Bé, bona tarda. Diputats, diputades... [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau... Comencem la sessió de la sessió específica, en la qual votarem el procediment per designar un senador o senadora que ha de representar la Generalitat al Senat. En primer lloc, i abans d'això, em plau donar la benvinguda al nou diputat del Grup Parlamentari Republicà, el senyor Eduardo Reyes. Ben tornat, senyor Reyes. I, abans de passar a la votació, també fer-los avinent que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, el diputat senyor Carles Castillo, amb motiu de baixa per malaltia, ha delegat el seu vot a la diputada senyora Eva Granados, portaveu del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. [[Procediments acumulats per a designar senadors que han de representar la Generalitat al Senat]] [[280-00002/12 i 280-00003/12]] L'únic punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió específica és el procediment per designar un senador o senadora que ha de representar la Generalitat al Senat, atesa la vacant produïda per la renúncia del molt honorable senyor José Montilla i Aguilera. En aquest sentit, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar ha presentat la candidatura del senyor Manel de la Vega Carrera, a qui també aprofito per saludar. Atès que la Comissió de l'Estatut dels Diputats ha dictaminat que no concorre cap causa d'inelegibilitat, i havent declarat el candidat, formalment, que si és elegit acceptarà el càrrec, procedirem a la designació. Així mateix, i segons també s'ha tractat fa breus minuts a la Comissió de l'Estatut dels Diputats, s'ha aprovat el dictamen corresponent sobre l'elegibilitat de la senyora Adelina Escandell i Grases com a candidata a senadora, a proposta del Grup Parlamentaria Republicà, atesa la renúncia de la senyora Mirella Cortès i Gès del passat 21 de novembre. D'acord amb l'article 83.3 del Reglament, els proposo, doncs, ja que hi havia prevista la votació de la primera candidatura, ampliar l'ordre del dia per poder fer la votació de la segona proposta. No hi ha cap impediment per part dels grups parlamentaris? [[Pausa.]] S'ha tractat a la Junta de Portaveus el sistema de votació. Votarem electrònicament i en secret cada una de les candidatures per separat. Per tant, votarem, en primer lloc, la candidatura del senyor Manel de la Vega Carrera i, posteriorment, la candidatura de la senyora Adelina Escandell i Grases. La documentació corresponent a les dues candidatures es distribuirà amb el dossier del Ple. I, de conformitat amb allò que estableix la Llei 6/2010, sotmetrem a votació la proposta de designació, com els deia, en primer lloc, de la candidatura del senyor Manel de la Vega Carrera. Passem, doncs, a la votació d'aquesta candidatura. Comença la votació. La candidatura del senyor De la Vega ha esta aprovada per 123 vots a favor, 1 en contra, 6 abstencions i 1 diputat o diputada presents que no han votat. I passem ara a votar la segona de les candidatures, la corresponent a la senyora Adelina Escandell i Grases. Comença la votació. La candidatura de la senyora Escandell ha estat aprovada per 83 vots a favor, 1 en contra, 43 abstencions i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Així doncs, queden ratificades les dues propostes de designació de senador i senadora en noms del senyor Manel de la Vega i la senyora Adelina Escandell. Aixequem la sessió d'aquesta sessió específica i passem al Ple ordinari.
Iniciem, doncs, la sessió de la sessió plenària ordinària. En primer lloc, els informo que la llista de preguntes a respondre oralment en el Ple ha estat inclosa en el dossier i que, d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran demà al matí a les 10.30, com a desè punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. Els faig avinent també que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, el diputat Carles Castillo, també per a aquesta sessió, i amb motiu de baixa per malaltia, ha delegat el seu vot en la diputada senyora Eva Granados, portaveu del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. [[Compliment de la Moció 111/XII, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants]] Així mateix, els informo que, en compliment d'allò que estableix la Moció 111/XII del Parlament de Catalunya, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants, segons les dades oficials de l'Organització Internacional de les Migracions, des del mes de gener han mort 1.123 persones a la Mediterrània. [[Composició de la Mesa del Parlament]] [[398-00001/12]] Passem a l'ordre del dia. Abans, però, els faig avinent també una proposta d'alteració d'aquest, per l'article 83.3, atesa la renúncia de la senyora Adriana Delgado com a secretària quarta de la Mesa, i, per tant, els proposo que el primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió sigui l'elecció d'un nou secretari o secretària quarta de la Mesa. Hi ha cap inconvenient amb fer la modificació de l'ordre del dia? [[Pausa.]] Per tant, incorporem aquest punt com a primer punt, i, en tot cas, abans de seguir, en nom meu i en nom de la Mesa, agrair a la diputada Delgado, la senyora Adriana Delgado, la tasca feta a la Mesa. Gràcies, diputada Delgado, per la seva dedicació. [[Aplaudiments.]] Per procedir a l'elecció de la nova secretària o secretari quart o quarta de la Mesa, i d'acord amb l'article 46 del Reglament, ho farem per mitjà de votació amb paperetes, que s'hauran de lliurar a la Mesa perquè siguin dipositades a l'urna preparada per a aquesta finalitat. Segons l'article 44 del Reglament, cada diputat o diputada ha d'escriure un nom a la papereta i sortirà elegit aquell o aquella que obtingui la majoria dels vots. Es consideraran nul·les les paperetes il·legibles i les que contenen un nombre de noms superior al requerit o noms relatius a persones que no són membres del Parlament. Les paperetes sense cap indicació escrita es consideraran vots en blanc. Recordo a la cambra que els membres del Govern que siguin parlamentaris i els membres de la Mesa votarem al final. Prego al secretari primer, el senyor Eusebi Campdepadrós, que iniciï la crida dels diputats a partir del número que sortirà a l'atzar. [[D'acord amb l'article 101.2 del Reglament, els diputats són cridats nominalment per ordre alfabètic perquè vagin a la taula presidencial i dipositin a l'urna les paperetes. Els diputats que són membres del Govern i els membres de la Mesa són cridats al final.]] Hi ha algun diputat o diputada que no hagi estat cridat a votació? No? (Pausa.) Doncs passarem al recompte. [[Es procedeix a l'escrutini i, després, al recompte.]] El resultat de la votació ha estat el següent: la diputada senyora Rut Ribas, 64 vots; la diputada senyora Maria Sirvent, 4 vots; vots en blanc, 62; vots nuls, 3. Per tant, ha estat elegida secretària quarta de la Mesa la diputada senyora Rut Ribas, a qui li demano que ocupi el seu lloc a la Mesa. [[Aplaudiments. L'anomenada ocupa el seu lloc.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la universitat]] [[302-00156/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la universitat, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per defensar-la, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero. Quan vulgui, diputada.
Gràcies, president. Bona tarda, consellers, conselleres, diputats i diputades. El Grup Socialistes i Units per Avançar va presentar una interpel·lació al Govern sobre els difícils dies, complicats dies que va viure la universitat –també la societat, però la fèiem nosaltres en concret sobre la universitat– els dies posteriors a que coneguéssim tots la sentència anomenada «del procés. Van ser dies difícils perquè, probablement, com a la societat, es van veure, doncs, involucrats diferents drets que nosaltres creiem que cal garantir d'una manera molt contundent, tant a la societat –però d'això ja en vam parlar– com a la mateixa universitat. I és per això que nosaltres dèiem que calia posar... Fa molt que ho diem, perquè hem aprovat diverses mocions sobre la universitat, però dèiem que cal posar la universitat a l'agenda política. Cal que parlem més de la universitat com un centre generador de coneixement, un coneixement que ajuda al benestar social i econòmic, innovant a través del coneixement que s'injecta al nostre teixit econòmic i que afavoreix, doncs, evolucions pel que fa al desenvolupament i coneixement i lluita contra el càncer com, per exemple, que algunes empreses puguin ser més competitives, doncs, tenint elements, per exemple, que lluitin contra el canvi climàtic, no?, i potenciant, per exemple, el cotxe elèctric. Bé, coses molt diferents, que és veritat que neixen a la universitat, com el coneixement, i que nosaltres creiem que cal posar-ho sobre la taula. Doncs, bé, la nostra moció el que pretén és dir algunes coses sobre què creiem que hauria de ser la universitat. Per començar, un espai de reflexió, un espai de debat, un espai de respecte i tolerància vers totes les idees. Creiem que això ha de ser la universitat, perquè si també la universitat ha de generar alguna cosa és l'esperit crític, esperit crític davant allò que ens presenten, dubtar hauria de ser el més raonable a la universitat: «Dubto del que m'expliquen, dubto de la meva posició quan un altre que no pensa com jo em transmet les seves idees i creiem que aquest hauria de ser..., aquesta àgora que és la universitat hauria de tenir per excel·lència aquests elements coincidents. Creiem que en aquests dies això no va passar. La universitat no ha estat això, ha estat un espai de lluita de dos drets, a vegades, on s'ha utilitzat la violència per imposar un dret front l'altre i nosaltres creiem que això no es pot permetre. Creiem que hi ha hagut imatges que fan molt mal a la nostra universitat, amb persones encaputxades, doncs, amb violència, intentant enfrontar-se a altres persones i hem vist també persones, doncs, que no mostren la seva cara, dialogant –per dir-ho d'una manera suau– amb una rectora, intentant imposar, doncs, la seva raó, no? No creiem que imposar les raons –no n'hi ha una, segurament hi han moltes raons– sigui el que toqui a la universitat. Per tant, per això, nosaltres volem deixar clar què creiem que és la universitat i com la universitat ha de garantir dos drets, és veritat: el dret de manifestació, de protesta d'aquell que vol protestar davant quelcom que li sembla injust, com podria ser la sentència del procés, però també creiem que cal garantir que aquells estudiants que no se senten interpel·lats en aquesta manifestació de protesta puguin també assistir a classe i com aquells professors poden, han de desenvolupar la seva activitat acadèmica amb normalitat. Això és el que nosaltres creiem que cal preservar i, per això, diem en aquesta moció que també el Govern ha de posar els instruments al seu abast a les universitats perquè això es pugui garantir. I, evidentment, hi ha una autonomia universitària, aquest principi d'autonomia universitària s'ha de garantir, s'ha de preservar, però, dins d'aquest marc, també el Govern ha de posar els mecanismes perquè es puguin garantir aquests dos drets. I ens sembla que això és important i no s'ha fet. No s'ha fet, hem tingut un govern desaparegut de les universitats. Dèiem a la interpel·lació que ni tan sols el president havia convocat els rectors, quan sí que va convocar aquells professors que van presentar en el claustre aquelles mocions o aquelles resolucions contra la sentència del procés i, en canvi, no ha trucat els rectors, no s'ha reunit amb ells; tampoc, evidentment, amb representants d'estudiants, i ens sembla que no és de rebut. El Govern s'ha de preocupar per aquelles situacions que es viuen a Catalunya i no només ha d'actuar de part, com ho fa el president Torra i molt sovint ho fa aquest Govern, sinó que ha d'actuar com a president de tots i com a Govern de tots. Tampoc hem tingut a prop la consellera d'Universitats en aquest àmbit. I, per tant, el que demanem és una convocatòria, doncs, urgent, que pot ser demà o pot ser d'aquí una setmana o d'aquí quinze dies, però una convocatòria a aquests rectors, que no només han viscut moments difícils, sinó que els estan vivint des de l'any 2012, quan es va retallar un 30 per cent el seu finançament i es va apujar un 66 per cent les taxes universitàries. Hi ha una esmena del Govern que diu, o dels grups que donen suport al Govern, que, de manera urgent, no cal convocar-los i que ja hi ha òrgans, espais on es troben. Home, jo crec que aquest menyspreu als rectors, que són els màxim representants de la universitat, no és de rebut. Esperem que hi reflexionin. Hi ha hagut molts grups que han entrat esmenes i, en tot cas, després, ens posicionarem sobre aquestes. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà i per defensar les esmenes presentades, és el torn de la diputada senyora Gemma Espigares.
Gràcies, president. Diputades, diputats... [[L'oradora riu.]] Miri, diputada Romero, l'hi reconec, estic espessa, tan espessa que, havent entès la dinàmica parlamentària, quan he començat a mirar la moció, el que em donava per esmenar no era l'articulat, que també i per això n'hem fet esmenes, era el títol. Això no és una moció sobre les universitats, això és una moció, en tot cas, del qüestionament de la representativitat dels claustres, del qüestionament al dret de manifestació, del qüestionament o dels límits que el PSC vol imposar al diàleg a les universitats; per tant, parla d'autonomia universitària, però posa en dubte un munt de coses que pensava que estaven més que garantides a la universitat. I, clar, i abans, amb la diputada Rut Ribas en discutíem, quan Ciutadans proposa una moció, que la veurem a continuació, bàsicament, de censura als drets fonamentals i una esmena a la totalitat a l'autonomia universitària, clar, vostès semblen els bons, els moderats, al costat de qui proposa que els Mossos entrin als campus universitaris, quan sap el professor universitari que això no està fet –de fet, i m'ha sobtat que no proposés també la Benemèrita–, vull dir, de moment, hem arribat fins aquí. Doncs, miri, òbviament, Esquerra Republicana votarà que sí a la part de diàleg, perquè ho hem fet sempre, que la universitat sigui un lloc de pensament, que es garanteixi el dret de manifestació, però, a Catalunya, hi ha un conflicte polític amb l'Estat espanyol, que cada cop ens reprimeix i ens reprimeix més fort, i miri, li llegeixo el que deia vostè l'altre dia, durant la interpel·lació: «No sé si tots hauríem de promoure la neutralitat d'una institució tan plural com la universitat. I també es posa a parlar de que «s'han aprovat manifestos que no són majoritaris. Jo no sé què vostè entén per «majoritari. De fet, les set universitats públiques, per tant, no les majoritàries, totes, el cent per cent de les universitats públiques han aprovat un manifest conjunt de rebuig a la condemna i de tornar a la política allò que és polític i no judicialitzar-ho com fins ara. Pel 85 per cent dels claustrals. No sé què és, per vostè, «majoritari; si el 85 per cent no ho és... I sap, perquè ho sap perfectament, que aquests claustrals representen 270.000 persones de la comunitat universitària. I amb la cara que em fa dedueixo que posa en dubte la representativitat d'aquesta gent, i això és un problema, perquè llavors també posarem en dubte si aquests 135 diputats i diputades representem el poble de Catalunya o no, perquè han estat escollits democràticament. Per tant, entenc que el seu problema no és si és majoritari o no, si és representatiu o no, sinó que el que a vostè li preocupa o li molesta és el contingut; és el contingut perquè quan l'any 90 la Universitat de Barcelona es posiciona d'adhesió a la Proposició no de llei del Parlament de Catalunya sobre el dret a l'autodeterminació –per cert, amb un 90 per cent de suport–, llavors no vam sentir el PSC queixar-se; ni quan als anys noranta discutien sobre la guerra, ni sobre els insubmisos, ni el 2017 i 2018 sobre la llibertat dels presos... Per tant, el problema és ara, perquè a la filial del PSOE a Catalunya ara li molesta que es parli sobre això. Clar, aquest és... [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]] I entenc que aquest és el problema. Per tant, miri, jo felicito i agraeixo la tasca dels companys que van portar aquí el manifest, a la seu de la sobirania popular, que van portar el manifest aprovat per totes les universitats, i els estudiants que s'han mobilitzat contínuament. Perquè a més a més també parla de garantir el dret a manifestació i ho confronta amb el dret a l'estudi. Els drets no es confronten, els drets s'exerceixen, i és un orgull el jovent que ha sortit també de les universitats a fer-ho. Parla de que es convoquin de forma urgent els rectors. Miri, no sé si té gràcia que el PSC parli de tornar trucades..., no ho sé, potser hauríem de vigilar una mica les coses que demanem quan el que fan vostès en campanya no és això. No se m'enfadi –no se m'enfadi–, que és el meu torn. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] No se m'enfadi, que a més se m'acaba el temps. Miri, als rectors, vostès no han demanat que se'ls convoqui, quan s'han perseguit membres de la sindicatura electoral, quan el PSOE i el PP han reduït el finançament, quan ens van ofegar ficant la taxa de reposició al zero per cent del professorat; llavors no s'havia de convocar els rectors, no devia ser un problema. O quan en campanya electoral vostès han aprovat un any més per als becaris predoctorals sense finançament; això tampoc ha sigut un problema. Per tant, miri, l'única cosa que compartim amb vostès és la dificultat econòmica que han passat les universitats; això sí, és cert. Novament, no compartim –no compartim– la discussió. I a més a més s'atreveix a dir que Esquerra i Junts per Catalunya han abandonat la universitat, i això vostè ho ha dit en seu parlamentària, i això és molt greu. I jo li dic: Esquerra estarà al cantó, al mes de gener, amb uns pressupostos que porten més de 2.000 milions d'euros, amb la rebaixa del 30 per cent. On seran vostès? –i acabo, president–, on seran? Faran que sigui possible aquesta rebaixa del 30 per cent que el vicepresident va anunciar? O dos setmanes més tard ens tornaran a dir que no complim allò que el Govern...
Diputada...
...proposa? [[Aplaudiments.]]
Gràcies. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Lluís Font.
Gràcies, president. Diputades i diputats, a mi la veritat és que el text de la seva moció m'ha agradat més que la seva intervenció, diputada Romero. Després parlaré del text, perquè en faré un elogi, i ho lligaré amb coses que a nosaltres també ens preocupen. De la seva intervenció, potser fer un parell de remarques. Jo crec que és veritat que la universitat és l'àgora del pensament crític, de la llibertat. Hauríem de posar en un pedestal els dissidents, perquè ens recorden que hi ha maneres diferents de veure les coses. I, per tant, coincidim molt amb aquesta visió. No, en canvi, a pensar que totes les idees són respectables. Jo crec que el que és respectable són les persones que professen idees, i pel respecte a les persones hem de ser curosos en la crítica, però no tota idea, em sembla a mi, en un país democràtic, és acceptable. El concepte de neutralitat, jo crec que l'hauríem de pensar bé. Es tractaria de no confondre el tot amb les parts. Però no hauria de ser un exercici d'amnèsia o de silenci, perquè la societat democràtica és plural i és bo que aflorin tots els pensaments i els debats. El que hem de procurar és que no confonguem entre tots el que és el punt de vista d'alguns amb el que és la visió institucional. I, pel que fa al paper dels governants, jo crec que és molt bo això que s'ha dit, que s'ha de governar per a tothom, pensant en la universitat, pensant en els problemes polítics de Catalunya amb relació a Espanya i pensant en un munt de coses. Jo crec que és un principi que hauríem d'instal·lar i instaurar; és a dir, tot governant ha de poder pensar, en el seu exercici, en el conjunt dels ciutadans, encara que a vegades no li agradin les idees que alguns professen. Pel que fa al text estrictament, jo em permetré llegir el primer enunciat, perquè crec que és molt atractiu; potser no arriba al nivell de la reflexió que fa Ortega en La misión de la universidad, però crec que hi està en línia i, per tant, és bo fer-ne un recordatori: «La universitat ha de ser un espai per a la reflexió, diu la diputada Romero, «i el diàleg, de respecte i tolerància envers les idees, un espai de creació i pensament, on la paraula n'ha de ser protagonista. És això. Si hi ha un termòmetre que mesura la qualitat democràtica d'una societat, segurament és l'ambient, el clima que es fa possible a la universitat. Si hi ha un termòmetre del progrés del conjunt de la ciutadania, és també el termòmetre de la qualitat de la recerca, de la docència, del compromís de tots els agents implicats a la universitat. I el segon punt diu: «La universitat ha de garantir i fer respectar el dret de manifestació i protesta, així com el dret de l'activitat acadèmica. Perfecte; em sembla que està molt ben assentat, aquest principi. Per tant, als dos primers punts hi votarem a favor, naturalment, perquè són una clara presentació del que per tots nosaltres ha de ser la universitat. El tercer, que ens han acceptat una transacció i que agraïm, situa l'estat de la qüestió sense fer un relat apocalíptic. I això també és molt important, perquè a vegades tenim la temptació, a l'hora de fer propostes, de falsejar la realitat i desmerèixer el que entre tots s'està fent. Gràcies al professorat, gràcies als becaris, gràcies als recercadors, la universitat de Catalunya, malgrat que hi ha hagut una reducció de l'aportació pública, que s'ha compensat amb una major aportació de les famílies i els usuaris, ha mantingut un alt nivell d'exigència, un alt nivell de qualitat, reconegut pels rànquings, però també per la capacitat d'inserció dels seus graduats, etcètera. Però això no es pot perpetuar, i per tant s'ha de fer front a una reversió d'aquesta situació. Per tant, és bo partir d'aquest principi de realitat i reconèixer-lo. També votarem a favor, per tant, del punt 3 transaccionat. Els punts 4 i 5 ens semblen redundants. És a dir, la universitat ja té els mecanismes per fer efectius aquests principis. L'autonomia universitària, que també la diputada Romero n'ha fet menció, és fonamental. No diria que és un principi sagrat, en una societat secular, però sí que cal respectar-lo i tenir cura que la defensa d'uns principis no suposi una alteració de l'equilibri, de l'homeòstasi del conjunt. Els rectors i les rectores saben que poden recórrer a l'Administració sempre que ho necessitin per fer prevaldre aquest esperit de llibertat en el si de la universitat. No creem situacions excepcionals, perquè això redunda en un perjudici de la mateixa universitat. Igual que el fet de reunir-se: sembla que el text insinués que no hi ha una relació fluida entre rectores i rectors, la consellera o el secretari d'Universitats, i això és incert: es reuneixen sovint, en els organismes públics i en converses més particulars, i el que volen tots, i estan compenetrats i són còmplices, és aconseguir revertir la situació al més aviat possible. I en el punt sisè ens abstindrem, perquè coincidim amb el que es planteja –una millora del finançament públic, una reducció, per tant, de les taxes i els preus que aporten els usuaris–, però cal tenir en compte el context en què estem, cal tenir en compte la progressivitat necessària. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Lucas Ferro. Quan vulgui, diputat.
Moltes gràcies, president. Diputats i diputades, la moció del PSC bàsicament té dos grans línies de reflexió entorn de les universitats: una és la situació econòmica de les universitats, després de vuit anys de retallades que estan fent entrar en fallida el sistema d'universitats públiques a casa nostra, i després, la situació política a les universitats després de setmanes de conflicte, després de la sentència del Tribunal Suprem..., bé, amb suspensió de classes, amb piquets, amb situacions de tensió que crec que tots i totes hem pogut veure. A nosaltres hi ha imatges que hem vist aquests dies a les universitats –i també fora de les universitats– que no ens han agradat, i crec que la reflexió que fem nosaltres segurament la compartim tots i totes en aquest Parlament. Però creiem que la tasca dels grups parlamentaris en un moment de tensió política no és anar allà, preguntar de què va la discussió, escollir un bàndol i demanar després que totes les institucions –el Parlament, la Generalitat i les universitats públiques– actuïn en conseqüència de les nostres idees. Hem vist imatges que no ens han agradat? Sí. Hem vist imatges excessivament extraordinàries? No. Nosaltres també demanaríem, una mica, tenir la capacitat no de normalitzar aquestes situacions, sinó de saber entomar-les amb una certa responsabilitat, màxim en les universitats, que són un entorn on hi ha una politització molt intensa dels estudiants i on hi ha una vida política molt més dinàmica. I és precisament en situacions de tensió com les que hem viscut on creiem que la responsabilitat d'un parlament com aquest no és prendre partit, sinó ser capaços de reflexionar sobre els drets fonamentals que han de regir la vida pública en aquest país, com per exemple de quina forma garantim el dret a manifestació i a protesta en una situació on hi ha alumnes als que se'ls reclama que compleixin també les seves obligacions acadèmiques. I això vol dir, per nosaltres, una cosa molt senzilla: l'obligatorietat d'anar a classe i, per tant, l'obligació de complir un currículum acadèmic, sigui perquè hi ha avaluació continuada, sigui perquè hi ha pràctiques obligatòries o sigui perquè hi ha, en aquells dies, avaluacions de l'alumnat, no poden estar per sobre d'un dret fonamental reconegut en la Constitució, que és el dret a manifestació i el dret a protesta. I, per tant, les universitats i els rectors i rectores de les universitats han d'assumir que quan hi ha una protesta estudiantil caldrà alterar el currículum i el calendari acadèmic que hi hagi plantejat en aquell moment, perquè no fer-ho és situar un calendari acadèmic per sobre d'un dret fonamental recollit com a tal a la Constitució. I, per tant, en la mesura que el dret a protesta i a manifestació col·lideixi amb obligacions dels estudiants o amb altres drets dels estudiants, les universitats públiques hauran de garantir com s'exerceix el dret a manifestació i el dret a protesta. I, sobre els dos primers punts, nosaltres el que volíem dir era això. Sé que hem viscut situacions difícils, i segurament els rectors i rectores de les universitats d'aquest país no han tingut unes setmanes fàcils, i crec que sempre és profundament deslleial utilitzar-los com a cap de turc quan no ens donen la raó, quan no fan entrar la Brigada Mòbil a carregar contra els estudiants o exigir-los –com s'exigirà després– que expulsin estudiants de les seves pròpies universitats. Però crec que també els hauríem d'agrair la seva capacitat i el seu entossudiment en obrir mecanismes de diàleg que possibilitin conciliar el dret a manifestar-se amb el dret a no ser suspès per fer-ho o a no perdre pràctiques obligatòries o classes obligatòries per fer-ho. Ens abstindrem; no ha sigut possible arribar a una esmena amb el PSC en aquest punt. Crec que si haguéssim tingut més temps hi hauríem arribat fàcilment, però hi ha hagut algun problema de transcripció de l'esmena. I, en tot cas, en la segona part de la moció, la que té a veure amb les conseqüències de les polítiques de retallades en aquest país, també ens abstindrem, bàsicament per l'esmena que ha presentat el Govern, que diu textualment: «Pels efectes de la crisi econòmica, es va haver de retallar un 30 per cent en universitats i apujar les taxes un 66 per cent. I bàsicament ens abstindrem perquè considerem que és mentida, que no va ser pels efectes de la crisi econòmica, sinó que va ser per una determinada aposta econòmica del Govern. El mateix Govern que recaptava el 2008 1.000 milions d'euros en impost de successions va rebaixar-lo a 300 milions i escaig. I això ens ha costat, durant aquests anys, vora 4.000 milions d'euros. El que s'ha retallat en universitats no és ni una tercera part del que s'ha dedicat a subvencionar els impostos dels qui més tenen en aquest país. I per tant [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] el repte no és si deixem enrere la crisi o no la deixem enrere...
Diputat...
...sinó si deixem enrere les polítiques de retallades. Moltes gràcies, president. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor David Bertran. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Diputados, diputadas, en primer lugar, me gustaría recordar que ayer fue el Día contra la Violencia hacia las Mujeres; es una lacra que aún persiste en nuestras sociedades, y, por tanto, nuestro grupo parlamentario y yo mismo condenamos rotundamente este tipo de violencia y definimos que aún hay que continuar luchando contra ella. De igual forma, debo decir que ha resultado triste, por mi parte, recibir el spot que ha desarrollado el Ayuntamiento de Barcelona, gobernado por PSC y por comuns, en el cual se describe, se caracteriza a las personas que hablan castellano como potenciales maltratadores y a las personas que hablan catalán solamente como potenciales defensores. (Remor de veus.) Esta es una lucha de todos, independientemente de la lengua que hablemos, y es por ello que en este sentido debemos estar absolutamente unidos. (Aplaudiments.) Diu el primer punt de la moció: «La universitat ha de ser un espai per a la reflexió, el diàleg, de respecte i tolerància en vers totes les idees. Un espai de creació i pensament on la paraula n'ha de ser la protagonista. Qui podria estar en contra d'aquest frase? Doncs aquesta gent [[l'orador mostra a la cambra una fotografia]] , aquells qui encaputxats sense cap legitimitat democràtica decideixen impedir per la força física que estudiants i professors, doncs, exerceixin el seu dret a l'educació. Miri'n, la universitat té certs fòrums on els seus membres poden debatre sobre diversos temes i prendre decisions, i això, evidentment, és molt bo. Jo recordo amb molt orgull el meu pas per la Universitat Pompeu Fabra, on vaig ajudar a establir i a desenvolupar una associació que es diu Debat.org, en la qual gent de molt diverses bandes es reunia, debatia, dissentia, i portàvem gent que tenia també adscripcions ideològiques molt diferents, i això és el que ha de ser la universitat, dialogar i dissentir respectuosament i contribuir a la formació acadèmica i social. Tanmateix, aquesta no ha estat la tònica de les universitats en aquests darrers temps, i hem vist com hi ha hagut uns posicionaments per part d'uns certs òrgans de govern –uns òrgans de govern que hem de recordar que són elegits per a decidir sobre política universitària i que en cap cas tenen atribucions per a manifestar una opinió que englobi el conjunt de la comunitat universitària–, fixant una posició ideològica monolítica. I que hi ha hagut, afortunadament, un manifest per part de vuit-cents professors universitaris, que han dit als rectors catalans que una administració pública, de fet, com a tal, una administració no té llibertat d'expressió, ja que aquesta és una atribució que només tenen els ciutadans, i que de fet, fent això, expressant aquesta posició monolítica de les universitats s'atempta contra el dret individual –article 16 de la Constitució espanyola–, pel que fa a llibertat ideològica, que cada membre de la comunitat universitària té de forma individual. Cal recordar que, fins i tot, el ministre Duque s'hi va posicionar a favor, d'aquesta carta, tot i que, desafortunadament, posteriorment no desenvolupés cap acció des del seu ministeri, d'igual forma que no va actuar per a fer valer el dret, doncs, d'aquells estudiants que volien lliurement anar a classe, aquells estudiants que van veure com els encaputxats els hi intentaven, doncs, conculcar els seus drets. Diu el punt 2 de la moció que s'ha de garantir el dret de manifestació, així com el dret d'anar a classe. Doncs sembla evident, però és que veiem que el dret de manifestació no s'ha vist conculcat, de cap de les maneres, van poder fer, els que es van manifestar, van fer el que van voler, van fer vaga durant tota una setmana, i van anar, fins i tot, més enllà, doncs, mostrant la seva... o sigui, van fer, van mostrar la seva discrepància amb la sentència judicial. El problema, ho reitero, és que va haver-hi nombrosos estudiants que van voler exercir el seu dret a l'educació i no van poder. I aquí voldria mostrar el meu agraïment, el del nostre grup parlamentari, doncs, a associacions com S'Ha Acabat!, que es van organitzar per poder, doncs, exercir el dret de molts estudiants d'anar a classe, en contra del que uns pocs membres de certes associacions, com el SEPC, van intentar impedir per la força física. D'igual forma, no estem d'acord en que hi hagi un sistema d'avaluació que sigui privilegiat per aquells que van, doncs, decidir sumar-se a les manifestacions, perquè això el que estableix és que tindran privilegis acadèmics aquells que tinguin una ideologia concreta. I, de fet, el mateix rector de la Universitat Pompeu Fabra, que en un primer moment, doncs, per decisió del claustre, no havia acceptat aquests privilegis, va haver d'acabar claudicant davant dels que van ocupar, un 1 per cent –un 1 per cent, màxim– de la comunitat universitària, que va ocupar la Universitat Pompeu Fabra, i va acabar cedint a aquest xantatge. Això, diputats, és el que el nostre grup parlamentari no pot tolerar de cap de les maneres, i és per això, doncs, que continuarem amb la lluita per la llibertat i pels drets de tots. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Vidal Aragonés.
Bona tarda, president. Per pronunciar-nos amb relació a aquesta moció, no a la següent, des de l'escó. En primer lloc, la present moció té bàsicament dos continguts. Un el que fa referència a infrafinançament, que ja traslladem, evidentment, el nostre absolut suport, i després ho concretarem. I un segon que podríem anomenar de ponderació de drets, de com es troben els drets en uns determinats àmbits, en aquest l'àmbit universitari. Sí que volem avançar que no votarem a favor de l'acord que hi ha hagut amb els grups de govern per una qüestió ben senzilla: les retallades al finançament de la universitat i l'increment dels preus públics de les taxes no tenen origen en la crisi, tenen origen en unes determinades polítiques, en l'aplicació de polítiques neoliberals. I, per tant, es podrien haver pres d'altres polítiques alternatives que no fessin suportar la crisis als treballadors o a les treballadores, en aquests cas, als estudiants i les estudiants. Sí que voldrem manifestar que el que va suposar, el 2012, augmentar un 66 per cent els preus públics, també anava acompanyat d'una expulsió de caràcter econòmic de la universitat, d'una progressiva degradació de les condicions laborals dels treballadors i les treballadores de la universitat, i d'inestabilitat permanent en la gestió, que portava moltes vegades a haver de quadrar pressupostos a aquells i aquelles que únicament haurien de fer activitat en termes acadèmics o en termes científics. Sobre aquests punts concrets de la moció nosaltres votarem a favor, però també recordar que no fa gaire, uns mesos, en una altra moció sobre els préstecs d'universitat vam voler i vam presentar una esmena perquè incorporés el compliment de l'EPIF, que, a dia d'avui, encara no el tenim efectiu en totes les universitats. No hem tornat a reproduir aquella qüestió perquè ja se'ns va contestar negativament. I després la darrera de les qüestions que es plantegen, i miri, nosaltres voldrem explicar-ho en termes concrets. No valorem la intenció del PSC, valorem les paraules de la present moció. Es diu, en dos dels punts, en un concret, en el 4, com s'ha de fer compatible la mobilització i la manifestació amb l'activitat ordinària acadèmica. Doncs miri'n, això no és possible, i li posem l'exemple. Si hi ha estudiants que decideixen fer vaga, no assistir a classe, si continues l'activitat acadèmica, després del pla Bolonya, els estàs penalitzant. I, per tant, a nosaltres no ens trobaran votant a favor d'aquesta suposada ponderació de drets, que en la pràctica el que té com a efecte és anar a penalitzar un determinat grup d'estudiants. I ja els avancem que hi haurà professors i professores que si algun dia a les universitats públiques catalanes això es du a terme, farem una activitat clara d'objecció de consciència per donar suport absolut a la dissidència i a aquells estudiants i aquelles estudiants que decideixen mobilitzar-se.
Diputat, gràcies. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn del diputat senyor Daniel Serrano. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Nosotros compartimos gran parte del fondo de la moción, y entendemos que la universidad es y ha de ser un espacio para divulgar el conocimiento, pero no solo eso, ha de ser también un espacio donde la libertad, el respeto, la pluralidad y la reflexión rijan como leitmotiv de lo que ha de ser la universidad, y creemos que esto se ha puesto en cuestión en las últimas semanas por culpa de un grupo de jóvenes independentistas fanatizados. Y esto es así, esto se ha producido, y se ha producido alimentado, en parte, por el Gobierno de la Generalitat de Catalunya, y lo que es más sorprendente, con la complicidad de los rectores. ¿Cómo puede ser que en Cataluña, en la Cataluña del siglo XXI, los rectores se hayan puesto del lado de los huelguistas que impedían que jóvenes, como los de S'Ha Acabat!, pudieran ejercer su derecho a la educación? Es una vergüenza, es una vergüenza que el Gobierno de la Generalitat de Catalunya no garantice el derecho a la educación de estos jóvenes. La universidad no puede ser el epicentro de la intolerancia y el fanatismo, en la universidad no pueden reproducirse esos bochornosos episodios que hemos vivido todos, que avergüenzan a la inmensa mayoría de catalanes, piensen lo que piensen, sean separatistas o no separatistas, la universidad está, insisto, para divulgar conocimiento, no para que un grupo de huelguistas se tome la justicia por su mano. Esos episodios no se pueden volver a reproducir, y el Gobierno ha de tomar cartas en el asunto para evitar y garantizar que el derecho a la educación se pueda ejercer en Cataluña con libertad. El que quiera hacer huelga que la haga, pero que respete, porque ningún derecho puede prevalecer sobre otro. Ahí está el límite, que todo el mundo pueda ejercer su derecho. Evidentemente, los estudiantes que quieran ejercer el derecho a la educación, que lo hagan. Necesitamos, queremos, aspiramos, –es que imaginen lo que digo– aspiramos a tener una universidad catalana libre de intolerancia –libre de intolerancia–, y si me lo permiten también, con mayores recursos económicos y evidentemente también con una reducción de tasas que, por cierto, se aprobaron hace dos años en esta cámara y aún el Gobierno no ha cumplido con esa moción que se aprobó en esta cámara, con el apoyo de todos los partidos políticos, excepto de los grupos que dan apoyo al Gobierno. Por tanto, cumplan con los estudiantes, cumplan con el profesorado y, sobre todo, cumplan con un mandato democrático que es tener una universidad libre de intolerantes y de fanáticos. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. I finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, és un torn per a la diputada senyora Alícia Romero. Quan vulgui.
Gràcies, president. Intentaré ser molt ràpida. Senyora Espigares, jo crec que vostè de nou no m'ha escoltat. Mira que és important per al diàleg escoltar a l'altre, i vostè no ho ha fet, i després ha parlat del que ha volgut, no sé si per no dir el que pensa en alguns temes. A mi m'agradaria saber si vostè respecta el dret de manifestació, però respecta també el dret a aquell que en llibertat decideix anar a classe, o aquell que en llibertat decideix fer classes. M'agradaria saber si vostè està d'acord amb això, o si li va semblar bé la violència que vam viure en algunes universitats, en alguns moments puntuals, i que aquesta violència va privar que alguns estudiants poguessin entrar als seus campus. M'agradaria saber si això vostè ho legitima, si aquesta violència vostè la legitima, que és el que diu la moció. Perquè vostè parla dels claustres, però justament aquí no parlem dels claustres. I els claustres són democràtics? Sí. Els claustres poden aprovar resolucions? Sí. S'ha de respectar el que aproven els claustres? Sí. Ens pot agradar el que aproven els claustres? Ens pot agradar o no ens pot agradar. Però el que jo vaig dir és que la participació dels claustres va estar per sota del 50 per cent, i el que nosaltres ens agradaria és que hi hagués hagut un debat a les aules, un debat a la universitat, i no una imposició en els claustres, amb baixa participació, d'un posicionament que divideix la societat. No haguessin estat millor debats entre els estudiants, entre el professorat? Això és el que nosaltres diem: el debat front a la imposició que es va viure a molts dels espais de la universitat. Deia el senyor Font..., parlava de la neutralitat, no?, que és difícil. Jo crec..., es demana la neutralitat a les universitats. Doncs, miri, ahir va ser 25 de novembre, no sé si volem que la universitat sigui neutra davant la violència masclista. Jo no voldria que fos neutra. Però és cert que en alguns temes, doncs hem de ser molt contundents i en altres no, en aquells que són majoritaris. El tema de la sentència del procés divideix la societat, i és el que nosaltres creiem que no s'hauria d'haver utilitzat... [[veus de fons]] , sí, utilitzar la universitat per instrumentalitzar-la a favor d'una causa que no és majoritària. Això és el que nosaltres creiem. I última cosa, el 2016 es va aprovar una moció a favor d'augmentar el finançament a les universitats i reduir les taxes universitàries, ja que Esquerra Republicana i Convergència i Unió les van apujar el 2012, doncs que compleixin aquella resolució. Si això està en els pressupostos del 2020, benvingut sigui, però les resolucions s'han aprovat aquí sempre a proposta dels grups de l'oposició...
Diputada...
...i, en concret, del Partit Socialistes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Hem cridat a votació. Senyora Segovia, per què em demana la paraula?
Contradiccions i per demanar votació separada.
Trenta segons.
És per informar al grup de Ciutadans que potser no són conscients que hi havia tres vídeos de la campanya de l'Ajuntament de Barcelona, que segurament només han vist l'últim. Dir-los que per molt que intentin invisibilitzar les violències masclistes amb una baralla estèril sobre la llengua no ho aconseguiran. [[Remor de veus.]] I preguntar-los si tenen...
Silenci...
...la mateixa preocupació per les persones que mengen xurros, perquè al primer anunci les persones masclistes estan comprant xurros, i potser es pensen que això també és estigmatitzar els consumidors de xurros. Gràcies.
Gràcies, diputada. [[Aplaudiments.]] Hi ha alguna petició de votació separada? Sí? Senyor Aragonés, senyor Serrano i senyor Bertran. Senyor Aragonés, Serrano i senyor Bertran.
Sí; gràcies, president. Per demanar votació separada, per una banda dels punts 2 i 4, que pot ser conjunta, i per una altra banda el punt 3.
Molt bé. Senyor Serrano...
Presidente, para pedir votación separada de los puntos 3 y 5, que se pueden votar conjuntamente.
Senyor Bertran...
Perdó, per al·lusions. Jo he vist tots els espots. En aquest que comenten es parla en català. El que denunciem és un espot on, com ja ha fet tradicionalment el nacionalisme, doncs, de l'audiovisual, a TV3, etcètera, hi ha un espot en el qual la persona que parla castellà és la potencialment maltractadora i la que parla en català és la potencialment defensora; no hi ha un altre espot on el que parla en castellà és el potencialment defensor i el que parla en català és el potencialment agressor. És això el que denunciem. [[Aplaudiments.]]
Digui'm, senyora Segovia.
Sí; malgrat les temptacions, no demanaré rèplica. Volia demanar la votació separada dels punts 2, 3 i 4, que es poden votar conjuntament. Gràcies.
Sí; senyora Caula?
Li demanaríem per separat tots els punts, perquè les agrupacions que han esmentat fins ara serien un problema.
Doncs votarem per separat tots els punts. Comencem votant el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat aprovat per 124 vots a favor, 8 en contra i cap abstenció. I votem ara el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha estat aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 11 abstencions. Votem ara el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha estat aprovat per 81 vots a favor, 4 en contra i 48 abstencions. Votem ara el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha estat rebutjat per 57 vots a favor, 64 en contra i 12 abstencions. Votem ara el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha estat rebutjat per 30 vots a favor, 99 en contra i 4 abstencions. I votem ara el punt número sisè, el sisè punt i darrer d'aquesta moció. Comença la votació. El punt sisè ha estat aprovat per 69 vots a favor, 1 en contra i 63 abstencions. Passem ara al següent punt de l'ordre del dia... Sí? Digui'm, senyora Segovia.
Per explicar el sentit de vot, que hem tingut un error en la votació del punt 1 i el vot era a favor.
Doncs digui. Molt bé. Gràcies. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el tancament de les universitats imposat pels violents]] [[302-00159/12]] Molt bé. Passem al següent punt de l'ordre del dia, doncs; la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el tancament de les universitats imposat pels violents, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Jorge Soler. [[Veus de fons.]] Esperi's diputat. [[Pausa.]] Quan vulgui.
Bé, molt bona tarda. Gràcies, senyor president; diputades, diputats; públic que ens acompanya; consellers. Realment, reconec que també m'agradaria molt saludar, com sempre, l'honorable consellera d'Empresa i Universitat, i ho faria, doncs, com sempre ho demano, bàsicament perquè ella és la responsable dels temes de les universitats i, doncs, m'agradaria també que hi ella estigués present. Perquè s'imaginen en aquest Parlament rebent institucionalment aquells professors que defensen els drets i les llibertats? S'imaginen el molt honorable president de la Generalitat rebent aquells professors que defensen l'estat de dret, a Palau? Bé, no pretenc ser un acudit, però crec que és obvi i conegut que ni Universitaris per la Convivència ni S'Ha Acabat! ni Joves per la Societat Civil ni Aixeca't, ni Foro de Profesores han estat ni seran rebuts institucionalment com també creiem que es mereixen. Creuen que vindran aquí a poder explicar-vos què és el que està passant a les universitats més del 50 per cent dels membres claustrals que no van anar el dia de la famosa votació que després legitimen com tot en aquest Parlament? Creu que ho faran tots aquells que tenen por? O creuen que ho faran tots aquells que no tenim por? Seran perseverantment silenciats? Doncs no. No ho faran. Com segurament no ho faran aquells alumnes que cridaven «volem fer classe i es van trobar davant a quatre, a quatre covards, a quatre covards encaputxats amb la cara tapada, a quatre que els impedien, als demòcrates, als alumnes que –per cert– estan pagant les matrícules més cares, a aquells..., els impedien, aquells quatre, els impedien accedir a la universitat, amb violència, amb coaccions, amb insults. Són aquests els valors que vostès volen estar representant avui en aquest Parlament? La imposició de les idees per damunt de les llibertats i dels drets de la resta? Ja n'hi ha prou –ja n'hi ha prou. Perquè s'ha de tenir por per no ser independentista? S'ha de tenir por per ser valent i defensar el dret senzillament a fer o entrar a classe? Mirin, des d'aquí, una vegada més, com tantes vegades crec haver-ho fet ja, gràcies; gràcies als valents, als valents que defenseu els drets i les llibertats de tots; moltíssimes gràcies per fer-ho, i des d'aquí, mentre jo tingui paraula en aquest escó, la meva gratitud, les gràcies per a tots vosaltres. [[Aplaudiments.]] Perquè cal, perquè cal parlar, naturalment, també de llibertat a la universitat. Perquè la llibertat és un dret imprescindible, però ara mateix és un dret violat, violat com a dret fonamental, respectant especialment, perquè no estan respectant ni la llibertat de càtedra ni la autonomia universitària saltant-se els drets. I els ho explico, perquè vostès solament expliquen o acostumen a explicar una part de la Catalunya però no l'altra, que no veuen. A la universitat, diputades i diputats, hi ha por, perquè hi ha por a les amenaces, hi ha por a les coaccions, perquè hi ha por als insults, perquè hi ha por als piquets, perquè hi ha por als cops; i sí, perquè hi ha por al xantatge, també, a la falta de seguretat. I és per això –sí, li responc, diputada–, com hi ha por també..., la seguretat privada i pública ha de garantir els drets i les llibertats de tots els catalans, també d'aquells que vostès no veuen. Com els Mossos han de garantir també que no hi hagi violacions a tendes de campanya davant de la universitat. Sí, senyora diputada, que els Mossos d'Esquadra també han de fer això. [[Aplaudiments.]] Perquè s'han preguntat com es senten aquests professors i aquests alumnes que tenen por, diputades i diputats, perquè vostès no volen una universitat lliure, la volen polititzada? La volen polititzada i independentista, i per això miren cap a una altre costat, segurament sabent que hi ha por i que hi ha violència als campus. I perquè les universitats catalanes saben vostès que van haver de cedir al xantatge, a la pressió, aprovant inclús manifests en contra de la democràcia i de l'estat de dret, aprovant-los sabent vostès com saben que la Junta Electoral Central ja ha confirmat que els rectors van vulnerar la llei. Potser algú serà valent i explicarà quina va ser la seva mesura de pressió perquè tot això es fes tant ràpid? Algú ens explicarà si també els pressupostos han tingut res a veure..., els propers pressupostos en aquest xantatge? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, per defensar les esmenes presentades té la paraula la diputada Alícia Romero, del Grup dels Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, president. Bé, la interpel·lació que feia el Grup de Ciutadans anava o almenys intentava tractar un tema similar al que nosaltres vam tractar amb anterioritat. És veritat que podem donar suport en alguns punts, però en d'altres, no. Entre altres coses, perquè a nosaltres ens agrada ser rigorosos i sobretot ser respectuosos, i a la universitat hi ha un principi bàsic que és el principi d'autonomia universitària, i nosaltres no els podem dir als rectors què han de fer i no podem demanar als cossos de seguretat que entrin a un campus si no és el rector qui ho demana i ho autoritza. I si tots, en algun sentit, si hem madurat i tenim una democràcia madura, les institucions com les universitats ho són també i, per tant, hem de donar aquest respecte, aquesta llibertat a que els rectors actuïn en conseqüència. De fet, nosaltres, en l'anterior moció, havíem posat un punt que no ha sortit aprovat en el que demanàvem al Govern que posi els instruments a l'abast dels rectors perquè ells garanteixin aquests drets. No s'ha aprovat aquest punt; és el més respectuós que hi havia. És a dir, posar els instruments perquè els rectors els utilitzin en aquells moments que ho considerin necessari sempre per respectar el dret de manifestació i protesta o el dret a l'estudi. No s'ha aprovat, espero que no s'aprovi tampoc el punt en que vostès ordenen els cossos de seguretat que entrin als campus universitaris quan hi ha amenaces o coaccions. Creiem que s'ha de respectar aquest principi de l'autonomia universitària i nosaltres no podem estar d'acord amb aquesta intromissió que fan vostès, molt sovint, en aquest principi constitucional. Hem fet una esmena al punt 4. A nosaltres ens sembla que el punt 4 vostès el redacten a vegades d'una manera massa col·loquial, podríem dir. Primer, perquè quan parlen de les avaluacions dels estudiants cal dir que no estan regulades per llei; enlloc, a cap llei diu com han de ser les avaluacions dels estudiants. Quan es va aprovar a Bolonya el sistema d'educació europeu superior es va establir l'avaluació continuada; l'avaluació continuada ja saben que és durant tot el curs. A l'inici del curs hi ha un període que normalment les facultats estableixen perquè aquell alumne es pugui acollir a un altre sistema que pot ser el de l'avaluació final, i es donen uns terminis. I, a partir d'aquí, cadascú decideix en funció de les seves necessitats. Cada facultat, cada centre és el que decideix quina és i com organitza, com es concreta aquesta avaluació. És així. I evidentment ha d'haver-hi criteris objectius, coneguts, per decidir com es fa l'avaluació. No es pot canviar, evidentment, arbitràriament. En això estem d'acord, però és cert que vostès utilitzen un llenguatge que nosaltres no podem compartir, primer, perquè no està regulat per llei i després perquè entenem que, capritxosament, en funció dels interessos de part no es modifiquen les avaluacions; és que és donar..., és respectar poc la universitat. El que hem de dir és que les avaluacions han de ser conegudes a l'inic de curs, quines són les regles del joc, cada estudiant ha de poder saber a què s'atén i, en tot cas, si es modifiquen, han d'estar sempre dins de la regulació que marca aquella facultat que té autonomia per decidir-ho. Vostès no ens han acceptat aquesta esmena, i tampoc entenem per què. A vegades un té la sensació que a Ciutadans ja li va bé el pim-pam-pum, no?, és a dir, uns contra els altres; blanc/negre. Doncs per a la majoria, de vegades les coses són més aviat grises i no entenem com aquesta esmena, que a nosaltres ens sembla molt més acurada a la realitat, vostès, doncs, no ens l'han acceptat. Però, bé, és igual; no entraré a valorar per què vostès fan una cosa o unes altres, no? Igual que al punt 5. També parla sobre els ingressos de les matrícules, però tampoc sabem massa en quin moment vostès diuen que les matrícules es poden retornar o no. Ens imaginem que és per a aquells estudiants que diuen que els hi retornin si no poden desenvolupar la seva activitat. Però, sincerament, tampoc s'entén massa bé i, per tant, nosaltres, tot i que podem compartir una part del seu discurs, perquè creiem que s'han de preservar tots els drets, que hem de donar els instruments a les universitats i els rectors perquè puguin garantir-los, també és cert que creiem que cal respectar el principi d'autonomia universitària i, sobretot, el que voldríem és que la universitat fos un espai de diàleg i de reflexió, i no d'imposició ni per la violència ni, moltes vegades, per altres fets. En tot cas, algun punt li votarem favorablement, però en alguns altres, la majoria, doncs no podem estar al seu costat en això. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, per fixar la seva posició té la paraula el diputat Lucas Ferro, de Catalunya en Comú Podem.
Moltes gràcies, president. Avui Ciutadans, bé, ens porta una moció sobre les setmanes de vaga i conflictivitat que hem vist a les universitats, bàsicament amb la mateixa lògica de tot el que ha anat fent Ciutadans aquests darrers mesos. Jo crec que, a la vista dels resultats electorals, podríeu intentar canviar d'estratègia, que és: veig un conflicte, sigui a la universitat, sigui als carrers, sigui on sigui, vaig allà amb un bidó de gasolina i exigeixo que s'interpreti de la forma més lesiva possible la garantia de drets fonamentals en aquest país. Vostès demanen bàsicament, en aquesta moció sobre universitats, tres coses: que condemnem les mobilitzacions estudiantils; exigir que els rectors s'abstinguin de qualsevol mesura de mediació i apostin per fer entrar directament els antidisturbis, si cal, als campus universitaris, i exigir que es coarti el dret a protesta en les universitats. I, clar, fer oposició de forma tan incendiària és fàcil, però governar hauria de ser una mica més complicat; hauria de ser aprendre a gestionar una societat on es produeixen conflictes, on hi ha tensió i on cal gestionar-los i abordar-los preservant drets fonamentals. I també hauria de ser deixar d'escandalitzar-se a cada imatge de tensió que veiem per la televisió i deixar de tirar-hi bidons de gasolina, i d'assumir que un va sempre amb una part del conflicte, i que se'l pot legitimar fins al final, i que aquesta part pot passar per davant de l'exercici de drets fonamentals en aquest país. Crec que la resposta des de les institucions en situacions desagradables com les que hem viscut aquestes setmanes hauria de ser una resposta especialment en tres direccions. La primera, garantir el dret fonamental a la protesta i a la mobilització, i és precisament en les protestes que no compartim o en les protestes en què no ens identifiquem políticament en què té valor sortir i defensar l'exercici del dret a la protesta o a la manifestació. Un segon repte que jo crec que és evident, que és que les institucions han de recuperar la seva capacitat d'escoltar la societat civil d'aquest país. La democràcia ni acaba ni comença en aquest Parlament ni al Palau de la Generalitat; la democràcia li pertany al conjunt de la ciutadania, que també són actors polítics, siguin sindicats estudiantils, sigui Societat Civil Catalana, sigui S'ha Acabat! o sigui el Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans i l'AEP; són tots sectors legítims d'aquesta societat que tenen demandes polítiques que hauríem de poder escoltar tots i totes. I, tercer, donar una resposta política des de les institucions que permeti canalitzar el conflicte que s'està vivint al carrer. I la resposta política no pot ser transformar aquestes institucions o les universitats en un búnquer; la resposta política no pot ser sempre la mateixa: més policia a les universitats, antidisturbis a les classes, que s'expulsi els estudiants que han participat en les mobilitzacions, etcètera. Això, en els millors dels casos, només profunditzarà la crisi de representació que viu aquest país, i, per altra banda, vulnerarà drets fonamentals, com és el dret a poder estudiar en una universitat pública al que ha protestat durant aquests dies a les universitats. I crec que el repte polític fonamental davant dels que sempre teniu la mateixa recepta, que és mà dura i un bidó de gasolina, és poder construir una resposta institucional a l'altura de la tensió que viu avui en dia Catalunya. I davant del que hem viscut a les universitats la nostra proposta té a veure amb la defensa de dos drets fonamentals –abans també hi he fet referència. La primera, el dret fonamental a la mobilització i a la protesta. Els estudiants no tenen dret a vaga, els estudiants són universitaris, però les seves aturades acadèmiques es basen i es fonamenten en un dret que és fonamental a la nostra Constitució, i que s'ha de respectar i que s'ha de poder exercir sense represàlies, ni acadèmiques, ni jurídiques, ni molt menys penals. I això vol dir una cosa molt senzilla: de la mateixa forma que a un treballador no se li poden menyscabar els seus drets per fer vaga un dia, ni se'l pot acomiadar, ni se'l pot sancionar, a un estudiant no se'l pot sancionar ni pot tindre conseqüències perjudicials per al seu currículum haver participat en una aturada, en una aturada acadèmica. I, per tant, les normes d'avaluació no només no estan blindades per llei, sinó que han de ser flexibles, han de poder adaptar-se a un dret fonamental. Perquè que la seva obsessió en la moció sigui que s'expulsi estudiants de les universitats diu molt de vostès, però, ja que són constitucionalistes, haurien de saber que el seu dret a gaudir de que s'expulsi alumnes de les universitats públiques no està imprès en cap constitució; el que està imprès en la Constitució espanyola és el dret a la mobilització i a la protesta. I el segon –i amb això ja acabo–, el que té a veure amb l'autonomia universitària. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Nosaltres no demanem als rectors que s'expulsi ningú ni que portin i militaritzin els campus universitaris, l'únic que els demanem és que, en exercici de la seva autonomia universitària, facin de la mediació...
Acabi, diputat.
...i del diàleg la garantia de que es puguin mobilitzar i fer aturades estudiantils quan els estudiants creguin que convé...
Acabi, diputat!
...i això no els porti perjudicis, a cap dels estudiants. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn del diputat Vidal Aragonés, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Gràcies, vicepresident. Per intervenir des de l'escó. Doncs punt a punt. Primer punt de la moció: «Condena sin reserva las ocupaciones de los campus universitarios. De veritat que l'única resposta que tenen vostès per l'exercici del que també és un dret fonamental és l'actuació repressiva? Segon punt: «Del orden académico necesario para realizar con normalidad la actividad académica de los estudiantes. De veritat que no es plantegen ni tan sols una actuació que no passi per anar a minar aquells que exerceixen un dret fonamental com poden ser el dret de reunió, el dret de manifestació o el dret de vaga, encara que tècnicament no sigui el que exerceixin els estudiants? Punt tercer: «Ordenar al Cuerpo de Mossos d'Esquadra que entre en el campus universitario cada vez que se den amenazas o grave paralización de la vida académica. De veritat que vostès, amb una amenaça i amb un exercici del dret de vaga, el que demanen és que entrin els Mossos d'Esquadra a un campus universitari? Evidentment, això és contrari a l'autonomia universitària. Punt quatre: «Declara que las normas de evaluación de los estudiantes universitarios están reguladas por ley. Deixin que ho qüestioni, si realment estan regulades per llei; el que vostès saben perfectament, com nosaltres, és que l'autonomia universitària permet establir d'altres elements per poder avaluar, que és el que entenem que estan fent a dia d'avui les universitats. Punt cinquè..., i no acabem ni d'entendre realment què volen plantejar amb la declaració d'ingressos indeguts. I punt sisè: «Reprueba a la consejera Maria Àngels Chacón por su inacción. No pot actuar; hi ha autonomia universitària. Mirin, vostès han parlat, en la seva exposició, molt de dos qüestions: de violència i de por. Saben el que és violència o el que és violent? Violent és veure com milers de fills i filles de la classe treballadora són expulsats de la universitat per motius econòmics. Això sí que és violència, violència màxima. Saben, també, què és por? Por és pensar en un estat com l'Estat espanyol que davant de l'exercici de drets fonamentals envia gent a la presó, les nostres i els nostres presos polítics, els nostres exiliats i exiliades, dels quals no ens oblidem mai. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Muchas gracias, presidente. Bien, muy brevemente, trasladar evidentemente nuestro apoyo a la moción y realizar dos puntualizaciones y un reconocimiento. La primera puntualización es para la señora Romero, que aporta confusión. ¿Cómo que a los rectores no se les puede decir nada? O sea, ¿qué son?, ¿conducătors?, ¿profetas de la verdad sagrada? Los rectores están sometidos al escrutinio de la opinión pública, en democracia, como todo hijo de vecino. Y, por lo tanto, se les puede explicar perfectamente la opinión sobre lo que hacen y dejan de hacer. De hecho, se les puede explicar los límites del principio de autonomía universitaria, que efectivamente existe, pero tiene límites, también: ante una situación de inseguridad flagrante, los Mossos d'Esquadra no solo no tienen que pedir la autorización a la rectora; si los servicios de seguridad de la universidad no garantizan los derechos y libertades de los alumnos, tienen que actuar inmediatamente. Por lo tanto, eso es un límite a la autonomía universitaria. Segunda cuestión –puntualización; esta ya no dedicada a la señora Romero. Miren, históricamente los alumnos que hacían huelga luchaban contra rectores y el poder establecido, menos aquí; aquí luchan con el Gobierno a favor y con los rectores a favor, que es la cosa menos rebelde del mundo. Porque, claro, toda huelga, en cualquier ámbito de la vida, supone siempre una renuncia. De hecho, la fuerza moral de un huelguista reside en el sacrificio y la valentía con la que realiza esa actividad de huelga. Aquí no; aquí es que no solo no hace un sacrificio, sino que el rector les ofrece aprobarles por la patilla, encima de hacer huelga. Ese es el resumen del poco sacrificio. Y tercera cuestión. Miren, claro, ustedes equiparan de manera, en fin, absolutamente inmoral el derecho de huelga con la violencia, y eso, les guste o no, no lo vamos a aceptar nunca. Y por eso cuando hablaba de un reconocimiento final, lo traslado y tengo para mí que cuando se hable de aquí a muchos años sobre lo que pasó en estos años en Cataluña, se encontrará un punto de inflexión, un punto de inflexión cuando jóvenes valientes, de manera absolutamente espontánea, dijeron «basta, se enfrentaron a los encapuchados organizados y de manera, insisto, heroica, arriesgando su propia integridad física, dijeron «basta. Son ellos nuestro ejemplo, nuestra guía moral y van a estar siempre presentes en nuestra acción política. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, és el torn de la diputada senyora Rut Ribas.
Gràcies, president. Montserrat Roig, l'any 76, en el llibre El temps de les cireres, ja definia la lluita dels moviments universitaris per aconseguir una representació democràtica; narrava i definia la vida d'estudiants dels anys seixanta, joves que decideixen plantar cara a la repressió d'un règim autoritari que vulnerava drets socials i polítics, joves que omplien els carrers per manifestar-se i per protestar sabent que haurien d'assumir el preu dels abusos policials i les detencions arbitràries. Allò que va passar fa cinquanta i seixanta anys endarrere és el mateix que passa ara: estudiants i universitaris que no miren cap a una altra banda davant d'un conflicte polític, sinó que hi planten cara. Però a vostès el que els passa és que sempre han decidit estar al costat dels qui oprimeixen i mai han volgut analitzar el perquè dels moviments socials, estudiantils i universitaris. Vostès prefereixen criminalitzar i titllar d'extremistes i radicals els que es mobilitzen; prefereixen assenyalar i fer-ne un boom mediàtic que al cap i a la fi no els porta enlloc, sinó que malauradament a fer créixer encara més la ultradreta. Les universitats són les institucions del pensament crític i la transmissió del coneixement. Per això està ple d'universitaris i universitàries transformadores i transgressores, universitaris que no callen durant la guerra d'Iraq i que demanen la pau, que no callen per reclamar la rebaixa de taxes, que no callen per demanar que no es destrueixi el planeta i que no callen davant la vulneració de drets socials i polítics i per reclamar l'alliberament i el retorn de tots els represaliats i les represaliades. Però sembla que vostès tampoc volen prendre consciència de que les lluites estudiantils no únicament existeixen aquí sinó que existeixen arreu. Són moltes les ciutats que els seus estudiants hi reivindiquen aquells drets que estan sent vulnerats. I és que la conseqüència de la crisi econòmica i els interessos del sistema capitalista, doncs, han abocat els joves a aquesta espiral de precarietat i que no assegura un futur estable. Per això és a través de la protesta que exigeixen un futur digne. I aquest futur passa per un sistema democràtic on no es vulneri la justícia ni els drets ni les llibertats. Per això arreu del món, i no únicament a Catalunya, els estudiants estan a la primera línia plantant cara per aquells drets que volen ser retrocedits i aquelles llibertats, per tal de reclamar aquesta justícia. Però vostès només se'n recorden de la llibertat d'expressió quan la poden fer servir per atacar, o per insultar, o per oprimir. Per això crec que els convé recordar la Declaració universal dels drets humans, que diu que tota persona té dret a la llibertat de pensament i de manifestar-lo, que tota persona té dret a la llibertat d'opinió i d'expressió. I aquest article de la declaració universal empara el lliure exercici de poder fer una piulada a Twitter, de debatre en una institució, d'exposar obres d'art, de penjar cartells i d'expressar càntics en una manifestació, ja sigui universitària, estudiantil, sindical o independentista, i de la mateixa manera que és legítim el dret a la protesta, aturar aules i manifestar allò que un col·lectiu vulgui anunciar, igual que el dret a la llibertat sindical i de vaga, on es defensen els respectius interessos legítims, i el lliure exercici de pertànyer-hi o no, perquè els drets, com es deia abans també, sempre es respecten. Però a vostès no els agraden ni les vagues, ni les mobilitzacions, ni que els joves ens expressem en llibertat, i és per això que ho vulneren, ho criminalitzen i, si poguessin, també ho prohibirien, perquè no volen escoltar allò que no els agrada sentir, i en comptes de respectar-ho, doncs, intenten silenciar-ho. Però, davant d'aquesta vulneració de drets, els universitaris seguiran tancant aules i omplint els campus de dignitat. Perquè cal entendre la importància del dret a protesta i de la llibertat d'expressió com a resposta a la necessitat de tot un col·lectiu. Per això mai ens trobaran en la persecució policial, en les detencions arbitràries, ni en els mecanismes de censura, ni en la prohibició de la llibertat d'expressió. Sempre defensarem les universitats com un espai intocable del debat i de l'aprenentatge. I la solució mai ha estat ni serà que la policia entri als campus i a les universitats. Ho vam veure el 99 quan Aznar va suprimir la protesta a l'Autònoma a cop de porra; ho veiem quan la policia a Hong Kong assalta la Universitat Politècnica per silenciar i perseguir els protestants. Vostès són l'abecé de l'autoritarisme: tensar la societat, criminalitzar les protestes i la repressió policial. I en aquest retrocés democràtic, a nosaltres, mai ens hi trobaran; per tant, des d'aquí exigir i demanar que prou criminalitzar els joves. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara de la diputada senyora Anna Geli.
President, diputades, diputats, conselleres, conseller..., bona tarda a tothom. Que la realitat no t'espatlli mai una bona ficció. Senyors de Ciutadans, vostès farien furor al món del cinema: fixin-se que, una altra vegada, en aquesta moció la paraula «violència ja surt fins i tot al títol preliminar. Violència, violència i violència, a veure si d'una vegada per totes convencen algú que existeix de veritat aquesta violència. Però, mirin, la realitat no canvia per més que vostès vulguin alterar-ne el relat. Estic segura que qualsevol escola de cinema els voldria com a professors de guió de pel·lícules de ficció. Abans de res, ja els avanço que els rebutjarem tant la part dispositiva de la moció com la resta de punts proposats. I ho farem perquè ens sembla que una altra vegada utilitzen qualsevol excusa o oportunitat que tenen per parlar de violència, encaputxats, amenaces, intimidacions, destrucció, delictes... I no només això, també aprofiten per reprovar algun membre del Govern, si no és, com de costum, el propi president de la Generalitat. En aquest cas, la Grossa de Nadal, ara que ja arriba, li ha tocat a la consellera Chacón; avui li ha tocat a la consellera Chacón. Hi insisteixo, això és com la Grossa de Nadal en els anys que cau i que cau molt repartida. Adonin-se de la perversió: vostès no es pregunten per què els estudiants decideixen fer vaga o una revolta o tancar-se a dins de la universitat? Vostès no es pregunten per què totes les universitats públiques de Catalunya, ho repeteixo, totes les universitats públiques de Catalunya han signat un manifest conjunt de rebuig de les condemnes dels presos polítics catalans i de la judicialització de la política? Vostès, com sempre, agafen el rave per les fulles, fan caricatura d'uns fets aïllats, els eleven a categoria absoluta i anar fent. D'això, se'n diu populisme: la reducció perversa del discurs perquè en cent quaranta caràcters tinguin un bon titular. Certament, hi haurà tant professors com estudiants que potser estaran en desacord amb el manifest, però això és una democràcia adulta, funciona amb vots i amb el joc de les majories i minories. Vostès no poden obviar que els claustres de les universitats públiques catalanes que representen una comunitat de més de 200.000 persones van votar per majoria aclaparadora a favor d'un manifest, que ni tan sols han tingut la decència d'esmentar en aquesta moció. I no només això, diuen vostès que són els defensors, a ultrança, de la legalitat –la legalitat–, però resulta que en aquesta moció volen que els Mossos d'Esquadra entrin a dins dels campus sense permís del rector, saltant-se el principi elemental d'autonomia dels centres universitaris. Senyors de Ciutadans, aquesta és una línia vermella que nosaltres mai travessarem, i si volen defensar les universitats i els universitaris, treballin pel traspàs de les beques a Catalunya, per exemple. A mi tampoc m'agrada trobar-me amb embussos a les carreteres dia sí dia també, ni sense taxis a primera hora del matí, sense metro, sense tren o amb un col·lapse a l'aeroport, però els asseguro que prefereixo això a viure en un estat on la discrepància s'interpreta com a dissidència i la dissidència com a preàmbul de la sedició. La vaga d'estudiants és una conseqüència de la disfunció política que representa no asseure's a parlar sobre com canalitzar la voluntat de 2 milions de catalans o més de 2 milions de catalans i catalanes que se senten representats amb els principis que tant bé escenifiquen aquestes setmanes les nostres comunitats universitàries: llibertat, democràcia, justícia, igualtat, solidaritat i sobretot la posada en llibertat immediata dels presos polítics i el retorn dels exiliats. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del grup parlamentari proposant i per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou el diputat senyor Jorge Soler.
Bé, gràcies novament. Crec que ha quedat clar per a tots que algú ni tan sols s'ha dignat a mirar, ni a llegir ni a visionar la interpel·lació prèvia. Bé, unes primeres paraules als equidistants: quan hi ha por, quan hi ha por i xantatge, la gent no és lliure. Per tant, els equidistants, si voleu defensar com nosaltres realment l'autonomia universitària, defenseu la llibertat. Gràcies. Un breu apunt. No hem acceptat el tema de l'avaluació –els motius som múltiples, alguns estaven en la interpel·lació–: no és normal canviar les regles d'avaluació a mig curs. Pensava que els que avui estarien defensant això també tenien una certa experiència en gestió universitària, perquè tothom sap –crec que va quedar palès a la interpel·lació– què s'ha de fer per canviar aquestes guies, cosa que, evidentment, s'ha saltat. I s'ha saltat perquè no és admissible fer llistes d'independentistes que van a les manifestacions, perquè genera desigualtats. Perquè crec que saben vostès que ja tenen damunt de la taula un contenciós administratiu perquè és una mesura contrària a dret, perquè vulnera la normativa acadèmica; perquè serveix, evidentment, per posicionar aquells professors i alumnes políticament; perquè és una mesura partidista que permet vincular els alumnes amb determinats perfils ideològics. I, per tant, doncs, això és absolutament inadmissible, no és una mesura acadèmica; ho és política. Quedi clar, diputades i diputats, que alguns tenen ceguera ideològica que impedeix reconèixer més del 50 per cent dels catalans. Ho fan insistentment i per això, ni tan sols vostès es dignen a redactar unes mínimes esmenes; és que no veuen aquesta meitat. Igual que li dic, la consellera sí que pot actuar, és evident, és la consellera d'Universitats. Igual que podria venir a aquest Parlament almenys, però li passa exactament el mateix: ni tan sols veu el diputat que està parlant a l'oposició. En tot cas, per acabar, saben vostès que Gaziel va dir el 1931: «El centre de l'equilibri moral, tant en l'individu com en les col·lectivitats, és la llibertat garantida per la llei. Saben vostès que tota la resta és la selva, és una amalgama salvatge, sense raó, on es trepitgen els drets i les llibertats. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[Pausa.]] Hi ha alguna petició de votació separada en aquesta esmena? Sí..? [[Veus de fons.]] Perdó, en aquesta moció? [[Pausa.]] Sí, senyora Granados, digui'm.
Per una banda, el 3 i el 6, que poden anar junts, i per l'altra, l'1.
El 3 i 6 d'una banda; 1, de l'altra. Hi ha alguna petició més? [[Pausa.]] Doncs votem en primer lloc el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat rebutjat per 57 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. Votem ara els punts 3 i 6 –3 i 6. Comença la votació. Els punts 3 i 6 han estat rebutjats per 40 vots a favor, 93 en contra i cap abstenció. Votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat rebutjada per 40 vots a favor, 76 en contra i 17 abstencions. [[Proposta de resolució de resposta a la sentència del Tribunal Suprem sobre els fets del Primer d'Octubre]] [[302-00159/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució de resposta a la sentència del Tribunal Suprem sobre els fets del Primer d'Octubre. Aquesta proposta de resolució ha estat presentada conjuntament pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà. Per tant, per presentar aquesta iniciativa, en primer lloc, té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el diputat senyor Vidal Aragonès. Quan vulgui.
Gràcies, president. Gràcies a tots i totes. En primer lloc volia manifestar expressament que acceptem totes les esmenes que s'han presentat pels grups, absolutament totes, i, per tant, que les incorporaríem per fer votació. I volia manifestar, en primer lloc, amb relació al que discutim a dia d'avui o el que discutim aquesta tarda, la sentència del Tribunal Suprem, notificada el 14 d'octubre del 2019, és la resposta que l'aparell de l'Estat espanyol dona al conflicte polític que estem vivint al Principat de Catalunya. El moviment independentista ha intentat i ha aconseguit resoldre aquest conflicte polític, encara que no ha aconseguit resoldre'l en la seva totalitat, però sí la fase actual, a través d'un exercici de drets fonamentals: primera part, l'exercici que suposava votar, votar com ho vam fer l'1 d'octubre. I l'Estat espanyol l'única resposta que ha estat capaç de fer a dia d'avui és la repressió. L'independentisme –i reiterarem sobre aquesta qüestió perquè pensem que és fonamental– ha fet exercici de drets fonamentals; exercici de drets fonamentals que es plasma en llibertat política. Llibertat política quan s'organitzava un referèndum. Expressió difícil de contrarestar quan parlem de democràcia si del que estem parlant és de que el poble pugui votar. Expressió de llibertat ideològica i de llibertat d'expressió la que la nostra presidenta del Parlament va dur a terme sempre en aquesta casa, que era permetre que es pogués no únicament parlar, sinó votar tot allò que la majoria consideraven que es podia parlar i es podia votar. I exercici del dret de reunió i de manifestació que ha fet la majoria del poble de Catalunya durant els darrers anys: des de l'any 2010, mobilitzacions, pràcticament sense precedents en l'actual context; a l'Europa occidental, i ens atreviríem fins i tot a parlar en el conjunt del planeta, difícilment hem vist aquesta plasmació de drets, aquesta concreció de drets com el de reunió i manifestació amb una participació tan alta del conjunt de població, en aquest cas, del nostre país. I davant d'això, com no poden empresonar més de 2 milions i mig de persones, el que fa o el que fan és anar a represaliar els màxims o les màximes representants del moviment independentista. Encara alguns hauran de veure a la sentència que no tenen ni capacitat per identificar qui era la consellera d'Ensenyament de Catalunya. Això ho tenim a la sentència. Una autèntica salvatjada el que significa aquesta sentència. Però fins i tot que ens vingui a explicar algú com es pot condemnar a presó els dos màxims representants de les entitats independentistes per l'únic fet de pujar a un vehicle de la Guàrdia Civil. La seva resposta, la resposta de l'Estat espanyol davant l'exercici de drets fonamentals és la presó. I nosaltres no voldríem oblidar-nos ni per un segon dels nostres companys i de les nostres companyes empresonades i a l'exili. Un règim corrupte els ha allunya de les persones estimades, de la seva vida política, de la seva vida quotidiana, del poder fins i tot veure néixer o morir els seus. Això sí, nosaltres tenim molt clar que això ni la presó ni l'exili els suposarà mai perdre la seva capacitat de lluitar per les seves idees o perdre la seva capacitat d'estimar. Amb això no hi ha cap presó que pugui acabar-ho; per la força que té quan tenim la capacitat i la potencialitat d'estimar i per la força que tenen les idees, no hi ha presó que ho aturi. [[Aplaudiments.]] Volem també fer autocrítica, i ara parlem no de la crítica al Govern, sinó autocrítica sobre la nostra pròpia organització, sobre aquest subgrup parlamentari, sobre aquesta organització independentista en aquest Parlament, sobre allò que no hem fet o hem fet malament. Volem reconèixer que no hem estat a l'alçada del que demanava l'actuació repressiva de l'Estat espanyol, i que no hem sabut recollir el que ens estava dient el carrer i el que encara ens diu el carrer, en el conjunt de mobilitzacions quotidianes que tenim. Tinguem l'oportuna reflexió sobre per què portem dos anys sense bastir una estratègia que pugui suposar avançar nacionalment en la construcció de la república. Potser hem de resoldre prèviament una altra qüestió, que és si la centralitat del moviment independentista s'ha de situar en aquesta institució, la del Parlament de Catalunya, o no. Nosaltres, d'una manera molt humil, sí que volem traslladar que pensem que en l'actual etapa, la centralitat de la construcció de la república no passarà per aquesta institució. Però que vegem per on no passarà no ens porta a no dibuixar i fixar perspectives per seguir avançant nacionalment. I això, per nosaltres, passa per dues propostes: una, de construir institucionalitat pròpia, i una altra, de la construcció de sobirania; institucionalitat pròpia com un marc que pugui ser una alternativa real a la buidor d'aquest Parlament, i en aquest sentit interpel·lem el conjunt de forces independentistes i sobiranistes..., totes aquelles lleis de caràcter social que volem fer i que no són possibles perquè el Tribunal Constitucional no ens ho permet, suspèn i anul·la allò que té una mínima aparença de llei de caràcter progressista. Però també parlem de la necessitat de sobirania, i interpel·lem també el conjunt de grups, no únicament independentistes sinó també sobiranistes; sobirania entesa com un àmbit material on ens fem titulars dels nostres recursos. Algú pensa que podrem tenir algun dia un estat si l'electricitat, l'aigua, els transports, les telecomunicacions no les gestionem nosaltres? De veritat que algú, honestament, ho pensa? Nosaltres ho tenim molt clar: no és possible. I aquests dos elements, el de construcció de sobirania i el d'una institucionalitat alternativa, han d'anar acompanyats permanentment de mobilització de masses; on va començar tot és com ho resoldrem. És possible que hi hagi companys i companyes que ara s'estiguin plantejant: «Però això quina relació guarda amb la resposta a la sentència? Doncs, per nosaltres guarda una relació absoluta: fins que no avancem nacionalment no podrem acabar amb la repressió de l'Estat espanyol. O vist des d'altre punt de vista: fins que no tinguem aquesta perspectiva per construir república no hi haurà un cessament de l'actuació repressiva de l'Estat espanyol. I per últim, també pel que fa a la intervenció que ha volgut tenir el Tribunal Constitucional en la present proposta de resolució. Ens han suspès de manera parcial el punt 11 d'aquesta proposta de resolució. No volien que parléssim de sobirania i autodeterminació? Doncs, mirin, tota la intervenció d'aquest grup fins ara ha estat sobre sobirania i sobre autodeterminació. Però tampoc volien que parléssim de monarquia. I nosaltres els diem, al Tribunal Constitucional: «Mai aconseguiran això. Ja ens poden fer el que vulguin, que mai seran ells i elles qui determinaran de què parlem o de què no parlem. [[Aplaudiments.]] I els donem, si no volen que parlem de monarquia, la resposta següent. La restauració o instauració de la monarquia espanyola actual troba el seu origen en un règim totalitari, en un règim que es va construir en base a milers de morts, a la repressió, a l'exili, a la persecució política. Evidentment, estem parlant del franquisme. Va ser la Llei de successió en la jefatura del Estado de l'any 1947 la que va establir que el dictador Franco dictaminaria qui seria el seu successor com a cap d'estat i que ho faria a través de la forma de rei o de regència. També va ser el senyor Juan Carlos de Borbón, el 22 de novembre de 1975, qui va jurar els principis del Movimiento Nacional i qui hi va guardar lleialtat. [[Aplaudiments.]] Aquest suposat demòcrata, era el que feia el 22 de novembre de 1975. I fins i tot va haver de reconèixer Adolfo Suárez que no podien tenir un referèndum de monarquia i república perquè el perdrien, i per evitar això van fer un tot en el que presentaven la Constitució amb una perspectiva que: o votes això o no tens drets. Després d'això, un reconeixement del cap d'estat, als monarques, com a inviolables i sense estar subjectes a responsabilitat. Això ha provocat tots els negocis de la Casa Reial i l'atorgament de reconeixements a dictadors d'Orient Mitjà. Aquests són els suposats demòcrates. I aquesta és la trajectòria també que ha continuat el nou monarca espanyol el 3 d'octubre, sortint per televisió com a màxim representant del que per ells són, que és la «unidad de España, i parlant de societat catalana fracturada i enfrontada. Fals! Qui va anar a trencar la societat catalana va ser ell trucant per telèfon a les grans empreses perquè marxessin d'aquest país. Aquesta va ser l'actuació del monarca actual del Regne d'Espanya. I, per últim, un missatge per ell, per la monarquia espanyola: no únicament farem república, sinó que l'inici de la república catalana serà el final de la monarquia espanyola. Visca la república, llibertat presos polítics i presses polítiques, i retorn de les exiliades! [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn ara de la diputada senyora Marta Vilalta. Quan vulgui.
Molt bona tarda a tots i a totes. Moltes gràcies, president. Per fi podem debatre una proposta de resolució, una proposta de resolució que vol ser la resposta en forma de posicionament polític del Parlament de Catalunya a la injusta, injustificada i injustificable sentència del Tribunal Suprem als líders independentistes en relació amb els fets del Primer d'Octubre. Aquesta proposta de resolució, per tant, forma part de la resposta àmplia i conjunta que volíem fer com a moviment independentista, però no només com a moviment independentista, sinó que volíem fer i que havíem de fer i que crèiem que havíem de fer com a demòcrates i com a ferms defensors dels drets més fonamentals; una resposta que va tenir diversos nivells i diverses dimensions a nivell social, i al carrer vam veure mobilitzacions impressionants com les marxes per la llibertat, com la jornada de vaga general i aturada de país; vam veure el nivell institucional de resposta a nivell internacional, i estem veient i seguirem veient el nivell de resposta en la dimensió jurídica. Doncs bé, a nivell institucional, i en la línia del que també va aprovar el Govern en el seu acord de govern del 22 d'octubre, també en la línia del que van aprovar els ajuntaments i els ens locals a través d'una mateixa moció que va ser aprovada en més de vuit-cents ens locals del país, així com també la celebració de càrrecs electes, en aquesta mateixa línia, portem avui a debat i a votació aquesta proposta de resolució. Perquè encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, amb aquesta proposta de resolució diem no a la sentència. I que ens diguin alguns que hem de respectar les decisions judicials o que no ens podem posar en aquestes decisions judicials, perquè el que no podem permetre és que quan els jutges fan de polítics..., la nostra feina, per tant, és denunciar-ho. Igual que quan els polítics dimiteixen de fer les seves funcions i passen només a judicialitzar els conflictes polítics; el que hem de fer és denunciar-ho. Encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, avui amb aquesta proposta de resolució diem llibertat presos i preses polítiques, lliure retorn de les persones exiliades i fi de la repressió. Encara que ens vulguin censurar i que no els agradi, avui, amb aquesta proposta de resolució, diem que l'Estat està en una deriva autoritària que no només afecta els independentistes sinó també tots els demòcrates. Encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, avui diem que és un escàndol la condemna d'onze anys per a la presidenta d'aquest Parlament, Carme Forcadell, per haver permès que es pugui parlar de tot, una vergonya i un escàndol democràtic. [[Aplaudiments.]] Encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, avui diem que el moviment independentista és cívic i no violent, i ho hem demostrat mantes vegades. Avui que amb aquesta proposta de resolució, encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, diem que condemnar per sedició la protesta estableix un precedent inacceptable que podrà perseguir moltes mobilitzacions. Encara que no els agradi i que també ens vulguin censurar, avui denunciem que l'Estat està criminalitzant la dissidència política i perseguint, fins i tot amb penes de presó, la dissidència o a aquells que exerceixen la llibertat d'expressió. Us sonen? Rapers, titellaires... Doncs això. Encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, avui diem que el conflicte entre Catalunya i l'Estat espanyol és de naturalesa política, i, per tant, mai es podrà resoldre als tribunals. I ja va sent hora de començar a entendre que no hi ha un problema de convivència ni cap problema de violència, aquí hi ha un conflicte polític que s'ha de resoldre políticament. Encara que no els agrade i que ens vulguin censurar, avui diem que el Tribunal Constitucional imposa una censura al Parlament de Catalunya. I encara que no els agrade i que també ens vulguin censurar, avui reivindiquem els drets de tots els diputats a debatre de tot, inclòs el dret a l'autodeterminació, la monarquia i la sobirania. I per això, en aquesta proposta de resolució i a través de les esmenes, reiterem la reprovació a la monarquia, reiterem la defensa del dret a l'autodeterminació de Catalunya i reiterem la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya per decidir el nostre futur polític col·lectiu. Encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, avui dia, en què les competències autonòmiques no poden definir mai els límits del que es pot parlar en aquest Parlament. Fixeu-vos que poden parlar del Kurdistan, però no del dret a l'autodeterminació de Catalunya; podem parlar de l'emergència climàtica, però no de la monarquia espanyola; podem parlar de com donem sortida a l'acollida dels refugiats, però no del futur que volem com a poble. Encara que no els agrade i que ens vulguin censurar, avui recordem que aquest Parlament ha aprovat moltíssimes vegades resolucions polítiques sobre el dret a l'autodeterminació. De fet, des de l'any 1989 que s'aproven resolucions polítiques en aquest Parlament, sense que això hagi estat mai cap problema ni motiu de censura ni motiu de persecució fins ara, fins que s'ha judicialitzat aquest conflicte, que, ho repeteixo, és polític. I per això seguirem parlant de tot, encara que ens vulguin censurar, com ho hem fet des de l'any 1989. Encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, avui diem que hi ha molts parlaments de l'Estat espanyol que es posicionen sobre temes polítics que no són de les seves competències. De fet, algun –sense anar més lluny, l'Assemblea de Madrid–, es posiciona sobre Catalunya i fins i tot demana la il·legalització dels partits independentistes catalans. I lluny de demanar que es prohibeixi que ells parlin d'això, malgrat, òbviament, que no ens agrada gens i que ho condemnem, el que demanem és que ells puguin parlar de tot, defensar tot allò que vulguin, i que nosaltres aquí també puguem parlar de tot i defensar tot el que vulguem, perquè d'això se'n diu «llibertat d'expressió, i on si no als parlaments hi ha d'haver i hem de poder garantir aquesta llibertat d'expressió. Encara que no els agradi i que ens vulguin censurar, avui també instarem el Govern a promoure les iniciatives polítiques, socials i institucionals que siguin necessàries en tots els àmbits –nacionals, estatal i internacional– per aconseguir una solució democràtica al conflicte entre Catalunya i l'Estat espanyol. Tot això, tot això que no voldrien que s'aprovés, que ens ho voldrien censurar, és el que avui votarem i el que avui aprovarem, malgrat, com ja s'ha comentat anteriorment, que el Tribunal Constitucional, uns dies després de presentar aquesta proposta de resolució, va tornar a entrar en escena retallant i censurant part del punt número 11 d'aquesta proposta de resolució. Parafrasejant l'Ovidi Montllor, hi ha gent a qui no li agrada que es parle, s'escriga o es pense de l'autodeterminació, és la mateixa gent a qui no li agrada que es parle, s'escriga o es pense. És per aquest motiu, davant d'aquesta acció dels tribunals, que no podíem fer com si res, i per això hem entrat unes esmenes –unes esmenes, tant el Grup de la CUP, com Junts per Catalunya, com Esquerra Republicana– que van en la línia..., que ens hauria agradat poder-les fer conjuntament, però l'important és que comparteixen el contingut, i per això des d'aquí, doncs, assumim aquestes esmenes, les votarem totes a favor i volem que quedin incorporades en el text definitiu de la moció, perquè no podem acceptar, i per això vam presentar aquestes esmenes, no podem acceptar que el Tribunal Constitucional dicti o limiti o escapci el que el Parlament pot dir o debatre, i perquè volem donar suport també als membres de la Mesa davant d'aquesta persecució. I és que la Mesa, la Mesa del Parlament, va fer el que havia de fer, el que cal fer: una mesa forta que ha de seguir sent-ho i que ha de poder deixar parlar de tot. I per això des d'aquí, doncs, donem les gràcies també..., o m'agradaria poder donar les gràcies tant al Roger, com al Josep, com a l'Eusebi, com a l'Adriana, i ara també, per avançada, a la Rut, per fer allò que un parlament ha de fer: deixar que es pugui parlar de tot i no convertir-se en l'òrgan censor que el Tribunal Constitucional voldria que fos aquest Parlament. És per això també que sabem..., o és per tot plegat, per aquest context en el qual vivim, que la PR, aquesta proposta de resolució, no és la solució o no serà la solució a la situació política que es viu, però sí que creiem, i crèiem, que és un pas més i un pas necessari; per evidenciar també aquesta unitat d'acció en aquesta hora greu que ha sigut la sentència, i en aquesta retallada de drets i llibertats, creiem que és important aquesta proposta de resolució, per deixar clar que la repressió mai serà una solució i per reiterar novament la llibertat dels presos i les preses polítiques, el retorn dels exiliats i la fi de la repressió. Deia que no serà la solució a res. La resposta a la sentència no comença ni acaba en aquesta proposta de resolució. La nostra acció va més enllà. Però sí que a partir d'ara hem de poder dir que és el moment d'obrir una via política, democràtica i no repressiva. Una solució democràtica que nosaltres entenem que ara tenim l'oportunitat de seguir i de construir. Una oportunitat que creiem que es pot transformar, que es pot traduir en la creació d'una mesa de negociació amb aquestes quatre potes que la sostinguin –que sigui entre iguals, que sigui sense condicions i per tant es pugui parlar de tot, amb un calendari prefixat i amb unes garanties de compliment. Una mesa de negociació que volem posar al servei del país per construir aquesta solució democràtica que fins ara l'Estat espanyol ens ha negat. És el moment de seure i parlar, és el moment del sit and talk, que també ens han estat demanant des del carrer. Una mesa de negociació per començar a construir aquesta solució democràtica que necessita el país. Al mateix temps que seiem i parlem, i que construïm aquest camí, aquesta solució política, hem de seguir sent forts al carrer, mobilitzats, fent-nos sentir, sent partícips, hem de seguir sent forts a les institucions i també a nivell internacional. Hem d'estar i ser a tot arreu i a tot hora. Avui, a l'Oriol Junqueras, al Raül Romeva, al Quim Forn, a la Dolors Bassa, a la Carme Forcadell, al Jordi Turull, al Josep Rull, al Jordi Sánchez i al Jordi Cuixart, fem que la cambra de la qual molts d'ells han format part els faci un reconeixement en forma de dignitat, i els fem tots plegats un compromís davant la injustícia de la sentència, la nostra força col·lectiva per tombar-la...
Diputada...
Acabo, president. Perquè la sentència no és la fi de res, es un nou principi de tot. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. [[Aplaudiments.]] En nom ara del Grup Parlamentari de Junts Per Catalunya, és el torn de la diputada senyora Elsa Artadi. Quan vulgui.
President, conselleres, consellers, diputats i diputades de la cambra, avui fa quaranta-quatre dies de la sentència del Suprem al referèndum del Primer d'Octubre. Un 14 d'octubre que ens sembla avui que queda lluny i, fins i tot, ens pot semblar estrany que avui estiguem debatent la resposta a la sentència en aquest hemicicle. I això és perquè alguns, durant aquests quaranta-quatre dies, han volgut que es parli de tot menys de la sentència de la vergonya. I és per això que hem estat veient detencions, amenaces permanents, càrregues policials, insults i menysteniment a les institucions catalanes, banalització del terrorisme, amenaça a països tercers, presumir del control de la fiscalia, més abusos policials, judici contra el president Torra per defensar la llibertat d'expressió, noves imputacions, vídeos d'España Global que fan escarni dels presos polítics, acusacions de violència... Tot en un intent d'estendre la por. Tot per intentar que no parlem del que importa, per distreure'ns i per fer que no pensem i que no denunciem una sentència de la vergonya. Tot per no haver de fer política. Tot per no haver de tenir l'alçada i el sentit d'estat. Tot per no tenir el coratge i la valentia, la voluntat de resoldre un problema polític, un conflicte polític que ja fa massa temps que dura. Malgrat tot i malgrat un Tribunal Constitucional que es vol censor d'aquesta cambra, avui parlem de la sentència. Una sentència que és aterridora a nivell humà. Gairebé cent anys de presó per les nostres companyes i els nostres companys –també pels vostres companys i les vostres companyes. Pels membres del Govern legítim de Catalunya, per la legítima presidenta d'aquest Parlament, pels líders de les entitats civils. Una sentència que és una autèntica revenja a homes i dones innocents, que els cau una condemna similar a la d'un homicidi. Avui sí que els demanaria, a les companyes i als companys que han d'intervenir en aquest hemicicle, una mica més d'humanitat, una mica més d'empatia i una mica més de comprensió, que, malauradament, no hem tingut sempre en aquest hemicicle. Perquè es comença deshumanitzant l'adversari polític i s'acaba convertint-lo en terrorista, en rebel i en sediciós. Una sentència que a més de ser aterridora a nivell humà, ho és encara més en sentit democràtic i en sentit social, perquè per primera vegada, membres del Govern i membres d'aquest Parlament escollits democràticament per la ciutadania han estat empresonats per decisions polítiques. Són presos polítics perquè els seus crims són polítics, derivats de la seva activitat política i de la seva oposició al Govern de l'Estat. Mai una rebel·lió ha nascut en un parlament. No ha estat una sentència contra dotze persones, sinó contra més de 2 milions de catalans que vam fer possible el referèndum de l'octubre. Res és més important a Espanya que la seva unitat, i és per això que tenim una justícia que és més espanyola que no pas justícia. I, finalment, aquesta sentència retalla drets fonamentals de tota la ciutadania, de totes les entitats i de tots els moviments socials, perquè a partir d'ara, a partir de la sentència del 14 d'octubre, qualsevol protesta, qualsevol manifestació, qualsevol concentració i qualsevol acció no violenta pot ser susceptible de ser acusada de sedició. Una constitució que s'ha convertit en l'enemic de la dissidència política i una sentència que dona carta blanca a l'Estat, a la repressió, vingui d'on vingui i contra qui convingui. Mireu enrere, si us plau, tots, i observeu quantes lluites pels drets el 14 d'octubre van quedar quartades i van quedar amenaçades. Algú de vosaltres vol construir un país en aquests termes? Moltes veus internacionals, no només les nostres, s'han alçat. Només faré esment d'una, la d'Amnistia Internacional. Avui, 770 dies després de l'empresonament d'en Jordi Cuixart i d'en Jordi Sánchez, són els dos únics civils ciutadans de la Unió Europea pels quals Amnistia Internacional demana el seu alliberament immediat, els únics. [[Aplaudiments.]] Que us faci reflexionar a tots. Vivim en un estat que comença a estar governat pels jutges, als quals se'ls ha derivat un problema polític que els polítics només han fet que fer-lo més gran. I nosaltres ens preguntem: mentre jutges fan política, on són els polítics espanyols? On són aquells que pretenen governar el Govern de l'Estat? On és el Pedro Sánchez que el 2016 deia que, si es convertia en president, el primer que faria seria trucar el president Puigdemont per bastir ponts? On és ara quan no li contesta les trucades al president Torra? És que no té res de què parlar? És que no tenen res a discutir? Aquest és el nivell del vostre diàleg. On és el Pedro Sánchez que després de l'U d'Octubre estava en desacord... i exigia responsabilitats per les càrregues policials? On és el senyor Miquel Iceta –que veiem que no és aquí a l'hemicicle–, que deia que el referèndum sobre la independència s'ha de poder fer i, de fet, a les democràcies avançades se'n fan, i llegeixo textualment: «En les democràcies avançades certament se'n fan, i a les democràcies emmalaltides, com l'espanyola, s'aplica el Codi penal. Què us ha passat, d'estar defensant aquests drets a acabar manifestant-vos amb la ultradreta, a atacar la immersió lingüística i els serveis i els mitjans públics de comunicació? Tant valen quatre vots de Ciutadans? [[Aplaudiments.]] Realment costa molt trobar diferències entre el Govern del PP i el Govern dels socialistes, entre el Govern de Mariano Rajoy i el Govern de Pedro Sánchez. Malgrat tot, des de Junts per Catalunya, creiem que avui, inclús en un escenari on hi ha presos polítics, preses polítiques, exiliades i exiliats, el diàleg segueix sent possible, però aquest diàleg és incompatible amb la repressió, perquè la violència d'estat, la que esteu aplicant, ha de deixar pas a la paraula. La paraula a tot arreu, també en aquest hemicicle, en aquest hemicicle on Pedro Sánchez està decidit a seguir censurant la paraula, a seguir apagant la paraula a través d'una reforma del Tribunal Constitucional que va promoure el Partit Popular en el 2015, i que els socialistes aleshores hi estàveu en contra, perquè consideràveu que era una interferència injustificable en les cambres autonòmiques. Aleshores ho criticàveu, i avui us n'aprofiteu. Una reforma del Tribunal Constitucional que el converteix en una sala penal per perseguir aquells polítics que pensen diferent, perquè és una reforma del Constitucional que tenia, i segueix tenint, com a únic objectiu aturar el moviment independentista català. No es vol que es parli en aquest hemicicle d'aquells temes que incomoden l'Estat espanyol, quan al carrer el consens és absolut; és absolut per a solucions polítiques, és absolut davant del referèndum i de la democràcia com a solucions polítiques, igual que ho és –un gran consens– per la reprovació de la monarquia. Allò que es pot parlar al carrer, allò que es pot preguntar la ciutadania, aquí no deixeu que en parlem. No deixeu que en parlem perquè preferiu que estiguem silenciats, perquè preferiu que la presidenta del Parlament estigui a la presó per més d'onze anys per permetre un debat polític, perquè preferiu que la Fiscalia General estigui amenaçant els membres de la Mesa, i perquè alguns de vosaltres ens voldríeu a l'escó callats i tapats amb una mordassa. On han quedat la inviolabilitat i la immunitat parlamentàries? És per això que des de Junts per Catalunya, igualment com han fet Esquerra i la CUP, i per això acceptem també totes les esmenes que s'han entrat en el text, denunciem i rebutgem l'acció del Tribunal Constitucional, reivindiquem el dret a parlar de tot, i renunciem fermament a que la censura entri en aquest Parlament. I vaig acabant. D'aquí uns anys, els llibres d'història –si és que encara es fan llibres– parlaran d'unes dones i d'uns homes justos, demòcrates, innocents, que van ser condemnats a cent anys de presó. També parlaran d'uns altres homes i dones, potser no tan justos, que no van fer res per impedir-ho. I, sobretot, segur, de qui parlaran és d'un poble que ha fet sentir la seva veu mobilitzant-se contra la injustícia. Una resposta ciutadana que es va fer sentir des del primer minut després de saber la indecència de la sentència. Un rebuig i una indignació que quaranta-quatre dies després segueixen ben vius. Un moviment que continuarà lluitant fins que es resolgui el conflicte polític. Malauradament –i en això també em faig meves les paraules del diputat Aragonès–, segurament la política no hem estat a la mateixa alçada que el carrer, i hem trigat massa en oferir solucions, com per exemple la d'avui: quaranta-quatre dies. I és que en moments transcendents, a banda d'actituds valentes, a banda d'actituds compromeses, sobretot hem de tenir, tots plegats, actituds generoses. La generositat que sempre hem vist en la ciutadania, i que a les formacions polítiques a vegades ens costa de torbar, i, sobretot, si entremig hi ha períodes electorals. El president Torra, el 17 d'octubre, des d'aquest mateix faristol ens apel·lava que diguéssim la veritat, i la veritat és que no hem donat una resposta des de les institucions que fos prou transversal, prou coherent i, sobretot, prou ambiciosa, i segurament no hem estat a l'alçada del que requeria una societat que està fermament mobilitzada en la defensa de les seves institucions. Són moments durs, però també són moments d'esperança. Les meves paraules no volen fer crítica, sinó animar a seguir treballant serens, units, per seguir fent junts aquest camí que és el nostre. I fer-nos nostra també l'única petició que quan anem a les presons ens fan d'una manera unànime. Què ens diuen? Ens diuen: «No ens penedim de res del que hem fet, només us demanem que feu vostre el nostre sacrifici i que hagi valgut la pena. Per això, davant de la sentència, independència. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara per posicionar-se té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Lorena Roldán. Quan vulgui.
Sí; gracias, presidente. Bueno, la verdad es que no doy crédito. Acabamos de ver a los tres portavoces de los partidos separatistas recitando aquí el temario completo a las oposiciones a golpistas. Les ha quedado..., les ha quedado de lujo a los tres, de verdad. [[Aplaudiments.]] ¿Ustedes son conscientes de las barbaridades, de la sarta de mentiras que han venido a decir aquí hoy, y no solamente eso, sino las consecuencias y los efectos que esto tiene en la calle? ¿Cómo ustedes están volcando estas mentiras en la ciudadanía, ustedes son conscientes? Creo que sí –creo que sí–, y eso es todavía peor, es indecente lo que ustedes están haciendo. Miren, se suele decir que locura es hacer lo mismo una y otra vez esperando resultados diferentes. Han pasado ya más de dos años desde que el fugado señor Puigdemont y sus acólitos separatistas pasaran por encima del Reglamento de esta cámara, del Estatuto de autonomía, de la Constitución, esta constitución que nos ha dotado como sociedad de los mejores años de nuestra historia, y yo les quiero preguntar, ¿alguno de ustedes me podría decir para qué sirvieron los días del 6 y 7 de septiembre del 2017? ¿Ustedes, alguno de ustedes me puede decir a mí si sirvió para algo más que no fuera romper la convivencia? Se lo digo yo, no sirvió para nada bueno, y ustedes lo saben. Algunos lo reconocen incluso públicamente, otros lo hacen de manera privada, pero ustedes lo saben; así que la pregunta es, si ustedes saben perfectamente que esto no ha traído nada bueno, ¿qué es lo que pretenden hoy? ¿Qué quieren, repetir esos días? Ustedes traen aquí hoy una resolución que se reafirma en todos y cada uno de los puntos que ha llevado a los anteriores líderes separatistas a ser condenados, que han sido juzgados y han sido condenados. Y ustedes, además, es que han sido ya advertidos. Señor Torrent, el Tribunal Constitucional le ha advertido a usted expresamente. Sabe usted que, si vuelve a poner este Parlamento al servicio del independentismo, eso puede constituir un delito, y ustedes lo saben, porque lo ha dicho el Tribunal Constitucional. ¿Y qué es lo primero que hizo usted cuando recibió esa advertencia del Tribunal Constitucional? Admitir a trámite una propuesta de resolución que es manifiestamente contraria a la Constitución y contraria también a las resoluciones del Constitucional. Una propuesta de resolución que es que el Constitucional ya ha declarado ilegal, y ustedes, lejos de cesar en su intento de quebrar el orden constitucional, la vuelven a traer aquí a esta cámara, y además es que la exhiben como si fuera un trofeo, porque, claro, ustedes son los campeones de la desobediencia. Una resolución que dice, ojo, que este Parlamento reitera y reiterará tantas veces como quieran los diputados y las diputadas –atención– la reprobación de la monarquía, la defensa del derecho a la autodeterminación y la reivindicación de la soberanía del pueblo de Cataluña para decidir su futuro político. Ustedes saben que esta resolución va a ser tumbada por el Tribunal Constitucional –lo saben. ¿Porque sea malvado el Tribunal Constitucional? No –no. ¿Por gusto del Tribunal Constitucional, que yo creo que está harto ya de estar trabajando para ustedes? Tampoco. El Tribunal Constitucional va a tumbar esta resolución porque va en contra de la legalidad, simplemente, y ustedes lo saben, y ustedes lo saben perfectamente. Yo les vuelvo a preguntar: ¿Qué pretenden con esto? ¿Qué pretenden con esta propuesta de resolución? ¿Es que no han hecho ya suficiente daño a Cataluña? ¿No se dan cuenta de lo que pasa, les insisto, cuando se arenga a las masas, cuando se calienta el ambiente, cuando se hacen promesas que saben perfectamente que ustedes no van a poder cumplir? ¿No han visto el resultado en Cataluña estos días de la frustración que ustedes han ido sembrado durante todos estos años, que se pasan el día amenazando, que se pasan el día diciendo que hay que atacar al Estado? Ahora luego, cuando llegan las consecuencias, se echan las manos a la cabeza y, claro, nadie sabe lo que ha pasado aquí. Pues si es que está muy claro, si es que ustedes no paran, una y otra vez. Y esta película es que ya la hemos visto, esto es un déjà vu, esto es un remake, solamente cambia el reparto, pero el argumento es exactamente el mismo. Y ustedes saben cómo acaba la película, ustedes saben cómo acaba el camino de las resoluciones ilegales. ¿Que no ven que acaba mal? ¿Que no lo ven que tienen a unos compañeros en la cárcel y a otros fugados de la justicia? ¿De verdad no se dan cuenta? Esto ya lo vivimos el 6 y el 7 de septiembre hace dos años, cuando ustedes dividieron este hemiciclo entre demócratas y entre los partidarios de demoler la democracia, cuando ustedes mostraron el verdadero rostro del separatismo; ese rostro intransigente, totalitario. Ya lo hemos visto. Unos días, además, en los que quedaron claras sus intenciones, que eran acabar con una democracia consolidada como es la nuestra, para imponer su arbitrariedad, con una ley a medida, con una ley donde el presidente de la Generalitat elegía a dedo los jueces. ¡Y vienen aquí a cuestionar el trabajo de los jueces ustedes, que los querían elegir a dedo! Es que es una vergüenza –es una vergüenza. [[Aplaudiments.]] Ustedes se creen dueños de Cataluña. Esto de aquí demuestra que ustedes se creen dueños de Cataluña y de sus instituciones, porque solo quien se cree impune puede vulnerar los derechos de los ciudadanos; porque solo quien perpetró semejante ataque a la democracia española puede venir aquí hoy para volver a desobedecer después de que haya hablado ya la justicia. Ustedes son un gobierno insurrecto, exactamente igual que el anterior. Y miren, después de unos meses de caos, unos meses de violencia en los que muchos catalanes han permanecido asustados en sus casas por las noches, ustedes vienen aquí a seguir silenciando a más de la mitad de los catalanes. Pero, claro, ¿cómo no lo van a hacer? Si es que ustedes ni siquiera nos consideran catalanes, si es que además lo decía incluso la señora Forcadell, que, según ella, nosotros no somos pueblo de Cataluña, y la gente le aplaudía. Y ahora hemos tenido que escuchar a la señora Forcadell diciendo que es que quizá, pues, no tuvieron empatía con los no independentistas. ¿Un poquito tarde, quizá? Pero es que además no han aprendido absolutamente nada porque ustedes insisten. Pedía también empatía la señora Artadi. O sea, ¿empatía con quién? Con una sola parte de Cataluña, ¿no?, porque es que a la otra no la ven, a la otra no paran de humillarla, de vulnerar sus derechos, de pisotear sus libertades. ¿Qué empatía, señora Artadi?, ¿qué empatía? ¿Qué empatía es esto de aquí? Ustedes se creen con derecho a ocupar impunemente las calles que son de todos, se creen con derecho a poner este Parlamento a su servicio, arrogándose la representatividad de toda Cataluña como si más de la mitad de los catalanes no existiéramos. ¿Qué empatía es esa? Después de dos años nos vienen aquí con las mismas artimañas para introducir en el debate parlamentario resoluciones que, insisto, han sido ya declaradas ilegales, porque son contrarias al ordenamiento jurídico. Y vienen aquí con las mismas, después de que la justicia haya hablado, y demuestra que ustedes no han aprendido absolutamente nada. En vez de venir aquí a pedir perdón por ese golpe que dieron a la democracia, por haber malversado el dinero de los catalanes que estaba destinado a los servicios sociales. Pidan perdón por eso. En vez de no dar explicaciones, por ejemplo, sobre las relaciones que tiene este Gobierno y usted mismo, señor Torra, estas relaciones supuestas que parece que tenía usted con los comandos radicales separatistas que han estado sembrando el caos. ¿Por qué no viene a dar la cara? En vez de intentar, por ejemplo, cerrar heridas de esa Cataluña que ustedes han fracturado; en vez de venir aquí a mostrar respeto a todos los catalanes o venir, no sé, a traer propuestas que ayuden a solucionar los problemas de los catalanes. No. Ustedes vienen con esto, aquí, a echar más gasolina al fuego y a mostrarnos ya por enésima vez su totalitarismo y su carácter profundamente antidemocrático. Y vienen aquí ni más ni menos que a seguir dividiendo y a seguir enfrentando a los catalanes pese a que ustedes ya han perdido frente a la democracia, porque su golpe contra la democracia, ese que llevaron a cabo sus predecesores, ya tiene una sentencia; una sentencia que les ha dicho ya muy claro que eso que han hecho no se puede hacer. Y ustedes insisten. Es que yo creo que no la han leído, o al menos si la han leído no acaban de entender lo que les pone. Miren les cito frases de la sentencia: «No existe tratado internacional que haya codificado el derecho a decidir, ese que ustedes tanto reclaman. Otra frase de la sentencia: «No hay democracia fuera del estado de derecho. Pero ustedes no lo entienden. Esta sentencia ha dejado muy claro ya que cada vez que intenten separarnos del resto de España, que cada vez que intenten levantar fronteras o, cada vez que intenten vulnerar la Constitución y vulnerar nuestra democracia, se hará justicia. Y ustedes no engañan a nadie ya –no engañan a nadie ya. Ustedes no son las víctimas, las víctimas son los catalanes que tienen que aguantar los abusos de este Gobierno una y otra vez. ¿Y hasta cuándo?, yo les pregunto. ¿Hasta cuándo van a seguir poniendo a prueba la paciencia de todos los catalanes? Les vuelvo a preguntar: ¿Qué han conseguido que sea bueno para todos los catalanes durante todos estos años de procés? ¿Qué han conseguido más allá de la frustración, de la indignación y encima ahora también, en los últimos meses, del miedo? ¿Quiénes se han creído ustedes que son para jugar con la seguridad de los catalanes simplemente porque no les gusta una sentencia? Y lían la que lían. Y usted sale a legitimar a los violentos que montan estas batalles campales porque no les gusta una sentencia. De verdad, los comandos encapuchados han intentado asaltar este Parlamento desde las barricadas y ustedes, los diputados independentistas, lo hacen hoy desde su escaño, con la complicidad, por supuesto, del presidente de este Parlamento, porque si a alguien le quedaba alguna duda, pues hoy el señor Torrent nos las ha despejado. Ha quedado muy claro ya que él está aquí para continuar con el trabajo de Carme Forcadell, para allanarles a ustedes el camino en esas amenazas que el señor Torra lanza continuamente contra nuestra democracia. Yo no sé, ¿usted se cree, señor Torra, usted se cree que los catalanes le pagan a usted 146.000 euros para que se vaya a cortar carreteras con el coche oficial? ¿Usted se cree que le pagamos ese sueldazo para que se vaya a hacer selfies en una de las semanas más duras para Cataluña? ¿Usted se cree que le pagamos 146.000 eurazos para que se crea que está en el Club de la comedia y venga a explicarnos aquí lo que come y sus efectos secundarios cuando se sienta en el banquillo de los acusados? ¿No le da vergüenza? ¿Usted se cree que eso hace gracia? ¿Se tiene que rebajar a esos niveles, señor Torra? Porque es que a mí me parece lamentable. Mire, nosotros, por supuesto, no vamos a participar de esta votación, una votación que vulnera los derechos de todos los catalanes nuevamente. Y no hay excusas ya para devolver la convivencia, la libertad, la igualdad y la seguridad a todos los catalanes. Así que nosotros les anuncio que vamos a poner en conocimiento de la fiscalía lo que pase aquí hoy, porque proteger a los catalanes no es una opción, es una obligación, y nosotros por supuesto vamos a cumplir con ella. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar té la paraula el diputat senyor Ferran Pedret. Quan vulgui.
Gràcies, president. President, consellers, conselleres, diputats, diputades, voldria dedicar les meves primeres paraules a una qüestió que no té estrictament a veure amb el que ens centra en aquesta proposta de resolució, però penso que és important de dir, i és que des del nostre grup parlamentari volem assenyalar el que ens sembla una ignomínia, que és la retirada de les plaques commemoratives del cementiri de l'Almudena en honor a totes les persones que van ser afusellades entre el 39 i el 44. Una decisió de l'Ajuntament de Madrid [[aplaudiments]] , que no podem compartir de cap de les maneres, i dir-los el que ja els ha dit algun altre portaveu a l'Ajuntament de Madrid, que és que més aviat que no pas tard allà estaran una altra vegada aquests noms. En segon terme, i entrant ja a la qüestió que ens crida al debat, nosaltres volem assenyalar que el que avui venim a discutir més enllà de... [[Remor de veus.]]
Silenci tothom!
Més enllà...
Silenci, tothom –disculpi, diputat.
Més enllà de la discrepància de fons que tenim respecte a l'anàlisi de la situació, de context i fins i tot, òbviament, als objectius polítics que cada grup persegueix, a nosaltres ens sembla una legítima expressió de disconformitat amb la sentència del Tribunal Suprem, a la qual, a més, s'afegeix una sèrie de qualificacions i epítets respecte al funcionament de les institucions de l'Estat amb les que no coincidim en absolut. Jo crec que podríem arribar a alguns punts en comú respecte a disfuncions del funcionament d'un estat social i democràtic com és el nostre, si aquesta fos realment la intenció dels grups que proposen la iniciativa. En canvi, sembla ser que més aviat, com des de fa un temps, la iniciativa persegueix la construcció d'un cas de justa causa per una eventual secessió unilateral en el futur. Nosaltres, per tant, ho entenem en aquest lògica i és en aquesta lògica que ho analitzem. Tanmateix, respecte a un dels punts que més s'ha comentat, que hi ha hagut certa discrepància i que també en el debat públic s'ha transmès, a nosaltres no ens sembla que la introducció d'unes esmenes que han formulat els mateixos grups que proposen el text i que fan una cita literal d'un incís que havia estat suspès pel Tribunal Constitucional suposin, en si mateix, tornar a posar a votació aquest text. Sinó que es rebutja aquesta suspensió, es fa la cita literal i és, per tant, una expressió política de disconformitat, com el conjunt de la proposta de resolució, que ja els he dit que ens sembla legítima, però també ens sembla que constata com som de lluny encara de poder abordar solucions polítiques a la situació que hem viscut en els darrers anys. Perquè per poder abordar solucions polítiques caldria establir alguns consensos mínims, alguns consensos bàsics, si és que es vol establir realment un diàleg polític al voltant de la qüestió. En primer terme, nosaltres entenem que perquè hi pugui haver un diàleg polític el primer que cal és, efectivament, un reconeixement mutu dels diferents actors polítics i socials com a interlocutors vàlids i, per tant, efectivament, senyora Artadi, no deshumanitzar l'adversari. D'entrada, no acusant els adversaris de mancar d'empatia, de qualitats, diguem-ne, ètiques o morals, no qualificant-los de rates, encara que sigui en el fragor d'un míting o d'una campanya electoral, i, en general, contribuint a veure l'adversari com algú que té uns interessos, uns valors, una visió de la societat diferent que el nostre però amb el qual hem d'aspirar a poder conviure en una societat democràtica i, per tant, a construir alguns espais mínims comuns. L'altre, l'altre requisit per poder establir un diàleg polític, que hi hagi un consens mínim al voltant del respecte al que en el dret anglosaxó se'n diu el «rule of law, és a dir, la primacia del dret; el fet de que totes les autoritats públiques –totes les autoritats públiques– estan sotmeses a l'imperi de la llei, que és una de les principals conquestes democràtiques en la història dels moviments democràtics. Després, com a tercer punt, que no hi ha cap solució política que realment pugui ser-ho que passi per una desfeta absoluta de la meitat dels nostres conciutadans i conciutadanes. Crec que seria un punt raonable. I, com a quart punt, que s'ha d'arribar a un acord que generi el més ampli consens possible i que és aquest acord el que cal sotmetre a la ratificació de la ciutadania, si cal, òbviament, en forma de referèndum, però no acordar la forma de votar una qüestió que sabem que ens divideix per meitats. I menys encara havent fet una mobilització, que ja reconec que va ser massiva i extraordinària, l'U d'Octubre, en la que de cap de les maneres..., jo sé que vostès ara no poden convenir en això amb mi públicament, però de cap de les maneres es pot concedir que fos un referèndum que complís amb els estàndards internacionals en matèria de processos electorals o que complís amb les recomanacions de la Comissió de Venècia, i que no hi va haver ni campanya del no, ni una participació massiva de la gent que estava en contra de la secessió, és a dir, en base a això fer una declaració unilateral d'independència i pretendre la derogació de la Constitució i de l'Estatut i pretendre edificar sobre aquesta base un estat català independent amb el qual, ja diem, no sabem el percentatge exacte, però que ens divideix per meitats és absolutament clar. Després vostès parlen molt de la qüestió de la judicialització de la política i es parla també i es parlava també als anys noranta de la politització de la justícia; en tot cas, podem convenir que no és bona ni l'altra, efectivament, però crec que també hauríem de poder convenir en que les autoritats públiques han d'estar sotmeses al dret i, per tant, també al control judicial de les seves actuacions. L'article 20 de la Llei fonamental de Bonn, d'una democràcia consolidada com és la República Federal Alemanya, parla de que el poder legislatiu està sotmès a l'ordre constitucional i els poders executiu i judicial a la llei i al dret. Per tant, a nosaltres ens sembla que aquest hauria de ser un consens mínim, un consens bàsic, en el que sembla que no ens hi trobem de moment, no? Després hi ha una altra afirmació que s'ha fet en les intervencions que exposaven a la proposta de resolució que ens ha preocupat, perquè es repeteix molt i crec que també és de mínims reconèixer-ho. Diuen: «No hi ha un problema de convivència. Miri, li he de dir que discrepo –discrepo. Jo crec que sí que hi ha un problema de convivència i, de fet, hi ha estudis del Centre d'Estudis d'Opinió –dirigit pel senyor Jordi Argelaguet, gens sospitós de ser del PSC–, en què les persones que voten determinats partits, quan es fa el creuament en funció del record de vot, diuen que no se senten igual de còmodes que d'altres a l'hora de parlar de política amb determinades persones, o que no se senten còmodes a parlar-ne amb gairebé ningú. Hi ha una diferència bastant notable, i no precisament són els votants dels partits independentistes els que diuen que se senten incòmodes parlant de política, sinó que són els votants dels partits no independentistes. És més, hi ha altres enquestes, també del CEO, en què es pregunta a la gent si creu que hi ha, diguem-ne, un problema de convivència, si creu que hi ha hagut una divisió de la societat catalana. I, el mateix resultat és molt il·lustratiu: la gent, a Catalunya, està dividida sobre si hi ha una divisió o no, però és que la línia no és una distribució homogènia entre els que són independentistes i els que no, els que no són independentistes creuen, molt més que els que ho són, que la societat està dividida. Per tant, jo entenc que la portaveu d'Esquerra Republicana en aquest debat digui que no, perquè és molt representatiu del que pensa la gent que la vota, i segurament l'entorn polític i social que dona suport a la seva formació política. Però, és que, si hi ha una meitat que diuen que sí, i l'altra que diu que no, està clar que hi ha una divisió, eh?, i que hi ha una problema de convivència. Per tant, crec que hauríem d'abocar-nos, tant com fos possible, a superar aquesta divisió que es produeix. Mirin, hi ha hagut també altres afirmacions, i acabo amb això, que ens preocupen encara més, no? Perquè deia el portaveu de la CUP... –deia moltes coses, i evidentment no les puc resumir totes–, però deia: «Nosaltres, el que creiem que cal en aquesta fase és una mobilització de masses, la construcció d'una institucionalitat alternativa..., i no ho deia ell, però deia alguna portaveu de l'esquerra independentista a la televisió recentment: «Per nosaltres els límits no són mai els drets individuals, ni les lleis imposades, el nostre límit és la raó, perquè la tenim. Bé, a nosaltres, aquestes afirmacions ens preocupen molt, perquè vèiem que al voltant del que ens podíem trobar era al voltant d'aquests quatre punts que temptativament explorava i exposava a la cambra per si fos possible un consens –no soc tan ingenu, sé que no es produirà avui–, però crec que, tard o d'hora, aconseguirem reunir-nos al voltant d'un consens com el que proposàvem. Això, a nosaltres, ens preocupa molt. Ens preocupa molt la idea que davant d'una proposa política com és la de la creació d'un estat català independent, que divideix tan profundament la societat catalana, i que no comparteixen, clarament, tants conciutadans a Catalunya, es pretengui que la via és la construcció d'una institucionalitat alternativa i una mobilització de masses. En el fons, és reiterar el que nosaltres entenem que va ser una via de fet que es va iniciar el 6 i 7 de setembre i que va ser una de les grans catàstrofes de la història política del nostre país.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Marta Ribas.
Consellers, conselleres, diputats, diputades..., president: el nostre grup ha expressat reiteradament que la sentència del Tribunal Suprem sobre els fets de setembre i d'octubre del 2017 és una sentència dura i injusta. Hem manifestat, i votat, també, reiteradament, el rebuig a vincular el dret de manifestació i d'expressió, o la desobediència civil amb el delicte de sedició. També la nostra profunda solidaritat amb les persones condemnades, amb les seves famílies, i la necessitat que quedin lliures, i la nostra aposta pel diàleg i per la negociació com l'únic camí possible per superar aquest conflicte. També hem expressat un cop i un altre, i ens reiterem ara, que no estem d'acord amb criteri del Tribunal Constitucional sobre les propostes de resolució del Parlament. De fet, una de les resolucions que el Constitucional ha anul·lat és una resolució del nostre grup parlamentari respecte de la monarquia. I compartim el criteri dels lletrats del Parlament en les al·legacions que han fet en diverses ocasions al Constitucional, que les resolucions o les mocions no tenen efectes jurídics, que són declaracions de naturalesa política i s'inscriuen en la llibertat d'expressió. Al Parlament hauríem de poder parlar de tot lliurement, malgrat que vagin més enllà de les competències de la Generalitat. És el que fan la resta de parlaments autonòmics d'Espanya, parlar, debatre de qüestions que no són pròpiament del seu àmbit competencial. De fet, la ciutadania no entén que d'allò que estiguin parlant al carrer, que d'allò que s'estigui parlant a la societat no es pugui estar parlant al Parlament. I, també, per tant, s'ha de poder debatre del dret a l'autodeterminació. La Constitució –diputats, diputades– no és una constitució militant; no hi ha parts irreformables; no prohibeix objectius polítics que no encaixin en el seu marc jurídic. Per tant, és possible, dins de la Constitució, promoure projectes polítics que vagin més enllà d'ella. És constitucional defensar el dret a l'autodeterminació o a la sobirania del poble de Catalunya com una aspiració i un projecte polític. I els diré més: respecte a models d'estat, el model d'estat que defensa el nostre grup parlamentari i el nostre espai polític, el projecte plurinacional i federal que nosaltres defensem, tampoc hi és a la Constitució. Però és legítim, no només defensar-lo, sinó realitzar actuacions per intentar fer-lo realitat. Una altra cosa és el com. El que no és possible és fer-ho de forma unilateral i vulnerant lleis, per molt que hi hagi una majoria al Parlament que ho vulgui. Per tant, tota la contundència per part nostra, de nou, avui, en la crítica al Tribunal Constitucional, tota la fermesa en la defensa dels drets dels diputats i de les diputades, però també tot el rigor i la seriositat sobre el com es fa, especialment quan el com pot afectar persones i pot afectar les mateixes institucions. Perquè també ho volem dir clar: per nosaltres, no és ètic pressionar els màxims responsables de la Mesa del Parlament perquè se situïn a la vora del precipici, perquè se'ls empenyi cap a la desobediència, amb les possibles conseqüències legals que això pot comportar al president, i per als membres de la Mesa, i per a la mateixa institució. És, novament, el chicken game que tants disgustos i tants mals resultats ha portat, i que caldria erradicar d'una vegada per totes de la política catalana. No ens cansarem de dir-ho: com pitjor, pitjor. Ni la confrontació, ni la judicialització no solucionen res. Un clar exemple és la sentència del Suprem, de la qual parlem en aquesta resolució, que a més dels costos personals que té, que ha tingut i que tindrà, també en té de polítics: ens ha allunyat més de la solució. També voldria fer un prec als grups parlamentaris de Junts per Catalunya, d'Esquerra Republicana i de la CUP, i vull que m'entenguin: no banalitzin el dret a l'autodeterminació. Al final, de tant posar l'autodeterminació o la sobirania en propostes de resolució i mocions en aquest Parlament, corren el risc d'acabar-la banalitzant. Nosaltres creiem que al Parlament s'ha de poder debatre lliurement de tot. Ara bé, precisament per la importància de l'autodeterminació, per la seriositat d'aquest debat, per la transcendència d'aquest debat, pel futur de Catalunya, que és massa important, per la situació massa difícil i complexa actualment en la política, això, ni es resol ni es dirimeix a base de mocions ni de resolucions, que són declaratives. I la d'avui, a més, reiterativa i fora de context. I entro a l'anàlisi de la proposta de resolució en concret. Aquesta proposta de resolució, presentada pels tres grups independentistes, arriba fora de temps i havent perdut el seu sentit. Quin sentit tenia aquesta proposta? Si el sentit és el que diu el seu títol, donar una resposta a la sentència del Tribunal Suprem sobre els fets de l'1 d'octubre del 2017, no s'entén avui. L'estem debatent quaranta-quatre dies després de la sentència, després que la resposta ja s'ha fet al carrer, i ja s'ha fet a les urnes, amb unes eleccions generals. I ha estat així perquè vostès ho han volgut! Perquè vostès, en cap moment, han promogut cap tipus d'urgència en la tramitació d'aquesta proposta de resolució. Per tant, no sembla que realment volguessin fer aquesta resolució per marcar una resposta a la sentència. Potser és que el sentit era intentar mostrar una unitat estratègica de l'independentisme en un moment delicat. Tampoc els ha servit. La resolució la van registrar després que el president de la Generalitat comparegués en aquesta cambra per, suposadament, fixar la resposta a la sentència; compareixença en la qual es va evidenciar, en el mateix moment, que era la seva proposta, ni tan sols de consens del Govern, ja no dic dels grups parlamentaris que li fan suport. Però, és que, a més, en la tramitació de la resolució també han evidenciat les seves pròpies diferències entre els tres grups parlamentaris, per exemple, sobre com resoldre, via esmenes, la situació creada per l'anul·lació per part del Tribunal Constitucional. Per tant, ens fan deduir que l'objectiu, en realitat, era electoral, perquè s'acostava una campanya de les generals. Escoltin, el Govern, els grups que li fan suport, ens tornen a demostrar que no tenen projecte compartit al país. Els ho reiterem: fa la sensació que no hi ha ningú al volant d'aquest Govern. De fet, no tenien ni estratègia compartida sobre com donar resposta a la sentència, i, lamentablement –lamentablement–, sembla que tampoc tenen un plantejament compartit sobre la nova situació, la nova etapa que s'ha obert al país a partir de les eleccions generals. I acabo amb això, perquè el context, com els deia, és diferent, avui. Ja no és el de fa un mes, quan registrar aquesta proposta de resolució. És cert que continuem estant en la postsentència, però, sobretot, estem en l'escenari posteleccions, i estem en l'escenari postacord entre el PSOE, Unidas Podemos i En Comú Podem, que ha obert un nou escenari d'esperança, històric. Un escenari de construcció possible d'una majoria progressista de govern, que permeti donar resposta a les tres crisi que patim: a la crisi social, amb el vertiginós creixement de les desigualtats –important, a Catalunya–, a la crisi climàtica, i també a la crisi territorial, i al conflicte català. Ara, els grups de suport al Govern, la decisió que haurien d'estar prenent, i mostrant, seria si estan per alimentar la confrontació o alimentar el diàleg, amb claredat, sense ambigüitats, aprofitant l'oportunitat que s'obre amb un govern progressista a l'Estat, i, per tant, fent-lo viable. Vostès, el que han de triar és entre seguir debatent entre vostès, entre els grups independentistes, per reafirmar, o no, les seves posicions o diferències, o bé obrir el diàleg, la negociació i l'acord amb aquelles, a Catalunya, que pensem diferent. Però també han de fer una reflexió al primer grup d'aquesta cambra, al Grup de Ciutadans. Perquè el camí de la crispació, de les amenaces de dia sí dia també un 155 permanent, o de les denúncies a la fiscalia, com avui han tornat a reiterar, són rebutjats massivament per la ciutadania, no només en les enquestes del CEO, sinó a les urnes, amb claredat diàfana. Ara és hora de girar el full de ruta, és hora de canviar d'actituds; és l'hora de la postsentència, sí, però també és l'hora del postprocessisme, de deixar enrere les gesticulacions i la confrontació, d'aprofitar l'oportunitat de desbloqueig i de solucions que s'està obrint a l'Estat. És l'hora d'obrir un nou temps de diàleg entre forces que pensem diferent, on tothom haurà d'entendre les raons de l'altre –empatia–, haurà de cedir i haurà d'acordar. No és l'hora de resolucions reiteratives ni simbòliques, és l'hora de la política amb majúscules, i no de seguir amb el càlcul electoral. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn del diputat senyor Alejandro Fernández. Quan vulgui, diputat.
Muchísimas gracias, presidente. Bien, he escuchado con muchísima atención todas las intervenciones, especialmente la de los grupos que proponen, y me ha impresionado especialmente la retórica inflamada del señor Vidal Aragonès. En la parte final ha elevado la voz, ya gritando, pues, a favor de la república, contra el rey..., digo, calla, que este nos declara la independencia ahora aquí en vivo y en directo. No lo ha hecho, porque en realidad, después de esa exhibición de energía he vuelto al texto, que me había leído también con muchísima atención, y es una enrevesada ingeniería jurídica para hacer ver que desobedecen, sin desobedecer. Es lo que el otro día le atribuía al señor Torrent como «el pellizco de monja, y es especialmente deshonesto hacerlo así, créanme. Porque es mantener una tensión sobre una ficción que no contribuye en nada, pero que sigue bordeando la ilegalidad, trasladando un desafío que no tiene sentido. En segundo lugar: les quería pedir que abandonen de una vez por todas el tratamiento profundamente infantil que dispensan al conjunto de la sociedad catalana. Dicen que el Parlament no les permite hablar de independencia. Cualquier adulto –adulto– que les oiga decir que no les dejan hablar de eso, dirá: «¡Pero si no hablan de otra cosa en los últimos siete años! Es que no hablan de otra cosa que de autodeterminación, de independencia, y no pasa absolutamente nada. De hecho, voy a hacer un último intento, a ver si así lo comprenden, aunque es bastante sencillo. Ustedes pueden hablar de autodeterminación y de independencia hasta la extenuación; de hecho, en eso son muy eficaces. Lo que no pueden hacer –a ver si ahora la pillan– es someter a votación resoluciones ilegales, y menos aún, implementarlas. Y eso es aquí igual que en Alemania, en Italia, en Francia. Y esto lo entiende cualquier adolescente, pero ustedes siguen empeñados en tratar a todos los catalanes como niños. Pero, bien, como este debate en el fondo es probablemente ya, a estas alturas de la película, estéril, me gustaría trasladarle al señor Iceta un mensaje. Porque hoy hemos asistido a una nueva ración de las señales de diálogo y distensión que usted asegura que le llegan. A usted le llegan señales de distensión y de diálogo. Nadie más las oye, pero a usted le llegan. Hoy hemos tenido una ración de las mismas. Yo he llegado a la conclusión de que todo aquello del Senado lo debió organizar usted. ¡La víctima del diálogo! Es usted tan bondadoso, tan dialogante, que le vetan al Senado y, aun así, a imagen y semejanza del Creador, ama a sus adversarios y sigue dialogando. [[Rialles.]] Bueno. El problema es que ya le están empezando a pillar la matrícula los catalanes, y empiezan a ver que usted asegura defender la flexibilidad dialogante, que estaría muy bien, cuando en realidad practica, sin ningún género de dudas, el relativismo al servicio de una ambición sin límites. Para decirlo de una manera más sencilla: ¿Cuál es su ideología en estos tiempos turbios que vivimos? Mandar como sea. Pedro Sánchez y usted pasarán a la historia..., parecía que iba a ser por el baile pero pasarán a la historia sin lugar a dudas por ser el dúo político dispuesto a lo que sea por mandar, al precio que sea. No lo van a tener ustedes tan fácil. La democracia española no es de su propiedad. La nación española no es de su propiedad. No pueden ustedes trocearla a su antojo, no pueden someterla a subasta para lograr una investidura, porque eso además provoca enorme frustración. Y aquí voy a acabar precisamente con un mensaje que le traslado con toda la cordialidad, porque sabe usted muy bien que en el fondo le aprecio. Mire, no haga usted un Zapatero. Se lo digo de verdad, muy seriamente. No haga una oferta sabiendo que no la va a poder cumplir, porque eso es lo que acaba siendo gasolina de indignación y frustración para mucha parte de la sociedad catalana. Y eso es lo que en parte estamos viviendo en estos tiempos. Si por conseguir ustedes una investidura interpretan mal las señales, intentan manipular a la sociedad española, serán de nuevo responsables de vivir procesos tan extenuantes y tan perjudiciales para Cataluña como los que hemos vivido en los últimos años. Gracias.
Gràcies, diputat. Passarem a la votació. Cridem a votació. [[Pausa llarga. Miquel Iceta i Llorens demana per parlar.]] Digui'm, senyor Iceta.
Volia demanar-li la paraula per al·lusions, president.
Trenta segons.
No; molt breument. Perquè jo accepto tota mena de consells, i més si venen des de la bona fe que sens dubte el diputat Fernández ha exhibit. Només recordar-li que aquí a qui li van muntar un referèndum il·legal i una declaració unilateral d'independència va ser al Partit Popular mentre governava. [[Aplaudiments.]]
Hem cridat a votació. Els grups parlamentaris, en les seves intervencions, ja han avisat de que s'incorporaven totes les esmenes. Per tant, es votarà el conjunt de la proposta de resolució, incorporant les esmenes d'addició presentades pels tres grups parlamentaris. [[Pausa.]] Passem a la votació. Comença la votació. La proposta de resolució ha estat aprovada per 68 vots a favor, 21 en contra i 8 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals]] [[302-00158/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per presentar-la, té la paraula el diputat senyor David Pérez. [[Remor de veus.]] Diputats, diputades, els demano que si han d'abandonar l'hemicicle ho facin ràpidament i en silenci. Gràcies. [[Pausa.]] Quan vulgui, diputat.
Moltes gràcies, president. Senyores conselleres, diputades, diputats, fa dues setmanes interpel·làvem des d'aquest faristol la consellera Budó sobre quatre temes relatius als mitjans de comunicació: finançament, transparència, pluralitat i el futur de la televisió pública. Vaig plantejar aquí els problemes econòmics, de pluralisme, de transparència, que té aquesta Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, i la consellera va comentar que se sentia clarament satisfeta dels nostres mitjans de comunicació públics. Jo puc arribar a entendre que el fet de..., determinats fets puntuals no es poden elevar a la categoria de que tot en els mitjans de comunicació no funciona de manera correcta. Estic d'acord amb això. Però també tots hem de coincidir que hi han aspectes en els mitjans de comunicació que no estan funcionant. I aquest era el sentit de la meva interpel·lació, eh?, veure quins són els elements que no acaben de funcionar, amb un to correcte, amb un to que pugui ser, diguem-ne, de debatre, de parlar i de millorar el que està passant en aquests mitjans de comunicació públics. I és en aquest mateix to que hem presentat la moció que ara estem discutint. Hem presentat una moció que creiem que s'ajusta, per tant, al contingut d'aquella interpel·lació, i que volem que no s'enfonsin els nostres mitjans de comunicació; volem que no sigui una caixa tancada i obscura a l'hora de donar informació, i que tothom pugui accedir-hi, a la informació. Volem que els insults no s'amaguin sota el paraigua de les bromes de mal gust. I volem que no s'assenyali, no es desqualifiqui els treballadors públics o els polítics. I nosaltres pensem que els nostres mitjans de comunicació s'haurien de treure aquesta etiqueta de «mitjans de comunicació independentistes. A partir d'aquí s'han presentat esmenes. I, d'entrada, el que volíem és agrair totes les esmenes presentades, i sobretot les paraules que hem tingut amb els diferents representants de grups polítics sobre aquests temes. Si vaig una mica per parts, les esmenes dels comuns les hem acceptades pràcticament..., gairebé totes, i pensem que totes el que fan és afegir valor al que estem demanant amb la nostra moció. I, per tant, entenem aquest to constructiu que tenen totes aquestes esmenes. No n'hem acceptat únicament una, que és aquesta que feia referència als treballadors públics. Entenem l'esmena, eh?, entenem que es volgués treure una referència concreta a aquests treballadors públics, però sí que nosaltres també pensem que és important que en aquest moment consti aquest incís sobre els treballadors públics. I també volíem, en aquest punt, recordar un article del Màrius Carol, una frase concreta. L'article és aquest, el «Al grito de "order", una referència concreta que diu: «Si la televisió pública assenyala els Mossos com una amenaça, el que acaba sent una amenaça és precisament la televisió pública. Ha estat una frase que a més a més ha estat, diguem-ne, retuitada per diferents periodistes. Tampoc les esmenes de Ciutadans, que demanaven el cessament d'altres directius de TV3 i de Catalunya Ràdio, no han estat acceptades. Pensem que és més útil i més concret demanar en exclusiva la dimissió de la senyora Llorach, que és de qui depèn l'òrgan de govern i és qui realment està incomplint el que es recull en aquest punt. També referir en aquest punt que va ser precisament la consellera la que va, diguem-ne, comentar que això eren temes en què s'havien de demanar explicacions als membres de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. I, per últim, l'última esmena, l'esmena dels grups de la majoria. També acceptem..., hem transaccionat una altra esmena, i acceptem l'esmena número 1, sobre el contracte programa, però és una acceptació, si m'ho permeteu, que és una mica una penyora: demanem als grups de la majoria que d'avui a divendres presentem un nou programa marc; si no ho fan els grups de la majoria, ho farem nosaltres. Tenim fins a divendres. I, si no, ho farem nosaltres. Tenen raó quan diuen que fa falta un programa marc, però també, enteneu-me, fa molts anys que hi ha aquest programa marc i ha caducat, i el Govern no ha presentat el seu contracte programa. D'acord, acceptem aquesta esmena: hem de fer un programa marc entre tots. Nosaltres pensàvem que ho havia de fer la majoria. Si no ho fa la majoria d'aquí a divendres, el presentarem nosaltres. En qualsevol cas, em quedo amb el to constructiu de totes les esmenes que s'han fet. Moltes gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la senyora Raquel Sans. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conselleres, bona tarda. En primer lloc, agrair al Grup del PSC i Units per Avançar la bona predisposició per acceptar les esmenes que hem presentat als punts número 1 i 2, i també la transacció a la qual hem pogut arribar al punt número 7, i és que en aquests tres punts que planteja la moció hem de dir que hi estem totalment a favor. El primer punt, la necessitat d'aprovar un mandat marc i un contracte programa que garanteixin, d'una banda, el compromís amb la democràcia, amb el pluralisme polític, la promoció de la llengua catalana i l'aranès i, de l'altra, també que garanteixin l'estabilitat pressupostària i financera dels mitjans de comunicació. Ens consta que s'està treballant en tots dos documents. I, per tant, entenem que és una necessitat compartida. Pel que fa al punt número 2, doncs, també estem d'acord en aquest segon punt, on es remarquen quins són els compromisos podríem dir que professionals i ètics dels mitjans públics catalans: el foment del debat plural sobre qüestions d'interès públic, el foment de la cohesió social, la convivència, el respecte a la diversitat, la diversitat comarcal i local, el foment de la igualtat entre dones i homes... Són principis que òbviament compartim. De fet, entenem que aquesta és la filosofia i la raó de ser dels mitjans públics, i que cal dir que, a més, doncs, queden recollits a la Llei de la Corporació Catalana de Mitjans. Finalment, el tercer punt que compartim és el de la necessitat que el Consell de l'Audiovisual de Catalunya aprofundeixi en l'anàlisi qualitativa de la pluralitat. Existeixen molts estudis a nivell quantitatiu, tenim moltes dades, però entenem que cal aprofundir en aquesta anàlisi qualitativa, perquè ens creiem els mitjans públics, i entenem que hem de ser molt autoexigents perquè aquests mitjans tinguin la màxima qualitat possible. Per tant, en aquests tres punts hi votarem a favor. Ara bé, aquesta moció del PSC també inclou una part que no compartim en absolut, i que ben bé podria ser una moció de Ciutadans. Per exemple, en el punt número 4 ens demanen posar límits a la llibertat d'expressió. Es refereixen a alguns programes d'humor –i assenyalo l'etiqueta «humor, perquè crec que aquí és important–..., que fan a polítics o a funcionaris públics, com els Mossos d'Esquadra. I nosaltres els hem de dir que rotundament estem en contra de posar límits a la llibertat d'expressió, per una qüestió de principis, i encara més en el context actual, perquè malauradament en els darrers temps hem vist que els límits de l'humor es troben just allà on es molesten els sectors més conservadors: no es pot fer broma de la bandera d'Espanya, de l'Església, de la monarquia, ni tampoc de la policia. Recordem que hi ha humoristes que han estat imputats judicialment i un actor –per cert, no català– que va ser processat per cagar-se en Déu. Per tant, senyors del PSC, rotundament i clarament els diem que no, que no podem estar d'acord de cap manera a posar límits a la llibertat d'expressió. També fan referència a la famosa neutralitat política. La pregunta és: què és per a vostès la neutralitat política?, parlar d'allò que vostès consideren que es pot parlar?, fer-ho de la manera que vostès consideren que es pot fer? Jo crec que això no és neutralitat, jo crec que això més aviat és censura. I tampoc estem d'acord amb que es parli d'audiències esbiaixades i contribueixin a generar aquest marc mental de que TV3 només és la televisió d'una part dels catalans. Jo crec que aquí hauríem de debatre sobre com ha canviat el panorama audiovisual en els últims anys; com la irrupció de les plataformes digitals ha fet variar els hàbits de consum dels mitjans públics, i, per tant, centrar-nos en aquests aspectes, que crec que és el que ens hauria de preocupar dels mitjans públics del nostre país. Per tant, votarem en contra dels punts número 3, 4, 5 i 6. I, ja que parlem de mitjans i que ahir vam commemorar el Dia Internacional per a l'Eliminació de la Violència envers les Dones, voldria acabar fent una reflexió que crec que hauríem de fer tots plegats com a servidors públics. Crec que és imprescindible el control de la qualitat dels mitjans públics –és imprescindible, ho compartim–, però em pregunto què passa amb els operadors privats, amb aquests operadors privats que tenen aquestes audiències diríem que brutals. I aquí voldria denunciar des d'aquí com és possible que en un programa de televisió on es va produir una violació, que es va enregistrar sense fer absolutament res per impedir-la, on es va revictimitzar la víctima obligant-la a visionar aquestes imatges de l'agressió sexual –a més a més, per cert, imatges que es van filtrar a la premsa–, no tingui cap mena de conseqüència, ni tan sols la penalització de l'audiència. Crec que és imprescindible que cada 25 de novembre i cada dia ens manifestem, que ens posem el llaç lila, però també ho és que com a servidors públics, com deia, denunciem i posem fi a monstruositats com aquesta. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn del diputat senyor Josep Riera.
Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats..., començo, bé, dient que hem arribat a un acord en els punts 1, 2 i 7, un acord constructiu, que ja n'ha explicat els termes la companya diputada Raquel Sans. Les nostres esmenes han servit per aclarir que cal l'aprovació d'un nou contracte programa entre el Govern de la Generalitat i la corporació, però que és imprescindible l'aprovació prèvia en aquest Parlament del mandat marc del sistema públic audiovisual. I vostè ja sap, senyor Pérez, que tenim una proposta de mandat marc, que espero que puguem consensuar, com vam fer amb la llei. Però jo soc de tarannà ordenat i faig primer una cosa i després l'altra, i ara l'altra és aquesta. No cal que faci ultimàtums, perquè ja hi estem treballant, i vostè n'és conscient. I ara passo a la part negativa: els punts 3, 4, 5 i 6. Li poso els titulars. Punt 3: «Llorach, dimissió. Punt 4: «TV3 insulta. Punt 5: «TV3 no és plural i adoctrina. Punt 6: «TV3 només la miren els independentistes. El primer que ens diu això és que el PSC està subrogant el discurs de Ciudadanos sobre TV3; sense llenguatge agressiu i bel·ligerant, però amb el mateix fons. I ho lamentem molt. En el punt 3 demanen la dimissió de la presidenta en funcions de la corporació per un festival de raons sense fonament. La seva gestió econòmica i de personal no ha estat ineficient; per exemple, l'exercici del 2008 es va tancar amb equilibri pressupostari, i no era fàcil. També és inconcebible que li atribueixin falta de transparència i incompliments del llibre d'estil i de la missió de servei públic. Vostès han fet un infantil «això no m'agrada, doncs que plegui. I és lamentable que els comuns es posin al seu costat, perquè és el que ens avisa probablement un titular d'El País –que precisament no és un diari independentista–: «Els comuns silencien el sobiranisme, i el següent pas és blanquejar el nou discurs del PSC sobre TV3. El punt 4 va en la línia de fer gent fora també: es parla de menyspreus i insults d'alguns col·laboradors de la corporació a treballadors públics. El que no s'atreveixen a dir és que parlen de programes d'humor, de gags còmics que poden fer més o menys gràcia; no del Telenotícies, no del 30 minuts, no del Sense ficció: de l'Està passant i del Polònia. I tot per acabar dient que TV3 es converteix en la veritable amenaça; de l'anècdota discutible a la categoria: TV3 és una amenaça. Al punt 5, desafiant les dades reals de qualitat i pluralitat, ens diuen que TV3 no és plural i que adoctrina. Jo els donaré un parell de dades més. Una. Si vostès agafen els índexs de l'audiència i els converteixen en quotes d'adoctrinament, facin-ho bé: dades d'aquest mes, si TV3 adoctrina l'independentisme un 17 per cent de l'audiència, les televisions unionistes –Telecinco, Antena 3, La Sexta, Televisió Espanyola i Cuatro– adoctrinen un 38,7 per cent de l'audiència catalana. Li sembla ridícul o no, plantejar-ho així? L'altra dada. També és curiós que vostès, que estan al Govern que és responsable de Televisió Espanyola diguin segons què, la televisió que la setmana passada en les informacions sobre la condemna pel frau dels ERO a Andalusia va ser capaç de no fer servir ni una sola vegada la sigla PSOE en les seves informacions, ni en la prèvia –i al vídeo que l'acompanya tampoc–, ni en la informació del dia, ni en l'anàlisi del cas. En tot el text i en els vídeos, zero vegades «PSOE. Aquest és el model de neutralitat que volen per a TV3? Punt 6 –molt ràpid, que el temps s'acaba–: ara només miren TV3 els independentistes, ens diu que diuen les dades, i que quan governaven vostès no era així. És que és obvi: fa deu o quinze anys, en aquest país hi havia un 15 per cent d'independentistes, però ara és la ideologia majoritària. Jo no soc sociòleg, però deu ser de primer de sociologia que hi hagi més independentistes mirant TV3 o qualsevol televisió ara que fa deu anys. El que ha canviat –el que ha canviat– és el país. I vostès, tots vostès, ho saben. Però es neguen a reconèixer aquesta realitat, perquè no els agrada. En culpen TV3 i fan com els estruços, amagant el cap sota terra. Però intentaré acabar amb un missatge positiu. Els aprovarem els punts que apunten a treballar per millorar els mitjans públics. Però, si us plau, senyors del Grup Socialistes, no trenquin un altre consens ara sobre els mitjans públics, com també volen fer amb el consens per la immersió lingüística. TV3 i Catalunya Ràdio tenen marge de millora, és cert, però no amb esmenes esbiaixades a la totalitat. Moltes gràcies [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor David Mejía.
Gràcies, president. Consellera, diputats, diputades, aquesta moció parla de qüestions bàsiques que a qualsevol mitjà de comunicació, ja sigui públic o privat, no se li haurien de demanar però que, lamentablement, aquí a Catalunya ho hem de recordar, doncs, dia a dia. Si passem als diferents punts d'aquesta moció que ha presentat el Partit Socialistes, veiem com, en primer lloc, parla sobre el famós contracte programa. I no només parla sobre el seu contingut –que també, òbviament, és important–, sinó que parla de la seva absència, una absència que dura des del 2009. Molts consellers que han precedit la consellera ens han dit i ens han explicat que estaven treballant en això, però ja fa massa temps que vostès des del Govern tiren la pilota cap endavant, i no trobem cap resultat concret. Per tant, ja fa massa temps que aquestes paraules se les emporta el vent per part dels diferents governs de la Generalitat. I el que nosaltres els demanem són fets i no paraules. S'ha repetit infinitat de vegades, però sense contracte programa és impossible tenir una estabilitat financera per als mitjans de la corporació, i és molt difícil complir uns objectius quan ni tan sols sabem quins són aquests objectius que s'han de perseguir. I també és important aquest contracte programa perquè s'asseguri que tinguem una televisió i una ràdio que garanteixin la pluralitat, la neutralitat, la diversitat, i actualment, lamentablement, això, com ja saben, no s'està produint. El següent punt de la moció ens parla sobre reprovar i demanar la dimissió de la presidenta en funcions de la corporació, la senyora Núria Llorach, tant per la seva ineficàcia en la seva gestió com per la seva manca de transparència, i també per l'incompliment reiterat del llibre d'estil de la mateixa corporació. Hi estem totalment d'acord: és una necessitat urgent aquesta dimissió per tal de garantir tots aquests principis que hem detallat anteriorment, de pluralisme, d'objectivitat, de veracitat objectiva. Però creiem que també era imprescindible plasmar en aquesta moció –i així ho vam traslladar en forma d'esmena– la dimissió del ja reprovat per aquest Parlament, el senyor Vicent Sanchis, el mateix senyor que va dir que se sentia mal pagat, quan cobra més de cent mil euros anuals per fer de conseller de propaganda del Govern, en primer lloc, del pròfug que va donar un cop a la democràcia i, actualment, del Govern que vol continuar amb el trencament del nostre ordre constitucional. Ell mateix va dir aquí es devia a la voluntat d'aquest Parlament. Doncs la voluntat d'aquest Parlament ja es va expressar en l'anterior legislatura, i, per tant, jo li reclamo al senyor Sanchis que dimiteixi d'una vegada per totes. Un altre punt al que fa referència aquesta moció és sobre els insults que veiem constantment a treballadors públics o a funcionaris públics, i també a polítics, que no segueixen amb el manual d'instruccions del bon separatista. És absolutament inacceptable pel nostre grup parlamentari que col·laboradors de la corporació no tinguin cap mena de problema a l'hora de menysprear, per exemple, mossos d'esquadra o polítics constitucionalistes, mentre la direcció de la corporació no fa absolutament res. Ja sabem que ells, vostès, pensen que la televisió és seva, però els recordarem les vegades que faci falta que TV3 i Catalunya Ràdio i que els mitjans públics de comunicació no són seus, sinó que són de tots els catalans. I, de la mateixa manera que els col·laboradors es senten impunes amb els seus comentaris, a la programació ens trobem igual: falta de pluralitat a les tertúlies, on la majoria de tertulians sempre són independentistes; sense neutralitat política d'alguns professionals que condueixen els programes, i sense diferenciar opinió i informació, o programes destinats exclusivament a deteriorar, per exemple, la imatge d'Espanya o que serveixen per blanquejar violents i condemnats per terrorisme. I, finalment, també ens parla aquesta moció sobre la qüestió de les audiències, unes audiències que el Govern i la corporació no deixen de treure pit sobre elles, però s'obliden d'una qüestió molt important, i és que la meitat de la població de Catalunya no sent aquests mitjans com a propis, a pesar de que també els paga. I no els sent com a propis perquè veuen la seva deriva independentista. I molts d'aquests catalans no tenen ni sintonitzada la seva freqüència. I això ja hauria de fer reflexionar no només la direcció de la corporació, sinó també els membres del Govern, perquè la seva absoluta irresponsabilitat ha aconseguit que més de la meitat dels catalans es desconnectin dels nostres mitjans. Fins que no hi hagi un canvi en la seva direcció, no podrem tornar a tenir un mitjans de tots. I, per tant, nosaltres, en el conjunt de la moció, excepte en un punt concret, donarem suport a aquesta moció i a qualsevol que vagi dirigida a canviar aquesta deriva separatista que estem patint a TV3 i a Catalunya Ràdio. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Marta Ribas, del Grup de Catalunya en Comú Podem.
Bé, tornem a parlar de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Aquest cop, almenys, no és amb aquella sensació de déjà-vu de les mocions monocromàtiques de Ciutadans sobre el tema, que cada tres, quatre mesos apareixen al Ple del Parlament, tot i que en algun punt li he de dir, senyor Pérez, que ciutadaneja una mica. Però, bé, comencem pel principi i pel positiu: avui almenys aquesta moció va centrada, com a focus i com a primer punt, allà on cal, allà on cal quan parlem amb el Govern respecte dels mitjans de la corporació, que és reclamar-li amb urgència un contracte programa, perquè aquesta és la responsabilitat del Govern, conjuntament amb la direcció dels mitjans públics. Ho he dit mil cops en aquesta cambra i ho reitero: de fet, l'eina més eficaç que hi ha hagut i que ha jugat el Govern els darrers anys per tenir captius els mitjans de comunicació de la corporació és que des de 2009 no li permet tenir un contracte programa, per tant una estabilitat financera de capacitat de despesa. I això fa dependre, any rere any, els mitjans de la corporació de la negociació de recursos amb el Govern, això vol dir dependència econòmica, que s'acaba convertint en dependència política. Això, combinat amb una elecció de càrrecs de responsabilitat que responen a obediències de partits, ha posat en perill la pluralitat i la neutralitat dels nostres mitjans públics i el fet de poder tenir una direcció i una governança d'aquests mitjans públics que respongui a l'interès del que han de ser uns mitjans públics, i no a l'interès del Govern de torn. Cal que això canviï. Hem posat vies perquè canviï aprovant una modificació de la llei per elegir els òrgans de govern amb més àmplies majories, però ara cal aplicar-la, diputats, diputades. Cal aplicar-la i cal fer-ho bé, no pervertint l'esperit d'aquella modificació de la llei que vam aprovar a l'octubre en aquesta cambra. I sí, cal un nou mandat marc i cal un contracte programa amb urgència. En aquest sentit, estem d'acord amb el plantejament de la moció. Hem incidit, via esmenes, en ampliar elements clau sobre quin hauria de ser el sentit d'aquest mandat marc, i especialment d'aquest contracte programa, per no perdre de vista que l'obligació dels mitjans públics és de garantir la veracitat i la imparcialitat de la informació, perquè el seu objectiu i la seva missió és garantir el dret a la informació de la ciutadania. El dret és de la ciutadania. O tampoc, que no ens oblidem de l'obligació dels mitjans públics de Catalunya de promoure el català i l'aranès. Ni tampoc ens oblidem de la seva obligació de donar veu als grups socials, polítics, culturals i associatius representatius de la nostra societat. S'ha incorporat, via esmenes, en aquesta moció. També estem d'acord, com hem dit mil cops, que cal actuar per revertir el biaix d'audiència que existeix actualment entre qui veu, sí, i escolta, els nostres mitjans públics. I això no és una opinió, és una dada oficial. El baròmetre de la Generalitat diu que un 80 per cent de la ciutadania que diu haver votat partits independentistes veu TV3, i amb prou feines un 15 per cent de la ciutadania que diu haver votat Ciutadans, PSC o PP, veu TV3. Per tant, sí, hi ha un biaix en l'audiència actual dels nostre mitjans públics. Però això no ho simplifiquem, no només és per un tema de llengua, com habitualment diu Ciutadans. Tampoc és només per com es tracta la informació política nacional. També és per com es reflecteix el territori, per com es reflecteix la diversitat social, per com hi ha veus, o no, de les minories a la nostra societat, als nostres mitjans públics. És complex, va molt més enllà, per això també la nostra esmena. I no, no estem d'acord a traslladar aquesta crítica que nosaltres també fem a la manca de pluralisme i de veus diverses dels nostres mitjans públics, a un atac directe als professionals. Ho hem criticat cada cop que ho ha fet Ciutadans, i ho fem ara que ho fa també el Grup Socialista. Sí, «ciutadanegen en el punt 4 d'aquesta moció. No es pot posar limitacions a l'humor. I no, no es pot afirmar que TV3 s'està convertint en l'amenaça. I acabo. Evidentment, votarem a favor de la reprovació de la màxima responsable en aquest moment del Govern de la corporació. Perquè sí, no està garantint la transparència. De fet, ha denunciat judicialment el Parlament de Catalunya perquè se li reclama transparència. No, no està garantint la pluralitat i la veracitat, i no, no està fent una bona gestió econòmica dels mitjans de comunicació públics, i encara menys una bona gestió de personal, que és el que hem introduït nosaltres via esmena. Aquesta setmana, precisament, hi torna a haver vaga dels treballadors de TV3 per problemes que encara tenen arrossegats, no només de fa mesos sinó de fa anys. Per tant, sí, votarem a favor de la reprovació de la senyora Núria Llorach.
Gràcies, diputada. A continuació, per fixar la seva oposició, té la paraula la diputada Natàlia Sànchez, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Bona tarda a tots i a totes. Com ja s'ha dit, sant tornem-hi, sant tornem a parlar sobre els mitjans públics. El PSC ens presenta una moció que en el fons, com també ja s'ha dit, no surt dels marcs maniqueus als quals ja ens tenen acostumats, com també ja s'ha dit, Ciutadans o el PP. Uns marcs maniqueus on situen que TV3 i els seus professionals, Catalunya Ràdio i les seves professionals, són dolents i són tendenciosos i de part. Nosaltres avui recordàvem, llegint aquesta moció, aquelles tres propostes, aquella recepta del senyor Pedro Sánchez, del PSOE, que feien campanya, intervenció a la televisió pública, prohibició de la celebració del referèndum i intervenció de l'escola pública. I ja hem vist aquesta setmana que el PSC va més enllà i el que fa és un atac directe contra l'escola catalana i contra el català en general. Sobre la necessitat urgent de la signatura d'un nou contracte programa, evidentment, hi estem a favor. Hi estem a favor i hi votarem a favor. Però nosaltres en aquesta proposta trobem a faltar aquelles qüestions que a més a més els treballadors i treballadores de la televisió pública ens estan posant sobre la taula. Trobem a faltar aquelles qüestions que fan referència a la necessitat de substitució de les baixes i la necessitat de contractació en els pics de producció real. Cal un pla de renovació de la plantilla, i això és important, i tornem a trobar-nos en les mateixes qüestions, que el que fan és precisament etiquetar TV3. Vostès alimenten aquest etiquetatge i aquesta categorització dels mitjans públics, tant TV3 com Catalunya Ràdio. Sobre la necessitat de garantir que els mitjans siguin un reflex de la diversitat del pluralisme polític social i cultural de la societat catalana, per descomptat que hi estem a favor. Però no des de la perspectiva en què ens ho plantegen. Els neguem la major. Els neguem la major que el moviment independentista, que més de 2 milions de persones, siguin simples xais al servei del Polònia. És que el que tenim és un respecte cap a l'opinió crítica i l'opinió de la gent. I que per tant, el que fan és, acríticament, fer el que diu el senyor Toni Soler. Doncs, no. I nosaltres, en aquest sentit, els neguem la major, no els acceptem aquesta anàlisi que fan, que és molt tendenciosa. Nosaltres, sí, volem menys Pilars Raholes i més diversitat, per descomptat. Però el plantejament que fan no el compartim. [[Alguns aplaudiments.]] Nosaltres no volem prohibir l'humor i estarem sempre a favor dels principis internacionals de l'ètica periodística estipulats per la UNESCO, contra la censura, per la llibertat d'expressió. Perquè, senyor David Pérez, els periodistes ja no són notaris de l'actualitat, com propugnava el senyor Manuel Fraga Iribarne, i en aquest sentit nosaltres sí que hi ha algunes qüestions a les quals els donarem suport, però a la majoria, i especialment la major, els la neguem i hi votarem en contra.
Gràcies, diputada. Finalment, és el torn del diputat Daniel Serrano, del Subgrup del Partit Popular.
Gracias, vicepresidente. Desde el escaño. Nosotros compartimos, evidentemente, el punto primero de la moción, creemos en la imperiosa necesidad de que se apruebe un nuevo contrato marco, y lo único que esperamos, como bien ha dicho el diputado Mejía, son hechos y no palabras. Ha pasado mucho tiempo y confiamos en que esto sea una realidad lo más pronto posible. En cuanto al resto de la moción, evidentemente que compartimos muchísimos de los puntos. Realmente, leyendo la moción es como leer la carta de los Reyes Magos. Son deseos democráticos a los que todo ciudadano aspira en una democracia y en sus medios públicos, ¿no? Pero yo creo que podríamos haber añadido alguno más. Evidentemente, compartimos lo de una televisión plural, respetuosa con el adversario, donde se fomente el debate plural, que respete la diversidad. Pero también podríamos haber añadido otros puntos, como por ejemplo que no se contrate o se rescindan los contratos con aquellas productoras cuyos responsables o programas se dedican a insultar a más de la mitad de los catalanes o a sus fuerzas y cuerpos de seguridad. Eso sería un interesante paso en el camino hacia el respeto y la calidad de la programación. Como también podríamos haber complementado alguno de los puntos. Compartimos, evidentemente, que se refuerce el compromiso en la promoción del catalán y el aranés, pero qué paso tan importante hubiese sido también introducir el compromiso con la promoción de la lengua española, que es la lengua de más de la mitad de los catalanes. Ése también hubiese sido un paso muy importante en el avance de la calidad de la programación. Pero mucho me temo que esta carta de los Reyes Magos se va a quedar en eso, en una lista de deseos, que con este gobierno usted sabe muy bien que no se va a poder cumplir, porque no creen en unos medios públicos plurales. Su problema no es que crean en una televisión y radio pública, ni de partido ni políticas. El problema es que ellos creen en una radio y televisión públicas de régimen, y con eso es muy difícil transaccionar, señor Pérez, y usted lo sabe y yo lo sé. Por lo tanto, lo único que nos queda a nosotros es que cuando se abran las urnas y los ciudadanos decidan cambiar el Gobierno, ustedes no estén por la labor de gobernar con ninguna de las variables de la ecuación, porque ninguna sirve realmente para cambiar el modelo de radio y televisión públicas en Cataluña. Para hacerlo de nuevo hay que sacar a las dos variables de la ecuación y no aspirar a gobernar con ninguna de ellas, porque entonces realmente esta lista se va a quedar en eso, en deseos, y, por lo tanto, a la oposición solo nos quedará la crítica, la denuncia y evidentemente también reprobar a la presidenta en funciones de la corporación, porque méritos sobrados ha hecho para ello. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té el torn de nou el diputat senyor David Pérez. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora consellera, senyor conseller. No, no, intentaré que ningú canviï d'opinió en les votacions, però com a mínim plantejar elements de debat. La llibertat d'expressió dels periodistes té límits? Doncs sí. No ho dic jo, ho diu el llibre d'estil de la corporació. Això no és discutible, crec. O tampoc ens serveix el llibre d'estil? Ai, i tant que sí, veritat? Doncs miri, en el llibre d'estil hi han coses que diuen que no es poden fer, d'acord?, i que els periodistes estan sotmesos a aquest llibre d'estil. I hi han televisions com la BBC, que quan un periodista fa expressions d'insult o de masclisme, eliminen el programa – el programa. Es pot parlar de neutralitat? És clar que sí, ho diu el llibre d'estil, apartat 1.1.2.1.5, «imparcialitat, neutralitat i pluralisme, referit als professionals. Senyor Riera, jo no he parlat d'adoctrinament –jo no he parlat d'adoctrinament– i la moció no parla d'adoctrinament ni de televisions unionistes. Però ha estat la resposta que vostès donen a Ciutadans. Jo no tinc cap inconvenient que em diguin que jo «ciutadanejo, o no sé com ho han dit, però alguns haurien de pensar com donen les respostes en aquest Parlament, perquè la intenció d'aquesta moció era millorar els mitjans públics. I jo crec que demostrarem en les votacions que es pot fer, que en aquest Parlament també es pot parlar de mitjans públics i també es pot parlar de llengua. I es pot parlar de mitjans públics per millorar-los, no la teoria aquesta que segons quines coses solament nosaltres en podem parlar. Moltes gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats. Per cert, agraeixo el to del conjunt de les intervencions.
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[David Mejía Ayra demana per parlar.]] Sí, senyor Mejía?
Gràcies, president. Per demanar votació separada del punt 1, si us plau.
Perdó. Del punt 1? [[Pausa.]] Gràcies. Alguna petició més? [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Sí, senyora Caula.
Per demanar votació separada dels punts 3, 4, 5 i 6, que es podrien votar conjuntament. [[Natàlia Sànchez Dipp i Susanna Segovia Sánchez demanen per parlar.]]
Sí, senyora Sànchez i senyora Segovia?
Per demanar votació separada dels punts 1, 2 i 7, que es podrien votar conjuntament. I d'una altra banda, el punt 3.
Per demanar votació separada del punt 4.
Molt bé. [[Daniel Serrano Coronado demana per parlar.]] Sí, senyor Serrano?
Sí, presidente. Para pedir votación separada dentro del punto 2, del apartado g.
Molt bé. Repeteixo la compilació que he fet de les seves peticions a veure si coincideix amb el seu esquema de votació. Votarem primer el punt 1, punt 2.g. Sí? [[Pausa.]] La resta del 2 i del 7, que m'han demanat, també votació separada. Tres, no? [[Pausa i veus de fons.]] Sí, sí. El punt 1 separat, el punt 2.g separat, la resta del 2 i el 7 conjuntament, tres per una banda, 4 per una altra i 5 i 6 conjuntament. Sí? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs, votem en primer lloc, el punt número 1. Comença la votació. El punt 1 ha estat aprovat per 97 vots a favor, cap en contra i 35 abstencions. I votem ara el punt 2.g. Comença la votació. El punt 2.g ha estat aprovat per 126 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. Votem ara la resta del punt 2 amb el punt 7, sí?, 2 amb 7. [[Pausa.]] Comença la votació. La resta del punt 2 i el punt 7 han estat aprovats per unanimitat: 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Votem ara el punt 3. Comença la votació. En el punt 3 s'ha produït un empat: 64 vots a favor, 64 en contra i 4 abstencions. Tornem, doncs, a votar el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha estat rebutjat per 63 vots a favor, 64 en contra i 5 abstencions. Votem ara... [[Remor de veus.]] Silenci, silenci... Votem ara el punt 4. Comença la votació. [[Persisteix la remor de veus.]] Punt 4, comença la votació. El punt número 4 ha estat rebutjat per 56 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. I votem ara els punts 5 i 6, que són els dos darrers punts que queden d'aquesta moció, 5 i 6. Comença la votació. Els punts 5 i 6 han estat rebutjats per 64 vots a favor, 68 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les subvencions del Departament de la Presidència i els beneficis fiscals a entitats de dubtosa utilitat social]] [[302-00161/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les subvencions del Departament de la Presidència i els beneficis fiscals a entitats de dubtosa utilitat social. Presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, per exposar-la té la paraula la diputada senyora Sonia Sierra. Quan vulgui.
Gràcies, senyor president. Bona tarda, diputats, diputades, consellera. Es evidente que este Gobierno, al igual que los anteriores gobiernos nacionalistas, hacen un mal uso del dinero público y otorgan subvenciones y beneficios fiscales a entidades que o bien no hacen nada o bien lo que hacen es directamente perjudicial para los catalanes. Pongo un ejemplo de esas entidades que no hacen nada y reciben beneficios fiscales: la Associació per a la Salvaguarda del Patrimoni Historicocultural de l'Alguer, que el nombre es larguísimo, pero hacer no hacen ni el huevo –y perdonen la expresión. Hasta el 2012 cantaban en el coro de las dos misas que se hacen o se hacían en alguerès, pero ahora ya ni tan siquiera hacen eso. Y la prueba evidente que a la Generalitat les da absolutamente igual que no hagan nada es que le pedí al Departamento de Cultura la memoria de actividades de los diez últimos años y me contestaron que no las tenían. ¿Cómo es posible que le den beneficios fiscales a una entidad que no hace literalmente nada desde el 2012? Y hay otros casos de mal uso del dinero público que son realmente escandalosos, como por ejemplo pagar la hipoteca y la reforma de un edificio en el centro de Valencia. ¿Cómo es posible que la Generalitat utilice el dinero de todos los catalanes para pagar un edificio que está en otra comunidad autónoma y que además es propiedad de una entidad privada? La excusa que me dan es que es para fomentar el catalán, pero yo me he hartado de preguntar en qué ayuda al fomento del catalán pagar la hipoteca de un edificio, y nunca me contestan. Y no me contestan porque la respuesta es muy obvia: pagar una hipoteca carísima no ayuda en nada al fomento de ninguna lengua. Si realmente estuvieran interesados en el fomento de las lenguas, lo que harían es tener todas las webs de la Generalitat en catalán, en español y en aranés. Porque no nos olvidemos que en Cataluña hay tres lenguas, aunque para los nacionalistas la única que es la lengua propia es el catalán; pero no, afortunadamente tenemos tres lenguas, y eso es una riqueza. O también utilizarían ese dinero para mejorar las condiciones laborales de los trabajadores del Consorci de la Normalització Lingüística, algo que nosotros hemos pedido de forma reiterada. En el caso del pago de la hipoteca de El Siglo y de las subvenciones a Acció Cultural del País Valencià, va más allá de tener un posicionamiento político u otro, ya que la fiscalía los está investigando por posible malversación de fondos públicos. En esta moción nosotros pedimos que se deje de otorgar beneficios fiscales a una asociación que no hace nada en el Alguer y que se deje de pagar la hipoteca y de dar subvenciones a una entidad de la Comunidad Valenciana que tampoco podemos decir que hagan nada precisamente bueno. El dinero no es para el fomento del catalán, el dinero es para el enriquecimiento de sus amigos. Y, miren, empezaba mi intervención diciendo que a veces el dinero se va a entidades como estas, que no son útiles, pero en otros casos se va a entidades que es que directamente son perjudiciales para los catalanes, y el caso más evidente es el de Plataforma per la Llengua. Plataforma per la Llengua es una entidad que se dedica básicamente al señalamiento de trabajadores y de negocios; señalamientos que en muchos casos acaban en campañas de acoso y derribo contra negocios o contra personas concretas, e incluso en escrache, como pudimos ver hace unas semanas en un CAP de les Corts. No es posible que el dinero de todos los catalanes se utilice para una entidad que atenta contra los derechos de los trabajadores. No es posible que el dinero de todos los catalanes se destine a una entidad que contribuye a la fractura social. Es gravísimo que se subvencione a una entidad que atenta contra personas que en la mayoría de los casos son de origen inmigrante. ¿El resto de los partidos apoyan que se señale a trabajadores y se desaten campañas en su contra? ¿Sí o no? La respuesta es muy fácil, y me gustaría que me contestaran desde aquí. Pero en todo caso luego veremos si apoyan a los trabajadores o apoyan a esta entidad, que, como les decía, es perjudicial para Cataluña, y no solo para Cataluña, sino en concreto para la lengua catalana. Y el caso más evidente es el espionaje a los niños en los patios de los colegios. Una entidad que recibe miles de euros cada año, sin concurrencia pública, de la Generalitat, el Ayuntamiento y la Diputación de Barcelona dice en rueda de prensa que ha espiado a los alumnos, y aquí no pasa nada. Le pregunté al conseller en qué centros habían espiado, y me dijo que es que no lo sabía. Bueno, no lo sabe y parece que no le interesa, porque nadie de este Gobierno ha hecho nada para defender, para proteger a esos alumnos. Les pido que por una vez olviden sus prejuicios y voten a favor de esta moción, porque votar a favor de esta moción es votar a favor de la convivencia y es votar a favor de todos los catalanes. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Atès que no s'han presentat esmenes en aquesta moció, intervindran ara els grups parlamentaris per fixar la seva posició, i en primer lloc té paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Ferran Pedret. Quan vulgui, diputat.
Bé; gràcies, president. Consellera, diputats, diputades, el Grup Parlamentari de Ciutadans demana que es posicioni la cambra, i per tant els grups, al voltant d'una sèrie de punts que conté la moció, i procuraré fer-ho en l'ordre en què s'ha plantejat. En primer lloc, el primer punt, diguem-ne, té un caràcter molt genèric i demana al Govern de la Generalitat que no faci passar per projectes o accions d'interès social o d'utilitat pública activitats que només responguin a l'interès partidista «d'adhesió i promoció del separatisme, en la terminologia que usa la resolució. Bé, nosaltres, òbviament, amb una formulació així, genèrica, hem d'estar d'acord, tot i que hi cabria, seria possible demanar que es concretés en quins casos això s'ha produït. Tanmateix, és veritat que el punt segon el que demana és precisament que hi hagi una auditoria integral en la concessió de les subvencions públiques atorgades per la Generalitat de Catalunya i els seus organismes dependents en els darrers deu anys, que és un període bastant ample, no? Per tant, d'aquí hauria de venir o podria venir la informació sobre en quins casos es pot haver estat fent un mal ús dels recursos públics. Nosaltres, amb això, també hi estarem a favor. També demana mesures –també d'una manera, diguem-ne, més genèrica potser del que correspondria, però en qualsevol cas és una moció, no és una proposició de llei– per lluitar activament contra la corrupció mitjançant la creació i aplicació d'un marc normatiu més transparent, etcètera. Evidentment, també hi hem d'estar d'acord. I demana que no hi hagi una política d'elaborar publicitat institucional que s'orienti a la difusió d'un missatge, per dir-ho així, partidista, no? I en això també hi hem d'estar d'acord. Hem vist algunes campanyes de publicitat institucional –algunes fins i tot se'ns ha negat que existissin, tot i que hi havia vídeos penjats a les xarxes– en què això es produïa. Per tant, hi hem d'estar d'acord. Ara bé, en el punt cinquè, que és quan entra a fer algunes concrecions, una mica aleatòries, diria jo, perquè n'hi ha diversos tipus, nosaltres hem de dir que, com ens sembla que el congruent és esperar a que el resultat d'aquesta auditoria produís, diguem-ne, una informació en base a la qual estudiar quines ajudes i quines no estan complint realment amb objectius d'interès general, d'interès cultural, etcètera, nosaltres ens abstindrem en aquelles que ens sembla que s'estan anticipant a la mateixa auditoria que el Grup de Ciutadans demana. Votarem en contra d'algunes, per exemple les dues darreres, en què... Perquè, per exemple, no entenem gaire el plantejament de que com una entitat forçosament molt petita –perquè estem parlant de la ciutat de l'Alguer–, una entitat de defensa del patrimoni historicocultural de l'Alguer que es centra, diguem-ne, en la defensa del llegat de la llengua catalana a l'Alguer, tot i que sigui amb una activitat que pot semblar menor, com és el seguir cantant un cant coral en unes determinades misses..., que tingui poca activitat o que no en tingui en els darrers anys no hauria de ser un obstacle perquè es mantinguin els beneficis fiscals, en el sentit de que, si el que es vol és promocionar que aquesta activitat de cultivar el patrimoni historicocultural de l'Alguer es pugui seguir fent, mantenir els beneficis fiscals de l'entitat si no té una activitat, doncs, tampoc causa cap perjudici especial a les arques públiques catalanes. Això no ho acabem d'entendre. I sens dubte ens sembla que el que sí que cal fer és recolzar la condemna als escarnis i persecucions que s'han fet a treballadors tant d'un CAP com treballadors, sobretot, en el ram de la restauració i l'hostaleria per raons lingüístiques. Ens sembla que aquí hi ha hagut, conscientment o inconscientment, un exercici de classisme que ens sembla que seria bo que molts partits de la cambra poguessin convenir en això, amb independència de la posició que mantinguin al voltant de la qüestió de la secessió, o fins i tot al voltant de la qüestió de la promoció de la llengua catalana, perquè ens sembla que per damunt d'això s'hauria de dir que no pot ser que hi hagi aquests escarnis de treballadors i treballadors al nostre país.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor David Cid. Quan vulgui.
Bé, jo crec que aquesta és una moció que no sé si és del passat, o del dia de la marmota, o ancorada, no?, en la reiteració; avui que parlem de mocions reiteratives, jo crec que aquesta ho és. I crec que té a veure amb que una estratègia al meu entendre fracassada –però, bé, també cadascú és lliure i legítim de fer les estratègies que vulgui–, basada en la confrontació del conflicte, s'eternitizi i es porti també al camp de la llengua. Jo crec que és molt perillós i crec que estem contribuint directament, bona part de les forces polítiques catalanes estan contribuint a un conflicte que era polític, que també es torni un conflicte social. Perquè jo estic d'acord quan algú diu que a Catalunya no hi ha un problema amb l'ús de la llengua. Hi pot haver problemes, en ambdues direccions, és a dir..., perquè és veritat que a vegades, per exemple, hi ha qui actua de manera intransigent amb l'ús del castellà, i també és veritat que a vegades hi ha qui actua de manera intransigent amb l'ús del català; per exemple, forces i cossos de seguretat de l'Estat –ha passat de manera reiterada–, i el problema és que uns i altres només intentem assenyalar o s'intenta assenyalar un d'aquests elements com un element de confrontació política, no? Potser, si no volem que hi hagi un problema de convivència a Catalunya o que no existeixi, els que diuen que no existeix farien bé de no intentar-lo crear i els que diuen que existeix un problema de convivència a Catalunya farien bé de no intentar alimentar-lo a través de la llengua, que és un tema especialment sensible. I quan es parla de refer consensos, no?, que s'han de refer consensos o crear nous consensos sobre el tema de la llengua, potser jo soc més partidari de que, certs consensos que han funcionat, millor que no els toquem. A mi m'agradava que quan es parlava que la cultura catalana era Raimon o és Raimon, és Rodoreda, és Montalbán, és Serrat, és Mendoza o és Fuster, no? I crec que era un bon consens en la societat catalana. I, evidentment, hi ha literatura catalana i hi ha literatura castellana, no? I jo crec que nosaltres, i així ho expressarem amb el nostre vot, farem un no polític al conjunt de la moció, perquè és una moció basada en la bronca, en la confrontació, en no escoltar l'altre, en el conflicte i l'odi. I jo crec que el Parlament ha de fer una reflexió, també, sobre què vol fer. Jo ja sé què vol fer Ciutadans, és el que porta fent durant tota la legislatura, i alguns grups de l'independentisme també ho fan, que és: si el que ens toca a nosaltres és alimentar un determinat conflicte, que és polític, però que jo crec que fins ara no ha esdevingut social, i el volem també portar a determinats terrenys, com per exemple el terreny de la llengua... Jo crec que ens equivoquem de bat a bat i crec que és un error des d'un punt de vista, i crec que té a veure amb la responsabilitat que cada força política i el que vol..., és a dir, evidentment és legítim, les posicions polítiques són legítimes, i fins i tot, si vostès volen, el càlcul electoral és legítim. Jo crec que entrem per un terreny molt perillós cada vegada situant la llengua com un element de discussió política o les llengües, eh?, en tot cas, perquè jo crec que a Catalunya és evident que hi han dues llengües oficials, tant el català com el castellà, com un element de discussió política a Catalunya. I al final, el que acabem fent és que aquesta resolució el que passa és es passa de rosca, és evident; és a dir, jo no dic que no hi hagin..., com deia abans, crec que a Catalunya no hi ha un problema amb l'ús de la llengua, hi pot haver problemes puntuals, que, evidentment, s'han de renunciar, però es passa de rosca, no? Perquè, clar, és a dir..., al final, algunes de les coses que se situen en aquesta moció, per exemple, és retirar l'element d'entitat cultural a Òmnium Cultural. Miri, jo puc estar molt d'acord, o no, amb Òmnium Cultural, també els ho dic. Jo era soci d'Òmnium Cultural i em vaig donar de baixa, ho sap l'amic Cuixart i ho sap també el Jordi Bosch, perquè no estava d'acord amb determinats posicionaments polítics d'Òmnium. Però negar que Òmnium és una entitat cultural de Catalunya em sembla surrealista –em sembla surrealista. Entre altres coses perquè, per exemple, d'Òmnium Cultural organitza el principal premi en català de literatura catalana, és a dir..., és que és surrealisme pur i dur. És a dir, la Nit de les lletres catalanes l'organitza Òmnium Cultural des de l'any 1960, i el principal premi en llengua catalana l'atorga Òmnium Cultural. I, per tant, si Òmnium Cultural no és una entitat cultural, òbviament, legítimament, doncs, hi haurà qui estarà d'acord políticament amb el que defensa Jordi Cuixart o el que defensa Òmnium Cultural, però, evidentment, no estem aquí, no? I, després, de vegades, també, quan es parla de beneficis fiscals, miri, no ho sé, anar a buscar una entitat de l'Alguer, si per beneficis fiscals, els que donen vostès a les grans rendes, per exemple, a Andalusia, que han eliminat l'impost de successions que pagava, per exemple, la gent que tenia més de 100 milions d'euros de patrimoni. Per tant, o sigui, vostès..., si són el «xiringuito dels beneficis fiscals dels rics, però són vostès els especialistes en això. I quan vostès, per exemple, parlen del..., no?, per exemple, «del mal uso del dinero público, vostè ha de situar, per exemple, no?, que no és raonable que la Generalitat financi, per exemple, en aquest cas, l'Obra Cultural del País Valencià. Però, clar, jo li ho llegeixo literalment, eh? «Andalucía pone en marcha una línea de ayudas para combatir la inmersión lingüística. O sigui, s'ha de tindre la cara de marbre, però de marbre, perquè, és que..., vull dir, aquesta és la condició que li va posar Vox a Ciutadans i al PP per aprovar el pressupost d'Andalusia. Clar, és a dir, Catalunya no pot finançar Obra Cultural del País Valencià, però vostès, amb un pacte amb Vox –amb Vox, amb els feixistes–, amb els feixistes que estan asseguts amb el senyor Ortega Smith, que és incapaç de mirar-li a la cara a una víctima de violència masclista... [[aplaudiments]] , vostès sí que poden finançar ajudes contra la immersió lingüística? Doncs, miri, jo crec que..., demano una mica de coherència a tothom, i torno a dir el que deia: potser que uns i altres...
Diputat...
...deixem d'utilitzar la llengua i les llengües que es parlen a Catalunya, que són el català i el castellà, com una arma llancívola. Faríem molt millor, tots i totes, per a la convivència a Catalunya. I, en tot cas...
Diputat, ha acabat el temps.
...per la cultura, que és la de Montalbán i la de Rodoreda. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. [[Veus de fons.]] És el torn, ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, de la diputada senyora Maria Sirvent.
Gràcies, president. Bé, aquesta moció, el que pretén és relacionar l'independentisme amb opacitat, amb malversació, amb corrupció, i criminalitzar-lo en el marc d'una causa general contra l'independentisme. Ens agradaria recordar que, de pas, també criminalitza entitats que fomenten la cultura i la llengua catalanes, en concret, Plataforma per la llengua i Òmnium, que són dues entitats amb un munt de socis, i Òmnium, inclús, va ser perseguida pel franquisme però no va ser empresonat cap president d'Òmnium durant el franquisme, ho ha fet el règim del 78. El seu actual president, que quan era tresorer va renunciar a les subvencions de la Generalitat. El que els molesta a vostès és, precisament, que hi hagi un mapa dels Països Catalans que dibuixa la defensa pels drets socials, pel dret a l'habitatge, que dibuixa la defensa del territori, amb el GOB, per exemple, a les Illes. Amb SOS Costa Brava. Que defensa, també l'educació amb els docents de les Illes. O que també és un mapa que dibuixa la lluita antifeixista. En canvi, vostès no han tingut cap problema amb, fa uns mesos, com deia el diputat Cid, en poder subvencionar una activitat contra la immersió lingüística. O, inclús, subvencionar les curses de braus. I, per altra banda, tampoc els hem vist criticar, ni les subvencions a la Fundació Francisco Franco, ni les entitats fonamentalistes que neguen el dret a l'avortament, ni els diners que van destinats a l'exèrcit o a una monarquia corrupta. I, per tant, tenint clar quin és el sentit, o quina és la intencionalitat d'aquesta moció, nosaltres ens posicionarem contràriament, en bloc, a tots els punts.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn de la diputada senyora Esperanza García.
Gràcies, president. Diputats, diputades, fa escassament dues hores hem estat parlant, sobretot els grups que donen suport al Govern, de la impossibilitat de rebaixar les taxes als universitaris en un 30 que vam aprovar fa tres anys a aquest Parlament. I una de les raons que es donaven era, doncs, la manca de liquiditat que tenia la caixa de la Generalitat pels efectes derivats d'una crisi econòmica. Però, saben què? Que aquesta crisi econòmica mai va afectar les quanties rebudes i subvencions directes rebudes per determinades entitats. Només en el cas d'Òmnium, que s'anomena en aquesta moció, entre el 2005 i el 2015, van rebre la quantitat de 20 milions d'euros; vint milions d'euros que una part d'aquests, òbviament, va ser utilitzada per pagar, per exemple, doncs, la fiança del senyor Puigdemont, i que al cap i a la fi ha degenerat, en aquesta entitat, a ser més un actor polític que no pas un actor de promoció de cap mena d'activitat cultural. En el cas de Plataforma per la Llengua, que també s'anomena a aquesta moció, també tenim la situació que una entitat que rep subvencions directes de la Generalitat serveix, per a escarni i per a escrache de particulars i empreses, que fan servir –oh, oh, gran dilema i gran delicte– l'idioma i la llengua materna del 51 per cent dels catalans, que és l'espanyol. Dit això, nosaltres, entre aquests motius i els tres elements en comú que hem trobat en els últims mesos entre l'operació Voloh, l'operació Estela i el possible suplicatori per al cas de l'Institut de les Lletres Catalanes, nosaltres direm que sí absolutament a totes les previsions d'aquesta moció, que el que volen és més transparència per evitar corrupció, clientelisme i malversació de fons i cabals públics. No trobem que siguin, això sí, massa possible votar a favor d'una mena d'auditoria externa, perquè nosaltres creiem que amb les mateixes entitats i amb els mateixos estris que tenim al nostre abast, sigui l'Oficina Antifrau, o sigui la Sindicatura de Comptes, ja es podria fer una auditoria completa de tot aquest catàleg de subvencions que la Generalitat fa servir, a vegades de manera fraudulenta, com demostren els casos que he esmentat, per tal de tenir control, al final, dels recursos públics, que són de tots els catalans, no només dels independentistes.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn ara del diputat senyor José Rodríguez. Quan vulgui.
Gràcies, president. Vull començar a descriure el per què aquesta moció em sembla un despropòsit. A vostès no els interessa preguntar quines són entitats de dubtosa utilitat social. Abans de venir aquí..., de fet, si això els interessés, haurien utilitzat els seus diputats al Congreso, que cada cop són menys, per a preguntar l'interès públic de fundacions com la Francisco Franco, o la Queipo de Llano, o no finançarien des del Gobierno de la Junta de Andalucía fundacions com la del Toro de Lidia, que rep 150.000 euros dels diners dels andalusos. Potser perquè honorar les figures del feixistes responsables de milers d'assassinats, o bé fer espectacle amb la tortura d'animals els deu semblar que té utilitats socials. Jo sospito que si torturar dofins fos part de la tradició espanyolista, també ho finançarien. No estem en una moció que vulgui ser constructiva. En el fons, és un salt que vostès fan per pura por. Tenen por que el que els va passar a les eleccions espanyoles ho visquin aquí a Catalunya. Por que, per quedar-se curts en el discurs anticatalà els passi per la dreta Vox. Per això han vingut a aquesta sessió del Parlament amb un seguit de mocions, a quina més descabellada, i haurien d'adonar-se per què no es fan esmenes a les seves mocions. Vostès, en el seguit de punts que desgranen, intenten desprestigiar qualsevol entitat que faci de la llengua o la cultura catalanes el seu àmbit de treball. Això no és nou. Vostès han sigut, des del seu naixement, la punta de llança del nacionalisme espanyol i s'han adonat que el principal problema per a la seva agenda política és tot el que tingui a veure amb la identitat catalana. Potser, per sort, dels aranesos, vostès els solen ignorar, a ells i a la seva identitat. Els molesta la llengua catalana, per això pretenen criminalitzar la investigació sociolingüística a les escoles. Volen que l'etiquetatge no estigui en castellà i en català sinó només en castellà, que és el que passaria només amb la legislació espanyola. O ataquen Òmnium Cultural tal com feia el general Muñoz Grandes el 1963. El seu atac al català va fins i tot en contra dels interessos dels que tenim el castellà com a llengua familiar. Avui, pel sol fet que el català és llengua d'ús habitual per a una part dels catalans, una llengua en la que consumeixen, treballen, viuen i fan negocis, dominar el català facilita trobar feina. Quan vostès ataquen la immersió lingüística o el treball d'entitats com Plataforma per la Llengua o Òmnium, que estan fomentant el coneixement i l'ús del català, precisament en els barris on menys es parla, vostès volen degradar les oportunitats socioeconòmiques de les persones que tenim el castellà com a llengua familiar. Amb certa hipocresia, perquè dominen vostès el català molt millor del que el dominem molts altres. No només això: vostès ens volen tancar, als que tenim el castellà com a llengua materna, poder accedir a un espai cultural i una forma d'entendre el món, que és el que ens proporciona poder tenir un català de qualitat. En el fons, ens volen tancar una porta social i cultural. Tot per defensar la identitat uniforme espanyola. Perquè, de fet, parlant de «xiringuitos nacionalistes, l'Estat destina centenars de milions a eines del nacionalisme espanyol, com són l'Instituto Cervantes, l'Instituto Elcano, o España Global. Això sí que són «xiringuitos sense cap ús social, o un ús social qüestionable. Alguns d'aquests amb vídeos ofensius i ridículs impulsats per un estat i un aparell diplomàtic per intentar salvar la imatge del nacionalisme d'estat que fa aigües pels quatre costats. Acabo amb un consell, senyora Sierra: fer ara a correcuita aquestes mocions per intentar que no els desbanqui Vox com a punta de llança del nacionalisme espanyol, no els sortirà bé. De fet, encara no han reflexionat com el nacionalisme espanyol, tot i comptar amb un estat, un aparell econòmic i mediàtic a Catalunya, es torna més minoritari dècada a dècada, mentre, dècada a dècada, hi ha més gent que dona suport al projecte d'una Catalunya independent. Competint amb Vox a veure qui és més anticatalà, vostès no deixaran de ser una marca blanca massa tova. Parlant d'assenyalament: vull recordar l'assenyalament que va fer el seu exdirigent, Albert Rivera, a professors de l'Institut de Palau. Això sí que li va canviar la vida a algunes persones. M'agradaria desanimar-los del que fan, que és fer del projecte d'una Catalunya dins d'Espanya un projecte cada cop més obscur, incòmode i homogeneïtzador, on només es pot ser espanyol d'una manera, i deleguen la resta d'entitats a pur folklore i marginalitat. Nosaltres seguirem treballant per un projecte d'una Catalunya independent, oberta, inclusiva i on les identitats de ningú puguin ser qüestionades, i on, a més d'altres coses, ser, sentir i parlar català es pugui fer amb tots els drets i tota la tranquil·litat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula ara el senyor Francesc Ten.
Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats, cinc minuts per posicionar el nostre rebuig a aquesta enèsima moció de más de lo mismo que ens ha portat Ciudadanos avui aquí. Más de lo mismo que fins i tot repeteix un punt que ja va ser portat fa un mes, que va ser esmenat i transaccionat, i votat a favor, per 128 vots, però que ells ressusciten de la versió original i el tornen a portar avui aquí, a veure si d'aquesta manera potser acaba sent aprovat. Cinc minuts per mostrar la nostra disconformitat al vocabulari poc rigorós, intransigent, dur, pèrfid, imprecís, que s'utilitza habitualment per part d'aquest grup en aquest faristol, i especialment en la interpel·lació que es va fer, i en temes com els que tractem avui, doncs, sempre utilitzen. Amb quina finalitat? Amb l'única finalitat de sembrar discòrdia, dubtes, conflicte, i de desprestigiar aquesta institució. Però, no, no podran desprestigiar el Parlament de Catalunya. Sota un títol enganyós i imprecís, Ciudadanos aprofita per atacar, per exemple, Plataforma per la Llengua. Plataforma per la Llengua no fa escarni, ni en farà, ni ha participat en cap escarni a ningú. Plataforma per la Llengua no ataca a ningú per parlar en castellà. Plataforma per la Llengua va en contra dels qui ataquen a qui parlant en català defensen els seus drets de parlar en català, els nostres drets, els de tots, de parlar en català. Plataforma per la Llengua defensa la no discriminació del català, de la comunitat lingüística, dels parlants, de les persones que parlen català i que hem de veure'ns tractats amb inferioritat de condicions davant d'una oficialitat del català que no li permet tenir els mateixos reconeixements que sí que té l'oficialitat del castellà, perquè la Constitució l'empara, i encara més la brutal sentència del Tribunal Constitucional. Els servidors públics de Catalunya no haurien de tenir tots la obligatorietat del requisit de conèixer el català, igual que tenim la del castellà? I aprofito per dir al PSC –que hauria de dir «els socialistes, però no ho tinc clar– que, si tan convençuts diuen que estan que educació i cultura han d'anar de bracet i ha de ser tractat com un tot –i és ben cert, i jo també ho crec–, no volen per a tots els nois i noies de Catalunya que el català sigui una oportunitat de millora, de més ensenyament, de més cultura, de millora de condicions laborals, socials, de coneixement i de creixement? Defensen que una de les llengües oficials de Catalunya no sigui ensenyada a l'escola? A algú se li acudiria que no s'ensenyés no sé quin capítol de matemàtiques a l'escola? Seria una irresponsabilitat. Tinc ja menys de cinc minuts per dir que, si no els agrada una entitat com Òmnium, és de totalitaris voler-la eliminar. Retirar la consideració d'entitat cultural a Òmnium és dir, doncs, que Òmnium no és una entitat cultural, és dir com si Ciudadanos no és un partit polític; és a dir, no porta enlloc, això. Òmnium treballa en tres aspectes que fins al 155 van ser crucials en aquest país: llengua, país i cultura; i això inclou la defensa de les institucions. I tots els partits, excepte Ciudadanos, en la seva mesura, més o menys, i en la seva diversitat, com ha de ser, defensaven aquests principis: llengua, país i cultura i defensa de les institucions. El 155 s'ho va carregar, i això va ser un error i serà la condemna dels que li vau donar suport. Diputades i diputats de Ciudadanos, pels catalans, per molts més catalans dels que vostès es pensen, la seva manera d'actuar, els cartellets, la bronca, el conflicte, els canvis de lideratge, les dimissions, aquest programa pseudoliberal que pacta amb la ultradreta, etcètera, això no connecta amb la gent, no connecta amb ningú; això es queda aquí, a la Ciutadella, al zoo, no arriba al passeig Picasso. [[Remor de veus.]] Vostès formen part del trist paisatge tempestuós de regressió de drets i de llibertats. [[Aplaudiments.]] En són conscients, d'això? Aquestes mocions, aquestes enrabiades, aquest to crispat, improductiu, que han practicat..., s'han equivocat. Però continuïn, continuïn així, perquè mentre continuen no seran mai alternativa política a res; no a l'independentisme: no seran alternativa política. Han estat molt mal exemple en les formes, en el respecte de les institucions, i volen desprestigiar aquest Parlament, però no ho aconseguiran. Jo des de la humilitat els recomano més silenci, callar. Això és regenerador, és arreplegador de valors i de reflexions per retornar una paraula renovada. Però em temo que no ho faran, perquè així poden justificar la seva gran davallada. [[Aplaudiments.]]
Avisem a votació. Mentrestant, aprofito per preguntar si hi ha alguna petició de votació separada. [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]] Sí, senyor Pedret?
Sí; petició de votació separada dels punts 5.1 i 5.4, que poden anar junts, i 5.5 i 5.6, que al mateix temps poden anar junts entre ells.
Per tant, 5.1 i 5.4, d'una banda, i 5.5 i 5.6, de l'altra. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Sí, senyora Segovia.
Sí; per demanar votació separada del 5.3, si us plau.
Bé, passarem a les votacions. Votarem primer els punts 5.1 i 5.4 –5.1 i 5.4. Comença la votació. Els punts 5.1 i 5.4 han estat rebutjats per 39 vots a favor, 76 en contra i 16 abstencions. Votem ara els punts 5.5 i 5.6. Comença la votació. Aquests punts han estat rebutjats per 39 vots a favor, 92 en contra i cap abstenció. I votem ara el punt 5.3 –5.3. Comença la votació. El 5.3 ha estat rebutjat per 63 vots a favor, 68 en contra i cap abstenció. Votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat rebutjada per 55 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el seu suport a l'Assemblea d'Electes de Catalunya]] [[302-00163/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el seu suport a l'Assemblea d'Electes de Catalunya. Presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, per exposar-la té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, diputades i diputats, em permetran que comenci la defensa d'aquesta moció afirmant que les institucions de Catalunya estan en risc; però qui les posa en risc és precisament el president de la Generalitat, el Govern i el mateix president del Parlament. Estan en risc perquè s'entesten en donar aparença de legalitat i de representativitat a entitats privades com ara el Consell de la República o l'Assemblea d'Electes, que només representen el separatisme i segurament allò que vostès somien: una Catalunya en la que tots els catalans fossin separatistes. N'hem tingut un exemple fa escassos minuts, quan un diputat del Grup de Junts per Catalunya demana a la oposició que el millor que poden fer és callar. Això és segurament el que a vostès els agradaria, no tenir oposició i que la oposició callés. Per això vostès es munten l'Assemblea d'Electes, perquè allà ningú els portarà la contrària. Doncs no. [[Alguns aplaudiments.]] Doncs no, a Catalunya continua havent-hi més catalans que separatistes. Doncs no, les institucions legals, legítimes i representatives dels catalans són el Govern, la Presidència de la Generalitat, aquest Parlament i les Corts Generals. Qui es considera demòcrata no pot participar d'una entitat que pretén suplantar el Govern de la Generalitat. Qui es considera demòcrata no pot participar d'una entitat que pretén usurpar les funcions d'aquest Parlament, especialment ni el Govern, ni el president, ni el president del Parlament, per descomptat. Qui es considera demòcrata no pot ni avalar ni callar davant l'ús de la violència com a eina per assolir un objectiu polític. Certament, aquesta moció en condicions normals no tindria massa sentit; és, si m'ho permeten, de Barrio Sésamo: dos més dos, quatre. Però, sense que serveixi de precedent i per primera vegada en aquesta legislatura, els donaré la raó en una cosa: no estem en condicions normals, i no ho estem perquè vostès segueixen intentant posar objectius polítics sense legitimitat i unilateralment, sense atendre a les lleis democràtiques de les que ens hem dotat, també les d'aquest Parlament. Avalen una entitat privada com a govern paral·lel i legítim. Participen d'una assemblea d'electes que no és representativa més que del separatisme. Vulneren drets dels catalans permetent i participant de manifestacions i bloquejos d'infraestructures, impedint la llibertat de moviments de treballadors i de mercaderies. Carreguen contra els cossos de seguretat quan es defensen i defensen la majoria de catalans que no volem la barbàrie que anuncien els seus CDRs. Tracten amb impunitat aquells que malmeten mobiliari urbà, alteren l'ordre o agredeixen altres persones. Pensen que les institucions són de la seva propietat. El president va als tribunals –prèvia mongetada, això sí– a dir que la llei és la llei, i provoca vergonya aliena. Vulneren drets de diputats d'aquest Parlament; en aquesta legislatura ja hi han dos sentències del Tribunal Constitucional sobre vulneració de drets, a la legislatura anterior n'hi van haver onze. I quan no els agrada ens fan callar, o ens criden a l'ordre –dinou vegades aquesta legislatura–, o ens expulsen –també ens ha passat a dos diputats. Per això és necessària aquesta moció, almenys per dir-los que les seves actituds no tenen res a veure amb la democràcia i que són vostès els que, persistint en aquestes actituds, posen en risc les institucions comunes dels catalans. Avui tornen a tenir una nova oportunitat per recuperar la responsabilitat, com a mínim la responsabilitat institucional, donant suport a aquesta moció. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Maialen Fernández. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Consellera, diputados, buenas tardes a todos. Bien, Asamblea de Electos y Consejo para la República: si no fuera porque es un asunto tan serio y tan grave, pensaría que estaba ante el título de una película; pero no, es otro chiringuito más, una reunión a la que sí que acude el presidente de la Generalitat, el señor Torra. No así a la entrega de premios que se celebró la semana pasada, la entrega de premios al señor Luca de Meo, presidente de la SEAT, que le recuerdo que es una empresa con sede en Cataluña que genera miles de puestos de trabajo y genera millones de euros de inversión. Yo comprendo que cometer presuntas ilegalidades constantemente debe ser muy cansado, y, claro, ir a esta entrega de premios, en la que están representantes del mundo económico y social de Cataluña, en la que están representantes de otros partidos políticos, como el presidente de mi grupo parlamentario, el señor Carrizosa, no es muy agradable para el presidente de la Generalitat. Estoy segura de que el señor Aragonès, que en estos momentos no está, estará encantado con que el presidente de la Generalitat le delegue sus funciones y que tenga que lidiar con comentarios no del todo agradables, que seguro que no le hacían precisamente la pelota. Eso sí, el que cobra unos cuantos miles de euros más al mes es el señor Torra, y el que ha blindado su sueldo de por vida por real decreto, también es él. [[Aplaudiments.]] Y, señores del PSC, no les he oído ni les he visto escandalizarse con este doble Parlament, esta doble institución inventada por los separatistas que usurpa las funciones de las instituciones democráticas legalmente establecidas, cosa que sí hicieron, se escandalizaron, con nuestra moción de censura, a la que no se unieron. Debe ser que en estos momentos que están negociando con Esquerra el Gobierno de España no es conveniente, y, por ende, también el Gobierno de Cataluña. Les recuerdo que la degradación de las instituciones catalanas comenzó allá por el año 2010, cuando el señor Montilla acudió a una manifestación en contra de la sentencia del Tribunal Constitucional sobre el Estatut. El máximo representante del Estado en Cataluña deslegitimando al órgano que tenía que velar por la legalidad. Y a este Govern le tengo que reconocer una cosa, y es su capacidad imaginativa y visionaria para crear chiringuitos con tanta antelación, de dudosa utilidad, que normalmente sirven para enchufar amiguetes, y como vemos en la Sindicatura de Cuentas, para utilizar un uso excesivo e indebido del dinero público. El 26 de octubre del 2016, hace ya tres años, crearon esta duplicidad, mucho antes incluso del referéndum ilegal que realizaron el año siguiente. Y esta concepción patrimonialista de las instituciones por parte de los separatistas, que creen que son suyas, que Cataluña es únicamente suya, ha provocado una degradación de las mismas. Demuestra, una vez más, que ustedes no creen en la democracia representativa y plural, sino en un sucedáneo de democracia populista que pretende regirse por encima de cualquier principio democrático y de lo legalmente establecido. El principio de representación que los partidos separatistas menosprecian constantemente se refleja en otra entidad fake, contraria a las instituciones democráticas y legítimas de Cataluña, como es el Parlament, y que ustedes manipulan a su antojo, como les da la gana, cuando les conviene y, eso sí, a la que acuden, entre otros, el president del Govern, el president del Parlament, diputados, alcaldes, eurodiputados, senadores, etcétera. Y, señores, ¿esto quién lo paga? Tres años antes de que el 30 de octubre del 2019 activaran este organismo no oficial, al margen del ordenamiento jurídico, que desvirtúa nuestras instituciones y a las que pretenden usurpar, ustedes ya sabían, según nos informó en su intervención en el Pleno anterior la señora Budó, aquí presente, que entre sus funciones estarían las de denunciar la represión que sufre Cataluña por parte del Estado español, un manifiesto de rechazo a la sentencia, que en 2016 todavía no se habían saltado del todo el ordenamiento jurídico. Se exigiría una mesa de diálogo y de negociación con el Estado. Mira, esto está de última actualidad. Se trabajaría por la autodeterminación, y donde defenderían los derechos sociales, civiles y políticos de la ciudadanía. Y a este Govern le pregunto: ¿a qué ciudadanía exactamente se refieren? ¿También los defienden a los catalanes constitucionalistas, de sus locuras y de ustedes? ¿No se fían de sus propias instituciones que tienen que crear una asamblea complementaria al Parlament y al Govern? ¿O simplemente tendremos que descubrir que es un lugar más donde funciona el sistema dactilar, es decir, lo que se conoce comúnmente como dedazo, es decir, una barita mágica que te dice, «te ha tocado 80.000, 100.000, 120.000, quién da más? Cataluña se merece instituciones que estén a la altura y ofrezcan a los ciudadanos y a sus empresas estabilidad jurídica y política, y no irresponsables que cortan carreteras mientras sube la factura de los destrozos, destruyen empleos y arruinan a su pueblo. Todos los ciudadanos tenemos obligaciones, estamos sometidos al cumplimiento de las leyes y al respeto de sus instituciones. Y, si no, de lo contrario, imperaría la ley de la selva, y les recuerdo que España es una de las mejores democracias del mundo. Señores, en política se puede hacer absolutamente de todo menos el ridículo. Por supuesto, apoyaremos la moción del PP y no tengo nada más que decir. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes Units per Avançar, és el torn del diputat senyor Ferran Pedret. Quan vulgui.
Gràcies, president, consellera, diputats, diputades. Bé, en pocs minuts de debat, en el final de la moció anterior i en aquesta, que per al PSC dues fal·làcies de les que es coneixen com l'home de palla, que és presentar els arguments de l'adversari d'una forma deliberadament errònia per aleshores tenir, diguem-ne, una opció fàcilment refutable. Ni nosaltres hem pretès mai que no es pugui estudiar en català a l'escola catalana –és una qüestió que és absolutament psicodèlica que es plantegi que el PSC té aquesta posició–, ni, de cap de les maneres, es pot dir, senyora Fernández, que nosaltres no hàgim actuat al Parlament, que és on correspon, contra el que a nosaltres ens sembla, efectivament, l'intent de construir una institucionalitzat paral·lela com és l'Assemblea d'Electes o el Consell per la República. Em guardaran de mentir els diputats i diputades de les formacions que donen suport al Govern, que saben que sobre aquest tema hem presentat multitud de preguntes parlamentàries, hem fet propostes de resolució, etcètera, sempre obtenint un mateix tipus de resposta, que és: «Bé, això són associacions, entitats privades amb les quals el Govern i les forces parlamentàries no tenim, diguem-ne, un vincle oficial i, per tant, s'ha de respectar que treballin com a entitats privades que són. Bé, però nosaltres hem dit, en més d'una ocasió que ens sembla que aquesta és la resposta que ens donen aquí però després quan presenten aquestes iniciatives públicament intenten revestir-les de tota la pompa de les institucions realment existents, que dirien en temps passats. I, per tant, nosaltres estem preocupats pel fet que algú es plantegi la substitució del Govern de la Generalitat de Catalunya per un transsumpte de Govern català, que seria el Consell per la República, o que pretengui la substitució del que de conformitat amb l'Estatut és el lloc on està representada el conjunt de la ciutadania catalana, que és el Parlament de Catalunya, per un transsumpte de legislatiu que seria l'Assemblea d'Electes, on efectivament només hi ha representava un determinat gran corrent del pensament polític del nostre país. I, efectivament, això ens preocupa, i ho hem dit també des del faristol del Parlament, des d'aquí mateix, en diverses ocasions, en legislatures passades i fins i tot en el transcurs dels debats d'aquesta tarda, quan ens preocupàvem per, diguem-ne, aquesta voluntat de construir una institucionalitzat paral·lela. Perquè, mirin, nosaltres som molt conscients que en el context de diverses crisis que han convergit en els darrers anys a casa nostra, una crisi social i econòmica, les conseqüències de la qual encara duren, una crisi institucional de representació, de credibilitat de les institucions, i una crisi, diguem-ne, del model d'organització territorial de l'Estat, en tot això, s'ha erosionat quelcom que és fonamental perquè puguin funcionar les institucions democràtiques, que és que una àmplia majoria de la ciutadania confereixi a les seves institucions, a la vegada que són legítimes i representatives, és a dir, que els concedeixi aquest caràcter de ser legítimes i representatives. I som conscients que una bona part de les persones que donen suport a opcions independentistes estan en aquesta tesi respecte al conjunt de les institucions que deriven de l'Estatut i de la Constitució. Però el que també hem reclamat a l'independentisme que entengui és que el seu intent de construir una institucionalitzat paral·lela o el seu intent de construir un estat català independent, sigui en base al que es va intentar aprovar el 6 i 7 de setembre, i després el 27 d'octubre del 2017, o sigui amb un nou intent, està condemnat a obrir una crisi encara més profunda entre els ciutadans i ciutadanes de Catalunya respecte a la legitimitat i la representativitat que confereixen a aquestes, diguem-ne, naixents institucions, o transsumpte d'institucions. Obriríem una crisi profundíssima. Els ho estem dient nosaltres. Mirin, abans he citat l'article 20 de la Llei fonamental de Bonn respecte a la submissió dels poders públics a l'imperi de la llei, però l'article 20 de la Llei fonamental de Bonn, d'una democràcia consolidada, l'article 20, estableix els principis de l'ordre estatal a Alemanya: que sigui federal, que sigui democràtic, que hi hagi submissió dels poders públics a l'imperi de la llei. I diu, in fine, que reconeix als ciutadans i les ciutadanes poder-se resistir, si no hi ha altra manera de fer-ho, contra qualsevol que pretengui atemptar o destruir aquests principis de l'ordre estatal. Això no està a la Constitució espanyola, però indica fins a quin punt és important que hi hagi una àmplia majoria de la ciutadania que reconegui que les seves institucions són legítimes i representatives, i que quan algú intenta construir institucions que no són àmpliament reconegudes com a legítimes i representatives, el problema polític és de gran magnitud, perquè aleshores ens traslladem a un escenari de conflicte social i polític de molt difícil resolució. Ho hem dit en més d'una ocasió i hi insistim: per aquí és un gran error intentar procedir, per aquí és un gran error intentar procedir; al marge de la idea política que cadascú defensi, el que provoca és un conflicte de grans dimensions. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Marc Parés. Quan vulgui.
Bé, gràcies, president, diputats, diputades. Bé, senyor Rodríguez, vostè començava la seva intervenció dient que les institucions catalanes estan en risc, i l'única evidència que tenim d'aniquilació de les institucions catalanes la vam viure no fa pas gaire amb l'article 155, i van ser vostès, els que van aniquilar les institucions catalanes. No, no es va aplicar aquí, sap molt bé on es va aprovar l'article 155, qui el va aprovar i les conseqüències que va tenir, per tant, no vinguin vostès a defensar les institucions catalanes quan són els primers que la suprimeixen. Aquesta, de fet, és una moció que demostra un cop més que vostès no tenen proposta per a Catalunya. Quan han governat a l'Estat, la seva única proposta ha estat la repressió, ha estat el no a tot, ha estat la llei mordassa i ha estat el 155. I ara que són a l'oposició continuen volent prohibir-ho tot: volen prohibir els partits i ara, en aquesta moció, ens proposen que el president de la Generalitat no participi en actes d'entitats privades que no són del seu grat o que el president impedeixi la celebració de manifestacions i de concentracions. I ho fan en nom de la democràcia. Miri, a nosaltres aquí, aquí no ens hi trobarà, perquè nosaltres entenem que la democràcia, per sobre de tot, és dissensió, és confrontació d'idees, és poder oposar-se als poders, a tots els poders, al poders econòmics, als poders polítics, als poders judicials. Aquesta és la base de la democràcia. Fer-ho de forma no violenta, efectivament, però vostès continuen insistint en demanar una condemna que s'ha produït ja per activa i per passiva, i, per tant, al final el que volen és construir un relat d'una realitat que no és com vostès la pinten. Deia la democràcia és confrontació, és dissensió, i no només des de la protesta sinó també des del contrapoder, des de l'autoorganització ciutadana, des de l'autoorganització comunitària. Això va ser l'1 d'octubre, però això són també els centres socials autogestionats o el cooperativisme amb voluntat de transformació social. Ara, certament, el contrapoder des de les institucions és una anomalia democràtica, i això ho compartim. I, en aquest sentit, la creació d'òrgans paral·lels que no són escollits per la ciutadania, i que deixen més de mig país de banda, entenem que no aporta cap solució al conflicte polític que viu avui Catalunya. Des del respecte ho dic als càrrecs electes i a la seva llibertat d'actuació, perquè han estat escollits com a càrrecs electes i, per tant, si volem un altre rumb el que hem de fer és canviar governs, però mentrestant hem de respectar també les seves decisions. Des d'aquest respecte, nosaltres el que creiem és que cal un canvi de rumb, un canvi de rumb al Govern de la Generalitat, que reconegui que aquesta via, que la via unilateral i que la via també de creació d'un entramat complex de diferents òrgans que ningú sap molt bé per a què serveixen i què fan i –deixin-m'ho dir també– que amb mocions com aquestes els està donant una credibilitat que jo crec que ni ells mateixos se la creuen, no?, en el sentit de quina és la utilitat de tots aquests espais..., creiem que és hora de dir ja que aquest no és el camí, que cal un canvi de rumb, que això no ha funcionat i que, per tant, és cert que Catalunya té anhels, té aspiracions de major sobirania i de major llibertat, però no és aquest el camí de com aconseguir-ho. I, per tant, cal posar fi al processisme i obrir una nova etapa de diàleg que ens condueixi a trobar solucions reals, solucions des d'amplis consensos. I també cal un canvi de rumb a l'Estat, cal un govern de l'Estat que comenci a fer propostes per a Catalunya, cosa que vostès han estat absolutament incapaços de fer. Perquè la solució no és una sentència indigna que empresona líders socials i polítics i que amenaça la llibertat d'expressió i de manifestació del conjunt de la ciutadania. La solució no és tampoc que el Tribunal Constitucional censuri la llibertat d'aquest Parlament per parlar d'allò que vulgui. La realitat és que el règim del 78 està esgotat. La realitat és que hi ha una amplíssima majoria de catalans i de catalanes que creuen que els nivells d'autogovern de Catalunya són insuficients i que l'estat autonòmic ja no ens funciona, i que, per tant, el que cal són noves propostes, són noves solucions, a les quals només podem arribar des del diàleg i des de la inclusió del conjunt de la societat, des d'àmplies majories socials i polítiques. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, nosaltres votaríem a favor d'aquesta moció si en poguéssim fer el negatiu, eh? I, per tant, els explicaré com seria aquest negatiu per nosaltres. Nosaltres, a la moció, afirmaríem que, efectivament, davant del bloqueig absolut de l'autonomia, davant de l'autonomia com un dels principals problemes per avançar cap a la independència, efectivament cal construir una institucionalitat alternativa; una institucionalitat alternativa que sigui un contrapoder que expressi la sobirania popular que està disposada a lluitar i a defensar l'amnistia, l'autodeterminació, els drets socials, civils i polítics per a tothom, que l'Estat no només no respecta sinó que ataca. I defensaríem que efectivament aquesta institucionalitat alternativa es podria construir –no únicament, però es podria construir– a partir del poder municipal, de la realitat municipal i de la representació política municipal com a font també de representació democràtica, de legitimitat i de sobirania popular, com podria ser –tal vegada, veurem si això és possible o no– l'Assemblea d'Electes de Catalunya, com aquest organisme dipositari d'aquesta sobirania popular des de la base municipalista, per tal de construir les condicions que ens permetin avançar cap a l'autodeterminació, l'amnistia i els drets civils. Però també aquesta moció diria que el Parlament hauria d'instar el president de la Generalitat i el Govern a condemnar efectivament els actes de violència que s'exerceixen als carrers –els que exerceixen els cossos de seguretat de l'Estat i els Mossos d'Esquadra–, i per tant, en conseqüència, demanaríem el cessament del conseller Buch, demanaríem la fi de la repressió i la fi de la col·laboració dels Mossos amb els cossos de seguretat de l'Estat. També demanaríem que aquest Parlament instés el Govern a impedir la celebració de manifestacions i concentracions feixistes i de grups d'extrema dreta, com també demanaríem que, efectivament, la Generalitat es retirés com a acusació contra les persones represaliades en les mobilitzacions en resposta de la sentència. I finalment, efectivament, i parafrasejant la seva moció, diríem que el Parlament de Catalunya insti el president de la Generalitat, el president del Parlament i el Govern a salvaguardar la dignitat de la institució que representen, i per fer-ho, se'ls insta a usar llurs responsabilitats institucionals per dur a terme actes que retornin a la institució que representen la dignitat que mereix, defensant ineludiblement els drets socials, civils i polítics dels catalans i catalanes davant l'Estat espanyol i, efectivament, defensant el dret a l'autodeterminació i els drets civils i polítics per a tots i totes. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del diputat senyor Marc Sanglas.
Gràcies, president. Consellera, conseller, «rebuig a l'aparença de legalitat, «deixar de participar, «impedir manifestacions, «personar-se en tots els procediments judicials..., aquestes, senyor Rodríguez, són expressions tretes de la seva moció. I de ben segur que podríem incorporar en el seu esperit la paraula «prohibir, eh?, que a vostès els encanta i que saben conjugar tan perfectament: són especialistes en la prohibició. Aquell llenguatge –aquell llenguatge– que utilitzen vostès no només en l'expressió, diguem-ne, escrita, sinó també en l'expressió verbal constantment en aquest Parlament, intenta generar una situació d'impedir..., d'imposició, d'expressar una violència cap a la manifestació dels nostres drets. En definitiva, una repressió política, judicial i econòmica en tots els àmbits d'aquest país. I, per tant, vostès, el seu model, el que han intentat imposar és el d'acabar amb l'expressió de la dissidència política, i aquest és el que hi ha a tot arreu; si no –si no–, digui'm a què ve la llei mordassa: la seva llei mordassa, que ha servit per prohibir no només als independentistes sinó als tuitaires, cantaires, tota expressió de dissidència política de l'Estat. Quanta gent no ha estat represaliada en pro d'aquesta llei mordassa? A vostès, això és el que els captiva i això és el que els tira. Vostès, que fa uns dies van fer aquest enterrament d'honors al dictador –per desgràcia, el dictador ha continuat, en totes les seves expressions, ha continuat en moltes de les estructures estatals: judicials, polítiques, socials–, són aquells –són aquells– que segueixen tenint la classe dominant, són aquells que intenten influir en la classe política, són aquells que viuen de les expressions del BOE, són aquells de l'Ibex, són aquells que no volen que s'acabi amb l'statu quo. I això és precisament el que estem intentant amb aquest procés independentista: acabar amb un statu quo que ve perpetuat des de la dictadura franquista. Ens demanen que no ens associem, ens exigeixen gairebé que ens inhibim des del punt de vista social, i volen –segurament– que es faci viva aquella frase: «Haga como yo y no se meta en política. Doncs no: els diem que serem a les institucions, serem al carrer, serem a tot arreu, perquè ens ho hem guanyat, perquè en tenim el dret. I si alguna cosa els molesta, que és el que m'ha semblat d'algunes expressions anteriorment vistes, no és que es creïn entitats associatives –quin problema hi ha en crear entitats associatives?–, el que els molesta és que a més a més l'independentisme sigui majoritari a les institucions. I això sí que els fa mal. I d'això és del que rabia. I alguns parlen que si els alcaldes... Ja els agradaria tenir alcaldes per poder-se queixar i expressar... [[Aplaudiments.]] Alguns de vostès són hereus i delfins del lerrouxisme més tronat d'aquest país, que ha continuat des de temps immemorials. Volen dividir aquest país, volen seguir dividint aquesta societat i diuen que nosaltres dividim: no és veritat. La creació d'estructures, la creació d'entitats..., lliures, eh? I algú es preguntava: «I com es paguen? Doncs les financem tots els càrrecs electes: tots els càrrecs electes que vam participar en l'Assemblea de Càrrecs Electes vam contribuir a finançar-la. No és una menjadora, no és una col·locadora, no és un «xiringuito, com diuen vostès; és un element d'expressió popular, és un element d'expressió i de força que vam voler demostrar. És una expressió contra la sentència d'aquest Tribunal Constitucional. Algú criticava si el president Montilla s'havia manifestat. Evidentment que el president Montilla es va manifestar contra la sentència del Tribunal Constitucional. I ja ho va advertir: aquella sentència portaria a aquesta situació, desafecció política dels catalans respecte a l'Estat. I així estem. I vostès segueixen igual. I segueixen mantenint aquest discurs de «vinga, i som-hi, i som-hi!. Doncs nosaltres també seguirem insistint: volem tenir un país lliure, on es garanteixin tots els drets, que no es limitin els drets, com vostès volen. I ens parlen de dignitat. Dignitat? Sap què és, senyor Rodríguez? Dignitat de les institucions és no tenir 420 càrrecs al País Valencià –només al País Valencià– condemnats, imputats per corrupció política, començant pels presidents de la Generalitat Valenciana. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya té la paraula ara el diputat senyor Marc Solsona.
Gràcies, president. Consellera, conseller... Senyor Rodríguez, jo em dic Marc Solsona, soc diputat al Parlament de Catalunya, soc alcalde de Mollerussa, soc demòcrata i no em pot dir vostè a on puc participar i a on no. D'això se'n diu principi de llibertat individual. [[Aplaudiments.]] Jo li respecto la seva. I jo el que demano és que també respecti la nostra, no?, en aquest sentit. Però jo voldria fer primer un agraïment. Gràcies per presentar aquesta moció. Gràcies per permetre'ns parlar en seu parlamentària –en seu parlamentària– de l'Assemblea d'Electes i del Consell per la República. [[Aplaudiments.]] Bàsicament, perquè avui parlem del Consell per la República, de l'Assemblea de Càrrecs Electes, votarem uns punts on sortiran aquestos dos conceptes perseguits per la Junta Electoral, i la pregunta és: si nosaltres haguéssim presentat una moció on s'hagués de votar «Consell per la República o «Assemblea de Càrrecs Electes, ho podríem fer? La Mesa estaria amenaçada?, li haguessin fet alguna reconsideració? Tindríem algun problema? [[Aplaudiments.]] Perquè la pregunta és: la senyora Roldán acabava la seva intervenció en la moció dient: «I nosaltres posarem en coneixement de la fiscalia aquesta moció. No ho sé, ho faran, també? Posaran en coneixement de fiscalia aquesta moció del Partit Popular on es parla de Consell per la República i d'Assemblea de Càrrecs Electes? [[Remor de veus. Aplaudiments.]] Jo espero que no, de veritat, espero que no, eh? De fet no ho vull, només faltaria. Una altra cosa –perquè de fet va d'això, i és reiteratiu i ho hem parlat en altres mocions–, en aquest Parlament diguem que no podem parlar de tot, senyor Fernández –i després votarem, eh?, no només parlarem, i votarem també de tot. Nosaltres ens preguntem: els electes de Catalunya tenim dret a buscar espais on parlar, debatre amb llibertat, sense estar amenaçats, advertits, perseguits, jutjats i sentenciats? Home, jo crec que sí. L'Assemblea de Càrrecs Electes és la resposta a un posicionament polític de rebuig a la sentència, i després llegiré els acords de l'assemblea. L'Assemblea de Càrrecs Electes és la resposta política a les amenaces i propostes constants d'aplicació d'un nou 155, de suspensió del Parlament de Catalunya i d'intervenció de facto de les nostres institucions. Sí, senyor Rodríguez, és veritat: les nostres institucions estan en risc. És veritat, ho estan dient cada vegada, sobretot per l'aplicació del 155 i les amenaces constants. L'Assemblea de Càrrecs Electes és una resposta d'unitat estratègica, de front comú dels electes de Catalunya. Jo entenc que dos mil càrrecs electes a la vegada aprovant de manera consensuada un posicionament polític deu ser una cosa ridícula. De fet, vostè en la seva interpel·lació la setmana passada en deia: «Bé, aquesta assemblea o aquest aplec, amb un menysteniment a més de dos mil càrrecs electes que van assistir lliurement a un acte de reunió..., em sembla que bastant correcte en aquest sentit. L'Assemblea de Càrrecs Electes, al contrari del que s'ha dit aquí, no té en cap cas un caràcter substitutiu de les nostres institucions. De fet, al punt 3 de l'acord es diu el següent: «Donem suport a la mobilització popular i seguim defensant la sobirania de les institucions catalanes. Per tant, ni suplantar ni usurpar. El que estem dient és que a l'assemblea, que no té aquest caràcter substitutiu, el que estem fent és ens estem organitzant. El que fem és estem articulant, musculant una governança per reaccionar..., en el cas que hi hagi una resposta política de l'Estat envers les institucions catalanes, que puguem estar organitzats per combatre, però sobretot per defensar els nostres drets com a càrrecs electes, que ens poden ser usurpats i vulnerats. Per tant, agraeixo moltíssim que puguem fer en seu parlamentària, públicament, que puguem traslladar els acords de l'Assemblea de Càrrecs Electes del passat dia 30 d'octubre, on es diu el següent. Primer: «Rebutgem la sentència dictada pel Tribunal Suprem amb relació als fets de l'1 d'octubre de 2017, que vulnera els drets civils i polítics no només de les persones condemnades sinó també de la ciutadania d'aquest país, i que condemna l'expressió i l'exercici d'aquests drets, la llibertat i la dissidència polítiques. Segon: «Demanem amnistia i exigim la llibertat de les preses i els presos polítics, el retorn dels exiliats i exiliades i la fi de la repressió judicial, política, social, econòmica i policial. Punt 3: «Donem suport a la mobilització popular i seguim defensant la sobirania de les institucions catalanes. Punt 4: «Exigim diàleg a l'Estat i una mesa de negociació que retorni el conflicte a la política. Al mateix temps, apel·lem a la mediació internacional per aconseguir aquest objectiu. I clou el punt 5: «I treballem per l'autodeterminació i per una solució política que permeti als catalans decidir el futur polític a les urnes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou el diputat senyor Santi Rodríguez. [[Remor de veus.]] Silenci...
Gràcies, president. Per donar, allò, resposta a algunes coses que s'han dit de forma transversal. Diu: «La responsabilitat del 155. No s'ho cregui, això. Vostè creu que a cap govern –cap govern d'Espanya– li ve de gust, aplicar el 155? Ni un. [[Remor de veus.]] Ni un. El 155 es va aplicar perquè hi va haver un govern i un parlament que ho van provocar. Per això es va aplicar el 155. Per tant, no és responsabilitat de qui el va aplicar, sinó que és responsabilitat de qui ho va provocar. Precisament per això presentem una moció dient: «Les institucions de Catalunya estan en risc. Perquè qui les posa en risc és precisament el Govern i el president de la Generalitat amb les seves actituds i amb les seves actuacions. Ara, en el fons jo crec que vostè està perfectament d'acord amb la moció, perquè vostè ens diu: «Escolti'm, democràcia és dissensió i confrontació. Just! Dissensió i confrontació, que és el que fem en aquest Parlament, no en l'Assemblea d'Electes, que és un aplec de separatistes. Per què «aplec? No és una paraula pejorativa, i vostè que és de les terres de Lleida sap perfectament que es fan molts aplecs [[veus de fons]] , i no és pas pejoratiu. Escolti'm, allà ningú porta la contrària, per això fan una assemblea d'electes: perquè no volen sentir l'oposició, no volen que hi hagi dissensió, no volen que hi hagi confrontació. Nosaltres sí, per això defensem el Parlament. Al senyor Sanglas, clar, jo el que li he de dir és que la seva capacitat d'imaginació –no només seva, eh?, jo ja reconec que és del seu grup, és una cosa més aviat col·lectiva– és important, no?, perquè vostè ha fet una intervenció aquí posant en boca meva coses que jo no he dit. Bàsicament, tota. Coses que jo no he dit. Vostè ha dit de «prohibir, de repressió, de no sé què... Si no diu res de tot això, aquesta moció; ni en la meva intervenció, jo no ho he dit. Llavors, bé, és fruit, hi insisteixo, de la seva imaginació. Escolti'm, i ens acusa a nosaltres de voler acabar la dissidència política! [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] A nosaltres que estem portant al Parlament una queixa de que el Govern està participant en un òrgan que no té control democràtic i que no hi ha oposició! I som nosaltres els que volem acabar la dissidència política! Si són vostès els que participen d'aquest organisme que no té oposició.
Diputat...
I acabo –gràcies, president– acceptant l'esmena que ha presentat el Grup de Ciutadans.
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[Pausa i veus de fons.]] Gràcies, diputada. Votació separada del punt 1. Alguna altra petició? [[Pausa.]] Sí, senyor Pedret.
Demanem votació separada dels apartats c i d del punt 2, que poden anar junts.
D'acord. Alguna petició més? No? [[Pausa.]] Molt bé. Passem a votar, doncs, el punt número 1 d'aquesta moció. Comença la votació. El punt número 1 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 68 en contra i 8 abstencions. Votem ara els punts 2.c i 2.d. Comença la votació. Els punts 2.c i 2.d han estat rebutjats per 39 vots a favor, 76 en contra i 16 abstencions. Votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat rebutjada per 55 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'increment de la desocupació i la desacceleració de l'activitat econòmica]] [[302-00160/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'increment de la desocupació i la desacceleració de l'activitat econòmica, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Martí Pachamé.
Bé. President... Diputats, diputades, aquesta moció està fonamentada en quatre pilars. El primer pilar són propostes en les que instem el Govern a restablir la seguretat jurídica trencada pels diferents governs de la Generalitat des de l'octubre de 2017. La situació d'obert desafiament a la legalitat constitucional i a les institucions de l'Estat ha acabat generant una situació d'intensa hostilitat i violència, trencant la convivència entre els catalans i entre els catalans i la resta d'espanyols. Demanem, per tant, que s'expressi de la forma més contundent possible el retorn al seny, el retorn a la convivència, el retorn a la realitat en la que viu la gran majoria de la ciutadania. La factura que Catalunya ha de pagar pels aldarulls d'octubre i novembre costarà com a mínim 138 milions d'euros, sense tenir en compte, entre altres, els 2 milions de pèrdues que afegeix el Gremi de Restauració ni la facturació en comerços i hostaleria, que a Barcelona va suposar una caiguda de l'activitat del 60 per cent. Per contextualitzar, amb aquests diners hauríem pogut destinar a investigació el mateix que deu Marató de TV3; hauríem pogut finançar set anys les llars d'infants municipals; és l'equivalent a tres anys del pressupost que es pensa destinar a l'atenció a la infància i l'adolescència en risc social; és pagar complet l'increment destinat a programes d'ocupabilitat; és multiplicar per setanta vegades l'increment pressupostat per a la protecció, prevenció i control del medi natural i la biodiversitat. Tots aquests diners s'han cremat. Ha quedat demostrat que la situació d'inseguretat jurídica ha congelat, en el millor dels casos, moltes inversions. En el moment en el que els vents de cua minven és quan es constaten els efectes nocius en la nostra comunitat. Vostès ho podran desmentir, però la realitat és tossuda. Vegin com ha evolucionat l'afiliació a la seguretat social abans i després de l'1 d'octubre de 2017 en comparació a Madrid. [[L'orador mostra a la cambra uns gràfics.]] Això és la pèrdua de creixement potencial. Aquest matí ho portava en portada El Mundo. A partir de l'1 d'octubre es veu clarament com la línia blanca, que és la Comunitat de Madrid, supera i amplia el gap amb la nostra comunitat. Aquest any, entre altres coses, ha augmentat un 51 per cent el nombre de treballadors acomiadats per expedients de regulació; podria afectar cinc mil persones aquest any. Han augmentat les causes per acomiadament en els jutjats de lo social; durant els tres primers trimestres, han estat del 13,76 respecte al 3,75. Barcelona és la província amb més concursos de creditors: el 2018 un 30 per cent més que el 2017, i enguany en portem ja més de 1.500, i per final d'any se n'esperen 2.800 i 2.900. En el sector de la construcció s'han reduït els contractes, en el segon semestre, un 7,1 per cent, i els visats per projectes i llicències d'obres han caigut un 60 per cent a Barcelona ciutat. Quines són les nostres propostes? Formació, tecnologia i més formació. Els reptes tecnològics que ha d'afrontar l'economia europea en el seu conjunt passen per una millora significativa de la formació dels treballadors. I no ens podem quedar enrere: centres com el de Martorell no poden quedar permanentment aturats per falta de consens polític entre les conselleries de Treball i Empresa. Posin-se d'acord d'un cop i facin el que han de fer. La formació professional dual és el model d'èxit de la majoria dels països europeus que gaudeixen de taxes d'atur juvenil molt per sota de la catalana i que nosaltres hauríem de replicar implicant els agents socials: treballadors, empresaris i sindicats. Els pilars 3 i 4 fan referència als tres eixos que considerem cabdals per l'economia catalana: el comerç, el turisme i, per descomptat, la indústria. Els primers són sectors estratègics per Catalunya. No podem permetre que es posin en perill milers de llocs de feina. Per això, demanem, entre altres, millorar les condicions de finançament per la modernització i digitalització del petit comerç, i que es promogui una campanya de recolzament al turisme que compensi els efectes negatius que ha tingut la nostra imatge arreu del món. Respecte a la indústria, demanem que es pensi de forma estratègica. Els poders públics han de fomentar les inversions. I per aquest motiu és tan important la seguretat jurídica. Els puc posar un altre exemple: Tesla; l'elecció d'Alemanya com a destí final d'una megafactoria que donarà treball a més de deu mil persones i de la que Catalunya va caure entre altres raons pel clima d'inestabilitat política i les imatges dels incendis al carrer. Una altra oportunitat perduda d'una infraestructura que ajudaria a ancorar la resta del sector automobilístic. En la interpel·lació es va fer esment de lo cara era l'energia. És cert. I ara, gràcies al senyor Sánchez, a qui Esquerra es planteja donar suport, encara ho serà més gràcies al tarifazo al rebut de tots els usuaris: 7.000 milions d'euros anuals del sector de les renovables. Estem realment preocupats pel futur dels nostres fills i filles, de tots, i per això els demanem que actuïn ja. I, si no, deixin lloc als que sí que estem disposats a acceptar aquests reptes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes - Units per Avançar, i per defensar les esmenes presentades, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Crec que quan hem parlat d'aquest tema, i ja n'hem parlat diverses vegades en aquest Ple, sempre els dic el mateix: estaria bé que miréssim les dues cares de la moneda, perquè són dues realitats que existeixen a Catalunya, ni tot és tan dolent ni apocalíptic com ho expliquen els de Ciutadans, ni tot va tan bé com ho expliquen els independentistes o els grups que conformen o que donen suport al Govern. Tenim... –i per posar un sol exemple–, és veritat que a Catalunya estan creixent els expedients de regulació d'ocupació, i aquest és un tema que ens hauria de preocupar, i ens ha de preocupar, i el Govern hi ha de posar tots els recursos i esforços, però també és veritat, doncs, que tenim un sistema de recerca excel·lent que surt en tots els rànquings mundials en els primers llocs. I crec que està bé reconèixer les coses que es fan bé, i, per altra, les coses que no funcionen. I crec que estaria bé que tots poguéssim fer aquest exercici d'honestedat de veure les dues cares d'aquesta moneda. És cert que el que ve passant des de l'any 2007 no ajuda a l'economia, bàsicament perquè l'economia –i ho sabem tots i ho hem escoltat moltes vegades aquí– demana estabilitat política i seguretat jurídica. Són dues coses que busquen els diners; els diners són porucs i cerquen estabilitat política i seguretat jurídica. Si això un territori no ho pot oferir d'una manera clara, contundent, certa, doncs, és cert que l'economia decideix anar-se'n a un altre lloc. Les inversions, etcètera. Que venen inversions a Catalunya? Sí, però també és cert que se'n perden. I aquesta planta de Tesla que podia haver vingut aquí o, ara ho recordo, l'Agència Europea del Medicament, doncs, són inversions perdudes, eh? Segurament per molts motius, però en tot cas el que han de fer les administracions és posar les condicions per facilitar l'activitat econòmica. I una d'aquestes condicions és l'estabilitat política i la seguretat jurídica. Si no posem aquestes condicions, i altres, doncs probablement anirem perdent oportunitats. És difícil avaluar quines haurem perdut, perquè no ho sabem del cert, però hauríem d'intentar aprofitar al màxim les nostres possibilitats. Mirin, per tant, en aquesta anàlisi més general podem estar d'acord o en podem compartir una part, doncs, amb Ciutadans, però sempre mirant aquestes dues parts de la moneda. Fan vostès una proposta de resolució molt llarga, que tracta molts temes, moltes propostes són molt genèriques, que a mi m'agradaria després que es poguessin detallar, perquè tots estem d'acord en que es millori el servei d'ocupació pública, tots estem d'acord en dedicar més recursos a la indústria, tots estem d'acord en que es reforci el comerç i el turisme... Bé, potser al Govern no li interessa, que no hi és. Però, en tot cas, sí que és cert que estaria bé entrar una mica més al detall de les propostes, perquè en genèric, doncs, tots podríem estar d'acord amb això. I és cert que el Govern ho ha de demostrar en el pressupost, amb un pressupost; en el pressupost és on posa negre sobre blanc quines són les seves prioritats. I, per tant, aquí podríem veure –com que no en tenim des del 2017, no ho sabem, quines són les seves prioritats– si realment la indústria ho és. Perquè, sí, es va aprovar un pacte nacional per la indústria, però que crec que ni té els recursos necessaris per fer de la indústria el nostre motor de creixement ni crec que se'ls esperi. Per tant, doncs, sí que és cert que el que nosaltres voldríem –ja fa temps que ho diem– és un govern que governés, un govern que prioritzés aquells elements claus pel creixement econòmic, però pel progrés social també, i per la justícia social, i no el tenim. I, per tant, doncs, a mi em falta potser aquesta part en aquesta moció, però sí que és cert que majoritàriament podem compartir les seves generalitats, diguéssim, amb les propostes que fan. Hem fet una única esmena en el punt 1.6, perquè ens semblava, doncs, que aquest 6 era un punt poc rigorós, no? A vegades els dic als companys diputats de Ciutadans que s'ha de posar una mica de rigor en els textos que presentem. Clar, el que vostès diuen en aquest 1.6 és que es demandi, que es presentin demandes de responsabilitat civil per aquells convocants quan es produeixen aldarulls. Moltes vegades els convocants desconvoquen a una hora determinada, perquè s'ha acabat, i els aldarulls es produeixen més tard. Crec que no seria just ni és just que es demandés aquests convocants; moltes vegades les coses passen hores després. Nosaltres hem fet una esmena que creiem que va més al moll de l'os o a solucionar els problemes, que és que tramitessin de manera immediata, amb celeritat, les denúncies que fan els Mossos a persones concretes que han realitzat aldarulls i que, a vegades, doncs, a allò no se li dona curs, no?, i aquells aldarulls han comportat malmetre mobiliari urbà o béns de particulars, com era el cas, per exemple, dels comerços o els hotels els darrers dies d'octubre, no? I, per tant, és una esmena que espero que se'ns pugui aprovar; crec que va una mica més al moll de l'os de resoldre alguns problemes que tenim. I d'acord amb vostès que sembla mentida que el president de la Generalitat no tingués un minut per anar a veure comerç o hotels que van patir, doncs, tots aquests aldarulls durant el mes d'octubre.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Yolanda López.
Gràcies, president. Diputats, diputades..., algunas pensábamos que después de la campaña electoral y de las elecciones del 10 de noviembre los señores y señoras de Ciudadanos iban a comenzar una nueva etapa que dejaría este tipo de discursos incendiarios de película de terror que poco beneficio trae para nuestros municipios y para nuestras ciudades y a nuestra economía, esa que tanto les preocupa. Porque con este relato lo único que quieren es hacer creer que nuestras calles son las calles de Bagdad o las calles de Siria y que aquí no podemos ni salir a la calle ni ir a trabajar. De verdad, ya es hora que dejen su estrategia del espectáculo, de que comiencen a venir aquí con propuestas reales de diálogo, de consenso y de soluciones. Hoy han venido una vez más, y lo decía la compañera, con generalidades, sin una propuesta clara para Cataluña, sin una propuesta real para la desocupación y la desaceleración de la alta vida económica y que, una vez más, vuelven a demostrar que es un partido sin propuestas, sin soluciones, que solo van en busca del conflicto, pues, para sobrevivir. Voy a los temas de la moción. Hablan ustedes en su moción de cuatro puntos. Uno, sobre seguridad jurídica y estabilidad política, no aporta nada nuevo, siguen con el relato del desastre... Y, por tanto, como ya ustedes imaginarán, no vamos a votarle a favor ninguno de estos puntos. Sobre la mejora de la formación y del mercado laboral, y más concretamente sobre la adecuación de los currículos docentes de la enseñanza profesional a las necesidades del tejido empresarial, estamos totalmente de acuerdo con ustedes, y no es la primera vez que se ha hablado de su necesidad. Sobre la gestión del centro de formación profesional de Martorell, también estamos de acuerdo con ustedes. Es el Govern de Cataluña quien tiene que hacer frente a su responsabilidad y debe dotar de actividad al centro de formación con los recursos e instrumentos existentes, garantizando el servicio a empresas y personas trabajadoras del sector. Es el Govern quien tiene que tomar la decisión estratégica para que el centro esté plenamente operativo en 2020, haciendo que el centro de formación profesional de Martorell esté en funcionamiento como un centro integral del sistema de formación y calificación profesional de Cataluña. Como en otras ocasiones, también apoyamos los planes para el aumento de la presencia de mujeres en carreras técnicas y científicas. Sobre el cheque de formación, votaremos en contra, porque ya sabemos que su máxima ilusión es que nuestra vida se ciña a una política del cheque: cheque de formación, cheque de salud, cheque en educación, cheque en universidad. Y, como bien saben, desde Catalunya en Comú Podem estamos totalmente en contra de que los derechos sean utilizados como una oportunidad de negocio para las empresas privadas de formación. También estamos de acuerdo con usted en encontrar experiencias exitosas para analizar nuestros programas de recolocación y para mejorarlos, pero entendemos que el Reino Unido no es el mejor ejemplo, cuando los servicios de recolocación son externalizados y hay empresas que se benefician de ello, y cuando desde hace tiempo se les abona a las empresas dinero por cada parado colocado, sin más, haciendo que las agencias no dediquen grandes esfuerzos y se centren en colocar a los desempleados más fáciles de reintegrar en el mercado laboral. Es por eso que hemos presentado «esmenas y agradecemos al diputado Martín Pachamé, pues, que las haya aceptado. Sobre el apoyo al comercio y al turismo, presentan ustedes cuestiones que ya existen, como el convenio del ICF y las ayudas existentes del Consorcio del Comercio Artesanía y Moda de Cataluña. Sobre apoyo a la industria, el Govern tiene que recuperar el tiempo perdido sobre el Pacto nacional de la industria, el cual no está cumpliendo y hasta la actualidad solo se ha ejecutado el 20 por ciento, así como en acciones en materia de cambio climático –pero de verdad, no con foto, ni preanuncio, ni papeles mojados, señores del Govern–, Ley de transición energética de Cataluña para ya, no para la próxima legislatura, una ley que garantice una economía sostenible y que garantice los puestos de trabajo. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del diputat senyor Jordi Orobitg.
Moltes gràcies, senyor president. Diputat Pachamé, amb tots els respectes, sobretot a la divergència ideològica, a la qualitat del seu treball parlamentari, i també a la seva bonhomia i cordialitat a l'hora de negociar telemàticament les esmenes que hem presentat, li he de dir que el llençol apocalíptic que ens han presentat com a moció, i també la seva pròpia intervenció, els podia haver signat el Pedro Piqueras dels millors temps, eh? [[Rialles.]] Jo crec que la terminologia que utilitza en la descripció de la situació social, política i econòmica a Catalunya és dantesca. El que trobem d'innovador és que en aquesta proposta de resolució l'acoten en el temps, diuen: «El clima de conflicto social instalado en Cataluña desde 2017 ha ido deteriorando progresivamente la recuperación económica. Però si des del 2014 ens estan donant la tabarra amb que les iniciatives de l'independentisme estan ensorrant l'economia d'aquest país! I des del 2014 l'economia d'aquest país els desmenteix dia rere dia. El que no és lícit és, com ha fet vostè, que parlem, en un món globalitzat, de voler desvincular una economia com la catalana de la de la resta del món i les tendències que s'hi observen. Però vostè aquesta proposta l'ha dividit en diferents blocs, i el principal, entenc, el que tenia més pes, aquell que els interessava parlar, era el de la seguretat jurídica i l'estabilitat política. Miri, l'hi direm una altra vegada: el Govern de la Generalitat, el vicepresident, tots els consellers del Govern, també els partits que fan costat al Govern, hem manifestat d'una manera reiterada i rotundament explícita la condemna a qualsevol tipus de violència, a qualsevol. Encara estem esperant que vostès condemnin la violència de l'1 d'octubre. Jo crec que seria un bon moment per fer-ho. El Govern sempre ha garantit la seguretat dels drets i els bens dels catalans i dels que no ho són, però alhora també ha vetllat perquè puguin exercir en llibertat tots els drets civils i polítics que els són inherents. I això és el que els molesta: que la repressió que no només emparen, sinó que promouen, no sigui efectiva i que el poble català segueixi dempeus reclamant allò que considera just i que les seves institucions, com ara el Parlament i el Govern, vetllin i defensin aquests drets. En el seu marc mental som una anomalia lingüística, cultural i fins i tot política que cal erradicar. Jo crec que ens trobem amb una nova moció farsa de Ciutadans, que sempre ens acusa de viure a Matrix però que alhora es rebolca en el seu Matrix particular, tot i que, parlant de mons imaginaris, crec que les seves propostes en matèria de seguretat i exercici de drets civils i polítics ens volen conduir a tots al país de Frozen, eh?, un país congelat, inert, o, pitjor encara, a Mórdor. És el seu Matrix, avui més que mai, desconnectat del tot d'una immensa majoria de la societat catalana, com aquesta demostra elecció rere elecció. El seu objectiu és, com sempre, criminalitzar el rival polític i justificar la repressió. I ho fan amb un autoritarisme gens dissimulat, amb un llenguatge farcit de comandos i una violència inexistent; fins i tot amb mesures que impliquen positivitzar una proposta de resolució que ja existeix de facto: una llei per als independentistes i una altra per a la majoria de la ciutadania. Perquè si algú ha de patir per la manca de seguretat jurídica en aquest país és tot aquell que es pensa i es creu independentista. Si ets un neonazi que agredeix la ciutadania el 9 d'octubre a València, no et passa mai res; si et manifestes a Barcelona a favor dels presos independentistes o contra una sentència, el que pots esperar és la presó provisional. Per tant, lògicament, nosaltres no podem atendre el discurs que vostès venen a expressar en la seva proposta de resolució. Pel que respecta a la majoria de les propostes polítiques que vostès fan en l'àmbit de l'economia, no pateixin, els votarem favorablement totes aquelles que mereixen que siguin acollides; però també tinguin present que la gran majoria d'elles són iniciatives que ja es promouen des del Govern. I no vull acabar la meva intervenció, tot i que tindria moltes més coses a dir, sense parlar, per exemple, de l'àmbit, en aquest cas, de la formació professional i de la necessitat de promoure les matriculacions en tots aquells graus tècnics i científics i industrials que necessiten o requereixen una presència més gran de les dones, perquè el seu percentatge de matriculació és inferior al 4 per cent. Com bé saben, en aquest àmbit, des del departament s'està promovent que el 50 per cent de la matrícula sigui subvencionada pel departament, és a dir, s'estan duent a terme accions per a la promoció de les dones en aquest àmbit. Per finalitzar, jo només voldria desitjar que en el futur les propostes de resolució que plantegin siguin per fer costat al desenvolupament i a l'activitat econòmica del nostre país i es fonamentin en la voluntat de diàleg, el consens i l'esforç col·lectiu per posar aquest país on toca. Perquè és evident que amb aquesta línia discursiva l'únic que fan és fracturar el nostre país, promoure la divisió, i, en qualsevol cas, en cap cas generen la pau social i econòmica necessària perquè ens puguem desenvolupar adequadament. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, de la diputada senyora Mònica Sales.
Gràcies, president. Diputades, diputats, som ara davant d'una moció de Ciutadans sobre desocupació i desacceleració de l'activitat econòmica que he compartit amb el diputat Orobitg, a qui agraeixo la feina que hem fet plegats; una moció que seguix la línia de sempre d'este grup parlamentari. I m'explicaré. Una moció d'aquelles de punts i subpunts, que gira sobre un tema però que n'incorpora, i no debades, uns quants més. Els hem sentit dir en infinitat d'ocasions: «Ustedes –és a dir, nosaltres– «viven escondidos detrás del procés, «ustedes –és a dir, nosaltres– «solo hablan del procés, «ustedes –és a dir, nosaltres– «y sus chiringuitos, mundos de Matrix, etcètera. Però, clar, et cau una moció de Ciutadans sobre desocupació i desacceleració econòmica, i comences a llegir, i voilà: «condena expresa, «acciones violentas, «ataques vandálicos, «sabotaje, «boicot, «actos violentos, «fuego provocado, «destrucción y saqueo, «disturbios y acciones violentas, i el mantra «grupos radicales separatistas perpetrados por radicales separatistas, comandos separatistas radicales, i la veritat és que hi he trobat a faltar el verb «jalear, us ho confesso. [[Rialles.]] No m'he mogut encara del primer punt de la moció, extens, amb subpunts, que anomenen «Seguridad jurídica y estabilidad política per adonar-me que, d'acord, parlen de desocupació i de desacceleració de l'activitat econòmica, però, com sempre, aprofiten per parlar dels punts del seu manual de funcionament. Aquells que per a vostès van ser motiu del seu naixement, i aquells que per a nosaltres són motiu de la seua davallada; fins i tot els seus s'han cansat de la seua manera de fer, del que jo anomeno «el seu manual de funcionament. No sé com gosen instar el Govern perquè el molt honorable president Torra i el vicepresident Aragonès condemnen la violència i els incidents ocorreguts. Ho han fet tots dos, així com altres membres del Govern i també els grups parlamentaris que donem suport, en múltiples ocasions. Però, a veure, una vegada més: condemnem la violència i l'agressió, vaja contra qui vaja, i es produïsca contra qui es produïsca, i defensem enèrgicament que el moviment independentista porta anys construint i no és violent. Però, saben? «Si mos peguen, m'hi tornaré. Noranta-quatre anys –descanse en pau–, Trini Forés. [[Aplaudiments.]] I podria estendre'm molt més [[persisteixen els aplaudiments]] i donar-los molts més arguments per explicar el nostre rebuig a aquests punts i subpunts, però, malgrat que vostès els saben, no s'obliden, una vegada més, del seu manual de funcionament. Els punts 2, 3 i 4 són de millora de la formació i del mercat laboral, de suport al comerç i al turisme i de suport a la indústria; temes que afecten directament conselleries i que podem abordar amb obertura de mires i transversalitat departamental. Amb relació a la formació professional, sàpiguen que sempre anirà de la mà de les necessitats del teixit empresarial del país, i, per tant, la prioritat és construir un sistema català d'FP, que transforme la societat i consolide l'economia. Explicar sempre, més i millor, què és l'FP, per sumar, per multiplicar. Amb esta voluntat de suma, es treballa també per promoure la matrícula de dones en àrees del sector industrial, amb bonificacions i per estimular el seu interès. Som dones, som dones de llengua, de cultura, d'ensenyament, de món rural, però també som dones de ciència i de tecnologia, dones amb vocacions diverses i amb capacitat de lideratge; dones que volem ser lliures i no valentes. Amb relació al punt 3, rebutgem tot el que insten a fer perquè ja disposem de les demandes que fan, com ara amb relació a l'ICF. Per exemple: «Campaña institucional al apoyo al turismo? Contacte permanent amb mercats i consolats, i ni han alertat ni preveuen alertar de recomanacions de no viatjar a Catalunya. Potser és el que vostès voldrien, que ho fessen i que alimentessen la imatge que oferixen molts dels programes de televisió espanyols, on vostès hi van a «fer palmes. Suport a la indústria del país? Total i absolut. Només els cal escoltar la consellera Chacón: Pacte nacional per a la indústria, programes de suport R+D, inversions associades a la millora de l'eficiència energètica. «Propiciar el retorno de los miles de empresas que han abandonado Cataluña a raiz del golpe a la democracia? Ja n'hi ha prou. La resposta: Reial decret 15/2017, de mesures urgents en matèria de mobilitat d'operadors econòmics dintre del territori nacional. Una catifa roja, una safata. El Govern de Catalunya ja ha demanat la derogació. I qui l'ha atès? Saben el so del telèfon quan comunica? Doncs, això; com sempre. I una reflexió final –i acabo, president–, vostès, passe el que passe i es parle del que es parle, funcionen seguint el manual, el seu manual de funcionament. I els manuals, si no estan ben fets i ben pensats, acaben sent armes d'autodestrucció. Ja ho noten. Em permetran que els diga que és molt millor funcionar seguint un ideal, almenys aquest et permet, cada nit, malgrat que el que anheles siga difícil, al moment d'anar a dormir recordes que estàs al costat correcte de la història. I si m'ho permeten, avui, un gran gràcies al diputat Romeva per tots aquests anys dedicats al Parlament de Catalunya en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Vidal Aragonés.
Gràcies, president. Per intervenir des de l'escó, i bàsicament per explicar el sentit de les nostres votacions. Sobre el primer dels blocs, l'autoanomenat «Seguretat jurídica, evidentment, nosaltres no donarem suport a tots aquells punts que l'únic que volen és més repressió. També anunciar que quan es parla sobre seguretat jurídica, el que trobem en alguns dels punts o subpunts d'aquest primer apartat és tot el contrari. Mirin, han d'anar simplement al subapartat 1.5 i 1.6 per veure el que és un redactat que generaria inseguretat jurídica. Sobre el segon punt o el segon apartat, autoanomenat «Millora de la formació del mercat laboral. De mercat laboral, evidentment, no podem trobar gaire cosa, entre altres coses perquè no tenim competència sobre matèria laboral o sobre normativa laboral bàsica, millor dit, però en allò que se'ns planteja sobre la gestió privada de la formació, amb nosaltres no hi comptaran. Sí que demanarem votació separada dels punts 2.3 i 2.5, perquè considerem que hi estem d'acord I sobre el que és l'apartat, o més ben dit el bloc tercer, l'autoanomenat «Comerç i turisme, avançar que votarem a favor del punt 3.1 perquè, entre altres coses, l'ICF ja ho fa, i, per tant, hem anat a mirar: el 2012 hi havia un pla específic, el 2015 hi havia un pla específic i, per tant, hi votarem a favor, perquè ja s'està fent. Sobre allò que és criminalitzar la protesta i fomentar les grans fires, evidentment no ens hi trobaran, a aquest subgrup parlamentari. I l'últim: sobre el subapartat quart o el bloc quart, ens volem explicar, sobre això. Mirin, a nosaltres ens hagués agradat votar el punt 4.1 i el punt 4.4, però expliquem per què no els votarem. Nosaltres sempre estem d'acord en donar suport a la indústria, però en un context com el que iniciarem, en qüestió segurament de setmanes, de crisi, donar suport econòmic, sense més, a la gran indústria, i que no vagi vinculat al manteniment de l'ocupació, es pot convertir en que financem des de la Generalitat de Catalunya acomiadaments. Això ja ha passat, a la història d'aquest país i, per tant, com que aquestes polítiques de suport a la indústria no van acompanyades d'elements o clàusules que garanteixin el manteniment de l'ocupació, nosaltres no hi votarem a favor.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Em permetran que comenci aquesta intervenció dient que és una llàstima de moció. I no és llàstima de moció per qui la presenta i per la forma en què la presenta, sinó perquè estaria molt bé, doncs, poder parlar a bastament de formació, de comerç, de turisme, d'indústria. Però, en canvi, hem de parlar de totes aquestes coses perquè n'hi ha una altra que condiciona aquestes coses, i allò que condiciona aquestes coses és precisament la feblesa de la seguretat jurídica i la manca d'estabilitat política. I no es pot destriar una cosa de l'altra, malauradament. Tot el que ha passat en els carrers, fonamentalment de Barcelona, de Catalunya, durant el mes d'octubre, evidentment té la seva incidència sobre l'activitat econòmica, sobre la imatge de Catalunya i sobre les inversions que es decideixen a casa nostra i, per tant, tenen incidència sobre el creixement econòmic i, per tant, tenen incidència sobre la creació de riquesa i tenen incidència sobre la millor política social, que és el treball. I, per tant, necessàriament, en aquesta moció, doncs, s'han hagut de vincular aquestes qüestions de formació, de comerç, de turisme i d'indústria a la manca de seguretat jurídica que dona aquest Govern i a la manca d'estabilitat política que dona aquest Govern. I per això el nostre grup donarà suport al conjunt de la moció. Permetin-me acabar la intervenció..., perquè he sentit alguna veu que demanava la derogació del decret que permet la mobilitat de les empreses. Home, no demanin la derogació d'aquest decret, perquè no és un decret perquè se'n vagin les empreses, és un decret que també serveix perquè les empreses vinguin. Una mica de fe, una mica de fe en el seu propi Govern. [[Remor de veus.]]
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té un torn el diputat senyor Pachamé.
Sí; gràcies, senyors diputats. Senyora Romero, ja sabem que és molt difícil estar sempre d'una forma equidistant. De totes formes, li agraeixo el bon to. Estic d'acord, absolutament, en el tema del pressupost; sense aquesta eina és pràcticament impossible pensar quina és la política realment que portarà el Govern a terme. I després, dir-li que sabia que ens diria que érem poc rigorosos, eh?, però també li puc dir que... –si us plau, amb molt bon to–, li diria que es mirés l'article 4.3 de la Llei 9/1983, respecte al dret de reunió, i podríem discutir sobre qui és responsable i qui no és responsable. A la señora Yolanda López, no sé qué películas de terror ve usted, pero cuando uno pierde el empleo, y lo sé por propia experiencia, sí que vive aterrorizado, sí que es terror, eso. Lo único que podemos decir es que si crispamos..., solo lo exponemos sobre la mesa: la realidad es lo que es y es pura y dura, y es la que describimos. Si no les gusta, pues, la verdad es que viven en un sitio fuera de la realidad. Senyor Orobitg, la diferència és que el que és, i el que podria ser, i el que podria haver estat... I, evidentment, si no s'han produït aquests escenaris que nosaltres hem anat dient és perquè el seu cop va fracassar. Si no hagués fracassat probablement estaríem en una situació molt més dolenta de la que estem ara. Estem en aquesta situació precisament perquè van fracassar, no van portar a terme el seu cop d'estat. I, respecte al tema de Mórdor, no sé..., deu ser per lo de Gandalf? Pot ser? [[Rialles i aplaudiments.]] I respecte a lo bé que va la formació professional, dir-los que va tan bé que només tenim un 25 per cent d'atur juvenil, i la veritat és que podem estar completament cofois i la mar de tranquils amb aquestes taxes d'atur. La veritat és que ho fem la mar de bé. Amb tanta autosatisfacció acabarem fent coses que potser més val que no digui aquí. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Digui'm, senyora Caula.
Per demanar votació separada. Per un costat el punt 2.2 i per un altre el bloc que seria el 2.1, 2.3, 2.5, 4.1, 4.2, 4.3. Això seria un bloc conjunt.
Molt bé. [[Vidal Aragonés Chicharro demana per parlar.]] Senyor Aragonés...
Sí, president, per demanar votació separada del 2.3, que ja s'ha demanat, del 2.5 i del 3.1. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]]
Senyora Granados...
Sí, de l'1.6, que hi ha un 1.6 i un 1.6 bis, que siguin aquests dos per separat. Gràcies. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]]
Senyora Segovia... No m'ho posen fàcil, no.
No, no ho serà gens. Nosaltres demanaríem –es podria votar en bloc, però em sembla que no– el punt 1, el 2.4..., el punt 1 complet, el 2.4, el 3.2 i el 4.5.
Votarem per separat, malgrat que és una moció llarga, tots els punts, perquè acabarem abans. Votem, doncs, el punt 1.1. Comencem amb el punt 1.1. Comença la votació. El punt 1.1 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 71 en contra i cap abstenció. Votem ara l'1.2. Comença la votació. L'1.2 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. I votem ara l'1.3. Comença la votació. L'1.3 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. Votem ara l'1.4. Comença la votació. L'1.4 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. I ara votem l'1.5. Comença la votació. L'1.5 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. I ara l'1.6. Comença la votació. L'1.6 ha estat rebutjat per 39 vots a favor, 89 en contra i cap abstenció. Votem ara l'1.6 bis –1.6 bis. Comença la votació. Aquest punt ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. Votem ara l'1.7. Comença la votació. L'1.7 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. Votem ara el 2.1. Comença la votació. El punt 2.1 ha estat aprovat per 126 vots a favor, 2 en contra i cap abstenció. Votem ara el punt 2.2. El 2.2 ha estat aprovat per 63 vots a favor, 3 en contra i 62 abstencions. I votem ara el 2.3. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per unanimitat, 128 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I votem ara el 2.4. Comença la votació. El 2.4 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. I ara el 2.5. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per unanimitat, 128 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Votem ara el 3.1. Comença la votació. El 3.1 ha estat aprovat per 65 vots a favor, 63 en contra i cap abstenció. I crec que la resta dels punts del 3 es podien votar conjuntament. No? Doncs votem el 3.2. Comença la votació. El 3.2 ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. I ara el 3.3. Comença la votació. El 3.3 ha estat rebutjat per 63 vots a favor, 65 en contra i cap abstenció. Votem ara el 4.1. Comença la votació. El 4.1 ha estat aprovat per 126 vots a favor, 2 en contra i cap abstenció. Votem ara el 4.2. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per 126 vots a favor, 2 en contra i cap abstenció. Votem ara el 4.3. Comença la votació. El 4.3 ha estat aprovat per 126 vots a favor, 2 en contra i cap abstenció. I votem ara el 4.4. Comença la votació. Aquest punt ha estat rebutjat, per 63 vots a favor, 65 en contra i cap abstenció. I, finalment, votem el punt 4.5. Comença la votació. Aquest punt ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. [[Intervenció sobre l'arribada del Poble Gitano a Catalunya]] Abans d'aixecar la sessió, diputats, diputades, hi ha una declaració institucional que han entrat els grups parlamentaris. Prego a la secretària quarta, la senyora Ribas, que en faci lectura. Gràcies.
«El 26 de novembre commemorem l'arribada del poble gitano a Catalunya. Es pren aquesta perquè el 1415, a Perpinyà, es va atorgar el salconduit en català a Tomàs de Saba, fill d'Anthony de Saba. Amb aquest gest es fa un reconeixement a les aportacions a la cultura i a la història de la nostra terra per part del poble, presents a Catalunya des de fa més de sis-cents anys. Palau del Parlament, 26 de novembre de 2019. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. S'aixeca la sessió fins demà a les nou del matí.