però no treballadors de low cost. Una empresa que rep milions d'euros d'ajudes públiques no pot fer això amb treballadors d'aquest país, i encara menys un govern ho pot vendre com un triomf de tots plegats. Però tornant al terme i focalitzant en acompanyar els aturats que tenim en aquest país i quan ho estan passant pitjor, que és quan estan a l'atur, per ajudar els treballadors i treballadores a fer una transició que pot ser una oportunitat o un drama segons com s'afronti. I el que tenim en aquest àmbit no és positiu, no tenim bones notícies. Li posaré un exemple, un exemple que el Parlament coneix bé. Les oficines del SOC, les OTG. Si mirem, avui, els números que ens dona la conselleria, estan avui pitjor que 2010. Tenim 17 oficines que atenen més de 1.000 aturats per cada tècnic que els atén, 1 de cada 4 oficines del SOC, en casos extrems com a Premià de Mar, que tenen més de 1.700 aturats per a cada un dels seus tres tècnics o, a Móra d'Ebre, que tenen un sol tècnic que atén més de 1.600 aturats. L'any 2016, vam viure en aquest Parlament l'aixecament de directors d'oficines de treball per la manca de personal i de recursos. Posaven el crit al cel i vostè, conseller, en va ser testimoni, perquè, llavors, era portaveu de Treball a la comissió. En aquell moment, fa tres anys, sap quantes oficines hi havia amb més de mil aturats per cada tècnic? Quatre. Ara, en tenim disset. Sap vostè igual que jo que una atenció personalitzada és clau per poder tenir èxit en la reinserció d'una persona aturada. Si en un moment de recuperació econòmica som incapaços de dotar correctament un servei essencial com és el SOC, què podem esperar què passi si l'economia perd força? Si l'atenció personalitzada és un element troncal per assolir l'èxit en recerca d'una nova feina, per què tenim les ràtios que acabo d'explicar? L'OIT estableix que la proporció adequada ha de ser de 85 aturats per cada tècnic, 85, ni 1.000 ni 1.700. Calen recursos, cal reorganitzar el servei i cal tenir la plantilla suficient. No abordar aquests temes és seguir degradant un servei que ja és insuficient i pot acabar sent el darrer recurs dels que no tenen cap més recurs. Un següent tema que també ens preocupa és la situació que veiem d'ERO en diferents empreses del territori. Alguns sindicats calculen que cada mes ens trobem amb l'anunci d'una gran empresa que tanca. General Cable, Huayi, Continental només són una mostra de pèrdua de llocs de treball i d'indústria qualificada i que estem patint el darrer mes o en quinze dies. Fàbriques històriques que veuen tancades les seves portes i aquesta situació s'està intensificant en un sector clau com és el de components de l'automoció, clau per a una indústria tractora a Catalunya, com és l'automoció. Però els sectors afectats són molts més, trobem químiques, indústria alimentària... I la pregunta és: «Quines accions té previstes el Govern per assegurar la indústria actual i la futura? Li vaig preguntar, conseller, recentment, en una sessió de control al Parlament i la seva resposta va ser abstracta: «Intentarem tenir avui més temps i tenir una resposta més acurada. I, a més, sé, conseller, que aquestes accions cauen a cavall entre la seva conselleria i la d'Indústria, segurament, però, com que em consta la bona coordinació entre els dos departaments, estic segur que em pot respondre de manera conjunta. Perquè detectem, i així ens ho diuen diferents col·lectius implicats, una actitud passiva davant la crisi industrial que estem patint. Entenem que el Govern no ho pot tot, en som perfectament conscients, però també entenem que el Govern hauria de ser menys reactiu i més proactiu. És per això que creiem que cal impulsar el Pacte per la indústria i reforçar un sector econòmic que crea llocs de treball estables i de qualitat, i, per fer-ho, és imprescindible la voluntat del Govern. I, com que el Govern sembla que no està per la tasca, ens trobem amb alguns territoris, com és el cas del Vallès Occidental, impulsant plans de reindustrialització i ocupació de la mà d'alcaldes, d'agents econòmics i socials. Davant la inacció d'alguns, l'acció del món local. I lligo aquesta inacció amb una iniciativa que és un dels símbols de la seva gestió o no gestió, i em permetrà la cambra que em reiteri, però, mentre el món local intenta aglutinar esforços per combatre la situació que viu la indústria, seguim tenint pendent i posant en marxa un centre d'FP de l'automoció. I, en el darrer capítol d'aquest serial que dura ja massa anys, hem vist com una licitació ha quedat deserta. I, per sorpresa nostra, a la darrera Comissió de Treball, vam escoltar com la directora del SOC, gestora del centre titular, es justificava dient que els plecs de la licitació eren correctes. Què menys que fossin correctes! Només faltaria que, amb el temps que esperem, els plecs els fessin encara malament. En tot cas, la pregunta, conseller, és: després de declarar-se desert el concurs, pensen treure la nova licitació o fer una gestió directa? Tenen una data o posaran el centre en marxa quan sigui massa tard? Sap vostè perfectament que el món de treball viu canvis profunds i molt ràpids, i elements com aquests centres han de permetre seguir el ritme d'aquesta evolució. El canvi tecnològic, les mesures contra el canvi climàtic o la globalització, tots aquests fenòmens es donen en el mateix moment i en el mateix lloc, i la nostra capacitat d'adaptació definirà si són una oportunitat o una amenaça per a desenes de persones que s'hi veuen afectades. Així ho recull un recent document titulat «El món del treball davant el repte climàtic, publicat recentment per la Diputació de Barcelona conjuntament amb els sindicats. La resposta que hi donem pot alimentar o no la frustració de part de la classe treballadora, temptada per l'extrema dreta amb discursos demagògics. I ens hi juguem molt més que una reconversió de l'economia. No parlem de tenir una nova fàbrica o una nova inversió; parlem d'estar al capdavant de la nova economia. I no ser-hi no és una alternativa. Fa pocs dies vèiem un article on s'explicaven els moviments de diferents governs autonòmics per aconseguir una fàbrica de bateries elèctriques, un tema cabdal pel futur de la indústria de l'automoció, i per la qual veiem una batalla a nivell europeu. La sorpresa d'aquest diputat va ser llegir en la crònica que Catalunya, amb el seu potent sector de l'automoció, no apareixia com una regió en competició per acollir aquest centre de bateries. No pot ser, conseller; no pot ser que vegem com Aragó o el País Valencià ens passen la mà per la cara mentre estem quiets davant d'aquestes oportunitats. Està a la mà del seu Govern fer que aquesta transformació no generi més desigualtat. Segur que anem tard, segur, però podem optar per veure com passa el tren o posar-nos a córrer per pujar-hi. Segurament, posar-se a córrer per pujar-hi vol dir diferentes coses; pel nostre grup vol dir algunes d'aquestes: vol dir posar en marxa un pla de reciclatge pels sectors que més poden patir aquesta transformació; vol dir posar en marxa d'una vegada per totes les accions d'acreditació professional que recull la llei d'FP; vol dir dotar el SOC de recursos suficients per acompanyar les persones que la transició les porti a passar per la desocupació, i sobretot vol dir no tenir un centre de formació pioner sense funcionar. I per fer-ho tot plegat, hi ha un fòrum, un marc que el nostre parlamentari va posar en marxa fa tres anys –ho va proposar, millor dit; posar-ho en marxa no va poder ser per la falta d'acció del Govern–, un fòrum que es diu el pacte pel treball. Vostè deu recordar segurament que fa tres anys en aquesta cambra el nostre president del grup parlamentari va proposar al president, llavors Puigdemont, i a la consellera de Treball un pacte per tal d'abordar..., un pacte pel treball per tal de repartir la riquesa que es generava i el creixement i abordar els reptes de futur; un pacte similar al que es feia llavors a Emília-Romanya, a Itàlia, o a les Illes Balears; una solució, com li deia, per repartir millor el creixement econòmic i abordar la transformació que viu el mercat de treball. Aquesta proposta va ser aprovada per aquest Ple i acceptada pel president Puigdemont i la consellera Bassa. Tres anys més tard, com li deia, no hem vist ni una convocatòria ni cap interès per parlar-ne. Estic segur, conseller, que pot comptar amb la voluntat dels grups de l'oposició per abordar aquest tema. Li brindem el fòrum, té la taula per parlar-ne, té els agents per parlar-ne; el que fa falta és que vostè ara també s'hi posi a treballar. No podem desaprofitar més oportunitats: mentre nosaltres gastem energia en posar una taula on parlar, la resta s'han aixecat i estan treballant en el dia a dia. I no ho hem de fer ni per vostè ni per mi, ni fer política d'aquest tema segurament; és un tema que va molt més enllà: aquest país ha de decidir què vol ser, què vol ser en els propers anys, què fem amb els nostres treballadors que es poden quedar pel camí. No podem restar inactius davant aquest repte. Li demano, conseller, que es posi a la feina i que ens doni respostes. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. Per respondre a la interpel·lació, té ara la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani.
Gràcies, vicepresident. Conseller, diputades i diputats que aguanten el Ple a aquestes hores..., que són pocs, són uns herois i unes heroïnes. Diputat Gibert, ha situat diversos temes; anem per ordre i anem situant. M'ha parlat de les notícies que estan apareixent entorn de l'acord que sembla que s'ha signat en matèria de..., en la situació de Ryanair. Estem a l'espera de poder-lo avaluar, perquè sap vostè que un expedient de regulació, quan es presenta a diversos territoris de l'Estat espanyol, no té la tutela i el seguiment per part del departament; la tutela i el seguiment és per part del ministeri. Hem demanat tota la informació; si hi ha qualsevol element que no sigui legal, s'actuarà. I estic segur que els representants dels treballadors..., o els treballadors i treballadores consideraran prendre totes les decisions. I si no em falla la memòria –i ara que hi ha el conseller Calvet–, crec que el conseller Calvet el que va dir de forma clara és que si és un acord que no empitjora les condicions laborals, és una bona notícia, i va parlar sobre les condicions laborals. Crec que hem de ser honestos a l'hora de plantejar-ho. A partir d'aquí, també aprofito aquesta línia per fer una reflexió entorn d'un àmbit que vostè sap que li faré la reflexió, que n'hem parlat en moltes ocasions, però que crec que pertoca fer-la, perquè de tant en tant ens hem de mirar al mirall i a tots ens toca envermellir en algun moment. Però és que..., em parlava de Ryanair, em parlava dels expedients de regulació. Crec que vostè està d'acord amb mi que tenim un problema normatiu i que o abordem el problema normatiu o continuaran donant-se aquestes situacions, que s'estan donant els increments d'expedients de regulació especialment en l'àmbit industrial –que a vostè tant li preocupen, que a mi em preocupen moltíssim– i no han sigut per motius econòmics, han sigut per motius organitzatius i per motius d'altra índole, però no perquè les empreses no estiguin generant beneficis. I això respon a una regulació que el que permet és que, en un moment en el que en aquests últims mesos hi ha hagut i hi havia hagut un «paulatí decreixement de la capacitat d'abaixar l'atur, en un moment en el que hi han incerteses a partir de la batalla aranzelària que hi ha al món, a partir dels símptomes de l'economia alemanya –la nostra economia és una economia exportadora que viu molt d'aquesta situació–, a partir del Brexit, estan havent-hi polítiques conservadores, i fer un expedient de regulació a l'Estat espanyol és gratis. I portem tants anys escoltant «derogarem, «derogarem, «derogarem, i no s'ha fet res... I crec que li demano, i li demano de forma molt honesta, que ho abordem d'una vegada. No pot ser. Cada cop més –cada cop més–, i cada cop que passa estem en aquesta situació. I crec que és molt important que abordem d'alguna manera aquesta situació, perquè crec que vostè no em negarà que hi han expedients de regulació d'ocupació sobre la taula que només s'expliquen perquè no s'han fet contrareformes laborals. I algú les havia promès i no les ha executat. I crec que pertoca fer-ho; pertoca fer-ho perquè perdem capacitat. Gran part d'aquests expedients de regulació són empreses en les quals la presa de decisió no se situa al país i que, si fan una anàlisi, veuen que fer un expedient de regulació a l'Estat espanyol no té costos, no ha d'estar justificat econòmicament. I això és un drama –i això és un drama. Treballem-la conjuntament, perquè és que, si no, continuarem allargant aquesta situació. I crec que hem de ser molt honestos: hi ha una part que necessita canvis normatius, i canvis normatius urgents, perquè, si no, cada expedient de regulació és una mala notícia, amb noms i cognoms de persones, de treballadors i treballadores, i de les seves famílies. A partir d'aquí, com ho treballem? Crec que vostè n'és conscient: un exercici que ens pertoca és donar el màxim suport a l'hora dels processos de mediació. Sap que en un expedient de regulació sempre situem un inspector de treball o una inspectora de treball que fa aquests exercicis de mediació quan sembla que pot haver-hi acord. I el que és més important, actuar de forma prèvia i posterior. Prèvia: evitar les situacions. Aquí hi ha una coordinació directa amb la conselleria d'Empresa. I especialment entorn del teixit industrial, que jo crec que ara mateix és la preocupació que tenim tots i totes. I posterior: entorn de, més enllà d'aquell expedient de regulació, poder tenir bons plans de reindustrialització perquè les persones no es quedin fora del mercat laboral; reindustrialització en un sentit de teixit econòmic. I també absolutament necessari, elements de polítiques actives d'ocupació, requalificació dels treballadors i les treballadores i oportunitats. Vostè em situava: «Polítiques actives d'ocupació. Jo li puc explicar les polítiques actives d'ocupació que hem anat generant, com hem anat ficant el focus en els col·lectius més vulnerables, com a través del SOC fem una inversió de 330 milions d'euros, com amb altres programes ocupacionals sumant fem una inversió de 406 milions d'euros més, 282 al suport a la inserció al mercat laboral, 105 en temes de discapacitat –també formen part de les polítiques actives d'ocupació–, foment de l'economia social i de l'autoocupació... Podem parlar de molts elements. Jo crec que hi han diverses dades que són interessants i on hem d'aprofundir encara més el treball: un, formació i qualificació professional. I vostè ho situava en un exemple molt concret; jo l'hi vaig situant. En formació i qualificació professional hem incrementat, s'ha incrementat el nombre de persones beneficiàries de la formació professional realitzada per part del SOC, que és l'àmbit..., la competència és entorn de la formació professional ocupacional. Estem parlant que un 12,24 per cent el nombre de persones beneficiàries de formació professional s'ha incrementat. Crec que és una bona dada, en un any, un increment d'aquest 12,24 per cent. S'està enllestint el desenvolupament d'instruments normatius i de gestió per consolidar la concertació territorial. Vostè em parlava dels treballs que es fan des dels ens locals. La nostra aposta és clara, i crec que l'aposta és tan clara que una assignatura pendent que es tenia entorn del desplegament de la Llei del SOC l'hem abordat, i hem sigut el Govern que està tramitant el decret de concertació territorial. I ho tenim molt clar. I és en aquest marc on hem de treballar; hem de treballar amb aquesta capacitat, perquè també ens dona, no fer bones polítiques actives d'ocupació en el territori, vinculades al territori, amb el teixit industrial del territori, amb el teixit empresarial del territori, amb el teixit social del territori, sinó que també ens permet tenir mecanismes de detecció de possibles problemes amb previsió de temps. I és la nostra aposta. Creiem que ho hem de fer des d'aquest àmbit. Amb rigor. També en som conscients –i ho situem de forma molt clara–, no hi ha estratègia si no està acordada per tothom: pels ens locals, pels agents socials i pels agents econòmics. I aquí tothom ha de fer l'esforç per tenir aquest mínim comú denominador. I a partir d'aquí treballar-hi conjuntament. I hi seguirem treballant, perquè nosaltres les oficines de treball les entenem dintre d'un ecosistema que és global, perquè també financem en gran part les promocions econòmiques dels ens municipals. I ho tenim molt clar. I hi volem donar més estabilitat. Per això, plantegem en el decret un contracte programa. Ara, aquí també hem de superar certs models, perquè vostè em demana responsabilitat, i jo l'assumeixo, tota la que faci falta. Però no podem parlar de polítiques actives d'ocupació sense ser conscients que aquest any la conferència sectorial que s'havia de fer a l'abril es va fer al juliol. Vostè pensa que així es poden fer bé les polítiques actives d'ocupació, amb aquesta deixadesa? De l'abril al 30 de juliol, quan es va fer. No és raonable. I això va afectar Catalunya, però va afectar altres territoris de l'Estat. No ens podem permetre aquesta deixadesa. I és important. I respecte a com situem i com millorem, aquí també hi ha un altre deure pendent. I això ha estat parlat en l'àmbit de la conferència sectorial. I si vostè té les actes, deu saber que nosaltres liderem especialment aquest àmbit i trenquem aquesta dinàmica de programes temporals d'orientadors. Tres anys. Gran precarietat. O canviem el sistema o no ens en sortirem. No té cap sentit. I en això ha d'haver-hi una aposta. Nosaltres en el decret de concertació territorial fem l'aposta i parlem de contracte programa i de a quatre anys vista [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , el mateix model que tenim en els serveis socials. Fem-ho. I respecte al centre de formació de Martorell, com que m'he passat del temps, en la rèplica...
Sí; vagi acabant, conseller.
...l'hi explico amb absoluta tranquil·litat. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, ara té novament la paraula el diputat Pol Gibert.
Gràcies, vicepresident. Conseller, vostè m'ha fet un Torra en tota regla; ha dit: «Primer responc el que jo vull, i després, ja, si un cas, el segon torn ja el faré servir per respondre el que vostè em pregunta. És una pràctica que estem adoptant com a govern i que és innovadora, no? Però deixi'm que l'hi digui, sembla que estem d'acord en un punt en comú, almenys en un punt: que cal un govern d'esquerres a la resta de l'Estat, perquè sense aquest Govern d'esquerres serà impossible abordar molts dels temes que vostè planteja aquí, que podem compartir i que hi estem d'acord segurament, per la qual cosa també l'animo a fer-ho possible, diguem-ne. I com que vostè també deia que és complicat venir aquí i no posar-se vermell amb algunes coses que fa cadascú, home, també m'obliga vostè quasi a recordar-li algun dels seus pecats, no?, segurament. I és que vostè, evidentment, parla d'uns canvis legislatius que requereixen unes majories parlamentàries, no?, i vostè sap perfectament que derogar certes reformes laborals requereix una majoria parlamentària, com qualsevol canvi normatiu. I aquí també li podria agrair el seu ajut, diguem-ne, als seus companys de viatge, els senyors de Junts per Catalunya, que evidentment també tenen gent a Madrid i que podrien sumar-s'hi i que, com vostè sap, diguem-ne, són els aliats predilectes per canviar aquest tipus de reformes laborals. Tothom coses a millorar en el seu àmbit, no? Com li deia, vostè m'aborda un problema que és segurament enorme, la transformació que estem vivint a la nostra economia, ja que és una magnitud que encara no coneixem, i m'ho està intentant abordar amb programes clàssics ocupacionals, diguem-ne, no? I estic segur que els professionals del SOC fan l'esforç màxim per intentar abordar-ho de manera innovadora; però crec que estem parlant de diferentes magnituds. Estem davant d'una transformació, com li deia, de globalització, de canvi tecnològic, de canvi climàtic, que requereix alguna cosa més que abordar-lo d'una manera integral i clàssica. Requereix un esforç de país segurament. I per això li posava sobre la taula un model, un lloc on parlar-ne, a què vostè no ha fet referència, i l'hi recordo: el Pacte pel treball aprovat per aquest Parlament. Jo crec que és un bon lloc on poder impulsar aquest tipus d'iniciatives, parlar-ne i acordar polítiques comunes. Vostè també em treia el tema de Ryanair, el qual encara, diguem-ne, no he pogut estudiar amb profunditat, però, independentment de com acabi el detall, estarem d'acord amb que el model que volem per al nostre país no és aquest, no és un model en el qual la radicalitat d'una base d'una companyia com aquesta, en un aeroport com el de Girona, depengui d'una baixada d'aquest tipus de condicions laborals. Estarem, evidentment, d'acord amb que les pèrdues d'antiguitat, pèrdues de sou, no són la manera d'incentivar el sector. El Govern s'omple molt la boca de que no volem un turisme de low cost, que volem incrementar la qualitat, incrementar els serveis que prestem com a país, però, en canvi, el model que estem aplicant és al revés. I, com li deia, és doblement greu, quan aquest model es veu incentivat per fons públics, amb la qual cosa, doncs, aquí hem de fer una reflexió tots plegats de per què estem fent això. Jo li recordo temes que vostè, diguem-ne, no ha tractat i que m'agradaria que abordés amb la seva reflexió. L'hi recordo: ràtios del SOC, elevadíssimes, més elevades que el 2010. A què es deu aquesta pèrdua d'efectius? A què es deu aquesta ràtio elevadíssima? Jo li demano que vostè em plantegi aquí davant un pla per reduir almenys aquesta ràtio. No li dic que d'aquí dos anys tinguem la ràtio que demana l'OIT, però almenys una ràtio assumible, que pugui donar un servei acurat. Perquè si ara tenim aquesta ràtio, i veient el precedent que va passar el 2000 amb la crisi econòmica, què passaria si ara hi hagués una crisi demà? Segurament hi hauria retallades en els serveis, menys recursos i una ràtio encara més elevada. Si no va sortir bé l'altra vegada amb més professionals, sortirà bé aquesta vegada amb menys professionals, com li deia a vostè? En tot cas, conseller, jo crec que estem davant d'un problema de gran magnitud, com li dèiem, per la qual cosa cal fer una reflexió conjunta. Estic convençut, com li deia abans, que l'oposició en aquest tema, doncs, el pot acompanyar, amb la qual cosa jo el convido a posar sobre la taula propostes de millora per abordar amb un pla integral la situació que viu la indústria, i també altres serveis del nostre país. No estem parlant de qualsevol cosa. Està molt bé anar a la COP, està molt bé anar a veure el futur del model del treball i fer molts llibres sobre aquest tema, però hem de posar fil a l'agulla. Estem perdent oportunitats, altres països no ho estan fent, ens estan passant la mà per la cara. Aquests dies, com li comentava, vèiem com Europa s'està barallant per instal·lar una fàbrica pionera, un centre de recerca en temes de bateries elèctriques, i aquí no estem fent aquest tipus de polítiques. Amb la qual cosa jo li demano, com li deia abans, no per nosaltres, sinó pel futur dels treballadors d'aquest país, que vostès es posin mans a l'obra. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Finalment, té ara la paraula el conseller, novament, per a la rèplica.
Diputat, amb molta estima, crec que el seu subconscient l'ha traït. M'ha dit que cal un govern d'esquerres a l'Estat. Suposo que el Govern que ha estat governant en l'últim any i escaig no era d'esquerres. Ho entenc d'aquesta manera. [[Aplaudiments.]] Crec que el subconscient l'ha traït. Però, bé, dius: «A partir d'aquí, que cadascú faci la seva valoració. Amb la reforma laboral, els vaig dir des d'aquest faristol no sé quantes vegades –mantes vegades, com diu la consellera Capella– la proposta, i que tothom es retrati votant. No ho van fer –no ho van fer, no ho van fer. Però, bé, com que em diuen que no he sigut concret amb polítiques d'ocupació... No és ser concret parlar de concertació territorial, que és la gran assignatura pendent en les polítiques actives d'ocupació? No és ser concret desenvolupar aquesta assignatura pendent? No és ser concret parlar de l'àmbit que ara mateix pot donar i apoderar de veritat els treballadors i treballadores en un mercat laboral canviant i que canviarà encara més, que és tenir una bona qualificació professional i les eines per requalificar-se al llarg de la vida? No n'hi ha una altra. I, si això no és concret, no sé de què parlem. Fins i tot m'ha parlat, allò, de Ryanair i el model... Perquè, és clar, quan li he dit: «–No, és que aquest expedient l'ha portat el ministeri. –Ah, bé, no és el model. I jo tenia la sort de tenir el conseller Calvet al costat, perquè aquestes coses no les controlo, però el conseller Calvet..., i em diu: «Home, toquin les taxes d'AENA, que és la que genera un model precari entorn de tots els aeroports, etcètera. Dius: «Bé, mira..., tenia la sort..., jo no conec aquest àmbit, m'ho diu, dius: «Bé, perfecte. A partir d'aquí, parlem-ne. Jo, quan li parlava de la concertació territorial i parlava de que el model de polítiques actives d'ocupació, per aquest Govern –i crec que és el raonable, perquè en financem gran part i perquè pensem que ho hem de fer, en una aposta entorn de l'arrelament i la capil·laritat, i de la cogestió i la corresponsabilitat amb els ens locals–, ha de ser global i que, per mi, forma part del sistema públic d'ocupació... Les oficines de treball del SOC, de la mateixa manera que formen part del sistema públic d'ocupació..., les empreses municipals o els serveis municipals, les regidories d'ocupacions, de promoció econòmica, perquè formen part..., perquè ho hem de teixir, i és en aquest àmbit on creiem que hem de poder visualitzar totes les ràtios globals, i les seguirem treballant. I no em vull deixar coses, perquè, si no..., vostè em planteja tants temes, i al final em diu: «No m'ha respost, i no vull deixar-me algunes coses. Em deia: «centre de formació de Martorell. Amb molta tranquil·litat: som el Govern [[veus de fons]] ... No, no, amb molta tranquil·litat –amb molta tranquil·litat–: som el Govern qui hem desencallat el sistema de governança del centre de Martorell. Hem fet el procés de licitació, ha quedat buit, i ara estem analitzant si tornem a treure els plecs, amb alguna modificació, o si fem gestió pròpia. I ho estem fent, no el Departament de Treball –que ho podria fer, perquè al final el centre..., clau del SOC–, sinó conjuntament: amb el Departament d'Educació, amb el Departament d'Empresa... Per què? Perquè creiem en aquesta integralitat. També ho vam tenir molt clar: els plecs responien a un model, pactat en aquest Parlament pels grups parlamentaris, perquè ho ha de ser, que és a partir del model de la Llei de la formació professional de Catalunya. És clar, si haguéssim fet uns plecs no vinculats a aquest model, segurament haguéssim tingut moltíssims licitadors, però els haguéssim faltat el respecte als legisladors, que són vostès. I ho seguirem fent des d'aquest àmbit, perquè pensem que és la manera, i ho farem –i ho farem–, i ens en sortirem. I ho diem: som el Govern que hem desencallat un element que era clau, que era el que no permetia avançar, que era el sistema de governança. A partir d'aquí, com que tenim molt clar que en les polítiques actives d'ocupació ara mateix l'element clau és qualificacions professionals i eines per requalificar-se en un mercat laboral que canvia, la inversió en aquesta. Quan he dit: «Han crescut un 12 per cent més de persones que han passat pel sistema de formació professional, competència d'aquest departament, és una grandíssima notícia, és un exemple. Més: gairebé un 40 per cent de les persones que participen de programes del SOC acaben trobant feina; crec que és un bon exemple. L'exemple que hem anat reduint l'atur de llarga durada, fins i tot ara que per desgràcia portem uns mesos que no ha decrescut, l'atur, però hem pogut fer-ho. I ho farem mà a mà amb vostès. I vostè em situa el Pacte pel treball. L'analitzarem, i qualsevol àmbit de concertació..., i saben que en aquest àmbit, com a mínim...
Vagi acabant, conseller.
...aquest conseller... –sí, vaig acabant–, al Departament de Treball el tenen incorporadíssim, amb els agents socials i econòmics. El treballem i l'analitzarem amb tot el gust i, si és una bona eina, la compartirem, i tant.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre l'habitatge]] [[300-00211/12]] A continuació passam al punt dotzè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre l'habitatge, del Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar la interpel·lació té la paraula el diputat Sergio Sanz.
Gràcies, president. Diputats, diputades, consellers, el primer que voldria fer és sumar-me a les mostres de rebuig i de condemna cap a la violència política que han patit avui, durant el dia d'avui, els joves de «S'ha acabat! Els demòcrates de «S'ha acabat! avui han estat atacats, per una violència política habitual, que és una violència política separatista, però que, en tot cas, com qualsevol mostra de violència, sempre mereix el seu rebuig, i espero que el conseller també pugui aprofitar en aquest moment per sumar-se a aquestes mostres de rebuig, que són especialment importants. Passem ara a parlar d'habitatge. Vamos a hablar de vivienda; la vivienda, que continúa siendo un gran problema para miles de ciudadanos en Cataluña, miles de ciudadanos que tienen dificultades para pagar alquileres, para acceder a una vivienda, y que este problema les genera problemas de igualdad de oportunidades y de todo tipo. Y, como la Generalitat es la Administración competente, hemos pensado interpelarle, conseller. Y vamos a empezar repasando algunos indicadores que nos permitirán conocer la situación en la que nos encontramos. Los datos del Instituto Nacional de Estadística muestran que Cataluña encabeza los rankings autonómicos de ejecuciones hipotecarias por cada cien mil habitantes. Y les voy a enseñar un gráfico. Miren, este gráfico [[l'orador el mostra]] , obtenido del Instituto Nacional de Estadística, indica que desde 2014 hasta 2017 el número de ejecuciones hipotecarias en Cataluña fueron descendiendo, fueron cada vez menos numerosas. Pero a partir del tercer trimestre, hasta el último trimestre de este mismo año, se han multiplicado por más de cuatro. Este gráfico nos indica también otras cosas, ¿no?; por ejemplo, qué pasó a partir del tercer trimestre de 2017. Bueno, ese fue el momento en el que ustedes decidieron saltarse la Constitución. Pero es que, desde el tercer trimestre de 2018 al tercer trimestre de 2019, aquí usted ya era conseller de Territori; estos datos son los datos de su gestión. Si mirásemos este mismo gráfico –lo pueden consultar en el Instituto Nacional de Estadística– de Andalucía o de Madrid, verían cómo ésta pendiente es continua y cada vez ha habido menos ejecuciones hipotecarias. Entonces, bueno, pues esta es una de las cosas que nos indican que algo está fallando. Pero vayamos a ver también qué sucede con los desahucios por impago del alquiler. Voy a enseñar un mapa de España, espero que a nadie le dé urticaria ni ninguna cosa de estas [[l'orador el mostra]] ..., pero podrán ver las distintas comunidades autónomas, y también, nuevamente, Cataluña es la comunidad autónoma que tiene un color más intenso de todas las regiones de España. Esto significa que en Cataluña también encabezamos los desahucios por cada mil habitantes, de toda España. Y esto nos indica que su Gobierno, conseller, obtiene los peores resultados de toda España, su Gobierno obtiene peores resultados que el resto de gobiernos autonómicos. Así que lo primero que le quiero preguntar, conseller, es precisamente eso: ¿han analizado ustedes por qué el resultado de su gestión es peor que el del resto de comunidades autónomas? A nuestro juicio, la principal diferencia es que su gobierno, honorable senyor Calvet, no se dedica a mejorar las condiciones de vida de los ciudadanos, se dedican a otra cosa: se dedican a alimentar la propaganda política de un proyecto excluyente, de naturaleza divisiva, que provoca la decadencia económica, cultural y social de Cataluña. Y esta afirmación la digo después de haber estado revisando los estados de ejecución presupuestaria por programas de la Generalitat, donde podemos observar que a medios de comunicación destinan más recursos que a políticas de vivienda. Y no solo eso: también podemos observar cómo a políticas de vivienda recortan de 2017 a 2018, mientras que en ese mismo periodo aumentan el gasto en medios de comunicación. Así que la segunda cosa que le quiero preguntar es qué opina sobre que su Gobierno destine más recursos a medios de comunicación que a programas de vivienda, y que, además, mientras recortan en vivienda, aumenten ese gasto en medios de comunicación. Desde luego, a nosotros nos parece una vergüenza, una vergüenza y una falta de respeto a las miles de familias y miles de personas que solicitan vivienda protegida en Cataluña. Pero hagamos también otra comparación; vamos a ver cuántos recursos, cuánto dinero invierten el resto de comunidades autónomas y cuánto invierte Cataluña respecto al presupuesto total de la comunidad. Bueno, pues aquí, este gráfico [[l'orador el mostra]] ya se lo he enseñado alguna vez en alguna propuesta de resolución, pero aquí también pueden ver que Cataluña destina a políticas de vivienda la mitad de lo que destinan de media el resto de comunidades autónomas. Claro, esto, sumado a que somos la comunidad autónoma con más desahucios, pues, claro, algo va mal. Es decir, si tenemos un problema especial en vivienda en Cataluña, pues a lo mejor tenemos que invertir más que en el resto de comunidades autónomas. Pues no, invertimos la media. Y es una vergüenza, conseller, esto es una vergüenza, y por culpa de esta vergüenza Cataluña dispone de un parque social de vivienda proporcionalmente inferior al resto de comunidades, y eso significa menos capacidad para contener el precio de la vivienda, menos capacidad para atender las necesidades sociales y menos capacidad para facilitar el acceso a la vivienda. Y estos son los datos de la gestión que hacen ustedes, y esto lo deben saber los ciudadanos de Cataluña. Ustedes lo hacen peor que sus homólogos de otras comunidades, y esto hay que repetirlo: ustedes lo hacen peor que los gobiernos de otras comunidades autónomas. Y le pregunto: ¿qué van a hacer? Porque, claro, tenemos otro problema, y es que a su Govern no le gusta gestionar una comunidad autónoma; por eso no lo hacen, por eso los ciudadanos de Cataluña están peor atendidos por su Gobierno autonómico que los de otras regiones. Pero tampoco les gusta este Parlament, les gusta la asamblea esa de cargos electos, pero este Parlament, no. No hacen caso, por ejemplo, a las resoluciones que se aprueban aquí, como por ejemplo la Resolución 96/XII, aprobada en octubre de 2018, a propuesta de Ciutadans, para que el Incasòl deje de vender suelo público residencial y lo destine a vivienda pública, no a hacer caja. Pues bien, un año después, han seguido vendiendo suelo público: el sector de Levante de Viladecans, en San Adrián del Besós. Conseller, ¿estamos de acuerdo en que Cataluña necesita aumentar su parque público de vivienda? Lo digo porque si estamos de acuerdo..., y la tercera pregunta que le voy a hacer es qué piensa hacer su Gobierno para dar cumplimiento a esa resolución aprobada por el Parlamento de Cataluña, ¿la va a cumplir o va a seguir incumpliéndola como hasta ahora? Para mi grupo parlamentario, las políticas de vivienda son fundamentales para el estado del bienestar, como la sanidad, como la educación. Imagino que dirá que para usted también, pero esa afirmación exige compromisos, y viendo el presupuesto de la Generalitat ya hemos visto con qué están ustedes comprometidos. Pero les quiero recordar que el 11 de julio la mayoría de los diputados de esta cámara instaron a su Gobierno a destinar a políticas de vivienda 1.000 millones de euros al año durante diez años; es algo que desde Ciutadans hemos propuesto en más de cinco ocasiones desde que yo entré de diputado en esta cámara. Así que la cuarta pregunta que le quería formular es precisamente esa: ¿se compromete, señor conseller, a que el próximo presupuesto de la Generalitat incorpore esas cantidades a los programas de viviendas o van a seguir diciendo que les preocupa mucho la vivienda pero van a seguir invirtiendo la mitad de la media de lo que invierten las comunidades autónomas? Porque, mire, su Gobierno podrá decir que hace mucho para solucionar el problema de la vivienda, pero ahí están los resultados y ahí están los datos de ejecución presupuestaria. Y lo que uno concluye es que no se lo toman en serio. Pero si es que invierten menos en políticas de vivienda que en medios de comunicación, y eso, conseller, es dejar de lado a las personas que más necesitan apoyo por parte de su Administración. Y le voy a poner un ejemplo concreto de esos ciudadanos. ¿Conoce usted las viviendas públicas de la calle Victoria Kent de Hospitalet, señor conseller? Hace dos años, a propuesta de Ciutadans, sus vecinos comparecieron en comisión para explicarnos los problemas que tenían con un grupo de delincuentes dedicados a la ocupación ilegal. Hasta que no vinieron aquí se vieron desatendidos; desatendidos por un gobierno que no se ocupa de los ciudadanos y que tiene otras prioridades. Y ayer lo que hice fue volver a llamarles, volver a escribirles, y las cosas siguen sin ir bien. Mire, le voy a leer la respuesta que me enviaron por WhatsApp la misma vecina que compareció aquí hace dos años. «Desde hace semanas los ascensores fallan cada día, parece ser que la Agència de l'Habitatge ha reducido la potencia contratada y eso hace que fallen. Hemos estado la mayor parte del año sin servicio de limpieza, porque las licitaciones son por poco tiempo y entre licitación y licitación pasan los meses. Desde febrero hay un piso vacío, con puerta blindada. Hablé con el ayuntamiento y me han dicho que está adjudicado pero que falta que Habitatge lo entregue. También hay otro piso vacío que era de un vecino que estuvo muerto en el piso durante un mes; tardaron más de tres meses en venir a limpiarlo. Y hemos tenido plagas de cucarachas y bichos todo el verano. En septiembre hubo nuevos intentos de ocupación. En mi rellano no hay luz y ya no la cambian. La verdad es que es lamentable y, además, pone de manifiesto otra cuestión, que es que el poco parque de vivienda que hay ustedes no lo gestionan bien. Así que para finalizar esta primera intervención le voy a hacer una quinta y última pregunta: ¿cómo están evaluando la calidad del mantenimiento y la seguridad de los usuarios de las viviendas públicas? A nuestro juicio, y conociendo ejemplos como el que acabo de exponer, no están atendiendo esas incidencias de forma ágil y deben mejorar la gestión. Le pediría, conseller, que dé respuesta a las cinco preguntas que le he planteado y así podremos seguir debatiendo sobre esta cuestión tan fundamental para el bienestar de los ciudadanos. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per respondre a la interpel·lació, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet.
Gràcies, vicepresident. Diputades, diputats... Senyor diputat, senyor Sanz, la veritat és que m'havia il·lusionat amb la seva interpel·lació. Quan es va anunciar que Ciutadans em feia una interpel·lació sobre habitatge vaig pensar: «Mira, tocarem coses, doncs, concretes, que van en benefici dels ciutadans, la Catalunya real, i després de la interpel·lació vindrà una moció i podrem, en fi, aprofundir en algun tema que sigui d'interès veritable, no?, dels ciutadans, dels municipis, del país. Però, vaja, la il·lusió, diguéssim, ha durat poquet, eh?; ha durat el temps que vostè ha trigat en esmentar que ens saltem la Constitució, que m'irrito perquè..., o que em puc irritar perquè m'ensenya el mapa d'Espanya, o que estem en decadència, o que faig més cas de l'Assemblea de Càrrecs Electes que d'una altra cosa. Per tant, doncs, què vol que li digui?, vostè la interpel·lació sobre habitatge la utilitza per parlar de lo que els agrada, per parlar del procés i per parlar allò del monotema, però el seu monotema, no el nostre, el seu monotema. Vostè ha trufat la seva interpel·lació de reivindicacions polítiques de fondo sobre el seu monotema. I, per tant, doncs, què vol que li digui?, debatrem ara aquí una estoneta i després veurem la moció, i, una vegada vegem la moció, veurem de quina manera continuem treballant. Però en tot cas desil·lusió extrema al voltant del seu intent de manipulació política al parlar de temes d'habitatge barrejant amb multitud de temes que no són d'habitatge, intent de manipulació política absoluta. Efectivament, el Govern de la Generalitat és competent en matèria de sòl i d'habitatge, plenament competent, afortunadament competent. En el que no és competent és en la distribució econòmica que fa l'Estat del dèficit fiscal i del que són les dotacions cap als programes d'habitatge. Perquè no sé si sap que, malgrat ser competents en matèria de sòl i habitatge, la dotació econòmica per fer polítiques de sòl i habitatge provenen de l'Estat. I això és així des de fa molt de temps, eh? És veritat que es complementen, evidentment, amb pressupostos propis –i ara li parlaré dels nostres pressupostos–, però a mi m'agradaria que el seu grup, aquí i a Madrid, encara que reduïts, doncs, el que volguessin..., per defensar, eh?, l'interès dels ciutadans de Catalunya, és demanar més diners d'aquests famosos planes estatales de la vivienda, que durant uns anys han desaparegut, que després han minvat moltíssim, que no incorporen fons d'eficiència i que ens condicionen, que ens condicionen molt, moltíssim, en l'execució d'aquestes competències, no tan sols la quantitat econòmica, sinó també de vegades els programes, per dir-ho d'alguna manera, als que s'han de destinar aquests diners, eh?; és una denúncia que he fet sovint. Nosaltres no tan sols estem preocupats pel tema de l'habitatge, sinó que ho hem convertit en una de les nostres prioritats, una de les prioritats del Departament de Territori i Sostenibilitat, competent en matèria d'habitatge a través de la Secretaria d'Hàbitat Urbà i a través d'un altre instrument, de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, que, doncs, és un instrument magnífic –he de dir que va ser un invent del tripartit, que va unir en un sol instrument el que era l'antiga Adigsa i la Direcció General d'Habitatge, però en tot cas és un instrument que nosaltres hem perfeccionat. I, efectivament, a través d'aquesta preocupació i d'aquesta ocupació, gestionem el dia a dia, gestionem l'agenda modernitzadora que ha de regir també la matèria pública d'habitatge, i evidentment no renunciem a res. I no renunciar a res vol dir que efectivament, doncs, intentarem no tan sols disposar de les competències plenes legislatives en matèria de sòl i habitatge, sinó també de la plena capacitat econòmica que genera el mateix país per poder desenvolupar-les. Vostè ha dit algunes coses que no són certes, no? Ha dit, primer, que retallem en pressupost. Respecte a què? Aviam, estem amb pressupost prorrogat des del 2017 –estem amb pressupost prorrogat des del 2017–; per tant, el 2018, el 2019 no hi ha hagut retallada possible –no hi ha hagut retallada possible. I el pressupost de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, que sí que es va actualitzant, doncs, el pressupost sol és de 280 milions d'euros. Jo em temo que vostè quan mira el pressupost que destina la Generalitat a habitatge només mira el que és el pressupost estricte del departament, que en té una part, però s'oblida de mirar el principal pressupost, que és el de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya. Vostè ha dit també que nosaltres tenim un parc inferior al de determinades comunidades autónomas. Això és fals. No tenim un parc inferior a determinades comunidades autónomas, ni molt menys. Tenim un parc similar; tenim un parc en molts casos superior; hi ha alguna comunitat que en té més, per exemple, Andalusia, però perquè les va rebre de l'Estat. Per tant, això és fals. Però nosaltres sobretot el que volem fer en matèria d'habitatge és sobretot i en breu aprovar dos decrets. Un primer, que ja ho vam intentar i que no va ser possible –jo diria que per la situació política que estàvem vivint en aquell moment–, un decret de mesures urgents en matèria de promoció del lloguer assequible; un decret que va aprovar el Govern –això devia ser al març– i que vam intentar portar-lo a convalidar aquí al Parlament, però que, en fi, veient que estàvem molt a prop de les eleccions i que no hi havia consens suficient, el vam retirar. Continuarem treballant per portar aquest decret a aprovació del Govern i a convalidació del Parlament. Ja li anuncio que hem estat treballant intensíssimament per augmentar les capacitats legislatives del Govern per precisament augmentar el parc de lloguer assequible, a través de molts mecanismes; a través, per exemple, del tanteig i retracte, que podem aplicar a partir del Decret llei 1/2015, que és una cosa que van fer el Govern, en aquell moment de Convergència i Unió, i que estem aplicant tant com podem també en l'actual Govern, que és una matèria en la qual moltes comunidades autónomas a què vostè fa referència com si fessin moltes més coses que l'actual Govern no hi han ni tan sols arribat. Nosaltres continuarem actuant, per exemple, a través de l'impost dels habitatges buits, que també és una capacitat de la que ens vam dotar en el Govern, també, en aquell moment de Junts pel Sí, a la que moltes comunidades autónomas a les que vostè fa referència com si fessin més coses que nosaltres en matèria d'habitatge ni tan sols hi han arribat. Continuarem actuant en, per exemple, la recuperació plena de la Llei 24/15 o de la Llei 4/16, lleis que inclús han nascut –alguna– per iniciativa legislativa popular, concretament la 24/15, i que ens ajuden a atendre molt millor, entre altres coses, l'emergència. I continuarem també treballant en una altra matèria, que no és ben bé del meu departament, del Departament de Territori i Sostenibilitat, sinó que correspon al Departament de Justícia, malgrat, doncs, que nosaltres també hi treballem, que és en poder limitar els increments de preu de lloguer. Perquè, efectivament –i en això li dono la raó–, a Catalunya tenim un problema en habitatge, perquè el nostre mercat està tensionat, molt més que el d'altres comunidades autónomas a les que fa referència com si fessin moltes més coses que nosaltres, i nosaltres hem d'actuar davant d'aquesta emergència, i hem d'actuar tant en el que és la recuperació del parc d'habitatge de lloguer assequible, sigui públic o privat, i hem d'actuar també en l'emergència. I ho fem i ho continuem fent, i amb aquests dos decrets que tirarem endavant, doncs, ho podrem fer encara més. Jo li demano que vostè, en la seva moció, ens ajudi a que puguem, doncs, tirar endavant decrets en aquesta línia. I també li demano que ens ajudin reclamant a Madrid que es facin les disposicions econòmiques necessàries i suficients perquè, entre altres coses, a Catalunya puguem desenvolupar aquesta ambició en actuar en matèria d'habitatge. Dues coses més. Vostè ha parlat de les vendes de sòl de l'Incasòl. Les vendes de sòl de l'Incasòl no són per fer caixa; les vendes de sòl de l'Incasòl són per continuar fent polítiques d'habitatge, perquè l'Incasòl també ha desenvolupat un ambiciós pla de promocionar, fer promoció pública d'habitatge de lloguer, exclusivament en lloguer. I, per tant, allà on és possible, que és en sòl no marcat per fer habitatges de protecció oficial, si es pot fer una venda per concurrència que vagi orientada a que també es desenvolupi lloguer i d'aquests ingressos en podem fer aleshores polítiques concretes de promoció pública d'habitatges de lloguer, en aquest cas, de protecció oficial, ho fem –ho fem. Però no és per fer caixa, és per fer polítiques d'habitatge. Com les fiances que gestionem, que no són per gestionar-les perquè sí, són per fer polítiques d'habitatge. Estem molt orgullosos de la feina que fa l'Incasòl des de fa molts anys –es va crear l'any 1980–, i gràcies a la bona gestió de les fiances i del sòl que compra, que gestiona, que desenvolupa i que en moltes ocasions, doncs, serveix per continuar desenvolupant ciutat, desenvolupant activitat econòmica i desenvolupant promoció pública de sòl i habitatges s'ha demostrat com un instrument utilíssim, que altres ens volen copiar. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I m'ensenyava una companya seva un cartell –vostès són els dels cartells– que respondré a continuació, perquè, a mi, de lliçons sobre remodelació de barris i sobre promocions concretes de l'Incasòl i la seva gestió, poques.
Vagi acabant, conseller.
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, té ara la paraula el diputat interpel·lant Sergio Sanz.
Senyor conseller, la veritat és que m'ha fet riure molt el seu començament de la intervenció, perquè ha començat a dir que jo he parlat del procés i d'aquestes qüestions, i l'he estat comptant, i ha dedicat, de deu minuts que tenia, quatre minuts a dir que jo havia parlat del procés quan no havia parlat del procés. [[Aplaudiments.]] [[L'orador riu.]] Crec que vol generar una imatge de Ciutadans de que només parlem d'això i, miri, l'únic que ha parlat d'això ha estat vostè. I fins i tot denota… M'ha cridat l'atenció també una altra cosa: vostè parlava en català però deia «comunidades autónomas, i m'ha recordat que hi havia un titular de La Vanguardia de fa molts anys que els qualificaven dels «talibans de Convergència –a vostè, eh?–, a vostè i a un altre, i, clar, és que crec que no ser capaç de dir en català «comunitat autònoma és bastant estrany, perquè li llegiré el primer article de l'Estatut de Catalunya: «Catalunya exerceix el seu autogovern constituïda en comunitat autònoma, d'acord amb la Constitució i amb aquest Estatut. Comunitat autònoma…, és a dir, «comunitat, si ve del llatí, tampoc costa tant dir-ho en català, no? Sobretot, és que ho diu l'Estatut. Però bé… No m'ha contestat a re. Li he demanat que per què tenien vostès pitjors resultats que la resta de comunitats autònomes. Per què l'hi he demanat? Bé, perquè un dels principis de la descentralització de l'Estat en comunitats autònomes és repartir competències, però també posar en competència les diferents regions perquè puguin desenvolupar polítiques públiques, i quan es detecti que una ho fa millor, intentar que les altres la copiïn per donar el millor servei als ciutadans. Si no, no serveix per a res tenir un estat organitzat de forma descentralitzada, en municipis… bé, és que al final necessitem veure què fan els altres, cooperar amb la resta d'administracions… I em demanava que si nosaltres col·laboraríem amb el Govern de la Generalitat per reclamar el pressupost del Govern d'Espanya per millorar les partides d'habitatge. Per descomptat. Però és que l'hi vull recordar, és a dir, m'ha dit: «No, la culpa és de l'Estat. La culpa de que vostès destinin la meitat del que destinen la resta de comunitats autònomes a polítiques d'habitatges és de l'Estat? O és de vostès, que fan el pressupost? Qui fa el pressupost de la Generalitat? El fan vostès. No el fa l'Estat: el fan vostès, amb els recursos. Però és que li llegiré un altre article de l'Estatut, miri, dos articles. La Constitució..., artículo 31 de la Constitución española: «Todos contribuirán al sostenimiento de los gastos públicos de acuerdo con su capacidad económica mediante un sistema tributario justo inspirado en los principios de igualdad y progresividad. Això és contrari a això que parla vostè del dèficit fiscal. Perquè el dèficit fiscal més que dèficit fiscal és xenofòbia fiscal, és egoisme fiscal, és victimisme, és generar victimisme per alimentar aquest projecte nacionalista que sempre, tot, al llarg de la història s'ha vist que s'alimenta de l'odi. Vostès parlen de dèficit fiscal com el Nigel Farage i tots aquests deien també que Europa els robava, eh? Fins i tot Donald Trump, ja, exagerant deia que el mundo les robaba, o sigui, ja…, bé, en aquest ja…, s'hi apropen, eh? –s'hi apropen. Li llegiré un altre article, el 202.2 de l'Estatut, que diu que la Generalitat gaudeix de plena autonomia de despesa per tal de poder aplicar lliurement els seus recursos d'acord amb les directrius polítiques i socials determinades per les seves institucions d'autogovern. El pressupost d'habitatge el fan vostès. Perquè els recursos que aporta l'Estat no són finalistes; vostès decideixen on van els recursos, si van a mitjans de comunicació o van a polítiques d'habitatge. I em demanava coses concretes. Bé, si és que jo li he parlat de moltes coses concretes. Vostè m'ha vingut aquí amb una intervenció escrita… [[Veus de fons.]] Eh? Bé, escrita: planificada, perdoni –planificada–, ja pensada, amb independència [[veus de fons]] –no, no!– del que jo li digués. Li estic dient que venia amb una intervenció, eh?..., que no li ha importat el que jo he dit perquè no m'ha contestat a cap de les cinc preguntes que li he fet. Si no, se suposa que interpel·lem el Govern perquè ens respongui les preguntes que li fem al Govern. Perquè les preguntes que nosaltres li fem tenen interès per a la gent que està fora, per als nostres conciutadans. Perquè el que estem fent és controlar el seu Govern, el Govern que ha de fer que ells visquin en unes condicions de benestar. Però no ho ha fet. Ha parlat d'altres coses, i em parlava de les retallades. Li he parlat de retallades? No. Li he dit que està parlant d'execució pressupostària, que han reduït l'execució pressupostària en habitatge i l'han augmentat en mitjans de comunicació. Per tant, crec que no ha estat bé –no ha estat bé– i li demano que em respongui a les preguntes que li he fet. Per què els seus resultats són pitjors que els de la resta de comunitats autònomes? Per què no compleixen amb això de no continuar venent terrenys públics? Quin és el paper que ha de fer l'Incasòl? Perquè va venir a comparèixer a la Comissió de Territori Albert Civit i ens va dir que buscaven un balanç neutre. No, escolti, hem de fer inversió en habitatge. Què faran, amb aquests 1.000 milions d'euros que es van aprovar al Parlament l'11 de juliol? Faran que el pressupost de la Generalitat aporti això? I, després, li he llegit un whatsapp…, després l'hi enviaré, que tinc també imatges del Victòria Kent, perquè vegi que això era una cosa molt concreta. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] L'hi he posat tan concret..., fins i tot un edifici de l'Hospitalet de Llobregat, de concret. Així que, bé, espero… Portava també més coses: volia parlar del seu pla de govern, que no han complert gairebé res…
Acabi, diputat...
…però espero que ara sí que em respongui a aquestes preguntes que li he formulat, perquè, si no, em sembla una falta de respecte cap a tota la ciutadania, que està esperant molt més d'aquest Parlament. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Vicepresident, diputades, diputats. Senyor diputat, en fi, que jo l'hagi fet riure i que vostè comenci parlant-me d'un article de fa no sé quants anys en què es parla de talibans o que vostè em pretengui treure punta de que jo m'expressi com vulgui, en la llengua que vulgui, des d'aquest faristol, i continuï dient comunidades autónomas com jo vulgui, doncs què vol que li digui, té molt poc a veure amb habitatge. M'estranya –o, vaja, no m'hauria d'estranyar– que tinguin tant desconeixement del que passa en el país que els porti a tindre tant desconeixement del que passa en matèria d'habitatge. Potser és perquè molts dels temes d'habitatge necessiten una certa concertació municipal, necessiten alcaldes, alcaldesses, regidors, regidores, govern… Ah, calla! Que vostès no hi són, pràcticament enlloc. [[Remor de veus.]] Potser és per això –potser és per això; potser és per això, no?. Perquè la política d'habitatge, efectivament, és competència exclusiva del Govern de la Generalitat, vostè desconeix el que jo li explico de la dotació econòmica que ve via Govern de l'Estat a través dels planes de vivienda i vostè desconeix que això necessita una concertació extrema amb els ajuntaments. I desconeix que té aquesta necessitat de concertació extrema, perquè vostès no hi són. No hi són! Ni als ajuntaments, no tenen alcaldes, no tenen alcaldesses, no tenen regidors, no tenen regidores..., i aquest desconeixement profund del país fa que també tinguin un desconeixement profund en matèria d'habitatge. I aquesta cooperació municipal ens ha portat, per exemple, a treballar amb l'Ajuntament de l'Hospitalet sobre les deficiències d'aquests habitatges que vostè deia, que no són competència estricta del Govern de la Generalitat ni de l'Agència de l'Habitatge, però que parlem amb els ajuntaments per solucionar aquestes problemàtiques. Com tantes altres problemàtiques en els barris de Catalunya, i especialment de l'àrea metropolitana, hem resolt al llarg de molts anys. Vostè em pregunta a mi per uns habitatges a l'Hospitalet? Vostè sap on estan els barris de Governador, de Via Trajana, de Sud-oest del Besòs, de Sant Roc, de Sant Cosme –per cert, Sant Cosme i Sant Damià–, de Sal i Pota a Súria… Vostè sap on són aquests barris? Aquests barris, amb l'esforç dels governs de la Generalitat, que progressivament, des de l'any 80, han anat construint tota una política d'habitatge potent, robusta, els hem remodelat tots: el cent per cent. I on hi havia misèria heretada del franquisme, nosaltres ho hem convertit en barris on la gent hi pot viure: milers d'habitatges transformats gràcies a l'acció del Govern de la Generalitat, de l'Incasòl, d'Adigsa i ara també de l'Agència de l'Habitatge. Per tant, no em vingui aquí a donar-me un exemple agafat amb pinces d'un tema concret que segur –i n'estic segur– que l'Ajuntament de l'Hospitalet aborda i que nosaltres també ajudarem a abordar. Perquè vostè desconeix que al llarg d'anys i anys i anys s'han anat transformant tots aquests barris amb tantes deficiències: uns per infrahabitatge, els altres per patologies estructurals –vostè és arquitecte i sap perfectament lo que és una patologia estructural–, doncs tots els barris que tenien aluminosi els vam remodelar: tots, al cent per cent. Per tant, no em busqui pel manteniment: mantenim correctament el parc d'habitatges, que és elevat. Vostè sap quants habitatges només el Govern de la Generalitat gestiona a Catalunya? Més de vint mil –més de vint mil. I sap, d'aquests vint mil, quants n'hem incorporat, per exemple, aquests últims anys via tanteig i retracte? Dos mil sis-cents. Digui'm quina comunitat autònoma ha comprat 2.600 habitatges amb tanteig i retracte a grans tenidors? Ningú. I ho hem fet gràcies a l'acció del Govern de la Generalitat, ambiciosa, a través del Decret 1/2015. Dos mil sis-cents habitatges que hem incorporat en aquest parc que ja en suma vint mil i que gestionem. I que si tinguéssim més diners ho gestionaríem encara més correctament? Sens dubte. I que si tinguéssim més diners encara faríem més promoció pública? Sens dubte. Però no menystingui l'acció de l'Incasòl, sostinguda des de l'any 80, no menystingui l'acció dels funcionaris i els treballadors de l'Agència de l'Habitatge, que són funcionaris que fan molt bé la seva feina, amb molt bona cooperació amb els ajuntaments, i això vostès ho desconeixen absolutament. I, per acabar: no tan sols ens ocupem de lo que és el hard de les polítiques d'habitatge, aquesta promoció, aquest manteniment continu, sinó que també ens ocupem del soft, de, per exemple, aquests últims anys, les ajudes al lloguer. Importantíssim. Hem estat canviant unes polítiques hard per unes polítiques soft. Digui'm quina comunidad autónoma destina 100 milions d'euros a l'any, com nosaltres fem, a pagar ajudes a persones i famílies en situació de vulnerabilitat, amb tot un programa de subvencions molt ambiciós que fa que aquelles persones que estan en risc de perdre el seu habitatge, de desnonament, si, a través dels serveis socials, s'adrecen a nosaltres i repassem les seves condicions, puguin tenir ajudes al lloguer? Cent milions d'euros només el 2019. Per tant, aquest menysteniment que ha fet vostè de les polítiques d'habitatge de l'Agència de l'Habitatge de l'Incasòl ha estat ofensiu, i demostra un enorme desconeixement del que són les polítiques d'habitatge i del país. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Bé, esgotat l'últim punt que hi ha previst per a aquesta sessió, suspenem fins demà a les nou del matí.