Bon dia. Comença la sessió... [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar]] –un moment, senyor Carrizosa–, comença la sessió. Abans d'iniciar l'ordre del dia, en tot cas, i d'acord amb l'article 95 del Reglament, els recordo que s'han fet les següents delegacions de vot: els diputats Oriol Junqueras, Raül Romeva i Antoni Comín han delegat el seu vot al senyor Sergi Sabrià, portaveu del Grup Parlamentari Republicà, i els diputats Jordi Sànchez, Josep Rull, Jordi Turull, Carles Puigdemont i la diputada Maria Isabel Ferrer han delegat el seu vot en la senyora Elsa Artadi, portaveu del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. [[Modificació de l'ordre del dia]] El primer punt de l'ordre del dia és... Sí; senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Sí, señor presidente; para pedir una alteración del orden del día, en base al artículo 83.3 del Reglamento. En la Junta de Portavoces que se ha celebrado hace un momento se ha suprimido del orden del día la propuesta de resolución que pedía una comisión de investigación por espionaje del Gobierno de la Generalitat sobre determinados políticos y periodistas. Este punto del orden del día fue aprobado debidamente, sin la oposición de ningún grupo parlamentario, y se incluyó en el orden del día, y así consta desde el jueves. Diez minutos antes, en esa Junta de Portavoces, se ha acordado la supresión de ese punto del orden del día. A nuestro entender, eso supone una flagrante vulneración del derecho de los diputados a ver reflejados y sustanciados en el Pleno los puntos del orden del día que se acuerdan por el presidente una vez oída la Junta de Portavoces, y supone un peligrosísimo precedente en este Parlamento de que la mayoría parlamentaria pueda suprimir, sin causa alguna, determinados puntos del orden del día cuando, por motivos políticos, quiera hacerlo así. Por lo tanto, nosotros solicitamos de nuevo la inclusión de ese punto en el orden del día y que se vote en este Pleno en virtud del artículo 83.3, porque protestamos enérgicamente por el modo como en el Parlamento de Cataluña se vulneran reiteradamente los derechos de los diputados y no se les deja hablar de aquellas cosas que molestan a la mayoría parlamentaria, como, por ejemplo, hacer una comisión de investigación sobre el espionaje que se produjo...
Senyor Carrizosa...
...presuntamente contra políticos y periodistas en Cataluña a instancias del pasado Gobierno de la Generalitat. Les pedimos que se vote esto en Pleno, porque así tenemos derecho a hacerlo en virtud del artículo 83.3.
Sí; senyora Escarp, per què em demana la paraula?
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de l'oradora.]] ...l'article 83.3 del Reglament, perquè s'inclogui de nou en l'ordre del dia del plenari la proposta, presentada per quatre grups, respecte a la creació d'una comissió d'investigació. A més, fer esment de dues coses molt concretes. Una, els arguments que s'han donat per la retirada, realment, i que s'han expressat a la Junta de Portaveus, deixen..., no convencen pràcticament a ningú, perquè hi ha hagut un període d'esmenes, perquè en general hi ha hagut..., tothom sabia que aquesta comissió hi anava, es va fer pública, i, per tant, ni desconeixement, ni «no ens en vam assabentar, ni tan sols el que és el tema de que no s'ha presentat cap tipus d'esmenes. I la segona, és que no deixa de ser..., no vull dir curiós, però sí xocant, que el Dia internacional de la Llibertat de Premsa sigui el dia que aquest plenari del Parlament vegi retirada una comissió d'investigació que, entre altres coses, investiga l'espionatge a periodistes d'aquest país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments. Alejandro Fernández Álvarez demana per parlar.]]
Sí, senyor Fernández?
Sí, muchísimas gracias; en el mismo sentido...
Per què em demana la paraula? Per una qüestió d'ordre, entenc, eh?
Pues sí.
Els agrairia que ho informessin abans de parlar, sí... Gràcies.
Bé, jo crec que..., donava per feta aquesta qüestió, però, vaja, si m'ho demana...
Però si no podem donar-ho per fet, molt millor.
Per una qüestió d'ordre.
Senyor Fernández, endavant.
No; simplement traslladar en la mateixa línia del que s'ha comentat i afegint una qüestió. Al llarg del que portem de mandat, en les diverses juntes de portaveus, sempre, per part de la presidència i dels membres de la Mesa representants dels partits majoritaris separatistes..., han presumit que, en cas de dubte, sempre s'havia de buscar la fórmula que permetés un debat més ampli. Curiosament, en aquest cas, quan es tracta de parlar dels suposats..., o no suposats espionatges a diverses personalitats a Catalunya, resulta que aquest criteri no l'han fet servir, perquè avui teníem un dubte que s'ha plantejat a la Junta de Portaveus sobre si la Junta de Portaveus anterior havia, o no, aprovat la inclusió en l'ordre del dia d'aquest punt, i tota aquesta generositat suposada que tenen vostès per parlar de qualsevol cosa, aquesta presumpció de democràcia que sempre posen damunt de la taula, avui, en aquest cas, se l'han passat, doncs, pels respectes. Considerem que és un atac gravíssim a la democràcia i que, efectivament, assenta un precedent molt greu que unes formacions polítiques, el mateix dia del plenari, puguin retirar d'aquesta manera un punt de l'ordre del dia. Gràcies. [[Elisenda Alamany Gutiérrez demana per parlar.]]
Sí, senyora Alamany?
Gràcies. Voldria manifestar també la perplexitat d'aquest grup per la retirada d'aquest punt de l'ordre del dia. No és un argument que una comissió d'aquestes característiques no pugui tirar endavant perquè hi ha procediments judicialitzats, perquè, si no, cap comissió tiraria endavant, per aquest mateix criteri. Volem que quedi clar que l'exclusió de l'ordre del dia d'aquest Ple és una decisió política, no procedimental, i, a més a més, diu bastant poc de les maneres serioses que hauria de tenir aquest Parlament a l'hora de funcionar. Perquè, permetin-me aquesta manera d'expressar-me, però, a deu minuts de començar un ple, em sembla que és cutre, molt cutre, venir a dir que és per un tema formal que avui no podem aprovar una comissió d'investigació d'aquestes característiques. Per tant, ens preguntem, i encomanem també aquesta reflexió a la resta de grups parlamentaris, a qui li fa por la transparència en aquest país, a qui li fa por la transparència i a qui li fa por que aquest Parlament tingui parets de vidre. Contestin vostès. [[Aplaudiments. Natàlia Sànchez Dipp demana per parlar.]]
Sí; senyora Sànchez.
Bé; de forma molt breu, dues qüestions. No s'escandalitzin tant; hi haurà més plens. Hi ha una qüestió clara, que és [[forta remor de veus]] que es va acordar en junta de portaveus que cada grup parlamentari presentaria una PR. Per exemple, el nostre subgrup parlamentari ha retirat una proposta de resolució amb relació a Palestina precisament perquè es va acordar que cada grup parlamentari en presentaria dues. I el Grup Parlamentari de Ciutadans ja en portava una. Això, per una banda. I, d'altra banda, no es preocupin; aquest grup parlamentari els donarà, per descomptat, tot el suport per investigar l'espionatge, l'espionatge per part dels cossos policials, a partits polítics, a periodistes, a moviments socials, a qui calgui, sigui fet en territori català o sigui fet fora de les fronteres, perquè, per la transparència, per la democratització i contra l'espionatge, nosaltres ens hi trobarem. No és una qüestió de fons, és una qüestió ben senzilla. I no facin tants escarafalls, si us plau.
Molt bé, atenent... [[Remor de veus.]] Si us plau, silenci... Atenent efectivament a l'article 83.3 del Reglament i al fet de que, com a mínim, dos grups, i el subgrup del Partit Popular, han sol·licitat aquesta alteració de l'ordre del dia, el Ple hauria de votar aquesta alteració de l'ordre del dia. Per tant, passaríem a la votació de l'alteració de l'ordre del dia per incloure aquesta proposta de resolució que, certament, ha complert els tràmits reglamentaris; per tant, pot ser susceptible d'incloure's en el Ple, però ho ha de decidir el mateix Ple en aquesta votació. S'entendrà, per tant, que els vots a favor seran a favor de l'alteració de l'ordre del dia per incloure-hi aquest punt i els vots contraris seran favorables a mantenir l'ordre del dia tal com està en aquests moments, després de la Junta de Portaveus. Cridarem a votació. [[Veus de fons.]] Primer..., primer cridem a votació, tranquils. [[Veus de fons.]] No, no ha començat la votació, eh? Estem cridant a votació. Ja avisarem quan comenci la votació. Sí; em demana la paraula, senyor Forné? [[Pausa.]] Sí. Per què em demana la paraula, senyor Forné?
Només és per aclarir el sentit del vot. «Sí és per mantenir-lo en l'ordre del dia? [[Remor de veus.]]
No, no. Ho torno a repetir –ho torno a repetir. Vots a favor són favorables a la modificació de l'ordre del dia, per tant, a la inclusió d'aquest punt, d'aquesta proposta de resolució; vots en contra són desfavorables a la modificació de l'ordre del dia, per tant, a mantenir l'ordre del dia tal com està estipulat, després de la Junta de Portaveus que acabem de celebrar. [[Veus de fons i rialles.]] Dit això, comença la votació. La proposta d'alteració de l'ordre del dia d'aquest Ple queda rebutjada per 65 vots a favor, 70 en contra i cap abstenció. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (art. 49.2 del Reglament)]] Continuem, per tant, amb l'ordre del dia tal com estava establert. I el primer punt és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. Com saben, el passat 25 d'abril es van constituir les meses de la Comissió de l'Estatut dels Diputats, de la Comissió de Peticions, de la Comissió de Matèries Secretes i Reservades, de la Comissió del Síndic de Greuges, de la Comissió de la Sindicatura de Comptes, de la de Control de l'Actuació de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals i de la Comissió d'Investigació sobre els Atemptats del 17 i 18 d'Agost de 2017. De conformitat amb l'article 49.2 del Reglament, una vegada elegides les meses d'aquestes comissions, la seva composició ha de ser comunicada al Ple. La composició i l'elecció dels membres de les meses de les comissions esmentades està inclosa en el dossier del Ple, que ha estat distribuït a tots els diputats i a totes les diputades. Per tant, els prego que se'ns dispensi de la seva lectura. És així? [[Pausa.]] Molt bé. Per tant, entenem que complim així amb el que estableix l'article 49.2 del Reglament, i, per tant, es donen per comunicades aquestes composicions de les meses de les comissions. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 2/2014, del 27 de gener, de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic]] [[202-00004/12]] I passaríem al següent punt de l'ordre del dia, que és la tramitació per lectura única de la Proposició de llei de modificació de la Llei 2/2014, de 27 de gener, de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic. D'acord amb l'article 138.2 del Reglament, el Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar va sol·licitar la tramitació en lectura única d'aquesta iniciativa legislativa i la Mesa, escoltada la Junta de Portaveus, proposa al Ple l'aplicació d'aquest procediment en lectura única per aquesta tramitació, seguint allò que estableix l'article 138 del Reglament. En primer lloc, si cap grup parlamentari no demana intervenció, procedirem a la votació pel que fa a la tramitació de la lectura única d'aquesta llei. [[Pausa.]] Entenc que no hi ha cap grup que sol·liciti intervenció. Per tant, passaríem directament a la votació de la lectura única d'aquesta llei. Els recordo que els vots afirmatius són favorables, òbviament, a la tramitació de lectura única i els negatius, en contra. Cridem a votació. [[Pausa.]] Ara sí, comença la votació. La lectura única..., el procediment de lectura única per a aquesta proposició de llei ha estat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Un cop aprovada aquesta lectura única, passarem al debat, d'acord amb l'article 138.3, del contingut d'aquesta proposició, que s'ha de substanciar segons les normes establertes per als debats a la totalitat. És a dir que té la paraula, en primer lloc, per presentar aquesta iniciativa, la senyora Alícia Romero, per part del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, per un temps de deu minuts.
Gràcies, president. Bon dia, diputats i diputades; bon dia al director general d'Universitats, el senyor Pallarès, que ens acompanya, i molt especialment als membres dels estudiants del Ceucat, que avui també ens han volgut acompanyar en aquest debat important, tots ells encapçalats pel seu coordinador, el Pau Parals, a qui els vull, doncs, agrair..., no només una salutació, sinó també agrair tota la tasca que han estat fent perquè avui això també sigui possible. Vull fer una mica d'història per situar-nos avui on som i el perquè d'aquesta iniciativa legislativa. L'any 2014, en la Llei de mesures fiscals i financeres, en el seu moment el conseller Mas-Colell i l'actual diputat, aleshores secretari general d'Universitats, el senyor Castellà, ens van incorporar, en aquella Llei de mesures del 2014, un article, l'article 211, que bàsicament el que feia és obligar els estudiants que havien començat els graus l'any 2014-2015 a graduar-se amb el certificat B2, amb un certificat de tercera llengua, que era indispensable perquè poguessin tenir aquest títol. L'article deia només això, no hi havia massa..., una exposició de motius, perquè era una llei de mesures on hi havia moltíssimes coses. I a nosaltres, malgrat que puguem compartir aquell objectiu..., és a dir, compartim l'objectiu de que cal millorar les competències lingüístiques interculturals dels nostres estudiants. Aquest país ha de millorar les competències lingüístiques d'una manera molt clara i crec que tenim molts exemples de que encara no estem als nivells d'altres països europeus, malgrat que Europa va marcar un marc multilingüisme que hauríem d'haver posat en marxa d'una manera molt clara, però, en tot cas, s'hi va incorporar aquest article. Dic que compartíem l'objectiu perquè no vam compartir la forma, no ens semblava que una llei de mesures hagués d'incorporar un element tan important pel que fa al desenvolupament competencial d'un estudiant, que no és a la universitat, sinó que ha de ser durant tota la seva trajectòria educativa –quasi podríem dir des del zero-tres–; però, en tot cas, com a mínim, des de tota l'educació superior i l'educació obligatòria. No vam compartir que es fes a través d'una llei de mesures i tampoc, ni molt menys, vam poder compartir els instruments que havien d'acompanyar això. Perquè podem tenir un objectiu legítim, però després hem de posar recursos perquè aquest objectiu es pugui assolir, i això és el que no va fer aquell Govern, perquè, en aquell pressupost del 2014 que acompanyava aquella llei de mesures, s'hi podien haver incorporat partides importants per, per exemple, millorar la formació permanent dels nostres professorats. Vull recordar que dels 72.000 que en tenim, només n'hi ha 20.000 que en aquests moments podrien desenvolupar assignatures en anglès en els diferents currículums. Per tant, estem en uns nivells molt baixos: podia haver-hi hagut activitats i recursos per a aquesta formació permanent, podíem haver incorporat més professorat en anglès, podíem haver augmentat les places a l'Escola Oficial d'Idiomes. És a dir, podíem haver posat en marxa, en aquell pressupost del 2014 que acompanyava la Llei de mesures, actuacions, programes perquè realment fos efectiu aquell objectiu i que aquell s'acomplís el 2018-2019, en aquell curs..., diguéssim, aquest curs que avui acaba, 2017-2018, disculpeu. Però això no va ser així i per això nosaltres no ho vam compartir. De fet, ho vam compartir tan poc que vam fer una esmena en aquest articulat, que demanàvem que, en comptes de que s'obligués els alumnes que iniciaven el curs 2014-2015, es demanés als que el començaven el 2018-2019. Fixeu-vos-hi, eh?, estem al cap del carrer una altra vegada. Perquè nosaltres ja veiem que sense recursos era impossible que en quatre anys aconseguíssim el que no havíem aconseguit en tants, i, per tant, vam ser molt crítics amb aquell article que va incorporar Mas-Colell en aquella llei. Tenim dades sobre les proves de competències bàsiques del 2015 fetes a alumnes de quinze anys. I per donar-los algunes dades que són importants: a les zones més benestants, a les zones on la renda per capita és més alta, la nota mitjana en anglès és un vuit. A les zones on la renda per capita és més baixa, la nota és menys d'un sis. I en aquests instituts d'alta complexitat, el 38 per cent dels alumnes no tenen competències bàsiques en tercera llengua. Europa ens diu que el 2020 haurien de ser el 15. Estem molt lluny, eh? I, a més a més, el que diuen aquestes dades, que per nosaltres és més preocupant, és com l'origen socioeconòmic de l'estudiant acaba afectant el seu desenvolupament. És a dir, com tenim una societat de dues velocitats –allò que tant hem criticat des del Grup Socialista: dues velocitats. Si tens capacitat i recursos per pagar-te una extraescolar en anglès perquè els teus pares et puguin enviar a l'estranger a fer estades, probablement aconsegueixes aquest vuit, aconsegueixes les competències bàsiques en tercera llengua. Però si la teva família no té capacitat per fer-te aquest reforç, doncs, no tindràs aquestes competències bàsiques. Això es diu «una societat de dues velocitats, i això és el que no podem permetre. Hem de poder donar oportunitats a tothom en la formació, en l'accés i després en la inserció laboral. És tan important! I, per tant, nosaltres el que no vam compartir d'aquell article és que no anés acompanyat de programes i recursos clars perquè després allò es pogués complir. I miri on estem avui, aquí, modificant aquella data, modificant aquell període que ja vam esmenar en el seu moment. I per què? Doncs, miri, entre altres coses, no perquè ho digui la diputada socialista, que vostès poden dir que ha tret les dades del 2015 i que potser ara han millorat una mica, no. El Consell Interuniversitari de Catalunya, que és qui ha de vetllar pel procés d'acreditació del B2, va fer un estudi sobre quin era el nivell dels estudiants de tercer grau de les universitats catalanes. I els resultats els va presentar el 19 d'abril del 2017, on es deia, o es concloïa que era veritat que hi havia hagut una certa millora en les competències bàsiques a les terceres llengües, però que realment el nivell era insuficient –era insuficient. Per tant, què fa el Consell Interuniversitari de Catalunya? Doncs, amb una junta que va desenvolupar el 22 de juny, insta el Govern a que, a través del Parlament, impulsi una modificació d'aquell article 211 que marcava que els alumnes que s'haguessin matriculat el curs 2014-2015 poguessin allargar el període i, per tant, que els hi exigíssim als del 2018-2019 i no a aquells. Per tant, el que ja nosaltres en aquell moment havíem dit. Ho va fer, el Consell Interuniversitari de Catalunya, per intentar generar unes certes igualtats, perquè, evidentment, si no s'havia aconseguit aquell nivell a la majoria dels nostres estudiants és que alguna cosa està fallant. Però no a la universitat, perquè si pensem que qui entra a la universitat el primer curs podrà assolir aquest nivell en els quatre anys del grau s'està equivocant. L'esforç l'hem de fer ja en l'educació obligatòria, ho hem de fer des de la primària fins al batxillerat. Per això nosaltres quan vam presentar aquesta modificació ho vam fer –amb la companya Esther Niubó, que porta els temes educatius– acompanyada d'una proposta de resolució, on demanàvem programes explícits de formació permanent per als professorats, d'intercanvis, de més professors d'anglès, de més recursos per a l'escola pública. Perquè, si no, d'aquí a quatre anys tornarà a haver-hi aquí un altre diputat que dirà que, si us plau, quatre anys més. I eh que no ho volem? Eh que compartim l'objectiu? Eh que és una prioritat per al país? Perquè tots volem tenir bones competències en tercera llengua, ja sigui anglès o una altra. Eh que sí? Doncs si és la nostra prioritat, això s'ha de veure reflectit en un pressupost, perquè els pressupostos són la fotografia de les nostres prioritats. No es pot venir aquí, posar un article per la porta del darrere a la Llei de mesures, i després ni un euro. No, el pressupost són les prioritats. I, per tant, el que ens agradaria reclamar al proper Govern, al que vingui, és que, si us plau, si estem d'acord amb aquesta prioritat, hi posi recursos, perquè d'aquí a quatre anys no calgui fer una altra moratòria perquè el nivell s'ha assolit. I també ho vull dir aquí: cal donar les gràcies a les universitats, i a molts estudiants i a moltes famílies que han fet un esforç perquè els seus fills, els seus estudiants hagin arribat al nivell, però no ens podem acontentar amb això: volem que tothom tingui l'oportunitat de tenir aquest nivell competencial; i, si no el té, doncs, hi hem de posar més recursos. I per això el que fem és intentar allargar quatre anys més el període, demanar i exigir a la Generalitat aquests recursos perquè tothom ho pugui assolir. Prioritats. Perquè vull recordar que el 2010... –i em sap greu dir-ho–, el 2010 van iniciar-se les retallades en universitats. Tenim 250, 300 milions d'euros menys en finançament; en educació estem al 2,8 del PIB dedicat a aquesta matèria –hauria de ser el sis, segons la nostra Llei d'educació. Hem augmentat les taxes al 66 per cent. El mateix conseller que deia que sabia de reforçar la tercera llengua va augmentar les taxes un 66 per cent. I a l'Escola Oficial d'Idiomes, on falten places, la taxa es va augmentar entre el 50 i el 180 per cent. Per tant, cal fer un esforç: no només l'objectiu, s'han de posar recursos en el camí perquè això es pugui aconseguir. Com deia, el 22 de juny, el CIC, el Consell Interuniversitari de Catalunya, demana al Govern que s'insti el Parlament a fer aquesta modificació. Però no passa, això no passa. Des del juny, passen els dies, passen els mesos i no hi ha aquesta iniciativa legislativa del Govern per fer aquesta modificació. Quan comença aquesta legislatura, el Ceucat –el seus representants crec que van veure a tots els grups, perquè és la seva feina intentar impulsar també des del seu activisme estudiantil l'activitat parlamentària– ens van transmetre aquesta incertesa i aquesta inseguretat jurídica que els hi provocava que si no tenies aquest certificat a l'acabar aquest curs no tindries el grau. I això sí que és un drama per dir-ho en paraules que tothom entén. I, per tant, nosaltres el que vam fer és escoltar i intentar plasmar amb una modificació, amb una proposició de llei, aquesta moratòria que ells ens demanaven i que demana tota la comunitat universitària. Perquè també les universitats diuen: «Si no hem pogut aconseguir i assolir aquest nivell, si us plau, doncs, allarguem-ho quatre anys més, però posem-hi recursos. Per tant, el que fa el grup socialista avui és presentar aquesta proposició de llei amb un esperit constructiu. També hem de mirar al passat de per què som aquí ara demanant aquesta moratòria per intentar que no torni a passar. Però, en tot cas, hem fet aquesta proposta per allargar quatre anys més aquesta exigència del certificat del B2, i esperar, doncs, que avui ho puguem aprovar. Probablement sigui de les poques coses que tindran una repercussió real en el ciutadans des que ha començat la legislatura, i per a nosaltres és una satisfacció que pugui afectar en benefici, en positiu, a tants i tants estudiants. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Romero. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Gemma Geis, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, per un temps de deu minuts.
Bé, bon dia, president. Diputats, diputades, els coordinadors i coordinadores del Ceucat que estan aquí, el director general Pallarès..., permetin-me, en caràcter previ, que el nostre grup parlamentari mostri el seu suport a totes aquelles dones, també de la comunitat universitària, que els darrers dies han fet públic, a través de les xarxes, trencant el seu silenci, experiències viscudes a la universitat, d'assetjament, d'abús o intimidació sexual, ja sigui com a professores, alumnes o personal d'administració i serveis. Les universitats de la república que albirem no només han de ser universitats amb una recerca, amb una docència i amb una transferència de qualitat, sinó que també han de vetllar per la qualitat humana. Així doncs, fem pública la nostra solidaritat i el compromís ferm de treballar per visibilitzar aquesta problemàtica i fer-hi front. Des de Junts per Catalunya, conjuntament amb Esquerra Republicana i també la diputada del Partit Socialista, hem treballat aquesta modificació de la llei, i bàsicament desgranarem tres aspectes, que considero que són els més importants, als estudiants que estan aquí, doncs, per poder-ho transmetre a les seves respectives associacions. Són tres punts. El primer és la necessitat de dur a terme aquesta segona moratòria de l'exigència del grau d'anglès, del B2.1. I el primer que hem fet és establir una disposició d'aplicació immediata d'aquesta modificació perquè entri en vigor l'endemà de la seva publicació en el diari oficial. La segona, que també té un aspecte nuclear, i pels que coneixem la pràctica a la universitat, doncs, ho és, és que finalment s'ha considerat que l'article 211, que establia aquesta prova comuna de l'anglès, s'ha suprimit, perquè s'entén que, a través dels serveis de llengües de les universitats, als quals també hem de reconèixer l'excel·lent tasca que estan fent els darrers anys, com també de les escoles oficials d'idiomes, ja a Catalunya existeixen molts..., un ventall molt ampli de certificats que, per tant, permeten als estudiants poder aconseguir aquest B2. Per tant, el que hem fet ha estat també eliminar aquesta prova. I un tercer aspecte, que també comentava la diputada Romero, envers la justificació d'aquesta segona moratòria. El primer que hem de dir és que, efectivament, els resultats que es van fer van posar de manifest que tot i les millores, perquè aquestes sí que s'han produït, respecte a l'ús de l'anglès, encara hi ha un percentatge insuficient de coneixement de la llengua estrangera. En aquest sentit, com també ha citat, la Comissió de Política Lingüística del Consell Interuniversitari de Catalunya, el 19 d'abril, va presentar el resultat de les segones proves de nivell de coneixement d'idiomes, adreçades a l'alumnat de tercer curs de grau de les universitats catalanes, i allà es va presentar que si bé s'havia avançat..., es va establir la necessitat de fer aquesta moratòria. També recordar-li a la diputada Romero que... –perquè ho hem parlat, no?–, quan feia referència al Govern, doncs bé, aquest acord del CIC en el qual es demanava aquesta moratòria és un acord del juny. Al setembre ja es va produir la intervenció, sense 155, de la Generalitat; a partir d'allò tenim Govern a l'exili i Govern a la presó i, per tant, més enllà de les tasques i la vocació de servei públic dels secretaris generals i directors generals que encara resten allà, doncs, tot ha estat molt més complicat. Però es va posar de manifest aquesta millora, però no suficient i, per tant, justificava aquesta moratòria. En aquest sentit, també posaria en valor una noticia del 22 de març de 2018, en la qual, en una prova externa d'anglès realitzada pel British Council als estudiants de quart d'ESO, el passat mes de novembre, resultava que han obtingut una puntuació d'un 65,9 per cent; un 15,9 per cent més enllà dels objectius de la Unió Europea per al 2020. I aquesta prova es va realitzar sobre 1.416 estudiants, fet que demostra, i crec que acredita, que segurament aquesta és una de les darreres moratòries que haurem d'aprovar per part del Parlament de Catalunya. En un altre aspecte, també m'agradaria recordar, i també és important per als estudiants, que aquesta moratòria sí que té en compte aquells estudiants que ja tenen i disposen del B2.1, perquè, com que s'han esforçat i, per tant, el tenen, es pugui, a través de l'acord del Consell Interuniversitari de Catalunya..., que els consti aquest títol en el suplement europeu. I, per tant, a aquells que no l'han pogut obtenir no se'ls exigeix, però sí que aquells que el tenen veuen reconegut el seu esforç a través de constar el títol en el suplement. I d'altra banda, en aquesta moratòria, doncs, és molt important que a través dels canals es faci arribar als estudiants que als estudiants que acaben aquest any no els serà exigible aquest nivell d'anglès. Sobretot, vetllar per la seguretat jurídica. És molt important que un estudiant, quan comença la seva carrera universitària, sàpiga quin és el seu pla d'estudi, sàpiga quines són les assignatures que ha de superar, a fi i efecte de garantir quines són les seves tasques com a estudiant i les pugui assolir en el seu mateix nivell. I en aquest sentit també, una mica per contrastar..., vostè explicava: «Al 2010, no?, «l'aprovació dels pressupostos. Però jo també estava a la universitat i em recordo dels carrers, perquè jo era de les que criticava el pla Bolonya, perquè entenia que també el pla Bolonya venia aplicat sense recursos suficients. I això ho hem patit molt les universitats, on de suprimir les llicenciatures, al grau més el màster, hem vist com molts estudiants tenen dificultats per accedir al màster, perquè els preus dels màsters són molt més cars. Per tant, també, si anem a l'origen del problema, amb un govern del president Zapatero, en aquell moment es va aplicar un pla Bolonya sense anar acompanyat dels recursos, no només, diguem-ne, econòmics sinó de professorat per als estudiants, que també encara ho estem patint tota la comunitat universitària. Per tant, crec que estic d'acord amb vostè: fan falta més recursos. Fan falta molts més recursos; que considerem que les universitats són estratègiques per a la república, i, en aquest sentit, creiem que, com que ens fan falta més recursos, l'únic camí possible és la república catalana. Una república que, com vostè deia, hi han dos nivells, dues velocitats..., es pugui garantir la igualtat d'oportunitats perquè puguem fer una disposició plena de tots els recursos. Per tant, votarem a favor d'aquestes esmenes, i esperem i treballarem, si finalment podem fer govern, si és que es produeix, doncs, perquè aquests estudiants puguin assolir l'anglès, perquè entenc que forma part del marc europeu d'educació superior, i crec que els acosta molt més a les seves sortides professionals i a tenir una verdadera igualtat d'oportunitats per a tots els nostres estudiants. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Geis. Ara té la paraula la senyora Gemma Espigares, del Grup Parlamentari Republicà, també per un temps de deu minuts màxim.
Bon dia, president, diputades, diputats. Avui és evident que som aquí amb una situació d'excepcionalitat, una situació que ens porta a aprovar una moratòria en l'aplicació del requeriment de la tercera llengua a l'estudiantat de les universitats catalanes. Una feina que li correspondria al Govern que avui no tenim aquí. Un govern que, a més a més –entre ells el director general d'Universitats, que ens acompanya–, ja al mes de juny de l'any passat va proposar un pacte nacional per les universitats. Un pacte que havia de parlar de quin era el model de finançament estable que les universitats necessitem per funcionar; de quin havia de ser aquest model de preus públics que tenim a Catalunya –o que hauríem de tenir a Catalunya–, i també d'aquell model de beques de l'ha d'acompanyar, perquè és indestriable parlar de preus i parlar de beques; de quin ha de ser el nivell internacional que mantenim als rànquings en docència i en recerca, i també de la situació del PDI, del personal docent investigador, i també del personal d'administració i serveis que tenim a les universitats, que està precaritzat en algunes situacions i que necessita també aquesta estabilitat. I aquest és el pacte que necessitem, aquest és el pacte que, amb consens, el Govern volia aprovar. I aquest és un pacte que ha d'anar estretament lligat amb l'ensenyament i amb la formació professional. Però, malauradament, no estem discutint de la globalitat d'aquest pacte nacional, no estem discutint de com volem que siguin les universitats del nostre sistema universitari, sinó que, aquesta situació d'excepcionalitat que els deia, ens porta a viure en un país tutelat per un opressor que paralitza els nostres projectes de recerca, que és còmplice en el frau als títols universitaris, o còmplice, com a mínim, en el silenci en l'adquisició de títols universitaris, i que és també qui empresona polítics per les seves idees, que alhora són professors de les nostres universitats. Per tot això, des del nostre grup parlamentari no volem únicament aprovar aquesta moratòria temporal, que sí, que avui ho farem per la situació d'excepcionalitat que hi ha i per sortir d'aquesta situació d'incertesa, però el que voldríem és discutir el futur del nostre sistema universitari, i discutir, com ja al 2014 el Govern va posar damunt la taula, l'estratègia de país per internacionalitzar, encara més, les nostres universitats. I és evident que per fer-ho hem de parlar de les accions i de com ha d'anar lligat també amb l'ensenyament secundari i primari, i de com no volem deixar cap estudiant pel camí. I sap, senyora Romero, que Esquerra Republicana amb les beques sempre ha dit que cap estudiant es quedi pel camí per motius econòmics, i el mateix posem damunt la taula ara: que cap estudiant del sistema es quedi fora pels motius d'anglès, si únicament –si únicament– és per un motiu econòmic. I això és una cosa que és feina de tots vetllar-ho, i que la voluntat nostra també hi és. I els parlo de dades. Deien..., les proves diagnostiques del 2016-2017, ens deien que un 28 per cent de l'estudiantat encara no té el nivell B1, i això és un problema. Per tant, hem de seguir treballant-hi, i per tant, aquesta moratòria ens és necessària ara. Però també entro al detall del que comentava la diputada Geis, de les dades del British Council, i és que ja hi ha un 30 per cent que a quart d'ESO té el nivell que li exigirem sis anys després –o cinc, depèn del tipus de grau que faci–; sis anys abans ja té el nivell del B2 o del C1. Per tant, ja tenim un 30 per cent que sis anys abans ho té. Tenim un altre 30 per cent que ja està al nivell B1, per tant, va dos anys avançat, té dos anys de batxillerat i tres o quatre d'universitat per assolir-lo. I sí, tenim un problema amb aquest 30 per cent. Aquest 25 que va dins del camí correcte, que té dos anys per passar de l'A2 al B1, i quatre més per passar del B1 al B2, i un 8 per cent que està per sota de l'A2. Per tant, és aquest 8 per cent el que hem de cuidar i al que hem de posar tots els recursos per poder arribar on ens toca, però un 8 per cent, no la meitat. I, sincerament, creu que si al 2014 ja haguéssim aprovat la moratòria i haguéssim dit «anem quatre anys més endavant, estaríem amb aquestes dades ara? Doncs li compro la part que no hi ha els recursos encara suficients, en aquesta part li dono la raó, perquè bàsicament els recursos mai són suficients, sempre voldríem que n'hi hagués molts més; però la part que no li puc acceptar és que ens digui que no hem avançat, perquè hem avançat, i molt. I ens ho diuen també els estudiants amb aquest informe. Ens parlen de com comencen a aprendre anglès als sis anys o abans, cosa que no passava. De com utilitzen la tercera llengua, per exemple, el 75 per cent escolta cançons en anglès diversos cops a la setmana, i aquest entorn també és important. També la versió original, també els idiomes a casa, amb els amics, també ens ajuden a l'adquisició i la fluïdesa d'aquest tercer idioma. I de com els estudiants ens diuen que és per a ells important el coneixement de la tercera llengua per a la projecció personal, educativa i professional. Els dono dades de l'AQU, amb la seva enquesta d'inserció laboral. Els egressats, per tant, aquella gent que ja ha acabat la universitat, ens diuen que l'idioma segueix sent una assignatura pendent, que la diferència entre la formació rebuda i les necessitats laborals s'ajusta però encara no és suficient; però, sobretot, la bona notícia és que també els egressats ens diuen que les competències que més milloren són el lideratge, l'expressió oral i els idiomes. Per tant, una part de la feina l'estem fent, i prou bé. I un altre estudi. Si hem parlat dels estudiants i hem parlat dels egressats, els parlo dels ocupadors, d'aquells que ens contracten quan acabem la universitat. I aquests, en l'enquesta de l'AQU del 2014, amb 1.325 empreses i institucions, també ens diuen que aquesta importància dels idiomes..., ho és per a ells, i que tenen una satisfacció de sis sobre deu. Per tant, també en aquest aspecte anem millorant. Acabo amb el tema dels recursos. Deia que n'hi ha hagut i en calen més; i tant que sí. Però deixin-me que els digui que el Govern ha fet la seva feina implantant els ajuts per l'A3; més de 1.500 ajuts concedits. I, de fet, el tercer any tripliquen els del primer any. Per tant, vol dir que cada any també més estudiants el coneixen i més estudiants demanen aquest ajut, o bé per fer l'examen o bé per fer el curs d'anglès. I sap que parlem d'ajuts perquè malauradament, a Catalunya, no podem parlar de beques, perquè les beques, tot i que el Tribunal Constitucional dos anys, 2001 i 2016, ens dona la competència, les segueix tenint Madrid segrestades. I no em digui que les universitats no han fet tampoc la feina. Les universitats han triplicat l'oferta de cursos d'idiomes que fan; per tant, les universitats també treballen. I aquests 20.000 sobre 72.000 professors, per tant, aproximadament un terç dels professors, que tenen el nivell d'anglès, doncs..., també és cert que els joves que entrem a la universitat, el professorat novell, tenim un nivell superior als catedràtics, que fa cinquanta anys no els el demanaven. Per tant, el relleu generacional m'acceptarà que també farà que a les universitats el nivell s'incrementi. I ens queden coses pendents, i tant que sí. Ens queda incorporar aquest suplement europeu al títol, perquè als estudiants els reconeguem també aquesta feina que han fet; ens queda seguir potenciant aquests ajuts del Parla3, perquè, l'hi deia, mai són suficients, i que això també ha d'anar lligat amb la secundària. No podem no ficar recursos i no esmerçar forces en l'educació primària i secundària i, en canvi, voler que la universitat el tingui. I com deia abans, que l'entorn, que les versions originals, que els amics, que tot això també ens ajudi a fer-ho. Per tot això donarem suport a aquesta moratòria, amb les dos esmenes que juntament amb Junts per Catalunya i també amb vosaltres hem pogut treballar. I també perquè és una demanda, com dèiem, del CIC, dels rectors, però també del Ceucat, que en totes aquelles reunions que mantenim, doncs, ens ho reclamen. I acabo, president, acabo aquest torn, esperonant la comunitat universitària a que segueixi reivindicant els drets civils i democràtics del nostre país, com es va fer a la Universitat Autònoma fa unes setmanes, d'on el professor Junqueras i la professora Anna Gabriel eren professors, tot i haver de canviar de facultat per una prohibició; com es va fer a la UB, fa pocs dies, on també vam haver de tapar els logotips per no ofendre a ningú, per reivindicar els drets civils i democràtics del nostre país, i on es farà avui mateix a la Ramon Llull, d'on també era professor el Romeva, i a ESADE, d'on ho és el Comín. Que aquell exemple que ens ha fet Saint Andrews amb la professora i amb la consellera Ponsatí ens serveixi també d'exemple, perquè en aquests moments la universitat no pot restar allunyada d'un debat de país tan important, perquè ara el silenci no és una opció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Espigares. A continuació, per a un torn en contra també, té la paraula la senyora Alícia Romero; en aquest cas, de cinc minuts.
Gràcies, president. Seré tan ràpida com pugui. En primer lloc, voldria agrair el treball i el to de les diputades Gemma Geis i Gemma Espigares, perquè és veritat que tots teníem clar el que volíem, però a vegades aconseguir acords no és tan fàcil, i haig d'agrair-los, doncs, aquesta voluntat de construir i de poder arribar a textos únics que ens facin sentir còmodes a tots nosaltres. Volia dir algunes coses. Primer, perquè penso que està bé que siguem honestos a l'hora de presentar propostes, no?, i d'explicar realitats, perquè la realitat normalment acaba sent molt tossuda; ho faig amb un to, ho veieu?, tranquil, eh?, perquè no vull atacar, però també penso que s'han de dir les coses. El 22 de juny va haver-hi aquella junta del CIC; 28 de juny, 12 de juliol, 25 de juliol, 6 de setembre, 10 d'octubre, 26 d'octubre: sis plens, sis plens ordinaris en què el president era Puigdemont i on el Govern estava en funcions, de manera completa. I, per tant, en aquells sis plens, en qualsevol d'aquells sis plens, el Govern podia haver presentat aquesta fàcil modificació d'aquell article 211. Molt senzill, i no va passar. No vull dir res més, però, en tot cas, quan diem que prioritzem, doncs, s'ha de demostrar. I en aquest cas s'hagués demostrat portant aquesta petita modificació al Parlament impulsada pel Govern, i no es va fer. I la veritat és que, gràcies –i ho hem dit tots–, doncs, a l'impuls del Ceucat, ho va portar el Grup Socialista. Però crec que també val la pena dir les coses. Després van passar..., és veritat, després del 27 d'octubre, la història, doncs, ja ens ha dit el que va passar. Però abans va haver-hi uns mesos en què es podia haver fet aquesta feina, i nosaltres creiem que va haver-hi altres prioritats, que el president Puigdemont va prioritzar altres coses, i potser això es va quedar en un calaix. I avui, per sort, doncs, ho podem esmenar entre tots i acordar-ho conjuntament, perquè no pateixin més del compte sobretot els estudiants, en no obtenir aquest grau degut a que no tinguin aquest certificat del B2. Jo li diria a la senyora Espigares –i l'hi deia moltes vegades al senyor Navarro, que després de tant de temps ja quasi ens hem fet amics, i ho sap el senyor Pallarès, i li tinc una estimació–: no podem ser tan autocomplaents, senyora Espigares, no ho podem ser quan s'han retallat 300 milions d'euros a les universitats públiques, el finançament s'ha retallat substancialment des del 2010 –sí, senyor Castellà, que fa ganyotes–, i també s'han augmentat un 66 per cent les taxes universitàries. I ho dic jo i ho diu el Ceucat, a qui tant estem citant avui: han augmentat les taxes. Sí, hi ha hagut beques Equitat, però aquestes beques no han pogut resoldre el problema d'aquest augment tan exagerat de les taxes universitàries. I, per tant, això ho hem de resoldre. Jo el que demanaria a Esquerra Republicana, l'hi demanaria a la senyora Espigares, és que, si us plau, vostès influeixin en el Govern, en el Govern que espero que es faci ben aviat, i vostès aconsegueixin millor finançament per a les universitats. Perquè no ho demanem nosaltres: ho demanen també els rectors. I, per tant, demano a Esquerra Republicana que, si us plau, faci aquesta feina en el Govern, d'augmentar el finançament de les universitats públiques, perquè, si no, no podrem resoldre ni la precarietat laboral, ni podrem reduir taxes, ni podrem millorar les inversions que no es fan des de fa més de cinc anys en els centres universitaris... Per tant, els demanaria aquesta exigència a aquest Govern. Nosaltres estarem molt amatents, perquè ens sembla que és molt important que aquest pas es faci. Deia Mas-Colell, el conseller Mas-Colell, fa unes setmanes en un diari: «Ara sí –deia–, «ara és l'hora de les universitats –deu ser que abans no ho havia estat. Doncs, si us plau, ara sí, el Govern que vingui, si us plau, amb aquesta influència que espero que faci Esquerra Republicana, que incorpori recursos clars i augmenti aquests 700 i escaig milions d'euros que en aquests moments tenen les universitats, quan el 2010 en tenien 1.000, i, per tant, la reducció ha estat molt important. Els volia dir també, quan deia la senyora Espigares que hem millorat d'anglès... Home, hem millorat, evidentment, només faltaria; jo ho he reconegut, que hem millorat, i he reconegut l'esforç de les famílies, dels estudiants i de les universitats, que algunes han posat recursos sense que els pertoqués, perquè aquesta feina s'ha de fer abans. Però, en tot cas, també hem de reconèixer que quan això passa i quan hi ha un tant per cent important d'alumnes que tenen aquest nivell, si anem a buscar l'origen socioeconòmic –i ho he dit abans–, ens trobarem amb aquestes dues velocitats. És veritat que les persones, les famílies que poden pagar una escola concertada on dediquen més esforç a l'anglès, o famílies que poden fer activitats extraescolars o enviar els seus fills a l'estranger assoleixen un millor nivell d'anglès que els que estan a l'escola pública, perquè tenen menys recursos, moltes vegades, familiars. I, per tant, això és una evidència que diuen totes les dades. No podem permetre..., i l'hi dic també, senyora Espigares, perquè jo crec que Esquerra Republicana comparteix segurament aquest model de societat; després ho hem de veure també reflectit en el pressupost, però si el comparteixen hauríem d'intentar que no hi hagués aquestes dos velocitats, que qualsevol estudiant, vingui d'on vingui, tingui l'origen que tingui i el nivell socioeconòmic que tingui, pugui tenir les mateixes oportunitats. Això és el que volem; per això fem la moratòria. Si no, no seriem aquí; si tot hagués anat bé, no seriem aquí. Per tant, doncs, que aprovem la moratòria, que hi posem recursos i que puguem felicitar-nos altres vegades perquè també arribem a acords en benefici i pel bé de la universitat i dels seus estudiants. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies de nou, senyora Romero. Ara, per posicionar-se, té la paraula en primer lloc el Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Jorge Soler –per un temps màxim de deu minuts, l'hi recordo.
Bé, molt bon dia. Gràcies, senyor president. Diputades i diputats, avui ens trobem ajornant una de les millors oportunitats que tindran els nostres fills i les properes generacions: dominar l'anglès. La comunitat universitària, els alumnes, els rectors, han constatat que en general els estudiants dels graus no tenen el nivell d'anglès suficient, en finalitzar els estudis, que la llei havia previst per a Catalunya, i ens han demanat quatre anys de moratòria, quatre anys d'oportunitats perdudes. I això m'ha fet recordar un mati del 2012. Jo em trobava al meu despatx de la Facultat de Medicina quan va entrar a veure'm el representant dels alumnes del Consell de l'Estudiantat d'aquell moment que teníem a la facultat, tots preocupats perquè la Universitat de Lleida, ben implicada, com avui, doncs, s'està fent palès, en el tema dels idiomes, estava modificant una normativa, una normativa de la qual jo tinc l'esborrany però que ha anat progressant fins al document que tinc aquí al faristol, i que exposava coses tan interessants com les que llegiré a continuació. Deia: «La universitat considera que les llengües són un capital cultural i d'interacció acadèmica, científica, social i professional de la màxima magnitud, tant en el context local com en l'internacional i global. El multilingüisme avui no és una opció, sinó que és una necessitat, i, per tant, per a la institució universitària esdevé una responsabilitat indefugible dotar-la dels instruments necessaris per tal de complir amb el que reconeix com un valor imprescindible per a la comunicació administrativa, acadèmica i científica. I el mateix text, al preàmbul, diu coses com: «El domini real de terceres llengües resulta indispensable tant per a una mobilitat internacional real i productiva com per a una inserció professional, laboral, d'èxit. I el mateix document va acabar integrant la llei, la qual amb la moratòria d'avui, doncs, estem ajornant, on demanaven que els alumnes del 14, 15 i posteriors tinguessin aquesta acreditació curricular del nivell B2. Aquells alumnes ara segur que ja són metges, però em van recordar una visita que vam tenir aquí al grup parlamentari, també fa escasses setmanes: unes alumnes d'una facultat de Barcelona ens van venir a veure, amb el mateix to, demanant temps, demanant moratòria, perquè elles no acabarien el grau si realment s'exigia el nivell B2 que no tenien. I és per això que Ciutadans votarà també a favor d'aquesta moratòria, perquè els alumnes, evidentment, no en tenen cap culpa. Els alumnes no en tenen la culpa, perquè el domini de l'anglès a nivell de B2... El Govern els darrers anys ha comès bàsicament tres grans errors: en primer lloc, ficar una data –les promocions iniciades el curs 14-15– sense comprometre's de veritat en el tema; dos, ficar un indicador –que tinguin nivell B2– i venir avui aquí sense assolir-lo, i en tercer lloc, que de fet és un recull dels dos primers, no haver fet tot el que es podia fer, perquè la data ha arribat i l'indicador no es compleix –de fet, com era previsible. I, davant d'això, us sembla això un model d'èxit? Que calgui una moratòria perquè el Govern no pot garantir que els universitaris tinguin el nivell B2 és èxit? Us recordo que avui ens trobem aquí per tres motius: a petició dels rectors, a petició dels alumnes i de les seves famílies, però fonamentalment a petició de la Junta del Consell Interuniversitari, que el 22 de juny va acordar sol·licitar una moratòria del B2. Què ha fet els darrers anys el Govern nacionalista que ara demana una moratòria de la seva pròpia exigència? Potser de tant repetir que el model educatiu és un èxit s'ho han cregut. I ens ha de venir ara la comunitat universitària a fer reconèixer aquí al Parlament la realitat tal com és: que el problema ve, evidentment, del pas previ a la universitat. I què succeeix, per tant, en aquest pas previ? Doncs, mirin, el sistema educatiu té gran marge de millora. I tot això m'ha fet recordar també algunes de les meves..., bé, tertúlies, debats amb alguns dels que estan en aquestos escons, algú que està assegut darrere meu, on jo deia que calia a Catalunya, amb urgència, invertir més en llengües. I vostès, com ja és un mantra habitual, em responien que teníem un model d'escola d'èxit. I jo els deia: «Però si a les facultats d'educació estan exigint un cinc, com a mínim, a la selectivitat, a l'apartat d'idiomes!, justament per evitar que entrin al grau alumnes que fan moltíssimes faltes. Però em responien que «a Catalunya tenim un model d'èxit. És cert que em responien el mateix: si us deia que tenim molta desigualtat social, que afecta els resultats acadèmics; que no hi ha suficient professorat; que cal invertir en formació continuada d'aquest professorat, en innovació docent, en els 340 centres d'alta complexitat, en estabilitat de plantilles, en abandonament escolar, repetidors..., en fi, sempre teníem un model d'èxit. Bé, jo em pregunto novament: on tenim aquest model d'èxit avui? Imagino que alguns, de tant repetir-ho, van creure potser que ens trobem a Finlàndia. I segons els experts ens trobem a Finlàndia? Doncs, miri, jo avui porto una de les mostres, una de les evidències, el llibre, el darrer llibre del professor Martínez Celorrio, on llegiré una breu frase, de les moltes que podríem llegir avui aquí, però a la pàgina 80 llegiré textualment: «Ens cal un lideratge públic i un discurs potent de modernització educativa, que ofereixi el just equilibri entre l'excel·lència, l'equitat i la innovació. Bé, ja veuen com els experts detecten aquestes oportunitats de millora. I, de la mateixa forma, aquest document, el d'abril de 2017, l'avaluació de quart d'ESO, ens ho deia molt clar; un document, per cert, de la Generalitat, un document... [[l'orador el mostra]] , perdó, aquest: l'avaluació de quart d'ESO de 2017. Hi insisteixo, un document de la Generalitat, un document publicat pel Departament d'Ensenyament, on ens afirma, a la pàgina 24, que més del 56 per cent dels alumnes de quart d'ESO fan en l'actualitat quatre o més faltes ortogràfiques si escriuen en castellà, i més del 62 per cent si escriuen en català; quatre o més. I, centrant-nos en la tercera llengua, aquest mateix document constata que més del 30 per cent dels alumnes catalans tenen un nivell baix o mitjà-baix en tercera llengua, xifra que augmenta a més del 50 per cent en els centres d'alta complexitat i xifra que millora espectacularment, fins al 12 per cent, en els de baixa complexitat: un altre exemple on la desigualtat educativa es pot sumar a les desigualtats territorials, que també en els nivells d'idioma és considerable, segons, hi insisteixo, el mateix document del Departament d'Ensenyament. També, alguns m'ho han sentit dir moltes vegades, i ho repetiré: cal que tots els alumnes de qualsevol escola aprenguin en anglès; no anglès, que també, en anglès. I per fer-ho cal acceptar que de forma general no s'està aconseguint a Catalunya, que cal destinar-hi recursos, beques, i que es pot fer si alguns reconeixen d'una vegada que tenim una gran oportunitat que cal aprofitar. Ciutadans aposta per una escola pública, innovadora, de qualitat i trilingüe, on l'anglès sigui també llengua vehicular. Formar en català, en espanyol i en anglès seria bo per al futur de Catalunya, seria bo per a tots els catalans. Invertir en educació és invertir en un bon futur. I jo em pregunto: què faran, a partir d'ara, per revertir aquesta situació? De fet, ens agrada que vostès ara incorporin aquí, a més a més, la seguretat jurídica –és un valor interessant–, perquè avui... [[aplaudiments]] , perquè avui aprovem una moratòria de quatre anys, i és possible que alguns seguireu repetint que tenim una escola d'èxit, sense fer cap canvi, i dintre de quatre anys aquí algú es trobarà amb una petició similar registrada al Registre General del Parlament. En fi, crec que ha arribat el moment de preocupar-nos de veritat, d'una vegada, del futur, de què farem per capgirar aquest resultat. Si volem que les properes generacions siguin realment exitoses, cal apostar de veritat per les llengües a l'escola. Diputades i diputats, a més a més de constatar la realitat, com estem obligats a fer avui, que és que la comunitat universitària necessita una moratòria de quatre anys perquè els alumnes no tenen el nivell B2 exigit, la nostra mà ben estesa per sumar-nos a fer tot el possible per millorar el sistema educatiu català. Com afirma el professor de literatura italiana Nuccio Ordine al seu darrer llibre, la grandesa dels pobles es mesura per la cultura que posseeixen. Des de Ciutadans, hi insisteixo, la mà estesa per una millor Catalunya per a tothom. És pertinent, és necessari i és una oportunitat, diputades i diputats, que no hauríem de perdre. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Soler. És el torn, ara, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, del senyor Xavier Domènech.
Bon dia, diputats i diputades. Avui, efectivament, i amb el posicionament global dels grups, modificarem l'obligació que establia per als estudiants que van iniciar el curs el 2014-2015 l'obligació d'acreditar al final del grau el nivell B2 d'una tercera llengua. Però això no és una moratòria. Jo crec que no hem de ser gens autocomplaents i hem de ser enormement sincers. Quan el 2014-2015 s'estableixen quatre anys, com a mínim, per acreditar aquest nivell, i arribem al 2018, passats aquests quatre anys, i n'establim quatre més, això no es diu moratòria, això es diu fracàs. I hem de veure, per ser sincers i per poder avançar, i no només per ser autocomplaents, a qui atribuïm aquest fracàs. Jo crec que aquest fracàs no el podem atribuir en cap cas als estudiants, perquè és just que avui modifiquem i fem aquesta modificació del que es va establir el 2014 per no demanar com a obligació allò que no s'ha ofert des dels mateixos departaments d'Universitats i Ensenyament. L'educació, l'aprenentatge, és un dret, i no un privilegi. Quan no es posen eines; quan no es posen places a les escoles oficials d'idiomes; quan els serveis d'idiomes de les universitats públiques tenen taxes absolutament desorbitades que no poden dir-se en cap cas taxes públiques, estàs convertint allò que hauria de ser un dret en un privilegi. I és per això que la responsabilitat no recau en cap cas en els estudiants. Estem constatant, de fet, el fracàs de les polítiques públiques seguides pels governs de la Generalitat de Catalunya, des de 2014, com a mínim, fins a dia d'avui, pel que fa a les universitats. Un fracàs que va començar amb una broma. Es deia abans –ho deia, em sembla, la representant d'Esquerra Republicana, o de Junts per Catalunya– el tema del pla Bolonya, quan se'ns va dir que el pla Bolonya era a cost zero. Sí. Però la broma de que el pla Bolonya pogués ser a cost zero va vindre seguida per aquella altra broma pesada dels governs de Convergència i Unió, els governs dels «ESADE boys, els governs de 2011 d'Artur Mas, del Mas-Colell, de l'Elsa Artadi, com a assessora del Mas-Colell, en aquells moments, que van retallar 140 milions d'euros a les universitats públiques. Per tant, del cost zero al cost menys 140 milions, que després s'ha anat acumulant amb una retallada de fins a 300 milions a les universitats públiques. D'on és el fracàs? D'on és el fracàs en tot això? I, alhora, no només es retallava el finançament de la universitat pública, en un moment en què es deia que la forma de sortir de la crisi era l'economia del coneixement, que era la inversió en educació. Mentre s'omplien la boca d'aquelles paraules, les negaven cada dia en els seus pressupostos, tant els governs de Convergència i Unió com els governs de Junts pel Sí que van venir després, tant uns com els altres. Perquè la broma de les retallades va suposar, alhora, l'increment de les taxes universitàries. Les taxes universitàries més cares de tot l'Estat es paguen a Catalunya. De fet, el decret de taxes del senyor Wert va ser una proposta del Govern de la Generalitat de Catalunya, com va explicar ell mateix; no va ser una iniciativa directa del Govern del PP en aquells moments a Espanya, sinó una proposta del Govern de la Generalitat de Catalunya. Un 67 per cent, van pujar les taxes, en aquells moments. I això què ha suposat? Quin resultat tenim de tota aquesta política universitària que ara ens expliquen de forma autocomplaent aquí, i ens parlen de moratòries i no accepten el que ha estat un dels grans fracassos de la política dels governs de Catalunya els últims anys? Ha suposat que, mentre es parlava d'economia del coneixement, el professorat universitari es precaritzava constantment, amb plantilles universitàries on més del 50 per cent del professorat és precari i on hi han professors i professores que cobren menys de cinc-cents euros per fer la seva feina. Ha suposat que aquells que sí que, a ESADE, a la universitat privada, i en economia, aquella economia que havia fracassat i ens havia portat la crisi, semblava que en sabien tant ens van imposar uns sistemes de productivitat que suposarien que en aquests moments Albert Einstein no podria ser professor de la universitat pública catalana; un sistema d'excel·lència, d'eficàcia, d'eficiència, de coneixement. Va suposar que no només Albert Einstein no podria ser professor, sinó que es van expulsar 1.500 professors de les universitats públiques. De qui és el fracàs, quan no només van desaparèixer 1.500 professors de les universitats públiques, sinó que cinquanta mil estudiants universitaris, des d'aquell meravellós Govern dels d'ESADE, han desaparegut de les nostres universitats? Tenim cinquanta mil estudiants matriculats menys en aquests moments. I els recursos per garantir el nivell en la tercera llengua, el B2, els recursos que havien de posar en aquelles pretensions de construir l'excel·lència, mentre el que es feia era construir la misèria de la universitat pública, aquests recursos on es posaven? Suposo que es va explicar molt bé el conseller Mena, d'Ocupació, dient que el que havien de fer els joves d'aquest país per aprendre anglès era anar a servir cafès a Londres, en una de les declaracions més miserables que es recorden en relació amb el que estava vivint en aquells moments la joventut d'aquest país. Realment és un fracàs, no és una moratòria. Aquest país necessita una universitat pública al servei del país, que no expulsi talent, sinó que el formi, amb un finançament públic que reverteixi el conjunt de retallades viscudes. Parlen molt de república. Mirin, jo seria més humil, fins i tot, en això; només voldria unes taxes universitàries com les que tenen Àustria, Dinamarca o Escòcia, i així fins a onze països d'Europa, que són zero. Això sí que és invertir en el futur del país. I, si volen, fins i tot podria ser més humil: les taxes universitàries que tenen en aquests moments França, Portugal o Bèlgica, i així fins a dotze països d'Europa que estan per sota dels cinc-cents euros, entre set i cinc-cents euros. En tot cas aquest país segur que es mereixeria un govern que compleixi, com a mínim, també, les resolucions del Parlament de Catalunya. Tant que es proclama la sobirania del Parlament de Catalunya, i s'incompleix, quan no interessa. El 2016 el Parlament de Catalunya va establir que s'havien de rebaixar les taxes universitàries un 30 per cent. 2016. Han passat dos anys, eh? Han passat moltes coses, durant dos anys. Però en dos anys hi havia temps per complir la resolució del Parlament de Catalunya que permetés que cinquanta mil estudiants universitaris no haguessin marxat, que permetés com a mínim això; un govern que posi recursos reals per una universitat al servei del país, que no maltracti l'educació. Parlen d'excel·lència, d'eficiència i d'equitat, i el que fan realment és maltractar l'educació i el coneixement. Perquè en ells està el nostre futur. Avui no suspenen els estudiants; avui suspenen els governs que hem tingut. I ho lamento. Perquè vostès poden parlar molt de moltes coses, i es poden omplir molt de moltes coses; entre les seves files hi han les persones que van perpetrar la pitjor retallada contra les universitats públiques, i encara avui la defensen. Què ens espera de vostès, en el futur de la universitat pública d'aquest país? Jo crec que poc, crec sincerament que poc, perquè vostès són..., vostès –perquè estan a les seves files; aquells que van fer això estan a les seves files, de tota la majoria parlamentària, estan a les files d'Esquerra Republicana, el senyor Antoni Castellà, que ara no hi és; la senyora Elsa Artadi, que va fer l'assessorament de les retallades del senyor Mas-Colell– segueixen aquí, segueixen sent protagonistes, i no he vist cap canvi d'orientació en aquest sentit. Avui suspenen ells i elles, suspèn Junts per Catalunya, suspèn Esquerra Republicana, i el que és segur és que no suspenen els estudiants i els treballadors i els professors i les professores de la universitat pública d'aquest país. Perquè aquests són els que han mantingut, amb el seu esforç, el seu sacrifici i les seves lluites, les llavors de la universitat que necessitem per al futur, perquè la necessitem. Gràcies [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Domènech. Ara és el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Senyor Riera, té cinc minuts.
Gràcies, president; des de l'escó mateix, per dir que el nostre grup votarà favorablement aquesta iniciativa de moratòria, sense més arguments a afegir que els que ja s'han donat, però sí aprofitar l'avinentesa, com han fet altres grups, per afirmar que des de dintre i des de fora del Parlament seguirem lluitant incansablement per assolir la reducció d'un mínim del 30 per cent en les taxes universitàries, per l'equiparació de preus públics de graus i de màsters, per l'absolució dels «27 i més de l'Autònoma; seguirem lluitant per una universitat pública i gratuïta per a tothom, també per la dignificació i pels drets laborals del personal, dels treballadors i treballadores de la universitat, avui en situació majoritàriament precària. I ara que celebrem aquests cinquanta anys del Maig del 68, seguirem lluitant perquè la universitat catalana sigui un marc de legítima lluita per la república i per la democràcia a casa nostra. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Riera. És el torn ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, de la senyora Levy.
Sí.
Des de l'escó, també?
Sí; desde el escaño, sí.
Molt bé.
Sí, sí. Manifestar nuestro acuerdo con la proposición presentada, que lo que viene, sin duda alguna, a demostrar es cuáles han sido las prioridades en los últimos años del Gobierno de la Generalitat. Desde luego no han sido –no han sido– los alumnos, no ha sido la universidad. Y aun así la universidad, las universidades catalanas son mejores que ustedes, porque hay que celebrar que tenemos universidades públicas en Cataluña que lideran y destacan entre los rankings de las mejores universidades. Si todo el tiempo, esfuerzos y recursos, y todo ese dinero público desechado y perdido que no ha servido para nada, que solo ha servido para manifestar su fracaso, hubiese ido destinado justamente a la universidad pública, seguramente podríamos celebrar hoy mayores éxitos y mejores resultados. Mire, yo he escuchado las intervenciones de aquellos que están a favor de esta proposición, y tan solo les tengo que decir una pequeña apreciación: a mí me parece que decir que el inglés es una herramienta de futuro me parece que es llegar tarde a los tiempos. No es una herramienta de futuro; es una herramienta que básicamente está ya en el lenguaje necesario para competir en este mundo globalizado. Creo que tendríamos que ser más arriesgados, en esas propuestas. Hoy en día lo que es necesario es tener una universidad pública y a unos investigadores en esas universidades que estén desarrollando justamente proyectos en ámbitos que debemos destacar. Y, de hecho, Cataluña es un lugar que destaca justamente por ese dinamismo, por ese dinamismo y esa capacidad de liderazgo en ámbitos como la biotecnología o la ciencia médica. Y por eso necesitamos incorporar en la universidad no solo los conocimientos de lenguas como el inglés. Yo iría más allá. Tener una segunda o una tercera lengua, en el caso de Cataluña, no es ningún hecho diferencial. Necesitamos más y otras herramientas –por ejemplo, pensamiento computacional–, que son absolutamente necesarias para presentarnos ante los nuevos tiempos. Por ello, apoyo a la proposición, al grupo proponente, y desde luego destacar el fracaso del Gobierno: mucho recurso para la nada y poco para lo necesario. Gracias.
Gràcies, senyora Levy. Acabat el debat, procedirem ara a la votació de les esmenes presentades conjuntament pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà. Per tant, cridarem a votació, hi insisteixo, per votar les esmenes presentades de manera conjunta pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà. [[Pausa llarga.]] Bé, votaríem, per tant, en primer lloc, l'esmena transaccional sobre l'esmena número 1, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà. Per tant, votem primer l'esmena transaccional relativa a l'exposició de motius. Comença la votació. Bé. Aquesta transaccional..., aquesta esmena transaccional ha estat aprovada per 135 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, si no hi ha cap objecció, votem ara conjuntament les esmenes 2 i 3. Es poden votar conjuntament? [[Pausa.]] Sí? [[Pausa.]] Presentades pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà. Per tant, comencem la votació d'aquestes dues esmenes: 2 i 3, conjuntament. Bé. Igualment s'han aprovat per unanimitat, és a dir: 135 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Per tant, aquesta llei queda aprovada, atès que s'ha aprovat inicialment la lectura única, amb la incorporació de les esmenes que s'han votat a favor; és a dir, la primera esmena transaccionada i les esmenes 2 i 3, presentades pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i Grup Parlamentari Republicà. [[Aplaudiments.]] [[Proposta de resolució sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals]] [[250-00114/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació sobre la Proposta de resolució sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Aquesta proposta ha estat presentada pel Subgrup Parlamentari del Grup Popular de Catalunya, i, per tant, té la paraula per presentar la iniciativa, en aquest cas, la diputada Andrea..., senyora Andrea Levy, per un temps de cinc minuts. [[Veus de fons.]] Permeti'm un moment, senyora Levy, que hi han dubtes amb relació al temps d'intervenció. [[Pausa.]] Sí, queda aclarit: són deu minuts d'intervenció per als grups, i en el cas dels subgrups, òbviament, són cinc minuts, eh? Per tant, té la paraula, per cinc minuts, la diputada senyora Levy.
Sí, empiezo. Hoy presentamos una propuesta de resolución necesaria para la calidad democrática en Cataluña, y de nuestras instituciones públicas. Hoy presentamos una PR porque Televisió de Catalunya y la radio catalana no pueden seguir avergonzando a parte de la sociedad catalana; no pueden seguir TV3 y Catalunya Ràdio desconectada de parte de los hogares de los catalanes que no se sienten absolutamente identificados con lo que ahí se emite. TV3 se ha convertido en un claro artefacto de difusión de la propaganda nociva para la convivencia democrática y se ha convertido en una herramienta política en su estrategia de intimidación al discrepante. Y digo bien que se ha convertido en una herramienta política clara en la estrategia de intimidación al discrepante porque esta diputada –porque esta diputada– ha sido amenazada por el director de Televisió de Catalunya con acciones legales, con querellarse por hacer su trabajo, que es hacer, con rigor parlamentario, crítica a este medio de comunicación. Pero, sobre todo –sobre todo–, esta PR tiene como objetivo el de pedirle al Partido Socialista que se enmiende a sí mismo. Esta PR tiene como objetivo pedirle al Partido Socialista que haga aquello que no se atrevió a hacer en el Senado. Ustedes saben que nosotros, en ese pacto al que llegamos, ese acuerdo al que llegamos en esos graves momentos –en esos graves momentos– que estaba atravesando Cataluña, quisimos llevar el control de los medios de televisión y radio públicos, porque considerábamos que estaba afectando gravemente a la convivencia pacífica, porque cuanto más necesario era que los medios de comunicación llamaran a la calma, llamaran a la tranquilidad, a la serenidad, e hicieran un discurso político para todos los catalanes, lo que hicieron fue escorarse, lo que hicieron fue ser aún más sectarios, y lo que hicieron fue adulterar claramente el debate político en Cataluña de manera inadmisible. Por eso le pedimos al Partido Socialista que haga aquello que no se atrevió a hacer en el Senado: que repruebe de forma clara lo que está sucediendo en los medios de comunicación públicos en Cataluña, que repruebe de forma clara que no es posible tener unos medios públicos en Cataluña que lo que están es haciendo apología de la violencia con los CDR, que lo que están es invisibilizando a parte de la sociedad catalana, que ya tiene desconectado ese canal. Mire, a mí no me tienen que dar lecciones de lo que es TV3. Yo he nacido con TV3 en casa. Yo he visto la gran mayoría de los programas en TV3. Y lo he hecho –y lo he hecho– cuando ser catalán era una manera de detentar ciudadanía de forma cosmopolita, de forma diversa, de forma plural, no como ustedes ahora quieren imponer, que el ser catalán es una forma excluyente y una forma de odiar a aquellos que son nuestros compatriotas y nuestros hermanos. Por lo tanto, lecciones de lo que es y lo que debería ser TV3, ninguna. Lo que deberían hacer ustedes es dejar de manipular claramente por interés político, por interés de que sea eso una plataforma de su ideología, esos canales y esos medios de comunicación, por los que, por cierto, no voy a hacer mención de toda la ristra de atropellos que se han hecho. La Junta Electoral Central ya tuvo ocasión de amonestar a una locutora de Catalunya Ràdio por lo que estaba haciendo. Ya tendrán ocasión, en el Parlamento Europeo, de ver lo que hacen ustedes cuando llevan a esos programas a que se critique y a que se difundan datos personales de jueces. No es un problema de audiencias –no es un problema de audiencias. Ya sabemos que como se han especializado en 2 millones de independentistas, pues, ahí son líderes, porque no tienen competidores. Si es que es la tele del procés. Si es que es la tele de los independentistas. Afortunadamente, el resto podemos optar por otras cadenas –afortunadamente. No es un problema de cuota. Ya sé que nos invitan –ya sé que nos invitan– a los no independentistas. Expulsan a los telespectadores no independentistas; a nosotros nos invitan. Pero eso no quiere decir pluralismo, eso quiere decir que nos invitan a, por y para hablar de su tema, de lo único que les interesa, como hemos visto aquí, no las universidades, no los alumnos catalanes, el procés, a lo que destinan todos sus esfuerzos. Por eso le pido a TV3 que vuelva al libro de estilo, que vuelva a sus normas deontológicas. Le pido al Partido Socialista que enmiende su error y que diga que, efectivamente, TV3 debería haberse controlado. Muchas gracias.
Gràcies, senyora Levy. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, president. Bon dia a totes i a tots. I m'agradaria començar dient que, bé, el que el PP proposa, presenta una proposta de resolució sobre la pluralitat als mitjans de comunicació públics té tan poca credibilitat com quan Ciudadanos presenta una proposta a favor de la convivència, però en paral·lel està criminalitzant els sindicats i després linxant el professorat de les escoles públiques de Catalunya. Eixa és la credibilitat que té el Partit Popular quan presenta aquesta moció. [[Aplaudiments.]] I ja centrant-nos en el contingut de la proposta, la passada legislatura el Partit Popular va presentar una moció en defensa de la pluralitat de TV3 i ara ho torna a fer. I jo li dic el mateix: la pluralitat del mitjans de la corporació és millorable, molt millorable. Però m‘agradaria saber si la seua intenció és l'existència de més veus i més opinions que reflecteixen realment la realitat de Catalunya, o si el que volen és arremetre contra tot allò que no està sota el seu control, perquè la trajectòria que vostès porten em porta a confirmar el segon. I així voldria també aprofitar per a insistir en què vol dir «pluralitat, perquè sembla que alguns només volen denunciar una determinada manca de veus sempre dels seus partits polítics, i sent important, molt important. I ja els dic que nosaltres, com a espai polític, hi ha ocasions en què ens sentim infrarepresentades en els mitjans de la corporació. I també de vegades creiem que no se'ns tracta correctament. També creiem que és imprescindible que als mitjans hi haja veus, més veus de dones, per exemple. I des d'ací volem agrair la tasca que fa el moviment on són les dones, que posa llum amb els seus informes sobre la nostra manca de presència. I també han d'aparèixer les entitats que defensen els drets comuns. I també ha d'estar present la diversitat sexual i de gènere que hi ha a Catalunya, i la diversitat ètnica i de procedència, i d'edat, i de contingut. On estan els programes, per exemple, de cultura a TV3, no? O als mitjans de la corporació? Per tant, benvinguda la pluralitat, però tota la pluralitat i no només la que ens afecta, al nostre propi partit. Però, avancem, perquè el PP ve a demanar uns mitjans amb més pluralitat i jo vull fer un repàs del que fa el Partit Popular quan els mitjans públics cauen en les seues mans. I els faig un repàs molt breu. Telemadrid, la pluralitat és tan gran que fins i tot van arribar a comparar i a identificar Zapatero amb ETA. Això és la seua pluralitat. No, això es diu manipulació. Tele Castilla - La Mancha, o com li deien en el seu moment, «Tele Cospedal: els periodistes van arribar a fer vaga durant les campanyes electorals perquè no volien emetre els telenotícies, perquè no els deixaven donar informació veraç. IB3, que es va convertir en el búnquer de propaganda del senyor Bauzá. Canal 9, si volem parlar amb el que van fer amb Radiotelevisió Valenciana: no només van deixar un forat de 1.200 milions d'euros, que a més va produir el seu tancament, sinó que menyspreaven la nostra llengua, generaven autoodi, atiaven la catalanofòbia. Per no parlar dels vets, de la censura i de la manipulació informativa. I, ja, el súmmum, Radio Televisió Espanyola, que viu una situació límit. Una situació on hi ha assetjament laboral, que està aprovat, a més, amb sentències; degradacions de les dinàmiques de treball; desaparició de les informacions negatives que afecten el Govern... Hi ha tot el que denunciaven els professionals i el consell d'informatius, que va estar reunit, per cert, la setmana passada amb la presidenta de la Comissió de Peticions del Parlament europeu per a explicar-ho i per a demanar ajuda. Ara, afortunadament, s'hi ha sumat també el moviment Mujeres RTVE, amb la campanya «Así se manipula, un espai que és ampli, que és plural, que és divers i que està obert a totes les persones que vulguin una televisió amb perspectiva de gènere, de qualitat i independent. Per això, donem la benvinguda a aquesta campanya que al final demana una cosa tan revolucionària –tan revolucionària– com poder fer la seua feina amb independència i amb professionalitat. Si és que només volen ser un servei públic i arribar d'una manera plural i diversa a tota la societat. Perquè la manca d'imparcialitat, la censura, l'omissió d'informació per a desinformar, l'ocultació de dades, la manipulació, aquesta és la tònica general dels mitjans de comunicació que cauen en les seves mans, així és com vostès tracten els mitjans que paguem entre totes i tots, així i també –també– bloquejant el concurs públic que permetrà la reforma de Radiotelevisió Espanyola perquè s'implante un model professional de gestió. Perquè recorde que la llei de la reforma fa set mesos que està aprovada i, ara que tots els partits s'han posat d'acord per a tirar endavant la reforma, vostès estan aturant-la i vostès estan posant pals a les rodes per a la seua posada en marxa. I aprofito per recordar també als senyors i a les senyores de Junts per Catalunya i d'Esquerra Republicana que ací també tenim pendent la reforma de la llei per a la renovació del consell de govern de la corporació, perquè tots els seus membres tenen el mandat caducat. I tinc la trista sensació que aquest procés se comença a assemblar massa al procés de renovació dels membres de Radiotelevisió Espanyola. Per tant, deixen de jugar a les cadiretes, deixen de dilatar el procés i de barallar-se pel control dels mitjans, perquè això l'única cosa que està demostrant és que vostès els volen utilitzar en el seu profit i en interès propi. El passat mes de juliol vam arribar a un acord de mínims per a la renovació, i ara els he de perseguir pels passadissos per saber si es mantenen encara en aquelles posicions que vam aprovar al juliol o no. I el pitjor de tot és que encara no m'han contestat. Ens hem d'anar informant per les filtracions que apareixen als mitjans de comunicació. L'última notícia que tenim és que David Madí no acabava d'estar d'acord amb el repartiment de càrrecs que s'havia fet i que Esquerra Republicana estava molt preocupada i indignada perquè l'actual president de la corporació està convocant estos dies places a mida per garantir que Junts per Catalunya continue controlant aquest organisme. Jo no sé si aquesta informació és veritat o no; vostès, com després tenen torn de paraula, potser ens ho podrien explicar. Però, si és així, si això és veritat, vostès no estan a l'alçada política que el país necessita. Eixe és el camí contrari perquè la televisió catalana torne a ser la televisió de totes. Però seguim avançant en la proposta del PP. Vostès volen que el president del consell de govern de la corporació done les instruccions oportunes per tal d'evitar que es faça apologia dels actes violents dels CDRs. En quin moment –en quin moment– els mitjans públics de Catalunya han fet apologia de cap tipus de violència? Jo crec que una informació tan greu s'hauria de poder explicar, haurien de donar hora, haurien de dir dia i haurien de dir programa. Perquè, li soc sincera, nosaltres no hem trobat cap apologia de violència en els mitjans públics catalans. De fet –de fet–, diria que el que hem vist és que són vostès els que estan contaminant sobre el que fan els CDRs, són vostès els que equiparen terrorisme amb desordre públic, i ho van fer amb la reforma del Codi penal de 2015, amb l'abstenció de Convergència, que tot s'ha de dir. Però seguim amb un altre punt que també és interessant; a veure si coneixen estos noms. Rafael Catalá, ministre de Justícia, reprovat per ingerències en els casos de corrupció del Partit Popular. Cristóbal Montoro, ministre d'Hisenda, reprovat per beneficiar defraudadors amb l'amnistia fiscal de 2012, que després va ser declarada anticonstitucional. Alfonso Dastis, ministre d'Exteriors, reprovat per incomplir la quota d'acollida de persones refugiades pactada amb la Unió Europea. Juan Ignacio Zoido, ministre de l'Interior, també reprovat per incomplir la quota d'acollida de persones refugiades. Tots, els quatre, continuen sent a hores d'ara ministres del Govern d'Espanya i continuen desenvolupant les mateixes tasques que quan van ser reprovats. Eixe és el respecte que vostès demostren davant de les reprovacions que fan els membres de la cambra. I almenys –almenys– han tingut l'honestedat d'acceptar l'esmena que els ha presentat Ciutadans sobre el tema de la reprovació de Vicent Sanchis, perquè vostès venien avui a tornar a reprovar el director de TV3, quan ja va ser reprovat l'anterior legislatura i jo mateixa vaig ser la que va presentar la moció que es va aprovar amb tots els vots a favor de l'oposició. I ho vam fer perquè en el seu moment vam considerar que era un nomenament absolutament partidista i sobtat, que feia malbé TV3 i la seva credibilitat i que posava en qüestió la independència del mitjà i la seua pluralitat. I els he de dir: a mi tampoc em sembla bé que Vicent Sanchis amenace amb querellar-se contra el Partit Popular i contra Ciutadans; no em sembla bé, perquè crec que ja estem tips, ja estem fartes de tanta judicialització de la vida catalana. Ara bé –ara bé–, les acusacions que es van fer des de Ciutadans i des del Partit Popular dient que TV3 és un engranatge clau del cop d'estat, que incita als aldarulls al carrer, que TV3 és un perill per a la convivència de Catalunya, aquestes afirmacions em semblen del tot irresponsables, falses i destructives. Vostès dos, vostès, Ciutadans i el Partit Popular, han entrat en una dinàmica d'«a veure qui la diu més grossa, només fan soroll, i la seua única intenció és seguir amb la confrontació. Ni tenen un mínim de seriositat ni cap voluntat de canviar les coses. I, ja per acabar, avui és el Dia de la Llibertat de Premsa, i volem fer també un reconeixement a totes les professionals que es deixen la pell perquè ens arribi una informació veraç i contrastada. Els mitjans de comunicació públics són un pilar essencial de la democràcia, una democràcia que malauradament està en hores baixes i està patint, està molt feble. Els mitjans públics catalans són molt millorables. Però, precisament perquè els volem més plurals, més neutrals, més diversos, el Partit Popular ni pot marcar la pauta ni pot donar cap lliçó. I, si creiem –i a més nosaltres n'estem convençudes– que TV3 és una televisió nacional que ha de tornar a ser referent europeu, no es pot seguir amb les cadiretes, no es pot seguir jugant al poder, ni tampoc es pot seguir ignorant que Catalunya és diversa políticament, però també social i cultural. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Albiach. És el torn ara per al Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Senyor David Pérez.
Sí; moltes gràcies, senyor president. Senyores, senyors diputats, si els sembla, fem els apartats... En el punt 2, efectivament, nosaltres havíem intentat arribar a un acord sobre la crítica que es fa sobre l'apologia d'actes violents dels CDRs. Ens hagués agradat incloure d'altres organitzacions en aquest punt; al final no ha estat possible. Ens abstindrem en aquest punt 2. Però, vaja, entenem que sí que és veritat que es pot conjugar el dret a la informació de qualsevol acte que es produeixi, vingui d'on vingui. Ho acaba de dir la representant dels comuns; és a dir, el representant del Govern vol ficar a la presó diputats per criticar TV3. Jo estic d'acord que potser la crítica era una mica exagerada, però, bé..., aquest debat el podem tenir aquí. Però que un representant del Govern vulgui ficar a la presó un membre d'aquest Parlament perquè l'ha criticat, home, el nivell, el nivell del director [[veus de fons]] –sí, sí, no..., sí–, el nivell d'aquest director –el nivell d'aquest director–, home, és un nivell una mica dur, eh? –és un nivell una mica dur. [[Remor de veus.]] Per tant...
Demano silenci, si us plau –demano silenci, si us plau.
Per tant, sí que és veritat –i nosaltres votarem a favor d'aquest apartat– que aquest director, que ja hauria d'estar reprovat, que deia: «Jo sempre faig el que diu el Parlament... No, no sempre fa el que diu el Parlament, perquè aquest Parlament li va dir que havia de plegar, i no en va fer cas. Per tant, aquest director, home, amb aquestes declaracions no fa cap bé a la televisió pública i no fa cap bé als mitjans de comunicació, i jo diria que tampoc fa cap bé al Govern. S'accepta també, acceptarem també l'esmena número 4, de demanar que a la primera sessió de la corporació catalana vinguin els directors a parlar sobre el que està passant. Des de setembre de l'any passat no tenim «corpo, i han passat moltes coses, i el lògic és que vinguin aquests directors a parlar de la televisió pública. Espero que votem a favor d'aquest punt, perquè, si no, farem una reunió de la corporació no sé amb qui. És lògic que vinguin [[veus de fons]] –exacte–, és lògic que vinguin els representants del Govern a parlar de tot el que ha passat en aquests pràcticament sis mesos en què no hem pogut tenir reunions de la corporació catalana. I també votarem a favor de l'últim punt, perquè té raó, és a dir, el director de la «corpo –i ho diu el llibre d'estil de la corporació catalana–..., tots els professionals –i en aquest cas el director de la corporació catalana ha de donar exemple–, en l'àmbit públic, no poden adoptar posicions en relació amb els debats polítics i socials quan, per la feina que desenvolupen, pugui quedar compromesa la nostra imparcialitat. I això és el que ha passat –això és el que ha passat. Quan un director de la televisió pública participa en mítings i en actes, queda compromesa la imparcialitat de la corporació. Per tant..., a veure, i no perquè ho digui jo o perquè jo ho vulgui: és el que diu el llibre d'estil, que tots hem aprovat, de la corporació catalana, del que poden i no poden fer, en aquest cas, els representants, els professionals de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. I anem al primer punt. Per mi el primer punt és el més important, senyora Levy, el més important de tots. Perquè sap quin és, aquest primer punt? El que el Grup Socialista va proposar en el Senat. Vostè es queixava amargament que el Grup Socialista al Senat va proposar... Doncs sí, això és just el que va proposar, el que vostè ara presenta aquí. Ara vostè ve aquí i el presenta. Ah!, doncs, mira, hi votarem a favor. Ho vam fer al Senat i ho tornem a fer avui. Nosaltres volem uns mitjans de comunicació, com vam dir al Senat, amb una sèrie de característiques com diu vostè que presenta aquí. Senyora Levy, on està el problema? És a dir, allà no es podia votar i aquí sí? Miri, nosaltres votem el mateix allà que aquí, exactament igual, senyora Levy –exactament igual. I en un moment en el que l'aplicació del 155 d'uns mitjans públics que no depenien del Govern –que no depenien del Govern–, que depenen d'aquest Parlament, el Grup Socialista –també el Grup de Ciutadans– va proposar que aquests mitjans funcionessin amb un servei públic, amb unes condicions d'informació veraç, objectiva, equilibrada, respectuosa amb el pluralisme polític..., sí, això és el que vam votar Ciutadans i nosaltres, efectivament, una promoció activa de la convivència cívica, efectivament, nosaltres ho vam proposar al Senat. Però és que li recordo una última cosa: senyora Levy, vostè en el Senat té majoria absoluta. Ho sap o no? Ho sap, que té majoria absoluta, el Grup Popular, al Senat? Ah, no, no la té? No té majoria absoluta? Sí que la té. Hagués pogut votar en contra d'això, no? Hagués pogut votar també en contra de la no intervenció en els mitjans públics en plena campanya electoral, i no ho va fer –i no ho va fer. I jo crec que ho van encertar –i jo crec que ho van encertar. Miri, si vostè ara té una mica de mala consciència, perquè Ciutadans els «apreta molt, de que no estan fent tot el que s'havia de fer a la televisió pública, em sembla perfecte. Però no ho pagui amb nosaltres. No, no ho pagui amb el Grup Socialista –no ho pagui amb el Grup Socialista–, perquè no tenen raó. Senyora Levy, no teniu raó. Per tant, en aquest sentit, tot el suport als diputats d'aquest Parlament que van fer crítiques, que jo no comparteixo –que jo no comparteixo–, a la televisió pública però que no es mereixen que ningú els vulgui ficar a la presó per aquestes crítiques. Però sí que m'agradaria acabar, i m'entendrà el representant d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya..., hi han coses que sí que ens uneixen, eh?, hi han coses..., i ho hem vist a les darreres comissions de control, i a la resta de portaveus també... Tenim pendent una modificació de la llei. En aquest punt tenim molt avançat –molt avançat–..., jo crec que aquesta llei es podria aprovar amb un procediment d'urgència extraordinària, perquè pràcticament si..., vaja, el debat el tenim pràcticament fet, únicament s'han d'aclarir un parell de puntets; per tant, jo crec que sí, que en aquest tema podem avançar molt. Estem tots d'acord en com han de ser els mitjans públics, eh?; en això hi ha també una unanimitat pràcticament entre tots els grups parlamentaris. I jo crec que és això amb el que ens hem de quedar, eh? Els mitjans públics en el nostre país necessiten també que des del Parlament, entre tots, fem unanimitats de com han de funcionar. Els professionals de la comunicació necessiten aquest suport del Parlament de Catalunya; jo crec que podem avançar molt en aquesta direcció. Efectivament, avui es poden produir situacions en les que no hi ha acord, pel que representen els grups parlamentaris; no ho discuteixo. Però sí que tenim tots també el deure i el compromís d'evitar situacions com les que s'han produït per part del director i de donar suport al que estan comentant tots els professionals. I jo hi insisteixo, i ja per acabar: s'han produït al llarg de la comissió de control, si fem un repàs de tot el que ha passat, denúncies sobre parcialitat, excessiu pes del Govern en les decisions que es prenen per part dels directors de la corporació catalana, una manca de pluralitat... Jo crec que tot això podem continuar denunciant-ho des de l'oposició, podem escoltar les respostes que es donen del Govern i, sobretot, hi insisteixo una vegada més, donar suport a la tasca que fan els professionals dels mitjans públics. En resum, senyor president, per acabar, votarem a favor al conjunt de la moció excepte en aquest punt 2, que, malauradament..., i jo crec que, malgrat els esforços que tots hem posat sobre la taula, no ens hi hem pogut posar d'acord. Moltes gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Pérez. [[Aplaudiments.]] És el torn, ara, del Grup Parlamentari de Ciutadans, el torn per al senyor Fernando de Páramo.
Bé, bon dia; gràcies, senyor president. Diputades, diputats..., en el mundo real, los valores que deben imperar en una televisión pública deben ser el servicio público. Leo textualmente: «L'impuls del coneixement i el respecte als valors i als principis continguts a la Constitució espanyola. La transmissió d'una informació veraç, objectiva i equilibrada, de pluralisme polític. La promoció activa de la convivència cívica, el desenvolupament plural i democràtic de la societat. Son palabras de la Ley de Comunicación Audiovisual, una ley aprobada por este Parlamento. Y en el mundo real debería ser así. La televisión pública de Catalunya debería respetar todos esos principios recogidos en la ley. Lo que ocurre, que en TV3 existe un mundo paralelo, que es el mundo paralelo de TV3, donde el señor Puigdemont es presidente, en el mundo paralelo de TV3; donde ocurren fenómenos paranormales: desaparecen informaciones, desaparecen banderas de España..., en el mundo paralelo de TV3 hay gente en el exilio. En el mundo paralelo de TV3 hay consellers, y en el mundo paralelo de TV3 hay un reality show del señor Puigdemont que les va acompañando constantemente en sus aventuras por Europa. Pagado, eso sí, por todos los catalanes, por supuesto, donde se dicen cosas como: «Entrem al centre d'operacions de Carles Puigdemont a Waterloo, on cada dimarts s'hi celebra una reunió del que anomenem el Govern legítim. Este es el dia a dia del teleprocés, este es el dia a dia del reality del señor Puigdemont. Nos reímos, lo hago además con un tono buscando esa ironía, pero es muy serio, porque si fuese una televisión privada, que la paga el señor Puigdemont, pues entonces no habría ningún control parlamentario, pero es que es público. ¿Ustedes conocen el concepto de «público? ¿Entienden que lo pagan todos los ciudadanos de Cataluña, piensen lo que piensen? Y hemos vivido una etapa, además, donde, como decía, se le ha perseguido, al señor Puigdemont, literalmente, grabándole por todas sus andadas, hasta el punto de que van a conferencias, también, incluso, donde hay una serie de preguntas que molestan, ¿no? Son esas típicas preguntas que se producen en una conferencia, incómodas. ¿Qué hacemos? Fenómeno paranormal, desaparecen. En la conferencia de Dinamarca, donde fue increpado..., pues, alguien que se le ocurrió decir la verdad, no apareció en el informativo del TN. No. ¿Por qué? Porque había que ayudar al señor Puigdemont, porque estaba pasando un mal rato con esas preguntas –otro fenómeno paranormal. Hay una lista enorme... –quedan siete minutos, no puedo explicarla toda–; pero, en cualquier caso, hemos tenido una televisión descontrolada, eso es lo que ha ocurrido –hemos tenido una televisión descontrolada. ¿Qué quiere decir «descontrolada? Que no estaba sujeta al control parlamentario que requiere una televisión pública. Y algunos viven muy bien, en el descontrol. Bueno, salvo, eso sí, la Junta Electoral. Por cierto, ha hecho más la Junta Electoral en dos semanas, que el CAC en veinte años. En dos semanas de Junta Electoral, que el CAC en veinte años. Ya sabemos cómo funciona el CAC, que fue, entre otras cosas, reprobar que se estaba infringiendo la neutralidad, lo tuvo que hacer la Junta Electoral, no el CAC, por supuesto. Y algunos se enfadan, cuando les controlan –algunos se enfadan–, algunos que cobran un sueldo público, porque son directores de la radio y la televisión pública, se enfadan cuando hay control parlamentario y amenazan con querellarse contra diputados que ejercemos nuestra labor de control a un medio, insisto, público. Pues bien, hay algunos que no simplemente quieren enfadarse, que enfadarse es legítimo, sino que además se dedican a hacer mítines con la «estelada, que es el director de la televisión pública de Cataluña, hace mítines con una «estelada y, ya no satisfecho, dice, bueno, ya que..., para hacerlos con la «estelada ya los hago directamente con Junts per Catalunya... [[aplaudiments]] , y hace un mitin con un partido político –con un partido político–, con Convergencia, es invitado a un mitin de Convergencia, Junts per Catalunya, el señor Cuminal, que fue además exdiputado de este Parlamento y compañero en la comisión de la corporación, y está con el director de la televisión pública de Cataluña en un mitin de Convergencia. Y aquí no pasa nada. Por eso hemos propuesto, en esta moción, y agradecemos que se haya aceptado nuestra enmienda..., pero no porque lo diga Ciudadanos, es que lo dice la ley. Yo ya sé que a ustedes lo de la ley..., lo de la ley les importa poco, pero es que la ley dice que no se puede participar en actos políticos. Tiene sentido, el señor Sanchis puede participar cuando quiera en un acto político. ¡Faltaría más! Quién soy yo para decirle al señor Sanchis que no participe en un acto político. Sólo tiene que hacer una cosa: dejar de ser director de TV3. Si deja de ser director de TV3, que vaya a los actos que quiera, que se envuelva en una «estelada y que haga lo que le dé la gana, como cualquier ciudadano. Pero es que se olvida que es el director de la televisión pública de Cataluña, que pagamos todos los catalanes, por tanto, no puede hacer mítines, ya ni siquiera con la «estelada, ya con un partido político. Ya me parece, de verdad..., ya, traspasar la barrera de que Convergencia invite al director de TV3 a hacer un mitin. Me parece increíble, como les digo, pero estas cosas solo ocurren en el procés. Además, un señor que está reprobado, lo hemos recordado antes, lo han dicho también otros compañeros, reprobado, insisto, una reprobación importante, desde el punto de vista parlamentario. ¿Por qué? Porque hasta la CUP lo reprobó, con todo el respeto a las señoras y señores de la CUP, lo reprobaron, también. Se pusieron de acuerdo hasta Ciudadanos, Podemos, el Partido Socialista, el Partido Popular y la CUP, reprobaron al señor Sanchis. Es un crack, el único que ha conseguido poner de acuerdo a toda la oposición y a la CUP. Ese es él, el señor Sanchis, el director de la televisión pública de Cataluña. Pues bien, el Parlamento, con su mandat democràtic, le reprueba; pero no, él sigue siendo el director y aquí no pasa nada: seguimos haciendo mítines y que nos inviten a todos los mítines, por cierto, como le digo, pagado por todos. Lo que viene a demostrar, toda esta serie de incongruencias, es que no quieren tener una televisión pública plural y a la altura; no quieren tener una televisión donde ningún catalán cambie de canal porque se avergüenza de lo que está pasando en su televisión pública, porque también es suya. No quieren una televisión donde no haya un mundo paralelo, una televisión donde ocurran fenómenos paranormales, que desaparecen informaciones y desaparecen críticas al presidente. No quieren una televisión donde deje de ser tele-Puigdemont para ser TV3. No quieren una televisión donde no sea un reality show constante de lo que está haciendo el fugado de la justicia. No quieren una televisión donde se respete, en definitiva, a todos los catalanes. Y tanto es así que tenemos una ley paralizada, lo hemos dicho antes, lo han comentado también otros portavoces, una ley paralizada; y se puede tirar adelante una ley de reforma de una televisión pública, lo hemos demostrado en el Congreso de los Diputados. Lo decía también antes la portavoz de los Comunes: se puede hacer una ley, para que sea más plural, para que se escojan mejor los sistemas de elección de los cargos. Lo hemos llevado a cabo con un consenso, ahora está paralizado, ya lo sabemos, al PP no le gusta la ley; pero, en cualquier caso, se puede hacer. Lo digo porque antes aplaudían, los señores de Convergencia, pero ¿qué han hecho ustedes en veinte años en el Congreso, por cambiar Televisión Española? Ahora están en el Grupo Mixto y no pueden hacer prácticamente nada, pero cuando tenían fuerza, ¿qué han hecho para cambiar Televisión Española? ¿Por qué aplauden cuando hablan de una reforma de Televisión Española, si en veinte años o veinticinco no han hecho absolutamente nada para cambiar la televisión pública? Eso sí, votar amnistías fiscales con el Partido Popular, eso sí que lo hacían bien. Por tanto, se puede cambiar la ley de la televisión pública, falta voluntad política, consenso, hace falta generosidad, también, y yo creo que lo demostramos, los portavoces, en la pasada legislatura, en ese ejercicio que hicimos para intentar que salga y no quede paralizada, como está en este momento. El objetivo es hacer una televisión mejor, pero el objetivo de los partidos separatistas no es hacer una televisión mejor, es ver quién controla TV3. Si se están peleando, literalmente –en sentido figurado, políticamente, me entienden–, por los pasillos, por el control de la televisión pública de Cataluña. ¿Ese es verdaderamente el único objetivo que tienen los partidos separatistas, con TV3, ver quién es el que descuelga el teléfono? ¿Ese es su objetivo, pelearse por ver quién es el que descuelga el teléfono? Porque es lo único que estamos viendo, esa batalla. Mire, ustedes están compitiendo por el segundo y el tercer puesto; ya lo sabemos, que están compitiendo electoralmente por eso. El primero lo perdieron, porque ganó Ciudadanos las elecciones. Pero en esa competición de Convergencia y Esquerra, constante, que es lo que es el procés, porque el procés, al final, no es más que una competición entre Esquerra y Convergencia, en esa competición que ustedes tienen por el segundo y el tercer puesto, no metan también la televisión pública de Cataluña. Ya sé que lo tienen muy difícil para formar un gobierno y que ustedes discuten mucho por las sillas, pero no metan también la televisión pública. Ya sé que les preocupa mucho, si al final será Esquerra o será Convergencia quien controle la televisión pública de Cataluña, pero no compitan más, porque hay otra Cataluña que también es Cataluña, que a ustedes no les gusta, entre ellos hay votantes de Ciudadanos. A ustedes esos no les gustan, y algunos de esos votantes, de otros partidos, también –me atrevo a hablar en su nombre, con todo el respeto–, no les gustan muchas de las cosas que aparecen. Mire, yo ver a un condenado por terrorismo, como el señor Otegi, en la televisión pública que pagamos todos y que pagan también víctimas del terrorismo, riéndose del presidente de mi partido, no me gusta. No me gusta que le aplaudan por una broma sobre el presidente de mi partido, a un condenado por terrorismo como el señor Otegi. A mí no me gusta. «Us heu divertit?, decía un tuit después. No. Pero no yo, seguro que muchos catalanes no se han divertido, pero, vaya, un tuit de la cuenta oficial: «Us heu divertit tant com el senyor Otegi? No. A mí no me hace gracia el señor Otegi, por todas las bromas que haga, y aún menos me hacen gracia bromas que ataquen pues al..., en este caso, al presidente de mi partido. En este caso, a millones de catalanes que están representados por nuestro partido. No me gusta, a ustedes a lo mejor les gusta. Por eso, dejen de utilizar TV3 como un brazo ejecutor de su procés. Dejen de cargarse la televisión pública de Cataluña y busquemos una televisión, entre todos, que nos represente, que no nos avergüence, que no tengamos que cambiar de canal porque sentimos vergüenza cuando vemos al señor Otegi reírse, en este caso, del primer partido de Cataluña, que es Ciudadanos. Basta ya, de una vez por todas, de utilizar políticamente. Por tanto, votaremos a favor de esta moción. Agradecemos las enmiendas, que han sido aceptadas, la referente a los actos políticos, la referente a la reprobación, y agradecer el trabajo, también, que se ha hecho desde el subgrupo del Partido Popular, respecto a aceptar esas enmiendas y a la transacción. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor de Páramo. Es el torn, ara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del senyor Josep Riera.
Senyor president... Senyores i senyors diputats, aquesta és la meva primera intervenció en aquesta tribuna i no voldria deixar passar l'ocasió per recordar com d'injust és que no pugui fer aquesta intervenció amb tots els diputats que hi haurien de ser, perquè uns quants són a la presó o a l'exili. I començo: benvinguts a la història d'una obsessió, ho hem vist, ho hem sentit; benvinguts al milionèsim capítol de la història de l'obsessió del Partit Popular, subrogada ara pels seus amics de Ciudadanos, amb els mitjans de comunicació de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Una història que ve de lluny, que segueix el mateix guió des de fa anys i que continua repetint-se una vegada i una altra. Però, com diu la dita, «Brams d'ase no arriben al cel. Per si de cas, els explicaré què vol dir, perquè no se l'agafin al peu de la lletra: significa que el que diu algú sense raó no mereix ser atès. Mirin, vostès a l'exposició de motius, i després també ho reclamen a la proposta de resolució i ho ha llegit el senyor de Páramo, recorden els punts de l'apartat 3, de l'article 26, de la Llei de la comunicació audiovisual de Catalunya. I fan molt bé de fer-ho, perquè suposen la descripció més aproximada possible del que són TV3 i Catalunya Ràdio. També citaré aquesta llei: «Uns mitjans que impulsen el coneixement i el respecte dels valors i els principis continguts en la Constitució espanyola, l'Estatut d'autonomia, el dret comunitari originari i els tractats internacionals. Uns mitjans que transmeten una informació veraç, objectiva i equilibrada, respectuosa amb el pluralisme polític, social i cultural i també amb l'equilibri territorial. Uns mitjans que promouen activament la convivència cívica, el desenvolupament plural i democràtic de la societat, el coneixement i el respecte a les diverses opcions i manifestacions polítiques, socials, lingüístiques, culturals i religioses presents al territori de Catalunya. La llei, efectivament, diu això, i els mitjans de la corporació, efectivament, són això; una altra cosa és que a vostès això no els agradi –perquè no els agrada, és obvi– i, dins la seva mentalitat uniformitzadora, de qualsevol anècdota en fan categoria, amb l'única finalitat de presentar, una vegada rere l'altra, la seva esmena a la totalitat dels mitjans públics catalans. A mi hi ha coses de TV3 i de Catalunya Ràdio que tampoc no m'agraden, i segur que altres diputats del meu grup tenen altres preferències, però no per això –però no per això– confonem el que han de ser TV3 o Catalunya Ràdio amb el que ens agradaria personalment. Afortunadament, els mitjans de la corporació estan en mans de professionals que saben interpretar, més enllà dels gustos personals, el que és l'interès general, i el CAC, el Consell de l'Audiovisual de Catalunya, que és l'òrgan encarregat del control, així ho corrobora. Les dades refermen això i els contradiuen a vostès: TV3 ha encadenat vuit anys de lideratge d'audiència, i les dades d'aquest primer trimestre del 2018 suposen la millor arrencada dels últims anys, amb més d'un 14 per cent de quota de pantalla de mitjana. Però tinc més males notícies per a vostès; han sortit les dades del mes d'abril: la mitjana d'audiència ha estat del 15,1 per cent, el millor mes d'abril dels últims set anys. TV3 ha estat la cadena generalista més ben valorada per l'audiència també, segons l'índex de l'empresa independent d'investigació de mercats d'opinió GfK, amb 8,5 punts, una puntuació mai assolida per cap mitjà. Els informatius –sí, els informatius– són líders destacats en totes les edicions, amb un 25,1 per cent d'audiència, i el segon –que no és Televisió Espanyola, que és quarta– té un 10,4 per cent. En credibilitat, TV3 també és líder, amb un 95,5 per cent. I, per la seva part, les dades d'audiència i de credibilitat de Catalunya Ràdio també continuen en uns nivells altíssims. També tenim l'informe del CAC publicat el desembre passat, fet a instàncies d'aquest Parlament i que, un cop elaborat, va ser aprovat per unanimitat, sobre la pluralitat en les tertúlies a les televisions en relació amb el referèndum de l'1 d'octubre. TV3 és clarament la més plural, amb un 55 per cent d'opinadors a favor, un 38 per cent en contra i la resta a mitges. I només compararé aquestes dades amb les de Televisió Espanyola: un 2,1 per cent d'opinadors a favor de l'1 d'octubre, un 97,9 per cent en contra. I és molt oportú recordar que totes aquestes dades s'han registrat mentre el senyor García Albiol va dir que s'havia de tancar TV3 i fer una tele nova amb gent normal, i en uns moments en què vostès, uns i altres, estan fent proclames perquè els mitjans públics siguin intervinguts aplicant-hi directament el 155 –indirectament ja s'hi aplica, evidentment–; en un moment d'ofec econòmic dels mitjans, sobretot arran de la injustificada reclamació retroactiva de l'IVA per part del ministre Montoro; en un moment, en definitiva, de campanya per part seva de desprestigi dels mitjans públics catalans. Si es contrasta una cosa amb l'altra –les dades objectives amb la campanya obsessiva, amb la realitat del senyor De Páramo–, potser hauríem d'arribar a la conclusió que les seves difamacions també estan contribuint decisivament a les magnífiques dades d'audiència i prestigi de TV3 i Catalunya Ràdio. I vostès, amb aquestes dades d'audiència, de qualitat i de credibilitat, volen reprovar el director de TV3? I es queixen que es vulgui defensar en legítima defensa de les seves ofenses? Vostès, en la proposta de resolució, no poden aportar més proves que les quatre vegades que la Junta Electoral Central els va donar la raó, de les moltes vegades; les proves que els proporciona la mateixa Junta Electoral Central que actuava sota l'aplicació del 155 i que va arribar a prohibir el color groc en les fonts públiques de Barcelona, les concentracions d'avis en suport als presos polítics o els llaços grocs als col·legis electorals. [[Aplaudiments.]] No cal dir res més sobre el que és interès informatiu i el que és ingerència partidista. Perquè aquí la pregunta que vostès no es fan és quin model de televisió voldríem per a Catalunya. Els parlaré només un moment del que era Canal 9, la televisió valenciana. En parlaré, perquè jo sí que la veia –no faig com vostès, que parlen de televisions que no veuen–, perquè vaig viure un temps a València per motius professionals i la vaig veure. Era, el Canal 9, en ple esplendor de les majories absolutes del Partit Popular, i vaig veure molts despropòsits i manipulacions; no cal entrar en detalls. Perquè tots hem vist directius de la televisió pública valenciana implicats en casos de corrupció i fins i tot d'assetjament sexual, i com tot aquest cúmul de despropòsits periodístics i de gestió van acabar amb el tancament de Canal 9. És aquest, el model de televisió que volen? O és el model de Televisió Espanyola? El model que aquesta setmana passada una representació del Consell d'Informatius de Televisió Espanyola –els periodistes, els mateixos treballadors– ha denunciat a l'Eurocambra de Brussel·les, i també ho estan fent en una campanya a les xarxes de professionals molt valents que expliquen la manipulació i la censura imposada per la direcció de la cadena pública espanyola. És aquest, el model? D'això no en volen parlar, no. Prefereixen queixar-se que TV3 informi –textualment de la seva PR– dels actes de protesta que s'organitzen arreu de Catalunya. Arreu de Catalunya, sí. No és notícia de les coses que passen arreu de Catalunya? El dret a la informació és un dret fonamental, reconegut a la Constitució, però vostès n'estan vulnerant tants que ja no els ve d'aquí negar també aquest. Mirin, si a TV3 es fa apologia d'alguna cosa és del dret a la informació. Vaig acabant. Vostès no volen uns mitjans públics millors a Catalunya: vostès els volen per controlar-los a la seva manera, o bé, quan no poden, per utilitzar-los per atiar la confrontació i l'odi. Això és el que fan. El que els passa a vostès i als seus amics de Ciudadanos és que no els agrada TV3 perquè no els agrada aquest país, no els agrada com és aquest país. [[Remor de veus.]] No els agrada que TV3 i Catalunya Ràdio [[remor de veus]] siguin el reflex de la veritable...
Silenci, si us plau –silenci, si us plau.
...diversitat i complexitat de Catalunya. [[Persisteix la remor de veus.]]
Un moment, senyor Riera...
Uns mitjans...
...un moment. Un moment, senyor Riera, un moment, si us plau. Demano silenci, si us plau... [[Veus de fons.]] Demano silenci, si us plau. [[Remor de veus.]] Escoltin, vostès han... [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau!
He dit «reflex de la veritable diversitat i complexitat de Catalunya. Uns mitjans que en pluralitat i rigor aguanten la comparació amb els mitjans de referència internacionals. Una televisió i una ràdio amb defectes i millorables però que compleixen la seva funció establerta per la llei. Per tot això, ja deuen haver deduït que el nostre grup votarà que no a la seva proposta de resolució. I, per acabar, una recomanació: abandonin la seva obsessió i, si realment volen fer un servei als catalans, demonitzin menys TV3 i mirin més TV3 [[remor de veus]] –i no parlin tant mentre els altres parlen–...
Si us plau, silenci. [[Aplaudiments.]]
...critiquin menys Catalunya Ràdio...
Silenci, si us plau!
...i escoltin més Catalunya Ràdio. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Riera. [[Veus de fons.]] Demano una mica de respecte per la cambra i, sobretot, per qui té... [[aplaudiments]] , sobretot per qui té l'ús de la paraula. Demano respecte. [[Veus de fons.]] Té la paraula la senyora Rodríguez, per part de la CUP. Per què em demana la paraula, senyor De Páramo?
Por una cuestión de orden. [[Pausa.]] Pediría que se abstuvieran de comentarios como el que acabamos de recibir mi grupo parlamentario, diciendo que nosotros no somos Cataluña. Nosotros somos tan Cataluña... [[forta remor de veus]] , nosotros...
Demano silenci, si us plau.
Nosotros, aunque le duela a usted, somos tan Cataluña como usted.
Escolti'm, senyor De Páramo...
...tanto, tanto, tanto, tanto, tanto...
Senyor De Páramo.
...tanto, tanto, tanto, tanto, tanto como usted. [[Aplaudiments perllongats.]]
Sí, estan? [[Pausa.]] Bé, és el torn del senyor David Rodríguez, per part del Grup Parlamentari Republicà.
Bé; gràcies, president. No recordo qui va dir, en certa ocasió, que en una democràcia són més importants els mitjans de comunicació que els partits polítics. Sens dubte, perquè una democràcia funcioni, és cabdal que la ciutadania estigui informada correctament per tal que pugui valorar l'actuació dels governs i reflectir-la posteriorment en les seves preferències a l'hora d'emetre el vot. No cal que els ho digui, això ho saben perfectament. Per tant, que en un parlament puguem parlar del mitjans de comunicació, especialment dels que són públics o que funcionen amb recursos públics, hauria de ser normal i desitjable. Ara bé, el debat s'hauria de centrar en com podem millorar la transmissió d'una informació plural, veraç i objectiva; però no és això el que vostès persegueixen en aquesta proposta de resolució, encara que ho vulguin fer veure. En primer lloc, perquè vostès governen a l'Estat, i si realment fos aquesta la seva veritable preocupació veuríem que aquestes mesures en favor de la pluralitat, la veracitat i l'objectivitat informativa són una preocupació per a vostès; més aviat podem dir tot el contrari. Vostès, que s'han encarregat d'amagar la informació de les clavegueres d'Interior i d'impedir que la ciutadania espanyola vegi un reportatge que a qualsevol país europeu hauria sacsejat els fonaments de l'Estat... La manca de pluralitat informativa en els mitjans de comunicació espanyols és alarmant; no cal dir dels mitjans de comunicació públics, quan els mateixos treballadors de la Ràdio Televisió Espanyola estan denunciant la manipulació informativa de l'ens. Vostès són els d'«ha sido ETA, dels atemptats de Madrid i de la manipulació informativa vergonyant, atesa la gravetat d'aquells fets. Encara han de demanar disculpes. I encara s'atreveixen a parlar, en aquesta PR, de «violència –entre cometes, diria jo– dels CDR. Aquí l'única violència a què hem assistit és la de la gent que assisteix a les manifestacions a les que vostès també assisteixen, tirant pedres a TV3..., perdó, a Catalunya Ràdio; de fet, als periodistes de TV3 i Catalunya Ràdio, que han d'amagar els logos dels seus micròfons per tal d'evitar que puguin ser agredits. Quina poca vergonya. I permeteu-me que faci un parèntesi: amb aquests antecedents, és un escàndol que no es permeti una investigació en seu parlamentària a Madrid dels atemptats que s'han produït aquest agost a Barcelona. Aquells que s'hi han oposat algun dia hauran de donar moltes explicacions. Tanco parèntesi. Els recomano que segueixin per Twitter el hashtag #AsíSeManipula, que impulsa la plataforma Mujeres RTVE, on moltes periodistes estan denunciant com es produeix la manipulació de l'ens per part del Govern del PP. Però el problema és TV3 i Catalunya Ràdio, oi? Nosaltres som partidaris de parlar dels mitjans de comunicació públics catalans, que de ben segur tenen moltes coses a millorar, perquè res no és perfecte, i hem de treballar per millorar sempre i tant com es pugui. Espero que ben aviat es convoqui la recent constituïda Comissió de Control de la Corporació Catalana de Mitjans de Comunicació i puguem abordar els diferents problemes dels mitjans públics catalans. Ara bé, fem-ho i exigim fer-ho des de l'honestedat de plantejaments, no des de la utilització partidària i deshonesta. El que pretén el PP avui amb aquesta PR –i en això competeixen per veure qui la diu més grossa amb el Grup de Ciutadans– és assenyalar els mitjans de comunicació públics catalans com a ens en els que no es respecten els principis bàsics, i especialment pel que fa a la pluralitat, que haurien de regir la comunicació informativa pública. No se'ns escapa a cap dels que som aquí que l'atac als mitjans de comunicació de la corporació catalana, com també pel que fa al model educatiu català..., d'això vostès n'han fet bandera, bàsicament perquè aquests vostès no els poden manipular. Avui vostès es queixen de la manca de pluralitat de TV3 i Catalunya Ràdio, però quan els conviden no hi van. No hi van, perquè diuen que no són mitjans de comunicació prou plurals. I la pregunta és: com poden ser plurals, si quan els conviden vostès no hi van? O potser és que és el que vostès volen, és que no siguin plurals malgrat que diguin el contrari? Amb quina inconfessable finalitat? –de fet, inconfessable no, perquè fa una estona em sembla que ha sigut bastant explícita. De fet, a vostès el que de debò els agradaria és tancar TV3 i Catalunya Ràdio. Així els catalans haurien d'informar-se als mitjans de comunicació que vostès controlen. Si de debò els preocupa la pluralitat, com és que no fan res per millorar la dels mitjans espanyols? És vergonyant la manca de pluralitat d'aquests pel que fa referència, per exemple, a l'actualitat catalana dels darrers anys. Es fan debats sobre Catalunya sense la perspectiva dels independentistes catalans, tot i ser majoritaris al Parlament. Precisament l'any 1997 es creava el Consell de l'Audiovisual de Catalunya com a autoritat reguladora independent en l'àmbit de la comunicació pública i privada. Com vostès saben, la seva funció és la de vetllar pels drets i llibertats en aquest àmbit, i també pel pluralisme polític. D'aquest tipus d'ens n'hi ha a diversos països europeus, però a Espanya no. De debò els preocupa la pluralitat dels mitjans? Per què no creem un consell de l'audiovisual a Espanya que vetlli per la pluralitat? No serà que a vostès ja els va bé la manca de pluralitat dels mitjans espanyols. Un estudi recent del CAC desmenteix les acusacions de manca de pluralitat en les tertúlies de TV3 i deixa en evidència les cadenes estatals. Així, per exemple, en les tertúlies prèvies a l'1 d'octubre, a TV3, els participants favorables al referèndum eren un 55 per cent, mentre que els desfavorables a aquest eren un 39 per cent. Podem discutir si la xifra els sembla ajustada al que hauria de ser o no. En qualsevol cas, sembla un percentatge molt raonable i respectuós amb la pluralitat política d'aquest país. En canvi, al Canal 24 Horas i a Telecinco, tots els opinadors eren contraris al referèndum; a La 1 i Antena 3 el percentatge d'aquests superava el 97 per cent. I el problema és TV3, oi? Estan tan acostumats a escoltar només la seva versió de l'actualitat, que no suporten que hi hagi mitjans plurals en els que els qui no pensem com vostès puguem opinar. És clar que vostès són els hereus del Nodo. Una altra dada sobre la pluralitat de TV3 i Catalunya Ràdio ens l'aporta l'informe del CAC del 2016. Segur que se l'han mirat. No crec que llegint l'informe ningú mínimament honest pugui deduir que aquests mitjans públics menystenen ni el PP ni Ciutadans, més aviat al contrari. A veure si encara resultarà que surt a compte això de fer el ploricó. Segons aquest estudi, de la informació relativa al Parlament, una tercera part del temps es destina al Govern i la resta, als grups parlamentaris. D'aquests, en els dos mitjans, els dos primers, amb diferència a la resta, són Ciudadanos i PP. Ara sí que veig que TV3 i Catalunya Ràdio són molt dolents. És una clara estratègia independentista, com tots podem veure. No es deixin enganyar. Ho fan perquè la discordança entre el que vostès pregonen i la realitat que viu la gent és tan gran que només fan que apujar l'independentisme. Vet-ho aquí, són vostès els que fan pujar l'independentisme amb les seves accions. De fet, vostès... Bé, era una ironia, eh?, suposo que ho han «pillat, eh? [[Rialles.]] De fet, votés recorden aquell equip de futbol al que li agrada jugar dur, i per tal d'influir en l'àrbitre des del minut 1 i a cada falta xiulada en contra tots els jugadors s'abraonen al voltant de l'àrbitre queixant-se de la decisió. Sovint això té recompensa i l'àrbitre, intimidat, no gosa xiular totes les faltes com ho hauria de fer. És el mateix que van estar fent en aquest Parlament la passada legislatura, queixant-se a la presidenta que no se'ls deixava parlar, fins que la Marta Rovira els va deixar en evidència quan va mostrar el temps d'intervenció que els diferents grups havien tingut. Mirin, nosaltres votarem en contra d'aquesta PR. No farem el joc a la gent que fa trampes, que utilitza els mitjans de comunicació públics amb un clar interès partidari, que l'única cosa que busca és generar dubtes sobre la professionalitat dels mitjans públics catalans per tal de desacreditar-los, però no pas per millorar-los, perquè, de fet, no se'ls han estimat mai, els fan nosa i els agradaria veure'ls tancats. A Catalunya ens hem dotat d'uns mitjans de comunicació públics que són un exemple de model informatiu, i també ens hem dotat dels ens per a fer el control i seguiment d'aquests mitjans. Si de veritat volen pluralitat informativa en els mitjans de comunicació, tenen feina, i no la fan. Tant de bo aquestes dones de Radiotelevisió Espanyola se'n surtin. Com deia al principi, perquè una democràcia funcioni són més importants els mitjans de comunicació que els partits polítics, i a Espanya tenen molta falta de democràcia. Avui, que és el Dia Mundial de la Llibertat de Premsa, no podem fer un flac favor a aquesta i aprovar-los, precisament a vostès, una proposta sobre això. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Rodríguez. És el torn, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP, de la senyora Natàlia Sànchez.
Bon dia. Ja s'ha dit però ho reiterarem: fa una mica de riure que sigui precisament el Partit Popular qui presenti, amb tota la vehemència, una resolució per exigir allò que és incapaç de complir i en un moment en què tenen la plantilla de Radiotelevisió Espanyola revoltada com mai per la manipulació partidista. Els mateixos que van ser capaços d'arruïnar Canal 9 al País Valencià. Els mateixos que quan han tingut l'oportunitat de gestionar mitjans públics, a Badalona, per exemple, amb el senyor Albiol al capdavant com a alcalde, el que van fer va ser col·locar un ultra de la FAES com a gerent de la Televisió de Badalona, Alberto Fernández Saltiveri, que, per cert, va passar dels mitjans públics a ser càrrec del Partit Popular. A mi no em fa gaire gràcia, senyor Albiol; a mi em preocuparia. Precisament avui, Dia Mundial de la Llibertat de Premsa, és encara més feridor que vostès portin al Parlament una proposta que demostra novament que l'única premsa que volen és aquella que emet la seva propaganda. Què podem esperar-ne, d'un partit fundat per un ministre franquista, autor d'una llei de premsa, la del 1966, que el que feia era perseguir tots aquells mitjans i periodistes no alineats amb el règim? Una llei que va portar a la presó grans professionals com Josep María Huertas Clavería. Perquè, sí, senyors del PP, els mitjans, tots ells, han de ser públics i han de fer un servei públic. Deixin en pau els treballadors i les treballadores dels mitjans públics d'aquest país, que l'únic que fan és complir de forma escrupolosa amb el seu mandat professional, amb els principis internacionals de l'ètica periodística de la UNESCO, on en el seu article vuitè indiquen que el bon periodista defensa els valors universals de l'humanisme, en particular la pau, la democràcia, els drets de l'home, el progrés social i l'alliberament nacional i el respecte al dret de cada poble a decidir lliurement. Sí, decidir lliurement, el seu dret a decidir. Uns periodistes que, segons el mateix codi de la UNESCO, en el seu article novè, i cito textualment, han de tenir un compromís ètic pels valors universals de l'humanisme que previngui contra tota forma d'apologia o d'incitació favorable a qualsevol forma de violència i també assegurar el respecte pels drets i la dignitat de totes les nacions. El codi ètic de la UNESCO, del qual, com vostès imagino que sabran, emanen la resta de principis professionals del periodisme arreu del món, explicita que els periodistes, davant la vulneració de drets i la violència, no poden ser neutrals. Davant de governs que usen la repressió, governs com el seu, no hi pot haver neutralitat. Perquè els periodistes ja no són els notaris de l'actualitat com propugnava el senyor Fraga; són els garants d'un dret fonamental com és el dret a la informació. Però, de fet, a vostès no els preocupa el periodisme ni els seus principis deontològics, l'únic que els preocupa és que una televisió, TV3, sigui líder amb més del 15 per cent d'audiència i un índex qualitatiu de 8,4 sobre 10; televisió de qualitat i amb audiència, i això no ho poden suportar. Però, bé, centrem-nos en algunes de les demandes que presenten en la seva PR. Diuen algunes coses que, objectivament, hi estem d'acord, com la necessitat de transmissió d'una informació veraç, objectiva i equilibrada, respectuosa amb el pluralisme polític, social i cultural, i també amb l'equilibri territorial. Per descomptat, que hi estem d'acord. Estem convençudes que TV3 i Catalunya Ràdio paren massa atenció a tot allò que passa a Barcelona, i les que som de comarques ho sabem molt bé. També estaríem d'acord amb la necessitat de mostrar de forma més equitativa i justa la diversitat de la vida del país. O que potser tots els nostres veïns i veïnes són blancs, homes, professionals, de ciutat i heterosexuals? Bé, també volem una televisió sensible amb les reivindicacions socials i les seves formes diverses de manifestació, i no servils amb els poders econòmics. Vostès fixen moltíssima atenció en perseguir aquelles dues estructures que potencialment han fet més per fer del català la llengua d'ús social, la llengua cohesionadora d'aquest país, perquè a vostès el que els molesta precisament és això. I precisament el que vostès ignoren és que tant l'una com l'altra, tant una estructura com l'altra, van sorgir lligades al teixit civil, a la lluita i a l'esperit republicà que es van viure en els anys de l'antifranquisme i la Transició. I concretament en el cas de TV3 i Catalunya Ràdio, també van sortir i es va posar la primera llavor en el Congrés de Cultura Catalana, on allà ja es reivindicava uns mitjans amb un consell social amb representació dels treballadors del mitjà, d'entitats culturals i cíviques, i de grups organitzats de telespectadors, així com la participació dels treballadors en els òrgans de gestió i administració. I per què explico tot això? Perquè al futur govern, a Esquerra Republicana i a Junts Per Catalunya, és imprescindible, els exigim amb tota la vehemència que no es reparteixin la direcció dels mitjans públics d'aquest país, que fem un procés d'elecció parlamentari per dos terços de la cambra, que és un dels mecanismes per protegir el pluralisme i democratitzar el que és de tots i totes, i és la forma més efectiva d'efectivament tenir uns mitjans republicans al servei de la gent, democràtics i transparents. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sànchez. A continuació, per indicar les esmenes que s'accepten i el text que es posa a votació, té la paraula la senyora Levy per un temps màxim de dos minuts.
Fíjense si tienen poco interés en defender TV3 y la neutralidad, que se han dedicado a criticar otras cadenas. Han, incluso, hablado del Nodo. No sé, yo imagino que ustedes deben tener el Nodo conectado por la mañana o antes de ir a dormir. Yo no lo he visto nunca. En cambio, por ejemplo, TV3, sí; sí que he visto TV3, y muchísimo –y les he dicho el Club Super3, Poblenou, Malalts de tele, Amor a primera vista..., les podría citar muchísimos–, cuando, desde luego, no intentaban que TV3 fuera un artilugio, un artefacto de confrontación que invisibilizara a parte de la sociedad catalana. Entonces sí se podía ver. Por eso, no me den lecciones de que si yo veo, quiero o no quiero TV3, no se equivoquen; quiero que no me roben, que no me sigan robando TV3, como han hecho en los últimos años, y que la pueda sentir y que la pueda ver como una televisión de calidad, neutral y que acepte el pluralismo político; pluralismo político que no confundan ustedes con cuotas: que nos inviten es cuotas, pluralismo es que solo hablemos de lo que a ustedes les interese y de lo que a ustedes les gusta. Hombre, señores de Podemos, me han dicho a mí que si... [[Veus de fons.]] O Catalunya..., perdoneu. Pero es que yo soy más de Podemos, me gustan más los de Podemos. Bueno, lo que les quería decir. Hombre, claro, darnos a nosotros lecciones de censura y tal, cuando ustedes, cuando llegaron a la alcaldía de Barcelona, se cargaron un programa plural de tertulia política como era La Rambla, y estoy segura de que lo conocen, o se cargaron cuando llegaron a Badalona Olla de grills, es que tampoco les interesa mucho la tertulia política. Lamentar –lamentar, lamentar– nuevamente los complejos del Partido Socialista. Yo sé que esta cuestión les incomoda porque a ustedes siempre les ha gustado eso de formar parte del paisaje, de manera simpática, de manera amistosa, a ver si así les caían bien a los independentistas. Y es justamente en ese juego en el que se equivocan. Nosotros queríamos un pacto de estado de fuerzas constitucionalistas, por eso quisimos llegar a un acuerdo. Con Ciudadanos, sí; con socialistas, también. Nos hubiese gustado con Podemos, pero está claro, por lo que ha dicho la intervención de la compañera Jéssica Albiach, que les interesa más estar con los independentistas y con los CDRs. Nos hubiese gustado llegar a ese acuerdo, y por eso –por eso– quisimos pactar, y por eso nos hubiese gustado, y nos hubiese gustado mucho, llegar a ese acuerdo...
Senyora Levy, se li ha acabat el temps. Li recordo que s'ha de posicionar respecte a les esmenes.
Bueno, pero le voy a decir por qué estoy..., me hubiese gustado, desde luego, que hubiésemos llegado a ese acuerdo para abrir puertas y ventanas en TV3, para abrir y sacar de TV3 a la manipulación, al debate sectario, y que así pudiéramos haber tenido unos medios de comunicación que reflejaran el pluralismo de Cataluña. Por último, dar las gracias a Ciudadanos, por su intervención, por las enmiendas, que yo creo que enriquecen el texto político. Y, desde luego, desde aquí pedirle al director de TV3 que no nos amenace, porque ninguna intimidación va a hacer que no sigamos defendiendo aquello en lo que creemos, aquello por lo que luchamos, que es, desde luego, unos medios de comunicación que nos reflejen a todos. Gracias.
Sí, senyor Pérez; per què em demana la paraula?
Miri, solament votació separada per al punt 2.
Gràcies. Alguna petició de votació separada més? [[Pausa.]] Sí, senyora Alamany.
Votació separada de tots els punts, si us plau. Gràcies.
Molt bé. Per tant, passarem a la votació separada de tots els punts. Entenc que tots els grups tenen el text final tal com ha quedat després de les transaccions, eh? [[Pausa.]] Per tant, passarem a la votació del punt primer d'aquesta proposta de resolució, hi insisteixo, tal com ha quedat transaccionada. Comença la votació. Aquest punt ha quedat rebutjat per 65 vots a favor, 70 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 39 vots a favor, 78 en contra i 17 abstencions. I passem ara a votar el punt número 3. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 65 vots a favor, 70 en contra i cap abstenció. I passarem ara a votar el punt quart d'aquesta proposta de resolució. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 65 vots a favor, 70 en contra i cap abstenció. I passarem ara a votar el cinquè i darrer punt d'aquesta proposta de resolució. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 57 vots a favor, 70 en contra i 8 abstencions. No hi ha cap més punt a votar d'aquesta proposta de resolució. Per tant, suspenem la sessió fins a dos quarts de quatre. [[La sessió se suspèn a dos quarts de dues del migdia i tretze minuts i es reprèn a dos quarts de quatre de la tarda i tres minuts. Presideix el president del Parlament, acompanyat de tots els membres de la Mesa, la qual és assistida pel secretari general i la lletrada Anna Casas i Gregorio.]]
Bona tarda. Reprenem el Ple. [[Proposta de resolució sobre l'aplicació de la renda garantida de ciutadania]] [[250-00125/12]] El quart punt de l'ordre del dia és el debat i votació sobre la Proposta de resolució sobre l'aplicació de la renda garantida de ciutadania, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per presentar la proposta té la paraula la diputada senyora Marta Ribas, per un temps de deu minuts.
Gràcies, president. Abans de començar la defensa d'aquesta proposta, permetin-me un petit incís. Des del nostre grup parlamentari, volíem que avui també es pogués expressar, en aquest Parlament i en el Ple d'aquest Parlament, la felicitació pel fet que ETA es dissol, finalment. Crec que aquest Parlament, que no ha estat mai aliè al suport a les víctimes ni aliè a aquest tema, avui, en un dia com avui, també hem de poder expressar, ni que sigui d'aquesta forma, que estem feliços que, tot i les formes en què s'estigui produint, hi coincidim més o hi coincidim menys, avui arribem al final que totes desitjàvem que és que, finalment, ETA es dissol. I avui, com sempre, i hi seguirem estant, avui també continuem estant amb el nostre pensament i amb el nostre cor, amb totes les que han estat les seves víctimes d'aquesta última banda terrorista europea que continuava activa en el nostre país. Entro, ara sí, en la defensa de la proposta de resolució amb què avui fem que aquest Parlament, de nou, parli de la veritable fractura que existeix al nostre país, que és la fractura social, la de la pobresa, la de la desigualtat, la del risc d'exclusió social a la qual s'ha abocat a tanta i tanta gent, a tantes famílies, amb la crisi, amb les polítiques neoliberals amb què s'ha intentat sortir d'aquesta crisi i amb l'afany insaciable d'enriquiment d'alguns a costa de l'empobriment de tantes altres. Avui parlem, en aquest Parlament, d'una Catalunya real que fa massa temps que no apareix en aquesta cambra, d'una Catalunya per a qui el calendari corre, des de fa massa temps, esperant solucions per tenir un mínim de vida digna, d'una Catalunya que no entén que l'excepcionalitat política del moment pugui passar per damunt de donar resposta a la necessitat vital de garantir sostre, llum i pa a qui ho necessita. I en això vull pensar que ens hi podem incloure totes i tots els diputats d'aquesta cambra, que ningú tindrà la temptació de sortir avui, a aquesta tribuna, a justificar que no s'estiguin garantint uns ingressos mínims per una vida digna, a qui en té dret, per una situació d'excepcionalitat política que viu Catalunya en aquests moments. Perquè dir això seria admetre que alguns han causat aquesta excepcionalitat política al país o que altres la mantenen o l'allarguen, innecessàriament, tot i saber que pel camí estan deixant tirada a tanta gent, que espera que hi hagi un govern, que hi hagi pressupostos, que siguin suficients, que hi hagi les mesures adients, per sortir d'aquesta situació de misèria o d'abocar-los a l'exclusió social. Avui, com els deia, parlarem, en aquesta cambra, de pobresa i de desigualtat, i de la mesura més valenta que el Parlament de Catalunya en els darrers anys ha fet per pal·liar-ho, que és la Llei 14/2017, de la renda garantida de ciutadania. És una llei que va ser aprovada el 20 de juliol de l'any passat, en aquesta cambra, per unanimitat. És una llei que venia de la ciutadania, via iniciativa legislativa popular, amb 121.000 signatures al darrere. No és, doncs, una llei qualsevol; aprovada per unanimitat d'aquesta cambra, amb un amplíssim suport ciutadà, ho saben bé. Però, sobretot, no ho és per l'objecte de la llei en si, perquè és una llei que regula un nou dret subjectiu de ciutadania. I això no passa cada any al Parlament de Catalunya; de fet, no passa ni cada legislatura que es regulin nous drets subjectius de ciutadania. La llei va entrar en vigor el 15 de setembre, com saben, de l'any passat, i, set mesos i mig després de l'inici del seu desplegament, les informacions que tenim sobre la seva implementació són molt preocupants; preocupants perquè hi ha desgavell en la gestió del desplegament de la llei; preocupants per silencis o respostes que arriben tard o malament, poc argumentades, a la gent que ha fet la sol·licitud de la renda garantida de ciutadania, i preocupants per l'opacitat. Fins i tot, cap als diputats i diputades d'aquesta cambra que han demanat informació respecte de com s'està implementant aquesta llei. Les poques dades que s'han fet públiques de la situació actual d'implementació de la llei constaten que s'ha complert en la fase inicial de concedir la renda garantida de ciutadania a aquells que ja estaven tenint la renda mínima d'inserció o a aquells que tenien pensions no contributives molt baixes i se'ls concedeix el complement. Però més enllà d'aquests casos i d'aquests col·lectius, de les noves sol·licituds fetes en aquests set mesos i mig –61.000, segons el departament–, només s'han concedit mil noves rendes garantides de ciutadania, mil. Almenys un 70 per cent de les sol·licituds, segons el mateix departament, han estat o denegades o no admeses a tràmit, i també, segons el mateix departament, més de 12.000 expedients encara estan pendents. Cap d'aquestes tres xifres és acceptable en aquesta situació d'excepcionalitat social en què els deia que estem vivint en el nostre país, com tampoc és acceptable que hi hagi col·lectius que estan quedant fora de la prestació i que no haurien de quedar-hi, com la gent sense sostre, com les dones víctimes de violència masclista, que requereixen de suport per refer la seva vida, com els joves extutelats, com unitats familiars múltiples en un mateix habitatge... No haurien d'estar quedant fora. Ens diran que això s'ha d'arreglar, resoldre, amb un reglament, que la llei no preveia algunes casuístiques, que han sorgit problemes sobrevinguts... Cert, i m'ho vull creure. Però també és cert que tenim massa indicis que aquesta llei s'està aplicant amb la lectura més restrictiva possible. Sigui per covardia política, sigui perquè no se la creuen, o potser perquè estan fent allò que precisament perverteix més el sentit essencial d'aquesta llei, estan adaptant l'aplicació de la llei a la partida pressupostària que tenien per la renda garantida de ciutadania, quan la llei, precisament, regula un dret subjectiu, no condicionat a disponibilitat pressupostària i, per tant, estan pervertint el sentit de la llei, si això és el que està passant. Permetin-me aportar uns números per donar solidesa a aquesta afirmació tan contundent que estic fent. La renda mínima d'inserció la rebien, a principis de l'any passat, 29.000 beneficiaris. Això ja era un pressupost de 170 milions d'euros. Es van afegir, l'any passat, 70 milions extres a la partida pressupostària de la renda mínima d'inserció. El mateix Govern ens diu ara..., els responsables que continuen exercint en funcions, en el Govern de la Generalitat, ens diuen ara que només que aquests col·lectius que en aquesta fase inicial es van incorporar a la renda garantida de ciutadania, de la renda mínima d'inserció a renda garantida de ciutadania, l'increment que els ha comportat en l'aportació que cobra cada una d'aquestes persones, en la globalitat, comporta uns 50 milions d'euros més. Si només es van afegir 70 milions d'euros, 50 han anat només als que ja rebien la renda mínima d'inserció, a més, hi ha els complements a la gent que tenia prestacions bàsiques, no?, que es podien complementar i mil rendes més..., volen dir que no és que només s'han aprovat mil rendes més perquè era l'únic que els permetia la partida pressupostària dels 240 milions d'euros que tenien al pressupost? Si és així, mala notícia. Estan capgirant absolutament el sentit d'un dels elements essencials d'aquesta llei, és un dret subjectiu no condicionat a disponibilitat pressupostària. Mirin, creiem que davant d'aquesta situació hem de ser clars i contundents. No ens podem permetre aquesta situació. No ens podem permetre no donar resposta a les situacions de vulnerabilitat de la gent que, si l'abandonem, caurà cada cop més en risc d'exclusió social. No ens podem permetre generar frustració o sensació d'iniquitat entre els possibles beneficiaris per una mala gestió de la llei o per manca d'acompanyament d'aquests possibles beneficiaris que estan fent les seves sol·licituds. No ens podem permetre posar en risc la credibilitat d'una llei que va requerir de molts consensos en aquesta cambra per ser aprovada, que va ser aprovada per unanimitat pel Parlament de Catalunya i que arribava amb tant de suport social previ. No ens podem permetre posar en risc la credibilitat d'aquesta llei. No ens podem permetre que tot plegat es malmeti, encara més, per manca de transparència en la informació sobre l'evolució d'aquest nou dret subjectiu. La transparència és fonamental per fer no només un seguiment de la seva implementació sinó, sobretot, per detectar els problemes i per cercar solucions compartides. Des de Catalunya en Comú Podem volem construir, seguir construint, seguir trobant solucions compartides per millorar l'aplicació de la renda garantida de ciutadania. En cap cas, mai boicotejar aquesta llei, que és nostra i que seguirà sent nostra i defensada per nosaltres. És en aquest sentit que aquest grup parlamentari hem presentat aquesta resolució, una resolució que reclama tres punts molt bàsics i urgents, per no perdre el rumb ni l'objectiu de la llei i per poder cercar aquestes solucions compartides: u, transparència; dos, compliment estricte i no restrictiu de la llei, i 3, recursos per garantir l'acompanyament a la gent que sol·licita la renda garantida de ciutadania. Són tres coses, molt bàsiques, però no rebaixables en cap sentit, per cap mena d'excusa, per cap excepcionalitat política, perquè cap excepcionalitat política del moment pot passar per damunt de donar resposta a l'excepcionalitat social que viu tanta i tanta gent al nostre país. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Ribas. És el torn ara per defensar les esmenes presentades. Té la paraula, en primer lloc, el Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el senyor Vidal Aragonés.
President, diputades, treballadores del Parlament, en primer lloc, un agraïment especial als membres de la comissió promotora i a totes les persones i entitats que van fer possible la renda garantida de ciutadania. I deia «d'una manera molt especial perquè algunes d'elles s'han intentat manifestar a les portes del Parlament i no ha pogut ser possible. Comencem ja a estar molt cansades de que un dret tan fonamental com el dret de reunió no es pugui exercir a les portes de la nostra cambra representativa. Respecte a la proposta de resolució..., i, per cert, hauríem de fer també una altra consideració i una reflexió més profunda per part dels grups i subgrups, com a forma crítica i autocrítica: que una de les lleis més importants que s'han aprovat al Parlament de Catalunya en els darrers anys tingui com a origen la societat civil i no pas els grups o subgrups parlamentaris ens ha de provocar aquesta reflexió profunda del que fem o no fem, de vegades, en aquest Parlament. Dèiem, això sí, que respecte a la proposta de resolució dels comuns el nostre vot serà positiu. Pensàvem que –i ho pensem– els acords que incorporen milloren la gestió de la forma com s'ha de desenvolupar la renda garantida de ciutadania i, a més, considerem que milloren també, aquesta gestió, les esmenes que hem volgut aportar en la proposta de resolució. Volem fer, això sí, una manifestació clara de preocupació absoluta sobre com s'està gestionant la renda garantida de ciutadania. I aquesta crítica la fem des de dues visions. La primera, que estem veient que el que s'està traslladant és la clàssica forma de gestió neoliberal de prestacions; tots els clàssics neoliberals de com s'ha de gestionar una prestació. I la segona, la que fa referència que bona part de la documentació i informació que encara no hem rebut troba origen –i després ho desenvoluparem– en la realitat que significa l'article 155 de la Constitució espanyola. Això sí, per explicar quin és el nostre posicionament i crítica a la gestió de la renda garantida de ciutadania, volem llegir una carta; carta que van enviar els directors i directores de les oficines de treball del SOC a la consellera i directora del departament. Per cert, l'abraçada més forta i tota la solidaritat per a una consellera que a dia d'avui es troba a la presó. [[Aplaudiments.]] La llegirem parcialment: «Us recordem que tot just fa dos anys, tots i totes els directors de les oficines de treball de Catalunya, col·lectivament, des del màxim respecte institucional, però cansats d'assumir unes càrregues de feina excessives al llarg d'aquesta llarga i profunda crisi, vàrem iniciar un seguit d'accions per denunciar la deixadesa institucional i les mancances estructurals dels recursos en què es troben les oficines de treball. Ara bé, ens apareixen molts dubtes raonables. El principal recurs que es necessitarà serà el recurs humà. Caldrà incrementar de forma notable les plantilles de les oficines de treball. Ara bé, no sabem com es podrà fer; la major part d'oficines no tenen espai disponible. En el millor dels casos, podran acollir dos o tres persones més, quantitat del tot insuficient. I una altra pregunta al respecte: aquestes persones tindran l'experiència necessària en atenció al públic en situacions complicades? Tindran temps d'adaptar-se i formar-se? Massa dubtes. Encara podem afegir un altre punt de preocupació: s'esdevé de la intenció anunciada d'engegar-ho al mes de setembre, just a la sortida de l'estiu. Encara que el tràmit parlamentari i la resta del marc legal ho facin possible sobre el paper, pensem que és molt precipitat i que hi ha molt per fer abans de posar-ho en marxa amb garanties; garanties d'un bon servei a la ciutadania, garanties de disposar dels recursos necessaris, garanties d'estar correctament formats i de disposar de tota informació. Sabem per experiència que la fase de tramitació és on es pot generar indefensió a la ciutadania, acumulacions, desordre, desinformació, generar expectatives infundades, canvis de criteri, etcètera, que ràpidament es transformen en alteracions, conflictes, frustracions, estrès i altres tipus de situacions indesitjables, si no comença amb totes les garanties descrites. No he dit abans que aquesta carta no va ser escrita al gener o al març d'aquest any 2018, sinó que va ser escrita al juny del 2017, i per desgràcia s'ha complert fil per randa tot allò que els directors i les directores de les oficines de treball ja van avançar. I, a banda de tot això, actuacions pitjors amb lògiques neoliberals; resolucions amb respostes genèriques i amb dades incorrectes; requeriments, novament, de documentació, quan la mateixa normativa fixa que una administració no ha de demanar una documentació que ja posseeix; no fer efectiu el pagament quan es dona el silenci administratiu positiu, que va ser una de les grans conquestes que va incorporar aquesta llei. Nosaltres, des de la CUP - Crida Constituent, som plenament conscients de les dificultats que ha tingut l'Administració catalana des de setembre, i sobretot a partir d'octubre del 2017; però diem una altra cosa: la nostra prioritat –i hauria de ser una prioritat compartida per totes–, rescatar les persones. I no es pot errar en cap moment amb relació a qui té situació de vulnerabilitat des del punt de vista econòmic. Nosaltres diem, d'una manera molt clara: la república, o la construïm com un estat fort, un estat social fort, o no serà república. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Aragonés. És el torn ara, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, de la senyora Noemí de la Calle.
Gracias. Buenas tardes a todos. Un saludo especial a la comisión promotora, que recogió más de 120.000 firmas, y que hoy nos acompaña desde el público. Catalunya en Comú nos trae una propuesta de resolución que básicamente lo que pide es transparencia, lealtad a los principios que recoge la ley y la dotación de recursos para su cumplimiento. Ciudadanos, obviamente, votará a favor de todos los puntos de esta propuesta, no solo porque somos parte interesada –en febrero solicitamos información sobre los solicitantes totales de la prestación, las denegaciones, las renuncias de los solicitantes, incluso preguntamos por la dotación presupuestaria de la ley–, sino también porque lo que pide es de lo más razonable, lo normal que esperas de una administración: transparencia, buena praxis administrativa y recursos para la correcta aplicación de una ley. Aun así hay cosas que se dicen en la exposición de motivos que no podemos compartir. Se afirma que la falta de reglamento o la falta de creación de la comisión que debe hacer el seguimiento y ajustes a la ley se debe a la situación actual de falta de gobierno y al estar bajo la aplicación del artículo 155. Y es que esto no se sostiene por ningún lado y ustedes lo saben. Afirmar que la falta de reglamento de una ley es culpa de la situación de excepcionalidad que vivimos en Cataluña es estar muy alejado de la realidad, porque es que la falta de reglamentos en leyes catalanas es una norma no escrita. Si por algo se caracterizan los distintos gobiernos de Cataluña es por no desplegar las leyes. Y les voy a dar tan solo unos ejemplos: la Ley de accesibilidad, de 2014, que no tiene reglamento; la Ley de derechos y oportunidades en la infancia y adolescencia, de 2010, que no tiene reglamento; la Ley de apoyo a las familias de Cataluña, de 2003, que no tiene reglamento; la Ley de servicios sociales de Cataluña, de 2007, que tiene un decreto por el cual se despliega la Cartera de servicios sociales –que, por cierto, está más que caducada–, y que tampoco tiene reglamento, o la Ley de acogida familiar para personas mayores, de 2001, diecisiete años de su aprobación y sigue sin reglamento. Y esto es una crítica a este mal endémico que sufrimos particularmente en Cataluña: que se aprueban leyes que son muy necesarias, algunas que han sido pioneras en derechos sociales, pero que quedan en papel mojado tras hacer la foto y salir en los titulares, porque se guardan en un cajón y no se despliegan. Las leyes no solo hay que aprobarlas, hay que creérselas y dotarlas de los recursos humanos y económicos necesarios para garantizar los derechos que recogen. Que se diga que esto es culpa de la situación excepcional o del 155 no nos sorprende, viniendo de Catalunya en Comú, porque ustedes, cuando no sabemos dónde encontrarles siempre están al lado de los independentistas y no podemos compartir la intencionalidad que se le da en la exposición de motivos. Cierto es que la ley se aprobó en julio y que apenas un mes y medio después ya entró en vigor, pero en el transcurso de ese mes y medio todos sabíamos a lo que se estaba dedicando el Govern: tenía todas sus energías centradas en dar un golpe a la democracia. Tuvieron tiempo de hacer censos ilegales, campañas para un referéndum ilegal, utilizar los centros públicos para ese referéndum, que hasta utilizaron los CAPs. Destinaron al CTTI, el Centro de Telecomunicaciones y Tecnologías de la Información, pues, millones y millones, pero, pues, no para implementar un sistema informático potente para gestionar las renta garantizada de ciudadanía, no, esos millones de euros en informática fueron para el sistema informático del golpe a la democracia. Para todo eso sí que tuvieron ganas y dinero. Así que parte de la situación que nos encontramos ahora es por culpa de un gobierno que en el momento de implantar la ley no estaba por lo que tenía que estar. Porque gobernar implica afrontar la realidad y dar solución a los problemas de los ciudadanos, no crear repúblicas imaginarias con los recursos de todos los catalanes. En las últimas semanas se ha hablado mucho sobre la aplicación de la ley; entre ellas, pues, del alto porcentaje de denegaciones, la indebida justificación de algunas de ellas, la gestión de los expedientes..., y quiero poner algunas de las que más nos preocupan. Se ha hablado del alto porcentaje de denegaciones. El secretario general de Trabajo daba el dato la semana pasada: un 70 por ciento de solicitudes acaban siendo denegadas y, de esas, un 50 por ciento es porque el solicitante ha recibido algún ingreso en los últimos seis meses, sobre todo de trabajos precarios, de contratos de días o semanas, y muy intermitentes. Creo que esto es motivo suficiente para generalizar la complementariedad con las rentas del trabajo, más allá de las familias monoparentales. Un informe que presentó la Taula del Tercer Sector el pasado diciembre alertaba que en Catalunya más de 234.000 personas tienen unos ingresos por debajo de los 710 euros y que mayoritariamente trabajan con contratos a tiempo parcial. Según ese mismo informe, en el año anterior el número de trabajadores pobres en Cataluña creció en casi treinta mil personas. Un 40 por ciento de las personas a las que Cáritas ayudó en 2015 provenía de hogares en los que al menos uno de sus miembros estaba empleado. Esto es fruto de las distintas reformas laborales, tanto las de Zapatero como las del PP, de las fracasadas políticas laborales que han fomentado la precarización sin ofrecer medidas de protección a los trabajadores; esto es fruto de gobiernos que han sido incapaces de aportar soluciones. Y sí, la crisis ha golpeado de forma más brutal a los sectores más desfavorecidos, pero también ha afectado a la clase media y trabajadora, y se han creado nuevas formas de pobreza. Nos encontramos ante nuevas realidades, como la del trabajador pobre que está trabajando por unos niveles de renta por debajo del límite de pobreza. Por ello hemos presentado una enmienda para que se desarrolle en su totalidad el artículo 4.1 de la ley, generalizando, justo un año después de la aprobación de esta ley, la complementariedad con las rentas del trabajo para dar solución a esos catalanes que se levantan, van a trabajar, trabajan duro y se acuestan siendo pobres. No se nos ha aceptado la enmienda ni por parte de Catalunya en Comú ni por parte del Partido Socialista, que ha presentado una propuesta muy similar. Y si desde el Departament de Treball se nos dice que se ha denegado un 70 por ciento de las solicitudes, que la mitad de estas denegaciones es porque los solicitantes tienen un contrato a tiempo parcial o lo han tenido en los últimos seis meses, yo me pregunto: ¿a qué esperamos a generalizar la complementariedad con las rentas del trabajo a tiempo parcial? ¿De qué sirve poner el grito en el cielo respecto al porcentaje de denegaciones si no le ponemos solución cuando está en nuestras manos? Desde Ciudadanos sostenemos que hay que pasar de la protesta a la propuesta. La crítica por la crítica no sirve de nada. Y lo que el ciudadano espera de nosotros no son más problemas, lo que espera el ciudadano es que pongamos soluciones. Soluciones, además, que combaten la economía sumergida, porqué en vez de trabajar en negro el ciudadano preferirá, pues, coger un trabajo con contrato porqué cotizará, algo que le servirá a la hora de cobrar una pensión de jubilación. Además, a la Administración también le interesa, porqué esta complementariedad hace que no se desincentive el firmar un contrato de trabajo, por no hablar de que los complementos salariales son medidas altamente redistributivas que se han demostrado muy efectivas en los países en los que se ha implantado. Así que, sí, podemos compartir la crítica a las malas prácticas administrativas de la Generalitat, pero si el Departament de Treball reconoce que el 50 por ciento de las denegaciones se deben a los contratos a tiempo parcial, desde Ciudadanos no podemos compartir la crítica sin proponer soluciones. El ciudadano lo que espera son soluciones, y más, el ciudadano al que va destinada esta ley, que es la última garantía social de aquellas personas que no tienen medios para subsistir. El ciudadano no puede esperar a que nosotros nos dé la gana de culminar esta generalización con las rentas del trabajo para poder llenar la nevera o pagar sus facturas de la luz. Y, hablando de soluciones, últimamente el debate de pensiones está encima de la mesa y una de las cosas que se nos dijo desde del Departament de Treball era que habían detectado que el colectivo de pensionistas no pedían los complementos que ofrece esta ley, muy probablemente por el desconocimiento de su existencia. Y por ello hemos presentado una enmienda de adición, que agradecemos que en este caso sí que haya sido aceptada, para realizar una campaña informativa dirigida al colectivo de pensionistas para informarles de que existe esta complementariedad con la renta garantizada de ciudadanía. Cruz Roja, en su informe sobre la cronificación de la pobreza, nos alertaba que en los próximos años en Cataluña se verá un empobrecimiento muy grave de las personas de más de sesenta y cinco años. Y por ello es tan necesario, pues, dar a conocer a los pensionistas los complementos que ofrece esta ley, reforzando así las pensiones más bajas. Ya lo dije el día que aprobamos esta ley: me siento muy orgullosa de haber participado en la ponencia, porque esta ley tiene cabida en esa España con la que algunos soñamos, por la que luchamos desde las instituciones, porque creemos en ese estado social que trabaja por impulsar la economía, por garantizar la igualdad de oportunidades y que a su vez no deja en la cuneta a los ciudadanos que más lo necesitan, poniendo en sus manos las herramientas necesarias para volver al mercado laboral. Por ello mi grupo parlamentario seguirá trabajando para proponer y aportar soluciones, y apoyará todas las medidas que busquen mejorar la gestión de esta ley. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la senyora Saloua Laouaji.
Hola, bona tarda. Senyor president, diputades, diputats, treballadores, treballadors, representants d'entitats i convidades. Vull abordar la posició del nostre grup, Junts per Catalunya, a la proposta de resolució del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem sobre la renda garantida de ciutadania començant per argumentar algunes de les esmenes d'aquesta PR que insta a un temps determinat per a la justificació i que s'ha quedat al final en el marge de quinze dies. Considerem que no té tanta importància si la informació de seguiment sobre el desplegament que s'està fent de la Llei de renda garantida de ciutadania es facilita en un marge d'una setmana, de quinze dies o d'un mes, perquè l'important és la facilitació de l'accés a la informació, la transparència, el compliment d'una manera estricta i coherent de la Llei de renda garantida de ciutadania, tal com va ser el compromís de l'aprovació. En el tercer punt, ens agradaria que s'agafés en compte, a més de la formació dels professionals, el tema de la consultoria aplicada, que permet als professionals un aclariment constant dels dubtes que puguin tenir en el moment d'atenció i tramitació dels expedients, especialment en aquest moment que la nostra societat s'està caracteritzant cada vegada més per la pluralitat i la diversitat i que hi podrà haver diferents elements de prejudicis, estereotips, fomentats pel desconeixement i la rumorologia, que podrien generar malentesos i xocs. Jo insistiria també sobre la necessitat d'un mecanisme d'avaluació constant per ajudar a la millora de l'eficàcia i eficiència professional en l'atenció a la ciutadania. També celebrem la transacció en el mateix punt 3, que incorpora la necessitat d'una guia sobre renda garantida ciutadana en diferents llengües. Això mostra la sensibilitat envers la pluralitat lingüística de Catalunya i l'atenció a les minories i a la ciutadania de diferents orígens. Però, d'una manera global, la nostra reflexió dintre del marc d'aquesta PR, i amb relació a la renda garantida de ciutadania, la lliguem a la justícia social. Què implica? El compromís de l'estat de dret per recompensar les desigualats que poden sorgir en el mercat i en altres mecanismes propis de la nostra societat. Les autoritats governamentals han de propiciar les condicions necessàries perquè tota la nostra ciutadania pugui desenvolupar-se principalment en termes econòmics. Això vol dir, amb altres paraules, que no haurien d'existir moltes escales de diferències socials. I en vista de que les desigualtats no només condueixen a una disminució de la productivitat, sinó que també engendren la pobresa, l'exclusió i la inestabilitat social, i fins i tot desequilibris emocionals i problemes d'autoestima, s'ha reconegut la necessitat d'establir algunes regles bàsiques per garantir la possibilitat d'oportunitat, de prosperitat i una vida mínima digna per a tothom. L'estesa de la pobresa global, la gran disparitat d'ingressos, la situació de precarietat d'algunes minories, de persones migrades i refugiades, la vulnerabilitat en la qual viu la gent gran, les mancances que pateix la gent discapacitada o, millor dit, amb diversitat funcional, les desigualtats salarials que encara existeixen entre homes i dones, entre tants altres problemes, demostren que la nostra societat no és justa en molts sentits i que la renda garantida de ciutadania és una eina que pretén cobrir les necessitats bàsiques de qualsevol ciutadà i protegir-lo de la pobresa, tot garantint uns ingressos mínims per viure. I per això és de justícia la seva promoció, per l'objectiu que vol assolir. Un sistema que garanteix la justícia social en una societat es tradueix com a respecte dels drets fonamentals del ser humà, ja que un govern i els seus representants donen respostes a la desigualtat que generen les diverses activitats econòmiques. Quan els organismes públics garanteixen la justícia social, es generen menys mancances i conflictes, i les persones d'escassos recursos no cauen en l'exclusió social i la marginalitat. Per tant, la justícia social busca protegir en la seva gran majoria els drets més fonamentals del ciutadà, com són la vida, el dret a un habitatge digne, el dret a una ocupació i a formar una família, drets que permeten el desenvolupament de la persona, el seu creixement econòmic i social. La renda garantida de ciutadania va ser la mesura social més important del Govern del president Carles Puigdemont, que va ser aprovada el juliol de l'any passat, per unanimitat en aquesta cambra. Aquesta etapa de confirmació positiva de govern social s'ha vist aturada pels fets posteriors, que no n'han permès una plena aplicació i un favorable desplegament. I, desgraciadament, les dolències i els efectes negatius provocats pel cessament de l'executiu català a través de l'article 155 de la Constitució estan fent, efectivament, mal a tota la ciutadania de Catalunya. A més, no podem negar que la manca de govern, les complicacions i les traves per a la possibilitat de formar-lo ens limiten i ens dificulten poder reglamentar la llei. Però això no treu la necessitat d'una millora i una autocrítica per part dels gestors polítics. No podem caure en el desànim i hem d'aprendre dels errors, que ens permetrien fer per a més endavant un millor reglament, tenint en compte les mancances i limitacions que està patint la ciutadania. Acabo insistint i expressant la nostra posició com a grup Junts per Catalunya, i reflexió amb relació a aquesta PR, sobre un tema lligat a la justícia social, com és la renda garantida de ciutadania, perquè no podem entendre la reivindicació del dret a una autodeterminació i sobirania, l'aspiració a un nou paradigma conscient, igualitari i més just, sense un projecte de millora de les condicions de vida de totes les persones que viuen al nostre país, Catalunya. La renda garantida de ciutadania és una de les eines que han de servir per a aquesta finalitat. Per això i per moltes altres coses de caràcter de lluita contra les desigualtats, tenim l'obligació de complir estrictament i correctament amb el nostre compromís de tenir una escolta activa, una escolta activa a les crítiques constructives. I no podem sobretot defallir..., a la ciutadania en temes bàsics lligats a la dignitat humana i a la justícia social. I moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Laouaji. Ara, pel Grup Parlamentari Republicà, és el torn de la senyora Irene Fornós.
President, membres de la Mesa, diputats i diputades i resta de gent que aquesta tarda ens acompanyeu, bona tarda a totes i a tots. No voldria i crec que de fet tampoc no podria començar la meva intervenció, la primera que faig en aquest faristol, i amb més motiu encara tractant-se del tema de què parlem, sense tindre unes paraules per a la consellera Dolors Bassa, qui, sense cap dubte..., sense la seva voluntat, la seva tenacitat i sobretot la seva implicació, la Llei de la renda garantida ciutadana no hauria estat possible, una llei la finalitat de la qual és protegir les persones, aquelles persones més vulnerables, per mirar i procurar que puguin tenir una vida més digna. I cito un fragment de la mateixa llei: «Les persones o famílies que es troben en situació de pobresa tenen dret a accedir a una renda garantida de ciutadania que els asseguri els mínims d'una vida digna. I, sí, parlem de dignitat, i tots els aquí presents em permetran, o la majoria, i entendran que no pugui passar per alt, quan precisament parlem de dignitat, no deixi, des d'aquest faristol, de denunciar i recordar la situació indignant en la que en aquests moments es troba la Dolors Bassa, consellera del Departament de Treball, Benestar Social i Família, cessada per l'article 155 de la Constitució espanyola [[aplaudiments]] , ara injustament –injustament– empresonada des de fa més d'un mes, i ja en van dos si tenim present el primer mes que va tindre de presó. Recordem-ho: una presó preventiva sense haver estat jutjada, una presó que compartix, la presó, amb la Carme Forcadell, presidenta d'aquesta cambra precisament en el moment que es va debatre i es va aprovar la Llei de renda garantida, en la que tots, ho vull recordar, i per unanimitat, van estar d'acord, que tots els grups parlamentaris no van dubtar de tirar endavant; una llei que, ho repeteixo i hi insisteixo, va de moltes coses, però sobretot va de la dignitat de les persones, d'una vida digna que tant a la Dolors Bassa com la resta de presos i exiliats polítics en aquests moments els falta injustament i en són privats. Amb relació a la proposta de resolució que ens presenten, ens sorprenen algunes coses, i més encara tenint en compte l'aportació que ha fet al principi de la seva intervenció, quan ens deia que no volia que fos un tema simplement del 155. I dic que em sorprenen, perquè en el mateix text de la seva PR –i citaré tal com ho han escrit– diuen el següent: «Certament afecta la situació d'excepcionalitat que viu el país, sense govern polític de la Generalitat i sota l'aplicació del 155 de la Constitució espanyola, que fa que no s'hagi pogut aprovar formalment la comissió de govern que preveu la llei, paritària entre Administració i agents socials, per fer un seguiment acurat de la seva aplicació i proposar mesures per a facilitar el seu desenvolupament, com tampoc el desplegament del reglament. I és que..., si vostès mateixos ens ho estan explicant, el que jo els podria dir! I certament afecta, i tant que afecta! I és que en aquest país han passat moltes coses i molt greus. Tenim un govern cessat just només al cap de pocs mesos de l'aprovació de la llei, i un govern intervingut per un 155, la qual cosa ha comportat que no s'hagi pogut fer el reglament de la renda garantida ciutadana, com tampoc, tal com diuen, crear la comissió de govern que n'ha de fer el seguiment. Però, malgrat tot això, s'ha tirat igualment endavant amb l'aplicació de la llei. I és aquí on hem de posar també en valor la tasca feta i duta a terme, tot i l'excepcionalitat del moment, d'haver-ho de fer amb un 155 i les conseqüències que això ha comportat en els diferents departaments, la gran feina feta pels treballadors públics, que han desenvolupat la seva tasca d'una manera molt professional i amb un rigorós treball i responsabilitat; la mateixa que crec que tots els aquí presents també cal que tinguem per mirar de seguir tirant endavant aquesta llei i fer-ne el desplegament. I ho dic perquè espero que la voluntat d'haver presentat aquesta PR no sigui simplement per fer-ne un ús interessat i partidista, la qual cosa, tractant-se d'una llei com la que és, per la seriositat dels temes que afecten i la seva importància, una llei que, ho vull tornar a recordar, i ja ho he dit abans, es va aprovar i pactar amb tots els grups parlamentaris, fer-ne d'això un ús partidista ho trobaria una gran falta de coherència, però sobretot una gran falta de responsabilitat, i més encara, tal com vostès mateixos han dit, tenint en compte la situació d'excepcionalitat en què es troba el nostre país, i també la curta vida que encara té la renda garantida ciutadana. I des d'aquí aprofito per demanar a tota la resta de grups parlamentaris que en siguem conscients, d'això, i també que siguem curosos i responsables del paper actiu que encara ens cal perquè la Llei de renda garantida ciutadana continuï avançant i la seguim adaptant, tal com es va acordar, a les situacions que es puguin esdevenir. Perquè es va acordar «en les situacions que puguin esdevenir, perquè es pugui implementar el seu desplegament, que va començar el 15 de setembre del 2017 i que ha d'acabar l'any 2020. I en això, igual que es va fer el passat 20 de juliol quan tots es van ficar d'acord per aprovar-la, crec que hem d'anar tots a una; és obligació i responsabilitat de tots que així sigui pel compromís que els grups parlamentaris van agafar en el moment en què es va aprovar. Des del departament, també és aquesta la voluntat, i no val a jugar a dir que no s'estan donant les dades reals. Aquest mateix matí s'han fet públiques les dades de sol·licituds i de la situació en la que es troben, i s'ha fet un balanç d'aquests primers mesos de renda garantida ciutadana. I no ha estat fins ara que no s'ha fet, perquè és el mateix propi recorregut que no ho ha pogut permetre. Demanen explicacions perquè cal saber què ha fallat, i que aquesta informació, diuen, els ha estat negada. Crec que cal tornar a recordar, encara que no els agradi, que estem en un 155 i que, per tant, com vostès ja saben, no es poden fer preguntes per la via de control de govern, que s'han de fer per la Llei de transparència, i que, per tant, cal recordar que en aquest cas l'última decisió, qui té la resposta i qui la pot donar no és des de Catalunya, sinó que ha de ser des de Madrid. Quan es va debatre i aprovar la llei..., que segurament tots els qui hi vàreu participar vau coincidir-hi, teníeu clars quins eren els perfils a qui anava destinada, qui se'n podia beneficiar, a quines persones o famílies en concret anava destinada aquesta prestació econòmica. I crec que quan han entrat tantes sol·licituds i algunes han quedat fora és perquè no responen a les condicions per les quals es va crear i que tots vau acordar. No responen a les condicions per les quals es va crear perquè, potser, totes elles no responen als requisits. I no podem admetre –i no podem admetre– ni parlar d'una lectura massa restrictiva per part dels treballadors. És per aquest motiu que a aquest punt de la proposta de resolució no hi estem d'acord i no hi podem votar a favor. Considerem inadmissible que els treballadors del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies..., compleix, com no pot ser d'una altra manera –i encara més els funcionaris–, el mateix departament el procediment administratiu legal que li és propi a aquesta prestació. I, per tant, quan hi ha mancança de documentació, es requereix, com és preceptiu, i s'atura el temps de resolució, tal com ho marca la legislació. I quan parlem de resolucions denegatòries, són motivades, com ha de ser, per les restriccions que, en tot cas, es van acordar per la llei i que es pogués aplicar amb els criteris que es van considerar. I segurament, entre tots els casos, han quedat fora tots aquests que no compleixen aquestes condicions; com, per exemple, els casos en què el sol·licitant o algun membre de la seva unitat familiar tenen un salari laboral de jornada completa, o bé aquelles situacions de majors ingressos. I això està estipulat en la mateixa llei, tal com es va acordar i aprovar. I, tot i així, en un futur, molts d'aquests segurament podran acollir-s'hi, perquè la llei ja es va fer amb aquesta previsió, de manera que, segurament, en el proper any, algun d'aquests casos que han quedat fora sí que compliran amb els requisits de la llei. Per anar acabant, vull recordar l'origen que va arribar al Ple d'aquesta cambra, i que va ser per mitjà d'una iniciativa legislativa popular, amb un gran suport ciutadà; un suport que mereix tot el respecte que la consellera Dolors Bassa i el seu equip va demostrar en el moment que van agafar el compromís de tirar-la endavant. Un compromís indubtable amb el qual ara no val fer-ne demagògia, amb una Generalitat intervinguda i amb les dificultats d'un govern en funcions, i molt menys, com ja he dit al principi, crec que tampoc n'hem de fer un joc partidista. Les més de 111.000 signatures presentades per demanar tirar endavant aquesta renda garantida ciutadana mereixen aquest respecte que la consellera va mostrar i el de tots els que ara tenim la responsabilitat de continuar, de seguir treballant per acabar-la de desplegar i no utilitzar-la, en cap dels casos, per fer-ne joc polític. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Fornós. És el torn ara, per posicionar-se, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. És el torn del senyor Raúl Moreno.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, en primer lloc, saludar els representants de la comissió promotora que s'estan manifestant fora del perímetre d'aquest Parlament, i també el seu representant, que ens acompanya avui en aquest hemicicle. Tant el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú com el Grup Parlamentaris Socialistes i Units per Avançar, hem presentat dues mocions –després discutirem la que presenta el meu grup parlamentari– per demanar fonamentalment dues coses. La primera, el compliment de la Llei de la renda garantida de ciutadania; i la segona, transparència en la seva gestió. I em centraré en aquests dos aspectes, que són fonamentals. Després d'intentar cercar les dades oficials pertot arreu, d'intentar demanar-les a les entitats a les quals sí que se'ls va facilitar les dades perquè ens passessin la documentació en dues ocasions; després de fer les preguntes parlamentàries; després de demanar la documentació mitjançant la via que s'estableix en el mateix Parlament; després de demanar, fins i tot, l'empara del president del Parlament de Catalunya, d'anar al Síndic de Greuges, encara avui no tenim dades de com està evolucionant la renda garantida de ciutadania, set mesos després de la seva posada en marxa. Aquesta és la realitat que avui ens ha portat justament a aquest Ple. El que no sabíem és que, un cop fetes públiques aquestes dades, aquestes que es suposa que no ens poden donar, però sí que les poden dir als mitjans de comunicació i sí que les poden dir a les entitats, aquestes que no es poden donar perquè tenim el 155 –després m'hi referiré–, quan s'han fet públiques, són encara pitjor del que ens havíem esperat aquells grups que estàvem esperant a veure quins eren els resultats. Hi ha hagut por a donar les dades. Hi ha hagut por a donar la cara. L'excusa ha estat sempre que si es sabien aquestes dades podia haver-hi una mala interpretació per part dels grups, «fer política, com deia abans la diputada d'Esquerra Republicana: «No facin, vostès, política! I nosaltres no desistirem a demanar comptes a aquells que tenen la responsabilitat de governar. I avui volem ser l'altaveu de les 45.000 persones que, en el millor dels casos, han rebut una notificació que deia que no tenen dret a la renda garantida de ciutadania, que no està feta per a ells, que no els toca. Algunes d'aquestes denegacions deuen estar, no ho dubto, plenament justificades, com veurem segurament en el transcurs d'aquest Ple, i en d'altres que no, que no n'estan, de justificades. No estan justificades, perquè les raons que es donen per denegar-les no estan ni tan sols recollides a la llei. Una llei que, també hi insisteixo, va ser aprovada per tots els grups parlamentaris d'aquesta cambra; va venir avalada per una ILP, 121.000 signatures, cinquanta-set entitats dins de la comissió promotora, més de cinquanta mocions al conjunt d'ajuntaments de Catalunya. No és la llei de ningú, no és la llei del Govern, no és la llei dels partits polítics, és una llei que neix de la ciutadania i que està feta justament per a la ciutadania. Aneu..., anem amb compte d'intentar apropiar-nos d'allò que no és nostre. No és la llei estrella de la legislatura Puigdemont, perquè una cosa és aprovar la llei d'això –en tenim experiències brutals en aquest Parlament–, però on es demostra veritablement si la llei funciona no és aplicant-la. I aquesta llei feia efectiu un dret a tenir uns mínims de vida digna per a tots els ciutadans i ciutadanes que tenien problemes per arribar a fi de mes. Se'ns va dir que aquesta llei era el paradigma que havia de canviar les polítiques socials al nostre país, fins i tot se la va titllar de revolució social. Mil nou noves rendes garantides és una revolució social? De veritat que als grups parlamentaris d'aquesta cambra, que vam aprovar per unanimitat la llei, ens sembla que mil nou noves rendes garantides és una revolució social? Doncs no, vam fer aquesta renda garantida amb una mirada àmplia, de gran aspecte, per intentar que aquelles persones que ho estaven passant malament, aquelles que no arriben a fi de mes, tot i treballar, perquè tenen treballs i tenen sous que no arriben als mínims per poder tenir una vida digna. Aquí hi ha gent que està a punt de perdre el seu habitatge. Per cert, avui és dijous, és dia de desnonaments a l'àrea metropolitana. Ho dic perquè mentre estem aquí parlant, segurament aquest matí hi han hagut desenes de desnonaments a l'àrea metropolitana. Tots aquells catalans i catalanes que van estar i que estan afectats encara per una situació de crisi que han passat a ser pobres estructurals. L'aplicació restrictiva que s'està fent de la llei els obliga a continuar esperant en situacions molt extremes. Sembla que el Govern no en va tenir prou en retallar la renda mínima d'inserció l'any 2011 i endurir, a més a més, les seves condicions per rebre-les; en perpetuar la situació de pobresa infantil al nostre país; en fer desaparèixer els ajuts de fill a càrrec; en estar-se quiets davant els desnonaments de milers de famílies durant els anys de plena crisi; a incomplir els acords dels plens de pobresa; a mantenir la precarietat laboral d'una majoria de catalans i catalanes o a situar Catalunya a la cua en l'aplicació de la Llei de dependència. No n'han tingut prou amb això que ara només accepten un miler de rendes garantides de les 61.000 persones que l'han demanada. Senyores i senyors diputats, la pobresa no entén d'ideologies; hi ha pobres d'esquerres, de dretes, de dalt, de baix, de centre, independentistes, no independentistes... –no entén d'ideologies. I la nostra responsabilitat justament passa per governar per a tots i totes elles. Algunes decisions polítiques poden induir a situacions de pobresa, d'altres les poden revertir, però el que està clar és que la gestió del departament en el cas de la renda garantida de ciutadania perpetua la pobresa de moltes d'aquestes famílies. Si no s'amplia la mirada, la renda garantida quedarà estigmatitzada, no serà útil, no la demanaran. Ja ens va passar amb la renda mínima d'inserció durant els anys de crisi. No és útil per a una persona que necessita els ingressos ja, que ve de sis mesos sense ingressos i que li diuen: «Ara s'ha d'esperar vostè set mesos per rebre, en el millor dels casos, una resolució positiva. En lloc d'assumir les responsabilitats, de cercar els acords entre les forces polítiques que van recolzar aquella llei, se'ns convida a no fer política d'aquest tema, a fer deixadesa de les nostres funcions. I durant molts mesos s'han culpat, per descomptat, als de fora dels problemes de gestió que tenia el «sotogovern i que ha estat treballant durant aquests mesos. Primer va ser la intervenció econòmica. La intervenció econòmica es va produir el 17 de setembre; el dia 15, dos dies abans, es va posar en marxa la renda garantida; deu dies després la consellera Bassa va signar 10 milions d'euros per pagar la renda garantida a aquelles persones que ja rebien la renda mínima d'inserció. Ha continuat el 155. Si el 155 ha estat un problema hauria estat un problema per pagar mil o deu mil rendes garantides de ciutadania. Per què han pogut contestar altres coses d'altres àmbits que tenen a veure amb el «sotogovern i amb aquest no? El senyor..., en aquests moments el departament té delegada la signatura per poder trametre la informació i ha tingut delegada la signatura per pagar la renda garantida de ciutadania. I durant molts mesos hem hagut de sentir que els problemes interns d'aquest Govern venien del 155, amb el 155 no podem fer re. Llavors, tampoc podrien haver pagat aquestes mil rendes garantides de ciutadania. Deixin d'enganyar la gent i assumeixin les seves pròpies responsabilitats davant aquesta gestió. Crec que cal fer, entre tots, un exercici de sinceritat. Hi ha molta gent que ens mira, desesperada, en situacions molt extremes, que els vam generar una expectativa molt important quan vam dir: «L'any 2021 cap persona a Catalunya, treballi o no, podrà cobrar l'índex de renda de suficiència de Catalunya. Aquesta era la perspectiva. I aquesta és una llei molt complicada, jo no dic que no. I necessita de reglament –després en parlaré del reglament–, per intentar «acurar els casos, perquè és una llei molt, molt complicada. Però en cap dels casos vostès poden venir aquí, algunes forces polítiques, a dir que lògicament estan a favor de que ninguna persona ho passi malament i que siguin incapaços de reconèixer que les mil nou noves rendes garantides que s'han donat aquests set mesos són absolutament insuficients i no responen a una situació real que passen milers i milers de famílies a Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Moreno. És el torn ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. És el torn del senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, jo volia començar fent referència a algunes intervencions anteriors, fonamentalment a una que considero rellevant, que també hi ha fet referència el portaveu del Grup Socialista: no estem parlant d'una llei del Govern Puigdemont. No és aquesta una llei del Govern Puigdemont. És una llei fruit de la signatura de milers i milers de ciutadans i fruit de la iniciativa d'una comissió promotora, a la qual aprofito per saludar, als que estan tant a fora com als que ens acompanyen a dintre de l'hemicicle. Però no és atribuïble, aquesta llei, al Govern Puigdemont ni tan sols és atribuïble a l'exconsellera Bassa. És més, jo m'atreviria a dir, perquè vam viure tot el procés de negociació de la llei, que aquesta és una llei a pesar del Govern Puigdemont i a pesar de l'exconsellera Bassa, que van posar mil i una dificultats fins que no hi va haver un acord o fins que la majoria de grups d'aquesta cambra vam amenaçar el grup majoritari amb un acord que els superava per aprovar aquesta llei. Aquesta és la realitat. Per tant, no vinguin ara a dir-nos aquí: «Aquesta és una llei del Govern Puigdemont, és una llei de l'exconsellera Bassa. És una llei a pesar d'ells. Ara, si volen que els atribuïm mèrits al Govern Puigdemont i a l'exconsellera Bassa, ho podem fer; els atribuïm el mèrit d'estar avui, aquí, parlant del desenvolupament d'aquesta llei. El mèrit és d'ells? Sí. El mèrit és d'ells i de vostès, de la majoria parlamentària. I és d'ells, per què? Perquè aquesta llei, que es va aprovar el mes de juliol, se sabia i es coneixia perfectament que requeriria molts esforços per a la seva aplicació, per a la seva posada en funcionament. És una qüestió extraordinàriament delicada per la quantitat d'expectatives que havia aixecat –i que ha aixecat– i extraordinàriament complexa per la quantitat de persones i per la quantitat de famílies que se'n veien afectades. I ja avançaven els treballadors del Servei d'Ocupació de Catalunya quins podrien ser els problemes amb què ens trobaríem, i ho feien abans que s'aprovés la llei. Doncs, tot i això, segurament..., no, segur, el Govern devia tenir altres prioritats que no pas el desenvolupament de la renda garantida de ciutadania i devia preferir dedicar els recursos a altres coses que no eren el desenvolupament de la renda garantida de ciutadania. I suposo que era prioritari intentar contractar observadors internacionals per fer no sé quin paripé abans que contractar treballadors per a les oficines del Servei d'Ocupació de Catalunya que poguessin gestionar la renda garantida de ciutadania que s'havia aprovat en aquest Parlament. I aquesta és la realitat. I aquest és el mèrit del Govern Puigdemont i aquest és el mèrit de l'exconsellera Bassa. I hem de reconèixer, sí, que, escoltin, el 155 és el que ha impedit que hi hagi el desenvolupament reglamentari de la Llei de la renda garantida de ciutadania, que segur que hauria facilitat molt l'aplicació de la llei i l'aplicació pràctica d'aquesta llei, d'acord? No tenim cap mena de complex en reconèixer que és culpa del 155 i, per tant, és culpa d'aquells que van provocar que s'hagués d'aplicar el 155!; també, per cert, el Govern Puigdemont. Diu: «Home, bé, doncs, escolti'm, acabem amb el 155 com abans... Doncs, també és culpa d'aquells que tenen la majoria parlamentària d'aquest Parlament, que no han format Govern, perquè no s'hagi pogut començar a fer el desenvolupament reglamentari de la Llei de la renda garantida de ciutadania. I aquesta és al realitat. I estem així i hem rebut nosaltres també, com a partit polític, hem rebut moltíssimes queixes de moltíssimes persones que s'havien generat expectatives davant d'aquesta Llei de la renda garantida de ciutadania. I moltíssimes persones i treballadors també del SOC que es queixaven de la manca de recursos, es queixaven de la manca de diligència en la resposta a totes les peticions que hi havien i es queixaven de les respostes i de les negatives sense argumentació que s'havien donat a les seves peticions. Per tant, la responsabilitat del caos és de qui podent preveure la situació en el seu moment no ho va fer, i de l'acció de Govern que va tenir com a conseqüència l'aplicació del 155, i, ara, de qui podent formar Govern i sortir d'aquesta situació tampoc ho fa. Per tant, el nostre grup parlamentari donarà suport en aquestes propostes, que, bàsicament, persegueixen dos objectius: un, demanar informació i aconseguir informació de quines són la quantitat de persones i de famílies que estan tramitant i quines són les situacions exactes en què es troben cadascuna d'aquestes peticions i, dos, sobretot, i el més important, una major dotació de recursos, tant personals com materials, per poder atendre les persones que tenen aquestes expectatives, justes expectatives, creades per l'aprovació i per l'aplicació d'aquesta llei. Ara, també hem de ser conscients que aquesta segona part..., i perquè aquesta segona part es faci efectiva és necessari també que hi hagi un govern efectiu i això és el que esperem molts i molts catalans. Gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per indicar les esmenes que s'accepten i, en tot cas, com queda el text que es posa a votació, té la paraula de nou la senyor Marta Ribas, per un temps de dos minuts.
Bé, a mi també m'hauria agradat tenir aquest debat amb la Dolors Bassa aquí present. Però, més enllà d'aquest element de solidaritat personal, això no ens fa ser menys exigents amb el seu equip, que és qui està desplegant la renda garantida de ciutadania. És irresponsable, senyora Fornós; la irresponsabilitat és agafar del text de la nostra resolució només uns paràgrafs i no llegir el següent, just següent, on diu: «Més enllà d'aquests dos concrets elements, l'estructura política de l'anterior Govern de la Generalitat, que es manté en funcions, no té cap altra limitació per gestionar el desplegament de la llei, pel fet del 155, tal com ells mateixos han verbalitzat en diverses ocasions. Per tant, la irresponsabilitat és ser de la formació política que està tenint aquesta responsabilitat en el Govern i, avui, set mesos i mig després que es comencés a desplegar la renda garantida de ciutadania, i hi hagi aquestes disfuncions que hem posat de manifest en aquest debat avui, en el Parlament, no es faci ni una sola autocrítica. Hi ha hagut dotze esmenes a aquesta proposta de resolució. Només n'hem rebutjat quatre: una d'Esquerra, dues de Junts per Catalunya i una de Ciutadans. Permetin-me justificar el rebuig de la de Ciutadans, sobre la compatibilització de les rendes del treball, que evidentment defensem, però que volem ser estrictes amb el compliment de la llei i, per tant, també amb els acords als quals es va arribar en la ponència, i nosaltres també, doncs, ens acollim a tal com està el tex, per no modificar-lo a partir d'una resolució política en un ple del Parlament. Per cert, cinisme que Ciutadans s'arrogui la defensa dels drets dels treballadors i les treballadores, aquells que són els campions de la defensa de la desregularització del mercat del treball, aquells que en aquest Ple del Parlament ens porten una proposta de resolució per atacar les organitzacions sindicals, que són la principal eina de defensa dels drets dels treballadors i les treballadores. [[Alguns aplaudiments.]] Mirin, defensar aquest 20 per cent de població que està en risc d'exclusió es fa prioritzant temes socials a l'hora de portar debats al Ple i el primer grup parlamentari en aquesta cambra que ha fet això ha estat Catalunya en Comú Podem, portant aquesta proposta de resolució al debat del Ple d'aquesta cambra. Volem ser allò pel qual hem nascut, per ser útils a la gent que ens necessita, útils especialment a la gent més vulnerable, útils...
Senyora Ribas...
...per a aquesta gent que necessita que la renda garantida de ciutadania es desplegui i es desplegui bé. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Ribas. Estem cridant a votació. [[Josep Maria Forné i Febrer demana per parlar.]] Sí, senyor Forné.
Per demanar votació separada de tots els punts: 1, 2.a, 2.b, 3, 3.a... Bé, el 3 i el 3.a, de fet... El 4, el 5 i el 5 bis.
D'acord. No pregunto si hi ha cap més demanda de votació separada, perquè ha demanat que es voti per separat tots els punts, eh? [[Pausa.]] Bé, passarem, doncs, a la votació d'aquesta proposta de resolució, punt per punt. Començarem amb la votació del punt número 1. Comença la votació. Aquest punt és aprovat per 135 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passarem ara a la votació del punt 2.a –2.a. Comença la votació. Aquest punt és aprovat per 69 vots a favor, cap en contra i 66 abstencions. Passem, ara, a la votació del punt 2.b –2.b. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 69 vots a favor, 66 en contra... [[Remor de veus.]] Perdó. [[Veus de fons.]] Aprovat, aprovat: 69 a favor –tenen tota la raó del món–, 66 en contra i cap abstenció. Ara, sí. I passem ara a la votació del tercer punt. Comença la votació. Aquest punt s'aprova per unanimitat, és a dir, 135 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I passem ara al punt número 4. Comença la votació. S'aprova també per unanimitat aquest punt, és a dir, 135 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I passem ara al punt cinquè. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 69 vots a favor, cap en contra i 66 abstencions. Crec que no hi ha cap més punt... [[Marta Ribas Frías demana per parlar.]] Sí? Digui, digui, senyora Ribas.
President, crec... Perdoni. Crec que l'inici del punt 2 queda pendent de votar-se. És la primera frase. I no sé si el 5 bis el consideren ja votat amb tot el punt 5 o havien demanat votació separada del 5 bis.
No. Com que no ho havíem aclarit, votem, primer, la primera part del punt 2, aquesta que no havíem votat i, després, votarem el 5 bis. Per tant, votarem ara aquesta primera part del punt 2, que no havíem confirmat que es votava. Comença la votació. Aquesta part del punt 2 queda aprovada per 135 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I ara votaríem, per tant, el punt 5 bis. Comença la votació. Queda aprovat per 135 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I ara em sembla que sí que ja hem votat el conjunt de la proposta de resolució. [[Proposta de resolució de denúncia de la criminalització dels comitès de defensa de la república per l'aparell de l'Estat espanyol]] [[250-00132/12]] Per tant, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució de denúncia de la criminalització dels comitès de defensa de la república per part de l'aparell de l'Estat espanyol, presentada pel Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà. Els demano, si us plau, que si han d'abandonar l'hemicicle ho facin en silenci. Gràcies. Per presentar la proposta de resolució tenen la paraula els grups parlamentaris proposants, i en primer lloc, per part del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la senyora Mònica Sales.
President, diputades i diputats, CDR és, sense cap mena de dubte, una de les sigles més comentades en les darreres setmanes i mesos, sobretot pels atacs que ha rebut des de diferents sectors de la societat i des de diferents agents polítics. CDR, Comitè de Defensa de la República, així de senzill, tot i que per a alguns mitjans intencionadament la sigla respon a «comitè de defensa de la revolució, cosa que no s'ajusta gens a la realitat, a una realitat que va crear en un moment determinat els comitès de defensa del referèndum i que, passat el referèndum, passada la data de l'1 d'octubre i assumida la barbàrie ocorreguda per la desproporcionalitat policial, decideix seguir viva amb els comitès de defensa de la república. Els CDRs són uns comitès organitzats per diferents persones que treballen pel desplegament de la república catalana amb un principi comú: la no-violència. I és que una part molt àmplia de la societat catalana, després de veure arrabassats els seus drets més bàsics, ha decidit organitzar-se per mantenir viu l'anhel de llibertat d'aquest poble que vol esdevenir una república. Com una taca d'oli, els CDR han anat creant-se i coordinant-se arreu del territori català, i fins i tot més enllà dels nostres límits, per ser un clam pacífic de defensa d'uns ideals, d'uns interessos i d'unes il·lusions compartides. L'estimada i enyorada Muriel Casals ens va dir un dia: «No som aquí per buscar un somni, nosaltres som el somni. I a través d'aquests CDRs podem treballar també per materialitzar aquest somni que moltes i molts tenim i que volem fer real a través d'un moviment totalment pacífic. A nosaltres no ens trobaran al costat de la violència. La transversalitat d'aquests comitès fa que en ells s'apleguen persones de totes les sensibilitats polítiques pro república, que tenen per objectiu comú la consecució d'una Catalunya lliure. I és per això que hi trobem hòmens i dones de diferents edats, professions, àmbits, idees, que simbòlicament es donen les mans quan cal, tal com ho van fer aquell Onze de Setembre de 2013, en què amb la Via Catalana vam enllaçar-nos de nord a sud o de sud a nord, amb la il·lusió de saber que tots i totes compartíem un mateix objectiu: la independència. Tal com el text de la mateixa proposta de resolució diu i cito, «els CDR som estudiants, pageses, bomberes, aturades, botigueres, cambreres, recepcionistes, professores, autònomes, cuidadores, informàtiques, cuineres, perruqueres, carteres, treballadores de la indústria, jubilades –fin de la cita. I hi afegiria que els CDR també som regidores, alcaldesses i diputades que des de l'àmbit polític escoltem el clam del poble, que defensa el seu tarannà pacífic i democràtic i que empeny amb força per assolir un objectiu. Des del Grup de Junts per Catalunya volem condemnar l'atac constant que reben els CDR, i d'aquí aquesta proposta de resolució, ja que interessadament hi ha certes persones, certs moviments polítics, certs mitjans de comunicació, que volen posar en relleu una suposada violència que no existeix en cap cas. Els CDR són un llistat infinit de noms propis que junts esdevenen el col·lectiu per la república; noms que tenen per cognom la nòmina dels vuit cognoms catalans, però també noms que tenen darrere cognoms catalans, castellans, del nord, del sud i d'arreu, perquè aquesta causa de la independència ha aglutinat tantes sensibilitats i tantes procedències que això ja no és cosa de pocs, sinó que és cosa de més de 2 milions de persones que lliurement treballem per assolir un millor país, que lliurement hem dit «sí a un nou país. Els CDR són noms com Marcel, Dani, Emmanuel, Marçal, Lluc i un gran llistat, entre els quals destaca el nom de Tamara, Tamara Carrasco, a qui ja hem manifestat el nostre suport després d'estar detinguda durant quaranta-vuit hores per rebel·lió, sedició i terrorisme. Terrorisme? Malauradament, sabem què és el terrorisme, i no permetrem que es banalitzi així aquest problema social tan greu que patim, perquè els CDR no fan terrorisme, senyores i senyors. Ja n'hi ha prou. La criminalització que s'imputa als CDRs forma part de l'onada repressiva de l'Estat a través de tots els mecanismes per fer de la temor la millor arma contra tot un poble. Però hem de tenir present que el poble català ja no té temor, i des de l'acció no violenta es continuaran defensant els objectius a assolir. Tal com he esmentat, des de la consigna unitària de la no-violència, tots els CDR d'arreu del país articulen activitats diverses per reivindicar la república catalana, el retorn de les institucions, l'aixecament de l'article 155, l'alliberament dels presos i el retorn dels exiliats, i ho fan amb el color groc per bandera, convertit des de fa un temps en el color de l'esperança. Un color que ens ha servit per a fer visible la ignomínia de l'estat opressor i, certament, bé hem degut aconseguir que siga un color sumat a la nostra causa, perquè, si no fos així, per què haurien d'acabar a les escombraries les camisetes de color groc que lliurement porten els aficionats al camp de futbol? Que és violència, això, també? Ja n'hi ha prou. Algú es pensa que mentre alguns intenten descabezarnos els catalans i les catalanes ens hem de quedar amb els braços creuats? La situació política que ara mateix es viu a Catalunya és complexa, i segur que totes i tots estem d'acord amb aquesta afirmació. Però aquesta complexitat no ha de ser sinònim de resignació, perquè el poble català ha lluitat sempre per defensar-se dels atacs que rep, constants, des de ja fa uns quants anys. Saben alguns de vostès, dels que són aquí escoltant-me per primera vegada en aquest faristol, què significa la llibertat d'expressió? O és que vostès no s'expressen? Saben alguns de vostès què significa la llibertat de manifestació? O és que vostès no es manifesten? –per cert, amb reforços vinguts d'excursió. Saben alguns de vostès què significa la llibertat ideològica? O és que vostès no són lliures ideològicament? Taxativament no, no ho saben, i s'amaguen darrere del poder de la justícia, una justícia altament polititzada que veu clarament rebel·lió, que veu clarament sedició, que veu clarament malversació, que apunta a veure terrorisme i que banalitza impunement el sofriment de moltes i molts però que no sap veure, malgrat les evidències, una violació. I obro parèntesi per dir alt i fort: jo et crec. Escoltem les amenaces i abaixem el cap? Ens ataquen amb porres i abaixem el cap? Parlen de proporcionalitat en l'acció policial de l'1 d'octubre i abaixem el cap? No validen els resultats sortits de les urnes i abaixem el cap? Doncs no, no abaixem el cap. Perquè una part molt gran del poble català ha dit prou i ha dit obertament: «més vius que mai. I ho ha dit de manera continuada, durant molts Onzes de Setembre, així com també ho va dir l'1 d'octubre, i també el 21 de desembre. La creació dels CDR, doncs, no és més que la posada en escena d'aquesta situació complexa, d'aquest tancament constant al diàleg, d'aquesta cacera de bruixes que patim cada dia amb destitucions, amenaces, denúncies, i d'aquesta situació injusta de presó i exili. La necessitat ciutadana d'organitzar-se per fer front comú al moviment que viu Catalunya ha fet nàixer aquestes organitzacions formades per persones molt diverses que des de la pluralitat fan accions per a l'objectiu comú que comparteixen. Saben què fan els CDR? Sí, s'organitzen activament i pacífica i tallen carreteres, aixequen peatges i fan talls ferroviaris. Però no es queden només amb això, senyores i senyors: mirin també altres accions que duen a terme i prenguin nota, agafin paper i bolígraf, de l'alt nivell de violència de desplegar una estelada mentre molts cantaires entonen Els segadors; de córrer fins a les presons d'Alcalá-Meco, Soto del Real i Estremera; d'arribar fins a Montserrat i desplegar un llaç groc al Cavall Bernat; de defensar cantants, artistes, músics, pallassos, mecànics, iaios i iaies que s'expressen lliurement; de concentrar-se davant dels tribunals que jutgen injustament; de donar suport als actes de l'ANC i Òmnium Cultural, entitats que han ensenyat al món, any rere any, com són i quin és el seu tarannà; d'encartellar i de vestir de groc nombrosos indrets significatius o no de Catalunya; de celebrar aniversaris dels presos amb les seues famílies; de donar suport a dinars i a sopars grocs per la llibertat, i d'una llarga llista d'actes que fan més gran cada dia amb la voluntat de no normalitzar la situació que vivim i patim i de no oblidar els que són lluny de casa, presos o exiliats, per haver donat veu a la ciutadania, que els van fer un encàrrec mitjançant les urnes. I saben també què fan els CDR? Defensar els docents d'El Palau, assenyalats i difamats i insultats amb pintades al seu institut. Però no havíem demanat que el millor era «no nos señaléis? En què quedem? Deixin-se de victimisme i de mentides, perquè bé que saben, alguns militants de les formacions pro 155, encaputxar-se, destrossar i fer atacs feixistes. O és que les teles dels tòtems pels presos polítics que hi havia a Girona es van esquinçar soles? Ja n'hi ha prou. El nostre procés pacífic i democràtic no té marxa enrere i, malgrat que vostès ho vulguen, no defallirem en la lluita per a esdevenir un poble lliure. I, per acabar, em permetran un apunt literari, un viatge cap al sud del país per citar uns versos de l'enyorat Gerard Vergés, poeta de l'Ebre, que en la seua poesia «Dictadura ibèrica fa un crit a no tenir temor i a seguir pensant, cavil·lant i defensant cadascú les seues idees, fins i tot en moments de censura i de manca de llibertats: «Bo és tenir el pensament engarjolat / i aquell que pensa, a la presó captiu. / Qui no vulgui presó, que no cavil·li; / qui no vulgui presó, que no grinyoli. / Curulles les presons, curull l'exili, / aquest país serà una bassa d'oli. Doncs està tot dit. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sales. A continuació, pel Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Ruben Wagensberg.
President, diputats, diputades, imaginem que anem a qualsevol país del món de vacances a visitar els seus pobles, les seves ciutats, i que mentre els visiteu veieu tot de gent molt diversa que es dedica a fer una sèrie de coses com, per exemple, penjar uns triangles de color verd per tot arreu. No és una cosa aïllada ni sectària, perquè a cada poble i a cada ciutat que aneu veieu moltíssima gent participant-hi; ho fan a cara descoberta i somrient, de dia. Imagineu que de nit, mentre visiteu aquests pobles i aquestes ciutats, veieu aparèixer un seguit de gent que van amb un cúter a la mà per destrossar i arrencar, molt sovint amb un to agressiu, tots aquests triangles de color verd que hores abans els de dia han posat; a més, sovint ho fan amb la cara tapada i vestits de color negre, a vegades potser amb un carnet de color taronja a la butxaca. Vosaltres, com a viatgers, segurament no teniu gaire informació del que està passant i, lògicament, d'entrada el que feu és que teniu més simpatia contra..., davant d'aquells que posen els trianglets de color verd que no cap a qui els arrenca. I òbviament el col·lectiu en el qual participen aquests que arrenquen els trianglets de color verd això ho saben, no són «tontos, i el que fan és utilitzar totes les eines possibles perquè tu, com a visitant, no marxis cap a casa teva amb aquesta idea. Els de nit necessiten criminalitzar els de dia i demostrar que són tan dolents i tan perillosos que no tenen dret ni a posar els trianglets de color verd. Diuen que és tan ofensiu i tan perillós allò que defensen que qualsevol repressió contra ells és necessària, sigui a cop de cúter, sigui a cop de porra o sigui a cop de presó. A mesura que et vas assabentant més del que passa en aquell país, t'adones que els de dia volen canviar l'ordre de les coses, perquè creuen, equivocant-se o no, que així viurem tots i totes millor. I als de nit això no els agrada, i com que no els agrada diuen que la seva proposta no té dret ni a discutir-se ni a votar-se. Fins i tot llegeixes que han enviat la presidenta del Parlament d'aquell país a la presó per intentar debatre en seu parlamentària la qüestió. Bé, avui posar el debat i el focus sobre les accions que fan els CDRs seria segurament entrar en el marc mental d'aquells que intenten criminalitzar-los. El problema no pot estar mai sobre aquells qui exerceixen el dret de protesta, perquè, compartint o no les seves reivindicacions, estaríem entrant en un terreny molt perillós, estaríem entrant en el debat de si és legítim o no mobilitzar-se, i en una democràcia no s'ha de posar mai en dubte, perquè, si no, tindríem la democràcia en dubte. Per tant, si avui estem aquí parlant dels CDRs és perquè hi ha algú que intenta criminalitzar-los i, així, deshumanitzar i reprimir un moviment sencer. I crec que és aquí on hem de posar el focus, en com uns utilitzen la por per reprimir els altres. Mireu, no hi ha cap instint tan poderós com la por; és un estat afectiu que es pot provocar i utilitzar com a instrument al servei d'un interès. L'espècie humana sap gestionar-la i jugar-la com ho ha fet..., com ho fa cap altre animal. I els poders en tenen una llarga experiència. Creant falsos escenaris, a través de silenciar, distorsionar o mentir s'impulsa la inseguretat ciutadana davant d'una amenaça que no existeix. I en nom de l'estabilitat, de la seguretat, de la unitat, de la convivència, es reprimeixen llibertats individuals o col·lectives. A gran escala, utilitzant-la, s'han fet caure governs democràtics, com el d'Allende, per instaurar dictadures controlades des de Chicago, com la de Pinochet. Apel·lant a la pau mundial s'han fet guerres i s'han envaït països; no cal anar gaire lluny: utilitzant el terror i a través de mentides demostrades, un partit amb representació en aquesta cambra ens va enviar a la guerra a Iraq; centenars de milers de morts que portareu tota la vostra vida a les vostres esquenes. La dicotomia de fer la guerra en nom de la pau. Els civils tenen por als armats, els armats tenen por a la falta d'armes, les armes tenen por a la falta de guerres; així s'explica aquest món. És el temps de la por, que deia Galeano; por de la dona a la violència de l'home i por de l'home a la dona sense por. El desconeixement o el fals coneixement porta a la desconfiança, i la desconfiança porta a la por. Això ens ho podem trobar en la vida quotidiana, quan escoltem parlar algú en una llengua que no entenem i automàticament ens pensem que està conspirant contra nosaltres. D'això en beu el populisme –o el «Netegem Badalona–, quan intenta induir a la por d'unes classes populars, per exemple, a perdre la feina en mans d'unes classes encara més populars, un suposat enemic foraster. I el resultat? La por, la por de la gent amb pocs recursos a una gent que encara té menys recursos; pobres contra pobres, mentre el poder en surt airós. De fet, l'origen de la paraula «rival ens explica perfectament aquesta realitat. «Rival ve del terme llatí «rivalis, que vol dir «el que viu a l'altra banda del rivus, és a dir, a l'altra banda del riu. Només pel simple fet de viure a l'altra banda del riu, de ser desconegut, el nostre llenguatge l'ha convertit en sospitós, en rival. Quan en un estat..., o un col·lectiu és dèbil, identifica com una greu amenaça qualsevol acció o dissidència, i la criminalització dels CDR té exactament aquest objectiu: parleu i inventeu sobre legítims mètodes de protesta, quan en realitat el que voleu és reprimir un moviment. La detenció de la Tamara, amb tot el xou que els permet fer la Llei antiterrorista –cinquanta «furgones de la Guàrdia Civil, tapats, i les metralletes– respon exactament a això, a que els pares i mares d'aquest país, després de veure això per la televisió, els diguin als seus fills i filles: «Escolteu, no aneu a tallar autopistes, que mireu què us pot passar. I davant d'aquestes persones, ja no és una detenció el que funciona, sinó que és la pròpia por, la pròpia autocensura, el que fa quedar-te a casa. Això són les conseqüències invisibles d'una por estructural. I aquí també entra la perversió del llenguatge: «comandos, «tumultuarios, «cabecillas, «partidos que no condenan la violencia... Això ens recorda potser fa quinze anys el País Basc. Siguem francs: aquí s'està intentant imposar un relat judicial on la violència és un ingredient necessari, i això passa per intentar criminalitzar una gent pacífica que està intentant exercir el seu dret fonamental de protesta. No ho dic jo, ho diu la Constitució que a alguns tant us agrada defensar. Queixar-se és un dret fonamental. I, senyors, siguem francs, perquè aquí tothom sap el que està passant; tothom, en aquesta sala, coneix algú, té un tiet, una tieta, un cosí, una cosina que hi és, en els CDRs, i sabeu perfectament que no són gent violenta. Però el que no teniu en compte és que moltíssima gent d'aquest país està perdent la por; no només l'està perdent, sinó que qui l'està intentant provocar és qui la comença a tenir, la por que, diuen, està canviant de bàndol. Quan un estat, amb tots els seus poders mediàtics, amb tots els seus poders judicials, amb l'exèrcit, amb la força, identifica com una amenaça una bufanda groga entrant en un estadi de futbol, el que demostra és que qui té la por en aquest moment és el poder. I aquest és el primer símptoma que l'Estat està entrant en fallida. I per si no és poc..., un món sencer ens està mirant. Amics de Ciutadans, mentre alguns de vosaltres passeu de participar en mobilitzacions pels pensionistes, pel dret a la «vivenda, el 8 de març o el Dia del Treballador, però sí que us manifesteu cada 12 d'octubre al costat de grups d'extrema dreta o per demanar la pujada salarial de la Guàrdia Civil o de la Policia Nacional, el que aneu dient és que és l'ANC, és que és Òmnium, és que són els CDRs, és que són els partits sobiranistes els qui volen provocar la fractura social. Digueu una sola persona –una sola persona–, un referent en aquest país o en aquest estat, o un sol referent en tot el món, que defensi les vostres tesis; un sol activista pels drets humans en tot el món que defensi les vostres tesis, que qualifiqui el moviment sobiranista com un moviment violent. Ni un. Fins i tot, al contrari, perquè fa pocs dies vam veure l'Ai Weiwei anant a visitar el president Puigdemont i mostrant-li el seu compromís amb la llibertat d'expressió i amb els drets fonamentals. Perquè l'1 d'octubre el va veure tot el món. Som la mateixa gent del «No a la guerra, Barcelona és la ciutat germana de Sarajevo, som la gent, som el país del «Volem acollir. [[Aplaudiments.]] I ja se sap, en un estat opressor i de violència estructural, al primer que s'acusa de violents és als no violents. Més dicotomies. Els que intenten, els que recriminen, els que es queixen que alguns assenyalen, què fan? Assenyalen. Els que parlen de fractura social a les aules, què fan? Neixen amb la bandera i l'objectiu de segregar a les escoles per l'únic motiu de la llengua. Qui anuncia la divisió social, què fa? Crea Tabàrnia. Tot coordinat entre estats, partits, mitjans de comunicació i poder judicial. Un relat. Fa dècades que els moviments socials de tot el món opten per la via de la no violència; uns contra dictadures; d'altres, en democràcia, contra la pèrdua de drets socials, laborals, per evitar desnonaments o per reclamar el dret a l'autodeterminació. L'1 d'octubre... Per cert, senyora Arrimadas, la Clara Campoamor que tant li agrada tuitejar deia que la llibertat s'aprèn exercint-la, que és exactament el que vam fer l'1 d'octubre. Doncs crec que és responsabilitat de tots llegir l'1 d'octubre com l'acte de desobediència civil no violenta més gran que s'ha fet a Europa en els últims temps. No ens deixaven votar, volíem votar, i amb un sol objectiu, defensar les urnes i defensar les paperetes, vam votar. [[Aplaudiments.]] Ho vam aconseguir. Ho vam fer de manera no violenta, resistint heroicament, això sí, a la violència de l'Estat repressor, i aquell dia vam aconseguir debilitar moltíssim l'Estat. De fet, vam fer que per uns dies el poder deixés de tenir poder sobre nosaltres. Així ho vam sentir, ens vam sentir sobirans. La mala noticia per nosaltres, perquè hi és, és que no va ser suficient per aconseguir el diàleg; qualsevol lluita no violenta el que busca és el diàleg. Però la mala noticia per vosaltres és que seguirem, que hem emprés un camí i que pensem arribar fins al final. Mireu, l'exemple més clar que ha posat aquest Parlament, i acabo, és el de la Rosa Parks. Ara feia dies que no en parlàvem, de la Rosa Parks, no?, la dona que no es va aixecar de l'autobús. Rosa Parks no va aconseguir, amb aquella acció, el final de la segregació racial als autobusos. Quan Rosa Parks no es va aixecar de l'autobús i la van detenir, el que va provocar és que va començar una vaga d'un any, un boicot d'un any a la xarxa d'autobusos d'Alabama. Cap persona afroamericana pujava a l'autobús. Fins a dos hores cada dia per anar a treballar, per anar i tornar de la seva feina; fins a dos hores. Mentre el Ku Klux Klan els cremava les cases, mentre es detenien els seus..., per exemple, un desconegut aleshores Martin Luther King, mentre tot això passava, seguien. Un any sencer. I al final què va passar? Que això va arribar a l'Estat, a les Corts de l'Estat, i, per tant, va començar un diàleg que va permetre...
Vagi acabant, senyor Wagensberg.
...que acabés la segregació racial als autobusos. Mireu, l'1 d'octubre vam decidir, vam ser nosaltres...
Vagi acabant.
...els que vam decidir no aixecar-nos de l'autobús...
Senyor Wagensberg...
...i ara estem patint la detenció. Ja acabo, president. La repressió, efectivament, ha funcionat; ha funcionat i això és evident. Però som molts que comencem a despertar d'aquest estat de xoc, i el repte que tenim davant és titànic. Acabo.
Acabi, si us plau.
No pensem callar; estem molt tranquils perquè, com deia el nostre amic Joan Fuster, només criden per veure si ens fan callar. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Wagensberg. A continuació, pel Subgrup Parlamentari CUP - Crida Constituent, la senyora Maria Sirvent.
Bé, bona tarda. Les mobilitzacions en defensa del dret a l'autodeterminació i de la república catalana han estat massives, constants i exemplars. La pràctica de la resistència civil activa i no violenta ha estat un principi bàsic irrenunciable, fins i tot davant d'unes forces policials absolutament desbocades contra la societat. Tota i aquesta violència criminal orquestrada per un estat superat i desbordat, l'autoorganització popular va garantir la celebració del referèndum. Els llavors anomenats «comitès en defensa del referèndum van ser una eina clau en la contenció i en la defensa no violenta dels col·legis i centres de votació, i en la autotutela del dret a l'autodeterminació, un dret que se'ns nega de forma sistemàtica. L'Estat espanyol, en totes les seves formes, ha engegat un procés de criminalització del moviment independentista, amb la creació i socialització d'un relat que pretén justificar la repressió sense límits al més pur estil franquista. Aquesta estratègia d'estat no és nova, fa dècades que s'aplica arreu on la dissidència qüestiona els fonaments antidemocràtics de l'Estat. Fa unes setmanes es va fer públic que la fiscalia de l'Audiència Nacional obria diligències contra els comitès en defensa de la república. Pocs dies després, hi ha hagut les primeres detencions d'activistes dels CDRs. Volem recordar que els comitès en defensa de la república no tenen cap altre objectiu que treballar en favor d'una república catalana, una república on tothom pugui viure en pau i amb vides dignes. Tanmateix no ens sorprèn l'autoritarisme de l'Estat espanyol, garant del règim del 78, que no tolera la pluralitat, la solidaritat i l'autoorganització de base popular. Ni tampoc ens sorprèn, perquè no és un fenomen nou, que els espais de trobada, reflexió i creixement col·lectiu que naixen a barris, viles, pobles i ciutats, on la comunitat sempre –sempre– passa per davant dels interessos individuals, siguin represaliats. Ho són perquè poden fer trontollar els privilegis que encara mantenen unes poques a costa de precaritzar les nostres vides. En un context com l'actual, que ens afecta especialment a les dones, de negació dels drets polítics i socials més elementals, veiem com creix la voluntat de bona part de la població de donar sortida a les reivindicacions de millora de les seves condicions de vida mitjançant la construcció d'una república des de la base i entre totes, que pugui servir com a revulsiu de tot el que representa el règim del 78. És en aquesta realitat que creixen els CDRs, espais en els que hi participen persones ben diverses –les nostres companyes, veïnes, amigues, les nostres àvies–; espais d'organització popular amb caràcter autònom i no subordinat als partits polítics i les grans organitzacions civils; espais amb un gran potencial transformador, diversos i plurals, on és la gent que hi participa la que pren les decisions, amb caràcter horitzontal i assembleari. I és precisament per aquests motius, per la potència transformadora, la diversitat i la força dels CDRs, que s'ha iniciat una campanya de criminalització, manipulació i repressió protagonitzada per l'aparell de l'Estat i orquestrada pels seus tentacles, en forma de poder institucional, judicial i mediàtic, que disfressen de violència i inclús de terrorisme l'expressió de formes de protesta absolutament legítimes, basades en l'acció directa no violenta, i que constitueixen eines que hem fet servir sempre la classe treballadora i que són motor de canvi i de transformació social; eines que hem fet servir per reivindicar la millora de les nostres condicions de vida, espais que estan plens de vida i d'entusiasme, de persones lluitadores, on el poder resideix en el poble i no en les tiranies dels estats i les elits. La criminalització del dret de vaga, de reunió, de manifestació, de llibertat d'expressió o l'autodefensa davant de la injustícia és proporcional al nivell de democràcia de l'Estat espanyol, que no només no reconeix un dret tan essencial com el dret a l'autodeterminació, sinó que a més a més fa servir tots els mitjans al seu abast per frenar aquelles que qüestionen de forma contundent l'actual marc de relacions, perquè tenen al·lèrgia a la democràcia. Violència és la incitació a l'odi que comporta aquesta campanya de criminalització que pretén construir un relat de blocs i atiar la fractura social entre les classes populars per justificar una repressió completament injustificable, mentre cada vegada hi ha més corrupció i menys rics més rics i més pobres amb menys recursos. El projecte republicà és inclusiu, no distingeix per motius d'origen ni de llengua ni d'on se sent cadascú, sinó que busca ampliar i consolidar drets polítics i socials i econòmics per tota la societat. Aquí no sobra ningú, només aquelles que des de la seva posició de poder han utilitzat la violència contra la població. El que sobra és la violència i la instrumentalització dels delictes d'odi i terrorisme a conveniència. El que sobra és la violència de la brutalitat i de l'abús de poder; una violència que afecta des de la botiguera del barri fins a la cambrera, la professora, l'enginyera o la cartera. De veritat creieu que pot ser violència defensar-se davant de la veritable violència institucional, manifestar-se per denunciar la persecució política que afecta les nostres companyes i veïnes? Odi i terrorisme mai poden estar relacionats amb les xarxes de solidaritat i amb la creació d'espais de decisió comunitaris, on les persones que hi participen prenen la paraula per parlar de vida davant de la injustícia i de la barbàrie. I per acabar...
Senyora Sirvent, si us plau.
Sí, senyor president. I per acabar citaré les companyes zapatistes: «No morirá la flor de la palabra, podrá morir el rostro oculto de quien la nombra hoy, pero la palabra que vino desde el fondo de la historia y de la tierra ya no podrá ser arrancada por la soberbia del poder. Para nosotros, el dolor y la angustia; para nosotros, la alegría y la rebeldía; para nosotros, el futuro negado; para nosotros, la dignidad insurrecta; para nosotros, nada. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sirvent. És el torn ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. És el torn del senyor Xavier García Albiol.
Senyor president, senyors i senyores diputats..., después de haber escuchado a los ponentes de esta propuesta, cualquiera diría que estamos hablando de los CDRs, de los comités de defensa de la república, como un movimiento idílico; estaríamos hablando, según sus expresiones, de personas que lo que hacen es perseguir, de una manera absolutamente pacifica, un sueño. Nos han relatado que está formado por una pluralidad de la población, nos han hablado de músicos, nos han hablado de payasos..., bueno, personas totalmente inofensivas. Yo lo que quiero decir, de una manera muy clara, es que el relato que ustedes intentan transmitir, que pretenden hacernos llegar es una imagen…, como si fueran, ya les digo, personajes inofensivos, como salidos de un cuento de hadas. La propuesta que hoy nos presentan, una propuesta en favor de la dignidad, de la defensa de los CDRs, muestra la cara más intransigente y degradada del independentismo. Ustedes están hablando de unas personas que están llevando a cabo una serie de acciones, que se dedican a coaccionar como mínimo a la otra mitad de la población de Cataluña que no pensamos como ustedes. Y no estamos hablando de gentes bienintencionadas, de gentes que lo que buscan es, a través de actos o de movimientos pacíficos, reivindicar sus derechos o reivindicar unas acciones muy concretas. Estamos hablando concretamente de esto: estamos hablando de cortar carreteras, estamos hablando de movimientos que dicen: «CDR, o república o afectem l'economia. ¿Esto es pacifismo? ¿Esto es el movimiento tan ejemplar que ustedes quieren transmitir a ojos del resto del mundo? Pues, con sinceridad, creo que están haciendo un gran perjuicio a la imagen de Cataluña. Hoy, probablemente, con la mayoría parlamentaria independentista, aprobaran esta propuesta; una propuesta, como digo, para dar apoyo a estos comités. Y con esta propuesta, que tirará hacia adelante con su apoyo, lo que están haciendo es dar un mensaje al mundo de que en Cataluña se pretende normalizar la existencia y las acciones de unos grupos que actúan en la mayoría de ocasiones de manera violenta. Yo no les diré que es terrorismo, pero sí que les voy a decir, de una manera muy clara, que en la mayoría de ocasiones es violencia y es coacción frente a aquellos que no pensamos como ustedes. Acciones como cortar carreteras, cortar autopistas, quemar contenedores, asaltar peajes o intentar amedrentar a los que no pensamos como ustedes –y permítanme que les diga que sé de lo que hablo, porque lo viví el día 23 de abril en mi ciudad, en Badalona–, para ustedes forma parte de lo que políticamente es aceptable, de lo que políticamente está bien porque proviene de aquellos que piensan como nosotros. ¿De verdad... –y dense la respuesta interior–, de verdad que esta es la imagen que quieren, que pretenden transmitir de Cataluña al resto del mundo? Yo, con sinceridad, creo que lo que están haciendo ya no es tan solo perjudicar al independentismo o perjudicar la credibilidad de este movimiento, lo que están haciendo es perjudicar al conjunto de la población de esta tierra. Más les valdría que, en lugar de presentar propuestas en esa dirección, propuestas de apoyo a los comités de defensa de la república... Por cierto, ¿qué república? –¿qué república? ¿La del señor Puigdemont, que duró veinticinco segundos? ¿Esa república es la que están defendiendo los comités de defensa de la república, eh? ¿Esa es la república que ustedes hoy pretenden dignificar con una aprobación que creemos que es del todo inaceptable e impresentable? Pues, como les decía, más les valdría que dedicaran su tiempo y su esfuerzo, en lugar de presentar propuestas en esta dirección, a presentar propuestas de apoyo a aquellos miles y miles de catalanes que están en las listas de espera de la sanidad pública y no pueden ser atendidos porque no hay recursos. En lugar de presentar propuestas de apoyar a estos que mueven, que justifican, que creen que la violencia es un instrumento para llevar a cabo sus reivindicaciones, más les valdría que se preocupasen de esos miles y miles de niños que en Cataluña están estudiando en barracones, porque el Gobierno de la Generalitat, en los dos últimos años, en lugar de destinar el dinero a construir escuelas, los ha dedicado a construir un procés independentista que solo forma parte del imaginario de una parte de la población. Muchas gracias.
Gràcies, senyor García Albiol. És el torn, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el torn del senyor Joan Josep Nuet.
Gràcies, president. Fa uns anys, l'històric dirigent del PSOE, Alfonso Guerra, va dir públicament una frase que vull fer servir per il·lustrar aquest debat que estem tenint, o aquest debat que potser no estem tenint. Deia, Alfonso Guerra: «Voy a dedicar la mitad de mi vida para que las ideas independentistas puedan defenderse –i afegia– «y la otra mitad para que no triunfen. Sempre he considerat que era una frase intel·ligent, que s'ha de saber llegir i interpretar. Perquè aquí avui no estem, almenys nosaltres, per aprovar o per rebutjar una resolució a favor o en contra del que pensen i del que fan els CDRs. Potser podríem fer aquest debat polític: si tenim o no tenim república, com s'ha de construir la república? Seria un debat interessant, però nosaltres no estem aquí per això. Estem aquí per discutir què es el que es pot fer en democràcia. I sí, les regles democràtiques serveixen per als CDRs i serveixen per a moltes altres coses, encara que no ens agradin; per intentar dedicar mitja de la nostra vida, si som demòcrates, a que els CDRs i tantes coses que corren per ahí puguin existir i puguin lluitar. Perquè..., pregunto: estem d'acord amb les mobilitzacions de la Plataforma d'Afectats per la Hipoteca? Potser sí o potser no. Estem d'acord amb les mobilitzacions sindicals? Han viscut mai una vaga general des de dins? Sí o no. La Marea Pensionista, els han escoltat quan aquesta gent gran s'emprenya i crida? Sí o no. O, per exemple, una part del moviment feminista: de les dones de Femen, quina opinió en tenen? No els pregunto si estan d'acord o no amb aquestes manifestacions, és que no va d'això, avui. I m'hauria agradat, potser, que els ponents destaquessin encara més aquests fets. Avui va de que la PAH, els sindicats, els pensionistes, Femen o els CDRs tenen dret a lluitar i a existir; tenen dret a manifestar-se com es manifesten; tenen dret a expressar-se i a lluitar per drets fonamentals que són de tots i totes, i que, gràcies a que molts CDRs de la història van lluitar per aquests drets, avui tots nosaltres els podem fer servir en aquesta cambra parlamentària. Perquè... [[aplaudiments]] , què ens plantegen? Ens plantegen mobilitzacions massives, pacífiques i no violentes. A vegades la violència està en molts llocs, segons aquell que la jutja. Per tant, ens plantegen mobilitzacions a les quals tenen dret. I quan es criminalitzen actors, cantants..., perquè, clar, no són només els CDRs, els CDRs són una part d'una llarga cua de gent a la qual se l'està perseguint per allò que diu i per allò que pensa: actors, cantants, tuitaires, escriptors, pintors i potser una llista que se seguirà allargant. Quan es criminalitzen a totes aquestes persones, es criminalitzen drets i llibertats que són de tots i de totes. I, per tant, aquest és un tema fonamental. Hem de pensar que el dret a la vaga, el dret a la reunió, el dret a la manifestació o la llibertat ideològica de la qual fruïm..., els nostres pares i els nostres avis no els van tenir, aquests drets. I aquests drets que avui semblen fàcils són conquerits per molts CDRs que es van jugar la pell fa molts anys, dient i fent coses quan algunes d'aquestes coses estaven prohibides. Per tant, aquesta és la realitat. La democràcia consisteix, entre altres coses, en derrotar..., en poder derrotar políticament el teu adversari polític, no en empresonar-lo. Això no és la democràcia. La democràcia consisteix en el lliure debat de les idees, en la lliure mobilització i reunió de la gent, en la lliure circulació de les persones, encara que allò que pensen o allò que diuen no només no ens agradi; fins i tot, ens pot arribar a repugnar, però tenen dret a pensar-ho i a dir-ho. Això és la democràcia. I quan la democràcia és la criminalització i és la presó i és la persecució comença a deixar de ser democràcia. I com que aquests drets que fruïm ens van costar tant, espero molt sincerament que, sense o amb CDRs, aquesta llibertat mai ens abandoni. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Nuet. És el torn ara del senyor Ferran Pedret, per part del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, president. Diputades, diputats, permetin-me provar de rebaixar un cicle la inflamació retòrica a la que hem estat assistint en aquest debat, concedint-li al senyor Nuet que avui ha aconseguit fer dues coses seguides que pensava ja gairebé impossibles: primer, reconciliar-me amb una cita d'Alfonso Guerra i, segon, reconciliar-me amb bona part del seu propi discurs. Així que... He de dir, també, que coincideixo amb l'inici de la seva intervenció al mostrar una certa frustració de la incapacitat d'aquesta cambra per tenir debats que podrien ser molt interessants si estiguéssim tots i totes disposats a fer-los. Perquè al que hem assistit fins ara, permetin-m'ho dir, malgrat les boniques paraules que han estat adreçant a la cambra els representants, les portaveus dels grups independentistes no ha estat pròpiament un debat. I sento dir que també trobo que no ha estat un exercici sincer d'anàlisi de la realitat del país i del que suposa que estiguem discutint una cosa tan greu i tan seriosa com el que estem discutint aquí. Mirin, nosaltres, potser amb un excés d'ingenuïtat o amb l'optimisme antropològic que ens caracteritza, havíem plantejat una sèrie d'esmenes a aquesta proposició de..., a aquesta proposta de resolució que havia presentat la CUP junt amb Junts per Catalunya i Esquerra Republicana. I, certament, agraint la deferència de la portaveu de la CUP en aquest debat, que se'ns va adreçar ahir i ens va, diguem-ne, orientar respecte a la seva predisposició, respecte a totes elles, no ha estat possible incorporar res del que nosaltres plantejàvem en aquest text. Era difícil –era difícil–, perquè el text de partida és el que és –ara hi entraré– i, vistes les intervencions, encara era més difícil. Hem assistit a un exercici de propaganda molt ben feta, però poca cosa més que això. Perquè, mirin, l'exposició de motius d'aquesta proposta de resolució, en la seva formulació i també en la seva forma, és peculiar. Crec que mereix l'anàlisi. En primer lloc, és senzillament..., l'exposició de motius d'una proposta de resolució que formulen tres grups parlamentaris en aquesta cambra és el comunicat que els CDRs van penjar a les seves xarxes socials. I no és que hagi hagut de fer un exercici d'investigació, és que ho diu la mateixa exposició de motius. De fet, més enllà de tres línies, tot és íntegrament el que els CDRs han publicat a les seves xarxes socials molt legítimament. Però és que conclouen que per aquests motius és pels quals els grups parlamentaris sotasignats presenten aquesta proposta de resolució que avui estem discutint. Bé. Costa una mica entendre que es pugui fer parlamentarisme i es pugui debatre sobre qüestions importants com les que es plantegen en base a la simple assumpció acrítica d'una posició de part d'unes organitzacions que molt legítimament desenvolupen les seves activitats però que converteixen aleshores la cambra en un espai subsidiari si l'únic que podem fer és assumir acríticament el que diuen. Mirin, els deia que també era peculiar el text pel que fa als seus continguts, no?, a la formulació concreta. Diguem-ne, segurament, la formulació concreta ha contribuït també a la formulació de les intervencions dels portaveus que m'han precedit en l'ús de la paraula. I és que s'hi diuen coses que nosaltres, en el millor dels casos, amb la màxima benevolència, considerem que són un error d'anàlisi, d'apreciació de la realitat social i política del país; que sent una mica menys benèvols atribuïm a uns excessos retòrics i vocació propagandística que podem comprendre però no podem compartir, i en el pitjor dels casos creiem que poden respondre a una concepció del país contra la que volem advertir, i volem debatre-ho en aquesta cambra. En primer lloc, més enllà dels qualificatius que dediquen a l'Estat, als partits que no pensen com vostès..., més enllà d'això, diuen: «El que realment els fa por és l'existència d'un poble unit, alegre i combatiu. Molt bé, més enllà de que aquesta és una consigna ben travada, ben aconseguida i que queda, el problema és que els CDR no són el poble de Catalunya, són una part del poble de Catalunya. Però els que no som dels CDR ni simpatitzem amb la causa que persegueixen, també som poble de Catalunya. Ho som tant com vostès. I aquí hi ha un problema de concepció del país que altres expressions que van més enllà confirmen. Tornen a dir: «També ens tenim les unes a les altres, colze a colze, i allò que més els espanta: el futur. Doncs bé, crec que podríem concedir en aquesta cambra, ja que és una cambra parlamentària, que el futur no pertany o a uns o a altres, ni a una part del poble que es considera a si mateixa l'única representació legítima del poble; ens pertany a tots i a totes. I hauríem de provar de construir-lo almenys comptant amb alguns consensos bàsics per conviure democràticament. Això em porta a reflexionar sobre algunes consignes que s'han sentit molt en manifestacions dels CDRs i després en algunes derivades. «Els carrers seran sempre nostres, han dit. Bé, doncs, no; els carrers seran sempre de vostès i de tots els altres, del conjunt de la societat, que també hi exerceix, efectivament, el seu dret de reunió, de manifestació; exerceix el seu dret d'associació, la llibertat d'expressió..., de tots ells. I també s'ha de protegir la llibertat d'expressió dels que pensen diferent de vostès. Jo no assenyalaré els CDRs per més que alguna pintada vagi signada com a CDR, perquè no soc qui per atribuir responsabilitats individuals o col·lectives. Però hi ha assenyalaments, hi ha amenaces a persones que no són independentistes i a persones que ho són. Hi ha hagut actes de violència després de manifestacions que no eren independentistes i en contextos en què eren independentistes els que agredien algú que retirava un llaç groc, o a la inversa, o gent no independentista que agredia gent que els estava posant. Això està passant. I farien bé de dir-nos-ho. I farien bé de dir-nos, en primer lloc, que els carrers i l'espai públic són de tots i de totes. Algun setmanari de recent aparició també feia seva aquesta consigna i deia: «Els quioscos seran sempre nostres, mai haguéssim sospitat tal cosa. I encara algun partit el dia de Sant Jordi, deixant entreveure el gen convergent, que en diu algun periodista d'aquest país, deia: «El Palau serà sempre nostre. I molt em temo, senyors i senyores d'Esquerra Republicana i senyors i senyores de la CUP, que potser tampoc pensaven en vostès, mirin què els dic. Jo estaria una mica malfiat de que això fos així. I després més endavant diuen: «Els CDRs som el poble i som aquí per construir la república. Molt bé. Novament aquesta identificació entre la part i el tot, eh? Ells són el poble. Llavors, per exclusió, què som els altres? Ens han excomunicat del poble? Què som? Això, a mi, em porta a reflexionar sobre aquella obra d'Ibsen que es deia Un enemic del poble. Perquè, a més, nosaltres, que ens trobem sovint entre dos focs: «tous, tebis, per a uns; per als altres, «còmplices d'una cosa, “tontos” útils de l'altra. Ens veiem obligats una i altra vegada des d'aquest faristol, i ho faré per primer cop en aquesta legislatura, però ho he dit en la legislatura anterior, a dir-los a tots i a totes que quan la cosa es posa de buscar enemics del poble, de fer llistes de traïdors a la pàtria, nosaltres reclamem el primer lloc en aquesta llista la faci qui la faci. La facin els del «pit i collons que se sentia alegrement i combativament en una tractorada que passava per sota de casa meva, o la facin els de l'«a por ellos. En tots dos casos, que ens hi posin els primers, en la llista de traïdors a la pàtria, perquè la història posarà, efectivament, cadascú al seu lloc. I després parlen de que la por ha canviat de bàndol. Crec que podrien trobar alguna expressió més feliç que aquesta, perquè del que es tractaria és de que poguéssim tenir aquests debats efectivament sense cap por. Tothom pot defensar les seves idees i ningú provant d'imposar-les sense una majoria social, sense respectar el principi democràtic, atropellant els drets dels parlamentaris i derogant la Constitució i l'Estatut pel mig, provant d'imposar el seu model de societat o el seu objectiu polític. Perquè, si no, efectivament, això, aquest lema, també sentit sovint en les manifestacions independentistes o vist en algunes pancartes, del «Donec perficiam, aquesta cosa tan progressista i tan poc reaccionària del «Donec perficiam, de «fins a reeixir, «fins a aconseguir-ho, es converteix, efectivament, en quelcom que pot fer por legítimament a una part de la població catalana que no comparteix en absolut els seus objectius. I que veu, efectivament, amb una certa por com en el camí de la legítima persecució d'una idea s'usen mitjans que no poden compartir de cap de les maneres i que els deixen absolutament indefensos. Per tant, nosaltres que no hem pogut veure incorporada cap de les nostres aportacions en aquest text, i ens hagués agradat molt veure'n una que havíem formulat, els ho dic sincerament, amb tota la intenció de que pogués ser inclusiva, que feia referència al rebuig d'aquesta cambra de tots els actes de violència incendiaris que s'han, per exemple, produït en el cas de l'Ateneu de Sarrià, o els cops de pedra o les pintades contra seus de partits polítics, d'un i altre costat de l'hemicicle; les amenaces, les coaccions, els assenyalaments..., en això ens hauríem de poder posar d'acord –en això ens hauríem de poder posar d'acord. I recordo unes paraules de la portaveu de la CUP en aquest assumpte, que em comentava ahir, i crec que no desvelo cap secret que no es pugui desvelar..., deia: «No, si nosaltres, a això, hi podríem estar disposats, però no ens sembla que correspongui a aquest debat. Els diem que en la nostra modesta opinió corresponen a aquest debat, hauria correspost al debat en què es van negar a fer-ho ja en aquest Parlament, i esperem veure, al llarg d'aquest Ple –que hi ha alguna altra oportunitat– com rectifiquem en això i som almenys capaços de posar-nos d'acord al voltant d'aquesta qüestió. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Pedret. És el torn ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, és el torn de la senyora Sonia Sierra.
Gràcies. Moltes gràcies, senyor president. Bona tarda, diputats, diputades. Nosaltres sempre condemnem la violència, vingui d'on vingui. Malauradament no tots els membres d'aquesta cambra poden dir el mateix. De fet, fa unes setmanes nosaltres vam presentar una proposta de resolució per condemnar la violència i Junts per Catalunya, Esquerra Republicana, Catalunya en Comú i la CUP [[remor de veus]] ..., bé, sense que Catalunya en Comú, i la CUP van votar-hi en contra. Nosaltres condemnem tot tipus de violència perquè volem viure en una societat unida i sense fractures. Però és que, a més, nosaltres sabem el que és aquesta violència perquè la patim en primera persona. Nosaltres sabem el que és que agredeixin físicament els nostres regidors i els nostres afiliats. Nosaltres sabem el que és que ens vinguin a destrossar les carpes. Nosaltres sabem el que és sortir escortats d'aquest Parlament. I nosaltres sabem el que és que ens potinegin la seu fins a dotze vegades amb excrement. [[L'oradora mostra una imatge.]] Per cert, aprofito per enviar una abraçada ben forta als meus companys de l'Hospitalet de Llobregat. [[Aplaudiments.]] I podria seguir així fins als cent seixanta atacs que hem rebut els càrrecs públics i les nostres seus els partits constitucionalistes. Això sense comptar els casos en què els regidors del PDECAT, d'Esquerra Republicana i la CUP ens han declarat persones no grates per les nostres idees, que és el mateix que declarar persones no grates a més d'un milió de catalans. Nosaltres condemnem tot tipus de violència. Condemnem, per exemple, els atacs a Catalunya Ràdio. Però avui, que precisament és el Dia de la Llibertat de Premsa, condemnen vostès els atacs a la redacció de Crónica Global? O els insults que van fer al director del diari digital e-Notícies, l'antic director de l'Escola d'Administració Pública de Barcelona? Condemnen vostès la campanya d'assetjament a un periodista d'El Mundo? [[L'oradora mostra una imatge amb cada pregunta.]] I al president del meu partit? Condemnen vostès la campanya «Assenyalem-los, d'Arran? La campanya en contra de regidors catalans, també d'Arran? Condemnen les amenaces de mort a l'Albert Rivera i a la Inés Arrimadas? I assenyalar els domicilis particulars, per exemple, del jutge Llarena o del senyor Salvador Illa? I assenyalar els negocis, per exemple, dels pares de l'Albert Rivera? I donar l'adreça del lloc de treball de la dona del senyor Llarena perquè «no pugui anar, literalment diu el tuit, «tranquil·la pel carrer? És molt fàcil: condemnen tot això, sí o no? Perquè nosaltres condemnem tot tipus de violència, no els he vist a vostès condemnar la violència contra nosaltres. [[Aplaudiments.]] D'altra banda, nosaltres condemnem també el fet de que criatures hagin sortit plorant i amb atacs d'ansietat dels seus centres escolars perquè s'han sentit intimidats per aquells professors que haurien de vetllar per ells. Jo he passat gran part de la meva vida a les aules de l'escola pública catalana, per això no acceptaré lliçons dels que no han trepitjat una aula en la vida o dels que van fer les retallades més bèsties de tot l'Estat aquí a Catalunya, en contra de l'educació pública. Però és que només un cas..., perquè evidentment la majoria dels professors fan molt bé la seva feina, però és que només un cas d'aquests ja seria massa. El problema és que a Catalunya de moment sembla que en tenim més d'un. Per això vull expressar tot el meu suport a aquestes criatures i a les seves famílies i també als dos-cents estudiants que es van manifestar per donar suport a aquests fills de guàrdies civils, i ara mateix han de veure com líders sindicals i suposats moviments de renovació pedagògica els acusen de mentiders. Tinguin una mica de respecte pels alumnes catalans, si us plau –una mica de respecte pels nostres alumnes. [[Aplaudiments.]] Malauradament, això que ha passat en aquest institut de Sant Andreu de la Barca és una mostra més, de les moltes que tenim, de la fractura social que hi ha a Catalunya; una fractura provocada pels polítics separatistes. En posaré ara exemples. Per exemple, el vicepresident del PDECAT d'aquesta localitat, de Sant Andreu de la Barca, que va dir, i cito textualment: «La via pacífica té limitacions. Si volem alguna cosa, hem d'estar disposats a matar o a donar la vida pel país. Senyors diputats del PDECAT i resta de diputats separatistes, condemnen les paraules del vicepresident de Sant Andreu de la Barca? Més mostres d'aquesta fractura social provocada pels polítics independentistes; per exemple, les declaracions del regidor, també de Sant Andreu de la Barca, que afirma, i cito textualment: «El problema de fons d'això –es refereix al cas de l'Institut Palau– «és que això és una petita Andalusia; aquí sempre hi ha hagut un sentiment espanyolista molt fort, però no es manifestava tant. És a dir, calladets, no molestaven gaire, no feien gaire nosa; ara, en el moment que han començat a parlar, la cosa ja es complica, eh? Doncs, mirin, senyors del PDECAT, nosaltres manifestem tot el nostre escalf a tots els catalans que han vingut d'Andalusia i de la resta d'Espanya, i li diem al seu regidor, que va dir: «Al poble tenim tres associacions andaluses i, fins i tot, celebren la Fira d'Abril; molts no s'han integrat. Doncs, miri, nosaltres estem molt orgullosos de les associacions andaluses, i d'extremenys, i de gallecs, i d'aragonesos, i de tots els que volen compartir amb nosaltres les seves arrels i la seva cultura. I nosaltres també celebrem la Fira d'Abril, i el trinxat de la Cerdanya, i l'Aplec del Caragol de Lleida, i les festes de Santa Tecla de Tarragona, perquè totes són festes ben nostres. La Fira d'Abril fa gairebé cinquanta anys que es celebra a Catalunya i és un dels esdeveniments culturals amb més visitants de tot Catalunya, els agradi o no als regidors del PDECAT. I, mirin, senyors independentistes, els carrers no són seus ni són de ningú, perquè també ens va dir aquest regidor que nosaltres diem que els carrers són nostres i no, els carrers són d'ells. No, miri, no són d'ells ni de ningú en concret; els carrers són de tots. I com que són de tots, s'han de respectar, i no hi podem posar ni llaços grocs ni triangles verds. No parlo ja, que haurien de parlar d'això els partits autodenominats «ecologistes, de la contaminació que porta això. No parlaré d'això, però... [[Aplaudiments.]] Però, oi que nosaltres hem guanyat les eleccions i no ens dediquem a posar llaços taronges per la ciutat? No en posem a Barcelona, que hi vam guanyar, ni a Tarragona, que hi vam guanyar, ni a Lleida, ni a l'Hospitalet, ni a Rubí. No ens dediquem a omplir l'espai públic, perquè respectem que l'espai públic és de tots: dels que ens han votat i ens han fet guanyar les eleccions i dels que no ens han votat també. Per això, respectin l'espai públic, que els carrers no són seus. [[Aplaudiments i remor de veus.]] Continuo... [[Persisteix la remor de veus.]] Bé, si quedava...
Si us plau... Si us plau, diputats i diputades. Si us plau...
Si quedava cap mena de dubte de qui provoca la fractura social, tornaré a citar textualment el regidor del PDECAT, que va dir: «Si no els agrada l'escola catalana, que els facin col·legis a part per a ells. No, senyors del PDECAT, no farem escoles separades per la procedència de les famílies. [[Aplaudiments.]] I no permetrem que s'assenyali la canalla per la professió dels seus pares, i no permetrem que diguem que els seus pares són uns bèsties. Nosaltres continuarem treballant per una escola pública de qualitat, trilingüe i neutral. [[Aplaudiments.]] Els partits separatistes ens porten avui una proposta de resolució que conté un comunicat dels CDRs com a exposició de motius, i en aquest comunicat es parla, com ens deia el senyor Pedret, d'un poble unit, alegre i combatiu. Bé, jo no sé ben bé a quin poble es refereixen, eh?, però les persones que no van poder sortir de vacances o arriben tard a la feina o no poden portar els nens al «col·le gràcies a les accions del CDRs, crec que alegres no les troben, i molt units a ells, tampoc. [[Aplaudiments.]] Perquè tots hem pogut viure les imatges d'escamots vestits de negre, amb la cara tapada, llençant neumàtics al carrer per després calar-los foc, o tallar les vies... I, mira, això no és poble de Catalunya. La majoria del poble de Catalunya anem amb la cara descoberta i no ens dediquem a molestar la resta dels nostres conciutadans. [[Aplaudiments.]] I no només nosaltres i els jutges i els fiscals hem rebut la violència dels CDRs. Ara citaré textualment el darrer informe de Reporters sense Fronteres, aprofitant que és el Dia de la Llibertat de Premsa, i diu –paraules textuals–: «L'1 d'octubre va fer augmentar les tensions i va crear un ambient asfixiant per als periodistes. I afegeix: «El desinhibit discurs de les autoritats va fer augmentar l'assetjament a les xarxes contra els periodistes no independentistes. Condemnen vostès els atacs als periodistes, sí o no? Nosaltres, evidentment, votarem en contra d'aquesta proposta de resolució, perquè no tenen cap mena de credibilitat aquells que no van voler condemnar la violència amb la nostra proposta de resolució i perquè, a més, nosaltres no netejarem la imatge d'aquells que es dediquen a assenyalar persones, domicilis, negocis, que ens amenacen de mort, i que, a més, ens volen atemorits, perquè diuen que la por ha canviat de bàndol. I, si us plau, ja per acabar, llegeixin una mica...
Senyora Sierra...
...–sí, acabo ja– abans de sortir al faristol, perquè el que va passar amb Rosa Parks és que una llei regional va ser declarada inconstitucional, i el Tribunal Suprem, que és l'equivalent al Tribunal Constitucional, el que va fer va ser declarar la inconstitucionalitat d'aquella llei i la igualtat de drets de tots els ciutadans. I Clara Campoamor, liberal que nosaltres tenim com a referent, el que va fer va ser lluitar al Congrés per canviar la llei; el que vosaltres no sou capaços de fer. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sierra. És el torn ara de la senyora Maria Sirvent, per posicionar-se amb relació a les esmenes.
Bé, en primer lloc, volem celebrar que aquesta proposta de resolució s'aprovi per una gran, àmplia majoria de la cambra. En segon lloc, i amb relació al Partit Socialista, lamentem, i molt, que hagin presentat unes esmenes amb l'única finalitat de justificar la seva posició, i no pas amb la finalitat de transaccionar-les. Perquè jo encara estic esperant, des de que li vaig trucar ahir, a que vostè em contesti. Ho ha fet en aquest faristol, i, ara sí, fent propaganda. [[Aplaudiments.]] I aquells que us dieu demòcrates pareu de mentir i tergiversar la realitat. No els he vist condemnar amb la mateixa energia les lluites socials i estudiantils de França. Aquesta situació també afecta, i molt, els seus votants, ens afecta a totes. Esperem que dediquin els seus esforços a aturar la repressió, a aturar la regressió en drets socials i democràtics, la persecució política, la veritable violència, la que vostès neguen sistemàticament. Parin d'alimentar el relat de la divisió social i responsabilitzar-ne l'independentisme, perquè són vostès –vostès– els abanderats i els responsables del relat de la fractura social. És molt frívol provocar conflicte entre les classes populars per cobrir una estratègia electoralista. És mesquí, molt mesquí, instrumentalitzar la situació al costat d'un estat repressor que us empara i que fa temps que ens vol acomplexades, subordinades i humiliades. Nosaltres, en canvi, mai –mai– normalitzarem la criminalització dels comitès de defensa de la república. Mai deixarem de criminalitzar les represàlies i les agressions feixistes, els maltractaments que pateixen des dels càrrecs públics fins a les artistes, professors, tuitaires, periodistes o estudiants, els viatges que ens situen a la força davant de l'Audiència Nacional, hereva del Tribunal d'Ordre Públic del franquisme. Mai normalitzarem els viatges interminables a les presons d'un estat opressor que té engarjolats els nostres companys de forma absolutament injusta [[aplaudiments]] , ni oblidarem la persecució política que ha dut les nostres companyes a l'exili, els processaments, les acusacions, les detencions arbitràries que s'allarguen injustificadament, després...
Senyora Sirvent, si us plau...
...de que nosaltres –vaig acabant, senyor president– poséssim el cor i l'ànima defensant els nostres drets davant la tirania del poder i la brutalitat. Els qui avui rebutgeu aquesta proposta de resolució i titlleu els CDRs d'organitzacions criminals, banalitzant el concepte de violència, us convertiu en còmplices, còmplices d'allò que vosaltres mateixos dieu que esteu criticant. Perquè la violència, la veritable violència és aquesta. I ho feu en un intent desesperat de guanyar per la força de l'amenaça...
Senyora Sirvent, se li ha acabat el temps.
Senyor president, vaig acabant...
Sí, sí...
Ho feu en un intent desesperat de guanyar, per la força de l'amenaça i la por, allò que ja fa temps que heu perdut amb la força de la paraula. Però no podreu mai amb un poble que ha pres la humil decisió de no retrocedir i que porta la solidaritat i el... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]] [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sirvent. Acabades les intervencions, passem ara a la votació de la proposta de resolució. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] No? Podem votar el conjunt de la proposta de resolució? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs passem a la votació. Comença la votació. Aquesta proposta de resolució queda aprovada per 78 vots a favor, 57 en contra i cap abstenció. [[Proposta de resolució sobre el garantiment de la transparència i els drets dels sol·licitants de la renda garantida de ciutadania]] [[250-00135/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució sobre el garantiment de la transparència i els drets dels sol·licitants de la renda garantida de ciutadania. Aquesta proposta de resolució ha estat presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per tant, per presentar la iniciativa, té la paraula en primer lloc el senyor Raúl Moreno. [[Remor de veus.]] Els demano, si us plau, si han de sortir, que ho facin en silenci. [[Pausa.]] Esperi's un moment senyor Moreno, si us plau. [[Pausa.]] Quan vulgui.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, tornem a parlar de la renda garantida de ciutadania. Com vostès saben, els grups parlamentaris tenien la possibilitat de triar una proposta de resolució a portar en aquest Ple; en teníem dos, una sobre Gaza i una altra amb referència a la violència, però volíem insistir en la renda garantida de ciutadania, per demostrar també el nostre compromís amb les persones que més pateixen i en les que vam generar expectatives respecte a una renda garantida que avui dia s'ha vist de bon tros coberta. La nostra proposta de resolució té diversos objectius. El primer: volem saber com evoluciona aquesta renda garantida de ciutadania. Volem saber les sol·licituds aprovades, les denegades, les justificacions, quantes rendes garantides s'han fet per complementar pensions, quantes s'han fet per complementar rendes del treball, quantes famílies monoparentals les han cobrat. Volem, a més a més –i aquest és un fet diferencial amb el que hem defensat fa uns moments–, saber..., o procurar que es garanteixin els drets d'aquelles persones que han rebut una notificació denegatòria de la renda garantida de ciutadania i, per tant, que el mateix Govern posi a disposició d'aquests ciutadans, mitjançant la seva plana web, un formulari per tal de poder fer el procediment contenciós administratiu per exercir el seu dret a reconsiderar aquesta denegació. Volem també més recursos per atendre els catorze mil expedients que encara a dia d'avui queden pendents de resoldre. I, gràcies també a l'aportació del Grup Parlamentari de la CUP i de Ciutadans, també afegim en aquesta proposta de resolució que es paguin aquelles rendes garantides que es troben en silenci administratiu positiu i que s'enforteixi la informació respecte a la complementarietat d'aquesta renda amb les pensions contributives. Els hi he explicat abans: set mesos d'aplicació, set mesos sense dades, el silenci per resposta. Hem fet preguntes, hem demanat documentació, hem anat al Síndic de Greuges, hem demanat l'empara al president del Parlament, hem mantingut reunions amb els professionals del SOC, amb els afectats i afectades, amb els professionals dels serveis socials, amb diversos regidors i regidores d'arreu de Catalunya. Hem anat al Síndic de Greuges, com els deia, perquè faci un informe de quina ha estat l'aplicació d'aquesta renda garantida des del 15 de setembre fins avui dia. Hem fet diverses mocions als ajuntaments durant aquest mes, la majoria de les quals han estat aprovades. Hem demanat les dades també en persona. Fa aproximadament tres setmanes vam tenir una reunió amb el secretari general de Treball, el senyor Ginesta, amb alguns grups parlamentaris, i en aquella reunió se'ns van negar –se'ns van negar– explícitament les dades. Aquest és un fet molt greu. I que avui hàgim de venir aquí a demanar que el Ple del Parlament autoritzi o, d'alguna manera, insti el Govern a que ens doni les dades és un fet suficientment greu, però estem en aquest punt. Mireu, no hi ha excusa de 155 –abans ho he dit– per fer públiques aquestes dades. Era tan fàcil com fer-les públiques en aquella reunió. Era tan fàcil, en pro de la transparència, explicar quina era la situació en la que estàvem. Per cert, el mateix secretari general, senyor Ginesta, ha fet públic en reiterades ocasions que el 155 no només no ha estat un problema, sinó que ha facilitat la gestió de la mateixa renda garantida de ciutadania. Això ha estat publicat la setmana passada, després de diverses entrevistes que va fer als mitjans de comunicació. Per tant, posin-se d'acord. O fan cas de qui gestiona la renda garantida de ciutadania o d'aquells comentaris que han fet els partits polítics intentant, doncs, tirar les culpes a altres que no són ells mateixos. Quina és la situació? La situació és la següent: 61.000 persones han demanat la renda garantida de ciutadania; d'aquestes, la meitat han estat denegades. De les no denegades, 19.000 s'han tramitat, la resta estan esperant. I de les 19.000 tramitades s'han atorgat 1.009 rendes garantides de ciutadania. En resum, de les 61.000 persones que van demanar la renda garantida, se n'han concedit l'1,65 per cent. O, dit d'una altra forma, de les 30.000 que van passar el primer filtre, només se n'han atorgat el 3 per cent –coses de les matemàtiques. Ara entenem el silenci del departament i la seva negativa a fer públiques aquestes dades, perquè fins i tot aquells que les gestionen consideren que són dades miserables, de la prestació i, en tot cas, de la perspectiva i de la potència que se li va voler donar a aquesta llei. Fins i tot han trobat dins l'articulat –que diuen seguir fil per randa– justificar que les persones sense sostre i les dones víctimes de violència domèstica que estan en un recurs residencial no tenen dret a cobrar la renda garantida de ciutadania. Nosaltres no ho vam fer, no vam votar una llei perquè les persones sense sostre no tinguessin dret a la renda garantida de ciutadania. Fins i tot el meu grup parlamentari va ficar dins de l'articulat –i va ser aprovat per tots– l'article 7.3, que diu que qualsevol persona que està en risc d'exclusió social i que no compleix alguns dels requisits d'entrada, de manera excepcional, pot rebre la renda garantida si es fa un informe mitjançant els serveis socials. Es podrien haver agafat, diguem-ne, a aquest article. Però no, la deneguen. Jo, sobre aquest tema, vull anunciar-los avui que, tot i que el redactat podria donar cabuda a aquests col·lectius, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar ha registrat una proposició de llei de lectura única per modificar un article de la Llei de la renda garantida de ciutadania que permeti, sense cap mena de dubte, que les persones sense sostre i les dones víctimes de violència de gènere que estan en un recurs residencial puguin rebre la renda garantida de ciutadania i que no s'hagin d'esperar al reglament. El reglament, per cert, el mateix secretari general ens va dir que el reglament de la renda garantida de ciutadania trigaria 211 dies en tramitar-se, des del moment que hi hagi govern, si és que n'hi ha; 211 dies. És tota una eternitat pels col·lectius als que va destinada la renda garantida. I, si és una eternitat per ells, també ha de ser una eternitat per nosaltres. No poden esperar 211 dies de reglament perquè hi puguin entrar aquests col·lectius. I, per tant, nosaltres donem aquest pas important per tal que aquells que estan en una situació més complicada, d'alta exclusió social, puguin tenir accés a la renda garantida de ciutadania. Però és que, a més a més, d'aquests col·lectius, durant aquest procés, s'han donat casos, bé, molt paradigmàtics, no?: sol·licitants d'una cita prèvia que no han tingut cita prèvia fins que no han passat sis mesos; sol·licitants que encara no tenen cita prèvia; sol·licituds denegades sense motivació aparent o amb una justificació que impossibilita el fet de poder recórrer la decisió; resolucions denegatòries amb data anterior a la presentació per duplicat d'una documentació que demana el mateix gestor de la renda garantida de ciutadania, o fins i tot resolucions positives el dia després que una dona denunciés als mitjans de comunicació que li havien denegat la prestació, això sí, descomptant-li els cent cinquanta euros que rep per la manutenció de la seva filla. Deplorable –deplorable. L'empremta d'Esquerra Republicana que deixa en aquest Govern i que va deixar en governs anteriors, també, ens ha deixat clar que la gestió de les polítiques socials no és el seu fort –no és el seu fort. I això el que està provocant és que la pobresa, en aquest país, s'estigui fent crònica, que cada cop hi hagi menys possibilitats de sortir d'una situació, i cada cop hi haurà menys possibilitats de sortir d'aquesta situació si nosaltres no ens prenem «en sèrio la possibilitat de donar-los un cop de mà. Volem saber les dades, entre altres coses, per esvair també alguns dubtes que tenim. Les mil noves rendes garantides són persones o són expedients? Això ho hem de saber, perquè no és el mateix una persona o un expedient. Hem d'entendre que aquestes persones ja cobren des del mes d'abril? Aquestes mil nou noves rendes garantides cobren des del mes d'abril? Què vol dir, que no cobrava ningú abans? Fins al mes d'abril no han cobrat? Diuen que hi ha 45.000 persones que han complementat la seva pensió. Mirin, això és impossible. Si, de les 61.000 persones que van demanar la renda garantida, només se n'han tramitat dinou mil, doncs, no s'entén d'on apareixen..., i d'aquestes dinou mil se n'han rebutjat catorze mil, poden explicar-me com poden haver-hi 45.000 persones que hagin complementat la seva pensió? Que no tenen expedient? Demanem esvair dubtes i els demanem que formin govern. També els mateixos gestors de la renda garantida demanen que es formi govern. No és el 155; és que arrosseguem una situació que des de finals de gener en aquest país no tenim pilot d'un avió que està a punt d'estavellar-se. I els demanem que es posin d'acord. Si volen reglament, facin govern; si volen gestionar, facin govern, i, si no ho volen fer, assumeixin les conseqüències d'aquest desgovern al que ens han portat durant tots aquests mesos. Perquè tenien les possibilitats, les eines, totes les competències per poder fer una renda garantida de veritat, amb l'esperit de la mateixa llei. Vostès han optat per preocupar-se d'altres temes. Però, dia a dia, qui continua patint són els mateixos que en algun moment van rebre l'esperança per part d'aquest Parlament de que faríem alguna cosa per ells i elles. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Moreno. És el torn, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP. És el torn del senyor Vidal Aragonés.
Volíem iniciar la nostra intervenció recordant una de les persones que més va treballar a la Comissió Promotora de la Renda Garantida, que va ser el Jaume Botey. El Jaume Botey ens va deixar fa uns mesos i hem de recordar-lo no únicament per aquesta aportació que va fer a la Comissió Promotora de la Renda Garantida, sinó per tota una vida lliurada a la gent més humil d'aquest país i tota una vida lliurada per aconseguir una societat molt més justa des d'un punt de vista social. Volem agrair al Grup del PSC i Units per Avançar la present proposta de resolució. Ja avancem que hi votarem a favor. Però volíem fer un parell de valoracions crítiques. La primera d'aquestes és que semblaria, de la proposta de resolució, que la centralitat del problema de la renda garantida de ciutadania fos una manca d'informació i no pas tots els problemes de gestió que s'han derivat i que, en la intervenció, el proposant ha explicat ara perfectament. I volíem també compartir el que va ser una reunió, on se'ns va convocar a tots els membres dels grups i subgrups del Parlament, on el director general, el senyor Ginesta, ens va exposar no una negativa expressa –cadascú la vol o la pot interpretar com vulgui– al lliurament de documentació d'informació, sinó que s'estava determinant conjuntament per part d'un ministerio..., és a dir, del Gobierno espanyol i del departament, a qui i com li corresponia lliurar la informació i en quin temps i de quina forma s'hauria de fer. Pensem que també en això és important que vegem un dels altres problemes que ens està generant el 155 i que després determinem si la responsabilitat és realment del departament o la responsabilitat és realment d'algun ministerio del Govern espanyol. Això sí, volem posar en valor la proposta de resolució i les tres essències que té aquesta: per una banda, informació sobre la tramitació; en segon lloc, complir amb la llei, i, en tercer lloc, posar els recursos necessaris perquè aquesta es faci efectiva. El que ha volgut aquest grup, la CUP - Crida Constituent, o subgrup, és fer algunes aportacions a través d'esmenes per poder enfortir aquesta proposta de resolució. Passarem a explicar-les d'una manera molt resumida. La primera de les esmenes o d'aportacions era amb relació a un model d'escrit sol·licitant el pagament de la renda garantida de ciutadania mitjançant execució, és a dir que aquella realitat que tenim de silenci administratiu positiu, que és un dels grans valors, a més, d'aquesta llei, es pogués transformar l'endemà com una efectivitat econòmica. La segona aportació, l'abonament immediat de totes les prestacions de renda garantida ciutadana que s'havien aprovat per silencia administratiu, amb independència que no se'n demanés l'execució. La tercera de les aportacions que hem fet és amb relació a la generació d'una auditoria externa sobre els criteris i procediments utilitzats en la mateixa tramitació, i, derivat d'aquesta auditoria externa, que a l'anterior proposta de resolució s'ha acabat incorporant no com a externa sinó com a interna de la comissió de govern, pogués haver-hi processos d'ofici per la mateixa Administració per determinar si s'havia tramitat incorrectament, si no s'havia aprovat, i, per tant, que avancéssim efectivament en aquest reconeixement de dret. La quarta aportació que hem volgut fer mitjançant esmenes és que el Departament de Treball confeccionés unes guies que es poguessin traslladar als ajuntaments, com a mínim en cinc idiomes, per facilitar no únicament als professionals i les professionals dels ajuntaments l'enteniment del que significava la renda garantida de ciutadania, sinó fins i tot també pels mateixos que poden tenir un dret a tenir o adquirir, o el reconeixement de la mateixa. La cinquena de les aportacions era amb relació a que es confeccionés o es tornés a fer la relació de llocs de treball així com les càrregues de feina i els riscos psicosocials. No pot ser que tinguem una realitat en l'Administració catalana on encara hi ha alguns centres de treball que no tenen la relació de llocs de treball, perquè no ens permet identificar exactament les necessitats de personal des del punt de vista de recursos humans que necessitem, i no pot ser que no tinguem un coneixement directe de quins són els riscos psicosocials que tenen aquests treballadors i treballadores que han de tramitar la renda de garantia de ciutadania. La sisena de les aportacions és les substitucions immediates davant del supòsit d'incapacitat temporal, allò que reconeixem popularment com la baixa per malaltia, i a la vegada també la cobertura de totes les vacants que existeixen. Sobre això, hem de dir que ens permetria tenir la possibilitat de cobrir totes les necessitats de personal que hi ha ara mateix en les OTG i en altres espais físics que no són les OTG però que també s'estan utilitzant per tramitar i reconèixer la renda garantida de ciutadania. Hem de dir que entenem com a coherent que en aquesta proposta de resolució el Grup Socialista i Units per Avançar no hagi incorporat aquestes esmenes, ho entenem com a coherent, perquè ha votat a favor de la proposta de resolució que es presentava pel Grup de Catalunya en Comú Podem. I és coherent, entre altres coses, perquè han volgut fixar la centralitat en el tema de la informació i de la documentació. I, per tant, ja havíem avançat que hi votarem a favor, i així ho mantindrem, aquest vot a favor, sobretot pel vot que ha tingut també el Grup del PSC en l'anterior proposta de resolució sobre aquesta temàtica. I com a última reflexió, acompanyada amb els diputats i diputades que ara mateix estem a l'hemicicle, tant de bo mai més els diputats i les diputades d'aquest Parlament hàgim de tornar a discutir o a parlar sobre una qüestió com és la gestió d'una llei, i menys la gestió d'una llei que significa drets per aquells sectors de la població que es troben en una situació de major vulnerabilitat. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Aragonés. És el torn, ara, per part del Grup Parlamentari de Ciutadans, de la senyora Noemí de la Calle.
Buenas tardes, otra vez. Volvemos a debatir una propuesta similar a la que nos ha ocupada hace apenas una hora, y, desde la cortesía parlamentaria, me gustaría decirles tanto a Catalunya en Comú como al Partido Socialista que han desaprovechado una oportunidad de presentar esta propuesta de forma conjunta, no solo entre ustedes, porque las propuestas de resolución son prácticamente idénticas, sino también con el resto, pues, de grupos del arco parlamentario, porque creo que todos estamos de acuerdo en hacer leyes verdaderamente efectivas. Se ha desaprovechado una oportunidad muy valiosa de demostrar, tal y como se hizo con la aprobación de la ley, que los distintos partidos de diferentes colores son capaces de ponerse de acuerdo en algunas cosas, que somos capaces de dejar a un lado los enfrentamientos y poner en común las cosas que nos unen. Y, leyendo las enmiendas que han presentado todos los grupos parlamentarios a estas dos propuestas de resolución, me parecen la mayoría, pues, bastante razonables y, por supuesto, votaremos a favor de todas. La voluntad para sacar esta ley de la mejor forma posible, algo que hicimos en la pasada legislatura, que unió a toda la oposición, y, como decía el diputado Santi Rodríguez, a pesar de los esfuerzos del Govern de dinamitar la ponencia, pues creo que es el mejor ejemplo de lo que podríamos llegar a hacer desde este Parlament si dejásemos a un lado lo que nos separa y empezásemos a trabajar por lo que nos une. Uno de los vicios de que adolece la política en este país es el tacticismo partidista, que busca el beneficio del propio partido antes que el beneficio del ciudadano, y, por otro lado, creo que otro de los vicios es la desconfianza, que se traduce en una falta de transparencia por parte de los gobiernos, por miedo al tratamiento que se pueda dar de los datos. Pero el ciudadano tiene capacidad de analizar los datos, las situaciones y emitir su voto en consecuencia. No hay que temer a la transparencia, porque es que es la falta de ella la que motiva la desconfianza del ciudadano. Y no olvidemos que los ciudadanos son los accionistas de este país, los que tienen la capacidad de cambiar a sus órganos de gestión. No por omitir la información van a dejar de pensar, como tampoco se puede esperar que confíen en el tacticismo partidista, porque eso es muy viejuno. Y, señora Ribas, quiero aprovechar para decirle que menos mal que está Ciudadanos para denunciar la politización de las cúpulas sindicales que se han alejado de las bases, dejando así desprotegidos los derechos de los trabajadores, porque si les tuviésemos que esperar a ustedes ya sabemos que se sienten más cómodos junto a los que han erosionado el mercado laboral, pues, provocando la fuga de miles de empresas. Menos mal que está Ciudadanos para liderar el cambio que Cataluña y el resto de España necesitan. Señor Moreno, se nos ha rechazado la enmienda para que se generalice una complementariedad con las rentas del trabajo, una complementariedad que sí recoge el articulado de la ley, con el argumento de esperar a la constitución de la comisión de gobierno. Pero para presentar una proposición de ley que modifica su articulado no hace falta esperar, ¿no? No nos cuadra mucho. Pero, bueno, creo que ahora más que nunca es necesario dejar atrás los malos vicios de la vieja política y centrarse en buscar consensos que den solución a los problemas. Y es evidente que tenemos un problema: una ley que salió adelante con el consenso de todos, pero que se encuentra encallada en su gestión. Tenemos una comisión de gobierno de la ley que no se ha constituido, y no es por el 155, sino porque, reconozcámoslo, hay diferencias de criterio sobre qué entidades tienen que formar parte, y, como siempre, hay intereses y una guerra abierta, pues, por las sillas de esa comisión. Tenemos también situaciones de estrés que se traducen en bajas laborales, y que, en algún caso, pues, está dando una sensación de inseguridad por parte de los trabajadores que la están tramitando. Tenemos un silencio administrativo positivo de dudosa aplicación; tenemos una falta de previsión de la ley respecto a determinados colectivos, como las mujeres víctimas de la violencia machista; la falta de conocimiento de los pensionistas en relación con los complementos de las pensiones, y tenemos también el alto porcentaje de denegaciones debido a que la complementariedad con las rentas del trabajo no ha sido generalizada. Creo que son motivos suficientes para sentarnos todos en una mesa a dialogar y negociar y a aportar soluciones, entre todos, para poder desencallar la situación más allá de las críticas que podamos hacer, porque estamos en nuestro derecho de hacerlas, porque todos seguramente tengamos más de una, no solo de cómo se está gestionando, sino cómo se está abordando el tema desde, pues, otros partidos. Pero cuando llegue el momento de rendir cuentas al ciudadano, los partidos que dan apoyo al Govern tendrán que explicar el porqué de su gestión, pero los partidos de la oposición también tendremos que rendir cuentas sobre lo que hicimos o dejamos de hacer. Y de verdad les digo que no hay nada como presentarse ante el ciudadano con la seguridad y la confianza de haber sido coherente y sincero. Creo que mi labor, mi deuda con ese más de 1.100.000 votantes de Ciudadanos, es denunciar los motivos por los que creo que esta ley ha comenzado con mal pie. Ya lo he dicho en mi anterior intervención: el anterior Govern no estaba por lo que tenía que estar, estaban demasiado ocupados en perpetrar un golpe a la democracia para pensar en cómo gestionar de la mejor forma esta ley. Pero mi deuda con esos ciudadanos, pues, también incluye tender una mano, no al Govern golpista, sino a todos aquellos ciudadanos que esperan que aportemos soluciones para evitar la desigualdad. Es una deuda con ese uno de cada..., niños catalanes que viven por debajo del umbral de la pobreza. Porque hablar de desigualdad y de pobreza es hablar de pérdida de talento. Porque el talento no entiende de clases sociales, el talento crece en todas partes, y necesitamos asegurar la igualdad de oportunidades para que ese talento aflore y no se pierda. Este Parlament decidió llevar a cabo la renta garantizada de ciudadanía para este fin y todos cedimos para llegar a un consenso, y eso fue una de las mejores noticias de la pasada legislatura. Porque mejorar la igualdad de oportunidades es un objetivo en que todos los catalanes nos podemos poner de acuerdo. Pero falta lo más importante, que es lo fundamental: la dotación presupuestaria. Después de agotadores meses de escenificación procesista para formar un govern, aún no sabemos qué tienen pensado hacer al respecto, pues, la teórica mayoría parlamentaria. ¿Qué dotación presupuestaria se plantean dedicarle? ¿De dónde piensan sacarla? ¿Recortarán la televisión? ¿De los consejos comarcales? No lo creo. Lo primero que tenemos que hacer es salir de la política ficción y volver a la realidad, donde no todo es posible solo con desearlo. ¿De dónde se va a sacar presupuesto para dotar presupuestariamente la ley? Porque en demasiadas ocasiones se ha demostrado que las malas prácticas administrativas por parte de los gobiernos responden a la necesidad de recortar presupuesto. Pero, claro, cuando tienes una red clientelar propia de una república bananera ocurre que el presupuesto se evapora como el sueño de una noche de verano. Y Ciudadanos ya demostró, con sus enmiendas a los presupuestos del pasado ejercicio de 2017, que la ley se podía dotar suficientemente. Demostramos que, con una verdadera voluntad política, pues, se podía encontrar presupuesto. Y lo encontramos, y presentamos enmiendas para, pues, suprimir ese comisionado político, esa herramienta de control político de los medios de comunicación, como es el Consell de l'Audiovisual de Catalunya, que nos cuesta 5 millones de euros anuales a todos los catalanes; también reduciendo las aportaciones a la Corporación Catalana de Medios Audiovisuales, sacando 58 millones de los más de 230 que nos cuesta la televisión del procés. Porque ¿es realmente una televisión pública con seis canales? ¿Qué es más necesario, ser la comunidad autónoma con más canales públicos, autonómicos, o dotar presupuestariamente esta ley? También pedíamos que se suprimiera la oficina de los expresidentes de la Generalitat, porque pocos catalanes entienden que les estemos pagando las oficinas al señor Mas y al señor Montilla. Y pedimos también que se suprimiese el Cesicat, ese servicio ilegal de espionaje de los Mossos d'Esquadra que tuvo como objetivo a partidos políticos, activistas, personajes públicos y privados, periodistas y entidades y plataformas que defendían el estado democrático y la lealtad a la Constitución, garante de nuestros derechos. Bueno, pues, recortando en todos esos chiringuitos políticos y herramientas al servicio del secesionismo, en 2017 Ciudadanos logró sacar 67 millones de los presupuestos, además de los 208 con los que ya contaba la renta mínima de inserción, sumando un total de 275 millones de euros para destinar a la renta garantizada de ciudadanía. Estas enmiendas fueron rechazadas porque el Govern prefirió gastarlo en la política ficción en vez de destinarlo a solucionar los problemas reales de los ciudadanos. Y, sinceramente, deseo que bajen al planeta Tierra y aporten las soluciones que esperan los que más las necesitan. Y, si no lo hacen, por nuestra parte, pues, les seguiremos recordando que la realidad que hay tras las paredes de esta institución no se soluciona ni con lacitos amarillos ni con populismo nacionalista, sino con políticas realistas y efectivas que den respuesta a las necesidades reales de los ciudadanos. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya; és el torn del senyor Josep Maria Forné.
Senyor president, diputades i diputats, representants d'entitats promotores i entitats implicades en l'èxit de la llei, el diputat Vidal Aragonés ha comentat que tant de bo que no hàgim de tornar-nos a trobar per discutir sobre la gestió d'una llei tan important com aquesta. Subscric absolutament les paraules que heu dit. També, d'alguna forma, has comentat o ha comentat en la intervenció anterior, que no calia, diguéssim, principis generals per donar respostes als problemes concrets, sinó que el que cal és buscar respostes a aquests temes concrets. Però aquí sí que voldria, d'alguna forma, contrarestar aquesta posició dient que els principis generals també ajuden, a vegades, a trobar i a posicionar-se millor en els principis concrets; allò famós de: «Dona'm un perquè i et donaré els coms, com arribar-hi. M'agradaria, en la meva intervenció, principalment centrar-me en aquest «perquè i no tant en els «coms, i d'alguna manera, doncs, assenyalar que en aquest «perquè hi ha la motivació fonda de trobar els «coms d'aquest Govern, que ha de ser-hi, i d'aquest Govern que haurà de posar, diguéssim, feina a aquesta aplicació de la Llei de renda garantida de ciutadania. No li discutiré, a un diputat que coneix bé les coses en aquest tema, com és el diputat Raúl Moreno, que les coses no van bé. Ell ha donat moltes dades i ha donat dades en profunditat, també n'heu donat en les anteriors intervencions i, per tant, doncs, cal mesurar molt les accions per reorientar les accions i millorar aquesta aplicació i aconseguir l'èxit d'una llei important com és la Llei de renda de garantia ciutadana. Però deixeu-me, en tot cas, encara que sigui insistir en aquest perquè de... La justícia social és un tema clàssic i és un tema que s'ha definit com «donar a cadascú, segons les seves necessitats. Per cert –i obro un petit parèntesi–, també és veritat que els clàssics diuen que a cadascú segons les seves necessitats i a cadascú segons els seus mèrits; cosa que a vegades s'oblida i que alguns hem de reivindicar o val la pena reivindicar, perquè els mèrits també són una manera de distribuir la justícia i no només la primera part. Però sí que és veritat que tots coincidim en que «a cadascú, segons les seves necessitats. Per tant, cobrir les necessitats és una qüestió de justícia. La renda de garantia ciutadania és una eina que pretén cobrir les necessitats i sortir d'aquestes situacions de pobresa en les que ens podem abocar; situacions de pobresa en les quals ja ni tan sols el treball ens garanteix de no caure en aquestes situacions de pobresa; amb la qual cosa aquí sí que tenim un greu problema social, que hi hauríem de donar resposta tots plegats de forma conjunta. Però torno al raonament: la renda de garantia pretén cobrir necessitats i la justícia és «a cadascú, segons les seves necessitats, per tant, la renda de garantia és una qüestió de justícia. Si tenim clar –si ho tenim clar– que l'objectiu de l'acció política o un dels objectius de l'acció política ha de ser el de la promoció de la justícia, aquest ens obliga a tots a buscar «coms i buscar mitjans pels quals, d'alguna forma, donar resposta a aquesta necessitat d'una bona aplicació de la renda de garantia ciutadana. No és..., senyora Noemí de la Calle, diputada, no és només una pura qüestió de portar uns diners cap aquí i cap allà, sinó que és una qüestió més complexa. És qüestió de..., és una qüestió molt més complexa. És una qüestió que demana administrar uns mitjans, que jo els dividiria en tres: mitjans econòmics, mitjans humans i mitjans legals o reglamentaris, com vulguem dir-los. Mitjans econòmics són imprescindibles. I aquí crec que podríem fer una mica d'autocrítica tots plegats, ja que aquesta llei és veritat que és una llei de tot el Parlament de Catalunya. I així ha de ser –i així ha de ser. Però també és veritat que tots ens podem fer una mica d'autocrítica, en el sentit de que, quan aprovem una llei de l'abast d'aquesta, hauríem d'acompanyar-les de memòries econòmiques en les quals tots ens comprometéssim a trobar-los recursos en tot l'abast que suposa, més enllà de pures, diguéssim, declaracions. Aquí hi hauria d'haver una qüestió de recursos econòmics, com més millor –com més millor, però no enganyem. Això seria fer demagògia. No enganyem, que no és una qüestió de les oficines, ni televisió i «això es soluciona. Perquè, aleshores, estem enganyant la ciutadania, que està patint –patint– situacions de pobresa i duresa econòmica dramàtiques. Això no ho podem fer. Per tant, recursos econòmics ens en calen, com més millor, i ens obliguem i ens hem d'obligar a buscar-los. El segon són recursos i mitjans humans. És veritat que és una llei nova, no és fàcil i que és una llei que demana una aplicació en un context polític excepcional. Per molt que ho oblidem, és un context que el 155 altera, és un context que tota la situació política d'aquests darrers temps ha marcat i que, per tant, doncs, de fer que... –encara que era ja difícil de bones a primeres, perquè és una llei nova amb una pretensió social ambiciosa i que no pot deixar de ser així...–, és una llei que té una complexitat d'aplicació molt gran. Això demana formació, això demana implicació per part de tots, dels gestors que tenen responsabilitat d'organitzar les activitats. És veritat que, tant la proposició de resolució aquesta com l'anterior, busquen orientar en aquest sentit. I, en aquest sentit, hem de treballar i hem de comprometre'ns en buscar recursos. Repeteixo el mateix: si tenim clar el perquè, segurament que el com ens serà a tots plegats una mica més fàcil. I si assumim que és una llei que és de tots i que, per tant, ens implica a tots a trobar-la i no fer-ne demagògia, no fer aquí partidisme en aquesta llei. I la tercera qüestió és trobar els recursos legals, que aquí és refamós el reglament. És veritat que, a vegades, es desenvolupen lleis sense la necessitat d'un reglament, però un reglament en aquest tipus de lleis és una eina importantíssima i fonamental i molt important. El reglament està limitat per la situació política que ens trobem, i això és un condicionant molt important; però jo el que demanaria és fer-ho al revés, és a dir, aprofitar la situació per convertir-ho en una oportunitat. I què vull dir amb això? Doncs hem detectat moltes situacions que potser no havíem previst i que el reglament, el reglament del Govern que s'ha de comprometre a fer-ho, les ha d'incorporar i les ha de tirar endavant. Per tant, tenim una oportunitat d'una situació que no hauria de ser, però que ens hi trobem abocats. Aprofitar, per tant, buscar recursos econòmics reals, que donin sortida a aquesta situació dramàtica en la que es troben moltes famílies; buscar la millora, la formació dels recursos humans en aquesta aplicació –i aquí hi ha responsabilitats polítiques clares, però aquí hem de ser-hi–, i, després, comprometre'ns en buscar una reglamentació jurídica que desenvolupi aquesta llei com una llei bàsica que garanteixi justícia social. En darrer terme, no n'hi ha prou amb objectius, no n'hi ha prou amb mitjans, sinó que cal, a més a més, voluntat. Si tens eines i tens clars els objectius, però et falta la voluntat..., i la voluntat és quelcom que va més enllà de, a vegades, només les idees clares, la voluntat és fonamental. I aquí sí que ens interpel·lo –i m'interpel·lo com a sobiranista– a recordar que el sentit del sobiranisme... –i per mi el sentit del sobiranisme, i crec, subscric absolutament que de la gran majoria, si no de tots els que estem a la bancada sobiranista, i segurament que de tota la cambra–, el sentit del sobiranisme és aconseguir un país en el qual la gent hi pugui viure millor; si no, quin sentit té fer i lluitar per la sobirania i la lluita política, la llibertat política, si no és per aconseguir que la gent hi pugui viure millor? Aquesta llei és una llei que ha de permetre aquest objectiu, el de poder viure millor a tots els catalans i catalanes, i aquí ens hi hem de comprometre. Agraïm les dos propostes de resolució, no ens molesta, al contrari, que hi hagin dues propostes de resolució en aquest tema. És un tema que es destaca per la importància que té, és un tema de justícia social; per tant, hem d'aconseguir-ho. I dir que des del sobiranisme ens comprometem a fer de Catalunya un país més just i més pròsper, des de la llibertat política i l'exemplaritat cívica. I l'aprofundiment i l'aplicació correcta d'aquesta llei i els seus punts són una bona eina. Nosaltres ens posicionarem a favor dels quatre primers punts, i en el cinquè punt ens abstindrem per una qüestió..., purament, que entenem que és d'aplicació mateixa –ça va de soi–, de la mateixa llei. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Forné. És el torn ara, per part del Grup Parlamentari Republicà, de la senyora Najat Driouech.
Gràcies, president. Bona tarda, diputats i diputades, a les persones que ens acompanyen avui a l'hemicicle i a totes les persones que ens segueixen a través de qualsevol mitjà de què disposa el Parlament. Avui, com ja ha dit la meva companya Irene Fornós, jo no hauria d'haver estat aquí al faristol defensant o parlant de la renda garantida de ciutadania. No. Aquí hi hauria d'haver estat la consellera Dolors Bassa, cessada per l'article 155... [[aplaudiments]] , ja que va ser el seu compromís incansable i la seva responsabilitat envers les persones més desprotegides socialment, qui va fer possible la Llei 14/2017, del 20 de juliol, impulsada per iniciativa popular legislativa, de la renda garantida de ciutadania, la qual, els torno a recordar –els torno a recordar– va ser aprovada per unanimitat, per tots els grups d'aquesta cambra. Com molts ja sabeu, com altres companys i companyes que ja han intervingut en anteriors plens, jo també soc nova. Vinc de l'àmbit de l'Administració local, on es gestionen i s'han gestionat casos de renda garantida, i també de l'activisme social. Amb conviccions molt clares, conviccions que creuen en la política que pensa que la millora de la vida de la seva ciutadania és possible. La política que té com a objectiu combatre tot tipus de desigualtats. Una política que posi tot allò que estigui al seu abast per allunyar el ciutadà el màxim possible de l'exclusió. Una política que treballi per crear un teixit fort i estable, que ens permeti ser una societat cohesionada, cohesionada i forta davant de qualsevol adversitat. Per aquest motiu, aquesta llei, la renda garantida de ciutadania, la considerem més que necessària per fer possible les paraules abans esmentades. Una llei imprescindible que pot contribuir a la dignificació de la vida de milers de ciutadans, dels quals, molts d'ells han estat i són víctimes directes de la crisi econòmica, que els ha afectat de manera flagrant. Una crisi que els ha obligat a quedar-se, malauradament, massa temps fora del mercat de treball, amb tot el que això comporta; fet que fa que tinguin més dificultats per poder restablir la seva situació sociolaboral, de la qual disposaven abans de la crisi. Per la complexitat de la mateixa llei i per tot allò que representa és necessari parar. Parar i fer un incís sobre els aspectes importants que ens ajudin a visualitzar què representa la renda garantida de ciutadania i posar en valor tot allò que s'ha dut a terme. No podem oblidar ni menystenir el fet que entre tots, encapçalats per la consellera Dolors Bassa, hem estat capaços de crear un dret. En el temps en què es destrueixen drets, nosaltres n'hem creat un, un de nou. Senyors del PSC, no és gaire honest, gens honest, que vostès, precisament vostès, s'aprofitin de que no hi siguin els consellers o responsables per defensar-se, i que tampoc hi hagi un govern a l'hemicicle que pugui respondre les seves preguntes. No és honest intentar fer demagògia amb la Generalitat intervinguda, i amb les dificultats d'un govern en funcions. És molt poc ètic, i com a PSC encara més. Que potser busquen redimir-se de l'article 155? Companys i companyes, diputats i diputades, no perdem de vista que aquesta llei fou aprovada, com ja hem dit, per unanimitat, i per això es va demanar responsabilitat a tothom, per no fer-ne mercadeig, ja que cal recordar que és una prestació per als ciutadans que tenen més dificultats, la part social més feble, i que prou complicada és la seva situació com per fer-ne un ús partidista i demagògic, sense tenir en compte el mal que es pot arribar a fer, o les falses expectatives que poden arribar a generar moltes persones que, en el moment actual, en el moment del desplegament de la llei, no reuneixen els requisits per poder ser beneficiaris de la renda garantida de ciutadania. Creieu realment, amb tot el que s'ha treballat, els recursos que s'han posat a la llei, que és un fracàs? Doncs, jo crec que hem de deixar de fer partidisme i passar a exercir l'objectivitat i el realisme. Amb això no volem dir que les coses no es poden fer sempre millor, però és cert que el context no és fàcil i no ho facilita gens, però acabarem assolint resultats més òptims per a tots. Ara bé, què tal si esperem? Esperem a què hi hagi un govern, que es pugui desplegar via reglament, actuem amb responsabilitat, i passat un temps prudencial del seu funcionament, podem analitzar tots plegats els resultats, i, si cal aplicar millores, nosaltres, des de la responsabilitat del Govern, serem els primers en cercar-les. Per això voldria apel·lar a la responsabilitat i a la sensibilitat de tots i totes, perquè ara mateix, qui té el gruix de la responsabilitat en el seu desplegament són els treballadors i les treballadores públiques. Per això els pregunto, senyors: algú es pot creure que el personal laboral i funcionari, amb vocació de funció pública, es dedica a fer valoracions dels expedients en sentit negatiu, amb l'únic objectiu de perjudicar el ciutadà? Per què vull insistir en aquesta idea? Perquè, sense govern no es pot fer el reglament ni comissió de govern, que són elements imprescindibles per desplegar en la seva totalitat la Llei de renda garantida de ciutadania. Però tot i així, crec que podem estar en el dret de dir que malgrat la situació tan complexa que viu el país, malgrat la manca d'un reglament, malgrat el poc recorregut i les dificultats de la mateixa Llei de renda garantida de ciutadania, la llei s'està desplegant. Els interlocutors amb els que es va acordar aquesta en són coneixedors, ja que s'han mantingut reunions i sessions periòdiques amb els sindicats més importants del país com són Comissions Obreres i UGT, el tercer sector, treball social, Federació de Municipis, Associació de Municipis..., i les patronals estan informats. Recordem que són els interlocutors que marca la mateixa llei, i els que vau acordar a l'hora de redactar-la. Aquest matí, precisament, hi ha hagut una reunió on se'ls han exposat les dades més actualitzades, que confirmen que moltes de les sol·licituds denegades corresponen a persones que tenen ingressos superiors als que estableix la mateixa llei, i una altra gran part ho han estat perquè les persones..., la persona sol·licitant o algun membre de la unitat familiar treballa a jornada completa, i això vol dir que no reuneixen els drets per poder-ne adquirir. Per acabar, senyor diputat, estic segura que hi haurà molts punts al llarg de la legislatura en els quals ens posarem d'acord, i igual que hem fet amb alguna esmena d'aquesta proposta de resolució, ja que vostès també representen les classes treballadores, oi? Oi que representen també les classes treballadores? Així, doncs, els demano coherència. Coherència en les seves decisions, i en concret, referent a aquest tema que ara estem debatent. No pot demanar explicacions de la renda garantida de ciutadania en aquest Parlament, quan vostès, en companyia de Ciutadans, han estat i són col·laboradors necessaris del PP per a l'aplicació de l'article 155. Donarem suport a tot el text excepte al punt 5, en el qual ens abstindrem, ja que la mateixa llei deixa molt clar el significat del silenci administratiu positiu, que això deriva en el pagament de la prestació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada Driouech. A continuació, per posicionar-se, té la paraula pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la senyora Marta Ribas.
Bé, bona tarda, de nou per intervenir sobre un debat que ja hem tingut abans, a partir de la nostra proposta de resolució. Intervenir al final, a més, d'aquest segon debat, a partir de la proposta de resolució del Partit Socialista, crec que em permet fer una intervenció una mica diferent. Una mica diferent i d'anàlisi de què és el que hem tingut en aquests dos debats avui. I crec que ens han evidenciat algunes coses, aquests debats. Ens han evidenciat, si em permeten la broma, que en realitat és seriosa..., ens han evidenciat de nou que hi ha un grup, el grup amb més diputats i diputades en aquest Parlament, que, com sempre, tema que es tracti, sigui el que sigui, vagi del que vagi, sempre el porta al mateix camp: al monotema. Sempre el porta al mateix camp. No és nou però avui ens ho han redescobert o ens ho han redemostrat amb les seves intervencions, amb la resolució aquesta i amb l'anterior, de la renda garantida de ciutadania. Però més enllà d'aquesta evidència, avui crec que hem descobert, hem tingut tots clar que, excepte Esquerra Republicana, tots entenem que hi ha hagut problemes en la gestió de la renda garantida de ciutadania durant aquests set mesos i mig. Excepte, precisament, el grup que va vinculat a aquells responsables del «sotogovern, que són els que estan gestionant en realitat la renda garantida de ciutadania. Crec que no els hauria fet cap mal fer una petita autocrítica respecte de com està anant tot plegat i de com anar-ho a resoldre. Crec que es posen en evidència quan l'única resposta que donen a aquesta evidència generalitzada per part de tota la resta de grups de que hi ha un problema de gestió i de que hi ha un problema polític en com s'està portant la renda garantida de ciutadania per part d'aquest «sotogovern..., crec que s'estarien fent un favor si estiguessin admetent que el problema no el tenim els que estem posant focus en aquesta mala gestió, i els que a més ho estem fent amb unes propostes de resolució que plantegen propostes de solució. Que la resposta, l'única resposta a aquestes crítiques que avui hi ha hagut aquí no pot ser que estem fent partidisme, sinó que hauria de ser entendre que hi ha hagut problemes de gestió i que hi ha hagut problemes de lideratge polític. I vaig al detall. Problemes de gestió que han sortit des de veus diverses, que han deixat col·lectius molt sensibles fora de l'accés a la renda garantida de ciutadania. Problemes de gestió que han fet que els terminis no es compleixin, que han fet que la gent que està fent sol·licituds de la renda garantida de ciutadania no se senti acompanyada. Problemes de gestió que estan fent que tots aquests col·lectius, que tenien una expectativa generada per tots plegats, a partir d'un dret que hem generat totes i tots plegats, molt sensible, els estiguem generant una sensació de dret vulnerat, quan després fan la sol·licitud i el que troben és un silenci per resposta, uns llimbs de no resposta, i cap mena d'explicació raonable o d'acompanyament en aquest procés de la seva sol·licitud. Però, els deia, també problema polític. És un greu problema de lideratge polític que s'hagi caigut en l'error de l'opacitat. No donar transparència a què estava passant, a quins són els motius pels quals certs col·lectius no poden accedir a la renda garantida de ciutadania, a quins són els motius pels quals s'estan tenint problemes de com respondre a certs col·lectius que han demanat la renda garantida de ciutadania, anar a l'opacitat, fins i tot cap als diputats i diputades que hem demanat aquesta informació per vies diverses, és un greu error polític, que dona moltes més males interpretacions i molta més crítica del que s'hauria tingut si s'hagués optat per la transparència des del minut zero. Però també és un greu error polític no haver estat fent una aplicació generosa de la renda garantida de ciutadania en aquests mesos en què han tingut les mans lliures per poder-ho fer. Ho hem anat dient en diversos moments, ara vull explicar-ho amb més claredat: el 155 fa impossible ara mateix aprovar el reglament i aprovar formalment el consell de govern de la renda garantida; però, més enllà d'això, no afecta en res més. I això és el que evidencien i diuen públicament, i també en les reunions privades, els responsables que estan gestionant la renda garantida de ciutadania des del Govern. La llei, evidentment, pot tenir mancances, però sense reglament, donat que vam posar certs articles –abans el diputat socialista hi feia referència– que permetien excepcionalitats, permet fer una lectura expansiva d'aquells col·lectius en què es tinguessin dubtes. S'ha anat a buscar només aquells elements que permetessin fer-ne la lectura restrictiva. Sincerament, manca de transparència i aplicació restrictiva de la llei són dos grans errors polítics que s'han estat cometent per part d'aquells dirigents d'Esquerra Republicana que continuen gestionant la renda garantida de ciutadania des del Govern de la Generalitat, aquells membres de l'equip de l'exconsellera Dolors Bassa, que són els que estan gestionant la renda garantida de ciutadania. Nosaltres el que volem és que tot això es resolgui. I resoldre els errors tècnics, resoldre els problemes de gestió, es fa exigint bona gestió, es fa exigint recursos suficients, es fa exigint transparència i es fa exigint també, com ho fa aquesta resolució dels socialistes, facilitar per a aquella ciutadania que creu que no se li estan respectant els drets..., perquè tingui eines per poder-los reclamar. Això és el que avui hem aprovat en la nostra proposta de resolució, o ara, en aquells punts complementaris, amb la proposta de resolució dels socialistes. Posar solució al problema polític i als errors polítics de com ho han estat gestionant es fa fent govern; i això també està en mans seves. Facin ja govern i posin lideratge polític real en allò que sí que serà de la seva paternitat i maternitat, que és la gestió d'una llei que és de tots i totes; que és de tot el Parlament, que és de totes aquelles persones que la van impulsar amb la ILP de la renda garantida de ciutadania i que ara el mèrit, la medalla que es poden endur la gent d'Esquerra Republicana és com la gestionen. De moment, la medalla que s'estan emportant és molt i molt negativa. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Ribas. A continuació té la paraula, pel Grup Parlamentari del Partit Popular, el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, vicepresident. Senyores i senyors diputats, és un debat que hem tingut ja aquesta mateixa tarda, amb una proposta de resolució del Grup de Catalunya en Comú Podem de característiques similars, jo diria, dels dos grans eixos, molt similars: el de la informació i el de la millora de la gestió. Voldria aprofitar, doncs, aquest segon debat per fer algunes puntualitzacions. En primer lloc, crec que convé ressaltar que no estem debatent, en aquestes dues propostes de resolució, la implantació o no de la renda garantida de ciutadania. Aquest és un debat que ja es va tenir en el Parlament a bastament durant la legislatura anterior i que va culminar amb l'aprovació de la llei; per tant, ara aquest no és el debat i, per tant, no entrarem a valorar, perquè ja ho vam fer en el seu moment, l'oportunitat o no de la implantació d'una mesura d'aquestes característiques. Però sí que dir una cosa: sembla que els que parlem del monotema només som uns, però, en canvi, surten els representants de Junts per Catalunya al faristol a dir: «És que volem ser sobirans per poder fer coses com aquestes. I els hem de dir: «Escolti'm, som sobirans en tot allò que som competents, i per això podem fer coses com aquestes. Perquè ja està feta, aquesta llei. Aquesta llei, no és necessari que Catalunya sigui independent per aplicar-la ni per aprovar-la: està aprovada i es pot aplicar sense necessitat de ser independent, simplement exercint la sobirania en totes aquelles competències que tenim i que sovint s'han oblidat d'exercir. Per tant, aquest primer element. En d'altres intervencions hem sentit, també del Grup de Junts per Catalunya, que s'han d'anar a buscar recursos. Anem malament –anem malament. Anem malament, perquè estem al maig del 2018 i aquesta és una llei aprovada al juliol del 2017 i entrava en vigor al setembre del 2017; per tant, el Govern que hi havia el 2017 ja hauria d'haver previst els recursos necessaris per al desplegament de la llei durant el 2017. I si ara ens estem plantejant que cal anar a buscar recursos vol dir que en el seu moment algú no va fer els deures correctament per poder fer les previsions adequades del desenvolupament d'aquesta llei. Altres... I ens sorprèn que per part d'Esquerra Republicana ens diguin: «Escoltin..., ens proposen que esperem: «Esperin, esperin, esperin que hi hagi govern, i tot això es resoldrà. Mirin, farem una cosa: totes aquelles trucades que rebem de ciutadans i de persones que se senten agreujades per la mala gestió que s'està fent de la renda garantida de ciutadania i que segur que ens truquen a tots els diputats d'aquest Parlament..., si volen, els donarem el seu telèfon i que els truquin vostès; i vostès els convencen a ells: «Esperin, esperin, esperin a que tinguem govern. Esperin, esperin, esperin a que el senyor Puigdemont decideixi qui ha de ser el president d'aquest Govern. És aquesta, la resposta que hem de donar a totes aquelles persones que van quedar esperançades al juliol del 2017, quan van veure que unànimement aquest Parlament decidíem fer un esforç col·lectiu per ajudar-los en el seu dia a dia i que poguessin superar la situació de vulnerabilitat que vivien? Què els diem? «No, espereu que hi hagi govern. Espereu, que ara anem a Alemanya a reunir-nos amb el senyor Puigdemont per veure si hi ha govern o no hi ha govern. Escoltin, aquesta no pot ser, ni molt menys, la resposta. Es deia, i s'ha dit: «El 155 fa impossible que hi pugui haver reglament o que es pugui fer la comissió de govern. No és el 155 –no és el 155. O sigui, el que fa impossible que es pugui aprovar un reglament i que es pugui aprovar una comissió de govern és que el Govern que hi ha, sigui el que sigui, el del 155 o no, està en funcions; després d'unes eleccions, el Govern, el que sigui, entra en funcions. I no és qüestió d'aplicació del 155: això passa sempre que hi han eleccions. I aquesta és la situació en què estem. Per això és urgent que després de..., no sé quants mesos portem, perquè ja hem perdut el compte després del 21 de desembre, i havent-hi majories, com sembla ser que n'hi han en aquesta cambra, doncs, hi pugui haver un govern que pugui fer aquests desplegaments reglamentaris. I acabo. La proposta de resolució fa referència a la petició d'informació. Algú menystenia la importància de la informació, però òbviament la informació amb relació al nombre d'expedients tramitats i a la quantitat d'expedients rebutjats i als motius, i determinar també quants expedients s'han hagut de rebutjar sense argumentació perquè cloïen els terminis i el silenci és positiu..., per tant, el coneixement de tota aquesta estadística és el que permet abordar si la gestió que s'està fent és la millor o no. I, evidentment, veient les queixes que hi han, fins aquest moment estem convençuts de que la gestió no és la millor. Per tant, a partir del coneixement estadístic és quan es poden adoptar les mesures adequades per millorar la gestió. I, per cert, si no hi ha aquesta informació, els ben asseguro que no és responsabilitat del ministeri, el qual ha autoritzat que es responguin, en aquest sentit, totes aquelles qüestions que siguin plantejades pels diputats d'aquest Parlament. Gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per indicar les esmenes que s'accepten i el text que es posa a votació, té la paraula el senyor Raúl Moreno, per un temps màxim de dos minuts.
Gràcies, vicepresident. Bé, respondré només algunes de les qüestions, perquè només tinc un parell de minuts per fer-ho. Senyor Vidal, jo li agraeixo molt el to i la rapidesa amb la que hem pogut transaccionar els punts d'aquesta proposta de resolució. Només dir-li que en aquella reunió en la qual se'm va negar directament la informació vostès ja no hi eren; era al final i, per tant, hi havien altres diputats de Ciutadans i de Junts per Catalunya que van poder veure com davant la meva..., demanar directament aquestes dades, no se'ns van voler donar. Senyor Forné, també cal agrair-li el to. Jo també demanaria una memòria econòmica d'aquest tipus de lleis; de fet, la vam demanar el mes de juliol de l'any passat i no ens la va donar, eh? Per tant, no existia memòria econòmica en el moment que vam aprovar aquesta llei; va ser de traca, no? Senyora Najat, jo..., l'hi diré més clar: vostès són els responsables de la mala gestió de la renda garantida de ciutadania. Aquí ens hem posat tots d'acord. Esquerra Republicana ha gestionat molt malament la renda garantida de ciutadania: mil nou noves rendes garantides de ciutadania. Si no hi ha govern és perquè no s'han posat d'acord; hi podria haver govern. Si no hi ha reglament és perquè no hi ha govern. Si hi ha 155 és perquè no hi ha govern. I, si no, expliquin-ho vostès al secretari general, que diu que el 155 no ha estat un problema per a la gestió de la renda garantida de ciutadania. No m'ho diguin a mi, diguin-ho a aquells que gestionen –que també són d'Esquerra Republicana– la renda garantida de ciutadania. I, per cert, parlaré de la senyora Bassa amb tot el respecte personal que li tinc, però amb tota la contundència de la seva acció política, que ha estat fent també a la darrera legislatura. Només faltaria –només faltaria. I acabo també amb la senyora De la Calle, que jo... No hem acceptat, senyora De la Calle, la seva proposta en temes laborals, perquè ja es va fer un acord, diguem-ne, de que això seria progressiu. Però, a banda de criticar que nosaltres no apliquem aquesta proposta, el que sí que hem fet ha estat modificar una proposició de llei que en modifica un dels articles. Si vostès, a banda de dir que han guanyat les eleccions, es posen a modificar articles, potser faran alguna cosa, però no ens critiqui a nosaltres que fem allò que considerem oportú mentre vostès no fan absolutament res; això sí, dir-nos cada cop que han guanyat les eleccions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Moreno. Un cop acabades les intervencions, cridem a votació. [[Pausa. Josep Maria Forné i Febrer demana per parlar.]] Sí, senyor Forné, digui'm.
Per demanar el vot separat del punt número 5. Els altres quatre, per nosaltres, poden votar-se tots junts.
Alguna petició de votació separada més? [[Pausa.]] No? Per tant, podem votar de l'1 al quart punt d'aquesta proposta de resolució en un bloc i fer la votació separada del punt cinquè? [[Pausa.]] Sí? Molt bé. Doncs, votarem primer aquests quatre primers punts de la proposta de resolució. Comença la votació. Aquests quatre punts d'aquesta proposta de resolució, de l'1 al 4, queden aprovats per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a la votació del punt cinquè, cinquè d'aquesta proposta de resolució. Comença la votació. Aquest punt cinquè d'aquesta proposta de resolució queda aprovat per 69 vots a favor, cap en contra i 66 abstencions. No hi ha cap més punt a votar d'aquesta proposta de resolució. [[Proposta de resolució sobre l'actuació necessària de les cúpules de les entitats sindicals en interès dels treballadors i no d'uns líders polítics determinats]] [[250-00137/12]] Per tant, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució sobre l'actuació necessària de les cúpules de les entitats sindicals en interès dels treballadors i no d'uns líders polítics determinats. Aquesta proposta ha estat presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans; per tant, per defensar-la té la paraula el diputat senyor Carlos Carrizosa, per un espai de deu minuts. Sí, senyor Aragonés, per què em demana la paraula?
Bona tarda. President, per una qüestió d'ordre.
Digui.
I passarem a continuació...
Trenta segons.
...a intentar explicar-la; no sé si en aquest temps, però com a mínim explicar-la. La CUP - Crida Constituent ha manifestat en diferents reunions tant de la Junta de Portaveus com de la Mesa del Parlament que entenia que la proposta de resolució de Ciudadanos, de Ciutadans, podia ser contrària a tractats internacionals. Nosaltres no estarem mai per retirar cap proposta de resolució que pugui suposar una discussió. Estem a favor fins i tot que es pugui discutir una proposta com la de Ciudadanos, que el que pretén és criminalitzar els sindicats; fins i tot d'això estem a favor. Però una cosa és que estiguem a favor d'això i una altra cosa és que no manifestem que evidentment aquesta proposta de resolució és contrària a la llibertat sindical. I perquè així consti, evidentment, hem de fer referència al Conveni 87 de l'Organització Internacional del Treball...
Senyor Aragonés, entenc que això no és una qüestió d'ordre, que en tot cas el posicionament el tindrà...
És una qüestió d'ordre. I haig d'explicar [[forta remor de veus]] , senyor president, el perquè de la qüestió d'ordre, perquè es tracta d'una qüestió de legalitat, perquè la proposta de resolució és contrària al dret de llibertat sindical.
Senyor Aragonés –senyor Aragonés.
I ha de permetre, senyor president. [[Persisteix la remor de veus.]] Si em deixen acabar... Una cosa és que vulnerin la llibertat sindical i una altra, la llibertat política d'aquest diputat. Si em deixen acabar...
Acabi, senyor Aragonés; però evidentment l'adverteixo de que això no és una qüestió d'ordre. I, per tant, vagi acabant, i després tindrà...
Expliquem el perquè, evidentment.
...cinc minuts per posicionar el seu grup.
És una qüestió d'ordre perquè és contrària a la legalitat, al dret de la llibertat sindical. La proposta que fa el Grup de Ciutadans és contrària a l'article 3, apartats 1 i 2, del Conveni 87 de l'OIT, que diu molt clarament que els poders públics –i s'interpreta que les cambres legislatives són un poder públic– no podran fer cap ingerència en les actuacions sindicals. Evidentment...
Senyor Aragonés...
Nosaltres –i ho tornem a dir– no demanem que es retiri...
Se li ha acabat el temps, senyor Aragonés.
...–no demanem que es retiri– aquesta proposta de resolució, però sí que volem deixar molt clar que és contrària a la legalitat per una qüestió ben simple...
Ja està...
...perquè qualsevol sindicat...
Senyor Aragonés, ha quedat molt clar...
...podria iniciar –i acabo, president– procediment...
No, ja no té la paraula, senyor Aragonés.
...procediment de denúncia davant de... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Alguns aplaudiments.]]
Si us plau, demano respecte per totes les opinions. Té la paraula... [[Elisenda Alamany Gutiérrez demana per parlar.]] Disculpi, senyora Alamany.
Sí, perdoni. Nosaltres no pensàvem intervenir perquè ho vam fer a la Junta de Portaveus. De fet, el meu grup parlamentari va presentar una reconsideració d'aquesta proposta de resolució perquè crèiem que atemptava contra la llibertat sindical i la independència que tenen els sindicats per portar a terme les seves mobilitzacions. En aquella reconsideració de la proposta de resolució de Ciutadans, malauradament, només vam comptar amb el suport del Partit Socialista. En aquell moment ens hauria agradat tenir el suport de la CUP, però no va arribar en aquell moment. Per tant, entenem que ara el debat és viu. I endavant.
Justament, el debat és viu. I, per tant, es podran posicionar perfectament en el seu torn. Té la paraula, ara sí, el senyor Carrizosa.
Bueno, vaya por delante, señoras y señores diputados, que me ha parecido pintoresca y curiosa la alegación del diputado de las CUP, porque que un diputado de las CUP se ponga tan legalista y diga que estamos vulnerado legalidades internacionales ha tenido su gracia, y le agradezco la intervención. [[Aplaudiments.]] Respecto al contenido de nuestra propuesta de resolución, Ciudadanos respeta lo previsto en el artículo 28 de la Constitución, que consagra precisamente la libertad sindical. Y no solo lo respeta, sino que queremos que sea así, creemos en el sistema de unos sindicatos libres que velen por los derechos de los trabajadores, y creemos, además, que los derechos laborales de los trabajadores están mucho mejor protegidos y desde luego tienen la mejor de sus defensas en unos sindicatos libres, modernos, en una sociedad libre, y que, por descontado, esa es la posición de Ciudadanos, y eso lo hemos manifestado siempre. Desde luego, otra cosa es que pensemos que hoy día los sindicatos, algunos de los sindicatos, señaladamente los sindicatos mayoritarios en Cataluña, Comisiones Obreras y UGT, pues han descuidado la defensa de los trabajadores, de todos sus trabajadores, piensen como piensen, con la cantidad de problemas que tenemos en Cataluña y que padecen las clases trabajadoras en Cataluña. Y que todos los partidos políticos podemos coincidir en algunos de los diagnósticos: por ejemplo –por ejemplo–, la precariedad laboral; por ejemplo, los salarios de miseria; por ejemplo, la asfixiante presión fiscal que padecen algunos trabajadores que ganan de catorce mil euros a treinta mil euros, que aquí en Cataluña, por cierto, es donde más presión fiscal soportan; el permiso de maternidad y de paternidad; sobre el bienestar y la forma de cumplimiento de los contratos de trabajo. En todas esas facetas de la defensa de los derechos de los trabajadores, Ciudadanos tiene mucho que decir, y ya ha hecho muchas cosas, de hecho, y hemos presentado muchas propuestas en el Congreso de los Diputados en estos mismos presupuestos; por ejemplo, salarios para los jóvenes, para mitigar esos salarios de miseria. Y nosotros sí que hacemos cosas. Y lo que sí que se puede considerar es que a veces discrepamos de las soluciones, pero sí que podemos compartir muchos de los diagnósticos con los sindicatos. Lo que ocurre es que, aquí en Cataluña, pues, nosotros albergamos serias dudas de que los sindicatos estén cumpliendo con su misión constitucional de defensa de los trabajadores. Y lo creemos así porque pensamos que igual, de igual forma que hemos reprochado sin cesar al Gobierno de Cataluña la pérdida de tiempo, de dinero, de recursos económicos que se ha producido con todo el procés..., a ese carro lamentablemente se han apuntado, se han enganchado los sindicatos Comisiones Obreras y UGT en Cataluña. ¿Y por qué decimos esto? Pues lo decimos porque no solamente se participó por parte de los sindicatos en aquellas llamadas «huelgas de país que se hicieron en el mes de septiembre...; poco después de las vergonzosas sesiones aquí en las que se vulneraron los derechos de la democracia, los días 6 y 7 de septiembre, pues los sindicatos Comisiones Obreras y UGT se apuntaron a una huelga política en Cataluña. También se han apuntado a manifestaciones; la última de ellas, pues, el 15 de abril, en la que se apoyaba a las personas que llevaron a cabo un golpe a la democracia aquí en Cataluña. Y han participado de órganos processistes, netamente processistes, como por ejemplo la Taula per la Democràcia, junto con ANC y Òmnium Cultural. Por lo tanto, nosotros tenemos un reproche grave y grande a los sindicatos, y es que se alineasen, se hayan alineado en Cataluña con aquellos que dieron el golpe a la democracia y que descuidaron, a la vez, el cuidar por los derechos de todos los catalanes; con los mismos que nos han tenido con las instituciones cerradas a cal y canto y útiles solamente para hablar del procés –desde el mes de julio pasado, lo hemos dicho en infinidad de ocasiones, no hemos hablado más que del procés, en este Parlamento–; con aquellos que han dividido la sociedad; con aquellos que el día 6 y 7 hicieron una ley que no aprueba ni un organismo internacional ni uno nacional, ni en ningún sitio, señores de la CUP, que promovía que el presidente de la Generalitat, ese señor que ahora se ha fugado, que es un fugitivo de la justicia y que está en otro país..., ese señor quería nombrar a dedo a los jueces, a dedo a los fiscales. Y, como ustedes comprenderán, cuando todo esto ocurre en una sociedad y se parte por la mitad –y es evidente que está partida por la mitad, esta sociedad–, unos sindicatos no pueden comprometer sus siglas apoyando solamente a aquellos que dieron el golpe a la democracia. Nosotros creemos que criticar la actitud de las cúpulas sindicales es defender el sindicalismo. Nosotros creemos que pedir regeneración democrática a los sindicatos es respetar a los sindicatos, de la misma forma que cuando pedimos –y lo hemos hecho siempre, desde nuestra fundación, en el año 2006– que los partidos políticos se regenerasen, que hubiera primarias en los partidos políticos, que las cuentas de los partidos políticos fueran transparentes, que no hubiera corrupción, que se eligiesen por primarias a sus líderes y a los cargos públicos; de la misma forma que cuando pedíamos todo esto –y algo hemos avanzado desde el año 2006, en los que estamos en política– no criticábamos el sistema democrático, sino que criticábamos a esos partidos políticos extenuados del viejo bipartidismo y otros nacionalistas corruptos que han estado durante cuarenta años en España; de la misma forma que lo hacíamos, eso, y eso no supone un ataque a la democracia, de la misma forma, criticar a unos sindicatos que toman las decisiones de forma unilateral desde unas cúpulas sin regenerarse, con unos secretarios generales que se eligen de forma oscura, no por sus afiliados, con un manejo de fondos públicos opaco, con una actividad sindical como la que han hecho, a tenor del procés, que no han consultado nunca a sus bases, de la misma forma, criticar toda esta falta de regeneración democrática en los dos viejos..., el viejo bisindicalismo que tenemos en Cataluña, con Comisiones Obreras y con la UGT, de la misma forma, criticar eso no es criticar la libertad sindical, es criticar unos sindicatos muy necesitados de reformas y que están obrando al margen de la opinión de sus afiliados. Y por qué... [[Aplaudiments.]] Los sindicatos en Cataluña han demostrado tener una estrecha vinculación con el poder. La señora Bassa fue colocada por la UGT, prácticamente, en el Gobierno golpista de la pasada legislatura. [[Remor de veus.]] Sí, sí, miren, esto es así. ¿El señor Camil Ros de dónde viene? Pues de Esquerra Republicana. Tienen estrechas conexiones. Ustedes los independentistas, los secesionistas, ustedes, el separatismo processista, están encantados con unos sindicatos serviles, están encantados. Ustedes tocan el silbato y, como están acostumbrados a que toda la sociedad haya funcionado por unas cúpulas –las cúpulas en los colegios profesionales, las cúpulas en las universidades, las cúpulas en los gremios, las cúpulas en los sindicatos–, el unanimismo, parecía que toda la sociedad pensaba lo mismo. Pues nosotros lo que decimos es que se respete a los afiliados y a los trabajadores que tienen otra opinión, como se tiene que respetar, por parte de los rectores y de las universidades, y de los equipos rectorales en las universidades, la diversidad ideológica de sus miembros y de los miembros de la comunidad universitaria. Eso tan revolucionario, señores del procés, eso, es verdad que no consigue esas unanimidades para ir todos de la manita, detrás de una pancarta, y que lo rieguen con subvenciones públicas, que es como ustedes llevan haciendo cuarenta años de nacionalismo. Comprendo... [[aplaudiments]] , comprendo que no les guste –comprendo que no les guste. Mire, ¿cuál ha sido la consecuencia de esto para los sindicatos? Pues, miren, bajas afiliaciones, un día Primero de Mayo que, con 300.000 afiliados que dicen tener Comisiones Obreras y UGT aquí en Cataluña, fue una manifestación de ocho mil, que seguro que no todos eran de Comisiones Obreras y de UGT, y que eso quiere decir que no estaban ni siquiera todos los liberados sindicales. Bueno, y para qué contarles: UGT Telefónica y UGT Renfe, que hicieron asambleas para desmarcarse y pedirle al secretario general de la UGT que por favor no utilizara las siglas en las cuestiones del procés. Pues eso es lo que los sindicatos...
Senyor Carrizosa, se li ha acabat el temps.
Sí; acabo enseguida, señor presidente. Miren, al final, lo que estamos pidiendo aquí es regeneración y que se respete la ideología de todos, que los sindicatos también lo hagan y que de la misma forma que criticar a las cúpulas de los partidos no es criticar a la democracia, pues criticar a las cúpulas de los sindicatos ni mucho menos es ir contra la libertad sindical, sino precisamente evitar que los sindicatos en Cataluña también se conviertan en otra herramienta más del procés, que es lo que ustedes buscan. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Carrizosa. És el torn ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. És el torn de la senyora Aurora Madaula.
Gràcies, president. Membres de la Mesa, senyors i senyores diputats, públic convidat, treballadores del Parlament, ciutadanes que ens segueixen a través dels mitjans, molt bona tarda. Aquesta d'avui és la meva primera intervenció en aquest Parlament com a diputada de Junts per Catalunya i ho faig amb l'honor i l'orgull de representar el poble de Catalunya, encara que m'hauria agradat fer-ho en unes condicions normals, on els meus companys que ara són a la presó i a l'exili estiguessin aquí. [[Aplaudiments.]] No puc començar aquesta intervenció tan propera al Primer de Maig sense fer un reconeixement a la lluita sindical a favor dels treballadors que fan les organitzacions sindicals des de fa anys, ja siguin les que tenen una major representació, com la UGT, Comissions Obreres; ja siguin les que també tenen una gran implantació, com la Intersindical, la CNT, la CGT; els sindicats sectorials com la USTEC, Unió de Pagesos. Però permetin que remarqui el meu suport i la meva solidaritat, com també el del meu grup parlamentari, Junts per Catalunya, amb les companyes de la Intersindical, sindicat independentista que pateix una persecució judicial totalment injustificada i antidemocràtica per haver exercit el dret de vaga. Ens oposem totalment a aquesta persecució. El dret de vaga s'exerceix fent vaga i les vagues del 3 d'octubre i el 8 de novembre eren legals i van reflectir el descontentament d'una part molt majoritària de Catalunya. Moltes gràcies a tots els sindicalistes, perquè la vostra lluita és també la nostra. «La ley asegura la subordinación de la organización sindical al partido, ya que solo este puede comunicarle la disciplina, la unidad y el espíritu necesarios para que la economía nacional sirva a la política nacional. El estatuto de cada sindicato nacional será aprobado por el mando nacional del movimiento. Por decreto acordado en Consejo de Ministros, se reconocerá oficialmente la constitución de cada sindicato nacional. Això és el que deia en el seu preàmbul la llei i l'article de la Ley de bases de la Organización Sindical d'un altre 6 de desembre, el funest 6 de desembre de 1940, mitjançant el qual s'establia quina havia de ser l'estructura i la finalitat de l'Organización Sindical Española, més ben coneguda com el «sindicato vertical, franquista, que va eliminar el pluralisme sindicalista, que a Catalunya havia estat robust i batallador des del segle XIX. El franquisme va implantar una ficció sindical regulada per una llei. Ja ho veuen, el franquisme també tenia lleis i també tenia antifranquistes que es deixaven la pell per lluitar contra aquest franquisme, per lluitar per la democràcia. El sindicat vertical estava controlat pel Govern i responia a les decisions que aquest disposava sobre la pretesa organització dels treballadors. Els explico això perquè m'agradaria saber si és això, retornar al control franquista dels sindicats, el que pretén el Grup de Ciutadans en presentar aquesta proposta de resolució contra... –i cito textualment–, «contra les cúpules de les entitats sindicals. Mirin, com vostès ja saben, les propostes de resolució que es presenten a la Mesa del Parlament, i com ja s'ha comentat, tenen com a objectiu impulsar l'acció política i de govern, i és per això que s'adrecen al Govern de la Generalitat o als ciutadans. La proposta que vostès presenten s'adreça a les cúpules d'unes organitzacions sindicals, cosa que és una incoherència com a proposta de resolució parlamentària, perquè comporta una ingerència inacceptable en la lliure activitat de les organitzacions sindicals. Per tant, aquesta proposta de resolució vulnera el dret a la llibertat sindical i, ja que aquesta proposta esmenta explícitament –i torno a citar–: «en manifestaciones..., esmenta explícitament que aquestes organitzacions sindicals tenen una implicació «en manifestaciones y actos públicos en favor del independentismo y en contra de las resoluciones judiciales. Demostra que vostès tenen un baix coneixement del que és la democràcia, que comporta la llibertat d'expressió i de manifestació, a més de la llibertat de sindicar-se i de no fer-ho. Però vostès estan molt més acostumats a les porres que a les paperetes. Malgrat que, com els acabo de dir, aquesta seva proposta no té les característiques mínimes necessària que defineixen els objectius d'aquesta mena de resolucions, el Grup de Junts per Catalunya va acceptar que fos tramitada per la Mesa del Parlament, perquè entenem que, en aquest Parlament, seu de la sobirania nacional de Catalunya, seu de la sobirania del poble de Catalunya, s'hi pot parlar i debatre de tot [[aplaudiments]] , fins i tot, del que considerem una agressió a la llibertat. I és que el Parlament de Catalunya ha de ser l'àgora on el debat democràtic d'idees i propostes no pugui ser vetat. Cap diputat o diputada hauria de ser perseguit judicialment per permetre el debat parlamentari, que és el que passarà la setmana que ve amb els nostres companys presents avui a l'hemicicle, els il·lustres senyor Lluís Guinó i Joan Josep Nuet, els quals hauran de declarar, juntament amb la resta de membres de la Mesa de l'onzena legislatura, perseguits pel Govern espanyol, davant del Tribunal Suprem. Des d'aquesta tribuna, els vull transmetre la meva solidaritat per acabar amb la repressió. [[Aplaudiments.]] Diputats i diputades de Ciutadans, vostès presenten aquesta proposta de resolució repetint el mantra que a Catalunya hi ha divisió social, que «ha provocado –i cito– «un clima de confrontación, propiciado por las fuerzas independentistas. A Catalunya no hi ha cap divisió social [[remor de veus]] , almenys, no la que vostès voldrien. A Catalunya no hi ha un Ulster, encara que haguessin volgut que hi hagués aquest Ulster. A Catalunya hi ha divisió d'opinions i pluralitat política, com en totes les democràcies madures. La diversitat d'opinions és la garantia i l'essència de la democràcia i així volem que continuï essent a Catalunya. Qui vol imposar un pensament únic són vostès. Nosaltres, que provenim de la tradició catalanista i democràtica, que ve a ser el mateix, volem una societat on tothom pugui opinar lliurement des del respecte a la diversitat, on ningú sigui perseguit per ser monàrquic i espanyolista, com vostès, o republicà i independentista, com la majoria d'aquest Parlament. Volem un país on no s'assenyali ningú per anar a una manifestació al costat d'independentistes, que és el que vostès pretenen fer reprovant els sindicats. Afirmen vostès que existeix divisió i confrontació social, i més endavant, a la proposta de resolució, en canvi, diuen que «la pluralitat de la societat catalana està present als sindicats. I tant que és present. I, per això, l'autonomia sindical assegura el pluralisme, amb l'elecció de les cúpules dels sindicats. Així funciona la democràcia. Deia Maria Aurèlia Capmany, una dona d'esquerres i catalanista, que ella posaria sempre com a símptoma més clar de l'exercici de la llibertat, precisament això, no haver de mentir, i vostès menteixen sobre què està passant a Catalunya, als sindicats o a les escoles. Vostès no volen una societat lliure, plural i diversa. Pretenen una societat homogènia, de pensament únic, de formes regulades, controlades. Això és el que proposen tots els partits de la nova extrema dreta europea, encara que es transvesteixin de liberals. Els sindicats són plurals, i tant que ho són!; com el pluralisme que inunda les fàbriques, les escoles i els mitjans de comunicació, i cal que sigui així per molts anys, sense que el Parlament hi intervingui, per respectar la normalitat democràtica i la diversitat. Els sindicats són –i vull remarcar-ho, perquè ho són, perquè quedi clar– entitats privades, que tenen tot el dret a escollir els seus representants de manera democràtica i decidir quines activitats organitzen i en quines manifestacions participen, perquè el dret a manifestació és un dels principis bàsics de la democràcia, mitjançant el qual es protesta, es reclamen o es denuncien neguits de la societat. Vostès, diputades i diputats de Ciutadans, sempre afirmen que els preocupen els problemes reals de la ciutadania, però, el passat 8 de març, Ciutadans no va donar suport a la manifestació feminista ni a la vaga de dones. Aquesta setmana, Ciutadans tampoc no va participar en la manifestació del Primer de Maig perquè els sindicats UGT i Comissions Obreres havien abraçat l'independentisme –cosa que no és certa–, en convocar una manifestació a favor de la llibertat dels presos polítics. Excuses de mal pagador. Vostès només van a les manifestacions que pretenen combatre l'independentisme. Llavors, sí que no tenen cap problema en anar de la mà de comunistes espanyolistes. Tampoc no els reca participar en manifestacions contra l'escola catalana o contra l'independentisme al costat de partits neonazis i antics franquistes. [[Remor de veus.]] Cadascú tria els aliats que vol, cadascú té la tradició que té. [[Aplaudiments.]] De debò, de debò creuen que manifestar-se pels drets de les dones o pels drets de les treballadores i els treballadors divideix una societat i que fer-ho en contra de l'escola catalana –fer-ho en contra de l'escola catalana– i assenyalar professors per Twitter promou la convivència i la diversitat ideològica? [[Aplaudiments.]] Em temo que saben quina és la resposta. I acabo, retornant al principi democràtic pel qual el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya votarà en contra –ja els ho anuncio– de la seva proposta de resolució: «la llibertat sindical és una de les formes d'acabar amb l'estat d'excepció permanent imposat pels antidemòcrates, és una qüestió de justícia. I no ho dic jo, és una cita de Josep Vidal, el vell i carismàtic sindicalista d'Unió de Pagesos, que també va ser diputat d'aquest parlament, diputat socialista, i que tothom coneixia pel sobrenom de «Pep Jai.
Senyora Madaula...
Un estat d'excepció... –acabo, president–, un estat d'excepció que se suposa que va acabar amb la promulgació de la Llei 11/1985, que va deixar enrere, definitivament, el sindicalisme vertical franquista. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
És el torn ara, per part del Grup Parlamentari Republicà, del senyor Chakir el Homrani.
President, diputats i diputades, em permeten respirar tres segons?, perquè encara estic una miqueta sobtat del debat que ara tindrem, la veritat, i de la primera intervenció. Mirin, podria centrar la meva intervenció en el dret a la llibertat sindical i fer un repàs de tot el marc normatiu que vostès, allò, ignoren o, millor dit, que conculquen. Podria repassar els articles 28.1, el 10.2, l'article setè d'aquesta Constitució que no paren de reclamar, però que defensen habitualment de forma parcial i de la qual mai se'n recorden quan parla de drets, siguin socials, civils o fonamentals. Els podria recordar l'article segon de la Llei orgànica de llibertat sindical. Podríem anar a l'OIT, encara que el diputat Vidal Aragonés ja m'ha fet un spoiler, però crec que tots plegats reiterarem elements. Podríem parlar que el 1919 –adonin-se'n, el 1919– la llibertat sindical va ser consagrada a la constitució de l'Organització Internacional del Treball, el 1919. Els podríem recordar que aquesta és reforçada amb la Declaració de Philadelphia, el 1944. També fa uns quants anys. El senyor Vidal Aragonés també situava el que és el punt que ratifica absolutament aquesta llibertat sindical, que és el Conveni 87 de l'Organització Internacional del Treball, aprovat el 1944. Adonin-se'n, eh? No estem parlant de fa res. El que sí que és veritat és que l'Estat espanyol el ratifica el 1977, perquè hi ha alguna gent que no li agrada recordar que a l'Estat espanyol es va patir una dictadura feixista, i que això no va facilitar la normalització d'elements tan claus com és el sindicalisme. Aquest Conveni 87 situa clarament el principi de no-ingerència dels poders públics en el funcionament de les organitzacions sindicals. És a dir, el que estem fent avui aquí, que és la cambra parlamentària, un element claríssim del poder públic..., està fent una ingerència. Els podria continuar recordant més elements, però és que, en el fons, el debat no va d'això; ens enganyaríem. El debat no va d'això. El fons del que vostès presenten no va de la llibertat sindical. No, no, la llibertat sindical passa per aquí. El fons del que vostès presenten va sobre la llibertat, va sobre com aquells que volen exercir la seva llibertat des de la seva independència, quan aquesta llibertat no ens agrada, fem un exercici –fem un exercici–, que és assenyalar-los. Un exercici que en les ultimes setmanes vostès li han agafat molt el gust –molt el gust– a assenyalar. Assenyalar el dissident. És aquest exercici de decidir qui no és dels meus i l'assenyalo. De quina manera jo puc marcar i situar aquells heretges, perquè en el fons ens trobem davant d'una proposta de resolució que és digna de la santíssima inquisició. Els direm a organitzacions independents què han de pensar i què han de dir, i els hi direm a la cambra del Parlament, arribant a un punt molt kafkià, arribant al punt que mai s'havia vist, arribant a aquest punt que, com situaven, després qualsevol organització sindical tindrà el dret de portar-ho on vulgui. Però, en el fons, és aquest el debat. L'objectiu d'aquesta proposta de resolució no és debatre sobre el model sindical al nostre país. L'objectiu d'aquesta proposta de resolució és assenyalar. I aquest objectiu ja l'han complert. No hi ha res més –no hi ha res més– i s'ha demostrat en la seva intervenció. L'objectiu és limitar, limitar la llibertat, limitar els drets, i situar-ho clarament: «Si no estàs on jo penso, t'assenyalo. I, mirin, és molt curiós –és molt curiós– i jo suposo que té algun sentit. Vostès han anat a assenyalar... Bé, han decidit, primer, començar per unes organitzacions que estan especialment –especialment– defensades en el marc jurídic. Per què? Per evitar el que passa en societats que no són democràtiques, que és la voluntat d'incidència en les organitzacions sindicals. Han anat per aquestes, però podrien haver anat per a qualsevol altra. I han anat, curiosament, també, per entitats que si representen alguna cosa en aquest país és la pluralitat i la transversalitat. I, en el fons, jo crec que hi han anat perquè, en el fons, el que els fa por, el que els fa més por són aquelles organitzacions que són plurals i transversals; són aquelles organitzacions que tenen la capacitat de criticar a tothom, que tenen la capacitat de mostrar la complexitat de la societat i del país on vivim. Per això han decidit començat per aquestes, perquè són aquelles entitats que no els permet explotar el seu frame de blocs. I és així. Per això han decidit fer-ho, per això han anat cap a elles. I aquesta capacitat de posicions crítiques davant de tothom la vam poder observar el Primer de Maig. Ja sé que vostès no van anar-hi, però sí que m'entenen. No fa falta que busquin excuses de mal pagador per no anar-hi –no fa falta que busquin excuses de mal pagador per no anar-hi! És tan senzill com veure la seva proposta de reforma laboral, la seva proposta de contracte únic, per entendre que el Primer de Maig els pot quedar una mica lluny. Perquè, és clar, la mires, i dius: «Em carrego la causalitat en la contractació. Bé, ja està, podré fer tots els contractes, encara que siguin temporals, sense causalitat. I el que és més perillós: donen, com a motiu d'acomiadament objectiu, l'amortització del lloc de treball. Que això és el que sempre s'ha defensat, que és buscar i igualar totes les indemnitzacions per acomiadament per la part baixa. Bé, és el que sempre s'ha defensat des d'alguns models polítics. Legítim. Però, això..., ja no ens estranya que no vagin al Primer de Maig. No busquin altres elements, és que directament no ho escoltaran. Però en el Primer de Maig vam poder veure com són capaços de criticar tothom. Per què? Perquè la gràcia dels que vostès assenyalen és que no poden, poder, situar-les en aquesta lògica de blocs que vostès persegueixen. I per això han decidit anar per ells. I és així. I no els interessa res més que assenyalar els heretges. No els interessa res més que la por i la confrontació. No els interessa res més que pugui situar que no hi hagi debat polític. Les organitzacions plurals i complexes, què generen? Debat polític, un debat polític gens senzill. I es això al que vostès tenen por. És per això que vostès han decidit acabar amb ell. I saben quina és la millor resposta –saben quina és la millor resposta? Ser respectuós, acceptar quan no ens diuen el que ens agrada. I tots els que estem aquí, en qualsevol àmbit de responsabilitat d'una administració o en qualsevol àmbit de projecte polític, hem sigut criticats per aquells que vostès han assenyalat; i ho vivim amb naturalitat i normalitat. Faltaria menys –faltaria menys! Però vostès això no ho accepten. Vostès han decidit que aquelles organitzacions que no estan on vostès consideren que han d'estar les assenyalarem. I farem el que faci falta. I l'objectiu ja l'han acomplert. I davant que l'objectiu l'han acomplert –perquè és l'únic objectiu que han anat a buscar–, el que ens queda aquí és debatre-ho. I per això nosaltres no vam tenir por en debatre-ho. I estem segurs que després, en la seva autonomia, els sindicats els hi podran portar, perquè s'han saltat moltíssimes normatives; normatives que estan pensades per ser societats democràtiques, normatives que estan pensades per defensar aquesta societat civil plural que qualsevol societat democràtica necessita. S'ho han saltat tot, ja faran el que considerin. Però el que és important és poder mostrar, avui, que la seva capacitat de voler buscar el bloqueig i el confrontament té limitacions, i ho veurem. Avui sortirem contents d'aquest debat. Sortirem contents perquè quedaran retratats. Quedaran retratats i es veurà –i es veurà. I es veurà que són una clara minoria en aquest Parlament. I únicament per aquest fet podrem sortir contents. I, després, acceptem els sindicats, acceptem qualsevol organització que decideixi el que vulgui. I, si us plau, evitem més debats kafkians en aquesta cambra. Evitem més debats on entrem a discutir el que decideixen les organitzacions autònomes i lliures en aquest país. I quan fiquem en dubte la llibertat d'expressió, la llibertat de posicionament de les organitzacions que són autònomes, fiquem en dubte la base de la democràcia. I això no ens ho podem permetre. El debat polític és molt bo, i si els fa por no tenen res més que plantejar el debat en els ens on es fan. Els sindicats tenen congressos i tenen afiliats. Faci-ho en aquest àmbit, guanyi-s'ho en aquest àmbit...
Senyor El Homrani...
...però deixem en aquesta cambra tranquil·les les organitzacions, siguin sindicats, siguin el que siguin, i fem la nostra feina. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor El Homrani. Ara, pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té..., és el torn de la senyora Eva Granados.
Gràcies, president. Diputats, diputades..., senyora Madaula, al Parlament es pot parlar de tot? Avui no hem pogut parlar de la comissió d'investigació de l'espionatge a polítics i periodistes. [[Aplaudiments.]] No es pot parlar de tot. Vostès a vegades decideixen que hi ha coses de les que no es pot parlar. Vull dir..., tinguem memòria perquè això ha estat aquest matí, eh? El Dia de la Llibertat de Premsa la majoria independentista no vol parlar de l'espionatge a polítics. I, senyors de Ciudadanos, jo m'esperava una intervenció tronada, venint del senyor Carrizosa. Pero es que me has dejado anonadada..., Carlos. [[L'oradora riu.]] Hay dos afirmaciones que es que me han dejado... Claro, ¿que venga Ciudadanos aquí a pedirnos regeneración democrática a los sindicatos? ¿Ciudadanos? ¿El de Murcia? ¿El de Cifuentes? ¿Este Ciudadanos nos tiene que pedir regeneración democrática? Madre mía... ¡Por favor –por favor! [[Remor de veus i aplaudiments.]] Y luego ha habido otro momento –ha habido otro momento– también genial, que Carrizosa dice: «Los sindicatos escogen a sus dirigentes en los despachos cerrados..., no sé qué. Yo me debo haber perdido las primarias del señor Valls en Barcelona, porque no las he visto tampoco. Así que no sé –no sé. [[Aplaudiments.]] Aquí..., «cree el ladrón que todos son de su condición, dicen. Pero, bueno, vamos a ver. ¿Qué traen hoy aquí? Porque aquí cada uno hoy decidía lo que traía y ellos han decidido el gran tema: «Albert Rivera se da de baja de la UGT, capítulo III, ¿eh? Primero fue la carta con membrete, después la ausencia en las manifestaciones y hoy vienen aquí, pues, bueno, con el tercer capítulo: «Ciudadanos se da de baja del sindicalismo. No hay lazo lila, no hay lazo rojo..., sin novedad en el frente. Nosotros ya nos lo esperábamos. Señores de Ciudadanos, hoy nos traen una resolución en la que pretenden que el Parlament de Catalunya haga una injerencia inaudita en la vida sindical, vulnerando la Constitución y convenios de la Organización Internacional del Trabajo. Hoy Ciudadanos nos trae aquí una resolución que ni su socio, el Partido Popular, que ha atacado por tierra, mar y aire al sindicalismo de clase desde que está gobernando en España, no se ha atrevido a hacer. Ustedes lo superan. Afortunadamente, la resolución no llegará a ser aprobada, pero su sola presentación implica ya la voluntad de Ciudadanos de llevar a cabo esa injerencia. Y quieren que el Parlamento, que representa a todos los ciudadanos limite, entorpezca y dificulte el libre funcionamiento interno de los sindicatos. Mire, yo estoy al corriente de pago de mi cuota sindical, y muchos afiliados de los sindicatos discrepamos profundamente de algunas decisiones de las cúpulas sindicales, pero no por eso nos vamos a dar de baja ni de UGT ni de Comisiones, y no por eso vamos a venir aquí al Parlament a censurar la vida interna de unas organizaciones autónomas y democráticas. Es inadmisible lo que están haciendo esta tarde aquí, en el Parlament, los señores de Ciudadanos. La diferencia entre ustedes y nosotros es que cuando discrepamos del planteamiento de un dirigente sindical, porqué creemos que no beneficia a los intereses de la clase trabajadora, nosotros lo decimos desde el respeto a la autonomía mutua que tenemos entre organizaciones políticas y organizaciones sindicales. Pero ustedes pretenden hacer la mayor injerencia que debería hacer un Parlament en la vida interna de los sindicatos en democracia. Y, ¿saben?, corresponde a los trabajadores decidir qué hacen con respecto a sus sindicatos, en la afiliación y en las elecciones sindicales. El Parlament es una institución de toda la ciudadanía, y si queremos respeto –y se lo estamos pidiendo constantemente al bloque independentista–, nosotros lo practicamos con las organizaciones sociales, también con los sindicatos. Y hoy venimos aquí a exigirle también a Ciudadanos que respeten el pluralismo en nuestro país y en las organizaciones. El Partido Socialista, el Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar ponemos en valor del trabajo diario ingente que hacen delegados i afiliados en las empresas, defendiendo a sus trabajadores en la negociación colectiva, en la concertación social. Eso es el sindicalismo. Verlos, en ocasiones, más preocupados por lo ajeno al salario y a la protección social nos preocupa, porque consideramos que son nuestros hermanos; pero son los trabajadores los que deben decidir. Ninguna mayoría parlamentaria debe decir a nadie qué hacer ni qué pensar. Y si se lo decimos a los independentistas todo el tiempo, hoy también se lo decimos a ustedes, señores de Ciudadanos: nos faltan propuestas inclusivas y no dividir entre buenos y malos otra vez a la sociedad catalana. Hasta ahora hemos podido comprobar como los votos de Ciudadanos, de aquellos que confiaron en Ciudadanos, han sido inútilmente empleados, ninguna de sus propuestas ha sido aprobada por este Parlament. Hoy, además, Ciudadanos nos deja ver lo que son en realidad: un partido que coarta las libertades y que no le duelen prendas de ir contra la Constitución, que hacen tantos golpes de pecho para defenderlas si con ello consiguen censurar una opinión que no comparten. Eso es lo que hoy han traído aquí al Parlament. Ciudadanos, con esta resolución, está consiguiendo hacer lo que critica de los independentistas y que sufrimos más de la mitad de los catalanes. Parece que sufren ustedes el síndrome del reprimido represor: dicen que quieren defender la Constitución, pero con su gesticulación y esa interpretación restrictiva consiguen ir contra ella y vulnerarla; dicen que quieren defender las libertades desde una orientación liberal conservadora y antigubernamental, pero lo que consiguen es practicar un intervencionismo uniformizante y de lo más ramplón, y dicen que quieren defender las instituciones catalanas, y concretamente este Parlament, pero las someten a la misma práctica que hacen los independentistas, al intentar que resuelva contra unas organizaciones porque no participan de sus ideas y de sus objetivos. El Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar votarem en contra d'aquesta proposta de resolució amb tres arguments: perquè no respecten la Constitució espanyola, perquè actuen contra les llibertats i perquè practiquen un intervencionisme restrictiu. I en el temps que tinc intentaré defensar aquests tres arguments. L'article 7 de la Constitució diu: «La creació de sindicats i l'exercici de la seva actuació és lliure dins del respecte a la Constitució i a la llei. Señores de Ciudadanos, ¿me pueden decir en qué aspecto los sindicatos han actuado fuera del marco de la Constitución o de la ley? Ya se lo digo yo: en ninguno. Si lo hubieran hecho, el señor Rivera, en vez de salir corriendo ante las cámaras y darse de baja de la UGT, podría haber actuado dentro del sindicato, o los hubiera llevado a los tribunales, que, como dice la Ley orgánica de libertad sindical, al ser los sindicatos organismos definidos en la Constitución española, se reserva en exclusiva al poder judicial su sanción; ni el Gobierno ni este Parlament pueden sancionarlos. Pero no lo han hecho; no lo han hecho, porque no es lo que quieren hacer. Ustedes lo que quieren hacer es espectáculo político, y este es un episodio más. Ustedes quieren hacer como la derecha ha hecho siempre: ir contra el sindicalismo de clase. Si no engañan a nadie. Y, en tercer lugar, quieren seguir dividiendo a la sociedad catalana. Y en los sindicatos, también, con las diferentes visiones que tienen: dividir, espectáculo político e ir contra el sindicalismo. Si es que ya los conocemos, ya los tenemos bien «clichados. En segundo lugar, dicen defender las libertades, pero actúan contra ellas. Se ha hablado del Convenio 87 de la OIT, de su artículo 3, que dice: «Las autoridades públicas deben abstenerse de toda intervención que tienda a limitar o entorpecer su ejercicio legal. Ellos escogen libremente sus actividades. ¿Quieren que lleven al Parlament ante el Tribunal de Libertad Sindical? ¿Es eso? No podemos, no debemos y no queremos interferir en un conflicto interno de los sindicatos. Por favor, quiten sus manos de los sindicatos, ustedes y los independentistas; dejen que como organizaciones responsables y autónomas tomen sus decisiones en libertad y resuelvan sus diferencias internas mediante procedimientos democráticos. Ha habido diferentes resoluciones del Comité de Libertad Sindical de la OIT, de China, de Guatemala, de Zimbabue, del Chad, de Suazilandia...; todas irían en una lógica de lo que ustedes pretenden hoy aprobar, todas ellas: «Prohibir por parte de los poderes públicos de manera general las actividades políticas de los sindicatos es contrario a los principios de libertad sindical. Señores ciudadanos, no lo decimos nosotros, lo dice la Organización Internacional del Trabajo. Y dicen claramente: «Un conflicto en el seno del movimiento sindical incumbe a los interesados y su solución debe darse entre los interesados. Y acabo con el tercer argumento. Dicen defender libertades individuales y colectivas, pero lo que proponen es un intervencionismo totalmente restrictivo. Porque una cosa es que no les guste lo que hacen y lo que dicen, pero otra cosa es atentar contra las libertades. En este tema, nosotros discrepamos, como muchos afiliados de UGT y Comisiones, pero nosotros expresamos crítica. Esto no nos legitima, ni a ustedes ni al Parlament, a hacer una diferenciación entre buenos y malos, entre buenos afiliados y malos dirigentes. Los sindicatos, les gusten o no, formarán parte de la solución del conflicto que tenemos en Cataluña. Sus confederaciones han propuesto un gobierno efectivo para este país y una reforma constitucional. Que nadie los instrumentalice. Que nadie los quiera usar de correa de transmisión. Esperamos de ellos que, desde el diálogo, desde la negociación y el pacto, que saben y practican, no sean instrumentalizados y que contribuyan a reflejar la pluralidad de su afiliación y también la de Cataluña. Su resolución, señores de Ciudadanos, es un gran error político, un error político mayúsculo, un capítulo más del procesismo que practican para dividir la sociedad catalana...
Senyora Granados...
...–y acabo–, y una grave injerencia y falta de respeto al sindicalismo de clase, que ni quiere ni necesita tutelas. A los socialistas no nos encontrarán jamás en este camino. Y votaremos que no. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Granados. És el torn ara, per part del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, del senyor Xavier Domènech.
Usted no deja de sorprenderme, señor Carrizosa. O sea, yo creo que con usted ha llegado la fiesta, directamente. Porque, claro, usted ha venido a explicar que una proposición que en realidad es un ataque a la libertad sindical y un ataque perpetrado contra los sindicatos de este país es para ayudarlos, para que sean mejores, para que se regeneren. Y ha puesto, además, un ejemplo; ha dicho: «De la misma forma que hemos hecho en la política, vamos a hacerlo ahora en el sindicalismo. A ver, en la regeneración en la Comunidad de Madrid..., han hecho más para la regeneración en la Comunidad de Madrid dos cremas hidratantes que toda su actuación política, en estos momentos. [[Aplaudiments.]] Pero vaya... A part, hi ha una altra cosa que és al·lucinant, que és que vostès, que es presenten com a defensors del constitucionalisme i de la Constitució, no saben absolutament re, de la Constitució. És a dir, vostès no poden dir que els sindicats tenen una missió constitucional, perquè el mateix Tribunal Constitucional –ho ha dit vostè, senyor Carrizosa–, el Tribunal Constitucional, reconeix que el nostre ordenament jurídic no és de militància constitucionalista. Vostès sí que ho són, però el nostre ordenament jurídic no ho és; no hi ha una missió constitucional dels sindicats, hi han uns drets reconeguts, en tot cas, constitucionalment, que vostès estan violant avui aquí. També vostès el que plantegen aquí és que vostès tenen problemes amb que els sindicats, des de la seva pluralitat, decideixin organitzar manifestacions i fer-les. No és estrany, perquè vostès sempre han tingut una miqueta de problemes amb el tema de les manifestacions i les mobilitzacions. Vostès van dir que la vaga que van protagonitzar les dones el 8 de març era una vaga d'anticapitalistes, directament. Quan milions d'anticapitalistes van sortir als carrers de tot l'Estat, llavors va sortir el senyor Rivera ràpidament i es va proclamar..., líder universal y transversal del feminismo. Y, nunca mejor dicho, con dos cojones, se declaró líder transversal del feminismo, el señor Rivera. [[Aplaudiments.]] De fet, no va parar aquí. Aquesta setmana mateix, vostès han explicat que gràcies a vostès va arribar el sufragi femení el 1931. Esto de la nueva política es un poco para atrás. Perquè, bàsicament, en realitat..., i diuen: «I no hi van votar a favor ni els socialistes ni els conservadors. En realitat, hi van votar a favor els socialistes i els conservadors, i qui hi va votar en contra va ser el partit que vostès reclamaven. Vull dir que realment vivim en un món surrealista pel que fa a les seves explicacions. [[I ara vostè ens explica a més a més que venen a defensar aquí els drets dels treballadors i les treballadores d'aquest país. Uf! (Rialles.) És que clar, quan vostès es van negar a votar la derogació de la reforma laboral del Partit Popular que ha generat precarietat, atur i baixades de salaris a aquest país; quan vostès es van negar a votar la llei mordassa –no vagin de progressistes, no ho són–, quan vostès es van negar a votar la derogació de la llei mordassa, que ha portat a tres-cents sindicalistes d'aquest país a causes judicials; quan vostès el que defensen bàsicament és més precarietat, el copagament sanitari; quan vostès defensen tot això, com tenen la vergonya de venir aquí a dir que vostès defensen els drets dels treballadors.]] I, a més a més, ho fan parlant de pluralitat, convivència i cohesió. Mirin, jo soc tan català com vostès, absolutament tan català com vostès, però Catalunya és plural, i vostès no la volen plural. Vostès ataquen totes aquelles institucions de Catalunya que representen la cohesió, la pluralitat i la transversalitat. Per això primer van anar per l'escola pública i ara van pels sindicats. Aquests són els seus principals enemics. Perquè vostès, quan parlen de la pluralitat a Catalunya, en realitat el que volen són blocs. Vostès viuen de la fractura, han nascut de la fractura, l'alimenten i viuen en ella, hi viuen com peix a l'aigua. [[Aplaudiments.]] Per això quan arriba la seva megaproposta per la ciutat de Barcelona –quan arriba la seva megaproposta per la ciutat de Barcelona–, quina és la proposta de futur per la ciutat de Barcelona? «Fem un bloc. Fem un bloc i ens enfrontem a l'altre bloc. Perquè això és el futur per la ciutadania de Barcelona, això és la defensa dels drets per Barcelona. I llavors diuen: «El senyor Valls que faci un bloc, convenci a tothom i digui que tots els combats... Miri, jo me'n recordo que quan van néixer vaig llegir el seu programa, i deia que vostès defensaven el laïcisme. Jo també el defenso. Però vaig al·lucinar amb el que deien després: «Nosotros defendemos el laicismo porque el nacionalismo es una religión. Hi ha més coses, a la vida, que el nacionalisme! [[Rialles.]] Hi ha més coses, a la vida, que el nacionalisme. El laïcisme té a veure precisament amb la pluralitat de l'espai públic. Bé, els sindicats. Vostès aquí bàsicament el que s'estan carregant són els sindicats. Els sindicats, en aquest país, han estat la base de la construcció dels drets socials i dels drets polítics –no només dels drets socials–, i de la cohesió. Els sindicats van protagonitzar una vaga el 1919 –que, no en tinc cap dubte, vostès hi haguessin estat en contra, també, per anticapitalista– que va portar a les vuit hores. Els sindicats van lluitar en la negra nit franquista per millorar les condicions de vida de la majoria de la població de Catalunya, i ho van fer amb un sacrifici enorme. I van lluitar, també, en la negra nit franquista per reconstruir la raó democràtica. Això és el que van fer els sindicats, abans que hi hagués cap constitució ni cap missió constitucional inventada. Aquests són els sindicats que defensen la construcció d'un país socialment just i nacionalment lliure i cohesionat. I, sí, són organitzacions transversals. Vostès han atacat els sindicats, però podien haver atacat a la Confavc o a la FAPAC; podien haver atacat a les associacions de veïns, que també van convocar aquesta manifestació que tant els molesta a vostès; podien haver atacat el conjunt d'associacions de pares i mares de Catalunya. Podien no haver parat aquí. I la Unió de Pagesos? Què passa, que la Unió de Pagesos no..., ¿no incumple la misión constitucional en este país? Perquè la manifestació a què vostès es refereixen, el que tant els molesta, és la manifestació que va convocar l'Espai per la Democràcia i la Convivència. Democràcia i convivència. Els sona? Democràcia i convivència; no blocs, no ruptura, democràcia i convivència; drets, drets polítics i drets socials. Un espai que proclama, sí, ho proclama, que hem de recuperar el nostre autogovern, les nostres llibertats i la nostra cohesió des de la transversalitat i no des dels blocs. Per això no els agrada. Un espai que diu que sí que s'ha d'acabar amb la judicialització de la política. Que no es pot dir? No; ho dic perquè vostès diuen que totes les sentències s'han d'acatar i respectar, i ho diuen en aquest text. I, de fet, quan va haver-hi la sentència de La Manada, vaig veure tots els tuits que feien dient: «Se nos hace difícil... Vaig veure el tuit de la senyora Inés Arrimadas, que anava una miqueta més enllà, perquè els altres eren un desastre, que era: «Se nos hace difícil, però acatamos –acatamos. Miri, l'ONU –l'ONU– ha criticat la sentència de La Manada. Portaran l'ONU aquí, també, i faran una declaració dient que no respecta les sentències i que no acata les sentències? [[Aplaudiments.]] Perquè per molt que diguin que vostès són feministes, no ho són, encara que tinguin un líder universal del feminisme, evidentment. Per molt que diguin que vostès defensen els drets dels treballadors i treballadores, no els defensen, els ataquen. I per molt que diguin que vostès defensen la ciutadania, miri, ho va dir molt clar el senyor Albert Rivera, té una declaració impressionant, va dir: «A mí me importa más España que la gente. No hi ha pitjor patriota que aquell que construeix la pàtria contra la pròpia gent. [[Aplaudiments.]] I, de fet, i ja per acabar, en aquesta festa que ha començat vostè, senyor Carrizosa, per acabar, en aquesta festa que ha començat vostè, senyor Carrizosa, jo només els faria un suggeriment: deixin de presentar mocions que no vota ningú, demostrant com d'inútil és el vot per vostès, perquè no canvien re, només viuen de la fractura, alimenten la fractura i no serveixen absolutament per res més que per això. De fet, no ha servit... –tant que han guanyat les eleccions–, ni la senyora Inés Arrimadas s'ha presentat com a candidata aquí per la presidència de la Generalitat. Deixin de fer tot això. I els faig una proposta de màrqueting, que a vostès els encanta, el màrqueting. Miri, més que Ciutadans - Partit de la Ciutadania potser haurien d'anar pensant vostès en canviar-se el nom a Ciutadans - Partit contra la Ciutadania. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Domènech. És el torn ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del senyor Vidal Aragonés. Cinc minuts. [[Remor de veus.]] Esperi's, senyor Aragonés. Si us plau, silenci. Si us plau, aquest debat no ha acabat. [[Pausa.]] Gràcies.
Sempre serem desobedients per les lleis injustes i sempre defensarem els drets socials. Absolutament sempre. Aquesta ha estat la nostra pràctica política i així continuarà sent. No som nosaltres molt partidaris de fer recomanacions a cap partit polític. Però, mirin, vostès avui aquí han dit literalment: «Sindicatos libres. Recomanació, petita recomanació. Mirin, en la història d'aquest país, què van ser els sindicatos libres. Els sindicatos libres van ser els assassins que van massacrar el moviment obrer i el moviment sindical a la segona dècada i tercera dècada del segle XX. Per tant, cuidin una miqueta les seves paraules, perquè estan fent una apologia indirecta del terrorisme patronal que es va donar en l'inici del segle XX. [[Aplaudiments.]] Evidentment, nosaltres votarem en contra de la proposta de resolució de Ciudadanos, perquè atempta contra la llibertat sindical i perquè pensem que els sindicats han de ser organitzacions lliures, crítiques i autònomes –crítiques i autònomes–, que no ha d'haver-hi intervenció per part de l'Administració. Mirin, nosaltres hem estat molt crítics i molt crítiques amb les direccions dels sindicats. A on? Als centres de treball, als barris, als centres d'estudis, on mai hem trobat cap militant de Ciudadanos defensant altres propostes sindicals, absolutament mai. [[Aplaudiments.]] Aquesta és la realitat que ens trobem als centres de treball. Haig de dir que hauria de subscriure plenament la intervenció de Junts per Catalunya, d'Esquerra Republicana i de Catalunya en Comú Podem –i a més ho dic bé. Absolutament. [[Aplaudiments.]] Però l'únic que em queda per analitzar és el contingut dels seus quatre acords. Mirin, el primer dels acords. Diuen vostès, fan referència a que els sindicats no respecten resolucions judicials. Diguin-nos quines. I si no les estan respectant, vagin als tribunals. Diuen vostès –i suposo o suposem que a més els està fallant el subconscient, o actuant, millor dit, el subconscient– que no es dona la separació de poders. En què estan pensant vostès quan relliguen sindicats i separació de poders? En el sindicat com una cosa o quelcom més de l'aparell de l'Estat? Doncs no; evidentment això no ho podran ser mai ni ho han de ser mai, els sindicats, perquè, si no, estem parlant d'un altre tipus de sindicalisme, que era aquell al qual s'ha fet referència abans per la senyora Madaula, que era el sindicalisme vertical. I si volen parlar de la separació de poders, parlem-ne, i parlem d'uns tribunals que diuen qui ha de ser el president o qui no ha de ser el president de la Generalitat de Catalunya [[aplaudiments]] , d'uns tribunals que ens diuen també [[veus de fons]] ... Perdó, deixin que parli, que estic parlant; tingui l'adequada educació parlamentària, l'hi demano. [[Aplaudiments.]] Les Corts espanyoles ens venen a dir a nosaltres que, evidentment, Catalunya no pot tenir autonomia política amb l'aplicació del 155; això no és separació de poders. I els òrgans de govern de la magistratura espanyola, el Consell General del Poder Judicial, es trien per designació política; això no és separació de poders. Parlem-ne quan vostès vulguin. Ens diuen que no hi ha pluralitat sindical. Doncs, mirin, si agaféssim les dues organitzacions sindicals..., tots els grups que estem en aquesta cambra tenen afiliats i afiliades en aquestes organitzacions sindicals. Què passa? Fins i tot vostès..., el seu màxim representant, fins fa quatre dies, era afiliat d'UGT. Ara que ha volgut donar-se de baixa com a afiliat d'UGT, venen vostès –i perdonin l'expressió, amb tots els respectes– amb aquest numeret per fer-nos veure coses que no existeixen. Ens diuen vostès també, en el tercer acord, que no s'està respectant la Constitució pels sindicats. Diguin una única sentència del Tribunal Constitucional on aquestes pràctiques es considerin no ajustades a dret. Ni una; ni una única sentència. Això sí, podem trobar desenes de sentències del Tribunal Constitucional on diuen que els sindicats poden tenir una dimensió que va més enllà d'allò laboral i professional, i que poden ser, evidentment, d'intervenció política. I el quart dels acords. El quart dels acords... Diuen vostès que hi ha malestar sindical. Nosaltres no ho trobem, en aquest sentit, perquè es dona suport a líders. Mirin, la proposta de resolució ni es refereix als líders, ni es refereix als acords, ni es refereix a aquesta suposada inestabilitat, però el que sí que tenim molt clar és que amb l'inici de la crisi vam veure el que era la inestabilitat econòmica i no vam veure mai Ciudadanos protestar amb relació als tancaments d'empreses; no vam veure mai Ciudadanos protestar amb relació a les contrareformes laborals; no vam veure mai Ciudadanos protestar amb relació a les autèntiques causes de la crisi. Mai. Absolutament mai. Per què? Perquè l'únic que vostès busquen amb aquesta proposta de resolució és generar aquesta visió de fractura. Tot el que no estigui al seu costat són l'enemic i, per tant, fractura. Fractura que no existeix i que vostès volen generar. I per acabar: durant els anys del franquisme va costar molt aixecar uns sindicats que no fossin emanació de l'aparell de l'estat i que poguessin tenir uns posicionaments polítics, davant de qüestions que afectaven la societat. No aconseguiran, això sí, vostès, que ara el gran tresor del moviment obrer, que són els seus sindicats...
Senyor Aragonés, si us plau.
...es transformin en meres gestories. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Aragonés. És el torn ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya; és el torn de la senyora Levy, sí.
[[L'oradora comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] …están un poco excitados. Yo creo que en el de… [[Veus de fons.]] Estaban un poco excitados, sí; desde esta perspectiva, al menos, se les ve un poco excitados. Yo creo que es importante, en el debate, diferenciar fondo y forma. Los sindicatos no son intocables; por lo tanto, se puede hablar –y es propicio además hacerlo en esta cámara parlamentaria– sobre una cuestión que es de actualidad política. Ahora bien, lo que no puede tener –y eso es la parte de la forma– una resolución de este Parlamento es una incidencia directa sobre el funcionamiento de esos sindicatos. Muchos no compartimos –y es evidente– lo que hicieron los sindicatos en esa manifestación, como muchos además también lo hicieron, de los miembros de esos sindicatos. No nos gusta, no lo compartimos, como no hemos compartido nunca –nunca– ese paisaje que siempre ha dibujado, ese catalanismo de querer mezclar la vida social, civil, de Cataluña, de todo; no lo compartimos. Pero, en fin, por eso nos abstenemos. Creemos que la forma no es adecuada; el fondo, lo podemos compartir. Y, señora Madaula, una cosa –es que no me puedo estar de unas cosas que ha comentado usted–: a ver, lo contrario de catalanista no es españolista; es que, fíjese, algunos no somos nacionalistas, no vamos de nacionalistas por la vida. [[Veus de fons.]] No, se equivocan –se equivocan. Yo amo profundamente a mi país, soy patriota, pero soy liberal. Y a mí el liberalismo –el liberalismo– lo que me impide es formar parte de un elemento colectivizador y homogéneo como un nacionalismo; en ese caso, el que ustedes practican. Yo también soy catalana, pero no soy catalanista ni nacionalista. Y, por cierto, le quiero recordar una cosa. Porque usted dice: «Españolista..., los catalanistas demócratas y españolistas monárquicos. Usted sabe que la tradición catalanista también es monárquica, carlista; por lo tanto, cuidado con las diferencias que haga. Ya sé que ustedes son de conectar mucho el Nodo por la mañana porque también les excita, lo han demostrado en el día de hoy, pero hay algunos que no somos nacionalistas, que somos patriotas liberales y aceptamos todo tipo de pluralidad. Gracias.
Gràcies. Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Para pedir la lectura de un punto de la propuesta de resolución, ya que veo que varios de los intervinientes no se han enterado o no la han leído o no la han entendido y, por lo tanto, creo que estará bien que se lea la literalidad, porque aquí se ha hecho fantasía con alguna de las interpretaciones que se han hecho. Por tanto, pedimos la lectura del punto número 2 de esta propuesta de resolución. Gracias.
Molt bé. Es pot votar conjuntament tota la proposta de resolució? [[Pausa.]] Sí? Molt bé, doncs, abans de la votació, el secretari, senyor Pérez, llegirà aquest punt..., segon, eh?, deia, senyor Carrizosa? [[Veus de fons.]]
President? [[Pausa.]] Sí? [[Veus de fons.]] Sí. «Constata que, siendo los sindicatos agentes sociales indispensables para la promoción y defensa de los intereses de los trabajadores, deben respetar la pluralidad política de todos y cada uno de sus afiliados.
Molt bé, passem a la votació. [[Remor de veus.]] Sí? Passem a la votació? [[Pausa.]] Molt bé. Passem a la votació. Comença la votació. Aquesta proposta de resolució ha estat rebutjada per 35 vots a favor, 91 en contra i 4 abstencions. Suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Bona tarda.