Bon dia, comença la sessió. Abans de començar amb l'ordre del dia, els faig avinent que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, les diputades Raquel Sans i Adriana Delgado, per motius de maternitat, han delegat el seu vot en el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, i que els diputats Pol Gibert, per motius de paternitat, i Carles Castillo, per baixa mèdica, han delegat el seu vot en la diputada Eva Granados, portaveu del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Així mateix, també els recordo que els diputats Oriol Junqueras i Raül Romeva han designat el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. [[Compareixença del president de la Generalitat per a informar sobre els darrers esdeveniments de l'actualitat política i judicial]] [[350-00002/12]] El primer punt de l'ordre del dia, tal com s'ha acordat a la Junta de Portaveus d'aquest matí, és la compareixença del president de la Generalitat. Posteriorment a la intervenció del president de la Generalitat, farem un recés de deu minuts, i després hi haurà la intervenció dels grups, per un màxim de deu minuts. Per tant, president, quan vulgui.
President, diputades i diputats, molt bon dia a tots. Abans de res vull començar amb aquesta informació sobre l'alerta de seguretat a l'estació de Sants. Vull que sàpiguen, vostès i tots els ciutadans de Catalunya, que s'hi està treballant. I en aquest sentit excuso la presència del conseller Buch, que està al capdavant del nostre operatiu. President Torrent, conselleres i consellers, diputades i diputats, benvolguts conciutadans, quan el nostre país, des del primer d'octubre de l'any passat, està vivint l'experiència de l'intolerable, correm fins i tot el risc de normalitzar l'inacceptable, com si, encadenats a la repressió, semblés part del nostre paisatge quotidià la injustícia d'uns fets que repugnen la consciència de qualsevol home o dona lliures. Aquest Ple d'avui no podia celebrar-se sense reconèixer l'hora greu que viu la nació, sense enfrontar-nos a la desraó d'una justícia dictada per botxins, sense denunciar l'atemptat als drets humans i civils que suposen els escrits d'acusació de la fiscalia i de l'advocacia de l'Estat en la causa que s'instrueix contra els que van donar la veu al poble de Catalunya en el referèndum d'autodeterminació. Quatre d'ells, diputats d'aquesta cambra; una altra, Carme Forcadell, expresidenta d'aquest Parlament, i molts d'ells, exdiputats o exdiputades. Per la seva honorabilitat i per la dignitat d'aquest Parlament, aquest Ple no podia començar com si res no hagués succeït des de divendres. Perquè divendres passat es va culminar una passa més d'aquesta gran farsa que és el judici contra persones honorables i demòcrates, per haver donat veu a la ciutadania el primer d'octubre i per exercir el dret a l'autodeterminació en referèndum. Dos-cents catorze anys de presó per a divuit ciutadans o, el que és el mateix, divuit mares i pares de família, per a molts, companys d'escó d'aquesta cambra. Però no vinc avui aquí a defensar ningú ni cap causa. Els nostres companys són innocents, i la nostra causa és justa. Jo soc avui aquí per acusar l'Estat espanyol. Aquest atac greu no pot passar de llarg sense que els grups d'aquesta cambra, dipositària de la sobirania de Catalunya, no es pronunciïn. Qui pot callar davant d'una aberració tan gran? La involució, el retrocés democràtic que viu l'Estat espanyol ha de preocupar qualsevol demòcrata. Tot això ja té molt poc a veure amb ideologies o projectes polítics concrets. Qui és atacada en aquest moment és la democràcia en majúscules. Tots vostès saben perfectament com s'ha construït una causa sobre delictes que no s'han comès, i vostès saben perfectament que precisament es va despenalitzar la convocatòria de referèndums ja fa uns anys. De debò que alguns de vostès, companys dels nostres presos polítics i exiliats, pensen continuar mirant cap a una altra banda davant d'aquesta injustícia comesa contra ells? Perquè vostès hi han parlat, hi han tractat, hi han fet bromes. Saben qui són, saben qui són les seves famílies, els coneixen. Hi han encaixat, s'hi han abraçat. De veritat que accepten que es cometi aquesta injustícia amb elles i ells? Alguns de vostès, en privat, admeten que se senten incòmodes; és més, que rebutgen aquesta actuació contra els seus companys. Restaran també avui impassibles? No alçaran la veu ja d'una vegada? Mirin, això s'ha de resoldre. Em nego a la resignació, ens neguem a la resignació, perquè sempre ens negarem a resignar-nos davant de la injustícia. I els demanem que s'afegeixin a la denúncia d'aquesta situació, que, més enllà dels casos concrets, ens ha de preocupar a tots els demòcrates. Lluitar contra la injustícia o pels drets quan els afectats són els propis és molt normal, és el que fem nosaltres. Però la defensa dels drets, de la llibertat i de la justícia pren valor real quan és a favor dels adversaris. Avui, ara, a partir d'ara, és el seu torn. Els demanem que es pronunciïn, que deixin els equilibris, els eufemismes, les mitges paraules, per a una altra ocasió. Són els seus companys, amics en alguns casos, tancats entre barrots d'una presó, els que han d'interpel·lar. És la seva veu, que els demana a vostès si els volen fer costat o si ja estan conformes amb la injustícia que els ha caigut al damunt. La fiscalia i l'advocacia de l'Estat s'han pronunciat amb molta claredat, busquen venjança; la venjança governa els seus escrits d'acusació. I és evident, si no ho era prou fins ara, que, més enllà de quatre paraules en veu baixa, el Govern espanyol ha decidit que no es posarà al costat de la democràcia i la justícia, sinó que avala l'ús de la via judicial per escarmentar políticament i per venjar la derrota a les urnes. És per això que retirem qualsevol mena de suport al Govern espanyol. No aprovarem els pressupostos del president Pedro Sánchez. Ja ho vaig anunciar al debat de política general, i hem arribat al mes de novembre i el president espanyol no ha posat damunt de la taula cap solució democràtica al conflicte polític, ni ha pres cap decisió contra la repressió política contra l'independentisme. Quina ha estat la manera diferent de fer política del PSOE? Quin ha estat el diàleg? Quines han estat les solucions polítiques a un conflicte polític? Quins, la valentia i el coratge per canviar la situació? Com poden imaginar-se que aprovarem cap pressupost mentre duri la repressió i l'absència de voluntat de resoldre el conflicte polític per vies democràtiques? Els dos grups independentistes catalans al Congrés espanyol ni entraran tan sols a negociar el pressupost del Govern, mentre continuï la vulneració de drets civils i polítics i no hi hagi una voluntat clara de resoldre el conflicte polític per vies polítiques. Que sàpiga tothom que nosaltres no trafiquem amb la democràcia ni amb la dignitat; no ho hem fet nosaltres i no ho farà el poble de Catalunya. I han de saber que, en el judici contra els demòcrates catalans, en realitat jutjarem l'Estat espanyol, l'acusarem per la seva actuació autoritària, que va contra tots els valors europeus, republicans i humanístics. Ho faran els nostres presos polítics, ho farem nosaltres i ho farà la comunitat internacional, que observarà la manca d'imparcialitat dels tribunals espanyols quan es tracta de reprimir independentistes. No cal anar gens lluny: una sentència acabada de sortir del Tribunal Europeu dels Drets Humans condemna l'Estat espanyol per manca d'imparcialitat en el judici a Arnaldo Otegui i cinc dirigents abertzales més. I Estrasburg és ben clar quan diu que aquestes persones han complert sis anys de presó a conseqüència d'un judici que no va ser just. Tinguin clar que la injustícia espanyola d'avui serà la condemna de la justícia europea de demà. Se n'adonen? S'adonen realment de la gran dimensió internacional de la crisi i del desprestigi del poder judicial espanyol en aquests moments? Els fiscals, els advocats de l'Estat, els magistrats del Tribunal Suprem, són a temps de rectificar. Han de fer-ho. Ara ja sabem que, quan convé, els bancs, per estalviar-se de pagar l'impost de les hipoteques, prou que saben fer-ho. L'escàndol és absolut; el descrèdit del poder judicial espanyol, complet. Al revés del tribunal de Gant pel cas Valtònyc i del Tribunal Europeu dels Drets Humans pel cas Otegui, s'hi afegeix ara el canvi d'opinió del Suprem sobre hipoteques, cinc dies després d'haver dit el contrari. Tribunal Suprem o suprema injustícia? És en aquest sentit que exigim la dimissió de Carlos Lesmes, el president del Tribunal Suprem i del Consell General del Poder Judicial. Com els he dit, ho repeteixo, retirem qualsevol suport a Pedro Sánchez, i en el debat monogràfic sobre Catalunya que es farà al Congrés deixarem clar que hi ha tres grans consensos a la societat catalana; veurem quina és la resposta dels que diuen que volen trobar solucions polítiques a problemes polítics. Doncs els portarem els tres consensos: la voluntat republicana per deixar enrere la monarquia, el rebuig absolut a la repressió política amb que l'Estat espanyol mira de superar les derrotes democràtiques i la voluntat d'exercir el dret a l'autodeterminació, que ha de ser respectat. I també els anuncio ara que, d'acord amb el conseller Maragall, ens adreçarem personalment a tots els representants dels països de la Unió Europea per explicar quina és la situació que vivim a Catalunya. Volem explicar directament com tracta l'Estat espanyol els polítics que han volgut donar la paraula al seu poble. És l'hora de començar a preparar el camí de la mediació, d'obrir camins de resolució amb l'ajut de tercers actors que siguin reconeguts per les parts en conflicte. La nostra proposta és i serà sempre la democràcia i el diàleg; que el futur es decideixi amb els vots, que sigui la gent qui parli i que lleis que fa quaranta anys que duren no poden empresonar ni un poble ni els seus dirigents. També en aquest sentit intensificarem les pròximes setmanes la nostra acció exterior, a Europa i els Estats Units, per denunciar aquesta vulneració dels drets civils i la criminalització del dret a l'autodeterminació. Voldria, avui també, retre homenatge a l'esperit i els valors de les persones honorables que viuen empresonades; alguns, ja fa més d'un any, anem cap al segon Nadal de presó. Ja els han robat un any de llibertat. Se n'adonen, com n'és, de gros, això? Se n'adonen, com no podíem començar aquest Ple d'una altra manera? És inacceptable, és impropi, és immoral. Divendres el Govern espanyol va perdre una oportunitat d'or per treure dels tribunals el conflicte que es viu a Catalunya i tornar-lo a la política, que és on ha de ser, que és on vam decidir que havia de ser. Compartim amb tots els catalans i les catalanes la immensa indignació en veure la petició de penes interminables a gent bona, a gent de pau. Però treballem i treballarem sense descans per convertir tota aquesta indignació en energia positiva, per encarar junts, units, aquests moments greus, amb la determinació del primer d'octubre i la força del 3 d'octubre. Ens necessitem a tots. Votar no és cap delicte, organitzar un referèndum no és cap delicte. No acceptarem cap sentència que no sigui la seva absolució o l'arxivament de la causa; no acceptarem cap solució que no comporti el retorn dels exiliats a casa; no acceptarem cap proposta que no reconegui el dret a l'autodeterminació, i ho complirem. Ho complirem fins a les darreres conseqüències. Ara ens toca defensar la democràcia i la llibertat. I ens agradaria tenir tots els diputats i diputades d'aquest Parlament, seu de la sobirania del poble de Catalunya, al nostre costat en aquest objectiu. Acabo. No podem fer veure que vivim en una situació normal, no. L'Estat espanyol demana 214 anys de presó contra els nostres, contra els vostres companys i companyes, contra un govern que va ser escollit pel poble. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem mai. Moltes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]]
Gràcies, president. Un cop feta la compareixença del president de la Generalitat, ara farem aquests deu minuts de recés i després seguirem amb la intervenció dels grups. Gràcies.
Reprenem de nou el Ple, diputats, diputades. [[Remor de veus.]] Si us plau, vagin seient als seus escons. A continuació, i tal com hem comentat, és el torn ara per als grups parlamentaris, per un màxim de deu minuts per grup i de cinc minuts per a cada subgrup parlamentari. Té la paraula, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Inés Arrimadas. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. Señor presidente de la Generalitat, esperábamos alguna novedad: comparecencia urgente, cinco minutos antes de cerrar el registro. Si ha dicho lo de siempre: presos y que no van a apoyar los presupuestos del Estado. Yo esperaba algo más, alguna novedad, no sé... Hay una información de que van a convocar huelga de médicos para final de mes. No sé, a lo mejor usted tendría algo que decir; no, pero de eso, no. Ustedes han dicho que van a devolver la paga extra a los funcionarios en el 2027, pero de eso no tiene nada que decir el señor Torra, hombre, por favor. Sale usted aquí a defender a Otegi. Usted es el defensor de Otegi. Usted ha renunciado a defender a más de media Cataluña porque nos ha cambiado por Otegi, por Otegi nos ha cambiado el presidente de la Generalitat. Ni una mención –ni una mención– a los 850 muertos de ETA, ni una. Ni una mención a los 2.000 heridos de ETA, ni una; ni una mención a los 300 casos sin resolver de ETA, ni una. Aquí sale a defender a Otegi. ¿Para eso abre usted el Parlament? ¿Lo tiene tres meses cerrado y hace una comparecencia urgente para hablar de Otegi y del procés? Creo que hoy…, y ha metido lo de las hipotecas pero que no engaña a nadie: usted hizo la petición de comparecencia antes de que saliera la sentencia de las hipotecas, o sea que no está aquí para hablar de hipotecas. Está para hablar de Otegi y para hablar de lo de siempre, del procés, y ese anuncio de que no van a apoyar los presupuestos. Ya lo sabemos, ya lo habían dicho. Ya sabemos que con ustedes…., ustedes pueden decir una cosa muchas veces y luego cambiar, pero, vaya, en principio… Yo, en esto, fíjese usted, les había creído, no sé si me equivoco. Ustedes critican mucho la justicia española porque ustedes no la pueden controlar. La Ley de transitoriedad jurídica, ese bodrio desde el punto de vista democrático y jurídico que ustedes aprobaron aquí, ¿sabe lo que decía? Sé que usted lo sabe, ¿eh? Decía que el presidente de la Generalitat iba a elegir a dedo a los miembros del Tribunal Supremo. ¿Usted va a dar lecciones de independencia judicial cuando ustedes lo que querrían es elegir a dedo a los miembros del Tribunal Supremo de esa hipotética república catalana? Además, no tenían ni que ser jueces, ¿eh?, que podían ser licenciados en derecho, amiguetes del presidente. Ya tenemos un tribunal supremo. Decían más, ¿eh?, decían: «Los decretos ley, los decretos leyes del Gobierno no iban a ser sometidos a ningún tipo de control judicial ni parlamentario ni político ni nada. Olé, ya no solo es que no hay independencia judicial, sino que quitan directamente la capacidad de la justicia. Decían otra cosa en la Ley de transitoriedad jurídica, estos señores, decretaban la impunidad absoluta para ellos y para sus compañeros. Olé, ¿eh?, y salen aquí a dar lecciones, ¿de qué?, ¿de independencia judicial?, ¿de que no les gusta la justicia española? Menos mal –menos mal– que no se ha puesto en marcha su justicia, menos mal que estamos en el siglo XXI en la Unión Europea y que no les dejan a ustedes hacer las barbaridades. Sale aquí a quejarse de que el Gobierno no ha podido presionar lo suficiente a la fiscalía para cambiar la acusación. Se quejan de eso, porque eso es lo que ustedes harían. Si es que en el fondo se han quitado la careta, les tenemos que agradecer la enorme sinceridad. Ustedes querrían llamar al fiscal y a los jueces y decirles: «A estos señores…, son amigos míos, ¿eh?, a estos ni tocarlos, que son políticos. Y, como son políticos, pues tienen impunidad. Eso es lo que a ustedes les gustaría. Pero por suerte estamos en un país de la Unión Europea. Ustedes han votado aquí quién tenía que entrar o salir de la cárcel. Pero, ¿quiénes se creen ustedes para decidir quiénes tienen que entrar en la cárcel o quiénes tienen que salir? Y ustedes dicen: «No, es que Europa nos dará la razón. De momento, no mucho. Usted viene aquí a indignarse, como defensor de Otegi, por una sentencia contraria a una sentencia española del Tribunal Europeo de Derechos Humanos. Según su criterio, esa sentencia ya significa que es que España ya no tiene un sistema judicial moderno y aquí no hay democracia. Pues le voy a dar una mala noticia, señor Torra: España tuvo, en el año 2017, seis sentencias contrarias del Tribunal Europeo de Derechos Humanos –seis–, ojalá no hubiera sido ninguna, pero tuvo seis. ¿Sabe su país de referencia ahora mismo en términos judiciales, que es Bélgica, cuántas tuvo? Trece, con 11 millones de personas, y nosotros 47 millones de habitantes. O Alemania, ese país donde…, ahora le leeré un trozo de la sentencia, que creo que usted no se ha mirado, pero Alemania tuvo dieciséis sentencias contrarias. Según su criterio, si España no es una democracia porque ha habido esta sentencia que usted, como defensor de Otegi –que parece el abogado de Otegi–, sale aquí a defender, pues entonces Bélgica no sé ya lo que le parecerá, ¿no?, que tiene más del doble con solo 11 millones de habitantes. Pero es que le voy a decir más, porque usted hay una cosa que no se ha leído. Es importante leer –es importante leer, sí, sí, sí–; le voy a leer una cosa que ustedes no han leído seguramente, y que, ¡ojo!, quien solo se informe por TV3, que va a escuchar una cosa que le va a provocar un cortocircuito mental, ¿eh? [[Aplaudiments.]] ¡Atención, atención! Sentencia que deniega la extradición del señor Puigdemont por el delito de rebelión pero que aprueba la extradición por delitos gravísimos, como malversación, ¿no? Atención: «No se puede denegar la entrega –de Puigdemont– «por el hecho de que el reclamado se considere objeto de una persecución política. Punto. Atención, ¿eh?: no existe tal persecución, señores que se informan únicamente por TV3. Sentencia que deniega la extradición por rebelión y que aprueba la extradición por malversación. No existe tal persecución. Leo otro párrafo: «No puede afirmarse que el acusado –Puigdemont– «en caso de ser extraditado se vería sometido a persecución política. Es decir que el Reino de España le quisiera condenar únicamente por sus ideas políticas. Es importante leer, señor Torra, comprensión lectora, leer. No existe tal persecución. Supongo que alguno está diciendo: «No puede ser, si esto yo no lo he visto en TV3, si esto en Catalunya Ràdio no lo han dicho, ¿cómo puede ser? Sí, ustedes viven en una realidad paralela, en la que Europa condena a España. No, el Consejo de Estado salió el otro día a avalar el sistema judicial español, y, concretamente, el caso de los presos del procés. ¿Sabe una cosa que sí que se ha condenado en el Parlamento Europeo que no ha sido el sistema judicial español? Los artículos xenófobos y racistas del señor Torra, eso sí que se ha condenado por los grupos parlamentarios europeos. Claro, ustedes dirán: «Hay que ver, ¿cómo puede ser que no nos den la razón en Europa si las evidencias están claras? Ustedes lo tendrán que tener tan claro todo, viendo todo el día TV3 dirán: «Qué raro que Europa condene los artículos del señor Torra, que no tienen nada de malo, según ustedes, y no condenen a la justicia española. Se van a llevar una frustración colectiva, ustedes, que, de verdad, me da incluso lástima porque ustedes viven en una realidad paralela. El sistema judicial español puede tener muchas –muchas– cosas a mejorar, muchas. De hecho, nosotros proponemos algunas; algunas que ustedes Convergència i Unió no ha propuesto en la vida, ni Esquerra Republicana en el Congreso de los Diputados: garantizar más independencia a la fiscalía; no elegir a dedo a los miembros del Tribunal Constitucional, cosa que Convergència i Unió se ha llevado toda la vida enchufando ahí a su gente... De eso no se han quejado nunca, ¿por qué? Porque mientras ustedes la controlaban, les gustaba. Pero ahora que ya no la controlan quieren crearse una propia para controlarla ustedes que es su objetivo. Por eso no puede dar aquí ninguna lección de independencia judicial, señor Torra. Otro revés en Europa, porque ellos dirán: «¿Cómo puede ser –cómo puede ser– que en Europa no nos den la razón? Es que en Europa le han echado de ALDE a su partido. El señor Tremosa, ¿eh? ¿Se acuerdan ustedes cuando entramos en ALDE? «No vamos a permitir que Ciudadanos entre en la familia de los demócratas europeos, lo vamos a impedir. Pues al final a quien le han echado, out, door, es a Tremosa y a los suyos, de ALDE. Fuera, fuera, fuera... [[Aplaudiments.]] Por eso le digo, en serio, que, desde el punto de vista humano, casi que me da un poco de..., bueno, de lástima porque ustedes dirán: ¿Cómo puede ser esto? Porque se creen sus propias mentiras. Salgan de la mentira del procés, salgan de la mentira de TV3. Es legítimo criticar una decisión judicial. Es legítimo que las familias que están en prisión quieran estar con sus familias, es legítimo, es entendible, pero lo que no es legítimo es que ustedes quieran crear una justicia para controlarla ustedes. Y que se quejen de la que hay ahora no la controlan. Eso no es legítimo. Y, sobre todo, señor Torra, usted ha hecho aquí otra vez, no es novedoso, ¿eh?, pero ha hecho aquí una amenaza que yo simplemente le pido que concrete. ¿Qué significa que no van a aceptar las sentencias? ¿Qué significa? ¿Van a atacar a los jueces? ¿Van a asaltar a los tribunales? ¿Van a dejar que asalten el Parlamento? ¿Nos van a perseguir a nosotros? ¿Van a ocupar el aeropuerto? ¿Qué van a hacer? ¿O es una gran manifestación? Porque, sabe lo que le va a pasar a usted, que los suyos, a los que usted está calentando en la calle, a los CDRs y a los comandos, y a todo esto..., cuando usted quiera decir que van a hacer una manifestación le van a decir: «¿Una manifestación de qué, vamos a hacer algo más contundente? Y a usted le van a pasar los comandos por encima. Las masas calentadas por usted aquí. «No lo vamos a permitir –no lo vamos a permitir. ¿Cómo? ¿Qué van a hacer ustedes? ¿Qué van a hacer? Porque un demócrata normal recurriría, se iría a instancias superiores..., pero, claro, viniendo de usted, es que no sé qué esperarme. Sea valiente y responda. Aunque me parece, ¡ojo!, que creo que ni va a salir el presidente a responder. ¿No va a salir ni a hacer la réplica, señor Torra? Luego habla usted de diálogo, ¿qué diálogo? Diálogo con los presidentes de grupo. Responda a esta pregunta, porque de lo que pase en Cataluña usted será el último y el único responsable. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn, ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, del senyor Miquel Iceta. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, si no l'he entès malament vostè ha sortit, ha demanat aquesta compareixença extraordinària, per dir-nos que està indignat per les decisions de les parts qualificant inicialment, provisionalment, un judici i que no donarà suport a Pedro Sánchez. Bé, potser sí que calia dir-ho aquí, i, a més, a nosaltres, els debats parlamentaris ens agraden, han de servir perquè posem en comú. Ara, permeti'm, creiem que és absolutament ridícula la pretensió de pujar al faristol d'aquesta cambra parlant en nom d'un poble oprimit. Cal recordar que vostè parla a un parlament sorgit d'unes eleccions, emparat en unes lleis; un parlament elegit pel poble del qual vostè ha estat després confiada la tasca de president i que gestiona un pressupost de 38.000 milions d'euros amb més de 250.000 empleats públics i 16.610 mossos d'esquadra. Com a poble oprimit, realment, de bandera. Segona cosa que li volíem dir: no abusi... –si és possible no ho faci–, però, igualment, no abusi de parlar en nom del poble, a menys que consideri que la meitat d'electors d'aquest país no formen part d'aquest poble. Hem d'anar molt en compte amb aquestes coses. Una cosa és que nosaltres aspirem a parlar en nom de tothom, l'altra que ens ho creiem, i que pontifiquem des d'una pretesa responsabilitat total i absoluta d'un poble format per 7 milions i mig de persones. Per què estem aquí? Perquè hi ha una Constitució, perquè hi ha un Estatut, una LOREG, perquè ens vam presentar a unes eleccions convocades per Mariano Rajoy i perquè uns les van guanyar i altres no les van guanyar. I per això els que tenen majoria parlamentària tenen la legitimitat de governar. Quin és l'origen del problema, almenys com nosaltres l'entenem? Hi ha hagut, i és evident, un fracàs de la política. Hi va haver-hi dos governs que no van ser capaços de dialogar. No m'entretindré a establir qui tenia més o menys responsabilitat en això, és obvi que el Govern d'Espanya no s'hi va esmerçar gens. I, després –i aquí és on segurament discrepem, president–, hi va haver-hi una decisió conscient de vulnerar la legalitat per part de l'anterior Govern de Catalunya. Hi ha massa fotos de consellers i presidents ensenyant requeriments del Tribunal Constitucional i dient que se'ls volien saltar, com per ara dir que no sabem per què hem arribar fins on hem arribat. Els dies 6 i 7 de setembre es va vulnerar el Reglament del Parlament, els criteris del lletrat, el criteri del Consell de Garanties Estatutàries de Catalunya, l'Estatut, la Constitució i les resolucions del Tribunal Constitucional. Per tant, jo ja comprenc que és legítim dir: «No, és que s'estan perseguint idees. Home, es deuen estar perseguint de forma molt selectiva, perquè són idees que són defensades obertament per moltíssima gent i per vostè mateix des de la tribuna del Parlament. Ens pot agradar més o menys, i podem assenyalar errors i defectes de la justícia espanyola, com de la justícia d'altres països sense necessitat de faltar a la veritat. Des del nostre punt de vista, és tan absurd dir que no es va cometre cap delicte, com si saltar-se la Constitució no ho fos, o dir que això s'arreglarà amb llargues penes de presó. Vostè diu que és l'hora de parlar. Miri, la veritat és que nosaltres no hem deixat de parlar sobre aquesta qüestió. Fins i tot se'ns ha criticat a vegades, i potser amb raó, que parlem massa. Però qui els parla ha dit des de sempre que no veu un delicte de rebel·lió. Qui els parla ha dit des de sempre que vèiem desproporcionada la presó preventiva. Qui els parla, fins i tot, va cometre la gosadia d'evocar la possibilitat d'un indult, quan ningú no ho havia fet, i avui, doncs, ja no ho hem de fer, perquè els eventuals –que és veritat que abans d'un judici i abans d'una sentència és molt temerari parlar d'aquestes coses, però– diuen: «No el demanarem. Per tant, nosaltres hem dit el que calia, en el nostre punt de vista, que diguéssim. I, per tant, i per no avorrir-los, jo els diré el que diu una advocadessa d'un dels encausats. Cito literalment: «Sorprèn a algú aquest escrit d'acusació? No crec que pugui sorprendre massa gent. Ara haurem de fer els escrits de defensa, però, un cop presentats tots els escrits de defensa, es partirà de zero en la pràctica del judici oral. Podrem parlar de què és i què no és violència, podrem posar damunt la taula jurisprudència. Per tant, hem de confiar que surti un bon judici. Acaba la cita. Judit Gené. És lògic que això ho faci un advocat defensor, perquè és impossible que un advocat defensor vagi a un judici dient que no hi ha res a fer i que les coses estan ja decidides. Certament, la justícia espanyola s'ha fet mereixedora d'algunes crítiques, que podem fins i tot compartir. Però hi ha una diferència, crec, bastant gran, entre el seu plantejament, les seves crítiques, i les nostres. Nosaltres ho fem des de la defensa de l'estat de dret, des de la defensa del poder judicial, des de la defensa del que estableix la Constitució. Ho fem dient que encara que no ens agradessin, acataríem les sentències, perquè quan vostè diu «no les acceptarem, perdoni, què vol dir exactament? Perquè, imagini's, a mi no m'ha agradat gens la decisió del Tribunal Suprem d'ahir, gens. Ara, si jo hagués de fer una hipoteca, que no puc, perquè ja en tinc una, però, en fi, si avui anés a un banc, no podria dir: «No fem cas de la sentència d'ahir. Com a polític –cosa que ja vaig fer ahir– puc dir: «Jo el que faria, i el que proposaré, és modificar la llei, perquè aquesta és la funcionalitat de la divisió de poders. Els polítics fem les lleis i els jutges les interpreten i les apliquen. Vol dir això que sempre estem d'acord amb el que digui un jutge? No. I és veritat que en aquest judici s'han produït moltes coses molt xocants, s'han produït aquestes ordres demanades a tribunals europeus que no han estat concedides en els termes que s'havien demanat, i que no han estat recorregudes, i han estat retirades. També hi ha qui es pot sorprendre –jo ho faig– que un mateix procés s'estigui desenvolupant en jutjats diferents. Hi ha moltes coses que són discutibles. Ara, en un estat de dret un pot criticar les decisions judicials, però, a diferència de les decisions del poder legislatiu, del poder executiu, que poden ser recorregudes, doncs, les judicials tenen una efectivitat immediata, particularment si són del Tribunal Suprem. Per dir la segona cosa que vostè ens deia, vostè diu: «No, com que no ens han agradat els escrits de la fiscalia i l'Advocacia de l'Estat, no votarem els pressupostos. Miri, el sentit del vot als pressupostos és absolutament lliure, i les raons que poden avalar una o altra posició també ho són. Ara, permeti'm que li digui, jo crec que és un error lligar el vot dels pressupostos a un judici que encara no s'ha celebrat. Crec que és un error. Perquè, a més, es diu: «No, el Govern d'Espanya no ha dit, no ha fet... En fi, hi ha qui considera, sentit contrari, que el Govern d'Espanya ha dit i ha fet massa, en els termes, per exemple, de la discussió sobre l'existència o no de violència en aquests delictes i, per tant, la qualificació adequada o no, de rebel·lió del delicte. I això, entre altres coses, li ha comportat –i és legítim en democràcia– crítiques al mateix president del Govern o a la vicepresidenta del Govern quan es va esplaiar sobre els riscos de la presó preventiva. Ara, vostès diuen: «Volem condicionar-ho a això. Miri, vostès sabran què és el que més beneficia els catalans, vostès ho sabran, perquè no estem parlant només de beneficis concrets, tangibles, que estan en el projecte, sinó també quina orientació política volem a la política espanyola, si un intent d'establir un diàleg... Vostè diu: «Quin diàleg? Escolti'm, no tinc temps de llegir la tirallonga de reunions que ha provocat el restabliment de relacions institucionals entre el Govern de Catalunya i el Govern d'Espanya. Jo no sé si avui m'ho dirà, no només perquè contesti o no, sinó si m'ho dirà, però a mi em consta que hi havia en el Govern de Catalunya satisfacció perquè es reprenguessin aquests contactes, la qual cosa no vol dir, necessàriament, acord sobre les qüestions concretes que se suscitaven o com se resolien. Ara, aquí hem vist, per exemple, retirar-se dos recursos d'inconstitucionalitat contra lleis catalanes. Això ha passat, per un acord entre els dos governs. Llàstima que no hagués passat abans, que ens hauríem pogut estalviar els recursos corresponents si s'hagués produït aquesta relació entre els dos governs amb el Govern anterior. Jo, president, entenc perfectament i, fixi's, respecto, que vostè digui: «No podem fer una sessió del Parlament com si res no hagués passat. Jo puc entendre, president, i respecto, que vostè vulgui pujar en aquesta tribuna per donar-nos la seva opinió sobre el que està passant. El que sí que li demano, i ho feia a l'inici de la meva intervenció: no s'arrogui la representativitat del conjunt del poble, perquè no la té, i no oblidi mai que els socialistes estem fent –m'atreviria a dir– tant com vostès per intentar que les coses acabin bé, començant per la gent que serà sotmesa a judici properament. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, de la senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president, i bon dia a totes i a tots. President, vostè ha parlat de la repressió que pateix Catalunya i també ha parlat dels pressupostos generals de l'Estat per tancar la porta a donar-los qualsevol suport. Jo ara li parlaré de repressió. I per parlar de pressupostos ja tenim la sessió de control, perquè per a nosaltres..., nosaltres no supeditem una cosa a l'altra, per a nosaltres són dos debats, de drets i llibertats, que no són incompatibles, són complementaris, són drets i llibertats que sumen, en cap cas resten. El que estem patint els darrers dies a Catalunya només fa palès que vivim una situació d'excepcionalitat democràtica. Els escrits de la fiscalia i de l'Advocacia de l'Estat així ho demostren. Les acusacions en contra de Jordi Sànchez, de Jordi Cuixart, de Carme Forcadell, de Jordi Turull, de Joaquim Forn, de Josep Rull, de Dolors Bassa, de Raül Romeva, d'Oriol Junqueras, així com per la resta de membres de la Mesa, entre els quals també està el nostre company Nuet, no només són una barbaritat, són tota una anomalia democràtica. No es pot empresonar ni portar a ningú davant dels tribunals per fer política. Ho hem dit i ho direm sempre: els problemes polítics s'han de resoldre per la via política, i mai, mai, per la via judicial. Vivim temps gravíssims, temps de vulneració de drets i de llibertats, temps de crisi de la democràcia per la judicialització de la política, i també per la politització de la justícia. I ahir mateix ho vam tornar a veure, ho vam poder comprovar amb les sentències del Tribunal Europeu de Drets Humans, i també amb la sentència del Tribunal Suprem sobre l'impost de les hipoteques, una sentència que és forta contra la ciutadania i feble amb els poderosos, i que demostra que, una vegada més, per les pressions, guanya la banca, i per això nosaltres també diem que ha de dimitir el president del Tribunal Suprem. [[Alguns aplaudiments.]] A Catalunya estem davant d'un judici en contra d'adversaris polítics. La portaveu de Jutges per la Democràcia ha dit que no hi ha rebel·lió. Amnistia Internacional està demanant la llibertat dels Jordis. La justícia alemanya i belga fan caure la careta de la via Llarena. Més de cent professors i professores de dret penal també han negat l'existència de rebel·lió, i malgrat tot, malgrat tot, la fiscalia seguix insistint. La nostra posició és coneguda i ferma: no hi ha rebel·lió, no hi ha sedició i tampoc hi ha malversació. Per tant, l'única sentència justa és la llibertat, i no la llibertat quan s'acabi el judici, la llibertat des de ja mateix, una llibertat que mai s'hauria d'haver trencat. [[Aplaudiments.]] Per això des de Catalunya necessitem una resposta que estiga a l'altura d'aquest moment històric, necessitem aplegar grans consensos, grans consensos i grans acords de país, que tornen a reunir el 80 per cent que està a favor del dret a decidir i en contra de l'acció repressiva de l'Estat. I per aplegar aquestos grans consensos, cal parlar de quelcom que és imprescindible en la vida quotidiana i en la política, en les relacions personals en general: l'empatia. L'empatia no és només ser capaç de posar-se al lloc de l'altre, també és la capacitat de comprendre les seues emocions i d'escoltar activament. Ha faltat empatia, en els últims temps, i segurament això, aquesta siga una de les causes de la situació d'excepcionalitat democràtica que estem patint. Malgrat totes les dificultats, el dolor, les ferides obertes i la situació d'aparent bloqueig, ens cal començar per aquest pas tan bàsic de recuperar l'empatia per a avançar cap a una nova Catalunya. Recuperar l'empatia és una tasca de tots i de totes. I ahir, ahir, Òmnium Cultural també ens va marcar el pas cap a aconseguir grans acords de país. Els partits polítics haurien de prendre nota de cara a la taula del diàleg, i començar a acordar objectius, un ordre del dia que siga transparent i clar, i convidar també la ciutadania organitzada, perquè el 80 per cent no el representen només les forces polítiques, el 80 per cent també està representat per les forces socials que des de la transversalitat defensen i construeixen democràcia cada dia. I per això nosaltres, des dels ajuntaments, també impulsarem mocions de suport a aquest 80 per cent. Avui vivim una situació excepcional a Catalunya i arreu del món també sorgeix l'extrema dreta, una extrema dreta que té un discurs de l'odi i defensa l'excepcionalitat com a norma per a la societat. Ho hem vist recentment al Brasil, on Bolsonaro defensa la violència contra l'oposició, però també a la Itàlia de Salvini, als Estats Units amb Trump i també veiem com la dreta espanyola cada dia parla més de venjança i menys de justícia. A ulls de qualsevol demòcrata, el poder judicial no està complint amb la seua tasca que d'ells s'esperaria en un estat de dret, i això ja està tenint greus conseqüències per a la convivència, perquè la judicialització del conflicte català només allunya la seua solució democràtica. Per això li demanem a Pedro Sánchez que assumeixi d'una vegada per totes el lideratge que el seu paper li exigeix i faça tot el que està al seu abast per acabar amb aquesta injustícia, que només dificulta la solució política del conflicte. I a Catalunya, a Catalunya, com he dit, el que necessitem és diàleg i empatia. Entenc que la situació és summament complexa, i que els seus partits siguen reticents a arribar a acords en la situació actual, però necessitem avançar en aquest acord polític, i m'estic referint als pressupostos generals de l'Estat. Ho hem de fer per la gent. Necessitem construir un futur amb llibertat i amb dret a decidir, i també un futur sense desigualtats i amb cohesió social, sense desigualtats i des de la fraternitat amb la gent de baix i amb la gent que pateix, president. Un futur que només podrem construir amb les grans majories del país, plantant cara a l'odi i a l'extrema dreta, junts i juntes davant de l'excepcionalitat i dient amb convicció que no passaran. President, no hi ha possibilitat de superar el gir reaccionari a Espanya si no caminem junts i juntes en la conquesta dels drets civils, però també dels drets socials i dels drets democràtics. Perquè sempre és la mateixa batalla, és una batalla, la batalla per obrir un temps nou de justícia social i de reconeixement nacional. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Tot seguit és el torn, en nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, de la senyora Natàlia Sánchez.
[[Gràcies. Bé avui no podem començar... Bon dia. No podem començar d'una altra manera que no sigui mostrant la nostra solidaritat amb els veïns i les veïnes de Verges, que, una vegada més, han patit la impunitat de l'extrema dreta campant pels seus carrers i s'han despertat amb el municipi ple de pintades feixistes. Per tant, des d'aquí, tota la solidaritat i tot el suport als veïns i veïnes de Verges, i de forma molt clara dir-los que no passaran. (Aplaudiments.)]] El divendres vam conèixer la barbàrie en forma d'escrits d'acusació. Fiscalia i Advocacia de l'Estat no es contradiuen, sinó que es complementen; volen cobrir totes les possibilitats ja pensades, ja pensant en el Tribunal Europeu dels Drets Humans. Reflexionem sobre el que significa això. Fer política i donar veu al poble es respon amb anys de presó. No hi ha violència, cap tipus de violència, no hi ha tipus penal. Això ho diuen més de cent juristes de reconegut prestigi de l'Estat espanyol. En la seva lògica inquisitorial assistim a un nou episodi de l'única violència política deliberada, estructural i decidida en foscos despatxos que s'ha viscut en els darrers anys a Catalunya, on la seva majoria democràtica i social ha triat sempre, irrevocablement, les vies no violentes, i que l'únic delicte que ha comès és protegir els drets de tots i de totes. L'única violència és la violència institucional, la violència d'Estat; és venjança i és la naturalesa de l'aparell de l'Estat espanyol. El molt honorable president de la Generalitat de Catalunya ens ha dit que ve a acusar. Ja ens sembla bé. Però no podem estar negociant un dia i acusant l'altre, perquè blanquegen i legitimen el subjecte que volen acusar. Ahir també coneixíem la sentència del Tribunal d'Estrasburg contra l'Estat espanyol per no haver donat un judici just a Arnaldo Otegi. Que a l'Estat espanyol hi ha tribunals que no són imparcials és evident; ho sabem nosaltres i ho saben els tribunals de drets humans europeus. El sistema judicial de l'Estat espanyol està més qüestionat i desprestigiat que mai. La d'ahir, però, no és la primera sentència condemnatòria contra l'Estat. El 2004: Operación Garzón contra l'independentisme; primera condemna del Tribunal de Drets Humans per tortures contra l'Estat espanyol i contra el magistrat Garzón. 2011: la justícia europea dona la raó a Aritz Beristain, activista basca. Com molts altres, va patir abusos i maltractaments per part de la policia espanyola; són diverses les sentències que condemnen aquest Estat per maltractaments o tortures d'activistes bascos. 2012: Estrasburg dona la raó a Otamendi, que va ser director del diari Egunkaria, i a altres companys periodistes per tortures que van rebre per part d'agents de la Guàrdia Civil. 2017: es confirma el que era evident, cremar fotos del rei és un exercici de llibertat d'expressió. Una rere l'altra, sentències en què l'Estat espanyol queda totalment desemmascarat. I no és que ho diguem des d'aquí, sinó que són aquests tribunals europeus que vostès també reconeixen. Quan es tracta de jutjar els drets i les llibertats a Catalunya o a Euskal Herria, la justícia espanyola, emparada per tot el seu aparell, no dubta. Però la injustícia no es queda aquí. La justícia espanyola no té res de cega ni d'imparcial, és de classe, nacionalista i patriarcal. Per si en quedava algun dubte, ahir el Tribunal Suprem ens ho deixava claríssim: la banca sempre guanya. No es tracta únicament d'un aparell judicial que persegueix a qui busca vies democràtiques per exercir el dret a l'autodeterminació, sinó a qui practica la dissidència, i persegueix també el conjunt de les classes populars i els seus drets. El que estem vivint aquestes darreres setmanes, i especialment ahir i avui respecte a la sentència sobre qui recau el pagament dels impostos ens demostra molt clarament com funciona l'Estat espanyol. Si la sentència no agrada a la banca, es reuneix el Ple de la Sala del Contenciós Administratiu del tribunal i la canvia. A quin règim li pot sortir a compte carregar a les espatlles desenes de sentències d'agressions i tortures, vulneracions de drets fonamentals? A un règim que se senti impune, a un règim de naturalesa i herència autoritària, a un règim antidemocràtic, que, dia sí i dia també, queda retratat, un règim que és el que és: un estat antidemocràtic. Van mentir construint relats falsos; continuen fent-ho i ho continuaran fent. Per tant, davant d'un Goliat dèspota, caldrà que trobin un David organitzat, desobedient contra la injustícia, com ja vam fer l'1 i el 3 d'octubre. Cal retornar a aquestes majories que el que diuen és que no estan disposades a acatar les injustícies d'aquest Estat espanyol, que l'únic que fa és perseguir els drets dels pobles i els drets de les classes populars. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn del senyor Alejandro Fernández.
Muchas gracias, presidente. Señor Torra, no desaprovecha nunca una oportunidad para intentar desprestigiar la calidad democrática de España, convencido de que ese es el camino. Pero más allá de la opinión de los opinadores a sueldo que tienen repartidos por toda Europa y que, por cierto, unos cuantos millones de euros nos han costado, como hemos sabido, la realidad es absolutamente tozuda –se ha explicado aquí. Resulta que España es uno de los países con menos sentencias condenatorias del Tribunal de Derechos Humanos de Estrasburgo. Solo seis. Italia, treinta y una; Alemania, dieciséis; Portugal, trece; Francia, doce; su adorada Suiza, diez. Pero resulta que los malos somos nosotros. The Economist –hay que insistir en ello– señala –esos no están a sueldo de nadie, son independientes, de prestigio– que hay diecinueve democracias plenas en el mundo, una de ellas España. Estamos por encima de Francia, de Italia, y valoran todos los parámetros de calidad democrática. Esa es la realidad, y usted se agarra a una sentencia por reorganizar Batasuna de Otegi. Arnaldo Otegi. Habla de esa sentencia, y en cambio omite la que tuvo por secuestrar y torturar a Luis Abaitua. Le obligaron, a ese pobre hombre, a jugar a la ruleta rusa con una pistola y obligarle a dispararse en la sien. Eso hicieron Arnaldo Otegi y sus secuaces. Cuando pensábamos que era imposible caer más bajo, cita usted aquí, como referente, a una persona condenada por secuestrar y torturar a otro ser humano, en el piso de su inmoralidad, señor Torra, siempre hay un sótano más. Lo que usted denuncia hoy aquí con tono grave y afectado es en realidad un procedimiento ejemplar de separación de poderes. La abogacía del Estado ha lanzado su criterio, que se puede compartir o no, y la fiscalía ha lanzado el suyo, demostrando independencia al no someterse y no plegarse al criterio del Gobierno. Eso es la separación de poderes. Ustedes, claro, echan de menos los tiempos en los que Jordi Pujol le dictaba, como supimos muchos años después, al juez Estivill las sentencias. Ese era el espíritu de la Ley de transitoriedad del 6 y 7 de septiembre, que les convertía a Puigdemont o a usted en auténticos caudillos que dictarían las sentencias judiciales. Ustedes echan de menos aquellos tiempos en los que lanzaban a las masas –lo quieren repetir– a presionar a los jueces, como pasó en el caso Banca Catalana. Y quieren aprovechar que vuelve a haber un gobierno socialista débil y dubitativo para hacer lo mismo. Un gobierno socialista al que le exigimos firmeza democrática contra el nacionalismo identitario supremacista que vivimos en Cataluña. Porque el problema, señor Torra, no es la calidad democrática de España; esa lidera todos los estándares europeos de los listados objetivos e independientes, no de opinadores a sueldo de su Gobierno. El problema lo tenemos aquí, en Cataluña, porque tenemos un presidente que margina a la mitad de la población y les sigue llamando «colonos, porque tenemos un presidente que llama a la insurrección constantemente, y porque tenemos a un presidente de la Generalitat que reivindica, insisto, a un hombre condenado por secuestrar y torturar a otro ser humano. Dimita, señor Torra, porque aquí la única vía que está agotada es la suya. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn ara del senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. President... «Cada dia que ens mantenen a la presó, el nostre moviment es fa més gran, més fort, més creïble, més invencible. La presó serà la seva pitjor decisió, perquè serà la seva derrota. El judici i la sentència pesaran com una llosa a la història d'Espanya. Oriol Junqueras, des de la presó de Lledoners. [[Aplaudiments.]] L'Estat no sembla haver calculat encara el cost que li suposarà aquesta repressió, haver utilitzat els tribunals, tot inventant un relat per castigar els líders socials i polítics del nostre país. Han fet una aposta decidida per crear dolor a les nostres famílies, venjança contra un moviment i intentar crear por a la nostra societat. Però la seva injustícia, la seva duresa no han aturat ni aturaran el moviment republicà català. L'Estat espanyol caurà –i, de fet, ja hi està caient– en el desprestigi més absolut, i és fàcil encertar que Europa acabarà anul·lant també aquest judici, com ho va fer ahir amb la decisió d'Estrasburg respecte a la falta de garanties en el judici d'Otegi. Va passar ahir i tornarà a passar –i amb conseqüències molt més dures–: el castell que han construït s'enfonsarà. Avui, tots els demòcrates catalans i de l'Estat espanyol, aquests que tant trobem a faltar, haurien d'estar de part de les urnes i contra un estat i una judicatura que un cop més ens mostra, amb la seva virulència, la seva por a la democràcia. Espanya té por de perdre a les urnes. Unes urnes que representen el consens a casa nostra, que representen el consens a Catalunya. Unes urnes que són i seran la solució d'un problema que és polític. Unes urnes que són reconegudes per aquells que volen la independència, però també per una part molt gran d'aquells que no la volen: pel 80 per cent d'aquest país. Sí senyors, som el 80 per cent, com bé diu Òmnium Cultural. [[Remor de veus.]] Unes urnes que ens troben i ens trobaran sempre disposats. A les urnes vam guanyar l'1 d'octubre i estem disposats a tornar-ho a fer quan calgui i sempre que calgui. Perquè és així com volem prendre les decisions a casa nostra: amb pau i amb democràcia. Perquè som demòcrates i les urnes no ens fan mai, mai, mai por. Volien fer de la repressió la seva victòria, i la seva repressió, divendres expressada una vegada més en els escrits d'acusació, no són el primer pas per a la sentència dels nostres presos polítics, els escrits són la constatació d'una derrota, de la derrota de l'Estat. El paperot que entra divendres la fiscalia és la seva sentencia posada per escrit. El seu relat inventat, construït amb proves falses i amb delictes que no existeixen són la constatació que el sistema judicial espanyol, alimentat per un estat que no canvia en funció de qui governi, vol condemnar la voluntat democràtica de tot un poble. I fer-ho, castigant i generant patiment a persones que formaven part del Govern d'aquest país. I a la presidenta i a la Mesa del Parlament. I als líders de les entitats socials. Volen condemnar-los per escarmentar-los i segellar, així, la veu de la immensa majoria d'aquest poble. Però intentant-ho, el que fan és multiplicar aquestes veus. Amplificant la injustícia, fan que traspassi fora de les nostres fronteres, on es jugarà la propera batalla de la democràcia. Ataquen la democràcia, els drets fonamentals, la llibertat i la política, i quan ho fan, l'Estat va perdent legitimitat. La via escollida divideix i genera una dicotomia que acabarà per enfonsar-los del tot. República o violència, democràcia o repressió, urnes o presó. Serà més lent, potser, com a conseqüència d'aquesta repressió ferotge que practiquen, però és irreversible. La democràcia s'acabarà imposant, perquè fins i tot en els pitjors moments tenim clar que la democràcia sempre –sempre– guanya. Qui vol viure en un estat que empresona gent per pensar diferent, per cantar lletres crítiques, per escriure llibres plens de veritats, per tuitejar contra el règim? No contra un, senyor Iceta, contra tots –tots– els que pensen diferent. Qui diu que no seràs el següent si no segueixes la línia que marquen les estructures de l'Estat? És inevitable: o república o repressió. Per sort, al costat de la democràcia, cada dia som més. L'Estat espanyol diu amb aquest judici que no l'importa destruir el seu propi estat de dret per defensar la unitat d'Espanya; diu que no l'importa el ridícul internacional, el desprestigi del món democràtic, si així pot retenir els catalans a la força, si així pot garantir la indivisible unidad del régimen..., del reino. L'Estat ha demostrat, un cop més, que és absolutament capaç de tot per garantir la seva unitat, i en això, malauradament, no hi ha diferències entre partits. I ho fan perquè l'Estat no és prou madur, no és prou democràtic ni prou fort per parlar de política, per parlar de democràcia, per parlar del dret a l'autodeterminació. L'Estat té tanta por a aquesta democràcia que ha decidit apostar per la repressió per intentar retenir un poble que vol tant i alhora tan poc com decidir sobiranament el seu futur. No tenen projecte per a Catalunya, i d'aquí la seva por de posar-ho a votació. La república és un objectiu viable, possible, que genera esperança, un projecte de canvi, la voluntat de construir entre tots una societat millor, i fer-ho des de baix, repensant-ho tot. L'Estat, en canvi, ofereix repressió, violència, llei mordassa, sentències a favor dels bancs. Volen aturar un poble decidit a decidir, i no podran fer-ho. No ens fan por i no ens aturaran. Fa molt de temps que vam perdre la por. L'1 d'octubre ens vam autodeterminar, i això no té marxa enrere. El consens a Catalunya per resoldre els conflictes és la política i la democràcia, el consens són les urnes, el consens a Catalunya és el no a la monarquia i el sí a la república, el consens a l'Estat ha estat i és encara mantenir la unitat d'Espanya per sobre de qualsevol altra cosa. A les estructures de poder d'aquest Estat no hi ha cultura democràtica, només hi ha cultura d'imposició, i aquesta qüestió només es resoldrà negociant i votant, mai –mai– amb repressió. Finalment serà el poble de Catalunya qui decidirà què ha de ser aquest país, encara que ens vulguin empresonar, encara que ens vulguin pegar. Facin-se a la idea que la repressió no els serveix de res, només per generar patiment. Ja fa un any que hi ha gent a la presó, però a les urnes continua guanyant l'independentisme, i aquest moviment no l'aturaran ni amb judicis ni amb cops. La presó i l'exili estan despullant el règim del 78 i tota l'estructura de l'Estat que el sustentava: la monarquia, el sistema judicial, els principals partits polítics, els cossos policials, però també les grans empreses i les estructures que aguanten un sistema d'interessos que no volen perdre el seu poder. Ahir ho vam tornar a tastar: la banca i una suposada justícia avantposant el manteniment de l'statu quo per davant dels drets dels ciutadans. Avui, l'independentisme és l'únic moviment que està fent trontollar de debò aquest règim del 78 i la seva estructura de poder; avui, l'independentisme és l'únic canvi possible. El judici i la sentència no seran només un problema per als presos o per a l'independentisme; seran, sobretot, un problema per a l'Estat i per a Europa. Un sol dia de condemna –un sol dia de condemna– ja és una vergonya per a la democràcia espanyola. Aquest judici no s'hauria d'haver produït mai. Perquè no es condemnen uns fets: es persegueixen idees, es persegueixen adversaris polítics, i se'ls tanca a la presó per por a posar unes urnes, per por a una derrota democràtica. Però la democràcia no s'atura, ni es jutja ni s'empresona: la democràcia és un tsunami que avança inexorablement i passarà per sobre de tota la repressió que ens imposa un Estat que li té por. I així ho defensa Carme Forcadell des de Mas d'Enric. Després d'un any d'una repressió duríssima, estem tossudament alçats defensant els drets i les llibertats, i convençuts que, més d'hora que tard, la veritat, la justícia i la democràcia s'acabaran imposant. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del senyor Albert Batet.
No podem fer veure que vivim en una situació normal. Hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem. [[Aplaudiments.]] President Torrent, president Torra, consellers, conselleres, diputats i diputades, president Torra, tot el suport del nostre grup parlamentari a les mesures que ha exposat; a la retirada del suport al Govern del Partit Socialista, de Pedro Sánchez, amb la no votació dels pressupostos; a demanar la dimissió del president del Tribunal Suprem, i a tota la campanya internacional, que estic convençut que serà un èxit conjuntament amb el conseller Maragall i la conselleria d'Exteriors. I tota la decepció. Tot el suport però tota la decepció, tota la decepció especialment pels grups parlamentaris de la monarquia i del 155, que avui aquí, en seu parlamentària, tenien una oportunitat –una oportunitat que tenien Ciutadans, que tenia el PSC i que tenia el Partit Popular, i l'han deixada passar una vegada més– de mostrar una mica d'humanitat –una mica. Ho vam veure aquell dissabte després de l'entrada en presó enmig del ple d'investidura del Jordi Turull, que cap de vostès va gosar aixecar-se i mirar la cara de les famílies, dels familiars..., presos. I ho veiem una vegada més aquí al Parlament de Catalunya la seva incapacitat d'humanitat davant de diputats d'aquest Parlament, que són diputats en exercici d'aquest Parlament, com ho vam aprovar. Si el senyor Reventós o el senyor Pallach aixequessin el cap, els cauria la cara de vergonya! [[Aplaudiments.]] Els cauria la cara de vergonya del Partit Socialista entregat a l'Estat espanyol contra les llibertats, contra els drets humans i [[remor de veus]] contra els drets civils...
Silenci! Silenci!
I no ens enredin, senyor Iceta, no ens enredin. El problema és tot el sistema judicial. Sí, pot amenaçar, senyor Iceta, pot amenaçar. [[Remor de veus.]] Ja ho sabem, que tenen la fiscalia, per amenaçar, senyor Iceta! Ja ho sabem [[veus de fons]] , que tenen la fiscalia, per amenaçar!
Silenci tothom!
Però el problema és tot el sistema judicial. I mentre vostès, que estan al capdavant del Govern de l'Estat espanyol, permetin aquestes coses, aquest sistema és tot un frau democràtic. I això és el que se li demanaria i se li hauria de demanar a un partit progressista, perquè ve aquí i parla: «No, un Parlament escollit pel poble, etcètera. Sap quants diputats d'aquest Parlament, dels 135, van ser escollits democràticament i quants han hagut de plegar? I vostè creu que això és democràcia real? [[Aplaudiments.]] Vostè creu que és democràcia real que de tots els diputats que van haver de prendre possessió... Un diputat electe, el conseller Mundó, que va plegar abans de prendre possessió; set diputats que han hagut de renunciar a l'escó, cinc diputades i dos diputats: la Clara Ponsatí, el Lluís Puig, la presidenta Forcadell –una presidenta d'un Parlament democràtic a la presó per deixar parlar en un Parlament democràtic–, la Marta Rovira, la consellera Bassa, el conseller Forn, la Meritxell Serret, que van haver de plegar. Miri quins resultats democràtics que accepten..., quin estat, com garanteix la democràcia, no? Oh!, i cinc dels quals, d'aquests diputats, són a la presó! I els altres dos perquè són a l'exili, perquè si no també hi serien. Cinc són a la presó, que els demanen un munt d'anys de presó. I a més a més en tenim quatre, de diputats d'aquí del Parlament de Catalunya, que són encausats, com és el company Lluís Guinó, o com és el company i membre de la Mesa el senyor Joan Josep Nuet, o com són els companys Lluís Salvadó i Josep Maria Jové. Tot és molt normal! [[Aplaudiments.]] Tot és molt normal, que aquí hi hagi vint-i-cinc diputats que van prendre l'acta i estiguin tots encausats o a la presó o a l'exili! Gran normalitat, la de l'Estat espanyol i la que ofereixen vostès. I mirin, sí: som el 80 per cent. Som el 80 per cent que ja sabem que no hi haurà un judici just; som el 80 per cent que ja sabem que tot és el mateix, que tota la seva injustícia és la mateixa. Som la majoria de demòcrates que de cada cop se senten més interpel·lats, cada cop senten més vergonya davant l'actuació per part de l'Estat espanyol. L'acusació de la fiscalia és injusta –l'acusació de la fiscalia és injusta–, i si no poden arribar en llibertat entrant a peu al judici també serà injust. I és injust pel contingut, perquè és un contingut que va contra el dret de reunió, contra el dret de manifestació, contra el dret d'acció democràtica política, contra la llibertat d'expressió. I és injust perquè es persegueixen idees per damunt de fets. I ara, això sí: venen aquí, la senyora Arrimadas, tal tal tal, i els donem per condemnats. La separació de poders existeix a l'Estat espanyol, sí, sí, sí! Però ells ja són condemnats. Ahir ho deia la ministra Calvo: no, no, ja estan tots condemnats, han comès delictes... I això sí, això els polítics ho saben, eh? Els diputats, el senyor Rivera, etcètera, tot això ja ho saben, que no es pot demanar un indult però ja els donem per condemnats. Aquesta és la gran separació de poders que hi ha a l'Estat espanyol. I tot és el mateix. Tot és la mateixa injustícia. La justícia és ara l'exèrcit, el mateix exèrcit de l'any 78. De la remor de sabres hem passat a la remor de togues; del cop d'estat militar, al cop d'estat dels jutges. I això sí: el rei –el seu rei–, sempre al mig de tot, defensant-los i tapant-los i cobrint-los, com va fer el dia 3 d'octubre. Miri, tothom sap que la justícia espanyola està qüestionada. I el cas que posa més exemple de tot és el del president Puigdemont, que va ser jutjat a Alemanya i com que no els agradava el que deien... Sí, sí, es va presentar davant la justícia alemanya, i com que a l'Estat espanyol no li agradava, com que a vostès no els agrada el que diu la justícia alemanya, que va dir que no hi havia ni rebel·lió, ni sedició, ni desordres públics... I com que això a vostès no els agrada, que són tan demòcrates, doncs, aleshores, retirem l'extradició no sigui cas que hagi de venir aquí i no sigui cas que pugui tornar a ser president de la Generalitat de Catalunya, que això els esveraria d'una forma enorme. [[Remor de veus.]] Aquesta és la seva democràcia. Sí, sí, riguin –riguin–: riguin, perquè nosaltres, en una nova república, el que no demanarem mai a la vida és que el que ens està passant a nosaltres els passi a vostès. [[Aplaudiments.]] Perquè tots hem de ser iguals, i tothom ha de tindre els mateixos drets i els mateixos deures! I hi ha el deure..., d'acció política, ideològica i de llibertat d'expressió. Miri, el mateix tribunal que decideix sobre la nostra democràcia i els nostres líders polítics és el mateix tribunal que decideix a favor de la banca. Som molts els que ja hem decidit passar pàgina. Senyor president, la societat catalana ha trencat d'una forma definitiva amb l'Estat espanyol. Les oportunitats que té, l'Estat espanyol, les va perdent. Ja hem vist que no hi ha diferències entre el tripartit del 155: entre ells es defensen, com defensen el senyor Borrell, com..., es defensen les seves vergonyes. «Quant temps un poble haurà de patir per manca de llibertat? Fins quan seguirà l'home girant el cap fingint que no hi veu res? El poble de Catalunya ja hi veu clar, i veu que la llibertat es diu «república catalana. Moltes gràcies a tots i a totes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Un cop han intervingut tots els representants dels grups parlamentaris, és el torn de nou del Govern, i en aquest cas, el torn per al vicepresident Aragonès. Quan vulgui.
Moltes gràcies. Senyor president, senyores i senyors diputats, president de la Generalitat, conselleres, consellers, intervinc per fer la rèplica en nom del Govern, tal com permet el Reglament, malgrat que faci riure els diputats de Ciutadans; malgrat això, nosaltres complirem amb el Reglament, [[rialles]] i per tant faré, doncs, la rèplica en nom del Govern encara que no li agradi. Ha començat la senyora Arrimadas, diu: «Vienen a hablar de lo de siempre. No. Diu: «No han parlat ni de la salut, ni de l'ensenyament, ni de la situació dels funcionaris... Ho comprovarem, que vostès també segueixen parlant del de sempre, i d'aquí a poca estona en les preguntes orals al Govern veurem que vostès segueixen preguntant pel de sempre: sobre l'acció exterior..., sobre el uso de las lenguas en las escuelas. No han vingut a parlar..., després, a la sessió del Govern, tenien l'oportunitat de parlar de metges, de funcionaris, però vostès segueixen amb el monotema. [[Alguns aplaudiments.]] Certament, de metges i de funcionaris en podríem parlar, i podríem adoptar moltes més mesures si vostès no s'entestessin, des del Congrés dels Diputats, a limitar, mitjançant la regla de la despesa, participant d'aquest consens, la capacitat d'utilitzar els recursos de la Generalitat de Catalunya, si vostès permetessin també l'augment del sostre de dèficit, i, per tant, més recursos per a l'any que ve per atendre també les necessitats dels ciutadans de Catalunya. Però anem a la intervenció, al que ha motivat les paraules del president de la Generalitat de Catalunya, que és la denúncia política de les acusacions que es van fer públiques per part de la fiscalia i l'Advocacia General de l'Estat, en un context d'absoluta anormalitat, en un procediment judicial que està tenyit políticament, totalment –totalment–. Perquè de fet el que es jutja són uns esdeveniments polítics. I es jutgen uns esdeveniments polítics per part d'una cúpula, d'un poder judicial, que està contínuament qüestionat. De fet, s'autoqüestiona ell mateix; de fet, deia el senyor Iceta que persistíem a intentar, doncs, denunciar el prestigi de l'Estat espanyol i de la justícia espanyola. De fet ho fa el mateix suprem: amb les seves decisions diàries ells mateixos enfonsen el seu prestigi. Deia la senyora Arrimadas que el president de la Generalitat ha vingut aquí a defensar el senyor Otegi. No, ha vingut aquí a publicar la sentència del Tribunal Europeu de Drets Humans d'Estrasburg; no el senyor Otegi: Tribunal Europeu de Drets Humans d'Estrasburg, aquell del qual li sembla a la senyora Arrimadas que sis sentències en les que en dues es qüestiona que no hi hagi hagut un judici just li semblen poques. A mi una sola sentència em sembla excessiva, una sola sentència em motivaria a prendre mesures. Mesures com, per exemple, la que s'ha negat el Govern de l'Estat..., de signar el Protocol 16 de la Convenció europea de drets humans per tal que els jutges puguin fer una consulta prèvia al Tribunal Europeu de Drets Humans si, a petició d'una de les parts, creuen que pot haver-hi hagut alguna vulneració, per evitar després –com es permet, per exemple, amb el Tribunal de Justícia de la Unió Europea en el cas de la normativa comunitària– que hi hagi un revés, una correcció. Però sembla que aquesta mesura tampoc val la pena plantejar-la. No estem en un context de normalitat. No estem en un context de normalitat perquè aquí el que es produeix no és una reclamació d'impunitat per als presos polítics, perquè aquí la impunitat, quan hi ha una presó preventiva que es dicta en base a un delicte de rebel·lió que el seu autor material, l'autor de la redacció del delicte de rebel·lió en el Codi penal diu que no s'ha produït, quan les jurisdiccions d'altres estats on s'ha passat la prova del cotó ha sortit ben negre, perquè no s'ha produït aquest delicte de rebel·lió, i que és pel que els mantenen en presó preventiva i és pel que el jutge Llarena dicta la suspensió del seu exercici de diputats... Qui té impunitat, doncs, és la justícia de l'Estat espanyol, que manté aquesta presó preventiva; qui té impunitat són aquestes investigacions judicials sense capacitat de defensa. Una presó preventiva que, si continua, impedirà que hi hagi un judici just, perquè impedirà la capacitat de defensa; jornades de judici de matí i tarda, amb trasllats des de la presó, amb trasllats en unes condicions inacceptables, sense capacitat de defensa, en què entre trasllat i presència al judici se'ls manté en uns calabossos que no passarien tampoc la prova del cotó del Protocol facultatiu de prevenció contra la tortura, perquè no tenen obertura exterior, que només hi ha uns foradets a la porta, pintats tots del mateix color... Això no és el dret de defensa. Per molt menys, el Tribunal Europeu de Drets Humans ha tombat la sentència del cas Betaragune, que afectava Arnaldo Otegi. La impunitat dels informes filtrats de la Guàrdia Civil, que veiem abans en els mitjans de comunicació de què se'ns investiga, de què se'ns acusa, de quines..., no?, de com se'ns busquen les pessigolles, abans de que ho vegin ni tan sols les defenses a nivell parlamentari; abans ho saben els periodistes que els afectats. I després vostè ha fet servir... Fa servir algunes paraules que suposo que li van molt bé per al seu relat fictici, quan parla de «comandos, d'aquests suposats comandos liderats pel president de la Generalitat. Però a mi m'agradaria parlar, com ha fet la diputada de la CUP, Natàlia Sànchez, com ha parlat ella, d'aquests comandos que resulta que han anat a Verges, no?, i que han deixat el poble ple de pintades, algunes d'elles insultants; d'altres: «Viva la Guardia Civil –suposo que deuen comptar-ho com una agressió, això–, «Ni oblit ni perdó per als colpistes, «Tots som Espanya, insults al president, insults també... Resulta que una pancarta de «Necessitem institut escola dirigida a la Generalitat, doncs, també és fruit de la seva ira. Aquests comandos vostès no els denuncien. Que estrany. Denunciïn-los, també. [[Aplaudiments.]] I després vostès continuen amb el seu relat, que diu: «És que segurament la gent que mira TV3 això no ho saben, i suposo que quan diuen això ho fan per a la gent precisament que no mira TV3, no?, perquè es pensin que TV3... I crec que s'haurien d'estalviar aquestes paraules, aquest menyspreu continu als professionals dels mitjans públics de Catalunya, sobretot quan amb les darreres dades es veu que el partit que va ocupar més temps en el telenotícies precisament d'aquests mitjans públics que segons vostès són tan dolents era el seu partit, i d'àmbit estatal era el Partit Popular. Per tant, crec que haurien d'estalviar-se aquestes paraules de menyspreu per als periodistes dels mitjans públics de Catalunya. El senyor Iceta deia que Catalunya no és un país oprimit; podríem discutir-ho. Diu: «Hi ha un parlament, i hi han uns llaços grocs, senyor Iceta. Hi ha un parlament, sí, però hi han llaços grocs. Hi ha un parlament, sí, però els resultats del 21 de desembre..., no poden accedir a l'escó tots els seus diputats. Hi ha un parlament, sí, però els candidats a la investidura no poden venir aquí, desmentint la jurisprudència anterior que hi havia quan eren condemnats per terrorisme. [[Aplaudiments.]] Diu que el president de la Generalitat no pot parlar en nom del poble de Catalunya, que en tot cas ho ha de fer de la meitat dels electors; però quan el president de la Generalitat parla de la necessitat d'acabar amb la presó preventiva potser ho fa en nom de la meitat dels electors d'Espanya, perquè resulta que a la darrera enquesta publicada a El Periódico de Catalunya diu precisament que la meitat de tots els ciutadans de l'Estat espanyol creu que la presó preventiva s'ha d'acabar, s'ha d'acabar per als nostres companys i companyes que estan encausats pel delicte de rebel·lió. De fet, el 47 per cent dels electors del PSOE i el 30 per cent dels electors de Ciutadans de l'Estat espanyol hi estan d'acord. Suposo que tots aquests deuen ser els que deuen mirar TV3 i Catalunya Ràdio, no?, senyora Arrimadas. Déu-n'hi-do, els electors de Ciutadans a nivell de l'Estat que també..., o els comprats –o els comprats–, són els opinadors comprats que té el Govern de Catalunya, i ja li dic jo que el pressupost de la Generalitat no està per comprar el 30 per cent dels electors de Ciutadans a nivell de l'Estat. I el 81,1 per cent dels catalans considera que no han d'estar en presó preventiva. El senyor Iceta diu que això ve d'un fracàs de la política, i la qüestió és: cal persistir en el fracàs?, cal persistir en continuar fracassant? –i fa amb el cap que no. Doncs això s'hauria de traduir en fets i, per tant, canviar la línia que va mantenir el Govern Rajoy, canviar aquesta línia repressiva, i revertir-la. Perquè, evidentment, el que s'ha plantejat no és una reversió d'aquesta línia, no és una reversió, perquè s'assumeixen relats que vostès saben..., perquè vostès tenien alcaldes i alcaldesses l'1 d'octubre que potser no van votar però que estaven veient el que passava als col·legis, alguns dels quals es van enfrontar als operatius policials, que saben que allà, que saben que el que va passar allà no és el que diuen els escrits de la Guàrdia Civil que assumeix la fiscalia i l'Advocacia General de l'Estat. Per tant, hi estem d'acord, no caldria persistir en el fracàs; comenti-li al senyor Sánchez, al senyor Pedro Sánchez, que no persisteixi en el fracàs de la via repressiva de Mariano Rajoy. I vostè ha estat parlant d'uns esdeveniments aquí al Parlament, presumint que són il·legals, en tot cas, d'un eventual delicte de desobediència, que no s'assembla en res a un delicte de rebel·lió, que no s'assembla en res, una multa, a trenta anys de presó o a vint-i-cinc que demanen per a Oriol Junqueras. I nosaltres en discrepem. No es partirà de zero en aquest judici, per molt que les defenses facin tot l'esforç perquè sigui així, perquè quan s'està en presó preventiva, quan no tens capacitat de defensa, quan estàs vuit hores davant d'un tribunal i hauràs de tornar a la teva cel·la, passant per la cel·la de l'Audiència Nacional, on no podràs parlar amb el teu advocat per defensar-te, aquí no es parteix de zero. No hi haurà igualtat de condicions. I el que estaria bé és que no esperem a una sentència del Tribunal de Drets Humans d'Estrasburg que d'aquí uns anys ens digui que no va haver-hi un judici just. Actuem ja, perquè les actuacions siguin imparcials i justes, que fins ara no ho han estat, senyor Iceta –no ho han estat. [[Aplaudiments.]] No ho han estat, i fixi's vostè, que diu: «La justícia es por criticar, sí. Nosaltres ho fem sovint, quan no ens agrada, i ha posat un exemple de la crítica que vostè fa al Tribunal Suprem en el cas de les decisions, aquestes anades i vingudes, autocorreccions, sentències dictades, corregides automàticament sense recurs de les parts –això, a la Llei orgànica del poder judicial no sé on es troba, francament, ni a la Llei d'enjudiciament de la jurisdicció contenciosa administrativa, que em sembla que és la que aplica el cas–, i diu: «Llavors ha d'actuar. I actuarem des del Congrés dels Diputats. Doncs perfecte, ja en veuen la via. Per què no actuen des del Congrés dels Diputats en el cas també dels nostres companys i companyes que estan acusats de delicte de rebel·lió? O és que aquest no és tan important? O és que aquest crítica no és tan sincera, no és tan honesta? A mi m'agradaria creure que sí. Per tant, també actuïn, evidentment, perquè el poder judicial no està sol, el poder judicial no està aïllat i, evidentment, ha d'aplicar allò que diuen les lleis. Allò que diuen les lleis precisament..., diu: «Els polítics fem les lleis, els legisladors fan les lleis i els jutges les interpreten. Però quan precisament –i ho comentava fa, doncs, dos minuts– el diputat que després ha estat alt càrrec del Partit Socialista Obrer Espanyol i diputat del Partit Socialista Obrer Espanyol, que va redactar l'article del Codi penal que fa referència a la rebel·lió diu que el que s'ha produït no és rebel·lió, doncs, resulta que aquí hi ha algú està interpretant molt malament les lleis, entre ells una fiscalia general l'Estat que avala les acusacions de fins a vint-i-cinc anys de presó. I diu que és un error barrejar-ho amb els pressupostos generals de l'Estat. El que és un error és intentar confondre la gent. El que és un error conscient –per tant, una mentida conscient– és dir que cal aprovar els pressupostos generals de l'Estat perquè s'augmenti el salari mínim, quan això pot ser aprovat per decret llei; i em remeto al darrer augment del salari mínim, per exemple. El que és una mentida conscient és dir que calen els pressupostos generals de l'Estat perquè arribin els recursos de finançament que corresponen a Catalunya i que augmenten com augmentaran a la resta de comunitats autònomes, en estricta aplicació –restrictiva, a més– de la Llei de finançament de les comunitats autònomes. El que no és cert és dir que es depèn dels pressupostos generals de l'Estat perquè arribin dues dècimes més, extres, de dèficit autoritzat, perquè depèn de la Llei d'estabilitat pressupostària, i no de la Llei de pressupostos de l'Estat. Per tant, d'aquests 2.200 milions que vostès diuen que arribaran a Catalunya, quants d'aquests 2.200 milions són només per a Catalunya i quants d'altres estan relacionats amb l'augment que tindrà la resta de comunitats autònomes? Perquè jo li dic una cosa: si aquests 2.200 milions fossin d'una decisió que beneficiés només a Catalunya, fossin exclusius per a Catalunya, els seus barons del Partit Socialista d'altres comunitats autònomes ja haguessin aixecat la mà queixant-se, com fan sempre que hi ha un acord bilateral entre Catalunya i el Govern de l'Estat. Per tant, això demostra perfectament que aquesta fal·làcia dels 2.200 milions no s'aguanta per enlloc, senyor Iceta. La diputada Albiach, de Catalunya en Comú..., coincidim amb el que ha expressat, el Govern hi coincideix, i creiem que tenim molt de camí a recórrer. Coincidim amb que cal construir grans consensos, aquests consensos del 80 per cent. I a nosaltres no ens agradaria quedar-nos al vuitanta: volem arribar al cent per cent, volem arribar al cent per cent de ciutadans a Catalunya. Però a aquell 80 per cent que està a favor del dret a decidir jo afegeixo també aquell 80 per cent que advoca per la fi de la repressió, que denuncia l'actual monarquia com a estructura del règim que ens governa. Per tant, nosaltres coincidim a treballar en aquest 80 per cent que va molt més enllà dels votants de Junts per Catalunya, d'Esquerra Republicana, de la CUP i dels Comuns, va més enllà; també hi ha votants que donen suport a aquestes idees en la part 155 de l'hemicicle. Per tant, nosaltres donem suport a aquesta idea del 80 per cent, saludem amb tota la complicitat la iniciativa d'Òmnium Cultural i, hi insisteixo, el nostre projecte és per al cent per cent de la ciutadania també. I coincidim que cal plantar cara a l'extrema dreta, i precisament per això hem impulsat una oficina de drets civils i polítics, precisament per això el Cos de Mossos d'Esquadra fa les seves actuacions també, no per l'extrema dreta, per dreta, sinó per extrema, per la violència amb la que actua, per la vulneració de la propietat, la vulneració de l'espai públic que provoca aquesta extrema dreta. I feia una crida a l'empatia i a acordar els termes del debat. Tenim una oportunitat: 16 de novembre, trobada amb tots els grups parlamentaris; esperem que hi siguin tots. Senyora Arrimadas, l'esperarem, hi haurà una cadira per a vostè, com hi ha estat sempre, i esperem que vulgui parlar amb la resta de grups parlamentaris i amb el president de la Generalitat i amb mi mateix. Oberts a parlar de tot, per tant, oberts a treballar en l'ordre del dia, a poder incloure totes les propostes. Pel que fa a la intervenció de la CUP, coincidim, evidentment, amb el que s'ha exposat. Crec que ha estat molt oportú tot el record de les diferents condemnes del Tribunal Europeu de Drets Humans a l'Estat espanyol. De fet, de sis condemnes de l'Estat el darrer any, dos han estat per no haver-hi hagut un judici just; de les tretze de Bèlgica, una. Per tant, quan algú a vegades algú fa comparació, eh?, que vegi exactament sobre que són les condemnes. I una justícia europea que ha corregit els dos grans elements que sembla, a dia d'avui, que sustenten els principis fonamentals de la cúpula judicial a l'Estat espanyol, que són la unitat d'Espanya i els beneficis dels mercats financers, i els dos ja els ha corregit i els continuarà corregint. El Tribunal de Justícia de la Unió Europea ho ha fet reiteradament amb les clàusules sòl en les hipoteques, estem convençuts que ho farà també en el cas del que s'ha corregit aquesta darrera setmana, i el Tribunal Europeu de Drets Humans ho ha fet en diverses ocasions i, si no hi ha una correcció abans, ho farà també en el procediment que segueix contra els nostres companys i companyes. I tornem a insistir en la necessitat i crec que, si ens prenem seriosament el que diu el Tribunal Europeu de Drets Humans, torno, doncs, a plantejar al senyor Iceta una proposta que és: digui-li a en Pedro Sánchez que signin el Protocol 16 de la Convenció europea de drets humans i permetin, que quan algun jutge tingui un dubte sobre si l'aplicació de la llei de l'Estat afecta els drets humans, pugui fer la consulta a aquest tribunal i estalviar-nos correccions futures per part del Tribunal d'Estrasburg. I estem d'acord, diputada Sànchez, que l'acusació s'ha construït sobre un relat fals. El diputat Alejandro Fernández, del Partit Popular, diu que el president Torra no desaprofita qualsevol oportunitat per atacar la democràcia espanyola i el poder judicial. El senyor Torra, en aquest cas, té un competidor absolutament deslleial en fer això, perquè el guanya per golejada, que és el Tribunal Suprem. El Tribunal Suprem no perd cap oportunitat per qüestionar-se a sí mateix i qüestionar la legitimitat de la cúpula judicial espanyola. D'aquesta legitimitat que qüestionen el que vostè en diu «opinadors a sou, que deu ser la jurisdicció belga, la jurisdicció d'Escòcia, la jurisdicció d'Alemanya, el Tribunal Europeu de Drets Humans... Vaja, no sé que..., no crec que tinguem tanta gent en nòmina, a la Generalitat. I vostè, agafant-se a la sentència d'ahir, del Tribunal Europeu de Drets Humans, que ha posat com a exemple el president de la Generalitat, relativa al senyor Arnaldo Otegui..., ja ha fet, doncs, aquí..., agafa, doncs, d'una qüestió marginal, en fa el centre del seu discurs. I parla de: «La immoralitat, de tortures... Sap el que és una immoralitat? Que el senyor Zoido mantingués la medalla al mèrit policial a Billy el Niño, un torturador reconegut durant el temps del franquisme. Sap el que és una immoralitat, parlant de torturadors? Que es posés una persona acusada per tortures, precisament, al cas Urra, els anys noranta, al País Basc, com a cap de l'operatiu policial per carregar contra les escoles l'1 d'octubre: el senyor Pérez de los Cobos. Que recordi, que vostès van posar al capdavant d'un operatiu, quan tenia antecedents per tortures, això sí que és una immoralitat, senyor Fernández, això sí que és una immoralitat. [[Aplaudiments.]] El diputat Sabrià i el diputat Batet, d'Esquerra Republicana, Grup Republicà, i de Junts per Catalunya, evidentment, el Govern comparteix, compartim la seva posició. És cert que, els elements més fonamentals i que menys han evolucionat en aquests anys de règim de restauració borbònica des del franquisme: la monarquia i la cúpula del poder judicial, estan en deslegitimació contínua. I ens afrontem a aquesta disjuntiva de república o repressió, una república o repressió que nosaltres creiem..., aquesta disjuntiva, que només superarem apel·lant els consensos del 80 per cent amb els que abans comentàvem amb la diputada Albiach, de Catalunya en Comú. Per tant, és a través d'aquests grans consensos que adquirirem la força democràtica en aquest país per superar aquesta disjuntiva, una disjuntiva que només es pot superar a base de democràcia, de reconeixement dels drets de tothom. Una disjuntiva de república o repressió, que explica clarament..., s'explica clarament quan, en la inauguració de l'any judicial, el president del Consell General del Poder Judicial i president del Tribunal Suprem diuen que: «El fonament últim de l'estat de dret a Espanya és la unitat d'Espanya. No els drets dels ciutadans, no la divisió de poders, no, no: la unitat d'Espanya. Per tant, l'estat de dret que alguns defensen, no és un estat de drets, a Espanya. No és un estat de drets, en tot cas és només Estat. Estat i unitarisme estatal. El diputat Batet ha..., evidentment, doncs, ha explicat clarament els problemes de la cúpula judicial. Coincidim que estem en una anomalia extrema, que quan s'apel·la a aquest Parlament no podem tapar-nos els ulls davant de l'anormalitat que suposen aquests llaços grocs, davant de l'anormalitat del que signifiquen aquests llaços grocs, que és que els nostres companys i companyes estiguin a la presó. I no podem tancar els ulls quan no es respecten, per part del poder judicial, quan no es respecta la divisió de poders per part del poder judicial, en intentar influir sobre els resultats del 21 de desembre. Per tant, el Govern de Catalunya continuarà compromès, com ha expressat el president, compromès amb la solució política, amb el diàleg polític, a treure les causes polítiques dels tribunals i posar-les en una taula de negociació política. Tenim tres divises: llibertat, absolució i autodeterminació. Tres consensos del 80 per cent, que estem convençuts que aconseguirem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Ara és el torn dels grups parlamentaris de nou, de cinc minuts per cada grup parlamentari. Sí, senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per demanar l'observança del Reglament, de l'article 90. Aquí la comparecencia que se produce hoy es la que regula el artículo 172, y nosotros así lo hemos pedido en la Junta de Portavoces, que nos ciñésemos a lo previsto en el artículo 172.3, que es exactamente lo que este portavoz ha pedido en la Junta de Portavoces, el artículo 172.3, dice que: «Primer, intervé el president de la Generalitat. A continuació, els grups parlamentaris, per un màxim de deu minuts, i poden formular preguntes. Després diu: «El president respon, individualment o conjuntament. No diu «el vicepresident, diu «el president. I nosaltres, volem que, ja que la senyora Arrimadas ha formulat una pregunta, molt concreta, al senyor president, que no..., que no fugi, que no fugi d'estudi i que comparegui i contesti, i que es compleixi el Reglament del Parlament. Demano que aquesta compareixença no es tingui per feta, quant a complimentat l'article 172.3 i que es faci la compareixença del senyor president, que és el que mana l'article i que és el que hem demanat nosaltres, expressament, a la Junta de Portaveus. [[Aplaudiments.]]
Senyor Carrizosa, el president ha demanat la compareixença, ha comparegut en primera instància i després, en nom del Govern, ha parlat el vicepresident del Govern. [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau, si em deixen acabar d'argumentar. Ha intervingut el vicepresident, en nom del Govern. Ara hi ha un torn, de nou, per als grups parlamentaris, de cinc minuts per a cada grup parlamentari, i després, evidentment, hi ha la sessió de control, on podran formular de nou totes les preguntes que creguin oportunes al president. Seguim amb el debat..., si vostès consideren que no s'ha observat el Reglament, tenen totes les vies possibles, com fan habitualment, doncs, per poder reclamar, si consideren que s'han lesionat els seus drets parlamentaris. Ara seguim amb el debat. [[Remor de veus.]] Sí, un moment, senyor Rodríguez..., seguim amb el debat. En primer lloc, òbviament, tindrà la paraula el Grup Parlamentari de Ciutadans, per cinc minuts, però abans, el senyor Rodríguez em demana la paraula. Per què em demana la paraula, senyor Rodríguez?
Efectivament, per una qüestió d'observança del Reglament amb relació a la qüestió que ha suscitat el portaveu del Grup de Ciutadans. Si el debat que s'està substanciant es fa d'acord amb l'article 172.3, qui hauria d'haver intervingut és el president de la Generalitat, o en tot cas, hagués pogut intervenir el vicepresident, en absència del president. Entenem que l'article que vostè està aplicant en aquest debat és, precisament aquest, el 172.3, perquè estan atorgant un temps de cinc minuts als grups parlamentaris, que és, efectivament, el que diu l'article 172.3. En canvi, nosaltres entenem que, com ha participat el vicepresident en presència del president, no és la resposta a la sessió que havia demanat el president, sinó que fa referència a l'article 85.6 del Reglament, pel qual es permet intervenir a qualsevol membre del Govern. I per tant, la regulació del debat hauria de ser diferent. Creiem que és important determinar en qualitat de quin article ha intervingut el vicepresident de la Generalitat, senyor president.
Sí, senyora Granados, per què em demana la paraula?
També, per observança del Reglament, perquè aquest matí hem tingut Junta de Portaveus, tinc l'escrit de sol·licitud del president Torra, i diu: «A l'empara del que estableix l'article 172.1. Per tant, no hi ha interpretació. El mateix president ha demanat la seva compareixença, d'acord amb aquest article i per tant, el senyor Torra ha tingut el seu temps d'exposició, sobre el tema que ha volgut, així ho hem decidit a la Junta de Portaveus, i al senyor Torra se li han formulat preguntes concretes, per part de les presidències de grup. Per tant, els grups tenim el dret i ell té l'obligació de respectar el Reglament del Parlament i per tant, respondre, si més no, a les preguntes que li han traslladat els presidents dels grups parlamentaris.
Insisteixo en el que ja he contestat al senyor Carrizosa. Tal com s'ha plantejat el debat, de fet, crec recordar i recuperarem les actes de la Junta de Portaveus..., ja s'ha comentat que la resposta seria del vicepresident. En tot cas, seguim amb el debat... [[Persisteix la remor de veus.]] I vostès, en tot cas, si després volen reclamar el que creguin oportú, reclamaran. [[Pausa llarga.]] En tot cas, amb la intervenció... Senyora Granados, si em deixa parlar, si us plau? Sí? Molt bé. Amb la intervenció del vicepresident, per delegació, òbviament, del president, s'entén que el president desisteix en el segon torn. En tot cas, li podem demanar al president si desisteix de fer ús d'aquest torn, que és el seu dret, i també és el dret de qualsevol membre del Govern de la Generalitat, d'intervenir en qualsevol moment. [[Veus de fons.]] Sí, en qualsevol moment del debat... [[Persisteix la remor de veus.]] [[Pausa.]] Torno a repetir, i amb això acabarem i seguirem amb el debat. Amb el desistiment del president a intervenir en el segon torn, intervé el vicepresident. El vicepresident i qualsevol altre membre del Govern poden intervenir en qualsevol moment del debat. I això, òbviament, obre un torn de rèplica, que és el que farem seguidament. Sí, senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Amb relació a aquest tema, senyor president, i per dir-li que ens sembla que és correcta la interpretació que en aquest moment vostè està fent i per tant, la intervenció del vicepresident s'ha produït d'acord amb l'article 85.6. Per tant, no és que seguim en el debat de la compareixença del president, sinó que ara encetem un debat amb relació a la intervenció del president. Perquè creiem que és important deixar clar que el president de la Generalitat no ha volgut contestar els grups d'aquest Parlament. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Sí..., ara és... [[aplaudiments]] , és el torn dels grups, per un temps proporcional a la intervenció del vicepresident, que ha intervingut per espai de vint minuts. Per tant, són tres minuts per grup parlamentari, i un minut i mig per cada subgrup parlamentari. Sí, senyora Sirvent?
Que ja disposem de molt poc temps, els subgrups parlamentaris, quan eren cinc minuts i eren dos i mig, ja amb dos i mig ja anàvem justos; però si ara de tres passem a un i mig..., amb un minut i mig, pràcticament, podem dir bon dia i tornar a seure... No sé si podrien tenir una mica de consideració. [[Forta remor de veus.]]
És així com s'ha..., no només com s'ha plantejat, sinó és el que diu, reglamentàriament, i si observem el Reglament, l'observem en tots els sentits. Per tant, els subgrups parlamentaris tenen un minut i mig i tres minuts els grups parlamentaris. És el torn, en primer lloc, del Grup Parlamentari de Ciutadans, de la senyora Arrimadas [[Veus de fons.]] Tres, tres minuts. Senyora Arrimadas, té tres minuts, quan vulgui.
Gracias, señor presidente. ¡Qué vergüenza, señor Torra, qué vergüenza...! Además, estaba pensando una cosa, no sólo es que usted no quiera dar la cara; no sólo es que usted no quiera dar la cara, porque supongo que no confiará mucho en su capacidad de réplica, sino que los suyos le tapan. ¡Qué poco confían en usted los suyos, que le ayudan a no dar la cara! [[L'oradora riu.]] Qué vergüenza... [[Alguns aplaudiments.]] Cómo han degradado la imagen del Parlament, la imagen de la presidencia, que se va usted a Waterloo a recibir las órdenes. Que cierra el Parlamento tres meses, que usted no se ha sometido en tres meses a una sesión de control, que ahora viene aquí y sale con su texto escrito, que no sé quién lo habrá escrito, lo lee y se sienta, y saca al vicepresidente a responder. Qué vergüenza, señor Torra. ¿Y usted habla de diálogo? Dialogue conmigo. Dialogue aquí, en el Parlamento. Luego nos ha invitado el día 16 a una reunión, así, en secretito, donde nadie le pueda escuchar, donde no se vea su poca..., no sé, sus pocas ganas, por no decir otra cosa, de responder. Un debate sobre el futuro de Cataluña aquí en el Parlament, con usted y yo y el resto de presidentes debatiendo, sin tiempo. [[Aplaudiments.]] Venga al Parlament. No se esconda. De verdad, no... Usted no es solo que no da la cara, sino que encima le ayudan a taparla. Qué poco confían en usted los suyos. Yo me preocuparía mucho, señor Torra. Bueno, con este tiempo que nos queda, ustedes vienen aquí, insisto, a hacer su relato, su relato de que España es muy mala, nadie nos quiere en Europa, cuando los únicos que no tienen apoyo internacional son ustedes. Y ustedes además vienen de defensores de Otegi a mentir. El señor Sabrià ha dicho que se ha anulado la sentencia de Otegi. [[Sergi Sabrià i Benito diu: «M'he equivocat.]] Ah, bueno, perfecto. [[Veu de fons.]] Se ha equivocado, perfecto. Me sorprende mucho que un diputado de Esquerra diga eso. No se ha anulado la sentencia de Otegi. Otegi no se ha declarado inocente, no se ha anulado la sentencia de Otegi, no se ha condenado a España a indemnizar a Otegi. Dejen de mentir, dejen de mentir. España sigue siendo un país democrático de la Unión Europea, cosa que ustedes no saben ni lo que es, porque cuando ustedes diseñan su república independiente, la diseñan eligiendo a dedo a los jueces, y diciendo que los decretos ley no tienen control. Dejen de soñar con la mentira del procés, que están solos en Europa. Y yo, de verdad, le vuelvo a hacer una pregunta. Ya sé que el señor Torra no responde, no quieren ni que responda los suyos: ¿Qué van a hacer cuando lleguen las sentencias del procés? ¿Qué van a hacer? ¿Qué están animando ustedes a hacer a los catalanes? ¿Qué van a hacer? ¿Una manifestación? ¿O quieren atacar otra vez sedes judiciales? ¿O quieren asaltar el Parlamento? ¿O quieren parar la economía catalana una semana, como decía el señor Junqueras, eh? Que propuso el señor Junqueras, el moderado, parar la economía catalana una semana. ¿Qué van a hacer? ¿Son tan poco valientes como para no decir esto? Su única propuesta: «Vamos a..., uf, vamos a liarla cuando llegue la sentencia. ¿Qué van a hacer? ¿Qué van a hacer? Y, sobre todo, cuando pase el tiempo, las semanas, los meses, los años y esa independencia no llegue, ¿qué van a hacer? ¿Cómo van a mirar a los ojos ustedes a sus votantes? Cuando ustedes se hayan cargado Cataluña, familias, cuando ustedes hayan hecho perder muchas oportunidades, ¿qué van a hacer? Yo sé que ustedes pensarán: «Bueno, tendremos un montón de chiringuitos, enchufaremos a los nuestros, y qui dia passa, any empeny, ¿no?
Senyora Arrimadas, se li ha acabat el temps.
Porque, total, cobrando en chiringuitos... Pero, ¿qué pasará cuando pase el tiempo? ¿Qué pasará cuando ustedes no hayan conseguido nada bueno para Cataluña sino todo lo contrario? ¿Le digo lo que pasará? Que ustedes no van a tener impunidad, como no la tiene ningún ciudadano de a pie, y se someterán a lo que digan los jueces...
Senyora Arrimadas, se li ha acabat el temps.
...como cualquier ciudadano. Y nosotros, que sabemos lo que es enfrentarnos al nacionalismo... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes Units per Avançar, del senyor Iceta. Quan vulgui.
Gràcies, senyor president. Mirin, a mi la veritat és que amb les qüestions reglamentàries no m'agrada perdre-hi ni un segon, però, president, vostè va demanar comparèixer, de forma excepcional; van esperar cinc minuts abans que tanqués el registre per dir-ho. Pensàvem que volia un debat. No el volia. Molt bé. I per tant, responc al vicepresident. Que també diu: «Surto per respondre'ls. Vicepresident –m'haurà de perdonar– jo només he fet una pregunta: què faran? Si no accepten la sentència, què vol dir això? Només he fet aquesta. Tota la resta eren consideracions. Seguim sense resposta, jo crec que és obvi per què: perquè no ho saben, i tenen tot el dret a no saber què faran, eh? Nosaltres, acceptar-la. No ens queda més remei. Clar. [[Remor de veus.]] No, tranquil·lament, no, però acceptar-la. Com... [[Remor de veus.]] No, però com s'accepten les resolucions judicials. Vostès viuen en una contradicció. Sí, sí. Es manifesten davant de presons que depenen de vostès. No creuen que això és una mica contradictori? [[Aplaudiments.]] I per tant... [[Veus de fons.]] Però no només això. Vostès viuen en la contradicció... –i ja que no vol intervenir, no ho faci des del seu escó. [[Aplaudiments.]] Vostès viuen des de la contradicció que hi han diputats del seu grup suspesos –suspesos–, que han acceptat que les seves funcions siguin desenvolupades per uns altres, i uns que no. Vivim amb aquesta contradicció, no ens n'amaguem. Però si és obvi! I, per tant, jo no vull exigir-li que em digui una cosa que no sap, però sí que aniria bé que diguessin: «No ho sabem. Perquè vostè diu: «No, és que si un 80% vol l'absolució, que els absolguin. Però és que el sistema judicial no funciona així, ni aquí ni a cap altre país. Siguem conscients d'això. Jo no li dic ni que sigui bo, ni que no es pugui criticar, ni que no es pugui dir que es rebutja. Es pot rebutjar, però no queda més remei que acatar en un estat de dret la decisió del poder judicial. I entenc que no els agradi, però per això m'agradava molt més i per això he volgut evocar la declaració d'una advocadessa defensora que diu: «Es partirà de zero en la pràctica del judici oral. Crec que en el millor interès de les persones que seran sotmeses a judici és aquest plantejament i aquesta actitud. Sobre el tema de les hipoteques, el president Sánchez d'aquí una estoneta sortirà per dir què pensa fer. Senyor vicepresident, espero que posi més èmfasi quan defensi els pressupostos de la Generalitat en la importància que siguin aprovats. No, perquè si els de l'Estat no són tan importants, doncs els de la Generalitat per què ho haurien de ser? Vull dir que un s'ha de carregar de raons. Sobre el tema del Protocol 16, miri, vostè m'ha dit: «Digui-li al president Sánchez... Així ho faré. Vostè li ho podria dir a la vicepresidenta, amb la qual es veu sovint i li ho pot comentar. Però de totes maneres, no ens enganyem: aquest país nostre està dividit, està pagant ara el preu, jo crec, d'uns errors polítics importants, i potser també d'una pràctica judicial no correcta. Ens podem quedar només a descriure la situació sense decidir què fem per avançar? Jo crec que no. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem ara és el torn de la diputada Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. Vicepresident, hi torno a insistir: no supeditem uns drets i unes llibertats a altres. Llibertat, dret a decidir, lluita contra la desigualtat i cohesió social; per tant, diàleg, empatia i fraternitat. Jo parlava del consens del 80%, vostè aspira al 100%. Ja m'agradaria. Jo li agafe la paraula, però li he de dir que fins ara el camí erràtic que han portat no ha sigut ni tan sols el d'arribar als consensos del 80%, sinó que han portat un camí que el que ha fet, en lloc d'engrandir, en lloc d'eixamplar, el que han fet ha sigut empetitir aquests consensos del 80%. Per tant, jo li agafo la paraula i espere que això no torni a ocórrer. I els ho torno a dir: a la taula del diàleg del dia 16 no només hi haurien d'estar les forces polítiques; també hi haurien d'anar les forces socials, que també formen part d'aquest 80 o d'aquest 100% al qual volem arribar, i que des de la seua transversalitat cada dia construeixen democràcia. Més coses. Vicepresident, coincidim en la lluita contra la repressió. Tenim un sistema que està malalt, tenim una justícia que està polititzada, tenim una política que està judicialitzada, tenim líders independentistes a la presó, tenim rapers i tuitaires perseguits penalment, i alhora tenim torturadors del franquisme, corruptes i membres de les clavegueres de l'Estat passejant tranquil·lament pel carrer. I, per això, l'hi insisteixo, per això hi insisteixo: no superarem aquest gir reaccionari a Espanya si no sortim d'aquesta crisi democràtica caminant junts i juntes a la conquesta dels drets civils, dels drets democràtics, però també dels drets socials, i això vol dir diners per erradicar la desigualtat. I com que vostè ha insistit a parlar de pressupostos, jo també en parlaré una mica, tot i que no era la meua intenció avui. Només tres observacions: els pressupostos de l'Estat no són els pressupostos de Pedro Sánchez, tampoc són els pressupostos de Pablo Iglesias. Són els pressupostos que recullen les demandes de la gent del 8-M; de la gent..., dels llogaters que estan patint, que no arriben a final de mes i que no poden pagar el seu lloguer; dels pensionistes; dels treballadors que ni tan sols poden arribar a final de mes amb el salari mínim que hi ha ara mateix. Per tant, els pressupostos no són els de Pedro Sánchez, són els de la gent que els necessita. En segon lloc, diuen que no donaran suport als pressupostos però sí a algunes mesures que podrien estar bé per al país. Una vegada més, contradiccions. No donen suport als pressupostos, però sí que estan oberts a parlar d'altres coses. Per tant, diuen una cosa i n'acaben fent una altra. I en tercer lloc, diuen que hi ha temes que es podrien tirar endavant per decret i que no calen pressupostos. Saben que poden quedar encallats a la Mesa del Congrés, que està en mans de la dreta, i també saben que són els primers pressupostos socials després de deu anys de crisi i de retallades. Si no s'aproven, ni la Generalitat podrà fer uns pressupostos socials per a Catalunya ni els ajuntaments podran millorar el seu finançament i seguiran en solitari i sense instruments suficients tirant endavant amb el pes dels serveis públics. Per tot això els demane que reflexionen, i també demane valentia i coratge a Pedro Sánchez per liderar aquesta sortida democràtica que Catalunya necessita. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, de la senyora Natàlia Sànchez.
Bé, aviam, de forma tan ràpida com sàpiga. Sobre algunes consideracions que s'han dit, recordar-los que quan parlem de «l'aparell de l'Estat o quan parlem de «l'Estat espanyol no parlem del seu executiu. I, a més a més, qui pot pensar que un sol home o un sol partit polític pot canviar el conflicte polític que hi ha entre Catalunya i Espanya? Qui pensi que això és així és que no ha entès res sobre el règim del 78, és que no ha entès que l'Estat és la maquinària de comunicació, és la maquinària dels poders de l'IBEX 35, és la maquinària de tots i cada un dels poders diferenciats. I en aquest sentit també els volem dir que nosaltres, en aquest sentit, no ens asseurem el 16 de novembre en una taula que el que entenem que pretén fer és tancar per dalt el que hem obert per baix, és tancar el debat públic sobre el dret a l'autodeterminació, i, per tant, la CUP no hi participarà. I, senyora Arrimadas, «pasarán los días, las semanas, los meses, i saps què passarà?, que la por canviarà de bàndol. I hi haurà un poble digne que exercirà els seus drets, perquè el dret a l'autodeterminació és un dret fonamental, és un dret que exercirem tantes vegades com calgui, perquè no ens fan por les seves amenaces constants, perquè hem vingut aquí a fer política, no a amenaçar amb els seus tribunals que empresonen gent innocent. I avui, per acabar, també recordar que nosaltres el que volem fer és culminar la ruptura que vam iniciar amb la força del 3 d'octubre, amb la força de la classe treballadora, perquè aquest país només serà el que la seva gent vulgui que sigui. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya és el torn del senyor Alejandro Fernández.
Sí, desde el escaño. Bien, el señor Batet ha vuelto a plantear una estrategia de chantaje emocional por la cual nuestra firmeza en la defensa del estado de derecho nos convertiría en personas carentes de humanidad. Miren, hay miles de presos preventivos en este país, miles, no solo los políticos. También tienen familias que sufren, no solo los políticos. Entre esos miles habrá malos a rabiar, pero es posible también que haya algunas buenas personas que cometieron graves errores y por eso están ahí, porque lo consideró un juez. Yo no estoy en disposición de decir si los políticos encarcelados son todos buenas o malas personas –eso, cada uno puede tener su opinión–, pero sí estoy en disposición de decir que se burlaron reiteradamente de requerimientos judiciales, y eso no es una broma. Y también estoy en disposición de decir que aquí todo el mundo tiene que asumir sus responsabilidades. Lo que no pueden pretender ustedes es que tengamos que solucionarles los problemas en los que se metieron ustedes sabiéndolo perfectamente, y que, si no lo hacemos, entonces es que no tenemos humanidad y somos malas personas. No, hay que madurar y aceptar lo que se ha hecho. En eso consiste también la democracia. Gracias.
Gràcies diputat. Ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del senyor Sergi Sabrià.
La senyora Albiach en la seva intervenció demanava valentia i coratge al Partit Socialista Obrer Espanyol. Nosaltres també ho fem, però volem reproduir unes frases d'ahir. «Sus compañeros están en prisión por haber cometido delitos, Carmen Calvo, vicepresidenta del Gobierno, ahir al Senat. Sense judici, i ja condemnats per una vicepresidenta, condemnats pel Govern i condemnats per l'Estat. Sense judici i sense presumpció d'innocència. Un estat sense resposta, un estat sense propostes, un estat contra la democràcia que condemna sense judici. I recordar-li a la senyora Arrimadas uns quants oblits: el desprestigi de la justícia espanyola és absolut, i vostè s'oblida de les reiterades sentències del Tribunal Europeu de Drets Humans contra Espanya, s'oblida de l'informe Greco, en què el Consell d'Europa deixa ben clar que l'Estat espanyol no ha fet res per acabar amb un sistema corrupte. Recordar-li el vot de Ciutadans a Europa, de fet l'abstenció de Ciutadans a Europa quan es parlava de fundacions feixistes que incloïen també la Fundació Francisco Franco, i es van abstenir. I recordar-li, i segurament aquest és el punt més important, que això és un parlament, que això és el Parlament de Catalunya, que aquí s'hi parla amb respecte, a tothom, també al president Torra, que no es ve aquí a tractar els catalans com si estiguessin abduïts o com si fossin imbècils. Respecte als ciutadans, respecte als periodistes, respecte a les institucions, respecte al criteri de cadascú, i prou paternalisme, que tots som grandets; els seus votants, però els nostres també. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sabrià. I, finalment, en el torn de grups, és el torn del senyor Albert Batet, en nom del Grup de Junts per Catalunya.
Gràcies, president. President, vicepresident, bé, per fer algunes al·lusions..., senyor Alejandro, «buena gente, eh?; «buena gente com el senyor Villarejo, no?; «buena gente com el senyor Bárcenas, no? Aquests són la «buena gente que vostè defensa de la seva presó preventiva. Miri, dos fets que crec que és bo que recordem. Un, senyor Iceta, quan el senyor Sánchez estava de cap de l'oposició va fer un gran anunci de reforma del Codi penal, no perquè la rebel·lió no hi fos, al contrari: quan estava a l'oposició, el senyor Sánchez anunciava una reforma del Codi penal per incrementar el delicte de rebel·lió davant del desafiament independentista. [[Remor de veus.]] No, no, no, aquesta és la realitat de vostès –aquesta és la realitat de vostès.
Silenci.
Que Espanya enganya, que enganyen, que diuen una cosa i en fan una altra, que diuen unes coses i en fan unes altres. Aquesta és la seva manera de fer i de ser. Un altre fet: quan el senyor Raventós era president del Parlament, i el senyor Rigol era president del Parlament –ara que no em sent ningú del PSC ni del Partit Popular–, quan uns diputats, pels motius que fossin, no hi podien ser, tots els grups parlamentaris es conjuraven per respectar les majories de les eleccions democràtiques, com les que hi va haver el 21 de desembre. Aquest és el PSC que ha desaparegut, el que respectava el resultat del 21 de desembre, de les eleccions. [[Aplaudiments.]] Aquest és el PSC que ha desaparegut. [[Remor de veus.]] I, mirin, vostès que estan molt obsessionats amb què passarà després de les sentències, no?, estan molt preocupats pel que passarà després de les sentències. Jo humilment, amb l'experiència que porto aquests anys com a alcalde i aquí de diputat, els puc dir una cosa sobre què passarà després de les sentències: que hi haurà unitat, unitat al Parlament de Catalunya, unitat com hi va haver el dia 1 d'octubre i com hi va haver el dia 3 d'octubre, unitat entre les forces polítiques i la societat civil, i aquesta unitat és la que farà avançar la república catalana. I això és el que els fa por a vostès, i per això nosaltres ens esforçarem per fer més forta aquesta unitat, davant la seva repressió i davant les seves sentències. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat aquest debat, seguim amb l'ordre del dia, i en aquest cas amb el segon punt, que són les preguntes amb resposta oral al Govern de la Generalitat. [[Pregunta al Govern sobre el contracte programa del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies]] [[310-00057/12]] La primera pregunta al Govern és sobre el contracte programa del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies. La formula el senyor Bernat Solé, del Grup Parlamentari Republicà. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. La veritat és que se'm fa difícil formular aquesta pregunta quan, en una situació normal, l'hi hauria de formular a la consellera Bassa, per a la qual avui hi ha una petició de setze anys de presó. [[Aplaudiments.]] I encara se'm fa més difícil, veient la insensibilitat d'avui d'alguns grups parlamentaris d'aquesta cambra per ella i per la resta de presos polítics. Honorable conseller Chakir El Homrani, l'11 d'octubre de l'any 2007 aquest mateix Parlament aprovava la Llei de serveis socials, a través de la qual s'establia un nou marc de coordinació, cooperació i col·laboració entre el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies i els ens locals. La diversitat social i territorial dels 947 municipis del nostre país feia imprescindible disposar d'una eina que garantís per igual l'atenció a totes les persones en situació d'especial necessitat, sota els criteris de la corresponsabilitat entre administracions, la transparència, l'equitat i l'optimització de serveis. La signatura dels contractes programa entre el Govern de la Generalitat i els consells comarcals o ciutats de més de 20.000 habitants els assegurava el finançament i aportava el necessari caràcter pluriennal a les polítiques socials del nostre país. La recessió econòmica viscuda en els darrers anys ha suposat, sens dubte, ajustos importants que han limitat la prestació d'aquests serveis bàsics. Són moltes les persones que encara avui viuen al llindar de la pobresa, en situació de vulnerabilitat o tenen dificultats per fer front a les necessitats bàsiques. Les desigualtats encara avui existents i les noves realitats socials fruit d'aquesta situació ens obliguen a dotar-nos de les eines que permetin donar-hi resposta. Per tot l'exposat, i atenent que en aquests moments s'estan signant els contractes programa per al període 2018-2019, quin és el compromís d'aquest Govern i concretament del departament que vostè encapçala amb els ajuntaments i consells comarcals, i quines seran les eines que s'implementaran per tal que aquestes desigualtats encara avui presents deixin de ser-ho. Gràcies.
Per respondre té la paraula el senyor Chakir El Homrani, conseller de Treball, Afers Socials i Famílies. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. Vostè ha iniciat la intervenció recordant la consellera Bassa, i jo l'hauré de recordar, perquè part de les novetats que estem explicant són novetats que va treballar la consellera Bassa i que no va poder explicar, que les hauria d'haver pogut explicar per aquestes dates de l'any passat. Mirin, què hem fet: primer, hem incrementat amb gairebé 100 milions d'euros el compromís que s'havia adquirit el 2016 entorn del contracte programa 2016-2019. S'havien compromès 826 milions d'euros i acabarem dedicant-hi 915 milions d'euros. És una aposta molt clara. És una aposta molt clara de cara a la capil·laritat i el treball que han fet els ens locals, un reconeixement al seu gran treball en aquests anys molt complexos en els quals hem patit una situació de crisi i, el que és més important, han patit una situació de crisi els ciutadans i les ciutadanes d'aquest país, els més vulnerables, i el primer espai on s'ha tractat aquests ciutadans i ciutadanes ha sigut en l'àmbit dels serveis socials, i especialment dels equips de serveis socials bàsics. Per això introduïm una novetat, treballada ja des del 2017 per la consellera Bassa, que permetrà, quan finalitzem aquest contracte programa el 2019, i ja en aquest 2018, incrementar amb més de 850 professionals els equips de serveis socials bàsics; un element clau, un element clau que introdueix també la figura del gestor administratiu, que era una demanda que feien els treballadors i els educadors socials, els treballadors i treballadores socials. També estem treballant –i en aquesta línia s'entén aquest reforç entorn dels equips de serveis socials bàsics– tota la línia de treball preventiu. Les polítiques preventives són les millors polítiques en matèria social. Per això fem una aposta entorn del serveis d'intervenció socioeducativa, treball preventiu entre zero i divuit anys, que fa un increment molt important en el que és la inversió en infants. També fem una aposta de forma molt clara en les polítiques d'igualtat. I, per últim, situem una demanda de tots els ens locals, signem una addenda biennal que permeti tenir una planificació molt més clara de totes les demandes i de tots els recursos...
Conseller, se li ha acabat el temps.
...que tindran els ens locals a la seva disposició. Gràcies.
La següent pregunta és... [[Pregunta al Govern sobre el projecte de llei de la igualtat de tracte i la no discriminació]] [[310-00058/12]] ...sobre el projecte de llei de la igualtat de tracte i no discriminació, i en aquest cas la formula la senyora Najat Driouech, del Grup Parlamentari Republicà. Quan vulgui, diputada.
Gràcies, president. Honorable conseller, l'aplicació del 155 va comportar que més de cent iniciatives normatives es paralitzessin, i ara la Generalitat es trobi amb la tasca de tornar-les a recuperar. Entre elles, nombrosos projectes de llei que ja s'havien començat a debatre en aquest Parlament, com l'Avantprojecte de llei per la igualtat de tracte i la no discriminació, que es va presentar al gener del 2017, però que va decaure amb l'article 155. Aquest projecte de llei suposava un avenç considerable pel que fa a la lluita per erradicar qualsevol tipus de discriminació, independentment que hi hagués o no una llei específica. Suposava també un canvi de paradigma, reconeixent que afrontar la no discriminació amb lleis específiques per a col·lectius desprotegits és un pas imprescindible i necessari però que cal avançar en la creació d'una eina que protegeixi contra totes les discriminacions i reforci les lleis específiques. Des del Grup Republicà estem compromesos amb la construcció d'una república de ciutadania lliure, que vetlla per l'interès general i el bé comú i combat les situacions de privilegi i discriminació, un país construït sobre la base de la igualtat efectiva i la no discriminació, sense cabuda per a cap actitud intolerant, ja sigui per raó de gènere, raça, ideologia, religió, edat o qualsevol condició social. Per aquest motiu trobem imprescindible que es recuperi aquesta llei per la igualtat de tracte i la no discriminació, perquè ens cal una llei que acabi fent efectiva la igualtat entre persones, si cal, aplicant sancions justes però rigoroses vers els ciutadans i les administracions que no respectin les identitats culturals, socials, de gènere o polítiques. Per aquest motiu, conseller, i per tot l'exposat, el Grup Republicà li voldria preguntar quin és el capteniment del Govern en relació amb el projecte de llei per la igualtat de tracte i la no discriminació.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Família, el senyor El Homrani. Quan vulgui.
Gràcies, president. Gràcies, diputada. La setmana passada vam aprovar al Consell de Govern l'Avantprojecte de llei per la igualtat de tracte i la no discriminació. Aquesta llei té bàsicament un objectiu, un objectiu molt clar: l'erradicació de qualsevol expressió que atempti contra la igualtat i la dignitat de les persones. Treballar per assegurar la igualtat, siguin quines siguin les teves identitats, identitats ètniques, religioses, ideològiques, polítiques, la teva orientació sexual, la teva identitat de gènere; assegurar amb una llei paraigua la igualtat de tracte i la no discriminació. Expliquem què és una llei paraigua, perquè també ens situem. No únicament amb les lleis expresses per a col·lectius expressos que tenim, i que han de ser complementàries, podrem abordar tota la realitat de la igualtat de tracte i de la lluita contra la discriminació. Per això també volem dir: això no significa que no seguirem desenvolupant la Llei contra l'homofòbia o la Llei d'igualtat dona-home, sinó que el que volem és una llei paraigua que doni suport a totes les situacions en les quals es poden donar discriminacions. Situem en la llei un aspecte que és clau, que és clau per nosaltres: que les administracions no són neutrals, les administracions tenen obligacions i les obligacions de protecció i respecte a les identitats és clau, i ho volem situar en la llei i ho situem en la llei. Presentem una llei bàsica, perquè som conscients que en aquest Parlament, entre tots els grups parlamentaris, ha d'haver-hi un fort debat i ha d'haver-hi un fort consens. Aquest tipus de llei necessita consens, necessita un treball conjunt, i esperem que del que resulti dels treballs parlamentaris acabem amb una llei amb molts consensos i que permetin assegurar en tot moment la igualtat de tracte i la no discriminació. No té sentit construir una societat sense assegurar aquest element. I, si m'ho permet, no vull finalitzar aquesta resposta..., situant que ahir ens vam trobar amb un exemple clar del que ha de fer aquesta llei, que és no permetre amenaces de mort pel pensament ideològic, com li va passar a la directora general d'Igualtat, perquè des de l'Administració hem de donar exemple, perquè si volem que les persones vulnerables denunciïn, nosaltres ho hem de fer, per assegurar la igualtat de tracte i la no discriminació a tothom. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques d'ensenyament]] [[310-00059/12]] La tercera pregunta és sobre les polítiques d'ensenyament, i la formula el senyor Alejandro Fernández, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Senyor conseller, ens podria valorar les conclusions del document «Model lingüístic en el sistema educatiu de Catalunya en relació amb el nivell de castellà en les zones més catalanoparlants? Gràcies.
Per respondre té la paraula el conseller d'Ensenyament, el senyor Bargalló. Quan vulgui.
Gràcies, senyor president. El document a què vostè fa referència el que vol assegurar és la finalització de l'alumnat de Catalunya, dels seus estudis obligatoris, amb un nivell de competència lingüística de català, de castellà i d'una tercera llengua tal com requereix el marc europeu de referència. Moltes gràcies.
Per repreguntar, té la paraula el diputat Fernández.
Gràcies, president. Bé, la veritat és que vostè voluntàriament o involuntàriament ha fet una contribució important, i és que ha obert un debat que fins ara era absolutament tabú, que és analitzar amb dades i amb criteris una mica més objectius els resultats de la immersió i no convertir-la en una cosa sagrada de la qual no es pot ni tan sols parlar ni opinar. És ben cert, fins i tot, que vostè ha pagat un preu per aquestes afirmacions; ara ja forma part de la llista de botiflers que els hiperventilats plantegen. Benvingut al club, el tractarem bé, l'hi asseguro. En qualsevol cas, nosaltres li veiem a Catalunya una anomalia en termes de qualitat democràtica. Hi han tres models bàsicament per ser capaços de gestionar la confluència de diverses llengües en una comunitat. Hi ha el sistema de les dues línies, de llibertat d'elecció, que al final és, diuen vostès, «segregador, que és el que amb matisos es fa al País Basc; està el trilingüisme, que és el que defensem nosaltres, i està la immersió que s'aplica a Groenlàndia i a Catalunya. El problema és que aquí és l'únic lloc on ni tan sols es pot parlar de la qüestió. Com deia abans, converteix en botifler i anticatalà qualsevol que opini. Avui sabem que el model d'èxit no ho era tant. Alguns, intuïtivament, ja ho teníem molt clar, des del moment que sabíem que alguns dels grans jerarques convergents –per cert, que van signar el Manifest Koiné– defensen la immersió per als altres però, curiosament, porten els seus fills a escoles trilingües, no deuen tenir tanta confiança en aquest suposat model d'èxit de la immersió. I el temps ens ha donat la raó. Hi ha una sentència..., vostès tenen majoria parlamentària per fer la immersió, és cert; però hi ha una sentència judicial que parla del 25 per cent. Nosaltres defensem un model trilingüe, però no tenim majoria aquí. Però les sentències s'han de complir. Vostès deien que era una barbaritat, i ara les dades ens donen la raó. Comencin a aplicar el sentit comú d'una vegada per totes, entre altres coses perquè si alguna cosa positiva podríem treure d'aquest absolut desastre que ha estat el procés hauria de ser poder començar a parlar de les coses sense convertir en enemic el discrepant, valorant objectivament. Vostès han de reconèixer que la immersió a determinades zones de Catalunya ha estat un fracàs rotund, i vostès mateixos han hagut d'acceptar que han hagut de començar a posar mesures per corregir-ho. Moltíssimes gràcies.
Per respondre de nou, té la paraula el conseller d'Ensenyament.
Gràcies, senyor president. Senyor diputat, a mi no em preocupen els qualificatius. El 2004 La Razón va fer una portada que deia que jo era un gran enemic del castellà. O sigui, a partir d'aquí, el que pugui opinar la caverna de qualsevol tipus sobre els meus pensaments lingüístics li puc assegurar que em preocupa molt poc. Però, més enllà d'això –més enllà d'això–, el nostre és un model que és d'immersió lingüística, de conjunció lingüística i de plurilingüisme. Aquest és el model de l'escola catalana. És el que s'està fent ara –és el que s'està fent ara–: immersió, conjunció i plurilingüisme. Aquest model que s'està fent ara, que és un model, a més a més, que clar que cal posar-lo en debat, tot allò que passa a l'escola cal posar-ho sempre en debat; l'escola cal millorar-la sempre, i només es millora a partir del debat. Però el debat ve que l'èxit de la immersió lingüística indubtable i reconegut a tot Europa, començant per l'OCDE, és un èxit que si no s'adequa en cada moment a la realitat social, cultural i lingüística de la societat acabarà sent un fracàs. Com que volem que l'èxit de la immersió lingüística d'ahir i l'èxit de la immersió lingüística d'avui sigui l'èxit de la immersió lingüística de demà, per això entrem en debats de com afrontar els reptes de cada moment perquè la nostra escola, els nostres alumnes surtin competents en català, en castellà, en anglès, i encara ens posem un repte més difícil, una mica en una quarta llengua. Si vostès estan d'acord amb això, ens hi trobaran; si no, tirarem endavant igual. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el model d'escola catalana]] [[310-00055/12]] La següent pregunta és sobre el model d'escola catalana, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el senyor diputat Lluís Font.
Gràcies, president. No podem fer veure que vivim en una situació normal: hi ha represaliats, exiliats i presos polítics, a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això, jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. La immersió lingüística és un gran actiu del nostre país. Havent escoltat el que he escoltat, crec que vull fer un reconeixement dels lingüistes, de les pedagogues, que, inspirant-se en models pedagògics molt avançats, en el seu moment van dissenyar el que era la immersió lingüística i l'han ajudat a evolucionar. Estic pensant en el Joaquim Arenas i en la Marta Mata i en molts altres anònims que han fet la seva contribució. També vull reconèixer la feina de milers de mestres que, a totes les escoles del país on ha calgut fer-la, l'han posat en pràctica, amb entusiasme, vencent dificultats, amb perseverança. I, en tercer lloc, i molt menys important, als polítics de diversos partits en el Govern i en l'oposició que han sostingut aquest model, que, malgrat discrepar en altres coses molt sovint, aquí han establert un consens. I aquest consens, en què es fonamenta? Doncs que, entre d'altres virtuts, el model d'immersió lingüística contribueix, decididament, a evitar la discriminació per raó de llengua a aquells infants i joves que han crescut en ambients on no es parla sovint o gens el català. Si no tinguessin el model d'immersió lingüística a l'escola difícilment acabarien els seus estudis amb les competències adequades. I la llibertat, fins i tot de triar en quina llengua et vols relacionar, es basa a poder triar; si només coneixes la teva pròpia difícilment l'exerciràs. Per tant, immersió lingüística declina amb diverses coses: amb cohesió social, amb reconeixement de la diversitat per buscar un esperit integrador i amb equitat. Conseller, vostè com a màxima autoritat educativa de Catalunya, quin present i quin futur veu a aquest model d'escola catalana? Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller d'Ensenyament, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, president. Senyor diputat, l'únic futur possible? És millorar-la. Aquesta, en millorar-la a partir d'aquest consens que avui ha anat sent esmentat, del 80 per cent, eh?, com deia el vicepresident, amb la voluntat de ser el cent per cent. De millorar-la, l'escola catalana, a partir justament d'aquests tres elements als que vostè hi feia referència: la cohesió, el reconeixement de la diversitat, la lluita per l'equitat i el treball per l'excel·lència. Aquests són uns elements que han definit l'escola catalana, que jo, a més a més, li agraeixo profundament el reconeixement que ha fet i a qui ho ha fet, a pedagogs importants que en un moment concret van apostar fermament per aquest model que en llengua es basava en la immersió i es basa en la immersió, però que la immersió no és només un model lingüístic és un model de cohesió, i és un model de no segregació, evidentment, i és un model competencial, o ara és un model competencial quan en aquell moment no ho era perquè no ho estàvem parlant d'aquesta manera. I la referència a en Joaquim Arenas i a la Marta Mata, però també li agraeixo la referència a tot el professorat. És a dir, el model d'escola catalana, que té molts problemes; el primer és el dèficit endèmic de finançament de la Generalitat, que és un primer problema. És a dir, no tenim els diners que hauríem de tenir com a país per invertir en escola. I aquest és un primer problema. Que els hem pogut superar, tots els problemes que hi ha hagut, gràcies al professorat, als mestres, les mestres i al professorat, i a la seva professionalitat i a la seva voluntat d'això justament, eh?, de treballar per la cohesió, per la formació, per l'equitat, per treballar competencialment, per treballar per l'alumnat, per saber que l'alumne és el subjecte i l'objecte de l'educació. I que el nostre sistema, és un sistema d'èxit i ho serà perquè situa l'alumne en l'objecte i en el subjecte del procés d'aprenentatge. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'estratègia d'acció exterior]] [[310-00056/12]] La següent pregunta és sobre l'estratègia d'acció exterior i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el senyor Francesc de Dalmases.
No podem fer veure que vivim en una situació normal. Hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem. Gràcies, president. Bon dia, conseller. Conseller Maragall, sempre que ens adrecem a vostè tenim un record pel conseller Raül Romeva, cada nit que passa ell a la presó és una nit que no hauríem de dormir cap dels demòcrates d'aquest país ni d'arreu del món. Avui n'hem parlat a bastament amb els textos d'acusació que vam conèixer la setmana passada contra els presos polítics i la resta d'encausats. Es confirma que l'Estat espanyol, i específicament la justícia espanyola, és una anormalitat europea. Que és una anormalitat en el context europeu ho sabem perquè mentre els exiliats són homes lliures a l'Europa lliure, doncs, ens trobem que els nostres presos polítics són hostatges de l'Estat. En paral·lel, la vostra conselleria ha estat tossuda i obedient del mandat del 21 de desembre, amb la reobertura de les delegacions a l'exterior. Com encareu aquesta etapa de represa? La que el coneixement i el reconeixement internacional tornaran a ser imprescindibles per denunciar la conculcació de drets que patim a Catalunya. I, en aquest sentit, quin paper atorgueu a la mediació internacional en el moment polític actual? Moltes gràcies, conseller.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el senyor Ernest Maragall, conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència.
Gràcies, president. Sí, diputat, amb molt de gust. De fet, ho acaba d'explicar aquest mateix matí el president en la seva primera intervenció. I, de fet, és el mateix que jo mateix he dit en moltes diverses ocasions i que, en fi, ara repeteixo amb absoluta convicció: la mediació és necessària i si en algun moment és necessària és ara; ara segurament encara més. Deixi'm-ho dir més clar, sense la suma de pressió política i mediació no podríem assolir la possibilitat d'obtenir la victòria democràtica que implicarà el reconeixement de la comunitat internacional. Ara, a les portes del judici contra..., diguem-ho clar, és un judici contra la majoria democràtica catalana, eh? Això és el judici que afrontem. Davant d'aquest judici jo crec que la intervenció europea internacional és doblement necessària per impedir que es consumi la injustícia i per acostar-nos a una solució democràtica. Jo crec que la mediació té dos costats: per garantir la cerca d'una solució política, efectivament; i, de l'altre, per garantir que si hi hagués una solució política l'Estat compliria amb la seva part, amb el seu compromís. Però crec que hauríem d'afegir algunes coses més en aquesta mediació. Ara, en el camp de presència internacional, necessitarem la intervenció directa de la justícia europea i de les Nacions Unides per desmentir i compensar les aberracions continues de la justícia espanyola? Necessitarem la presència i la participació d'observadors internacionals en el procediment judicial que començarà en breu? I necessitarem la pressió directa d'institucions, partits, governs, associacions de drets civils per forçar l'Estat a acceptar i acordar un escenari de decisió democràtica. Perquè hi hagi mediació, ens diuen molt sovint a Europa, ho han de demanar les dues parts. Jo li dic: «El Govern espanyol no pot no demanar una mediació, no pot no voler una solució, treballar per una solució acordada. Jo crec que fora d'Espanya –no ho crec, ho afirmo–, que fora d'Espanya no he trobat ningú que no vulgui una solució democràtica per la qüestió catalana. Ens escolten, ens demanen com va, s'estranyen de que la promesa de diàleg que ha format aquest nou Govern no estigui ja en desplegament, no estigui ja en curs. Estan realment sorpresos en aquest sentit. Com acaba d'explicar el president Torra, el Govern treballa amb unitat d'acció en aquest objectiu i treballarà encara més fortament i amb el màxim esforç a partir d'ara. La formulació de les acusacions per part de la fiscalia i l'advocacia de l'Estat ens han dut a l'evidència de l'amplíssima majoria social en contra la repressió i a favor...
Conseller, se li ha acabat el temps.
...de la via democràtica per decidir el nostre futur. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'acció exterior]] [[310-00053/12]] La següent pregunta és sobre l'acció exterior i la formula, en aquest cas, el senyor Carlos Carrizosa, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor Maragall, supongo que usted lee las noticias y se enteró que el pasado día 31 nosotros presentamos un escrito a la fiscalía, que es este [[l'orador mostra el document a la cambra]] , denunciando el gasto de 65.000 euros, en un lobby norteamericano que dejó relación, que usted mismo nos lo entregó después de muchas peticiones y pedir amparo porque no nos entregaba esta documentación..., y hay un montón de llamadas a senadores, a congresistas, al Departamento de Estado y a medios de comunicación norteamericanos durante los meses de septiembre y octubre. Nosotros creemos que el dinero que se gastó se hizo en fines ilegales y que es una malversación como la copa de un pino. ¿Puede usted negar hoy en este Parlamento que se malversó con este lobby norteamericano?
Per respondre té la paraula el conseller Maragall. Quan vulgui.
Sí, naturalmente... –gràcies, president–, naturalment, senyor Carrizosa. En fi, jo no acabo d'entendre aquesta mena de..., no sé si és obsessió o por respecte de l'acció exterior normal del Govern de la Generalitat i del Departament d'Acció Exterior. No volen vostès que els catalans estiguin representats de la millor manera a l'exterior? No volen que sigui amb la màxima potència i amb la màxima eficàcia i amb la màxima capacitat de relació i de...? [[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció de l'orador.]] Però, en fi, la resposta la dona vostè mateix en la moció que debatrem en aquest mateix Ple, quan diu, literalment, que el que vol és dissoldre el que vostès anomenen «ambaixades i el Diplocat. Li demana al Govern que «dissolgui. És a dir, en el seu deliri antiacció exterior, pretén que el govern s'apliqui una mena de 155 a si mateix, eh?, que s'autogestioni un 155. Miri, no ho farem, eh? Ja li garanteixo que la moció no prosperarà i això no passarà.
Gràcies, conseller. Per repreguntar té la paraula de nou el diputat.
Señor Maragall, acuérdese de lo que le ha dicho usted al señor que le ha preguntado antes: le ha dicho que iba a hacer toda una serie de acción exterior para hablar mal de los tribunales españoles, para internacionalizar el tema de los presos, para todo, se lo ha dicho; pero no ha dicho que fuera para hacer acción cultural ni acción económica en beneficio de todos los catalanes. ¡O sea que no nos venga ahora con historias! ¿El delirio? El suyo. Ustedes han dicho varias veces hoy: «Yo acuso –yo acuso. Yo le acuso a usted de gastar 65.000 euros de todos los catalanes en algo que usted no nos está respondiendo qué era. ¿Cuáles eran esas gestiones? ¿Eran para el reconocimiento de la independencia que se iba a proclamar el día 27 de octubre del año pasado? ¿Eran para eso? ¿Para eso les pagábamos? ¿Usted se gastaría su dinero, de su bolsillo, 65.000 euros o lo que fuera? Pero no, claro, de su bolsillo no; del de todos los catalanes es mucho más fácil. «El dinero de otros me lo pateo en mis fiestas, en el procés. Miren, ¿sabe qué le digo? Que ustedes cada vez están más puestos en evidencia en Europa y en el mundo. Nosotros, ¿sabe qué hicimos? Denunciar la corrupción y las mentiras del PDECAT, el partido con el que usted gobierna, en Europa. ¿Y sabe qué pasó, le suena qué pasó en Europa, le suena qué pasó en Bélgica? Que los expulsaron –los expulsaron–, por corruptos y por mentirosos; el señor Tremosa, que iba por ahí diciendo mentiras en Europa. Y yo lo que le digo ahora es que usted, con esto que está haciendo en Cataluña..., también vamos a conseguir, al final, a ustedes, que los catalanes les echen, porque ustedes están mintiendo continuamente. La mentira y el gastarse el dinero de los demás en otras cosas es una forma de corrupción, y también les echaran por corruptos. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Miri, el contracte al que vostè es refereix està a les seves mans des de fa més d'un any, i la informació que conté aquest contracte està publicada –els hi vam dir ja fa mesos–, i està publicada i penjada, perquè és obligat que ho estigui, en la web del Foreign Registration Act dels Estats Units, de manera que està a la seva disposició des del primer dia. Està penjada, publicada i reconeguda. Miri, l'hi dic ben clar, eh?: vostès el que passa és que apliquen a l'acció parlamentària el mateix prototip que jutges i fiscals apliquen a la persecució política dels nostres representants polítics i socials. I l'estimulen, aquesta acció judicial, enviant a la fiscalia qualsevol cosa que passa per les seves mans. Primer estableixen la conclusió, falsa, a la que volen arribar i després construeixen el relat, igualment fals, igualment farcit de mentides, perquè els permeti oferir una certa aparença, igualment falsa, de realitat. Vostès segueixin actuant com el braç armat del jutge Llarena, del poder judicial espanyol. El nostre terreny de joc és la voluntat democràtica dels ciutadans; el seu és la repressió i la persecució judicial. El nostre llenguatge és el diàleg i la negociació; el seu és el de la confrontació i la provocació. Tampoc guanyaran en aquest terreny, ja els hi ben asseguro. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'ús de les llengües a l'escola]] [[310-00054/12]] La següent pregunta és sobre l'ús de les llengües a l'escola, i la formula la senyora Sonia Sierra, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, senyor president. Bon dia, senyor conseller. La majoria de les famílies catalanes volen un ensenyament en català, espanyol i anglès, i només el 14,4 per cent dels catalans volen l'actual model d'immersió lingüística. Aquí sí que hi ha un consens, no del 80 per cent: del 85,6 per cent en contra de la immersió lingüística. ¿Què pensa fer vostè, senyor conseller, per garantir que tots els alumnes estudiaran en tres llengües vehiculars, com volen la majoria dels catalans? Gràcies.
Per respondre té la paraula el senyor Josep Bargalló, conseller d'Ensenyament.
Senyor president... Senyora diputada, el model lingüístic de l'escola catalana té una normativa, té una llei que el deixa molt clar i que no es pot modificar si no es modifica la llei o la normativa, cosa que aquest departament no pensa fer. Per tant, tres llengües vehiculars, segons aquest concepte estricte, no hi són i no hi seran. No hi són i no hi seran, com a llengües vehiculars de l'ensenyament, perquè la llei en aquest moment no ho permet. Però, com que vostè va estar a l'acte de presentació del model lingüístic i va marxar a la meitat, devia entendre quin era el model que vam presentar. Moltes gràcies.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Señor conseller, usted no piensa hacer nada, está claro, para garantizar las tres lenguas vehiculares, porque es que ustedes son el Gobierno del manifiesto Koiné. Ustedes lo que quieren son unas campañas de marketing, como el acto este al que hace referencia, para ocultar que no se pueden dar clases en español, para ocultar que no han formado a los profesores para que puedan impartir las clases en inglés. Y ustedes son el Gobierno del manifiesto Koiné, pero sobre todo son el Gobierno de los chiringuitos políticos. [[Remor de veus.]] Cada vez que aben la boca, chiringuito político al canto. Y ahora se quiere crear su propio cuerpo de inspectores, porque no tiene bastante con nombrar a dedo al 80 por ciento de los inspectores, que ahora quiere su propio cuerpo de comisarios políticos. Porque usted no quiere a los inspectores para garantizar que no haya adoctrinamiento en las aulas, no: usted los quiere para comprobar que no vaya a ser que a algún profesor se le ocurra dar alguna asignatura en español. Ustedes, mientras que el «sanchismo mira para otro lado y se niega a dotar de recursos a la alta inspección del Estado [[remor de veus]] , se quieren crear su propio cuerpo de inspectores y además pretende poner a las familias a vigilar los proyectos lingüísticos de centro; esos proyectos lingüísticos de centro que ustedes me pusieron por escrito que estaban todos en las páginas web y que era mentira, para variar; esos proyectos lingüísticos de centro que usted se niega a darme, pese a que tengo el amparo de la Mesa. ¿Cuándo piensa entregarme los proyectos lingüísticos de centro? Mire, usted no quiere entregarme los proyectos lingüísticos de centro porque a ustedes no les gusta tener una oposición democrática que los controle. A ustedes no les gusta la sesión de control, por eso se montan estas performances que se san montado antes para poder ocultarla. A ustedes lo que les gustaría de verdad, de verdad, es que las sesiones de control fueran en Waterloo; allí, ustedes con ustedes mismos. Pero recuerde una cosa: aunque vivan muy cómodos con el «sanchismo, aquí en Cataluña quien ha ganado las elecciones ha sido Ciudadanos, y nosotros sí que vamos a trabajar para que todos los alumnos puedan estudiar en tres lenguas vehiculares, como hacen en las escuelas privadas. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, senyor president. Senyora diputada, ja sé que el model d'escola privada és el seu. [[Rialles i aplaudiments.]] Ho tinc assumit –ho tinc assumit–, no en tenia cap dubte. Miri, el Departament d'Ensenyament [[veus de fons]] no és el Gran Germà...
Senyora Sierra, vostè ja ha preguntat.
El Departament d'Ensenyament no és el Gran Germà orwellià que vostès dissenyarien si governessin, no ho és. Per tant, és un departament que creu en l'autonomia de centre, que creu en la llibertat del professorat, que creu en l'esperit crític de l'alumnat. Per això –per això–, per exemple, quan parlem del cos d'inspectors estem parlant de la LEC i de complir la LEC. El cos d'inspectors està a la LEC, votada majoritàriament per aquest Parlament. I un cos d'inspectors permetria un accés a la inspecció més transparent que el que tenim sense cos. Per tant, l'aposta per un cos d'inspectors és, com vostè sap però no admetrà mai, una aposta per la transparència. A la vegada, els projectes lingüístics de centre són un exemple de l'autonomia de centre. Com que no som el Gran Germà orwellià, no tenim, nosaltres, tancats en un despatx els tres mil projectes... No, no, els tenen els centres, i els valida la inspecció, i nosaltres l'únic que volem és que els validi la inspecció. Com que no els tenim i vostès els reclamen, i estem d'acord amb que els reclamin, hem demanat als centres que pengin els projectes lingüístics en la seva pàgina web, perquè els conegui tothom i els conegui també vostè. Aquesta petició va ser feta a començament de curs. Va ser feta, la petició nostra als centres, seguint el seu requeriment, que pengessin..., va ser feta a final de curs. Aviat li començaré a donar el llistat dels que ja hi són, i aviat l'hi donarem més, i aviat encara l'hi donarem més.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les acusacions en el procés del Tribunal Suprem contra líders sobiranistes]] [[310-00052/12]] La següent pregunta és sobre les acusacions en el procés del Tribunal Suprem contra els líders sobiranistes, i en aquest cas la formula el senyor Joan Josep Nuet, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Bona tarda, vicepresident. Ahir vam saber el canvi de criteri del Tribunal Suprem sobre una sentència que teòricament era ferma: la sentència que afecta els impostos sobre les hipoteques. En dies, el Tribunal Suprem ha passat de protegir els ciutadans i els consumidors a protegir la gran banca. I el gran argument que ha donat el Tribunal Suprem és que això es fa perquè hi ha un fort impacte social i econòmic. Bé, aquest gir de cent vuitanta graus s'ha argumentat amb aquest argument que vull retenir. Vostè sap que Catalunya és un país plural; aquí hi caben totes les idees que pensen en el futur de Catalunya. Idees, evidentment, que són pacífiques i que són democràtiques, i no les hem de compartir totes. L'únic que hem de compartir és que totes elles tenen dret a expressar-se lliurement a la nostra societat. Per tant, és evident que hem quedat colpits al conèixer els informes acusatoris de la fiscalia i de l'advocacia de l'Estat en el procés que en el Tribunal Suprem vol jutjar els líders sobiranistes. I hem quedat colpits perquè sabem que avui l'acció penal de l'Estat s'està menjant la política, vicepresident –l'acció penal de l'Estat s'està menjant la política. I no consentirem que aquesta acció penal converteixi el cas del Tribunal Suprem en una veritable causa general contra el sobiranisme, perquè, evidentment, el que faria és anul·lar l'acció política de forma total i absoluta. No sabem, vicepresident, si el Tribunal Suprem també, en aquesta causa contra el sobiranisme, tindrà en compte el seu fort impacte social i econòmic i, igual que amb les hipoteques, farà un gir de cent vuitanta graus; no sabem si ho farà. I la pregunta que li fem és molt senzilla: tindrem justícia, vicepresident, o només trobarem venjança? [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès.
Moltes gràcies, president. Senyor diputat, nosaltres treballarem perquè, evidentment, hi hagi justícia. I la justícia vol dir l'absolució de tots els encausats pel Tribunal Suprem i per l'Audiència Nacional en els dos casos que es van conèixer els escrits d'acusació del passat divendres. Uns escrits d'acusació que s'emmarquen en un procés judicial en què hi ha un contrast clar –i vostè l'ha subratllat de manera molt oportuna–, un contrast clar en el que, quan és amb relació a permetre el dret a vot, quan és amb relació a permetre els debats parlamentaris, a l'exercici del dret a la llibertat d'expressió i de manifestació, aquí s'apliquen criteris, una interpretació jurídica absolutament desconeguda fins al moment, per perseguir aquests drets, perquè s'ataca un dels elements que configura la pedra angular –dit pel mateix president del Tribunal Suprem– del poder judicial espanyol, que és la unitat d'Espanya. En canvi, quan es posen en qüestió els rendiments de la banca, doncs aleshores sí que l'impacte obliga a corregir i a corregir de manera molt clara. Nosaltres considerem que els escrits presentats el passat divendres són extremadament greus, en primer lloc, perquè fa una narració dels fets que no es correspon en absolut amb la realitat. No es corresponen en absolut i tothom que va estar present l'1 d'octubre, als col·legis, ho sap; tothom que va estar, el 20 de setembre, davant del Departament d'Economia i davant de la seu de la Candidatura d'Unitat Popular, ho sabem. En segon lloc, perquè a partir d'aquí es construeix una arquitectura jurídica destinada a construir un suposat delicte de rebel·lió en el que s'arriben a qualificar els debats parlamentaris, l'agenda política del Parlament de Catalunya, de «plan rebelde. El debat polític és un «plan rebelde. I, en tercer lloc, és extremadament greu perquè consolida una manca de garanties en aquest procés. Una manca de garanties en totes les proves que han estat desestimades durant la instrucció, proves sol·licitades per les defenses i amb el manteniment en presó preventiva dels principals acusats, en unes condicions que fan impossible el seu exercici del dret a defensa. Per tant, el Govern treballarà perquè hi hagi l'absolució, ho farem políticament, evidentment, doncs, aquí no som nosaltres el poder judicial, però, evidentment, treballarem també perquè aquesta decisió sigui abans de que acabi aquest procediment i no hàgim d'esperar una sentència del Tribunal Europeu de Drets Humans per corregir les males decisions d'un poder judicial. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Pregunta al Govern sobre la política esportiva]] [[310-00050/12]] La següent pregunta és sobre la política esportiva i la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el senyor Òscar Ordeig.
Gràcies, president. Bon dia, consellera Artadi. A Catalunya hi ha més de setanta federacions esportives, com sap, que aglutinen nou mil clubs esportius, i amb més de sis-centes mil llicències federatives. Un col·lectiu molt important, molt nombrós, amb una implantació territorial molt important, però també amb moltes disciplines esportives, algunes desconegudes, però que actualment té una gran preocupació per una sèrie de problemàtiques, algunes, arran de la crisi econòmica i els problemes que se'n deriven, però també d'altres, alguns problemes derivats d'algunes gestions que no ha fet el Govern. La retallada del 60 per cent del pressupost de les subvencions a les federacions des del 2010, per una banda, i després, el retard en el pagament d'aquestes subvencions de tot el 2018 i una part del 2017, que a dia d'avui fa que no hagin cobrat res de res, de més de 8 milions d'euros, ha agreujat alguna de les situacions d'aquestes federacions. Consellera, quan es pagaran les subvencions pendents de les federacions esportives del 2018 i el que queda del 2017 i per què encara no s'han pagat aquestes ajudes? Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula la senyora Elsa Artadi, consellera de la Presidència.
Gràcies, president. Permeteu-me que m'afegeixi a la denúncia dels meus companys, de que no podem fer veure que vivim en una situació normal, hi ha represaliats, exiliats, presos polítics, que l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això jo també acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa, la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem. Moltíssimes gràcies, diputat, per portar el tema de l'esport, en aquest cas de les federacions esportives, al Ple, donar-li la importància que té que a vegades no li'n donem. També per fer-se seves les inquietuds de les federacions esportives del nostre país, que ha descrit perfectament la importància que tenen. Efectivament, hi ha hagut endarreriments, i a més hi ha hagut incertesa, que és el que ha provocat la inquietud. Ahir, dimarts, el Consell Català de l'Esport ja va publicar la proposta de resolució provisional que inclou seixanta-nou de les setanta-tres federacions catalanes, els seus imports i les seves subvencions, i al mateix temps vam enviar una carta a totes les federacions explicant que tindrem la resolució definitiva, que vindrà després de la seva acceptació, i el pagament definitiu durant el mes de novembre. Gràcies.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Jo crec que ens hem de felicitar tots plegats perquè després de que em truquessin des del Govern per saber quina pregunta faríem i que reclamaríem les subvencions, en vint-i-quatre hores van activar tots els procediments. [[Aplaudiments.]] Per tant, demostra que era un tema de gestió i, en tot cas, jo me n'alegro. Tots coincidirem que la pràctica de l'activitat física i l'esport, a part d'una gran tradició i implantació al conjunt de la societat catalana, té beneficis importantíssims per a la salut, per a l'educació, la cohesió o l'economia, entre d'altres. Hem d'intentar, entre tots, fer que la política esportiva arribi al cent per cent de la població, també al cent per cent dels diputats que estem aquí. I dintre del sector esportiu, les federacions i els clubs tenen un rol fonamental, reconegut a nivell internacional. Però la veritat és que, com deia, els anys d'adversitat, més els incompliments d'aquest Govern, han fet que estiguin en una situació molt crítica. Per posar un exemple, la Unió de Federacions Esportives ha hagut d'hipotecar la seva seu per tal de poder ajudar algunes federacions que estan esperant aquestes subvencions. Per tant, nosaltres creiem que, primer de tot, el que cal és un reconeixement i agraïment a l'esforç que estan fent les federacions, els clubs, les famílies, els entrenadors i tot el col·lectiu esportiu de Catalunya des de fa molts i molts anys. També des del Ple del Parlament, com comentava. I sobretot, demandes concretes: tres. Primer de tot, cal fer la feina i complir els compromisos, que és la demanda que li fem al Govern. Cal pagar les subvencions d'enguany al més aviat possible perquè ja anem tard i hi ha moltes entitats que no poden mantenir les pòlisses de crèdit. Cal recuperar la retallada del 60% a les ajudes i cal un contracte programa pluriennal...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...com havia fet el tripartit per tal de... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula la consellera.
Les subvencions es van desbloquejar el 26 d'octubre, per tant, està molt bé que la pregunta sigui ara, perquè en podem parlar, però el desbloqueig ve d'abans que vostè fes la pregunta. Les subvencions, l'any 2016, van ser de 6,6 milions d'euros; l'any passat, el 2017, que sí que es van pagar puntualment, van ser de 8,3 milions d'euros, que ens va ajudar el fet de tenir un romanent de tresoreria del Consell Català de l'Esport que va poder fer aquesta ampliació de gairebé 2 milions d'euros. Aquest any les subvencions han sortit per 8,6 milions d'euros, per tant, més que l'any passat, i 2 milions més que fa dos anys. I, en part, a l'haver d'estar canviant de capítols els diners per poder fer aquesta ampliació és el que ha provocat l'endarreriment. De cara a l'any vinent –suposo que celebrarà, també com ho fem nosaltres, la notícia–, el que hem fet és, per estalviar-nos que hi hagi aquests endarreriments i aquesta inquietud, traurem les convocatòries, que sortiran anticipadament durant aquest trimestre, perquè així es pugui pagar durant el segon trimestre del 2019 i no hagi d'haver-hi aquesta inquietud, ni a les federacions, ni als clubs, ni a l'impacte, ni a l'esport escolar a través dels consells esportius. Per tant, el tema, és cert que hi ha hagut una inquietud, és cert que està resolt. Celebrem que ho puguem estar parlant aquí, tot i que no té a veure amb la seva pregunta. I, de cara a l'any vinent, també ja hem posat els mecanismes perquè no ens torni a passar. Gràcies.
Gràcies, consellera. La següent i darrera pregunta al Govern és sobre la política sanitària... [[Pregunta al Govern sobre la política sanitària]] [[310-00051/12]] ...i la formula la senyora Assumpta Escara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Quan vulgui.
Gràcies, president. Realment no podem considerar una situació normal quan 5.700 professionals de l'atenció primària d'aquest país es veuen obligats a fer una convocatòria de vaga. Prèviament a aquesta convocatòria de vaga es van reunir amb la gerència de l'ICS i la pròpia gerència els reconeixia que hi havia un problema, que faltaven professionals i que gran part del sistema sanitari català és eficient perquè les retribucions dels i les treballadores són els més baixos d'Europa. També els va dir que no depenia d'ell, que depenia de la Conselleria d'Economia. Per això, senyor vicepresident, amb la seva doble condició d'Economia i Salut, li pregunto si té previst liderar una resposta i abordar el problema que tenen en aquest moment els professionals de l'atenció primària a Catalunya.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès.
Sí, gràcies, senyor president. Senyora diputada, som conscients d'una situació que s'arrossega de ja fa uns anys i, evidentment, doncs, hi estem treballant des de fa mesos per poder trobar solucions. Solucions en diferents eixos, en l'adequació de plantilles de professionals per reduir sobretot les agendes massa plenes que hi han en els centres d'atenció primària que obliga a un retard a l'hora d'atendre els pacients en la programació. En segon lloc, continuarem amb les mesures per afavorir l'estabilitat contractual, i aquest mes hi han convocades oposicions. En tercer lloc, continuarem afavorint l'autonomia de gestió dels centres d'atenció primària, aproparem la direcció a l'espai assistencial i impulsarem la reorganització dels equips que ens permeti millorar la conciliació personal, laboral i familiar dels nostres professionals, que estan fent una gran tasca. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Gràcies. Impulsaran, faran... Els metges han arribat al límit, les jubilacions no es cobreixen, s'allarga la seva jornada, els sous estan congelats i les DPO no es cobren. Li reclamen mil metges més en el territori. Dotze minuts d'atenció per pacient, no els cinc que tenen ara. I més capacitat de gestió. Vostè sap que a l'atenció primària és on més jubilacions anticipades es donen? On un malalt pot tenir fins a quatre metges durant un temps, el que trenca el que és el principi bàsic de l'atenció primària? Vostè sap que el tan dit Enapisc, el pla que havia de donar la volta al sistema, els professionals ja l'han abandonat per inacció i, a més, s'ha fet més evident la distància entre la realitat, els recursos i el discurs polític? Els i les professionals han aguantat el sistema durant totes les retallades i han lluitat per donar la millor assistència, estan tips de copets a l'esquena, ho deien avui a la convocatòria. No poden esperar un any de debats i comissions, que és el que els han proposat en el Fòrum de les Professions. Només els ha faltat sentir que la paga extra que es deu del 2013 i el 2014, a tot el sector públic, la cobraran l'any 2026. Es pot imaginar, senyor vicepresident, com es senten aquests professionals i quin calendari pensen que serà el seu per recuperar el 30 per cent del sou que han perdut durant aquests set anys de retallades? Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula el vicepresident del Govern.
Sí; gràcies, president. Diputada, des del 2015 s'ha començat un treball, va començar amb el conseller Comín i ho ha continuat la consellera Vergés, de recuperació de la despesa en l'àmbit de salut. En aquests moments, ja aquest any 2018, ens situem al 90 per cent dels recursos que es destinaven a salut abans de les retallades i amb el nou pressupost de la Generalitat, doncs, hem d'acabar d'omplir aquest espai que falta. Constantment estem fent obertura de nous serveis, aquesta mateixa setmana, al barri de Gràcia, el Centre d'Urgències i Atenció Primària inaugurarà un nou dispositiu per tornar a posar les urgències més a prop de la ciutadania; la setmana passada amb l'alcaldessa de l'Hospitalet –que vostè, doncs, coneix bé–, vam poder fer una visita d'obres del nou Centre d'Atenció Primària del barri de Santa Eulàlia. La cimera de professionals és important perquè és escoltar els professionals i incorporar-los a la recerca de solucions. I jo li'n proposo algunes, de solucions. La primera és que el Govern de l'Estat ens permeti un augment de la massa salarial superior al que està previst i que, per tant, puguem tenir la flexibilitat per fer un retorn major de drets. En segon lloc, que el Govern de l'Estat aixequi les limitacions a la contractació de personal en el sector públic de la Generalitat i, per tant, puguem tenir més capacitat de contractació en l'àmbit sanitari. I pel que fa referència a les pagues extraordinàries del 2013 i el 2014, reclamem a l'Estat que flexibilitzi la regla de la despesa i que, per tant, deixi fora del còmput de la regla de la despesa les quantitats que són referència en retorn d'aquestes pagues. Si es fa, no tingui cap dubte que ho podrem fer més ràpid del que s'ha anunciat. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. Fins aquí les preguntes al Govern. Passem ara a les preguntes al president de la Generalitat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la resposta del Govern a les sol·licituds de penes de presó per part de la fiscalia i de l'Advocacia General de l'Estat i sobre un possible gir cap a l'autonomisme]] [[317-00029/12]] La primera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el senyor diputat Carles Riera.
Gràcies, president. President, el proppassat divendres l'Estat espanyol ens va acusar amb més de dos-cents anys de presó com a càstig pel referèndum de l'1 d'octubre amb uns escrits d'acusació propis de la distòpia orwelliana del 1984, avui feta per fi realitat de la mà del règim del 78. A banda de les lògiques reaccions de rebuig i dels actes unitaris organitzats en suport dels presos i preses polítiques, no hem vist respostes polítiques des del seu Govern que vagin més enllà de l'anunci de la negativa a donar suport als pressupostos generals de l'Estat o que vagin més enllà de la seva declaració de voluntats i de principis de la seva intervenció aquest matí. Els nostres presos i preses, els nostres exiliats i exiliades, el nostre dret a l'autodeterminació poden ser moneda de canvi en el debat o el mercadeig sobre l'estabilitat pressupostària institucional de l'Estat, de l'autonomia catalana o l'Ajuntament de Barcelona? Nosaltres creiem que no. No hi haurà per part del seu Govern cap resposta excepcional, contundent i a l'alçada de la defensa de la democràcia a Catalunya davant aquest estat d'excepció antidemocràtic imposat per l'Estat espanyol a Catalunya? Una resposta juridicopolítica real i efectiva que iniciï el procés destituent del règim del 78 a Catalunya?
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, gràcies, president. Gràcies, diputat. Efectivament, jo penso que en el debat que s'ha produït aquest matí exposava la situació en la que ens trobem, que és l'experiència de viure l'intolerable, no? I en aquesta idea de viure aquest intolerable, com reaccionem, com la societat catalana, políticament, socialment, econòmicament, com les nostres entitats, com els nostres partits polítics són capaços de viure aquest moment i són capaços d'enfrontar-se a aquests moments. Jo avui em sembla que he sigut prou explícit a l'hora de comprometre el Govern amb una sèrie d'accions. De totes maneres, vull esperar la seva contraresposta per acabar d'explicar-li la meva.
Gràcies, president. Per repreguntar, té la paraula de nou el diputat.
President, li faig una pregunta molt clara afegida a les anteriors: existeix per al seu Govern la possibilitat que l'acte d'autodeterminació democràtica de més de dos milions de persones en el referèndum de l'1 d'octubre derivi i degeneri en un nou pacte d'Estat en clau de reforma autonòmica? Els acords als quals estan arribant amb el Govern d'Espanya en el nou marc de relacions bilaterals són a canvi de renúncies en clau d'autodeterminació? President, a la vista dels esdeveniments, creu que té sentit parlar de diàleg i de pacte amb un estat que vol castigar més de dos milions de persones per defensar el dret a votar? Amb un estat que defensa la seva precarietat democràtica amb la sistemàtica vulneració de drets civils i polítics i vulnera els drets fonamentals? Com preveu el seu Govern alliberar les preses polítiques i garantir el retorn de les exiliades? Nosaltres creiem que l'única via possible és la desobediència civil i la unilateralitat, la sobirania de les institucions catalanes, la construcció d'una nova institucionalitat popular i democràtica, la recuperació de sobiranies que permetin la garantia de drets socials bàsics, la mobilització permanent i, des del total respecte a allò que els sindicats sobiranament decideixin, la vaga general, l'exercici efectiu del dret a l'autodeterminació i la ruptura democràtica...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...amb el règim del 78 com a causa democràtica... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Té la paraula, per respondre de nou, el president. Endavant, president.
Sí, diputat. És que ni un pas enrere. Aquest Govern no se'l pot permetre. No hi ha passos enrere, en aquest avenç inaturable cap a la llibertat. Em sembla que ho hem repetit desenes de vegades, i és un compromís que he fet públic i que reitero avui, si cal, en seu parlamentària. Nosaltres, precisament, perquè creiem... –i estem molt a prop del que vosaltres esteu exposant–, perquè creiem efectivament que ens estem enfrontant, justament, i estem d'alguna manera posant de manifest les arrels del problema..., el conflicte català el que està ensenyant és quin és el conflicte d'arrel que hi ha, que és el conflicte amb l'Estat espanyol, eh? Aquest reducte franquista que encara queda en moltes institucions espanyoles. I, efectivament, per resoldre això nosaltres vam dir que actuàvem a través de quatre vies republicanes. Primera: a través de l'exili. Ja hem constituït el Consell per la República, que em sembla un organisme a tenir en compte i que ens agradaria que també el vostre grup s'hi sumés, perquè és d'aquestes institucions que comencem a posar sobre el taulell per poder-nos donar aquesta projecció internacional, per poder –des de l'espai lliure, que també és una bonica expressió, eh?, quan diem «espai lliure és que aquí dintre potser no és exactament el mateix...–, des d'aquest espai lliure puguem avançar, també, en tot el discurs republicà. Segon: des de les presons. Des de les presons necessitem un discurs polític, potent, un discurs com el que fa el Jordi Cuixart i els altres companys; un discurs de dir: «No ens anem a defensar de res, anem a acusar l'Estat espanyol de tot. Tercer: hem posat en marxa també un fòrum; un fòrum cívic i social per al debat constituent, on hi ha gent de tots els sectors polítics. Ens agradaria, també..., pensem que aquesta també és una via de repensar el país, de veure cap a on tirem endavant. Per tant, hem de posar totes aquestes peces a sobre de la taula. I, efectivament, ens haurem d'enfrontar a aquestes sentències. I haurem de fer-ho junts, ho haurem de fer-ho junts, de la millor manera que aquest país va respondre...
President, se li ha acabat el temps.
...que és quan va organitzar el primer d'octubre.
La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la senyora Susanna Segovia. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el rebuig als pressupostos generals del Govern de l'Estat]] [[317-00028/12]] Quan vulgui.
President, en què beneficia Catalunya, la ciutadania de Catalunya, que es prorroguin els pressupostos de l'austeritat i les retallades del Partit Popular i de Ciutadans, en lloc d'aprovar uns pressupostos que plantegen grans avenços socials i la recuperació de drets de milions de persones, entre ells també milions de catalans i catalanes, uns pressupostos que no són els pressupostos ni del senyor Sánchez, ni del senyor Iglesias, sinó que són els pressupostos de milions de persones? Com explicaran que prefereixen renunciar a donar suport a aquests avenços i seguir amb uns pressupostos que suposen 1.000 milions d'euros menys per a Catalunya per al 2019? Com pensen, per exemple, compensar des de la Generalitat els 40 milions previstos en aquests pressupostos per congelar les tarifes del transport a l'àrea metropolitana i que no es podrien fer si no es tenen aquests pressupostos? Gràcies.
Respon el president de la Generalitat.
Hi ha una frase que recordo sempre, molt sovint, diputada, de la Muriel Casals –l'estimada Muriel Casals–, que deia el següent, diu: «Per tenir un estat de benestar, el que has de tenir primer és un estat. Per nosaltres, no hi ha hagut mai aquesta divisió entre la via nacional i la via social; per nosaltres va junt. Nosaltres entenem que, justament –justament–, el que està en qüestió ara és aquesta unitat entre la via nacional i la via social. Per nosaltres, és indissociable la via del dret a l'autodeterminació amb la via de les reivindicacions socials i de progrés del país. No podem pensar que això és una cosa diferent d'una altra; pensem que van juntes. I, quan està amenaçat, quan és reprovable èticament, des de tots els punts de vista –de drets humans, de drets civils–, quan veus els drets socials encara suspesos, nosaltres senzillament el que no podem és distingir una cosa de l'altra.
Per repreguntar, té la paraula la diputada. Quan vulgui.
Més o menys podíem preveure que tornaria a relacionar ambdues coses. Nosaltres també considerem que no són ni incompatibles ni s'exclouen entre elles, però el que no podem, tampoc, és supeditar l'una a l'altra, perquè hi ha milions de persones que estan en una situació d'urgència i emergència social a les quals se'ls ha de donar una resposta ara, ja. Nosaltres hem compartit amb vostès el descrèdit del sistema de justícia, un sistema de justícia que no està donant respostes a la defensa de drets i llibertats de milions de persones, perquè la sentència de les hipoteques afecta a milions de persones, com, per exemple, la sentència de la Manada afecta a molts milers de dones que han vist també com els seus drets davant d'una agressió sexual s'han vist vulnerats. Per tant, per transformar això es necessita també una resposta àmplia i de consensos. Què donarà..., quina resposta els donarà a aquesta gent? Que fins que no es canviï una cosa no es podrà avançar en res de tota la resta? També diuen que hi ha moltes coses que ja les podrem anar fent a través de decrets llei, a través de mesures concretes. Saben qui té una majoria de bloqueig a la Mesa del Congrés? Ciutadans i el Partit Popular. Deixaran en mans d'ells aquestes millores? Nosaltres hi insistim: creiem que la llibertat dels presos polítics i la solució política al conflicte nacional de Catalunya l'ha de liderar el senyor Sánchez allà i l'hem de liderar el 80 per cent aquí. I això passa necessàriament per donar resposta a altres llibertats i drets que reclama la ciutadania, com els metges, que aniran a la vaga, o com els mestres, que s'estan preparant. Quina resposta els donarà a aquesta gent? Que s'esperin fins que siguem independents? Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula de nou el president.
No, jo a aquesta gent els demanaré que marxin amb nosaltres –que marxin amb nosaltres– pels drets civils, socials i nacionals d'aquest poble, perquè tot és el mateix. Jo els demanaré que marxin amb nosaltres per defensar el senyor Nuet, perquè em sembla indigne que el senyor Nuet, doncs, hagi d'afrontar un judici com aquest. I, per tant, jo no puc deslligar el judici del senyor Nuet dels pressupostos –no puc deslligar-ho–, perquè em sembla intolerable que estiguem vivint aquesta situació. Ens estem enfrontant a uns fets absolutament inacceptables, des d'un punt de vista de reprovació moral. Jo estic posant, en aquest hemicicle, sobre la taula aquest concepte: és que em sembla que moralment, èticament, vivim una situació absolutament excepcional i inacceptable per a qualsevol demòcrata –per a qualsevol demòcrata d'aquest hemicicle. Per tant, a mi, sincerament, se'm fa en aquests moments... Ara no el tinc, no, no..., no el tinc, però hi ha un tuit del conseller Rull sobre aquest tema, no? I em sembla important, perquè apel·lava a això, apel·lava a dir: «Ostres, però com es poden imaginar que nosaltres ens plantegem negociar els pressupostos estant companys nostres a la presó. Hi insisteixo, i tant company és el vostre diputat com són els nostres diputats que tenim a la presó: és un tema que hem de resoldre junts, l'hem de resoldre socialment i nacionalment junts, i espero que ho fem –espero que ho fem–: a Barcelona i espero que ho fem també al Parlament de Catalunya. [[Veus de fons.]]
Se li han acabat els torns, diputada. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el compliment del mandat parlamentari sobre la data del retorn de les pagues extraordinàries del 2013 i el 2014 als funcionaris]] [[317-00027/12]] La següent pregunta la formula el senyor Miquel Iceta, en nom del Grup Parlamentari Socialistes Units per Avançar. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, senyor president. Molt honorable senyor president, en diverses ocasions vostè ha dit que només accepta el mandat d'aquest Parlament. Com vostè sap, el 9 d'octubre aquest Parlament va acordar que s'havien de retornar als empleats públics les pagues extraordinàries dels anys 2013 i 2014 entre aquest any i l'any 2020. En canvi, el Govern que vostè presideix va convocar la Mesa general de la funció pública per anunciar que aquestes pagues no serien completament retornades fins a l'any 2026. Pensa rectificar el seu Govern aquesta proposta que els sindicats han trobat insultant? Pensa el seu Govern complir amb el mandat parlamentari sobre aquesta qüestió?
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, president. Senyor diputat, pensa preguntar-li a la ministra Batet per què ens trobem en aquesta situació, senyor Iceta? [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula de nou el diputat.
Per desgràcia, l'Estatut no permet que posem de president algú que no sigui membre del Parlament, perquè, si no, immediatament, li diria: «Cedeixi vostè el seu lloc a la ministra Batet [[rialles]] , que tots hi sortiríem guanyant! [[Aplaudiments.]] Miri, senyor Torra, jo l'entenc. Ara entenem per què no vol contestar en el debat que vostè mateix ha propiciat aquest matí: senzillament perquè no en sap, perquè no té resposta. No se'ls pot dir als empleats públics que se'ls pren el pèl, no es pot dir a la ciutadania que es complirà amb un mandat parlamentari i després no complir-lo. Totes les administracions que van congelar i que van sostreure pagues les han retornat menys l'Administració de la Generalitat de Catalunya. És per això que els sindicats estan, ja, anunciant mobilitzacions i vagues. Vostè creu que és la resposta que mereix aquesta gent? No jo, perquè a mi em pagarà el Parlament el que vulgui quan vulgui i ja ho anirem fent. Però, a la gent que se'ls han retallat les pagues, que es van comprometre que el 10 per cent de la paga del 2013 seria retornada enguany i encara no s'ha fet..., aquesta és l'única resposta? Que li vagin a preguntar a la ministra Meritxell Batet? En això té vostè valorat l'autogovern de Catalunya? En això té vostè valorat el seu paper en aquesta cambra? Per favor, siguin dignes, diguin que hi han dificultats, diguin que caldria que hi haguessin uns pressupostos generals de l'Estat que ens donessin més marge pressupostari i digui'ns potser que potser no n'hi hauria ni tan sols prou per arribar als compromisos que ja s'han contret; però, per favor, no remeti a la ministra Meritxell Batet respondre les preguntes que van a vostè adreçades en una sessió de control. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, altra vegada, té la paraula el president. Quan vulgui.
Doncs sí, el remeto a la seva ministra –el remeto a la seva ministra–, perquè és la seva ministra, com ha explicat molt bé el vicepresident del Govern, eh?, i com va explicar també en les reunions bilaterals que vam tenir... [[Veus de fons.]] Si m'escolta... Sí? [[Pausa.]] D'acord, perfecte. [[Veus de fons.]] No, m'escolta? Perquè ara parlo jo, vostè ja ha començat a dir tot això... [[Veus de fons.]] Senyor..., truqui-li, truqui-li, i li pregunti com va anar la conversa que va tenir amb la consellera Artadi. Perquè tot és un tema del sostre de despesa, i ho saben perfectament, i ho saben, vostès, perfectíssimament –ho saben perfectíssimament. Miri, avui, senyor..., vostè, Iceta, ha fet un exercici de cinisme realment espectacular. Jo penso que ja... [[Forta remor de veus.]] Sí, sí, sí! Ha sortit ja..., ha sortit ja de l'hemicicle i està segurament, en aquests moments, regalimant per l'escala noble, eh?, el cinisme que vostè porta des de tota... [[Persisteix la remor de veus.]] Avui...
Diputats! Diputats, si us plau! Si us plau, silenci!
...avui vostès tenien una oportunitat d'or... –una oportunitat d'or, senyor Iceta–, una oportunitat d'or... [[Veus de fons.]] No, una oportunitat d'or..., no..., no, no... [[Veus de fons.]]
Senyor Iceta, vostè ja ha preguntat.
...no, una oportunitat d'or per humanitzar-se, senyor Iceta –per humanitzar-se–. [[Remor de veus.]] Sí, per humanitzar-se. Per tornar al camí d'una certa humanitat. Sí, senyor Iceta, per tornar a aquest camí d'una certa humanitat, eh? I aquest és el problema –i aquest és el problema– que hi ha ara mateix en aquest hemicicle –aquest és el problema. [[Remor de veus.]] No, no..., són vostès. Són vostès els que van aprovar l'article 155. Són vostès –vostès– els que van treure el fur al Govern i als parlamentaris. [[Aplaudiments.]] Són vostès! La pregunta és: què han fet vostès des que els nostres presos polítics són a la presó? Què han fet vostès? Aquesta és la pregunta. [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci, si us plau! Silenci! [[Remor de veus.]] Respecte pel torn, respecte per qui té l'ús de la paraula, respecte per vostès mateixos, si us plau. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el debat i l'enfortiment del consens amb la majoria de la societat a favor de l'autodeterminació i el republicanisme i en contra de la repressió de l'Estat espanyol]] [[317-00031/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Deixi'm enllaçar la pregunta amb el debat que hem fet prèviament. Fa uns minuts, li deia que les urnes representen el consens al nostre país, que les urnes són i seran la solució a un problema que és polític, que les urnes són reconegudes per aquells que estan a favor de la independència però també pels que no ho estan. Que en aquest consens hi som gairebé tots, com hi som en el republicanisme contraposat a la monarquia, com ens trobem el 80 per cent de ciutadans, també, quan fem front a la repressió de l'Estat: consensos amplis i cabdals en un moment en què el que està en joc a Catalunya és la mateixa democràcia i la defensa de la llibertat. És la lluita contra la repressió i el dret a l'autodeterminació el que ens fa més grans i ens permet adreçar-nos a una majoria més àmplia del país: el dret a ser, el dret a existir, el dret a expressar-se de tot un poble, pensi el que pensi, defensi la bandera que defensi i parli la llengua que parli. Tenim, per sort –per sort–, un país afortunadament divers, ric i gairebé unànime en aquests tres consensos que acabo d'anomenar. I és a aquestes àmplies majories a qui ens hem d'adreçar en aquesta nova fase del procés català; així ho ha expressat vostè mateix moltes vegades, president, i així ho compartim també nosaltres des d'Esquerra Republicana de Catalunya. I és aquesta, la pregunta d'avui: com ens hi adrecem? Més enllà del que ja està fent la societat civil, des del Govern i des del Parlament hem de treballar també amb aquest mateix esperit de grans consensos i de grans majories. Intentar resoldre els problemes del dia a dia dels ciutadans també és fer república. Anar als barris a escoltar, fer una aposta decidida per les polítiques socials, per la justícia social, trepitjar el país de punta a punta, del Baix Llobregat a la Vall d'Aran, resulta imprescindible. Però també el bon govern, treballar els grans consensos, perquè treballar els grans consensos cus, relliga la societat, enforteix aquest «un sol poble que és tan cabdal per a tots nosaltres, i alhora, fent-ho, l'objectiu d'autodeterminar-nos s'apropa definitivament. Gràcies, president.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, president. Diputat, estic molt d'acord en la línia que vostè, doncs, apunta. Efectivament, és així, i penso que n'hem parlat ja suficientment al llarg de la sessió d'avui i de les sessions anteriors, sobre l'existència real en aquest país d'aquests tres grans consensos, que jo hi sumaria també, doncs, el consens de l'escola catalana, el consens de la immersió lingüística, aquests grans consensos que ens fan ser poble, que ens fan ser país, en definitiva, no? I en aquests moments, efectivament, políticament parlant existeixen aquests tres, és a dir: ens sentim i volem ser republicans; no tolerem la repressió que s'està exercint judicialment, volem solucions polítiques a problemes polítics, eh?, i el tercer consens, sobre el dret a l'autodeterminació de Catalunya. I, efectivament, això ho hem de treballar internament; és clar que sí, que ho hem de treballar internament, perquè dependrà de nosaltres, en definitiva, qualsevol solució, eh?, ara i a partir de les sentències, que puguem donar-li al conflicte català. Però també ho hem de treballar internacionalment, hem de sortir al món a explicar què està passant a Espanya i a Catalunya. I aquesta és una tasca, em sembla, cabdal dels propers mesos, eh?; i avui hi hem insistit amb el conseller Maragall. Penso que aquest tema de l'acció exterior és importantíssim. Respecte al debat intern, miri, el dia 16 tenim una oportunitat, els partits polítics que vulguin venir al Palau de la Generalitat, per debatre –per debatre!–, per parlar sobre aquests temes. Nosaltres posarem sobre la taula aquests; a veure quins són els temes que vostès posen sobre la taula, eh? Nosaltres, evidentment, sí, senyora Arrimadas, posarem sobre la taula la llibertat dels presos polítics, el retorn dels exiliats i el dret a l'autodeterminació. Vostès és possible que en vulguin posar uns altres. Doncs perfecte, parlarem de qualsevol tema. Però hi ha una alta eina per nosaltres essencial que hem posat en marxa aquestes ultimes setmanes, que és el Fòrum, el Fòrum Cívic i Social pel Debat Constituent. Creiem que pot ser una eina realment crucial en aquests popers mesos. Pensar el país que volem, debatre el país que volem, des de tots els punts de vista i amb aquesta transversalitat que té el Fòrum, ens sembla una eina utilíssima. Penso que necessitem tornar a repensar, efectivament, aquest país republicà, aquest país antirepressiu, aquest país radicalment demòcrata, com vol ser –com vol ser–, per quan arribi aquest moment, no? I, per tant, nosaltres també li donem una gran importància a tota la tasca que es pugui fer des del Fòrum.
Gràcies, senyor president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les sentències del Tribunal Europeu de Drets Humans contra l'Estat espanyol pel judici del cas Bateragune]] [[317-00030/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el senyor Albert Batet.
Moltes gràcies, senyor president. Comencem per demanar-li, senyor president Torrent, que hi hagi respecte a aquest Parlament davant les respostes del president de la Generalitat de Catalunya. I crec que la resposta que ha fet el Partit Socialista..., els diputats del Partit Socialista no han respectat el torn com es devia a la institució que representa la Presidència de la Generalitat. I el respecte ha de ser mutu, i creiem que el que ha succeït aquí no es pot tornar a repetir. [[Remor de veus.]] L'hi demanem d'una forma concreta als diputats que han actuat d'aquesta manera, del Partit Socialista, a la resposta del president Torra. President Torra, hem vist aquesta setmana com el Tribunal Europeu de Drets d'Estrasburg va condemnar l'Estat espanyol per haver empresonat sis anys Arnaldo Otegi i quatre polítics bascos més, després d'un judici injust, per la manca d'imparcialitat del tribunal. El tribunal amb seu a Estrasburg ha determinat aquest dimarts que l'alt tribunal espanyol va violar l'article 6.1 del Conveni europeu dels drets humans, sobre el dret a un procés equitatiu, quan se'ls va jutjar i enviar a la presó pel cas Bateragune. També vam veure com va succeir amb el director d'Egunkaria, com va succeir també amb el president del Parlament basc, el senyor Atutxa. Hem vist diferents aspectes que s'afegeixen a una actitud, per exemple, del Govern alemany, de la presidenta Merkel, que el divendres passat –quines coincidències!, vint anys de celebració del vintè aniversari de la creació del Tribunal Europeu de Drets Humans d'Estrasburg– va fer públic un comunicat en què recorda a tots els estats europeus respectar els drets humans amb motiu del vintè aniversari de la creació del Tribunal Europeu de Drets Humans. El comunicat afirma que el respecte als drets humans per part dels estats membres de la Unió Europea no pot ser a la carta. Qualsevol que vulgui pertànyer a la comunitat europea ha de comportar-se en conseqüència, i des del Govern alemany insisteixen que els quaranta-set membres, estats membres, han de complir els seus deures, igual que participen amb plens drets al Consell d'Europa. Davant d'aquest escenari i sabent que en el Pacte internacional pels drets polítics i civils, que està en vigor des de l'any 76, l'article 1 diu que tots els pobles tenen dret a l'autodeterminació, quina opinió li mereixen les sentències del tribunal d'Estrasburg i com queda el paper judicial de l'Estat en aquests termes?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
President... Diputat, sí, efectivament, el senyor Otegi ha passat sis anys a la presó; els seus cinc companys i companyes, que preparaven el viratge estratègic cap a la pacificació del conflicte basc quan van ser detinguts, també, sis anys a la presó. I el tribunal d'Estrasburg, doncs, finalment, el Tribunal Europeu dels Drets Humans ha condemnat l'Estat espanyol per aquesta manca d'imparcialitat del tribunal, però no li tornarà els sis anys passats a la presó, al senyor Otegi. La sentència és una bona notícia, en el sentit de que ens recorda que hi ha tribunals superiors als que podem apel·lar davant de l'arbitrarietat i la injustícia. Perquè jo no crec que es pugui desacreditar la justícia espanyola, no crec que es pugui desacreditar més, perquè ja està a nivell zero de crèdit, la justícia espanyola. I, per tant, la possibilitat que tenim de guanyar-nos algun dia la justícia per als nostres presos polítics serà, segur, sempre, en els tribunals europeus. Però això també vol dir que aquest no ha estat tampoc el primer revés que ha patit la justícia espanyola. De fet la justícia espanyola, gràcies a la internacionalització dels nostres exiliats, pateix severíssims revessos judicials. A Alemanya, Bèlgica, Escòcia, a Suïssa, eh?, arreu, els nostres companys d'exili són lliures, hi anem i ens hi abracem amb total llibertat. I aquí estem condemnats a anar a les presons, doncs, per poder parlar amb ells. La sentència d'ahir pel cas d'Otegi ens dona la raó en la denúncia que no hem deixat de fer sobre l'absència de justícia en una causa general que és plena de venjança. Jo penso que n'hem parlat molt aquest dematí. Però és així, ja no és una justícia, és una venjança. I ho veiem en companys –ara veia també el company Nuet– que senzillament estaven aquí, en aquesta taula, com estan el president del Parlament i la resta de membres de la Mesa del Parlament, que senzillament van permetre un debat i estan encausats. Això és una cosa que, per ser segles que passin, penso que no podrem oblidar mai. Els catalans no oblidaran mai el que està passant aquí, no? I, per tant, jo penso que una de les lliçons, eh?, d'aquest sentència, penso que una d'aquestes lliçons de tot el que ha passat en l'exili català durant aquest any és que on som forts, on hem de virar ara estratègicament, on hem de posar tot el focus és a Europa i al món. És allà on la nostra crida pels drets civils, socials i nacionals, és allà on la mediació internacional que estem buscant, doncs, han de tenir el ressò. I estic absolutament convençut que el trobarem. Moltes gràcies.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la data del retorn de les pagues extraordinàries del 2013 i el 2014 als funcionaris i sobre la millora de la situació dels professionals de la sanitat]] [[317-00026/12]] La darrera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Inés Arrimadas.
Gracias, presidente. Señor Torra, después de lo que usted nos ha hecho presenciar hoy aquí, tiene otra oportunidad de comportarse realmente como el presidente de la Generalitat. Le voy a hacer una pregunta muy sencilla pero muy importante: ¿cuándo le devolverá el Gobierno de la Generalitat a los funcionarios y servidores públicos en Cataluña las pagas que les quitaron en 2013 y 2014? Gracias.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
President... Diputada, penso que tant el conseller Puigneró, quan va contestar aquesta pregunta, com avui mateix el vicepresident del Parlament han donat àmplia resposta, doncs, a aquesta qüestió. Saben que estem negociant amb ells, hem arribat a cinc acords –crec, conseller, si no és així...– amb els funcionaris, a cinc acords. Queda pendent i és gravíssim que ens quedi pendent aquest tema, és certament gravíssim. I jo comparteixo, com pot imaginar-se, igual que vostè, com tots els membres d'aquesta cambra, que no tinguem l'oportunitat encara de poder resoldre aquesta qüestió. És evident i em sap greu, i comparteixo, doncs, aquesta sensació de que això no pot ser de cap de les maneres. I estem fent tos els esforços per tirar-ho endavant.
Gràcies, president. Per repreguntar té la paraula la diputada. Quan vulgui.
Gracias. Señor Torra, creo que hoy ya le ha sustituido suficiente, el vicepresidente, como para que otra vez quiera que le sustituya en la sesión de control. Además, si usted se refiere a lo que ha dicho el señor vicepresidente, supongo que asumirá su discurso. Y su discurso es que la culpa es de España, para variar. Yo solo me atengo a las palabras de los sindicatos que han calificado de desprecio insultante y de falta de respeto esta propuesta que ha hecho el Gobierno. Porque ustedes les están diciendo que lo que les quitaron en el 2013 y 2104 se lo van a devolver en el 2026 –¡en el 2026!–, trece años después de haberles quitado su dinero se lo van a devolver. Eso sí cumplen, porque ustedes ya sabemos que cumplir, poco. Ahora sí, la resolución del Parlamento que se aprobó aquí hace ya un par de años para que se hiciera un calendario y se devolvieran las pagas en este mismo año y en el que viene, esa resolución no la cumplen. Esa resolución perfectamente constitucional –no incumple ninguna ley, no ha sido suspendida–, esa nos les da la gana de cumplirla. Yo no sé si usted es consciente, señor Torra, tanto que va a Waterloo y tanto que está todo el día con sus chiringuitos y sus cosas, no sé si es consciente de la situación preocupante que tienen los servidores públicos en Cataluña. Son los que más recortes han sufrido de toda España –¡es que en ninguna comunidad les han recortado como aquí!–, los que más tarde van a recuperar sus derechos. Ahora, eso sí, Cataluña es la comunidad autónoma con más altos cargos y donde más cobran, porque para eso ustedes no tienen manías. Los servidores públicos han aguantado los servicios públicos. Y le quiero hablar expresamente del sector sanitario. Señor Torra, ¿qué va hacer usted, como presidente, para intentar mejorar las condiciones de los profesionales sanitarios, para intentar que esta huelga de cinco días a final de mes, que puede afectar a miles de personas, no sea necesaria? ¿Qué va a hacer usted? ¿Cómo le va a convencer usted a los catalanes que a usted esto le importa algo? A los médicos y el profesional sanitario no solo les han quitado las pagas: tienen sobrecarga laboral, falta de substitutos, no cobran el cien por cien de las DPO... Hay novecientos médicos menos en Cataluña. ¿Y sabe por qué señor Torra? Porque muchos se han ido a otras comunidades autónomas, que tienen los mismos criterios por parte del Estado, ¿eh?, señor vicepresidente, los mismos, los mismos límites..., pero les pagan más y les recortan menos. Por eso estamos perdiendo profesionales sanitarios. Le digo, por favor: deje de echarle la culpa a Madrid. ¿Qué va usted a hacer para devolver la paga y para mejorar la situación de los profesionales sanitarios? Gracias. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té altra vegada la paraula el president de la Generalitat.
Sí, hi insisteixo, insisteixo en els cinc acords a què hem arribat amb els sindicats i, per tant, aquest acord que ens queda pendent, que és gros, que és greu i que, per tant, concentra en aquests moments, doncs, tot l'esforç també del Govern per trobar-hi una solució al és immediatament possible. Miri, conec perfectament la situació dels metges d'atenció primària, entre altres coses perquè una germana meva és metge d'un CAP, i, per tant, sé perfectament les condicions en les que s'està treballant ara mateix en els CAPs de Catalunya i, per tant, la feina que tenen, el mal sou que tenen, i, per tant... També vull expressar, doncs, que és un tema que hem de resoldre, efectivament, són temes que hem de resoldre, aquest país ha de resoldre aquests temes. Ha de resoldre el tema dels funcionaris, de la seva sanitat, necessitem el Corredor Mediterrani, necessitem unes millors infraestructures, evidentment que sí, evidentment que tots aquests temes els ha de resoldre. Però, clar, ara ve la segona part, i vostè, clar, evidentment... Sí, jo li he d'explicar la segona part. I la segona part, efectivament, és el dèficit fiscal. Oh!, és que és el dèficit fiscal... Escolti'm, per què ens plantegem en un moment determinat, fa deu anys, aquest país comença a plantejar-se que, si no disposem dels nostres recursos, és impossible abordar tots aquests problemes? És que és aquest, el punt inicial en el qual l'independentisme creix, es fa fort i comença a entendre que per un tema de perquè volem una millor sanitat, perquè volem una millor educació, perquè volem les infraestructures que necessitem, volem la independència. No la volem per banderes ni per himnes. La volem per això, la volem per a la ciutadania, perquè tothom tingui una oportunitat, perquè en aquest país tothom que vulgui tirar endavant el seu projecte de vida, arreu del país, el pugui tirar endavant. Per això volem la independència, per això necessitem gestionar els nostres recursos. I és així –és així–, eh? Fins que no tinguem...
President, se li ha acabat el temps.
...la plena disposició dels nostres recursos, no podrem respondre a la plena demanda de... [[El president retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments.]]
Fins aquí les preguntes al president de la Generalitat. Ara suspenem la sessió fins a dos quarts de quatre de la tarda, que començarem amb l'informe del Síndic de Greuges. Moltes gràcies. [[La sessió se suspèn a tres quarts de dues del migdia i deu minuts i es reprèn a dos quarts de quatre de la tarda i cinc minuts. Presideix el president del Parlament, acompanyat dels vicepresidents primer i segon i dels secretaris primer, segon i tercer. Assisteixen la Mesa el secretari general, el lletrat major, la lletrada Esther Andreu i Fornós i el lletrat Ferran Domínguez Garcia.]]
Bona tarda, reprenem la sessió. Diputats, diputades, els demano que vagin seient als seus escons respectius. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (article 49.2 del Reglament)]] Abans de seguir amb el punt de l'ordre del dia relatiu a l'Informe del Síndic de Greuges, tal com hem anunciat aquest matí, deixin-me que abans faci la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. Segons l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser, com saben, comunicada al Ple. I atès que aquesta composició ha estat inclosa en el dossier del Ple, que tenen tots els diputats i diputades, prego que se me n'eximeixi la lectura. Es pot donar, per tant, per informat el Ple? [[Pausa.]] Molt bé. [[Informe del Síndic de Greuges titulat «La vulneració de drets fonamentals i llibertats públiques en ocasió de la reacció penal a l'1 d'octubre i l'aplicació de l'article 155 CE]] [[360-00004/12]] Doncs passem, ara sí, al punt de l'ordre del dia relatiu a l'Informe del Síndic de Greuges titulat «La vulneració de drets fonamentals i llibertats públiques en ocasió de la reacció penal a l'1 d'octubre i l'aplicació de l'article 155 de la Constitució espanyola. Abans d'iniciar aquest punt, si em permeten, em plau saludar, en nom de tota la cambra, al síndic de greuges i el seu equip, que ens acompanya avui, en ocasió d'aquesta sessió plenària i de la presentació de l'informe. D'acord amb l'article 181 del Reglament, el síndic de greuges farà la presentació d'aquest informe, de manera extraordinària en aquest Ple, sense límit de temps. I, posteriorment, els grups parlamentaris tindran una intervenció de deu minuts per a cada grup, i cinc per als subgrups parlamentaris, per poder-se posicionar amb relació a aquest informe. Per tant, sense més, passo la paraula al síndic de greuges.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, abans de res, i donat que vostès han triat el dia que han triat perquè es presentés aquest informe, per raons cíviques, de poble i personals, vull recordar-los que avui fa quaranta-set anys que vàrem crear l'Assemblea de Catalunya. Aquí darrere –ara està en préstec– hi havia una obra del Tàpies que recordava el 7 de novembre de 1971. On érem tots, totes les forces polítiques i socials que tenien un objectiu comú: guanyar la llibertat davant de la dictadura franquista. Amnistia, llibertats, principis de l'Estatut del 32 com a primer pas per exercir el dret d'autodeterminació i coordinació amb les altres forces d'arreu de l'Estat espanyol que lluitaven amb el mateix objectiu. Per mi és un honor poder-ho recordar avui, en aquesta tribuna, i més a l'hora de presentar aquest informe. Aquest informe forma part d'una..., perdó la pretensió, trilogia, de tres informes que, sobre fets que porten una cronologia seguida, hem anat presentant al Parlament. L'abril del 2017, sobre l'erosió de drets al regne d'Espanya, que es va discutir en Comissió del Síndic el juny del 2017; al novembre del 2017, a l'entorn dels fets de l'1 d'octubre, que es va veure en aquest Ple el març de 2018; i un que és una mena de compendi de tot, que és el que veurem avui, que va ser tancat, en la seva elaboració, el 30 d'abril del 2018, i va ser lliurat al Parlament i al president el maig, amb petició expressa, d'acord amb el nou Reglament, amb el nou article del Reglament del Parlament, de ser debatut en Ple, si fos decidit així, com han decidit avui, el dia 7 de novembre. Voldria subratllar que, a l'entretemps, abans, durant..., i continuem, venint presentant informes al Parlament sobre drets conculcats. Hem de discutir el dret més important, que encara no respectem, a l'escola de Catalunya: la igualtat d'oportunitats. Hem de discutir un dret elemental, que a Catalunya queda endarrerit, com és el d'habitatge d'emergència social, que provoca una immensa problemàtica, especialment als nostres poders locals, i tenen un informe corresponent al respecte. Hem de discutir quelcom que jo alerto a totes i a tots, com un dels gravíssims perills que tenim al davant: les agressions al territori, que tornem a viure un clima d'aquells que creuen que es pot fer negoci amb límits insospitats amb quelcom que quedarà per generacions. Tenen l'informe corresponent. O el ple dret de defensa de tot tipus de detinguts a casa nostra, d'acord amb les normatives europees. O de la universalització de la salut, que ara s'ha anat modificant, a partir de les darreres decisions del Govern espanyol. O el que trobem en aquests moments com a greu problema, que venim informant, sobre els CAPs i sobre la pediatria. O sobre la renda garantida, que, havent de substituir la renda mínima, deixa molts espais per omplir. O, el gran problema d'Europa, que també és un problema a Espanya i a Catalunya: les migracions. I, molt especialment, el tema dels MENAs. I podria continuar amb la llista, per fer-los entendre que confio, al ritme que vostès decideixin, poder anar veient, des de l'encàrrec que tenim, la gent del síndic, i el que tenen vostès, com entendre'ns, acordar i impulsar polítiques per fer front a aquestes problemàtiques de drets. Ho podria resumir en que encara tenim pendent de veure en aquest Ple, l'Informe anual de l'exercici 2017, que va ser lliurat al Parlament els primers dies de febrer del 2018. Al maig del 2018 –aquest informe tancat el 30 d'abril, per tant, que no analitza fets posteriors al 30 d'abril del 2018–, vam lliurar un informe que parteix d'una constatació, que, perdonin l'atreviment, ho dic amb molta humilitat, crec que no hi ha plena consciència del fet. Estem davant d'un immens problema polític, d'unes dimensions que segurament no hem arribat encara a mesurar, i que ha agafat unes altres dimensions, molt més complexes i difícils, quan s'ha judicialitzat. S'han comès molts errors. Hem comès molts errors, i permetin-me de nou pel recordatori de l'Assemblea de Catalunya, que els digui que s'han comès, des que no es va saber desenvolupar el que significava com a element d'avenç la Constitució de 1978. Quan parlava i establia, per primera vegada a Espanya, i de forma dificultosa, la constituent, que Espanya està constituïda per nacionalitats i regions. Que va quedar allà, però que no es va saber encertar a desenvolupar-ho d'acord amb el que es volia dir..., «els constituents, davant d'una realitat. Com deia el mateix Tribunal Constitucional davant de la LOAPA, «unidad no significa uniformidad. O el que deia l'article 3, quan parlava que «els poders públics garantiran i fomentaran l'ús de totes les llengües. Amb una enorme llacuna, que no hi ha hagut poders públics, a nivell d'estat, que hagin sabut fer conjugar, a tots els territoris de l'Estat, que a l'Estat espanyol hi ha quatre llengües. Una, que és l'oficial de l'Estat, el castellà, i tres altres llengües. I, com diu l'article 149, hauria d'haver hagut un esforç de comprensió intercultural d'aquestes realitats. Arribem a la reforma del 2006 i a la sentència del 2010, que, alguns ho diuen, és el moment que esclata el problema polític. Aquest síndic, potser com a persona ja d'una certa edat, creu que hi han temes anteriors a la base de tot el que avui potser encara no hem mesurat prou ni hem abordat amb prou valentia. Demandes de solucions polítiques, des de majories i sovint portes tancades i dificultats per avançar. Així i tot, a l'abril del 2017, i perdonin que els critiqui, amb poca atenció d'aquesta cambra, el síndic es va atrevir a criticar i assenyalar que hi havia erosions en alguns drets, arreu de l'Estat i, per tant, també a Catalunya. Ens ho deien autoritats internacionals, com Amnesty, sobre la llibertat d'expressió. Aleshores, parlaven dels titellaires, dels rapers, etcètera. Del dret de reunió i de manifestació: alguns jutges que van arribar a prohibir, fins i tot, de facto, reunions, que és un dels drets més importants en democràcia. El que ens deia el Greco, que és la màxima autoritat del Consell d'Europa d'observança del poder judicial, que s'estava partiditzant la justícia –no ho deia el síndic; el síndic ho col·loca a l'informe a partir del que diu el Greco. I ho continua dient, perquè de les onze recomanacions que ha fet el Greco –ja fa anys que les ha fet– la majoria estan per ser corregides. O el que es va dir en la discussió de la Comissió de Democràcia a través de la llei, coneguda com a Comissió de Venècia, de la qual aquest síndic forma part com a observador en ser president de tots els defensors d'Europa, advertint el legislador espanyol que amb la reforma del Tribunal Constitucional se li estava tallant i reduint el caràcter d'àrbitre objectiu, perquè se li donaven poders que no corresponien a un tribunal constitucional. I, sobretot, subratllant que és inversemblant que en la inauguració del curs judicial espanyol, setembre de 2017, davant de les màximes autoritats de l'Estat, començant pel cap de l'Estat, s'arribés a solemnitzar que «el estado de derecho se basa en la unidad de la patria. L'article 1 de la Constitució diu que «España es un estado social, democrático y de derecho, i dins de l'estado social, democrático y de derecho, tot, absolutament tot, inclosa la unidad de la patria, és susceptible de debat, de proposta i de contradicció legal. És al reves, si el estado de derecho se basa en la unidad de la patria estem invertint, de forma elemental per a una facultat de dret, el que és la llibertat d'exercici de tot el que és l'estat de dret. En aquest informe dèiem que el Tribunal Constitucional i el Tribunal Suprem estaven prenent decisions que limitaven la llibertat de debat parlamentari i la inviolabilitat dels diputats. Van arribar els esdeveniments, que han citat vostès molt sovint, de setembre i octubre del 2017, i em vull referir al setembre 6 i 7 en aquesta cambra, on es cometen il·legalitats, il·legalitats en forma i en contingut; en forma, quan s'ignora el tràmit obligat del Consell de Garanties; i, en contingut, quan es prenen decisions contràries a drets. Tot això analitzat a l'informe anual nostre, a les notes que vàrem anar publicant a l'informe d'octubre i en aquest que avui discutim. Una sèrie de transgressions que van ser objecte de respostes amb mecanismes previstos a la Constitució. Podria fins i tot avorrir-los llegint la llista de decisions que es prenen quan, primer, es suspenen i s'anul·len part dels pressupostos del 2017 per part del Constitucional; quan es posa en dubte i es porta al Constitucional i s'analitza la reforma del Reglament d'aquesta cambra; quan es suspèn i es declara després inconstitucional i nul·la la Llei del referèndum; o quan, també, s'actua des del Constitucional sobre el nomenament de membres de la sindicatura electoral; o quan, també, els decrets de normes complementàries del referèndum i un llarg etcètera. S'activen i es fan servir els mecanismes previstos a la Constitució quan hi han il·legalitats en l'ordre constitucional. És molt important tenir en compte què significa. Significa que l'Estat ha demostrat, en aquell moment, amb aquells mecanismes, tenir instruments legals eficaços per deixar sense efecte les vulneracions que es puguin cometre de la Constitució per part de governs i parlaments autonòmics. De fet, totes les actuacions antijurídiques –que no vol dir criminals–, totes les actuacions antijurídiques del setembre i octubre van ser suspeses, primer, i anul·lades després pel Tribunal Constitucional. No van arribar a tenir cap mena d'eficàcia jurídica, i l'ordenament jurídic va quedar plenament salvaguardat. El que l'informe nostre critica, per tant, no és que hi hagi una reacció de l'Estat davant el que es considera que són infraccions clares de l'ordenament jurídic, sinó que aquesta reacció sigui desproporcionada, tant pel que fa a l'article 155 com, sobretot, amb l'ús del Codi penal. Va arribar el referèndum il·legal, no permès, de l'1 d'octubre. L'autoritat judicial que preveia el sistema, l'ordenament, per governar el referèndum –la jutgessa magistrada Armas– va emetre la interlocutòria sobre que s'«impedís el referèndum sense afectar la convivència ciutadana; és la cita literal, exacta, del manament que fa la jutgessa que comana tota autoritat judicial respecte a l'1 d'octubre. L'1 d'octubre va haver brutalitat d'actuació de les forces d'ordre públic de la Policia Nacional i de la Guàrdia Civil. Tinc al meu davant el dossier que emet Nils Muižnieks, comissionat de Drets Humans a Europa aleshores –ha estat substituït ara per Dunja Mijatović–, aleshores el comissionat, màxima autoritat de vetlla del màxim codi de drets humans que hi ha a Europa i –perdonin que sigui eurocèntric– al planeta, el Conveni de drets humans, el que té a l'encàrrec la seva salvaguarda, i adverteix de l'ús desproporcionat de la força, i reclama una investigació independent i efectiva. El ministre d'Interior d'aleshores li contesta que no hi ha lloc per a aquesta perquè s'ha actuat «prudente, apropiada y proporcionadamente; nunca las actuaciones estuvieron dirigidas contra los ciudadanos y sus ideas. Com que el comissionat no se sent satisfet, ho eleva al secretari general del Consell d'Europa, la màxima autoritat en nom del Consell de Ministres, en el qual també hi ha Espanya. I convoquen el Govern espanyol a Estrasburg i hi va el ministre Dastis. I el ministre Dastis es compromet, davant del Thorbjørn Jagland, secretari general aleshores, i ara encara, del Consell d'Europa a presentar la investigació objectiva sobre els fets de l'1 d'octubre. I diu, Jagland a l'acabar aquesta reunió que saluda que Espanya farà una investigació de l'actuació de la policia a Catalunya i que serà presentada al Consell d'Europa. Dimarts passat, el síndic que els parla, estava al despatx del senyor Jagland a Estrasburg i la resposta que vaig obtenir és que encara no han rebut ni una sola línia sobre l'informe de l'1 d'octubre. Hi ha altres informes que citem, com el que va passar amb el comissionat, aleshores no era Bachelet sinó el seu predecessor a l'Alt Comissionat de Nacions Unides, que es porta davant del plenari del Comitè de Drets Humans on demana responsabilitats pels fets de l'actuació policial l'1 d'octubre o del mateix Jagland quan, en nom de tot el Consell d'Europa, presenta l'informe anual davant de l'assemblea de parlamentaris. Nosaltres considerem que això és un forat massa gros per tractar serenament aquest greu problema polític que tenim al davant. I que tots –tots– aquí, i a les Corts, a Moncloa, a la plaça Sant Jaume, a qualsevol instància legislativa i governativa guanyaríem autoritat si fóssim capaços d'omplir-lo de forma transparent, clara. Qui va donar les ordres? Qui va triar els col·legis? Per què es va actuar de la forma que es va actuar? Qui va donar les ordres de que no s'actués més? Qui se'n fa responsable? No hi ha hagut una sola explicació parlamentària sobre aquests esdeveniments, ni un sol informe tramès a les autoritats internacionals que ens els reclamen. Torno a dir, i convido tothom aquí, i sobretot allà, com he fet, que poguéssim solucionar amb serenitat, amb tranquil·litat, sense cap partida d'uns contra els altres, al contrari, per guanyar autoritat, la dilucidació d'aquests fets. I ens trobem que aleshores s'aplica l'article 155 i s'aplica el Codi penal, com analitzem en l'informe. En l'informe citem –vostès ho coneixen de sobres però no puc deixar de tornar-ho a recordar– com es tracta en el mateix ordenament espanyol temes com el que ens afecten, l'1 d'octubre i posteriors. Quan es va reformar el Codi penal, amb una llei orgànica espanyola, es diu que «ens referim a conductes que no tenen prou entitat per merèixer el retret penal –la convocatòria il·legal de referèndums, ho diu el legislador espanyol en llei orgànica, reformant el codi– «menys encara si la pena que es preveu és la presó. «Menys encara si la pena que es preveu és la presó. I diu, la mateixa llei orgànica: «La Constitució i el conjunt d'ordenaments jurídics ja disposen d'instruments suficients, adequats, per assegurar el respecte a la legalitat i a les institucions democràtiques i garantir la convivència pacífica de tots els ciutadans. Definició radicalment ignorada quan es vol abordar, primer de res, que és el que ens importa a tots nosaltres, políticament, institucionalment, una problemàtica tan complexa i tan immensa com la que estem tractant. Durant el debat constituent, quan ens vam inspirar en el que diu la Llei fonamental de Bonn per fer l'article 155, dues vegades formalment i una tercera no tant formalment, es planteja que l'article 155 permeti la dissolució d'assemblees legislatives i la dissolució de governs autonòmics; assemblees legislatives que no estan obligatòriament posades per totes les comunitats autònomes a la Constitució, enlloc de la Constitució hi ha el mandat que totes les comunitats autònomes tinguin assemblees legislatives. Estan a les tres, anomenades històriques, i a les que poguessin passar, per via excepcional, en aquell nivell, però el que sí està clar és que les tres vegades que s'intenta en la constituent introduir dissolució de parlaments o de governs són rebutjades per amplíssima majoria. No hi ha interpretació millor d'una llei, i menys d'una constitució, que el debat constituent. Així i tot es va aplicar amb la dissolució del Parlament de Catalunya i del seu Govern, amb el que significa, en opinió del síndic, un doble atemptat al principi de l'article 23 de la Constitució i del Conveni europeu. Negar l'exercici de l'encàrrec que ha rebut un legislador o un governant per vot, per part de la ciutadania i trencar el lligam entre els elegits i els electors, per tant, negant el dret a la ciutadania que les eleccions corresponents s'havia mobilitzat per votar al Parlament de Catalunya. Les mesures que es prenen amb el 155 són recorregudes per dos subjectes polítics que tenen competència per recórrer-les: el Grup de Podemos del Congrés dels Diputats i aquest Parlament. Els dos recursos estan paralitzats al Tribunal Constitucional, amb l'argument de que quan es van plantejar, diu literalment el Constitucional «com que no hi ha Govern a Catalunya no podem rebre l'altra part d'argumentacions. Això, en termes de dret, se'n diu denegació de justícia. Un constitucional que resol amb hores o amb dies temes molt importants, un tema com aquest –el síndic, evidentment, no té cap intenció de dir com s'ha de resoldre–, un tema com aquest està parat en la seva resolució. És o no és constitucional el 155 com es va aplicar, d'acord amb l'actual Tribunal Constitucional? Tots podem fer les interpretacions que vulguin, només hi ha un òrgan que ho pot dilucidar. En aquest moment ho té paralitzat i van passant els mesos. I ho torno a dir: quan succeeix, quan afecta, quan altera tot l'ordre institucional, es denega justícia i es paralitza aquesta resolució. Per l'informe nostre és molt més desproporcionat l'ús del Codi penal. Tenen, vostès –està lliurat el mes de maig al Parlament, suposo que el tenen des d'aleshores i està al web del Síndic en català, en castellà i en anglès des d'aleshores–, el llistat detallat de totes les possibles transgressions de drets que es fan, com s'ha aplicat el Codi penal. Per tant, jo no m'entretindré amb, pràcticament, cap d'elles. Les recordaré. Comencem per la inviolabilitat dels parlamentaris, que, si miren les sentències del Constitucional anteriors, o segueixen la jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans, veuran que és una mesura pràcticament excepcional. Avui, en el continent europeu, hi han parlamentaris empresonats a Turquia i a Espanya. En el territori del Consell d'Europa, del qual tots en formem part i n'hauríem d'estar orgullosos, de formar-ne part, hi han parlamentaris empresonats en aquelles dues realitats. Parlem del principi del jutge predeterminat per llei. Saben vostès perfectament que estem davant d'uns fets idèntics, el mateix pretès delicte que serà jutjat a quatre instàncies judicials diferents –a quatre. Ens havien ensenyat que un mateix delicte era una sola instància. El tenim a quatre. I en molts casos no a la predeterminada per llei, que seria, si hom no està aforat, el jutge ordinari, i si està aforat, el que preveu la llei: Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Assenyalem que es pot haver violat l'article del conveni que parla del dret a la defensa. El dret a la defensa està molt desenvolupat a Europa, ho tenen amb extrem detall de què significa, i pot ser un dels factors més clars de transgressió de la normativa europea que s'ha fet a partir de l'aplicació del Codi penal. Entre altres coses, i sortint del Consell d'Europa, la presumpció d'innocència. Com és possible que ahir, per dir l'última cita –perquè vostès també ho han fet i altres també ho han fet–, la vicepresidenta del Govern d'Espanya digués que són a presó per delictes comesos? «Són a presó per delictes comesos. Normativa europea de 2016, l'última que podien trobar vostès, n'hi ha moltes d'anteriors, ens diu clarament que no es pot dir en cap declaració pública efectuada per autoritats, referir-se a ningú com a persona culpable fins que no sigui condemnat. On és la presumpció d'innocència? També assenyalem en el nostre informe que s'ha transgredit la legalitat penal: rebel·lió, sedició. De debò algú creu que la manifestació de milers de persones davant la conselleria d'Economia era rebel·lió o sedició? Què fou la manifestació de moltes més persones davant del Tribunal Superior de Justícia de Navarra quan estaven jutjant el cas de La Manada? I l'estaven jutjant aquell moment. Va ser rebel·lió? Va ser sedició? Què va ser quan Altos Hornos va provocar un conjunt immens de manifestacions davant del poder judicial? I els podria avorrir de totes les manifestacions que hi ha hagut. Com diu el Consell d'Europa, com diu Jagland, la seva màxima autoritat, «el dret de manifestació, ni que sigui per un objectiu radicalment il·legal, és sagrat, en democràcia, i no es pot atacar amb cap mesura penal. El que significa la presó provisional, la manca de llibertat personal, és la pena més greu que se li pot aplicar a una persona tret de treure-li la vida. Hi han dirigents socials i polítics que porten més d'un any sense llibertat personal, sota presó preventiva. Són presos polítics. Ho hem dit fins a la sacietat, amb tota l'argumentació. Agafin, per als que continuen dubtant-ne, l'acord de l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa –Espanya té una extensa delegació i va votar-hi a favor– on es declara què és un pres polític. Tenen cinc característiques. De forma molt prudent, aquest síndic els diu que tres segur que les reuneixen. Diu que amb una sola n'hi ha prou, eh? Els recomano que vagin a l'acord de l'octubre del 2012, Assemblea Parlamentària votada pels parlamentaris espanyols, també, que són membres de l'Assemblea Parlamentària. Per definir..., «the definition –ho tinc en anglès, perdonin– «of political prisoner. Més clar l'aigua. És que a mi em sembla com si fes por parlar d'aquest tema, amb aquesta definició, que és la que escau legalment, institucionalment i políticament. No hi ha hagut imparcialitat judicial. Com és possible que no hi hagi cap conseqüència que un govern anunciï que té converses telefòniques amb el Constitucional quan presenta causes? Com és possible que un instructor emeti opinions polítiques dins de la instrucció? Com és possible que un instructor arribi a dir: «No, no, no..., aquest no pot ser candidat, triïn un altre? [[L'orador assenyala el banc del Govern.]] I els assenyalo a vostès perquè són els únics que podien ser candidates o candidats. Quan aquest senyor, el president, hagués fet consulta i ho hagués proposat. Són els únics i les úniques. I l'instructor diu: «No, aquest no ho potser, però potser algun altre sí. Absolutament, a les antípodes de la imparcialitat judicial. No hi ha hagut dret a la tutela efectiva. S'han imposat, per exemple, sancions als anomenats «síndics electorals, inaudita parte, i sense recurs posterior. Els que entenen de dret saben que són dues condicions que fan nul·la de ple dret la decisió. Inaudita parte i sense instància superior. Això anul·la per complet qualsevol mesura legal. I no són multes petites, eh?, són multes, per exemple, de 30.000 euros diaris. No hi ha tutela efectiva. Hi ha hagut transgressions clares a la llibertat d'expressió, reunió i manifestació, que ho hem dit des de l'informe d'abril de 2017, i fins i tot es va intentar coartar la llibertat d'informació quan es va enviar una interlocutòria a la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió i se li va dir que se li prohibia informar sobre el referèndum de l'1 d'octubre. Permetin-me que faci una avantdarrera acció en aquesta exposició, que és, ja que és l'informe del síndic, els recordi i llegeixi les recomanacions que els deixem damunt de la taula. Són del maig. Primera: l'alliberament immediat de les persones encausades pels delictes de rebel·lió i sedició que es troben en presó provisional mentre no se celebri un judici amb plenes garanties i hi hagi sentència ferma. Són conscients del que significaria per a tothom –sempre diré per a tothom–, per a totes les sensibilitats polítiques, que poguessin entrar pel seu propi peu en seu judicial? Segona: ens trobem davant de problemàtiques històriques i de caràcter eminentment polític que tenen afectacions sobre drets fonamentals. Cal, doncs, l'inici d'un diàleg constructiu per aconseguir una solució política al conflicte. Aquest diàleg no s'ha de cenyir només a l'àmbit polític i institucional, sinó que ha de tenir lloc, alhora, entre les societats civils de Catalunya i la resta de l'Estat, d'una banda, i entre els actors de totes les sensibilitats polítiques i socials de Catalunya. Per anar-ho qualificant, el síndic opina que som lluny d'haver potenciat, entre tots –i el síndic potser el primer–, àmbits de diàleg perquè això fos quelcom planer que ajudés a resoldre enfocant el tema. Tercer: en l'actual context d'erosió de drets, que no és privatiu del nostre entorn immediat –és evident que a Europa hi han problemàtiques molt fortes d'erosió de drets–, cal enfortir les garanties democràtiques que asseguren l'exercici dels drets i les llibertats fonamentals, com ara la llibertat d'expressió, de reunió i de manifestació. Quart: els possibles il·lícits que s'hagin comès, com una eventual desobediència al Tribunal Constitucional, s'han de fer front en el marc de l'estricte principi de legalitat penal previst constitucionalment. Cinquè: davant de la desproporció del tractament penal d'aquestes qüestions, cal recomanar la recuperació per part del fiscal general de l'Estat i el conjunt d'institucions que formen el poder judicial dels principis democràtics de mínima intervenció penal i proporcionalitat. Està en el dret penal, a les beceroles. El dret penal diu: «Mínima intervenció i intervenció proporcional –són mínimes i proporcionals les notes i les acusacions que trobem als encausaments?– «en l'aplicació taxativa del Codi penal pel que fa a la descripció eventual de fets punibles. Sisena: la dilucidació, com demanen els organismes internacionals, Consell d'Europa i les Nacions Unides, de les responsabilitats per la violència emprada el dia 1 d'octubre. En aquest sentit, cal reclamar el respecte escrupolós del principi de proporcionalitat per part dels cossos i les forces de seguretat quan hagin d'intervenir en mobilitzacions ciutadanes i en especial la necessitat de respectar la prohibició d'utilitzar pilotes de gomes. Aquest síndic s'ha trencat les banyes enfrontant-se a consellers d'Interior que van utilitzar desproporcionadament la força per desallotjar el rectorat de la Universitat de Barcelona quan hi havia els temes de Bolonya, o la plaça de Catalunya amb els indignats, quan s'utilitzaven pilotes de goma, i va posar moltes objeccions, i les continua posant, a l'ús indiscriminat del que signifiquen les pistoles elèctriques. Setena: el restabliment complet de l'autogovern a Catalunya sense intervenció en la gestió ni en les finances. Jo faria una apel·lació des d'aquesta tribuna al diàleg, a les llibertats, a la proposta –a la proposta, a la proposta–, a una consulta acordada. President de la Generalitat, em sento amb la responsabilitat d'apel·lar-lo a governar amb el màxim diàleg. I, com a màxima autoritat institucional del que és el sistema de Catalunya, a liderar l'aplicació d'aquestes mesures. M'adreço a tots els grups parlamentaris, de la sensibilitat que vulguin. Aquest no és un tema electoralista, aquest no és un tema d'estómac, no el duguin a l'estómac, duguin-lo aquí, al cap, a la serenitat. És un tema molt greu, el tema polític. Estic parlant tota l'estona del tema polític. És un tema molt greu. Duguin-lo amb serenitat. Ho poden fer. Oblidin-se, quan l'aborden, de les línies partidàries de confrontació de veure qui guanya. Reconeixem que uns han negat el diàleg i els altres han plantejat utopies. Abordem-ho a partir de totes les expressions possibles que mereixi la pena escoltar, fugint de qualsevol actuació que sembla més càstig polític que mesura judicial. No és just que nou persones estiguin a la presó amb caràcter preventiu; no és just. Ho dic amb el to més modest que puc, però el més fort que podria. És una immensa injustícia. Ho tradueixo ràpidament en maquinària partidària, com erròniament fa ahir la vicepresidenta, quan diu «han comès, transgredint tot el que hauria de ser el diàleg noble, seriós, responsable, institucional. Els asseguro que la gran majoria de ciutadans de Catalunya –jo no tinc cap enquesta, no els donaré cap percentatge– vol que s'abordi des d'aquesta perspectiva, no des del combat, legítim, de contradicció parlamentària, però no de solució d'un tema que arrosseguem per decennis, i que potser vàrem malmetre, també, quan no vam saber aplicar la Constitució del 78. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, síndic. Ara, per posicionar-se, és el torn dels grups parlamentaris, començant pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Té la paraula el diputat senyor Carlos Carrizosa. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. Señor síndic, diputadas y diputados, bueno, como todo el mundo sabe, el procés hace tiempo que dejó de ser política y ya es religión, y ahora hemos oído, pues, un responso, una misa, una homilía por parte de quien debería ser el síndic de las personas, pero es el síndic del procés, y es el síndic del Govern. Ya hemos pedido, reiteradamente, la dimisión del señor Ribó. Todavía no se ha hecho efectiva, ya me referiré a ello más adelante. No nos extraña que cada vez haya más ciudadanos de Cataluña que ya pasan de ir al Síndic de Greuges y prefieren ir al Defensor del Pueblo. Defensor del Pueblo, por cierto, que es una de las cuestiones que el Tribunal Constitucional enmendó la plana al Estatuto del año 2006 cuando se pretendía que la única persona que pudiera hacer de defensor del pueblo en Cataluña fuera precisamente el Síndic de Greuges. Eso lo anuló el Tribunal Constitucional, y gracias a esa sentencia del Tribunal Constitucional del año 2010, pues, podemos, algunos, pasar por encima del Síndic de Greuges, que no demuestra otra lealtad que la lealtad al procés y al gobierno actual processista. Y, porque es lo que me veo obligado a decir una vez más, como otras. Pues, respecto a este informe, «Vulneració de drets fonamentals, llibertats públiques en ocasió de la reacció penal a l'1 d'octubre i l'aplicació de l'article 155, este informe, el nuevo, el que se acumula a todos los que ha venido realizando hasta el momento el señor Ribó, están cortados todos por el mismo patrón. Son, pues, informes que están pensados para dar apoyo a las tesis del gobierno y a una parte de la sociedad catalana, o a esa parte de la sociedad catalana con la que probablemente el señor Ribó comulga. Ha venido aquí y nos ha hecho una exposición de sus tiempos..., de sus tiempos anteriores incluso a la proclamación de la constitución de la asamblea catalana, se ha referido, y luego nos ha hecho una historia que no hablaba de los derechos de las personas, hablaba de las vicisitudes nacionalistas que al señor Ribó le parecen básicas y relacionadas con el tema, pues, al fin, que les importa, aquí, a los señores del Gobierno. Se ha referido a: «I per què van posar a l'Estatut “nacionalitat”? Precisamente el señor Jordi Solé Tura, que fue profesor mío en la Facultad de Derecho, al término «nacionalitat, que era padre de la Constitución, el señor Jordi Solé Tura, le daba un sentido bien distinto al que se le da hoy día a ese término en la bancada del separatismo. Por lo tanto, no se refiera usted como..., ¿eh?, no se han llegado a cumplir las expectativas del 78. Bueno, ese es un discurso muy concreto, pero también le recuerdo que cuando uno está disconforme con cosas de la Constitución, como todos podemos tener ciertas inquietudes de modificación o de reforma, pues, se hacen por los procedimientos legales. Usted, en este informe, al final, lo que ha hecho es su vieja técnica del cherry picking, del picotear cerezas; usted construye argumentos entresacados solamente aquellos que le son favorables a usted; usted escoge cuidadosamente cada argumento. Si, por ejemplo, hay un tribunal que se pronuncia de algo y hay un voto particular y el que le gusta a usted es el voto particular, alude al voto particular del magistrado y no a la resolución completa. Si hay un mismo párrafo que sostiene dos cosas, que una le conviene pero otra no le conviene, entonces escoge solo aquella que le conviene. Usted, por ejemplo, cuando cita argumentos de autoridad, es –absolutamente y ridículamente, señor Ribó– parcial. Nos ha sorprendido mucho una nota en la página 25..., en la página 14 de su informe, la nota 25, usted se refiere a un informe, «Judicial controls in the context of the first October referendum. Y dices, ¡ostras!, por los señores Costa, Tulkens, Kaleck y Simor. Y, cuando vimos «Costa, digo: «¡Ya está, el síndic ha metido aquí al señor Costa! [[L'orador assenyala la Mesa del Parlament.]] Pero no, no lo había metido, al señor Costa. Y pensé: «Qué mal pensado. Buscamos el informe, y lo encontramos. En la web, y con el anagrama d'Esquerra Republicana. Es un informe de Esquerra Republicana. [[L'orador el mostra a la cambra. Aplaudiments.]] ¡Por favor! –por favor, por favor... ¿Qué le van a decir? –¿qué le van a decir? Ostras, señor síndic, de verdad, es que, un mínimo de vergüenza –un mínimo de vergüenza. Mire, usted, cuando se pone al lado de los que pisotearon los derechos de los diputados, aquí, los días 6 y 7 de octubre, y además de todos los catalanes, usted, con la boca pequeña dice que quizá ocurrió algo, pero que realmente la reacción penal ha sido desproporcionada, y también la reacción política constitucional con la aplicación del 155, ha resultado desproporcionada. Y entonces, dedica buena parte de sus esfuerzos a demostrar esta desproporción. Claro, ¿por qué pasa eso? Pues por relativizar, precisamente, la gravedad de la conducta y de la afectación a los derechos de los catalanes, de lo que ocurrió aquí. Usted tiene reproches para la Guardia Civil, para la Policía Nacional, para el Gobierno de España, para los jueces, para las tramitaciones judiciales, pero no tiene críticas para quienes dan un golpe a la democracia con una norma que la llaman «norma absoluta, que no puede pasar por los tribunales, que ponía de presidente al señor Puigdemont, que él nombraba a dedo a los jueces, y que al final la nacionalidad misma de las personas que quedábamos en Cataluña quedaba en cuestión. Los derechos más básicos de las personas quedaban en cuestión, y preteridos porque unos señores decidieron derogar la Constitución y el Estatuto. ¿Que nos robaron los datos personales? Bueno, sí, qué más da... ¿Es que usted no dice nada de eso...? ¿Usted no dice nada de eso, de que nos robasen los datos personales? En fin, que cuando usted deja de valorar absolutamente la gravedad de las cosas que han pasado, pues, a nosotros esto nos alarma seriamente, porque usted no pretende, en absoluto, defender a los catalanes no separatistas. Y no lo hace sencillamente porque usted es el síndic del procés, y forma parte, es uno más de ellos. Usted ha reconocido que el día 26 de octubre de 2017 fue al sanedrín que dirigía el golpe y estuvo allí. Y dice: «No, es que yo fui allí a mediar. Ostras, si el día 22 de febrero del 81 el defensor del pueblo que hubiera habido, que no había porque empezó en el 82, hubiese estado allí con Armada, Milans del Bosch y Tejero en una reunión y luego le pillan y dice: «No, fui a mediar. ¿Usted cree que seguiría siendo un defensor del pueblo en España? [[Aplaudiments.]] Mire, le voy a decir tres cosas. Tres cosas para demostrar ya, de una vez por todas, cuál es el rechazo de mi grupo parlamentario, que es el grupo más votado en Cataluña, que es el grupo más numeroso de esta cámara, para que usted vea, pues, cuáles son las consecuencias para nosotros de su nueva homilía de hoy. Primero, su oficina depende del Parlament y su presupuesto depende de este Parlamento. Son 6,3 millones de euros, tiene usted setenta y siete personas en plantilla, veintisiete personas de libre designación, lo cual supone el 35,1 por ciento de las personas en régimen de interinidad, designados a dedo por el señor síndic. Para que se hagan una idea: frente a ese 35,1, la Oficina Antifrau tiene el 9,4, el Parlament, el 5,2, la Sindicatura de Comptes el 0,9 y el Consell de Garantías Estatutarias el 0 por ciento. El señor Ribó tiene el chiringuito con sus designados a dedo. Los tiene allí, a que hagan lo que él dice para que no los eche. Ése es el señor Ribó, eso tiene montado el señor Ribó, desde hace catorce años que es síndic. [[Aplaudiments.]] Una tercera parte de la plantilla dependiendo de su dedazo. Segundo. Usted puede mantener su chiringuito en una sociedad nacionalista que le deja vivir bien –ya destapamos las mentiras del PDECAT en ALDE–, y ahora destaparemos las suyas en Europa. Mire, vamos a enviar una carta –vamos a enviar una carta– a los ochenta y dos ombudsman europeos, al Consejo de Europa, a los órganos especializados en derechos humanos de la ONU y a otros organismos internacionales, en las que le digamos que «el señor Ribó manifiesta adhesión inquebrantable a quiénes intentaron pisotear los derechos y libertades de todos los catalanes y fue y sigue siendo vergonzosamente impropio lo que cabría esperar de él de lo sucedido, le descalifica para seguir ejerciendo el cargo, etcétera. Les vamos a mandar al resto de compañeros suyos a los que usted se reunió con las autoridades del Consejo de Europa y otros síndics para informar de esta supuesta desprotección de derechos en Cataluña. Les vamos a decir lo que opina el primer partido de Cataluña. Y, para acabar, usted termina su actividad...
Senyor Carrizosa, se li ha acabat el temps.
...–sí, señor presidente; acabo ahora mismo–, usted termina en febrero de 2019, habrá estado quince años. Nosotros vamos a proponer una ley para que usted, si no nos ponemos de acuerdo en cambiar al síndic, no pueda seguir con esa excusa perpetuándose en el mismo puesto. [[Aplaudiments.]]
Sí, senyor Costa, per què em demana la paraula?
Per al·lusions, senyor president.
Dos minuts.
Bé, seré més breu. Només demanar-li al senyor Carrizosa, si no... [[rialles i aplaudiments]] , si no li sap greu, quan...
Un moment, un moment, senyor Costa. Si no volen escoltar, tenen tot el dret del món d'abandonar l'hemicicle, i si no, respectin qui està parlant. [[Aplaudiments.]]
Senyor president...
Un moment, un moment, senyor Costa. [[Remor de veus.]] L'article 87 diu que com a màxim són tres minuts; li he donat dos minuts al senyor Costa. [[Persisteix la remor de veus.]] Hi insisteixo, si no volen escoltar qui té la paraula, abandonin l'hemicicle, i si no, respectin a qui té l'ordre de la paraula. [[Veus de fons.]] Senyor Pujol –senyor Pujol–, tranquil·litat. Senyor Costa, digui.
Gràcies, president. Bé, agrairia poder començar agraint o demanant que hi hagués una mica més de cortesia parlamentària en les al·lusions, quan es fan –també un membre de la Mesa crec que s'ho mereix–, però en tot cas jo només li volia aclarir la conyeta que vostè ha fet amb el senyor Jean-Paul Costa, que fa aquest informe que cita el síndic. El senyor Jean-Paul Costa va ser del 2007 al 2011 el president del Tribunal Europeu de Drets Humans, eh?, aquest que constantment deixa en evidència l'Estat espanyol en les seves sentències. Només era això. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa.
Sí; que se ha permitido, por una cuestión de orden, en medio del debate, unas alusiones, cuando en este Parlamento jamás las he visto de más de treinta segundos, sean de dos minutos, que agradezco al señor Costa que no haya agotado, pero es que en medio del debate..., se suelen hacer las alusiones cuando ya ha finalizado el debate, señor presidente. Dos cosas, señor presidente, en las que se ha hecho un distingo ahora mismo, y esta mañana se ha hecho otro, que es que no se ha aplicado el Reglamento cuando se pedía, también. Pido al presidente que respete el Reglamento de la cámara. [[Aplaudiments.]]
Seguim amb el debat. En aquest cas és el torn, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del senyor Eduard Pujol. Quan vulgui.
President Torra, president del Parlament, diputats d'aquesta cambra, senyor Rafel Ribó, síndic de greuges de Catalunya, no podem fer veure que vivim en una situació normal. Hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó, per això, jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar el sobiranisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem. Dit això, una pregunta inicial –res, geografia del respecte més elemental–: vostès s'imaginen la compareixença del Defensor del Pueblo al Ple del Congrés dels Diputats i que no hi fossin Casado, Rivera o Sánchez quan era cap de l'oposició? S'ho imaginen? El rei va nu, va despullat; l'Estat va nu, va despullat. L'Informe del Síndic de Greuges ens ho ha deixat molt clar: «A l'Estat espanyol s'estan vulnerant drets, s'està fent un ús abusiu de la mesura cautelar de privació de llibertat, de la presó preventiva. L'1 d'octubre hi va haver un ús desproporcionat de la força policial. És necessari el restabliment complet de l'autogovern de Catalunya. En volen més? «I és preocupant que persones que han estat elegides i que han estat en possessió dels seus drets polítics no puguin ser candidates a la presidència de la Generalitat. Així ho recull l'informe del síndic, que aquesta tarda ho ha pronunciat molt clar: «Són presos polítics. Si tot això ens ho expliquessin de qualsevol país del món, aquest Parlament votaria immediatament per unanimitat un text de condemna i ens posaríem les mans al cap. Però què passa? Passa, que no parlem de qualsevol país del món, sinó que parlem de Catalunya, parlem de nosaltres. I aleshores el que en unes altres circumstàncies tothom veuria clar, ja no ho veiem a l'una. I saben per què? Doncs perquè tres partits polítics amb representació en aquest Parlament van aplicar l'article 155. El 155, s'ha d'admetre, els va cohesionar i continuen, a fe de Déu, cohesionats, i vostès van fent una jugada indigna a Catalunya. Els parlo d'una banda sonora terrible, que va començar amb les garrotades de l'1 d'octubre i que va continuar enviant el president de Catalunya, Carles Puigdemont, i part del seu Govern a l'exili, i enviant a la presó a l'altra meitat del Govern del país. Tot plegat és un malson; un malson que ens pertorba. Aquesta setmana, l'última novetat en malsons és l'amenaça d'una pena de més de dos-cents anys de presó; 214 anys de presó per complir allò que els presos polítics van prometre asseguts en aquesta cambra: votar. Les persones que la fiscalia amenaça amb prop de 250 anys de presó són diputats i diputades, també líders socials, que ara fa un any van amarar la política d'ètica i civilitat. I aquestes amenaces de pena només són ressons de la banda sonora del 155. I què és –i què és– aquest 155? L'informe que el síndic ens ha presentat, hi insisteixo, és demolidor. El 155 és una màquina devastadora, és una trituradora de llibertats, de drets, de democràcia i de normalitat. El 155 va ser un invent pensat per destruir, és un fill il·legítim del Decret de Nova Planta; aquell decret que deia: «que se note el efecto sin que se note el cuidado. Doncs, bé, amb el 155 vostès han sigut més maldestres: es nota el efecto i es nota el cuidado, perquè el 155 és la negació absoluta del debat polític lliure, amb normalitat. Vostès van tancar aquest Parlament, el Parlament de totes i de tots els catalans. Vostès volien tapar la boca a les institucions i als ciutadans del país. El 155 va ser dissenyat des d'una al·lèrgia secular a la democràcia; va ser activat per la fam de venjança, per la mirada curtíssima de la idea revisada de l'Espanya una, grande y libre que tant oneja a la dreta com a l'esquerra. El 155 el van dissenyar com una eina de reconquesta, com un artefacte polític per assolar el país, un giny per arruïnar i per desfer les nostres fortaleses col· lectives, que continuen sent moltes. La seva aplicació és, en definitiva, un mecanisme creat per fer mal a Catalunya. I per això ara vostès parlen de normalitat, normalitat, normalitat; a totes hores normalitat. Parlen de normalitat, perquè volen oblidar la vergonya que van activar contra tots, també contra vostès mateixos. Però s'equivoquen. Passaran els dies, passaran els anys, i el 155 continuarà tenint pare, mare i tiets. On la veuen la normalitat? On la veuen? Tenen companys diputats a les presons i a l'exili. Per què no els van a visitar quan els conviden a anar-hi? Què els fa por? El senyor Albiol no hi és, però el senyor Fernández l'hi podrà preguntar quan el vegi. Senyora Arrimadas, vostè sí que hi és; ha arribat tard, però ara hi és. De debò que no tenen coratge per anar a la presó –de debò que no tenen coratge per anar a la presó– i mirar als ulls a aquells que són diputats d'aquesta cambra? No tenen coratge? Si fossin coherents, hi anirien. I s'equivoquen, també, parlant de normalitat davant d'una situació excepcional, perquè les coses sempre són com són, no com sembla que són. L'1 d'octubre hi va haver garrotades, ens van pegar. I després van intervenir flagrantment les institucions i van finiquitar, per la llei de l'embut, el Govern i el Parlament d'aquest país. Chapeau! El general Franco i la seva tropa estarien orgullosos de tots vostès. Alerta –alerta–, estaria orgullós si no sabés que la història continua. Perquè la història sempre continua. I nosaltres, una vegada més i malgrat tot, estem aquí, estem dempeus. Una vegada més els han fallat els càlculs quan parlen de Catalunya. Catalunya sempre s'aixeca. Catalunya sempre torna. Perquè Catalunya mai marxa. Catalunya estima la democràcia. I aquestes conviccions són irrenunciables. Aquests valors i actituds són les que ens faran república, el fil roig de la història que lliga les generacions i el compromís amb el que som. I que els quedi clar –que els quedi clar a tots–: els catalans no renunciarem mai a l'exercici del dret d'autodeterminació i a la voluntat de construir pacíficament i democràticament la república catalana. I, sí, senyor Ribó, diàleg. Visca el cap, visca la raó i fora l'estómac. Però visca també la justícia, la política i les urnes. Ens van aplicar el 155 per fer-nos por, per silenciar el pensament polític que defensa la plenitud nacional, política i social de Catalunya. L'Estat ha posat gent a la presó per fer-nos por. Però no en tenim, de por. Després d'anys de mentides continuades, Catalunya s'ha adonat, ha entès que l'Estat espanyol, senyores i senyors, l'Estat no negocia. L'Estat nega o senzillament no compleix les promeses que fa. Recorden aquella famosa frase? Hi ha gent que segur que la recorda i que ara abaixarà el cap i procurarà de no mirar-me. «Pasqual, apoyaré el Estatuto que salga de Cataluña. És una frase d'enciclopèdia, de Zapatero; d'enciclopèdia de l'engany polític. I al pas que anem, el president Sánchez va, si fa no fa, pel mateix camí. On és el diàleg? Però el diàleg de debò. Doncs, per aquesta i tantes altres mentides i incompliments, Catalunya no recularà, no tornarà enrere. Ni estatuts retallats, ni ribots, ni tancar-nos la porta als morros amb el pacte fiscal. Mai més ens creurem la seva demagògia. Perquè, siguin del PP o del PSOE, a Espanya sempre hi ha grans afinadors: blaus, vermells, verds, i ara fins i tot taronges. Vostès ens volen afinar. Vostès són els grans afinadors d'una amarga melodia de mentides i menysteniments com el 155. El 3 d'octubre de 2017, el rei Felip VI, malhumorat i enfadat, com el rei dolent dels contes que s'expliquen a la mainada, va decidir treure's la roba i quedar-se nu. Quan el rei va amenaçar els catalans i les catalanes perquè ens vam atrevir a votar, Felip VI va quedar nu. L'Estat espanyol, en lloc de defensar la democràcia, l'Estat va decidir anar contra les urnes i contra la gent. Amb la repressió i el 155, l'Estat i el rei han quedat nus davant d'Europa i del món. Que no ho veuen? Prou exili, prou presó, prou repressió. Els exigim que la colla, la tropa del 155 rectifiqui. Democràcia o el 155...
Senyor Pujol, se li ha acabat el temps.
...i els seus derivats; l'Espanya del Cid Campeador o la Catalunya de Pau Casals. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, de la senyora Anna Caula.
Gràcies, president. Bona tarda, síndic; bona tarda, companys. Ens trobem aquí per fer la recepció de l'Informe del Síndic de Greuges sobre la vulneració de drets fonamentals i llibertats públiques, en ocasió de la reacció penal a l'1 d'octubre. El calendari ha fet que debatem aquest informe del síndic tot just després de complir-se un any de presó preventiva injusta i amb voluntat d'escarni del Govern. Un aniversari que la fiscalia i l'Advocacia de l'Estat han volgut celebrar a la seva particular manera: amb peticions de més de dos-cents anys de presó en el seu conjunt. Recordem encara el «sense violència, es pot parlar de tot. Suposo que, com la lletra petita dels contractes que ningú llegeix, posava: «Violència, que, si no existeix, ja la crearem amb una justícia creativa i uns informes de la Guàrdia Civil dignes d'un premi Planeta. I avui ens trobem aquí debatent un informe, caracteritzat pel rigor i compromís amb els drets fonamentals, on el síndic demana la fi de la presó provisional i la reparació i recuperació dels principis de legalitat, de mínima intervenció i proporcionalitat que han estat clarament vulnerats per la fiscalia i el poder judicial, amb un tractament penal desproporcionat dels fets vinculats al conflicte polític a Catalunya. A l'hora d'explicar el context en què es produeixen aquests abusos de dret, el síndic exposa la cruesa de la repressió que es va produir l'1 d'octubre, inclosa la violència de la Guàrdia Civil i la Policia Nacional, que va causar 991 persones ferides per tancar 90 col·legis electorals, mentre que els Mossos d'Esquadra, de manera pacífica, van aconseguir tancar-ne 250. I cal recordar que és l'ús desproporcionat de la força per part de les forces de seguretat el que ha estat denunciat també per Amnistia Internacional i per Human Rights Watch. I, també, el Consell d'Europa com les Nacions Unides n'han demanat una investigació exhaustiva per tal de dilucidar responsabilitats per la violència emprada. Alguns encara diran, amb total impunitat, que les imatges són fakes. El Govern de Pedro Sánchez no només ha refusat fer aquesta investigació, sinó que ha condecorat Enric Millo, màxim responsable polític de la violència policial i de la tàctica de terror i intimidació dels Cossos de Seguretat de l'Estat, l'1 d'octubre. La fiscalia, a més de la persecució inquisitorial de l'independentisme, també sembla tenir com a missió encobrir la violència policial de l'1 d'octubre. Ho veiem quan el judici pretén citar noranta-nou policies, però cap de les víctimes de la seva violència. Ho veiem quan un jutjat de Lleida admet a tràmit una querella contra el coronel Pérez de los Cobos per haver organitzat un dispositiu policial que tenia com a únic objectiu atemorir la població, generar terror; ergo, terrorisme d'estat. I què fa la fiscalia? Demana l'arxivament de la causa. Fer un apart per fer una referència a les conseqüències del 155, que van ser moltes. Memorial de greuges que els treballadors han compilat: vint-i-quatre organismes suprimits, noranta-dos contractes afectats, administració ralentida i burocratitzada... Al Parlament hem vist ja gran quantitat de PRs i mocions en defensa de l'espai públic i defensa de les institucions catalanes. I de les conseqüències del 155, qui en parla? Ciutadans? PSC? PP? És com un parèntesi que no s'ha produït, l'obvien; obvien com ha malmès Catalunya i les seves institucions. El llistat d'afectacions de drets fonamentals i llibertats públiques que detalla el síndic és extens, tristament molt extens. En primer lloc, destaca com la dissolució del Parlament i la destitució del Govern difícilment es poden considerar habilitades pel 155; una opinió àmpliament compartida pels juristes de diferents ideologies abans de l'1 d'octubre passat. Si partim de la comparativa amb altres sistemes constitucionals europeus, tal com el síndic destaca, seria necessari que mesures d'aquesta excepcionalitat es tinguessin expressament previstes a la Constitució, i no és el cas. Però, per si no fos prou, fins a tres cops es va arribar a debatre la possibilitat d'incloure i entendre com a necessàries mesures..., com la dissolució de les institucions autonòmiques durant la configuració de l'article 155, en el marc del procés de redacció de la Constitució del 78; hi va haver un vot particular d'Alianza Popular i dues esmenes d'UCD en aquest sentit, que van ser rebutjades per la cambra. El 155 aplicat contra Catalunya s'assembla al 155 al que aspirava Fraga que no al 155 aprovat a la Constitució espanyola. [[Aplaudiments.]] Tal com exposa el síndic, l'aplicació del 155 també ha suposat una vulneració del dret fonamental a participació política, reconegut a l'article 23 de la Constitució, i ha afectat tant els drets dels representants i càrrecs públics destituïts anticipadament com el dret de participació política de la ciutadania; una vulneració que es va repetint de forma constant al llarg d'aquests mesos. Aquí hi podríem afegir el segrest de Jordi Turull, Josep Rull, Dolors Bassa, Raül Romeva i Carme Forcadell, a la presó provisional, enmig de la investidura de Jordi Turull, canviant les mesures cautelars, sense que canviessin les circumstàncies, però, més enllà que els nostres diputats havien votat en aquest hemicicle entre gener i març d'aquest any. Veient aquestes mesures, només podem pensar que es van equivocar. Vostès volien aplicar un estat d'excepció, tal com està regulat a l'article 116 de la Constitució, per tal de suspendre o limitar drets fonamentals. Però no es van atrevir i van aplicar un 155 que era un 116 encobert. No podem entendre el 155 des d'una lògica institucional o legal, sinó des d'una lògica de venjança que impregna tota la resposta de l'Estat, des del «más dura será la caída del fiscal Maza fins als 177 anys de presó de la fiscal nomenada pel PSOE María José Segarra. I és una venjança que es tradueix en les vulneracions de drets per part de les actuacions policials i judicials, començant per les manipulacions barroeres per privar els presos polítics del dret al jutge ordinari predeterminat per llei, en aquest cas el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, i continuant pels múltiples impediments que vulneren el dret a defensa, des de l'actuació del Jutjat d'Instrucció número 13 i la seva causa general contra l'independentisme, que ha alimentat la feina de l'Audiència Nacional i el Tribunal Suprem de forma irregular, sense que les defenses tinguin coneixement de totes les actuacions ni temps material per preparar la defensa de delictes tan greus i filtrant gravacions per motius polítics quan ho creuen convenient. Un dret de la defensa que tampoc estarà garantit en un judici polític, on els advocats veuran limitat el seu accés als presos per tal de preparar la defensa. On són, on són aquelles veus que demanen ser escrupolosos en l'aplicació de la llei? Quan convé, sí, cridar; però quan convé, també, abaixar el cap i callar, «perquè no em toca, a mi. El síndic també deixa ben clar la manca de fonament de les acusacions de rebel·lió i sedició que violen els principis de legalitat penal, ja que a la realitat ocorreguda no s'encabeixen els títols penals atribuïts. «Si la realitat no és com jo vull, ja ho sabem: la fiscalia te l'afina, y suma y sigue. L'actuació dels tribunals ha estat caracteritzada per una parcialitat flagrant que queda evidenciada per l'informe del síndic. I el mateix president del Tribunal Suprem públicament ha manifestat que subordina l'actuació del poder judicial al manteniment de la unitat d'Espanya. En un país normal, això estaria tipificat socialment entre greu i molt greu; en un país normal, per molt menys la gent dimiteix. Per no parlar de Llarena, que manifesta una severa manca d'imparcialitat en tot..., en les seves interlocutòries, on es mostra part ofesa pels fets que investiga. Tot això comporta i ens transmet una gran inseguretat jurídica. Donem per bons tots els punts que ens manifesta el síndic: l'alliberament immediat dels polítics; cal diàleg, i tant que ens cal; cal fer política per resoldre els conflictes, i fer política és posar urnes, no empresonar polítics. Aquest matí sentia la senyora Arrimadas que ens deia que trobava a faltar el punt de vista humà. Quanta de raó que té! Des de Lledoners..., dilluns la convidaven a visitar Lledoners. El seu cap, el senyor Rivera, ens deia que no hi aniria. Humanitat. Dintre uns ulls sempre hi ha un món. La convidem de nou –i, tanmateix, ho fem extensiu al senyor Albiol o al senyor Iceta– a descobrir aquests ulls i aquest món de totes les nostres preses i presos polítics. Li puc explicar què hi trobarà –tanmateix, crec que no ha sigut ni capaç de mirar-me a mi ni un sol segon. Hi trobarà serenor, projectes col·lectius, lluites compartides pacífiques, convicció en la defensa de treballar per forjar plegats un futur possible i lluminós, el desig de canalitzar tot aquest patiment en sentit constructiu i positiu...
Se li acaba el temps, senyora Caula.
...–un momentet–, i si la miro a vostè als ulls em sap greu reconèixer que només aconsegueixo veure un món de tempesta, de confrontació, de provocació, de manca d'humanitat, que, en resum, exclou la majoria d'aquest país. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Caula. A continuació, pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar... [[Inés Arrimadas García demana per parlar.]] No... Per què em demana la paraula, senyora Arrimadas?
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de l'orador.]] ...lo mismo que el señor Costa antes.
Un moment. [[Algú diu: «Dos minuts.]] Trenta segons.
Ah, treinta, en vez de dos. [[Remor de veus.]] Ah, vale, que esto del tiempo va en función de quien pida la palabra. En fin, normalmente no se dan las palabras en medio de los debates, pero, ya que el presidente muestra esta absoluta ausencia de imparcialidad, lo aprovecharé. No vamos a aceptar ninguna lección de moralidad de ustedes, ninguna lección de humanidad. Ustedes, que nos llaman «bestias taradas, que nos llaman no catalanes, no, sino «españoles viviendo en Cataluña; ustedes, que nos comparan con animales... No vamos a aceptar ni una sola…
Senyora Arrimadas, jo crec que si ha demanat la paraula per al·lusions...
Por alusiones, sí...
...es referiria a l'al·lusió concreta que li han fet, no?
¿Me va usted a interrumpir también...? Me parece increíble.
No té la paraula per fer un discurs, té la paraula per respondre les al·lusions.
Estoy respondiendo a la alusión de la señora diputada «por falta de humanidad. ¿Me permite usted que le pueda hacer la réplica, o tampoco?
No, rèplica, no. Li he donat la paraula per al·lusions.
Las alusiones, sí. ¿Me permite usted? Sí; gracias. [[Veus de fons.]] No, solo es presidente de la Generalitat votado por ustedes, solo me lo ha dicho el presidente de la Generalitat. En cualquier caso, yo le miré a los ojos a muchas de las personas que están hoy en prisión. ¿Y sabe lo que hacía otra gente hablando con ellos en esos días? Les animaban a cometer los delitos que les han llevado a la prisión. Quizás las personas que están en la prisión tengan que pedirles más explicaciones a los asesores y a la gente que no tenía cargos, que sin jugarse nada les decían que cometieran delitos, más que a los que nos reunimos con ellos...
Senyora Arrimadas...
...a pedirles que no los cometieran.
Senyora Arrimadas, li he donat la paraula per al·lusions, no per fer una rèplica.
Lecciones de humanidad de ustedes, ni una. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Bé, per al posicionament del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la senyora Marta Moreta.
Gràcies, president. Molt honorable president, conselleres, consellers, diputats i diputades, síndic i tot l'equip que l'acompanya..., senyor síndic, vostè ha estat designat per al càrrec que ocupa per vetllar per la protecció i defensa dels drets i llibertats de tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya, de tots. La Llei del Síndic de Greuges diu que vostè ha de ser políticament independent, no dependre de cap govern, i les seves actuacions han de ser amb objectivitat, llibertat de criteri i independència. A més, té la funció de protegir i defensar els drets i llibertats constitucionals i estatutaris en els àmbits i en la forma determinats per l'Estatut. A més diu que les seves competències s'han d'exercir amb imparcialitat. Doncs miri, senyor síndic, ben poc fa de tot aquest reguitzell de qüestions que li acabo de plantejar en el seu informe. Ni és imparcial, ni és independent i ni molt menys vetlla per elaborar informes amb relació a matèries de la seva competència. Potser podríem dir que vetlla per fer informes de la seva preferència, no competència. Avui no hauríem d'estar debatent aquest informe, hauríem de presentar l'informe anual de les actuacions del síndic, que és d'obligat compliment, a més, presentar-lo en aquesta cambra. Tanmateix avui debatem un informe que ha estat elaborat sota les seves preferències personals i que a més no és d'obligat compliment presentar-lo en aquest Ple. Té preferències per elaborar informes del seu grat i molt poques ganes de presentar informes que li desagraden i el fan sentir incòmode. Tant és així que fins i tot s'ha adreçat al president del Parlament per demanar que es debatin els dos informes, l'anual i el que debatem avui, i reclama que se substanciïn a la major brevetat possible. És clar que vostè ja comptava amb la majoria independentista, amb qui se sent molt còmode, i sabia que si demanava portar aquest informe seria aprovat amb rapidesa, perquè només es tracta de fer bullir l'olla i tenir el país tensionat. En canvi, però, quan el meu grup parlamentari li fa una petició formal perquè redacti un informe dels fets succeïts els dies 6 i 7 de setembre, llavors la seva resposta és contundent: «He de comunicar-vos que no puc continuar la seva actuació, ja que el Síndic de Greuges no és competent per intervenir en les queixes que, com aquesta, fan referència a l'activitat parlamentària. Caram, caram, caram. Així, l'informe que debatem avui no fa referència a l'activitat parlamentària? Així, la Llei de referèndum d'autodeterminació i la Llei de transitorietat jurídica i fundacional de la república no van tenir lloc en el marc de l'activitat parlamentària d'aquesta cambra? Pensi que això és el que explica a l'inici del seu informe, en l'apartat de context. Per cert, un context al que dedica gairebé la meitat de l'informe i que no cita ni en una sola línia els fets succeïts els dies 6 i 7 de setembre, ni tan sols la vulneració dels diputats i diputades d'aquesta cambra que es va produir durant aquells dos dies. Les conseqüències de situar les institucions fora de la llei, sabem tots quines han estat: es va incomplir el Reglament, es van trepitjar els drets de l'oposició, es va fulminar l'Estatut i es va vulnerar la Constitució. Recordar que en aquest tema el Tribunal Constitucional va donar la raó al PSC. I esquivar i obviar l'informe del 6 i el 7 de setembre només fa que doni raons als qui veuen la institució que representa al servei del procés. Fa temps, síndic, que ha decidit prendre part només per uns i deixar fora els altres, i aquesta no és precisament la seva feina. Tal com diu en el seu informe, les lleis de referèndum i de transitorietat jurídica van ser impugnades davant del Tribunal Constitucional i suspeses de manera automàtica. Finalment, ambdues lleis van ser declarades inconstitucionals i nul·les pel Tribunal Constitucional. I tot el que va passar aquells dos dies no es mereix ni una sola reflexió. Obviar-ho, com fan a l'informe, impedeix fer una anàlisi rigorosa, i crec que nosaltres hem de ser molt crítics amb aquesta visió, per parcial i esbiaixada, que n'ha fet en el seu informe. Com bé saben, el dia 1 d'octubre va tenir lloc la consulta, sense sindicatura electoral ni targetes censals, ni designació prèvia de les meses electorals, i es precipita una actuació desproporcionada de càrregues policials innecessàries, intolerables i inacceptables. Recordar que Miquel Iceta va ser un dels primers líders polítics a sortir per demanar el cessament immediat dels intents d'impedir per la força una important mobilització ciutadana en un simulacre de votació. Nosaltres creiem que no van estar a l'altura, ni Rajoy ni Puigdemont, ja que van estar incapaços d'impulsar el diàleg i haurien d'haver convocat eleccions anticipades tant a Catalunya com a Espanya. Tots recordaran el que va passar el dia 10 d'octubre, quan el president Puigdemont va comparèixer al Parlament per informar de la seva situació política i va dir: «Assumeixo a presentar-los els resultats del referèndum davant de tots vostès i davant dels nostres conciutadans..., el mandat del poble de Catalunya esdevingui un estat independent amb forma de república. I tot seguit va dir: «Amb la mateixa solemnitat, el Govern i jo mateix proposem que el Parlament suspengui els efectes de la declaració d'independència, per tal que, les properes setmanes, emprengui un diàleg sense el qual no és possible arribar a una solució acordada. Arran d'aquest Ple i de la declaració, el Govern de l'Estat va posar en marxa el procés de l'aplicació del 155. Saben per què es va aplicar el 155? Doncs perquè, per..., es va aplicar per poder restablir les institucions que vostès es van carregar. Barrejar l'article 155 amb una qüestió penal no ens sembla una bona idea, ja que són àmbits nítidament separats, i, com a tals, així s'haurien de tractar. Fer aquest aiguabarreig, com a mínim, dona peu a la confusió i no contribueix a la solució del problema, que, si bé té una arrel política, no va estar tractat ni uns..., no ha estat tractat ni per uns ni per altres. També té una derivada judicial que han de resoldre en els tribunals. Senyor síndic, el 155 que vostè sosté com a causa dels mals és més aviat conseqüència dels plens del 6 i 7 de setembre, raó per la qual creiem que no pot tractar aïlladament... Tots aquests esdeveniments van culminar, com bé saben, el 21 de desembre, en unes noves eleccions, que, malgrat que el seu informe no ho digui, van obtenir una majoria parlamentària però no una majoria social. Un altre petit esbiaixament, síndic, que en el seu informe no plasma. Saben qui va dir: «Catalunya no és independent perquè no hi ha hagut una majoria que ho hagués volgut o «No pot ser que la meitat imposi a una altra una solució per convençuda que estigui? Doncs bé, ni més ni menys que el senyor Tardà. I també ho deia, amb una altra expressió, el senyor Campuzano: «Es necessita més temps per reforçar les majories socials. Potser caldria fer una autoreflexió del que l'independentisme va fer malament, no creuen? Potser, no ho creuen, però quan un dels seus dirigents d'aquell Govern legítim diu: «La declaració d'independència va ser un brindis al sol, no estàvem en condicions de portar-la a la pràctica, potser, i només potser, algunes coses es van fer malament. Per anar acabant, tal com he anat expressant en diverses ocasions, el meu grup parlamentari considera que el règim de presó preventiva que el jutge del Tribunal Suprem va imposar als nou processats en el cas de l'1 d'octubre dura massa, i tots plegats haurien d'estar ja en llibertat, i més ara, que s'ha acabat la instrucció. I això els ho diu una diputada que sempre, sempre, ha intentat tenir una gran empatia amb tothom, especialment amb els presos. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] No crec –i acabo— que el senyor síndic vulgui valorar jurídicament les accions que aquí es detallen. Diputats i diputades, en aquest Parlament ja fa temps que no es pot parlar de tot, i vostè, síndic, precisament, fa informes en els quals la imparcialitat no és la base de la seva praxi. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Moreta. A continuació és el torn del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Té la paraula el senyor Joan Josep Nuet.
Gràcies, president. Conseller, bona tarda; diputats i diputades, senyor Ribó, síndic, a vostè i a tot l'equip que l'acompanya, molt bona tarda. Crec que s'ha de començar –ho vaig fer en una altra intervenció del síndic en aquesta cambra, i donat el debat que s'està donant– per algunes obvietats i alguns recordatoris que mai s'haurien d'oblidar. El Síndic de Greuges és una institució independent del Govern de Catalunya. Depèn d'aquest Parlament, que és qui li aprova el pressupost, i davant d'aquest Parlament presenta els seus informes i en rendeix comptes. Si aquest Parlament no està content amb el Síndic, el pot criticar, fins i tot el pot reprovar, però és la nostra feina fer-ho. El Síndic de Greuges és també una part de l'estructura de drets humans a Catalunya. Catalunya tenim una estructura per al control dels drets humans, i, per tant, el Síndic té encarregats de forma regular un seguit d'informes, alguns dels quals cada any es presenten en aquesta cambra parlamentària, i alguns altres es fan de forma excepcional. Jo els convido, a tots i totes, els diputats i diputades que no són membres de la Comissió del Síndic, el dia 12 de novembre, a la Comissió del Síndic, en què el síndic presentarà un informe sobre el dret a l'habitatge i un informe sobre la universalització de l'assistència sanitària. Estic segur que els grups de l'oposició hi trobarem munició política, en aquests informes, i potser algunes crítiques i algunes queixes que avui s'han mostrat aquí es tornaran alegries en aquesta Comissió del Síndic, quan escoltem les crítiques que, amb tota seguretat, trobarem en l'informe del síndic a l'hora d'analitzar determinades polítiques que desenvolupa el Govern. Què vull dir amb això? Ja ho vaig dir una vegada, ho diré avui i ho diré mil vegades: el Síndic no està al servei de ningú, com a institució, a vegades presenta informes que ens agraden i a vegades presenta informes que no ens agraden. I hem d'estar a les dures i a les madures, diputats i diputades. L'informe que se'ns presenta avui és rigorós, és també demolidor, des del punt de vista de l'anàlisi i de les conclusions que presenta. I uns fets tan greus com els que aquí es descriuen mereixien una sessió de Ple del Parlament de Catalunya per fer aquest debat. I, per tant, ha estat un encert que la Junta de Portaveus hagi cregut convenient que, en Ple, tractem aquest informe, que també el podíem haver tractat a la Comissió del Síndic, però que realment no estem parlant de coses petites. I encara que per a alguns, els fets de la repressió i de la presó potser no tenen gaire importància, per a una part molt substancial de les forces polítiques d'aquest Parlament i del poble de Catalunya, tenen una gran importància. I, per tant, ens ho hem de prendre seriosament. L'acció penal de l'Estat només és una petita part de la democràcia. I, evidentment, l'acció penal, quan ocupa la centralitat de l'acció democràtica, vol dir que alguna cosa no funciona bé. I aquest és el debat que ens està portant aquest informe: que l'acció penal, com ja he dit aquest matí, s'està menjant la política. I això és una cosa gravíssima, que és important que el síndic ho recordi, però que no caldria que el síndic de greuges vingués a la cambra parlamentària a recordar-nos que això està passant. I, a més, quan són les mides d'excepció l'única resposta política que l'Estat és capaç d'articular, com, per exemple, l'articulació de l'article 155 de la Constitució espanyola, doncs també vol dir que alguna cosa no està funcionant bé. Perquè si el resum és acció penal i mides d'excepcionalitat, aquesta democràcia se'n va al garete, diputats i diputades. I aquesta és una cosa de la que ens està advertint també el síndic en el seu informe. Vull recordar que el síndic recorda que el delicte de convocatòria o organització de referèndums per part d'autoritats sense competència, evidentment..., per fer-ho, doncs dir que l'organització d'aquests referèndums sense competència estan exclosos del Codi penal, concretament, a la Llei orgànica 2/2005, de 22 de juny, que la llei expressa de forma concreta: «La Constitució espanyola i el conjunt de l'ordenament jurídic ja disposen dels instruments suficients i adequats per assegurar el respecte a la legalitat i a les institucions democràtiques i garantir la convivència pacífica de tots els ciutadans. Recordo alguns d'aquests instruments: l'article 161.2 de la Constitució, que permet la suspensió automàtica dels actes parlamentaris, cosa que es va produir, i, per tant, una vegada l'acte parlamentari s'ha suspès per part del Tribunal Constitucional, aquest acte és inexistent; i també, la Llei 15/2015, la Llei orgànica del Tribunal Constitucional, que té.., que dota el Tribunal Constitucional de capacitat executiva. Per tant, aquesta és una realitat, que teníem instruments sense posar la gent a la presó. Teníem instruments sense aplicar el 155, però que un determinat govern amb el suport d'altres forces polítiques va optar no per aquests instruments, que, evidentment, significaven que l'acció penal hauria estat mínima i proporcionada, sinó per utilitzar l'acció penal com a l'única acció política. I quan un govern no entén la política només que com les porres i les presons, aquest govern és, perdoneu, una caricatura democràtica, que és el que va ser el Govern de Mariano Rajoy a l'hora d'abordar el conflicte de Catalunya. [[Aplaudiments.]] Això és el que va ser: una caricatura democràtica. [[Aplaudiments.]] Evidentment, l'articulació, l'aplicació de l'article 155 de la Constitució espanyola no dota de cobertura legal de suspendre drets fonamentals. Encara que s'apliqui el 155, els drets fonamentals continuen sent els drets fonamentals. Per suspendre drets fonamentals, s'havia d'aplicar l'article 55.1 o 116 de la Constitució espanyola, que pot suspendre de forma total o de forma parcial drets fonamentals. També estava a la llei, i això no es va aplicar. I mitjançant l'article 155 i mitjançant l'acció penal desproporcionada, el que es va fer és atacar drets fonamentals. I, com deia, el síndic ha d'actuar, perquè el síndic té un mandat parlamentari, no és que faci els informes que li agraden o que no li agraden. Si hi ha una vulneració de drets fonamentals a Catalunya, el síndic té l'obligació de fer un informe, d'explicar-ho i de denunciar-ho, perquè a alguns els hi sembla molt bé que el síndic faci informes i posi el crit a cel amb la problemàtica, per exemple, dels menors no acompanyats —això, si ho troben—, una cosa que el síndic ha de denunciar i jo també estic d'acord que el síndic ho hagi de denunciar perquè afecta drets fonamentals de menors, però evidentment, si hi han també altres drets fonamentals, també el síndic els ha de denunciar. Per tant, tornem al que dèiem: hem d'estar a les dures i a les madures, i no només escoltar o voler escoltar la música que ens agrada i passar de la institucionalitat que tenim com a Parlament de Catalunya per funcionar i per discutir. Acabo. El llistat de vulneracions d'aquests drets fonamentals és esgarrifós –és esgarrifós—, diputats i diputades. I només que un d'aquesta llista de drets fonamentals hagi estat conculcat, ja tenim un problema greu en la societat catalana i en la societat espanyola: inviolabilitat parlamentària, jutge predeterminat per llei, dret de defensa, principi de legalitat penal, rebel·lió, sedició, organització criminal, terrorisme, presó provisional, llibertat personal, llibertat ideològica, drets polítics, imparcialitat judicial, dret a la tutela judicial efectiva, llibertat d'expressió, reunió i manifestació i llibertat d'informació. Déu-n'hi-do –déu-n'hi-do–, aquest informe que porta el síndic, que els haig de dir que està també en funció d'altres informes d'organitzacions de drets humans de caràcter privat, però també d'informes d'altres organitzacions de drets humans de caràcter públic, com el Consell d'Europa. Tenim un problema, i encara que Ciutadans o el Partit Popular o fins i tot el Partit Socialista posin el cap sota l'ala, el problema no desapareix; el problema el tenim davant i hem d'agafar aquest brau per les banyes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del senyor Vidal Aragonés.
Bona tarda, síndic, adjunt general, adjunta i restants membres de l'oficina del síndic, treballadores del Parlament i diputades. L'estat de dret no s'elimina perquè hi hagi la voluntat de constituir un altre estat, un altre estat de dret; l'estat de dret s'elimina quan l'exercici de drets fonamentals es dona com a resposta a allò que és contrari al principi de legalitat i allò que no respecta la dignitat de les persones. Del fàctic de l'informe del Síndic de Greuges, ni tan sols de les conclusions, es pot veure d'una manera molt clara com hi ha una autèntica voladura interna de l'estat de dret per part de l'Estat espanyol. I aquesta voladura interna es realitza a través de la vulneració sistemàtica de drets fonamentals. Primer de tots, la inviolabilitat d'aquest Parlament: vam poder veure com el Tribunal Constitucional deia qui no podia ser president de la Generalitat de Catalunya ni permetia votar en aquest Parlament la persona del president Carles Puigdemont; vam poder veure fins i tot, després, com en relació amb el diputat Jordi Sànchez el Tribunal Suprem va dir que no podia ser candidat a la presidència de la Generalitat de Catalunya. I no ho diu l'informe, perquè arriba fins al 30 d'abril, però ho diem nosaltres, hem pogut veure con la interlocutòria del jutge Llarena ens determina quins són o no són els drets de determinats diputats i com se'ls pot substituir temporalment, transformant el que és un jutjador, del poder judicial, en poder legislatiu. I, evidentment, això també trenca absolutament l'estat de dret. En relació amb el que anomenem «macrocausa Catalunya, quina ha estat la realitat? Doncs, tots aquests principis que han d'inspirar l'actuació del procediment penal han estat trencats: jutge ordinari predeterminat per la llei, aforats, aforades que haurien de tenir un judici –si correspongués, el judici–, davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i no davant del Tribunal Suprem. Però hi ha una altra cosa que no diu l'informe del síndic i pensem que també és fonamental: les normes de repartiment. Llarena no havia de ser instructor. No ho diu la CUP - Crida Constituent, sinó que ho diu una demanda d'una associació de jutges, que plantegen que es van alterar les normes de repartiment perquè fos el jutge Llarena qui instruís el procediment. Principi de legalitat, crec que queda molt clar que no hi ha cap delicte de rebel·lió, no hi ha hagut violència, però tampoc de sedició. Va poder actuar d'una manera normal tant la Guàrdia Civil com la lletrada de l'Administració de justícia. I la major prova d'això és que, evidentment, van arribar les actuacions, des del primer moment que ho van intentar –del primer dia i únic que ho van intentar–, perquè va ser possible, evidentment, aquella actuació. Imparcialitat judicial, absolutament trencada: no únicament es parla per telèfon entre lletrats del Tribunal Constitucional i membres del Govern d'aquell moment, del Partit Popular, del Govern de l'Estat espanyol, sinó que, a més, la judicatura o, més ben dit, l'alta judicatura valora políticament i jurídicament el que està passant a Catalunya i el mateix procediment judicial. I trencament de la tutela judicial efectiva: mil ferits i ferides que la fiscalia, en compliment de les seves obligacions, no investiga i no persegueix aquest delicte. I que, fins i tot, i encara no sabem en base a què, en les actuacions de la macrocausa, el Tribunal Suprem nega l'existència d'aquests ferits i d'aquestes ferides. Per temps, no ens donarà temps a fer referència a la presó provisional, a la llibertat personal, a la llibertat ideològica o a la llibertat política, però sí que volem fer una petita referència al que és l'altra part de l'informe del síndic, l'actuació en relació amb l'article 155. Nosaltres pensem que aquest article, evidentment, no hauria d'existir i menys en la forma que existeix, però diem una altra cosa, que és que la seva aplicació no únicament és il·legal, sinó que respon a un determinat model polític que és el del franquista Fraga Iribarne, ministre franquista fundador de l'Alianza Popular, Partit Popular, que va fer una esmena en ponència constitucional on deia com ell entenia que s'havia d'aplicar aquest article 155, que és com s'ha aplicat ara. I, per tant, amb una esmena no incorporada a la ponència constitucional, una actuació absolutament il·lícita –absolutament il·lícita. Això sí, entronca amb allò que és realment l'Estat espanyol: origen franquista al seu aparell judicial i quan necessiten, perquè hi ha algun dels seus principis fonamentals, recuperar aquella essència, doncs, s'aplica com ho entenia aquella essència de l'esmena que no es va aprovar, que va presentar llavors Alianza Popular a través de la persona del senyor Fraga Iribarne. Per desgràcia, això sí, aquesta aplicació ha vingut acompanyada no únicament del Partit Popular, sinó del Partit Socialista i de Ciutadans, de Ciudadanos. I per últim, per acabar, nosaltres no esperem res de bo de l'alta judicatura espanyola; per tant, que ningú generi cap element de pensar que allà tindrem resultats. I, per tant, donat això, acabarem igual que vam acabar la darrera vegada que el síndic de greuges va estar present en aquest Parlament, que és amb una frase d'un independentista porto-riqueny, Pedro Albizu Campos, que diu que quan la tirania és llei, la revolució és ordre. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Tot seguit, i per finalitzar aquest torn, li correspon, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, a la senyora Andrea Levy.
Muchas gracias, presidente. Diputados, diputadas, no deja de ser curioso, señor síndic de greuges, que hoy haya iniciado usted aquí su intervención haciendo alusión a lo que debería haber sido su tarea, la de presentar el Informe del Síndic de Greuges del año 2017. Pero es que usted hoy aquí no ha venido a hacer de síndic de greuges, hoy usted aquí ha venido a hacer de comisario político, ha venido a hacer de relator del proceso independentista, ha venido, en definitiva, a formar parte de la bancada del Gobierno y a sustentar a los partidos independentista en su relato, una vez más, machaconamente, sobre la famosa opresión al pueblo de Cataluña, esa Cataluña de la que hablaba el señor Pujol, que parece que les pertenece, igual que decía su tocayo Pujol, que decía que Cataluña también eran ellos y les habían entrado a robar a su casa. Pero esto no es así, y Cataluña, afortunadamente, es mucho más plural, como se puede ver en este Parlamento. Y como el informe que hoy nos presenta no solo no es lo que usted debería presentar en esta cámara parlamentaria en lugar de hacer de comisario político, sino que además es un informe que falta a una de las que son sus funciones, sus competencias tal como viene establecido en la ley que regula su institución, es decir, la de la imparcialidad, independencia y objetividad –artículo 2 de la Ley del Síndic de Greuges–, el Partido Popular invita a Ciudadanos y al Partido Socialista en función y en ejecución del artículo 14.1.f de la Ley del Síndic de Greuges, que activemos el procedimiento para pedir el cese inmediato por negligencia en el cumplimiento de sus funciones y deberes al síndic de greuges, que ya no actúa como tal, en defensa de los derechos de los catalanes y las catalanas, sino que es un comisario político de los independentistas. Y como tal, no puede permanecer ni un minuto más en el cargo. No hace falta que nos esperemos, como decía el portavoz de Ciudadanos, a finales de año, podemos hacerlo ya. Si Ciudadanos y Partido Socialista y Partido Popular presentan esa iniciativa, el señor síndic de greuges hoy plega, porque lo enviamos a su casa. Porque si usted no viene aquí a defender los derechos de los catalanes y las catalanas, sino que viene aquí a continuar el relato iniciado por el señor Torra esta mañana en esa intervención que se ha inventado para seguir con la matraca independentista, usted no está cumpliendo con sus funciones. Como no cumplió con sus funciones como síndic de greuges los días 6 y 7 de septiembre: usted dijo que en eso no intervenía. ¿Qué le pasa, señor síndic de greuges, que los catalanes no independentistas no estamos bajo su amparo, que no merecemos tener derechos que se nos respeten? Lo mismo que los catalanes que vimos cómo se utilizaban nuestros datos fiscales para hacer consultas ilegales. ¿Esos no merecemos su amparo, señor síndic de greuges? Después de catorce años debería saber usted cuáles son sus funciones. Y si no las sabe y usted prefiere ser un comisario político, desde luego lo que no puede hacer es desprestigiar a una institución tan importante para el respeto de los derechos de las catalanas y los catalanes. Y creo que ha llegado el momento, y por eso ofrecemos a los partidos políticos que activando ese mecanismo y esta iniciativa, la mejor recomendación que hoy se le puede hacer desde esta tribuna al síndic de greuges es que cese, que plegui y que, desde luego, no siga utilizando una institución..., como ya hacen con TV3, como ya hacen con todos los chiringuitos, embajadas que se crean para seguir con el relato y la matraca independentista, que no siga siendo una estructura más pagada por todos los catalanes para seguir con el relato tóxico del nacionalismo, sino que pongamos al frente de esta institución a una persona que realmente defienda y respete los derechos de todos los catalanes y catalanas. Usted, señor síndic, hoy ha demostrado que no es objetivo, que es parcial, de parte, independentista, y que, desde luego, no ha actuado aquí con independencia, sino que ha venido a contar una vez más el supuesto agravio y las supuestas consecuencias negativas que tuvo el aplicar de forma legal y democrática un mecanismo para salvaguardar el autogobierno de Cataluña. Y que, desde luego, no tuvo ninguna consecuencia, que usted pueda contar, negativa. Porque hábleme de las dos mil plazas de docentes que se convocaron, hábleme de los 3 millones que se liberaron para pagar a la sanidad, hábleme de los convenios que se desatascaron en servicios sociales…
Senyora Levy, se li ha acabat el temps.
De esto usted no habla, porque usted solo habla del discurso de comisario político que le han otorgado los partidos independentistas. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. Per finalitzar i agrair les intervencions dels grups parlamentaris, pot intervenir de nou el síndic, si així ho desitja.
Gràcies, president. El síndic va utilitzar el mecanisme previst al Reglament del Parlament, que quan tramet un informe pot demanar a la Mesa que acordi debatre'l al Ple, i per això avui estem debatent aquest punt sobre aquest informe, lliurat al maig. I també he anunciat que he lliurat al febrer –com poden comprendre, jo no fixo el calendari parlamentari–, està demanat, reiterades vegades, que l'informe anual es vegi al Ple. Dependrà de totes i tots vostès. Per tant, tothom que aquí està urgint sobre l'informe anual, doncs, posin en marxa els mecanismes que depenen de vostès. Abans d'entrar en..., algunes informacions que crec que són necessàries per fer sortir la gent de la desinformació. Una de molt puntual i concreta: si algú vol fer una carta als meus col·legues, que no utilitzi l'expressió «adhesión inquebrantable, és la que m'ensenyaven a Formación del Espíritu Nacional a mi. [[Remor de veus. Aplaudiments.]] És molt reveladora de qui la fa servir. A mi me la feien amb un embut, me la passaven amb un embut, no en un parlament no, hi havia un sol partit que era el Movimiento Nacional. I el que no feia adhesión inquebrantable podia anar, depèn dels anys, o al Camp de la Bota o a la Model o a l'exili. És una expressió que jo suggereixo a qui sigui, a qui la vulgui utilitzar que vagi en compte; no sé com la traduiríem al francès o a l'anglès. Deixin-me donar informacions sobre temes que s'han tractat. El terme «nacionalitat és el terme que va portar més debat a la constituent, i no vull anar a la deriva com a professor que havia estat a la universitat. Durant la República, va portar molta polèmica la propietat privada, la religió, el poder territorial... A la Constitució del 78, el que de debò porta a debat milers d'articles i de confrontació és el terme «nacionalitat, que acaba, com explica Jordi Solé Tura, president de la ponència el dia que s'inclou en el text, amb un escrit –està en un llibre això, eh?– que arriba a la Moncloa, que diu: «Es lo último que aceptan, quan posen tres vegades «la unidad indisoluble de España. I es pot suposar fàcilment qui són els que..., «es lo último que aceptan. Però el terme hi és; hi és en el debat constituent, que té milers d'articles i que –perdonin que, com que no tinc àvia, és l'única vegada que «fardaré una mica– és tema de la meva tesi doctoral a Estats Units. És un tema que dona lloc a interpretacions absolutament obertes sobre diferenciar entre unitats territorials. I aquesta és l'oportunitat que es perd quan es practiquen polítiques com la del cafè per a tothom o altres que es posen en marxa. Més informació. Miri, personal eventual, ho tenen per llei, obligatori, tots els defensors: el del pueblo i tots els autonòmics. Els assessors han de ser personal eventual de confiança. No poden, ni el Rafel Ribó, ni xx que em succeeixi, ni Anton Cañellas, ni Frederic Rahola, ni Paco Fernández Marugán..., nomeni qui vulgui... Miri la llei, mirin la llei: està obligat per llei que el personal assessor sigui eventual. Per tant, si us plau, informi's. Jo admeto totes les crítiques, i crec que el debat ha de ser sòlid a partir de les crítiques, no a partir de desconèixer les dades concretes que es practiquen a les institucions. Més informació. Saben vostès que de tot el planeta Terra l'única democràcia que té estructura territorial de l'Estat, per tant, que té o devolution, o regions, o comunitats autònomes o Länder –m'entenen l'expressió?–, l'única que té un defensor a dalt de tot que pot entrar a tots els racons de l'estructura és Espanya? Saben com encara es sorprenen a Bèlgica, Canadà, el Regne Unit, Itàlia –vagin citant el que vulguin–, de que, quan el legislador d'aquesta casa més Congrés dels Diputats i Senat van intentar homologar aquesta figura, com passa a tots els ombudsmen on hi ha estructura territorial, el Constitucional digués que no era constitucional? És un dels articles que van ser eliminats de forma forassenyada. Més informació. El 25 de setembre, jo vaig anar al Palau de la Generalitat a un quart de deu del vespre aproximadament, com hi havia anat altres vegades, com havia estat en contacte amb Moncloa, amb les Corts, amb els líders de tots els grups parlamentaris d'aquí i la majoria d'allà, junt amb el cardenal Omella i el president Urkullu –que m'agradaria també que qui vulgui es llenci pel pendent de desqualificacions–, intentant que hi hagués una taula i cadires per dialogar. I aquell dia, a més, vaig portar un encàrrec d'una persona que estava a Soto del Real, que es diu Jordi Sànchez; era la primera vegada que el visitava, i em va dir: «Transmet especialment al president de la Generalitat que la presó no serveix de res, que cal convocar eleccions i que tothom continuï pensant el que vulgui sense renunciar als seus ideals. Imaginin vostès –perdonin que ara em fiqui en el seu territori– que haguessin fet una mica de cas d'aquesta opinió traslladada. Crec que és molt important que quan es fan debats, sobretot les argumentacions, no s'escapin de la comprovació real. Cent cinquanta-cinc i efectes. Crec que tenen una comissió –vaja, he vist que comença a funcionar– sobre els efectes del 155. Tenen informes molt seriosos al respecte, alguns fets pels mateixos servidors civils, funcionaris de la Generalitat, algun fet pel síndic. Per exemple, el Pacte contra la segregació escolar, que és l'instrument més important que podríem tenir a Catalunya per aconseguir la igualtat d'oportunitats de les escoles, queda escapçat amb el 155. Qui s'atreveix a dir que no va tenir efectes negatius? La pila de queixes sobre transferències socials que queden paralitzades a partir del 155. I puc continuar, i espero que algun dia els ho puguem explicar a la comissió pertinent que està analitzant aquests efectes. I entro ja a l'informe en si. Lamento dir que crec que molt pocs dels oradors han entrat a l'informe. La pregunta seria per què no s'hi entra, per què no es fan propostes. A l'informe d'avui, a l'escrit, als dos anteriors, a l'anual, al que jo he fet de paraula, hi ha una qualificació dels il·lícits que es cometen en aquest Parlament i es diu com poden ser combatuts, i ho he argumentat una bona part de la presentació: a partir dels propis instruments. En l'informe tenen vostès –i ho vaig explicar per Pasqua– com el síndic, que va rebre queixes sobre el cens de l'1 d'octubre, es va adreçar a l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades i a la conselleria pertinent perquè resolguessin tot aquell conjunt de queixes que es rebien. En l'informe –i celebro que hagi tingut com a mínim l'atenció d'alguns que han intervingut– es diu clarament que hi havien mesures efectives per part de l'Estat per combatre aquells il·lícits, i no he sentit cap intervenció que contradigués aquesta informació. Això és debat, això és un informe. Si algú creu que no hi eren, pot dir: «Síndic, s'equivoca, no hi havien aquestes mesures. Però és com si diguessin que ara no és de nit, perquè hi ha una llista llarguíssima de mesures aplicades que van tenir efecte immediat. Aquesta és la hipòtesi que es fa servir en aquest informe. O, per exemple, cap argumentació contra el que diu l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa. No aquest o aquell autor: l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa, on participa Espanya amb els seus parlamentaris. Cap argumentació contra la carta literal del Comissionat Europeu de Drets Humans o del senyor Thorbjørn Jagland, secretari general del Consell d'Europa. Facin tota la barrida que vulguin d'alguns citats en l'informe, de Jean-Paul Costa o la senyora Tulkens. Sàpiguen..., expresident del Tribunal Europeu dels Drets Humans durant molts anys, exvicepresidenta del Tribunal Europeu de Drets Humans durant molts anys, col·laboradors en l'informe, que si després un partit l'ha publicat, doncs, oportunitat que ha tingut aquest partit; però l'informe és superrigorós de gent que ha tingut a Europa confiança de tota aquella cambra del Consell d'Europa que els ha elevat a un honor tan important com és ser membre del Tribunal Europeu de Drets Humans. L'informe parla de com s'han suspès drets i llibertats i parla, en concret, de que el Govern espanyol no aplica el 116, que és l'article de la Constitució per suspendre drets i llibertats. I per què no l'aplica? Perquè, si l'hagués aplicat, l'hauria d'haver comunicat al Comitè de Drets Humans d'Europa, el qual li podia haver dit: «No ha lugar. Tenim un article per a això a la Constitució; estic en el món politicoinstitucional, constitucional, no al Codi penal. I aquest article no va ser utilitzat. I això es parla en l'informe del síndic, que crec que ha estat molt poc debatut en les intervencions. Mirin, avantdarrera reflexió: tothom pesa el que pesa segons voluntat popular, tothom pesa el que aconsegueix amb vot per part de la població. Aquest síndic, l'any 2004, va ser votat per tots els grups parlamentaris menys per Convergència i Unió, vaig tenir la confiança de tots els grups parlamentaris menys Convergència i Unió, que era el grup parlamentari majoritari, i em va negar la seva confiança. Des del Grup Popular fins a qualsevol grup..., esmentin el que vulguin. A la renovació de mandat, quan van fer la nova llei, després del nou Estatut, vaig ser proposat per tots els grups parlamentaris de la cambra; vostès saben quin vot té cadascú darrere. I tenen a la llei del síndic un mecanisme pel qual, si elegir el síndic són tres cinquenes parts, poden posar en marxa tres cinquenes parts la dimissió del síndic quan hi ha motius per demanar-la, només faltaria! Estem en democràcia i no hi ha ningú que sigui intocable. Això és la mateixa normativa. Però tothom pesa el que pot pesar, el que pot arribar a bellugar. S'equivoquen tots els que no veuen que estem davant un tema molt profund, que al síndic no li genera cap comoditat. Els garanteixo que redactant aquests informes ningú es pot sentir còmode, ans al contrari, molt amoïnat, tan amoïnat com veure'ls com es confronten vostès en temes tan importants que mereixerien suma, tan amoïnat quan jo surto de la presó i sento les portes metàl·liques que es tanquen darrere gent que està injustament tancada en aquelles presons, tan amoïnat per veure que la gran majoria de la ciutadania de Catalunya està reclamant que hi hagin propostes per anar endavant, molt lluny del que legítimament vostès pensen que és el joc de veure com van les andaluses, a veure com ho presentem... Perquè estem tocant el moll de l'os...
Síndic, li demano que vagi acabant, si us plau.
...–acabo en un minut, president–, estem tocant el moll de l'os de les institucions, que, si no arreglem –perdonin que els digui el que diré ara–, trigarem generacions a refer l'esquerda; no l'esquerda a Catalunya, no: l'esquerda a tota la democràcia espanyola. Trigarem generacions, perquè fan falta tones de pedagogia i de valentia. Lyndon Johnson, president demòcrata tirant a conservador, firma la Llei de drets civils dels estats del sud, gràcies a la qual avui tenen molts drets, i diu: «Trigarem molts anys, els demòcrates, a tornar a guanyar en aquests estats; però té la valentia de firmar aquella llei. Perdonin que torni al 7 de novembre. Dèiem «llibertats, dèiem «amnistia i dèiem «principis de l'Estatut com a primer pas per a l'exercici del dret a l'autodeterminació. Això agafava des de carlins fins a trotskistes. Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, síndic. Ara hi ha un torn dels grups per si volen posicionar-se, un torn de cinc minuts. Si ho demanen, eh? Sí, senyor Carrizosa? Doncs quan vulgui. Cinc minuts per grup parlamentari.
Señor síndic, es la primera vez en mi vida que oigo eso de «llibertat, amnistia i principis de l'Estatut del 32 per veure no sé què de l'autodeterminació. ¿No era «llibertat, amnistia i Estatut d'autonomia? No eran esos los lemas, señor síndic? Mire, los asesores. Usted dice: «No, todos tienen asesores. Tienen asesores, pero, señor síndic, lo razonable sería que usted tuviese cinco o seis asesores, no veintisiete, porque si tiene veintisiete lo que está haciendo es sacar a funcionarios para meter gente a dedo, y eso es un fraude de ley. Usted tiene funcionarios a los que llama «asesores, pero que los puede echar. Debería sustituir a tanto asesor por funcionario. Usted también, síndic –aquí lo ha reiterado–, quiere quitarnos el derecho, a los catalanes, a acudir también, si lo desean, a usted o al Defensor del Pueblo español, nacional. ¿Dónde radica el interés por quitar a los catalanes derechos, señor síndic de las personas y de los derechos de las personas? ¿Por qué un síndic tiene afán por recortar los derechos de los catalanes? Por mantener el chiringuito, supongo. Segunda cosa. Insiste usted en los nocivísimos efectos del 155, como si el 155..., estuviéramos aquí tan tranquilos y de repente a alguien le da algo y, ¡bam!, nos pone la Constitución en Cataluña. ¿Por qué? ¿Qué ha pasado? ¿Cómo es que llegó aquí el 155? No le queda... O sea, el 155 es malo malísimo... Y, si no se llega a aplicar el 155, ¿qué pasaba?, ¿qué teníamos? ¿Una declaración de independencia y no se aplica la Constitución en Cataluña? Quiere usted decir que si no aplicábamos el 155 es bien..., porque entonces la declaración de independencia ha triunfado, porque, como no se aplica la Constitución en Cataluña, los golpistas triunfan. Eso es lo que a usted le parecería bien. A la mayor parte de los catalanes, no, y al mayor grupo de la cámara, tampoco. Y además se vulneraron los derechos de los diputados, no con la boca pequeña, con la boca muy grande. Se nos pisoteó, como, por cierto, está haciendo este Parlamento a cada momento, porque ya a este Parlamento..., y permítame el exordio, pero yo creo que le interesa, porque para eso usted es el síndic de greuges, ¿no? Pues, mire, en este Parlamento ya ve usted, cuando a veces se da un turno por alusiones, si es un señor que sea amigo del señor Torrent se le dan dos minutos, o tres minutos, se le dan. Nunca lo había visto. De treinta segundos pasamos a dos minutos con el señor Costa, porque es compañero de la Mesa del señor Torrent. Y luego a la señora Arrimadas, que pide por alusiones también, se le discute y se le dan treinta segundos. Bueno, pues, esto –esto–, que ya parece una clase de un colegio que se ha desmandado, esto es el Parlamento de Cataluña. Con un mal profesor o un mal director de estudios, el colegio empieza a ser ya que a los padres se les ponen los pelos de punta de qué está pasando en este colegio. Esto es lo que está pasando en este Parlamento degradado, que nos lo abren y nos lo cierran cuando quieren. Eso es lo que está pasando, señor síndic de greuges, el que vigila que las administraciones no abusen de su poder. Fíjese, ¿quiere ejemplos de abusos de poder? Hoy hemos tenido en su propio debate; véalo, señor síndic, no cierre los ojos a lo que hacen sus amigos. Por último, la Autoridad Catalana de Protección de Datos, usted dice qué pasó, claro. Roban masivamente los datos de todos los catalanes. Se vanagloria de ello el juez Vidal en su día, de que no es legal lo que estamos haciendo. Nos roban los datos para meternos en las bases de datos de un referéndum ilegal y usted lo pasa a la Agencia de Protección de Datos. Claro, la Agencia de Protección de Datos no hace nada. ¿Usted hace nada cuando la Agencia de Protección de Datos no hace nada? Pues, nada, nada de nada, ¿por qué? Si son los mismos, si está usted con ellos, si estuvo con ellos el día antes del golpe, dice usted, para mediar. Mire, no esperamos nada, señor síndic del procés, o señor síndic del Govern, no esperamos nada de usted. Solo esperamos que, en febrero, cuando ya venza el mandato…, que ya, nosotros, es que ya ha visto que no le pedimos nada, ¿verdad?, que no pedimos su intervención para nada; hemos pedido su dimisión; váyase, no se aferre a la silla, váyase con dignidad. Nos pelearemos, porque, visto el ejemplo, va a ser muy difícil que las fuerzas políticas nos pongamos de acuerdo en su sucesor. Y yo le pediría que, después de los catorce años que lleva y el repudio de gran parte de los representantes de los catalanes, tenga usted la decencia de irse, pues..., con su trabajo cumplido, con su trabajo para los suyos cumplido, y sin hacer demasiado ruido, y acabemos con esta etapa de un síndic que ya no es de los catalanes, ya no es del pueblo, ya no es de greuges, es del procés y del Govern. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del senyor Eduard Pujol. Quan vulgui.
Bé, senyor president del Parlament, president Torra, diputats, diputades, consellers, segurament no esgotaré el temps de la meva intervenció, però sí que hi ha alguna cosa que cal dir. D'entrada, síndic de greuges, gràcies per l'informe, gràcies per haver posat llum; és un informe demolidor. Vostè, segurament, avui..., vostè ja és grandet per defensar-se, ja és prou grandet. Quan era..., fa uns quants anys jo l'havia seguit molt en les seves intervencions aquí al Parlament i la seva esgrima dialèctica, i era brillant i continua sent brillant. Per tant, no soc jo qui l'ha vingut a defensar, però segurament vostè avui no s'imaginava que li dirien «comisario político, «frau de llei, «chiringuito. És que és molt gros haver d'intervenir després de la intervenció i de les barbaritats que hem arribat a escoltar en aquest Parlament, és molt gros. Perquè, efectivament, té raó. Sort que ha demanat que no parléssim amb l'estomac, sort que ha demanat cap, sort que ha demanat raó, sort que ha demanat política, perquè, si no, no sé que hauria dit el senyor Carrizosa. Senyor Carrizosa, vostè és un molt bon orador. Vostè té tics, recursos, que estan molt bé. Però vagi a El club de la comedia, dediqui's a un altre gènere. Però, si us plau –si us plau–, no vingui a aquest Parlament –no vingui a aquest Parlament. [[Remor de veus.]] L'he portat on volia, l'he portat a demostrar davant de tots aquests senyors i aquestes senyores, aquests diputats i diputades, que vostè no sap què vol dir respecte –vostè no sap què vol dir respecte– [[aplaudiments]] , perquè vostè viu de no respectar-nos. El seu modus vivendi és no respectar. Vostè no respecta el Parlament, vostè no respecta els diputats, vostè no respecta..., quan convé, no respecta els consellers, quan convé, no respecta..., li faltem el respecte al president de Catalunya; quan convé, tractem el senyor Torrent, el president d'aquest Parlament, sense el respecte merescut. És la seva especialitat, és l'especialitat de la casa: no respectar. I d'aquesta manera no anem bé. Senyor Carrizosa, de debò, no anem bé. Això no pot ser una taberna a les quatre de la matinada. Això no pot ser una taberna, hi insisteixo, a les quatre de la matinada. Hem de tornar-nos a respectar, i és molt difícil tornar a respectar després de les seves intervencions, de debò, és molt difícil; són un homenatge a la mala educació, perquè la mala educació no només és dir segons quines paraules que puguin faltar, la mala educació també és la comunicació no verbal, la mala educació també és el to, aquest to... [[Veus de fons.]] Sí, sí, miri, l'hi diré de manera clara: vostè és un faltón –vostè és un faltón. I vostè viu d'això, exactament d'això. Per tant, hi insisteixo, respecte a les institucions d'aquest país. I jo sé per què vostè viu del no respecte, perquè a les institucions, a totes les institucions de tots els països –de tots els països– se les ha de respectar, i la falta de respecte és una manera subtil de carregar-se els intangibles. Perquè, sap què passa? Els països estan fets de tangibles i d'intangibles. Una manera tangible de carregar-se aquest Parlament és aplicar el 155, efectivament, ho van fer molt bé; i després hi han els intangibles, que és no respectar les normes no escrites, les normes de comportament d'una institució com aquest Parlament. Si us plau, senyor Carrizosa i companyia –senyor Carrizosa i companyia–: respecte. [[Aplaudiments.]] Abans d'acabar –abans d'acabar–, senyora Levy, només un prec. Quan he sentit que vostè deia que podem activar mecanismos, m'he posat les mans al cap, perquè l'última vegada que van activar un mecanismo van fer una destrossa que es diu 155. Si us plau, no activin més mecanismos; ja ho van fer i ha estat un desastre. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Sí, senyor Carrizosa?
Por unas alusiones clarísimas, señor presidente.
Digui.
Sí. Pues, señor Pujol, me ha llamado usted «faltón. Mire, yo respeto muchísimo a todas las personas pero lo que exijo es que el Parlamento respete a los diputados y a los catalanes. Si en un parlamento que se ha perpetrado un golpe a la democracia, como el que ustedes comandaron y el que ustedes idearon, y que después se protegen mintiendo diciendo que tenemos presos políticos cuando es evidente que son las personas que dirigieron el golpe a la democracia, me parece sencillamente, pues, un delirio –un delirio. Y le digo otra cosa, y ya para acabar. Nosotros no hemos faltado el respeto personalmente a nadie. Creo que personas que hacen, invisten como presidente a una persona que nos llama «bestias, «bestias taradas, que «bestezuelas que gritan y ponen recursos, etcétera. Que continuamente aluden a nuestra falta de humanidad, nos deshumanizan como se ha hecho en otras épocas de la historia muy reprobables, que se ha pretendido deshumanizar al contrario, ustedes esto lo hacen continuamente. Por eso les pido que respeten al Parlamento, que respeten también las normas de este Parlamento, que nos respeten a nosotros y entonces probablemente los debates podrán ser menos dolorosos y menos movidos para todos. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la senyora Anna Caula. Quan vulgui.
Gràcies, síndic. Gràcies, sobretot, pel plantejament, per presentar-nos, una vegada més, una eina que, com a mínim, ens ha de fer reflexionar, sigui amb la direcció que cadascú esculli, però ens ha de fer reflexionar. I, tanmateix, subscriure el que deia el senyor Pujol: no sé on vostè posarà el llindar del respecte, jo no sé com vostè interpreta parlar amb respecte als companys. Tanmateix, jo li dic que a mi em costa entendre com vostè entén el respecte. Tanmateix, en defensa de l'escola catalana, com dèiem abans, jo anava a l'institut, i jo penso que si hagués presentat un treball de fi de curs utilitzant moltes de les paraules que vostè utilitza, amb les descripcions que vostè fa, a mi la meva professora de secundària, que em va ensenyar a estimar a estudiar, m'hagués suspès. I l'hi hagués agraït. Perquè probablement a l'escola catalana ens ensenyen a expressar-nos d'una altra manera, a ser constructius [[remor de veus]] , a ser...
Un moment, senyora Caula. Ja els he dit que si no els interessa el que està dient l'orador surtin de l'hemicicle, i si no, si es queden aquí, respectin, callin i escoltin. Senyora Caula, endavant.
I seguiria una miqueta parlant de l'informe del síndic, que és del que hem vingut a parlar avui. Ens fa palès i ens fa una anàlisi al final amb unes reflexions, i ens parla d'uns punts que ell anomena com l'alliberament immediat dels presos polítics mentre no es celebri un judici en plenes garanties. Ens parla també de crear, entre tots, un diàleg constructiu a proveir una solució política a un conflicte polític. Ens diu també que enfortim els drets fonamentals i les garanties democràtiques enfront de la seva erosió. I la recuperació dels principis de la mínima intervenció penal i constitucional. I realment també ens planteja investigar una actuació policial desproporcionada. A mi, ja que parlem d'escola avui, és com tornar a P3, és com sortir a aquest faristol a parlar de tornar a recuperar uns drets mínims que ja haurien d'estar garantits. Tornant al que dèiem, jo que no porto gaire temps aquí al Parlament però sí que recordo la senyora Noemí de la Calle, recordo altres diputats de Ciutadans fent esment de les característiques i els aspectes positius del síndic de greuges, quan exposava un informe d'infància, quan exposava un informe a la Comissió d'Afers Socials. Caldria recuperar potser el que deien en aquell moment del Síndic de Greuges. I aquí només m'afegiria a les paraules, i no podria definir millor de com ho ha fet el diputat Nuet de que hem de ser prou rigorosos per saber escoltar i analitzar allò que ens agrada quan el vent bufa a favor i allò que no ens agrada quan el vent bufa en contra. També, fer-nos conscients de la caixa de trons que potser hem obert tots a l'Estat espanyol amb el 155. Ens trobem últimament com Pablo Casado, com Albert Rivera, avui mateix el senyor Carrizosa competeixen per veure qui busca l'excusa més nímia per aplicar el 155. Siguin conscients del que van fer els senyors del PSC amb el seu seguidisme, han habilitat un 155 que sembla discrecional. Perquè amb una majoria del PP i Ciutadans al Senat, qui serà l'encarregat de garantir que el 155 no es converteixi en una eina a discreció de la dreta més rància a l'esquerra de VOX? El mateix Tribunal Constitucional que encara, com ens esmentava el síndic, no ha respost la consulta sobre la constitucionalitat del 155 que va plantejar en Xavier Domènech i que la va haver de presentar ell perquè la Generalitat estava legalment indefensa davant de la seva aplicació. Un altre abús que també ens apunta el síndic de greuges. Què creuen, vostès, que resoldrà abans el Tribunal Constitucional, el recurs del 155 o el recurs que pretén invalidar una resolució d'aquest Parlament només perquè qüestiona el paper de la monarquia? Per tant, comencem-nos a reflexionar en quin sentit funciona el Tribunal Constitucional. I ens lamentem –i ens lamentem– que sembla que el Govern del PSOE abans que llegir l'informe del síndic continua basant la seva actuació en els delirants informes de la Guàrdia Civil redactats per coronels de dia i trols de Twitter de nit. Perquè la solució no està en els 177 anys de presó que demana la fiscalia o els 117 que demana l'advocat de l'Estat, la solució rau en la correcció de la injustícia i el reconeixement de les demandes polítiques de la majoria de la ciutadania de Catalunya, un 80 per cent demana el dret a decidir. Tal com reclamava el vicepresident Aragonés el dijous passat a Lledoners: llibertat, absolució i autodeterminació. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, de la senyora Marta Moreta. [[Pausa. Marta Moreta Rovira abaixa el faristol.]]
És que ho abaixo, que està molt alt; en Pujol és molt alt... Bé, síndic, avui crec que ha perdut l'oportunitat, realment, de ser imparcial, i de que tot el poble de Catalunya el vegi com el síndic de tots. Per tant, em sap greu que no ho hagi fet. I també m'agradaria dir-li que el 155, nosaltres insistim que no creiem que es pugui parlar de forma aïllada i separada de tot el procés, i menys dels dies 6 i 7 de setembre. I li ho torno a reclamar: no sé quina por té de fer un informe sobre el 6 i 7 de setembre. És que no ho entenem. Tanta por té de fer aquest informe? De veritat? I una cosa, perquè seré molt breu –molt breu, molt. Dir-li al senyor Pujol, amb tot l'encant, i amb tota l'empatia que pugui dir, perquè em sembla que no m'ha sentit a dir res fora de lloc. Però sí que m'agradaria que aquest tracte, aquest respecte a les persones que parlem habitualment en aquest Parlament i que avui se n'ha parlat tant, també es pugui fer avinent en les paraules que alguns dels seus han pronunciat aquest dematí. [[Veus de fons.]] I és que dir que «regalima cinisme per les escales del Parlament, dir-li al senyor Iceta... [[alguns aplaudiments]] , francament, penso que realment no és tractar les persones com es mereixen, perquè em sembla que el senyor Iceta mai –mai– ha tingut una actitud de fora respecte de les persones. Mai. I altra cosa, també, li diria, ja que tinc el president a davant, que, com l'ha contestat tampoc ens sembla molt normal. «Hem perdut l'oportunitat d'humanitzar-nos. Ens ho ha dit a nosaltres, als Socialistes: «hem perdut l'oportunitat... Jo, em sento molt humana, i molt empàtica, i mai a la vida se m'acudiria tractar les persones com ho ha fet vostè. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, del senyor Joan Josep Nuet.
Sí; gràcies, president. Síndic, tornar-li a agrair la presentació del seu informe. Vostè sap que el nostre grup parlamentari a Madrid, el Grup Parlamentari d'Unidos Podemos, va presentar un recurs davant del Tribunal Constitucional contra l'aplicació de l'article 155 de la Constitució espanyola. Encara estem esperant resposta. Crec que aquesta resposta arribarà tard i malament. I, per tant, em sumo a les seves paraules: hi havia solucions i es va tirar pel dret, i això ha estat una greu irresponsabilitat política que al pas que anem pagarem durant molts anys. I, per tant, la nostra preocupació. Mirin, diputats i diputades, a mi, també, alguna de les intervencions que he escoltat m'ha fet vergonya. Els haig de dir la veritat. Crec que aquest Parlament es mereix alguna cosa millor. Però no hem de permetre que la crispació guanyi el debat parlamentari. La crispació és la porta d'entrada [[aplaudiments]] ..., la crispació és la porta d'entrada a la irracionalitat, i la irracionalitat és el que justifica la repressió. I de repressió, aquest país, i aquesta gent que viu en aquesta terra que es diu Catalunya, no en volem ni la necessitem. Per tant, no passaran. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del senyor Vidal Aragonés.
Quan no es pot criticar l'objecte, o no es vol criticar l'objecte, es critica l'autor de l'objecte, però el que hauria estat interessant és que avui, aquí, hi hagués hagut proposta política contrària a allò que deia l'informe del síndic, que és el que ens ha mancat, i ho diem amb tot respecte en aquest Ple d'avui. També volem dir: l'escola pública catalana és patrimoni de tots i totes. I aquí hi ha diputats de tots els grups polítics, segurament –segurament–, que hauran anat a l'escola pública catalana. Votants de tots els grups polítics que van a l'escola pública catalana. Però també demanem que quan es fan determinades comparacions, doncs, es sigui molt respectuós o molt respectuosa, perquè fins i tot la pitjor de les classes, amb el màxim desordre de l'escola catalana, habitualment, mostra més respecte que determinades actuacions que vivim en aquest Parlament. I li podem dir, ho diu qualsevol que ha anat a l'escola pública catalana. Ens ha demanat, i ningú li està donant resposta, el senyor síndic: propostes, alternatives per a la situació que tenim. Nosaltres li'n donarem, segurament, al senyor síndic, no li agradaran. Primer. És una proposta clara de com es defensen els drets fonamentals, que no serà a través de la judicatura espanyola. I per a nosaltres aquesta resposta l'adultera, la històrica de com vam conquerir drets. Com vam guanyar el dret de vaga?: fent vaga. Com vam guanyar el dret de reunió?: fent reunions. Com vam guanyar el dret de manifestació?: fent manifestacions, quan no eren legals –quan no eren legals–, però aquesta va ser la manera com els vam guanyar. I una altra proposta més general: la de construir república. En aquest procés permanent de construir república, que no és per canviar una bandera per una altra, és per conquerir drets. No ho ha dit el senyor síndic, però sí que ho sap, que la CUP no és una organització nacionalista, és una organització independentista. Per tant, ja pot imaginar que no tenim cap simpatia pel soleturisme, absolutament cap, el nostre rebuig; això sí, tenim el màxim respecte –el màxim respecte– pel que va significar l'Assemblea de Catalunya i el que va significar, sobretot en la seva constitució, l'any 71, quan s'estaven jugant la seva llibertat aquells i aquelles que ho van constituir. I si no ens fallen les dades, de les quatre propostes essencials del 71 que tenia l'Assembla de Catalunya, la primera era: drets socials i drets polítics; la segona era amnistia, i la tercera era tornar a un estatut, que era el del 32, que era el d'una república, però deia també, com a pas previ al dret d'autodeterminació. Per tant, no volem oblidar-nos d'aquest aniversari, del de l'Assemblea de Catalunya. I aprofitant el dia d'avui, no ens volem oblidar d'un altre aniversari: cent u aniversari de la revolució bolxevic. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara de la diputada Andrea Levy, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Quan vulgui.
Desde el escaño. Señor Pujol, yo entiendo que usted, señor Pujol, hace poco era director de RAC1 y de eso se le ha quedado, imagino, el deje de querer mandar, o dar órdenes, o reñir a los diputados de esta cámara. Pero usted es un diputado más. Usted, en esta cámara, no tiene derecho a venir aquí a reñir..., como lo hace un diputado, como se expresa un diputado. El problema, señor Pujol, no es que a usted no le guste como se expresan los diputados, es que a usted no le gusta que se expresen [[remor de veus]] los diputados. Porque ¿sabe el problema? Sí, eso es parte de su ideología nacionalista totalitaria: ustedes quieren hostigar, quieren señalar y quieren ir en contra de toda la disidencia política en este Parlamento. Y por eso ha ido a la tribuna a faltar al respeto a diputados que no son independentistas. El problema, desde luego... Perdón, señor presidente, es que no me está poniendo el tiempo, entonces no... Me limitaré a tener...
Perdó, té raó, no l'hi havíem «apretat.
Hablaré menos, pero, para controlarlo desde el escaño. Muchas gracias. Pero yo le digo: oiga, aquí todo el mundo tiene derecho a expresarse como considere oportuno sin que usted venga a reñirnos, porque usted no es director ya de nada, usted es un diputado más, como cualquiera de los ciento treinta y cinco que estamos así, aquí. O sea que cuidado con las formas y cuidado con ese totalitarismo que siempre asoma la patita cuando ustedes intervienen. Señor síndic, yo creo que le tendría que hacer reflexionar que los que estamos en esta cámara parlamentaria y no somos independentistas no le hemos dado el apoyo a su informe. El problema de su informe no es lo que dice, es lo que no dice, y por eso es un informe parcial, interesado y con falta de objetividad. Usted oculta una realidad, usted solo señala la realidad independentista. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. [[Eduard Pujol i Bonell demana per parlar.]] Sí, senyor Pujol...
Per al·lusions. Senyora Levi, m'ha fet molta gràcia... [[Pausa.]] Mana'm? [[Pausa.]]
Endavant, endavant, senyor Pujol.
M'ha fet molta gràcia... És l'alçada, que costa molt parlar amb aquests micròfons; a veure si amb aquest hi ha més sort. A vostè, senyora Levi, no és que no li agradi el meu to, és que no li agrada el que dic. [[Veus de fons.]] És que no entraré en discussions, de debò, no hi entraré. Només una cosa: el que sí que m'agradaria que qualsevol diputat d'aquesta cambra aixequi el dit i m'interpel·li el dia que jo amenaci algú en aquesta cambra. Les opinions poden ser molt diverses, però l'amenaça permanent en la que vostès viuen, de debò, no la faré servir mai. Sí... No, no, no: s'estranyen de l'amenaça. Escolti'm, s'ha passat l'estona de la seva intervenció dient cuidado...
Senyor Pujol...
...i cuidado i cuidado. Cuidado de què? –cuidado de què? Escolti'm, el dia que nosaltres ens expressem des de l'amenaça, que algú m'ho faci veure i els donaré la raó. Però, mentrestant, respecte, respecte i respecte. Només faltaria! [[Aplaudiments.]]
Molt bé. Acabat aquest punt, només ens queda agrair en nom de la cambra, al síndic i al seu equip, la participació i la presentació de l'informe. Moltíssimes gràcies, síndic de greuges i equip. [[Decret llei 5/2018, del 16 d'octubre, sobre l'increment retributiu per al 2018 i el règim de millores de la prestació econòmica d'incapacitat temporal aplicable al personal del sector públic]] [[203-00005/12]] I seguim amb l'ordre del dia. El següent punt és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 5/2018, del 16 d'octubre, sobre l'increment retributiu per al 2018 i el règim de millores de la prestació econòmica d'incapacitat temporal aplicable al personal del sector públic. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret. Té la paraula, doncs, el senyor Jordi Puigneró, conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública.
Bé; gràcies, president. Molt bona tarda, diputats i diputades, la veritat és que mai m'hauria imaginat que la meva primera intervenció des d'aquest faristol seria per haver de recordar que no podem fer veure que vivim en una situació normal. Hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això, jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem. Dit això, comparec avui davant d'aquesta cambra per presentar i demanar el vot favorable a la convalidació del Decret llei 5/2018, sobre l'increment retributiu per al 2018 i el règim de millores de la prestació econòmica d'incapacitat temporal aplicable al personal del sector públic. Es tracta d'un decret llei aprovat pel Govern en la sessió del passat 16 d'octubre i que deriva de l'acord assolit amb els sindicats majoritaris en la mesa general de negociació de l'empleat públic de la Generalitat de Catalunya de 18 de setembre d'enguany. Aquest decret prové, doncs, del treball que es va fer en la Mesa de la funció pública, que és l'òrgan on pertoca dialogar als sindicats i al Govern. Per tant, vull iniciar la meva intervenció, en primer lloc, agraint a la UGT i a Comissions Obreres, avui presents aquí, a l'hemicicle, que hagin facilitat l'assoliment d'acords pel que fa a l'increment retributiu a aplicar als treballadors públics de la Generalitat, per tal, i per tant, que no perdin poder adquisitiu. I també, respecte de la millora de la prestació econòmica d'incapacitat temporal, avançant d'aquesta manera en la recuperació dels drets perduts. La voluntat del Govern d'aplicar de manera urgent les millores en les condicions laborals i retributives dels empleats públics i l'actual situació de pròrroga pressupostària han fet necessària l'aprovació del decret llei que avui els presento. No hagués calgut, potser, recórrer a la figura del decret llei, si no fos perquè amb el 155 es va tancar el nostre Parlament i es va empresonar el Govern. Si no hem pogut pagar fins avui, és per obra i gràcia dels pares del 155, avui presents també en aquesta cambra. Si no fos per aquesta situació d'anormalitat democràtica del 155, segurament hauríem pogut negociar i aprovar una llei de pressupostos que hauria incorporat aquest acord en una partida pressupostària de manera automàtica. Pel que fa al contingut del decret llei, hi consten dos articles. El primer permet l'increment retributiu de l'1,95 per cent de la massa salarial del personal de la Generalitat. Aquest increment suposa una despesa total de gairebé 226 milions d'euros. En concret, s'aplica l'increment màxim de l'1,75, autoritzat per la Llei de pressupostos generals de l'Estat, i a més hi afegim el 0,20 per cent addicional. Segons es va acordar amb els sindicats, aquest 0,20 per cent addicional de la massa salarial es destinarà a homogeneïtzar les retribucions en funció de la dedicació horària, de tal manera que s'incrementi linealment la quantia del complement específic o complement de grup per al personal laboral dels llocs de treball amb jornada de treball ordinària. Així, els llocs de treball que tenen una retribució inferior tindran un augment proporcionalment superior a aquells que tenen retribucions més altes. O sigui, els que menys cobren són els que percebran més. Des del passat mes d'octubre, els treballadors i treballadores públics ja perceben a la nòmina l'increment salarial de l'1,75 per cent. La Generalitat abonarà tots els endarreriments abans de final d'any, i ho farà de la següent manera: a la nòmina del mes d'octubre ja han percebut l'increment salarial fix de l'1,50 i l'increment variable del 0,25 per cent, amb efectes des de l'1 de juliol; a la nòmina del mes de novembre s'inclouran els endarreriments corresponents a l'increment salarial fix de l'1,50 corresponents al període comprés entre l'1 de gener i el 30 de juny, i finalment, a la nòmina del mes de desembre es percebrà l'increment addicional del 0,2 per cent, amb efectes des de l'1 de gener. El decret llei també inclou, en el seu article segon, la mesura per la qual el personal de la Generalitat percebrà el cent per cent de les retribucions des del primer dia per la incapacitat temporal. Això vol dir que cobraran el cent per cent del sou en cas d'estar de baixa, en tots els supòsits i des del primer dia, retornant així a la situació del 2012, abans de l'aplicació de la Llei estatal d'estabilitat pressupostària i de foment de la competitivitat. És de justícia que així sigui. Una mostra de la voluntat que té des del primer dia aquest Govern amb els seus treballadors són els sis acords assolits en els primers mesos de la legislatura, acords fets amb les organitzacions sindicals en matèries com la selecció del personal interí o com el que avui els presento, entre d'altres. I és cert –i és cert– que amb el retorn de les pagues extraordinàries del 2013 i del 2014 encara no hem pogut arribar a un acord. Però que no s'hagi arribat a un acord no vol dir que aquest Govern deixi de treballar-hi. Així ho demostren les dues accions dutes a terme en aquest sentit: primer, portar una primera proposta de calendarització a la Mesa de Negociació de l'Empleat Públic, i segon, reunir-me amb la ministra de Política Territorial i Funció Pública, la senyora Meritxell Batet, portant en l'ordre del dia, com a primer punt i principal punt de l'ordre del dia, la sol·licitud de flexibilització de la disposició addicional 41a de la Llei estatal de pressupostos, que ens impedeix fer servir recursos propis per retornar les pagues. Saben quina va ser la resposta de la ministra? Un cop de porta, un sonor cop de porta als drets dels treballadors públics de la Generalitat. [[Remor de veus.]] Sí, sí, va ser així. Tot i així –tot i així, tot i així–, i a l'espera d'un canvi de criteri de l'Estat en aquest assumpte, el Govern de la Generalitat ha portat a la Mesa de Negociació de l'Empleat Públic una proposta de calendari per al retorn de les pagues extres dels anys 2013 i 2014; és una primera proposta. I també el complement de productivitat, el fons d'acció social i el pla de pensions. Es tracta d'un calendari d'inici de negociació i de retorn de les pagues pendents d'abonar, que sumen prop de 1.100 milions d'euros; una xifra molt elevada, que obliga a distribuir el seu retorn en diversos anys. El departament, tot i les dificultats, manté intacta la seva voluntat de negociar. En aquest sentit, els informo que insistirem en la negociació amb els sindicats, amb l'objectiu de treballar conjuntament en una proposta. Vull deixar clar que la voluntat del Govern és treballar per la millora contínua i permanent de les condicions de treball dels empleats de la Generalitat. En aquest sentit, penso que ens avalen els sis acords en només cinc mesos de govern. Estic convençut que portarem al Parlament més iniciatives positives com la d'avui, fruit del diàleg i de la negociació. Per totes aquestes raons, vull demanar-los el vot favorable a la convalidació d'aquest decret llei, que ja ha possibilitat que els treballadors i les treballadores de la Generalitat estiguin ja gaudint de les millores en els seus drets. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. A continuació, passem a la intervenció dels grups per fixar la seva posició. En primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor Dimas Gragera.
Muchas gracias, president. Diputados, diputadas, muy buenas tardes a todo el mundo; un saludo también a los representantes sindicales que hoy nos acompañan. Bien, hoy nos traen a debate y a votación un decreto que persigue un aumento retributivo para el año 2018 y unas mejoras en las prestaciones temporales por incapacidad laboral. Hoy vamos a hablar de derechos laborales, y estamos de acuerdo –usted ha pedido el voto favorable–, estamos completamente de acuerdo en que se negocie y que se llegue a estos acuerdos, sobre todo cuando se cuenta con el acuerdo de todas las mesas sindicales. Lo que pasa es que, si hablamos de derechos laborales... Ya le digo, vamos a dar aprobación a este decreto y no nos vamos a entretener mucho más. De hecho, vamos a hablar de los decretos que ustedes deberían traer y no traen. Porque, si hablamos de derechos laborales, hay muchos decretos que deberían venir a este Parlament y no vienen. Si hablamos de derechos laborales tendríamos que hablar de todos los derechos que ustedes han recortado desde que empezó el procés. Han recortado en todos los ámbitos: han recortado en sanidad, han recortado en educación, han recortado en políticas sociales, y también han recortado, obviamente, en los derechos de los trabajadores. Nosotros ya sabíamos que para ustedes los derechos de los trabajadores nunca han sido una prioridad. Ustedes han tenido otras prioridades, como ha sido dividir a los catalanes, y, miren, esto sí que lo han conseguido. Aún estamos a tiempo de reconducirlo, pero lo han conseguido. Pero en esta legislatura yo creo que los agravios y la falta de respeto a los trabajadores públicos han ido más allá. Y han ido más allá con su nombramiento, señor Puigneró. Se lo voy a detallar. Ya se lo dijimos en su comparecencia: cuando usted compareció inicialmente, usted nos trajo un powerpoint, dedicó casi una hora a hablar de las políticas digitales y solo tres minutitos a hablar de la función pública. Sí, miren, y además mi crítica es coincidente con la crítica que le hicieron los sindicatos en su comparecencia. Y, miren, ya se lo dijimos, que a usted le han hecho una conselleria a medida, porque usted fue el informático del procés, y como no pudieron hacer la república normal, en el mundo real, ahora quieren hacer una digital, y le han dado a usted un juguete para que juegue a repúblicas digitales. Pero ¿sabe lo que pasa? Que han tenido el error de meter a la función pública ahí, y nosotros estaremos ahí para defender los derechos de los trabajadores. Miren, y esto que le digo se demuestra siguiendo su actividad. A usted se le ve haciendo fotos con robots, con drones, incluso con cables de fibra óptica, pero pocas fotos y a pocos acuerdos vemos que usted llega con los sindicatos. De hecho, cuando ustedes tienen reuniones con los sindicatos, mejor que no las tengan, porque van y les insultan, con la propuesta de devolver la paga extra en ocho años. Miren, con su propuesta... Nos decía el señor Batet –que no lo veo aquí–, en un ejercicio de demagogia inmenso, que cómo no éramos capaces de mirar a los ojos a los familiares de los presos; pues yo no sé cómo ustedes, después de esta propuesta, van a mirar a los trabajadores públicos a los ojos. Miren, los trabajadores públicos, con la propuesta que ustedes han hecho, acabarán de cobrar esta paga en el año 2016, y el total de la paga del 2014, trece años después. Y, miren, el tema de la Ley de estabilidad presupuestaria, de la regla del gasto, sí que tiene algo de fundamento, pero a mí me parece una excusa de mal pagador. ¿Sabe por qué? Porque todas las administraciones del Estado –y la Generalitat de Catalunya es Estado, aunque a ustedes no les guste–, todas están sujetas a estas leyes que ustedes han mencionado, incluso los ayuntamientos, a los que ustedes les adeudan millones de euros, les adeudan millones de euros y los han adeudado hace años [[veus de fons]] ... –sí, sí, sí–, y aprobaron una propuesta de resolución. Y los ayuntamientos sí que han cumplido y han pagado estas pagas dobles a sus funcionarios. Yo no sé con qué cara va usted a una reunión con los sindicatos y les dice que no hay dinero, cuando por otro lado hace una rueda de prensa y anuncia que va a presentar licitaciones por valor de 900 millones de euros para continuar con su matraca digital. Con lo cual... Son prioridades; al final es un tema de prioridades. Y, miren, a mí se me caería la cara de vergüenza que, el mismo mes que ustedes le hacen esta propuesta a los sindicatos, presenten el chiringuito de la Oficina dels Drets Polítics i Civils, el Consell Assessor, el Consell per la República, y que ustedes se rían con esta propuesta. Y, perdonen, les he dicho solo los chiringuitos que han creado en el mes de octubre, porque si les digo todos los que han creado en estos años gastaría los diez minutos de intervención. Y es que su facilidad para colocar enchufados y vividores del procés es directamente proporcional a la precariedad y a la temporalidad a la que ustedes someten a los trabajadores públicos. Miren, ya lo hemos hablado, según datos de ustedes hay un 30 por ciento de interinaje, cuando la Unión Europea recomienda para las administraciones unos intervalos de un 8 o 10 por ciento. Se lo hemos criticado muchas veces, pero es que tenemos la sospecha, y también reiterada, de que a ustedes ya les va bien, porque ustedes son especialistas en presionar a los funcionarios públicos, en hacer que cumplan sus directrices políticas... Entonces, cuanta más inseguridad y cuanta más inestabilidad, para ustedes, mejor. ¿Se acuerdan ustedes de Lluís Llach, el que decía: «Los funcionarios que no cumplan nuestras directrices sufrirán? ¿Saben dónde está ahora Lluís Llach? Enchufado en uno de sus chiringuitos. Y, miren, y para acabar, quería hablar de otro derecho laboral que ustedes ignoran de forma constante, y es el derecho –ya sé que para ustedes no es un derecho, porque lo vulneran sistemáticamente–, es el derecho que tenemos todos y cada uno, pero también los trabajadores públicos, de trabajar en un espacio libre de simbología política. Miren, así lucía [[l'orador mostra una imatge]] ... ¿Reconoce este edificio? Está en Via Laietana y es dependiente de su conselleria. Así lucía la semana pasada, que hicimos esta fotografía; lo han convertido en un santuario a los presos separatistas. Y nosotros le reiteramos que quiten los lazos. Ya sabemos que la petición, que la pregunta, cada vez que le preguntamos si lo van a retirar, es retórica, pero no vamos a dejar de insistir. Se lo hemos dicho por activa y por pasiva, y es que ustedes han mejorado las formas de presión a los trabajadores públicos en sus espacios de trabajo. Hablaba el señor Bargalló –que ahora no lo veo aquí– del Gran Hermano orwelliano. ¿Saben lo que es el Gran Hermano orwelliano? Lo que hacen ustedes en la Delegació del Govern de Girona: un altavoz, la megafonía emitiendo sicofonías, llamando a los trabajadores públicos a convocarse en manifestaciones en favor de los que han vulnerado la ley y la democracia en esta cámara. Y sí, les he dicho sicofonías, porque al final son los sonidos de un procés que, a nuestro entender, ya está muerto. Y, miren, yo aquí quiero cambiar mi interlocutor, me quiero dirigir al Partido Socialista de Cataluña. La Generalitat, como les he dicho, es Estado y los edificios dependientes de la Generalitat son edificios dependientes del Estado. Ya han visto que ustedes les han intentado contentar y esta misma mañana ya les han dicho que no les van a aprobar los presupuestos, con lo cual dejen de no intentar ofenderles y atiendan a esos millones de catalanes que se sienten desamparados por el Gobierno de España. Atiéndanles porque, entre otras cosas, entre ellos, entre esos millones de catalanes, también están sus votantes. Y querría concluir con dos mensajes, uno para usted, conseller, y para su Gobierno, y otro para los trabajadores públicos. A usted le decimos lo que le decimos siempre: que saquen sus manos de los trabajadores públicos, que limpien el espacio público de su simbología política, y les pedimos también que devuelvan los derechos arrebatados a los trabajadores a la mayor brevedad. Sabe que vamos a estar encima de usted, como hemos hecho en todos estos años de procés, donde ustedes han cometido las barbaridades que han cometido. Y finalmente me querría dirigir a los trabajadores públicos, los servidores públicos, a todos esos funcionarios de la Administración –maestros, enfermeros, médicos, policías, bomberos, trabajadores sociales–, todas esas personas que en momentos de recorte, que en momentos de crisis han mantenido el estado del bienestar y han mantenido esa dignidad que a esta Administración le ha faltado. Que sepan que Ciudadanos va a seguir defendiendo sus derechos y que sepan también que no van a tener que esperar ocho años para que se devuelva su paga, porque estoy seguro de que mucho antes seremos capaces de cambiar este Gobierno. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn de la senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Benvolguts consellers, bona tarda. Bona tarda també als sindicats, que ens acompanyen des d'aquest matí. Miri, conseller, no sé per on començar, perquè ha dit vostè tantes coses que m'agradaria replicar... Per començar, dir-li una cosa: el 155 es va aplicar perquè vostès es van carregar l'autogovern al Ple del 6 i 7 de setembre. I com que vostès es van carregar la legalitat vigent que hi havia en aquell moment, algú l'havia d'incorporar, de recuperar. I ho va fer, per desgràcia, el Govern de l'Estat. Tant de bo vostès no se l'haguessin carregat, però va ser així. Si el president Puigdemont hagués convocat eleccions aquell mateix 26 d'octubre, les eleccions haurien sigut el 20 de desembre i, probablement, tampoc podríem haver tingut uns pressupostos aprovats el gener del 2018. Per tant, el seu argument no serveix. Miri, si vostès el 31 de gener haguessin triat un president, potser podrien haver aprovat un pressupost al març, i no li serviria l'excusa tampoc per dir que no han aprovat aquest decret llei fins avui perquè no tenien pressupostos, perquè el 155... Van estar vostès més dies amb el 155 per culpa de que no van triar un president, que no pas va estar per l'aplicació d'aquest 155 per part del Govern de l'Estat. Però, bé, no és el tema d'aquest decret llei, però jo crec que val la pena també, a vegades, poder dir algunes coses sobre el seu relat, que crec que a vegades incorpora massa mentides. Sobretot, perquè aquesta excusa que diu del pressupost també la podríem aplicar ara. Si vostès volen fer un pressupost, i en aquests moments no tenen cap impediment, no l'han presentat encara. Segons la llei, l'haurien d'haver presentat el 10 d'octubre. Estem avui a 6 o 7 de novembre, i encara, doncs, no el tenim sobre la taula. Per tant, també hauran de fer una pròrroga pressupostària. Portem vuit anys amb pròrroga pressupostària; vuit anys que es presenten els pressupostos sense complir amb la data. Per tant, tampoc estem en la primera ocasió que ens trobem en aquest punt. Però, bé, avui el que debatem aquí –i espero que ho aprovem; i, de fet, nosaltres també hi votarem favorablement– és el Decret llei 5/2018, que no és una altra cosa que l'aplicació de la Llei de pressupostos generals de l'Estat –recordem que la va aprovar el Partit Popular–, i que incorporava uns increments retributius d'un 1,5, és veritat, i després algunes addicionals d'un 1,25, segons arribéssim a un PIB determinat, i després una addicional del 0,20, igual que el cent per cent de les retribucions de la incapacitat temporal des del primer dia. Per tant..., vostè diu: «Hem firmat un acord amb els sindicats sobre això. Home, això està a la Llei de pressupostos generals de l'Estat, i el que habilitava aquesta llei era que les comunitats autònomes poguessin portar-ho a terme. Vostè ho va portar a la Mesa, i això, evidentment, es va acordar perquè era un benefici; no només afectava a Catalunya, sinó que afecta a tot l'Estat, i que així s'ha anat aplicant a cada una de les comunitats autònomes. Per tant, quatre, cinc acords, em sembla que no podem dir-ho tan alegrement. Es va produir un acord puntual d'aplicació d'una llei, que és la Llei de pressupostos generals de l'Estat, que es va aprovar al març del 2018. Això és el que avui aprovem. Això és el que avui portem a debatre i no una altra cosa. I, per tant, doncs, crec que també està bé dir les coses. A banda d'això, conseller, vostè no ha arribat a cap acord amb els sindicats, encara. I podria haver-ho fet. Sí. Miri, l'altre dia, a la reunió del 31 d'octubre, vostè no hi va ser. No cal que hi sigui, és veritat, però també hem vist altres consellers que quan el tema era prou important, doncs, han assistit a les reunions. En tot cas, a mi m'agradaria recordar-los que l'any 2016 ja feia quatre anys que havien retallat la paga del 2012. I va ser arran d'una reunió a la que ens van convocar els sindicats a tots els grups parlamentaris –en aquell moment hi havia Junts pel sí, que crec que no va venir a la reunió–, que va sortir una proposta de resolució, que es va aprovar el 20 de gener del 2016, en què obligàvem o demanàvem al Govern, doncs, que es pagués aquesta paga del 2012. I després és veritat que es va calendaritzar en tres anys, fins i tot allargant-ho al 2018, molt a pesar nostre. I després demanava que s'aprovés un calendari per al 2013 i 2014. Doncs, mirin, han passat gairebé tres anys –tres–, i no teníem calendari. Tres anys –tres. Tant era així, que el 9 d'octubre –i abans ho comentava el meu president de grup–, doncs, es va portar una proposta de resolució, en el debat de política general, per establir un calendari. Ja que el Govern és incapaç d'asseure's i acordar-ho, bé, doncs, miri, una proposta. I es va aprovar. Aquesta és la mala sort, conseller, que van tenir vostès, que es va aprovar. I el que es va aprovar era: un, el 10 per cent de la paga del 2013 enguany, el 2018. Per cert, un acord que ja havien arribat els sindicats al juliol del 2017 amb la consellera Borràs –Govern del president Puigdemont–, ja s'hi havia arribat. Era un compromís escrit, acordat. I, per tant, creiem que s'hauria de complir. I, després, sobretot, que el que faltava de paga del 2018 es pagués el 2019, i la del 2014 el 2020. Per tant, que amb dos anys i poc poguéssim retornar aquestes pagues. Escolti, a mi m'agradaria dir-los-hi: no és que ho demanin els sindicats, és que les pagues són part del seu sou, és el seu dret. No estan demanant millores, canvis en les seves condicions laborals, és que són els seus drets, és part del seu sou. Tots treballem per un sou, ells també. I vostès fa molts anys que els han retirat unes pagues i que sembla que no tenen voluntat de retornar-les-hi. Perquè la resposta que avui ha fet el president Torra, doncs, jo crec que és bastant indecent. Perquè podia haver dit: «Miri, ho estem treballant, ara que estem dissenyant els pressupostos. Miri, veurem..., són 1.100 milions d'euros, són molts diners, haurem de prioritzar. Però no ha dit això. I, després, aquesta resposta sobre la ministra Batet, que vostè també ens ha explicat que diu que li va fer un «portasso. Miri, un «portasso el va fer vostè als sindicats l'altre dia, a la Mesa General de la Funció Pública, que els presenta un calendari perquè d'aquí a vuit anys cobrin la paga. Això és un «portasso. [[Veus de fons.]] Sí, home, senyor Puigneró. Escolti'm una cosa, em pot explicar com, totes les comunitats autònomes, l'Estat..., totes les comunitats autònomes, l'Estat i els ajuntaments han retornat les pagues complint el sostre de despesa? Doncs perquè han prioritzat la despesa en els seus pressupostos. [[Veus de fons.]] Sí, senyor Puigneró, es diu «prioritzar. I el senyor Aragonès ho sap molt bé, ara que està definint els pressupostos. Prioritzar. Hi ha moltes coses, ja ho sé: l'educació, la salut... Sí, sí, moltes, molt importants. Jo no estic al Govern. Si hi fos, doncs, segurament nosaltres ho prioritzaríem aquí. Perquè ens sembla important i indecent que després de tants anys de retallades i de fer pagar al col·lectiu dels funcionaris la crisi..., que no l'hi ha fet pagar, per cert, als que més tenen, perquè reformes fiscals en aquest Parlament no n'hem vist ni una. Ara, això sí, ens atrevim a retallar-li els sous als funcionaris i a dir que els hi tornarem al cap de catorze anys. És que és indecent; sincerament, indecent. Per tant, escolti'm, vostès prioritzin en els pressupostos que hauran de presentar-nos aquí una part de la paga, la paga sencera, i acordin-ho amb els sindicats, que és el que els toca fer. Però per a això s'ha de dialogar. I s'ha de tenir capacitat de diàleg, capacitat de negociació, per poder arribar a aquests acords, que és, sincerament, el que nosaltres creiem que vostès no tenen i per això ens trobem aquí. I ara l'hi diré: senyor Puigneró, no torni a dir això del sostre de despesa. El senyor Aragonès no sé què deu pensar, però aquí, amb el senyor Cid, vam presentar una proposta de resolució... –no era al debat de política general, crec que era al següent, al de convivència–, vam presentar una moció conjunta per demanar al Congrés que modifiqués el sostre de despesa i l'objectiu de dèficit. Sap què va votar el seu grup i el Grup d'Esquerra Republicana? Sap què va votar el Grup de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana? Que no –que no–, que no volien que es modifiqués el sostre de despesa i l'objectiu de dèficit. Van votar això. I diran: «No, per temes polítics, no sé què... No, no, aquella proposta... [[Veus de fons.]] No, no, no..., aquella proposta de resolució deia això, i vostès van votar que no. Passa que aquí venen a fer altres discursos: «No, la senyora Batet... Miri, la senyora Batet ha aprovat el segon acord estatal per beneficiar i millorar les condicions dels treballadors públics, eh?, en els temes de permisos de paternitat, de que el 5 per cent de la jornada es pugui dedicar a conciliació... A veure quan arriben aquí aquests acords. Sincerament, no s'amaguin, no s'excusin, perquè tot això al final vostès ho pagaran. Sincerament, crec que no s'ho mereixen, els més de 250.000 funcionaris que hi ha a Catalunya. Crec que mereixen una mica més de respecte, de consideració, i, sobretot, que els mirin als ulls... –tant que els agrada, a vostès, mirar als ulls–, que els mirin als ulls, que es posin a negociar amb ells i que els diguin les coses tal com són; que jo crec que ho poden entendre tot. De fet, ja vam negociar, aquell 2016, que en tres anys pagaríem la paga del 2012. Per tant..., segurament ara serien flexibles. El que no s'hi val és presentar-se en una taula amb un calendari de vuit anys, quan la directora general, el dia abans, unes hores abans, ens havia dit en compareixença a la comissió que portaven un calendari, que estaven segurs que tot aniria bé. Doncs bé, ja veiem com va anar de bé que van durar deu minuts asseguts a la taula, es van aixecar, van marxar i el pitjor és que ja han anunciat mobilitzacions. I, per tant, doncs, això vol dir que l'ambient no serà de confiança i del to que necessita un acord. Per tant, jo, senyor Puigneró, li demano que, més enllà d'això que ens porta avui, que és una aplicació d'aquesta Llei de pressupostos generals de l'Estat, tingui capacitat de diàleg, negociació i pacte amb els sindicats, que és un col·lectiu que ha patit i està patint molt les retallades, que es respectin les resolucions que s'aproven en aquest Parlament –que els costa a vostès una mica, aquest tema–, i, sobretot, que tinguin voluntat de resoldre els problemes; és a dir, de governar. I això es fa posant solucions i no excuses de mal pagador. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Romero. A continuació, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el senyor David Cid.
Gràcies, president. Miri, conseller, nosaltres donarem suport al decret, però ja l'hi dic: donarem suport al decret perquè ens ho demanen els treballadors i treballadores públiques, perquè si és pel seu discurs, apaga y vámonos, també l'hi dic amb tota sinceritat. Votarem que sí, òbviament, perquè suposa, en aquest cas, que els treballadors públics catalans recuperin poder adquisitiu, i, en tot cas, també, siguem tots i totes conscients que suposa aplicar allò que va aprovar el Partit Popular en els seus pressupostos generals de l'Estat de l'any 2018. Vostès han aconseguit una cosa rècord, que és que, pel que fa als drets dels treballadors i treballadores catalans, fins i tot els guanya el PP. És de traca, deixi'm que l'hi digui. O sigui, vostès han aconseguit que el que ha estat el principal partit que ha retallat drets dels treballadors i treballadores, no només dels treballadors i treballadores públiques, fins i tot els passi per davant en la recuperació de drets. Jo, com a govern, un èxit, diria, «espectacular. Però, en tot cas, també l'hi volia dir, miri, vostès no van més enllà... –també ho dic per parlar clar–, és a dir, no van més enllà del que fa el PP en la Llei de pressupostos. Vull dir, no van ni una..., ni una miqueta més enllà. Per tant, tampoc és una cosa de la que puguem lluir massa. I el que sí que és positiu –que és el que no han fet, i ara m'hi referiré–, amb les pagues dobles de l'any 2013 i 2014, que ho han aconseguit a la Mesa General de Negociació amb un acord amb els empleats públics, amb els i les representants dels treballadors, que crec que és com s'ha de fer i com s'ha de treballar en aquest cas la negociació amb els treballadors i treballadores públiques. Però, clar, si parlem de drets i de salaris dels treballadors públics –i segurament vostè també ho sabia–, no es pot evitar parlar, en aquest cas, de la paga doble de l'any 2013 i 2014. Miri, jo l'hi diré, com diu la meva àvia, clar i català: el que estan fent amb les pagues dobles és una autèntica vergonya. Però jo..., és evident que hi ha una situació d'excepcionalitat; nosaltres l'hem denunciada, però vostès també estan realitzant actuacions absolutament injustes pel que fa als drets dels treballadors i treballadores públiques. [[Remor de veus.]] Ja sé, conseller, que segurament el tema dels treballadors i treballadores públiques no l'importa gaire, però si no li fa res, conseller... [[Remor de veus. Pausa.]] Conseller, m'estic dirigint a vostè. Si no l'importa el debat dels treballadors i treballadores públiques, fins i tot, si cal, pot marxar, perquè no passa res. En tot cas, jo li dic que, com li deia..., és a dir, crec que és indispensable que retornem la paga als treballadors i treballadores públiques, de l'any 2013 i 2014. I els sindicats mateixos ho han dit, o sigui, la seva proposta és indigna. Vostè avui diu: «No, és que era una primera proposta. Miri, no ho sé, jo... Potser vostè diu que és una primera proposta, però a mi em sembla una primera provocació. I així és com se l'han pres els treballadors i treballadores públiques. Perquè, clar, vostè ha vingut a dir aquí que la relació amb els sindicats i amb els treballadors públics va perfecta, va de conya. Però, miri, conseller, si és que li van ocupar la conselleria! Li van ocupar la conselleria i van dir que fins que vostè no vingués no marxaven, perquè estaven absolutament esparverats amb el que vostè havia presentat i amb la proposta que vostè havia realitzat. Llavors... Per tant, jo crec que el que vostès estan plantejant és absolutament inacceptable. Seriosament? Sí. Una persona que va perdre la seva paga doble l'any 2013 no la podrà recuperar en la seva totalitat fins a l'any 2026? Vostè encara aspira, l'any 2026, a ser conseller de la Generalitat? Vostè creu que podrà ser garant, l'any 2026, d'un acord que es signa ara? Quines garanties tenen, els treballadors i treballadores públiques, que l'any 2026 podran cobrar la paga doble? Vostè no pot donar cap garantia; entre altres coses –després ja m'hi referiré–, perquè estan incomplint constantment els acords que signen amb els sindicats. Però, deixi'm dir una altra cosa, vostès..., i en aquest Parlament tots i totes hem reivindicat la feina que han fet els treballadors i treballadores públiques en èpoques de retallades per garantir els serveis públics, i també durant el 155. Jo hi estic d'acord: els treballadors públics han sostingut els serveis públics durant les èpoques de retallades i també durant l'aplicació del 155. Però, clar, la resposta no poden ser copets a l'esquena. Si hem de recuperar drets, doncs, treballem per recuperar drets. Jo ja sé que la situació és molt complexa, però és que vostès estan incomplint un acord que van signar amb els sindicats. L'any 2017, vostès van acordar que l'any 2018 retornarien com a mínim el 10 per cent de la paga doble del 2013. I ho estan incomplint. Llavors, parlem de la sobirania del Parlament, del que s'ha aprovat en aquest Parlament, del que han signat vostès? Quina garantia tenen, en aquest cas, els sindicats o els treballadors públics, que el que signen avui que cobraran l'any 2026 ho cobraran, si vostès han estat incapaços de pagar el 10 per cent que haurien de cobrar aquest any? El problema és que la seva paraula..., però no només la seva paraula: la seva signatura ja no val res per als treballadors i treballadores públiques. Els treballadors i treballadores públiques volen fets i volen que aquests recursos estiguin als pressupostos de l'any 2019. Per tant, vostès..., li han ocupat la conselleria, se li han aixecat... [[veus de fons]] , –sí– se li han aixecat de la taula de negociació... [[Veus de fons.]] Bé, doncs, si no és així, doncs expliqui-ho als sindicats que diuen que és així, però, en tot cas, ha sortit a TV3, o sigui, miri què li dic. Però, en tot cas, per tant, no digui que la relació amb els sindicats va perfectament, perquè vostè té trencada la relació amb els sindicats dels treballadors i treballadores públiques. I, miri, aquest matí, el vicepresident, i, en aquest cas, també el president, situaven que tota la culpa del que estem vivint és la regla de la despesa. Miri, jo els hi reconec, sí, la Llei d'estabilitat pressupostària és un autèntic disbarat i la regla de despesa també ho és i genera enormes dificultats, però jo els hi vull fer com a mínim dues consideracions. La primera, la Llei d'estabilitat pressupostària la van aprovar el Partit Popular i Convergència i Unió, per tant, demani explicacions a gent que té asseguda en els seus escons i al seu Govern, perquè n'hi ha uns quants que són convergents de pata negra, que estan al seu Govern, i expliqui'ls-hi..., i pregunti'ls per què van aprovar la Llei d'estabilitat pressupostària, que és un autèntic disbarat. I, després, qui ha bloquejat la modificació de la Llei d'estabilitat pressupostària a la Mesa del Congrés, que és el que pot bloquejar també que s'aprovin determinades mesures, com, per exemple, la modificació del salari mínim o la modificació de la Llei d'arrendaments urbans és una majoria que és de PP i Ciutadans a la Mesa, però és que aquesta majoria la van permetre vostès. Vostès van permetre que al Congrés hi hagués una majoria a la Mesa que és aquesta. Va ser el PDECAT qui ho va permetre. Llavors, o sigui, ara: «Ai, ai, ai, ai, que ens vam equivocar? Perquè si tinguéssim una majoria diferent a la Mesa del Congrés no ens ho podrien haver bloquejat. I, com deia la senyora Romero, de traca, allò de l'últim Ple, perquè és que no és que demanéssim la modificació de la Llei d'estabilitat pressupostària, el que vam dir és que instàvem els grups catalans al Congrés a deixar de bloquejar la modificació de la Llei d'estabilitat pressupostària a la Mesa. I va i hi voten en contra Junts per Catalunya, voten en contra Esquerra i li salven –perdonin l'expressió– els plats trencats a Ciutadans. Perquè van votar conjuntament amb Ciutadans, Junts per Catalunya i Esquerra per bloquejar una declaració política, que instàvem els grups catalans a deixar de bloquejar el que vostès ens limiten la despesa, en aquest cas, en els pressupostos de la Generalitat. Bé. Inexplicable. Bé, sí, explicable, sí, perquè els va agafar una rebequeria, perquè van perdre una resolució, en aquest cas, en el debat amb Ciutadans. Aquest va ser..., per això, vostès van votar en contra del que nosaltres els plantejàvem. I, miri, hi ha una segona cosa que també..., si volem parlem de regla de despesa. Vostès han decidit –i jo ho respecto–, legítimament, que bloquejaran els pressupostos i l'acord de pressupostos que ha tancat Unidos Podemos amb el senyor Pedro Sánchez. O sigui, legítimament, vostès poden prendre les decisions que creguin, nosaltres les respectem encara que no les compartim, i, en tot cas, el que sí que els demanem és que expliquin què suposa, això. I el senyor Pere Aragonès ho sap. El senyor Pere Aragonès va tancar un acord, en aquest cas, amb el Govern de l'Estat, de 350 milions d'euros més per a Catalunya, que no estaven sotmesos a la regla de la despesa: per a Mossos... [[Veus de fons.]] Sí, no, no, que no estaven sotmesos a la regla de la despesa, i que estan inclosos en els pressupostos generals de l'Estat. I, això, vostès, han decidit que els és igual, que aquests 350 milions, doncs que si no arriben a Catalunya, els és igual. I això fa que tinguem uns pressupostos de la Generalitat que seran molt pitjors el 2019 i que el seu marge sigui més petit. Llavors, jo respecto la seva decisió, però expliquin-la. Expliquin que vostès estan renunciant a 350 milions que podrien servir per millorar, entre altres coses, els sous dels funcionaris i les funcionàries, o, en aquest cas, per recuperar una part de la paga doble, per tenir més mossos, per pagar el zero-tres, o per decidir el que cregui aquest Parlament de Catalunya que s'hagi de fer en els pressupostos. I, això, vostès ho saben, i ho han d'explicar també, perquè això també és el que passarà quan vostès bloquegin els pressupostos de la Generalitat. Per tant, jo acabo amb una reflexió final que també els vull traslladar: qui es pensi que Catalunya en Comú Podem donarà suport o facilitarà l'aprovació dels pressupostos de Catalunya amb un acord que no compleixi amb els treballadors i treballadores públiques, és que no ens coneix, és que no sap què farem. Nosaltres no posarem el nostre vot, ja sigui una abstenció o favorable als pressupostos de la Generalitat, si no hi han els recursos necessaris per recuperar els drets dels treballadors i treballadores públiques. Miri, jo l'hi dic, ja sé que a vostè li agrada molt el simbolisme, però és que els treballadors i treballadores públiques ja no poden esperar més que fets i no símbols. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Cid. A continuació, pel Subgrup Parlamentari CUP - Crida Constituent, té la paraula el senyor Vidal Aragonés.
Reducció mitjana del 5 per cent del sou dels funcionaris i ajust de convenis i consens sobre l'ensenyament i la sanitat; reducció de jornada i retribució d'un 15 per cent per als funcionaris interins; reducció de paga extra el 2012, reducció de l'equivalent a una paga extraordinària en els exercicis 2013-2014; suspensió temporal del Fons d'Acció Social; suspensió temporal del sistema d'ajut als àpats; suspensió temporal de les aportacions als plans de pensió; suspensió temporal de l'abonament del complement de productivitat; paralització de les ofertes d'ocupació pública; suspensió de l'execució de les ofertes públiques aprovades no convocades; supressió de les millores de la incapacitat temporal; modificació de la bonificació del cent per cent durant el primer any de reducció de la jornada per a la cura dels fills i filles; supressió dels dies addicionals de vacances i premis per antiguitat; limitació de la possibilitat de continuar treballant més enllà de l'edat ordinària de jubilació; supressió de les subvencions a alliberaments sindicals relatius al crèdit horari sindical. Aquesta és la realitat en la qual s'han trobat els treballadors i les treballadores públiques els darrers anys. És cert que hi ha hagut alguns elements que s'han modificat amb relació a la flexibilitat horària, a la incapacitat temporal o a les hores sindicals, però aquesta és la realitat en la qual es troben els treballadors i les treballadores públiques del nostre país. També és cert que hi ha una part d'aquelles retallades que tenen un origen en la normativa bàsica estatal, però no dubtin que, des del darrer o primer..., millor dit, des de la primera retallada a què he fet referència, que és del Govern del tripartit, fins a la darrera, dels partits que ara formen part del Govern, han estat alumnes avantatjats de l'aplicació de les retallades neoliberals. Aquesta és la realitat que tenim. També hem de dir, d'una manera molt clara que, en termes generals, encara ni tan sols hem recuperat o no han iniciat un procés de recuperació dels drets dels treballadors i les treballadores del sector públic; en termes generals, no l'han iniciat. I, en aquest context, a dia d'avui, ens porten a convalidació un decret llei que té dos articles. Un primer article, l'u, que fa referència a un increment de retribucions de l'1,5 per cent amb data amb efectes d'1 de gener; i un segon increment del 0,25 per cent amb data efectes d'1 de juliol del 2018. A banda, el que contempla el decret llei és una autorització per negociar un increment addicional del 0,2 per cent en la massa salarial, que podrà tenir com a destí: homologació del complement de destinació, millora de productivitat o plans de pensions. Per què diem tot això? Doncs per què, en primer lloc, el que hi ha és un trasllat –la primera part– dels increments bàsics de l'Estat. Res més. I una segona part que pot ser una habilitació per al 0,2 per cent. Però li demanem una altra cosa, conseller. No digui que l'increment és de l'1,95 perquè li direm, amb tot el respecte: és fals. L'increment és de l'1,825 per cent, si al final s'acaba aplicant aquesta variable del 0,2 per cent. Per què? Per una qüestió senzilla: perquè hi ha un increment que té data d'efectes de l'1 de juliol i un altre que té l'1 de gener. Si combinem l'any, en el millor dels supòsits, serà aquest 1,825 per cent. Això sí, ens ha de dir, avui ens ha dit per primera vegada que s'aplicarà al desembre –ens ha semblat entendre–, aquest 0,20. Els hi ha de dir demà mateix, als treballadors i les treballadores, i posar-los-ho per escrit, perquè fins al dia d'avui encara no s'havia concretat, i no és el que diu el decret llei, que és simplement una habilitació a negociar, a la negociació col·lectiva, o als acords que es poden tenir amb els funcionaris i amb les funcionàries. Segon aspecte, o segon article: el de millores de la incapacitat temporal. Ja estem d'acord que hi hagi el cent per cent de la IT. Això sí, diu també: «conceptes fixos i periòdics, que deixa fora alguns altres conceptes, i, per tant, no sempre serà el cent per cent. Però el problema no el tenim tant en això, que ens pot semblar normal i habitual en l'aplicació del cent per cent de la IT, sinó que, a la vegada que han incrementat o han generalitzat aquest cent per cent de la IT, han deixat sense efecte acords pels quals es reconeixien trenta hores que es podrien utilitzar anualment per justificar absències vinculades amb malalties. I tot això no ens preocupa tant com una altra qüestió, el que estan fent dia sí dia també als treballadors i treballadores públiques. Ens és igual que s'incompleixin acords d'aquí al Parlament, però els acords que signen amb els representants dels treballadors i les treballadores són per complir-los, i si signen que hi ha un 10 per cent de la paga que es paga el 2018, s'ha de pagar el 2018. No s'ha d'esperar a veure com negocio fins al darrer moment. I si, a la vegada, vostès arriben a un plantejament que els estan dient als treballadors públics i a les treballadores públiques que, amb relació a les pagues del 2013 i el 2014, les cobraran entre el 2019 i el 2027, doncs, miri, això és un absolut menyspreu no únicament per als representants sinó per al conjunt dels treballadors i les treballadores del sector públic. I fem una altra reflexió, que no és per al conseller, sinó per al Govern: com volen construir república, com volen eixamplar la base social? Així? Amb aquest tractament que els estem donant als treballadors i les treballadores públiques? Per nosaltres això és essencial. No pel que significa únicament com a sector públic, sinó pel que significa per al progrés social d'aquest país.
Diputat...
Sense un sector públic –i ja acabo, president–...
...se li ha acabat el temps.
...potent, no tindrem una construcció d'una república i no tindrem pas ni tan sols una societat amb justícia social.
Gràcies, diputat. És el torn, ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del senyor Xavier García Albiol.
Molt bé, bona tarda, senyor conseller. Li he de dir que l'he escoltat atentament i li he de reconèixer una virtut, eh? No ens coneixíem massa, però políticament li he de reconèixer que té la virtut de barrejar, de fer-ho girar tot, absolutament..., aquella manca de professionalitat per part de vostès, i, sobretot, amb el que es refereix a l'acció del personal amb el 155. I lligar-ho tot, i tot relacionar-ho que és culpa del 155. Inclús ha tingut l'atreviment de dir que els pares del 155, els partits que som els pares del 155..., miri, jo li he de dir: jo només soc pare, que sàpiga, del Sandro i de la Nàdia, i li puc garantir també que si jo fos pare del 155, les coses haurien anat de diferent manera. Pot tindre l'absoluta tranquil·litat i la seguretat que les coses segurament haurien anat de diferent manera. Per tant, avui el que estem portant aquí és un decret que el que permet és un augment de l'1,5 per cent als treballadors públics de la Generalitat, cosa que nosaltres celebrem, però, diguem les coses com són: si es pot dur a terme aquest increment amb els salaris del personal de la Generalitat, això és possible gràcies als pressupostos de l'Estat elaborats pel Govern del Partit Popular, que, és cert, ara els ha acabat –els va aprovar el Partit Popular– aplicant el Partit Socialista. I aquesta és l'única realitat perquè els funcionaris avui puguin cobrar un 1,5 per cent més, perquè, si depengués de vostès, ja sabem com les gasten, ja sabem quina és la seva forma d'actuar, ja sabem quin és el respecte pels drets econòmics que tenen els treballadors públics de la Generalitat de Catalunya, i és que tenen el trist honor de ser els únics funcionaris públics de tot el país, de tot l'Estat, eh?, que tenen pendents de cobrar encara les pagues dels anys 2013 i del 2014. Per tant, avui el que vostès estan fent aquí és portar a aprovació un aspecte que estan obligats a transportar, aquesta normativa bàsica, perquè no tenen altre marge de maniobra, perquè no tenen, diguem-ho clar, una altra possibilitat. I també m'agradaria senyalar..., en aquest moment, i és que en relació amb aquestes retribucions dels empleats públics, aquí hi han dues actituds: hi ha una actitud que és la del Partit Popular, que inclús en els moments de màxima dificultat, quan estàvem governant al Govern central, milloràvem les condicions econòmiques i laborals dels funcionaris públics; i després hi ha una segona actitud, eh?, una segona forma de fer, una segona forma d'entendre quin és el respecte que mereixen els treballadors públics, que és la forma que vostès tenen, la manera que també –i diguem-ho– té el Partit Socialista, que consisteix en retallar els salaris i retallar les pagues extres. I quan es presta també, encara que avui no pertoca, doncs si les pensions es posen pel mig, també congelen les pensions. I sobre aquest tema, jo no voldria tornar a recordar, perquè no sé si és necessari o no, però, que els treballadors de la Generalitat de Catalunya, en aquests moments, com els deia, segurament deuen estar pensant: «I per què som nosaltres els únics funcionaris públics, per què som els únics treballadors de l'Administració a qui se'ns deu encara aquesta part del que és nostre, del que és el nostre salari, del que se'ns va treure en un moment de crisi excepcional que estava vivint el país? I, en aquests moments, on, doncs, bé, sembla que hi ha una certa recuperació econòmica, una certa recuperació de les condicions salarials, encara es troben en aquesta situació. Per tant, senyor conseller, senyors i senyores diputats, evidentment, nosaltres hi votarem a favor, com no pot ser d'una altra manera, però insistir en un tema que és prou important: si vostès avui porten aquest decret és gràcies al Govern del Partit Popular, que ha fet possible que els treballadors de la Generalitat puguin cobrar un 1,5 per cent més en el seu salari. Moltes gràcies
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del senyor Jordi Albert.
Bé; gràcies, president. Diputats, diputades, treballadors del Parlament, treballadores... Bé, és divertit –és divertit–, i de fet el cas és que no ho és gens; però és divertit veure com el PP ara s'erigeix com el gran defensor dels treballadors i les treballadores públiques, i a sobre s'apunta el «tanto que això es fa en aquest Parlament i avui el Govern porta aquest decret llei gràcies al PP. Perquè, de fet, gràcies al PP vam a haver de fer moltes altres coses, i no només gràcies al PP. I, de fet, gràcies al PP, tenim un 155 que ha estat inoperant per a aquest país, i li ha fet molt i molt de mal. I, malauradament –malauradament–, aquests mesos d'aplicació del 155 no han estat en va i, malauradament, feina han fet. I per això em fa gràcia que el Partit Popular ara sigui el gran defensor dels treballadors. Miri, avui m'ha arribat una d'aquestes imatges còmiques que ens arriben a tots i a totes en els mòbils, on deia: «Què podem pensar d'un país on el partit de la dreta, el partit que no defensa mai els interessos dels treballadors i les treballadores, aquest partit es diu Partit Popular? Què volem pensar d'un país que el seu partit, el Partit Popular, és el que defensa els interessos de la banca, de la patronal i els interessos d'aquells que voldrien que hi hagués gent que no aixequés mai el cap i que sempre estigués sumida en la misèria. Entrem a fons en el decret llei. Clar que hem d'agrair que aquest decret llei el tinguem aquí. I ho hem d'agrair. I de fet resultarà realment paradoxal que s'aprovi per unanimitat i, en canvi, el debat hagi estat fonamentat i centrat en una crítica ferotge; resultarà paradoxal que s'aprovi per unanimitat i que, en canvi, el debat hagi estat centrat en això. Però jo em centraré en el decret. Aquest decret s'ha afirmat molt activament per diferents grups que és gràcies als pressupostos generals de l'Estat, aquesta Llei 6/2018, del 3 de juliol. Aquest decret, si se'l llegeixen bé, veuran com aquests pressupostos marcaven que hi havia un màxim de l'1,5 per cent i una possibilitat, sempre que de forma constant el PIB hagués superat el 3,1 per cent, d'incrementar a un 0,25 per cent. Per tant, un 1,75. A més, en aquest decret, també s'autoritza l'increment del 0,2 per cent. De fet, estic d'acord amb el que ha dit el company de la CUP, el diputat Vidal Aragonés, és cert. Com computa a partir de l'1 de juliol del 2018 la part del 0,25, no es pot computar de cara a tot el 2018 aquest increment de l'1,95, però sí que es computarà de cara als següents anys aquest 1,95, perquè aquest 1,95 serà lineal i consolidat. Per tant, no podem deixar d'obviar aquesta referència. És cert que són sis mesos on no hi ha aquest 0,25, però també és cert que aquest 0,25 ha vingut per quedar-se, i, per tant, 1,95 ha vingut per quedar-se en tots els sentits. I per això jo crec que fem..., una bona manera d'explicar-ho és que aquest 1,95 sí que és consolidat, i és a més lineal, és lineal. La qual cosa era una petició dels sindicats, i que en aquest cas els sindicats van fer molt bé d'acceptar aquesta proposta que, a més, era seva. Però encara vull afegir més coses. En aquests pressupostos generals de l'Estat que es van aprovar –i ara em diran que aquest és el tema, però, sí, cert, és que és el tema– hi havia la regla de la despesa. I aquesta regla de la despesa és evident que s'ha de treure, perquè si no la traiem tindrem encara un problema afegit, com el que estem patint ara, un problema afegit; que això no justifica tampoc que sigui l'únic argument per fer que els drets laborals dels treballadors i les treballadores públiques acabin tornant, clar que no ho és –clar que no ho és. Per això hi ha les negociacions a la Mesa; per això aquestes negociacions a la Mesa continuen donant-se i han de seguir, perquè un dels elements determinants de que avui tinguem aquest decret aquí és precisament un acord en aquesta Mesa. I aquest acord de la Mesa s'ha de continuar treballant. I som plenament conscients que aquest acord a la Mesa s'ha de continuar treballant. En la passada compareixença de la directora general de Funció Pública, en la Comissió de Polítiques Digitals i Administració Pública, ja li vam fer aquesta referència. Ens hem de seguir esforçant –ens hem de seguir esforçant. La paga del 13 i la paga del 14. Tots els grups parlamentaris hem fet menció a la paga del 13 i a la paga del 14, i aquesta ha de ser una de les nostres prioritats. I, en efecte, per al nostre grup parlamentari aquesta ha de ser una de les nostres prioritats. I, per tant, no podrem assolir els objectius compartits amb els representants dels treballadors i les treballadores públiques si no tenim molt clar que això és una prioritat per a tots nosaltres. I també estic convençut que ho és per al Govern –també estic convençut que ho és per al Govern. Perquè, a més a més, també s'ha afirmat i s'afirma correctament, que aquest no és un dret que es vulgui guanyar, sinó que, malauradament, és un dret que es va perdre per l'acció de les retallades, i per les retallades que van venir marcades, en bona part, pel Govern de Madrid, pel canvi de la Constitució en una nit. I ara –ara– tothom tira la pedra contra aquest Govern perquè el retorn d'aquests drets encara no s'han fet efectius. I és cert, no s'han fet efectius. Això és feina. I és feina que ens toca fer a tots i a totes. I ens toca fer a tots i a totes en tots els sentits: als grups parlamentaris, a aquesta cambra, al Govern i també als representants sindicals dels treballadors i les treballadores. I quan van a una mesa de negociació això s'ha de tenir en compte, sempre s'ha de tenir en compte. Les propostes han de ser acurades i adequades i les demandes han d'estar dins dels marcs de la possibilitat dels pressupostos. Aquest increment de l'1,95 significarà, detallat, la següent despesa: un 1,5 de l'increment fix són 175,6 milions d'euros; el 0,25 per cent que és, com molt bé ha dit el diputat Aragonés anteriorment, a partir de l'1 de juliol, són 14,8 milions d'euros. I aquest 0,2 per cent de fons addicional són 23,5 milions d'euros perquè aquest sí que computarà amb retroactivitat des de l'1 de gener del 2018. Per tant, aquesta suma total de milions que pertanyen i són legítimament dels treballadors i les treballadores públiques també els hem de posar sobre la taula. I, en efecte, i aquí vull respondre al diputat Aragonés, la manera de fer república és prioritzar aquestes demandes. Totalment d'acord. Però la manera de fer república també és que en aquells barris com Sant Ildefons, que vostè coneix molt bé, puguem millorar la inversió en el CAP. La manera de fer república també és que anem a Viladecans i puguem fer un institut escola, que és una reivindicació històrica. La manera de fer república també és que millorem no només els àmbits de la sanitat i l'educació sinó que també avancem en la dotació de drets de la nostra ciutadania en tots els àmbits, també és tenir en compte els menors no acompanyats, també és tenir en compte tota aquella gent que pateixen el dia a dia i la renda garantida de ciutadania. Tot això és la manera de fer república. Aquesta és només una petita part, però que també és molt important de fer república. I la compartim, company Aragonés, la compartim completament. Però és que també la compartim amb altres grups que de fer república no en volen ni sentir a parlar, o si més no en volen sentir a parlar de fer república en el nostre propi país. Però sí que és una evidència que aquests grups sempre que surten en aquest faristol –i ho fan des de l'oposició–, sempre se'n recorden dels que no en tenen. És cert. Però és que aquests mateixos grups, quan governen a d'altres llocs, resulta que dels qui menys es recorden és dels qui no en tenen. I, per tant, això també ho hem de posar aquí damunt de la taula. Hem de tenir molt present que quan parlem dels drets laborals no només ho fem a partir de si els llacets grocs estan..., –company Dimas, que ara anava per tu això, espera't un segon, si us plau. No ho fem a partir de si hi ha un llacet groc que molesta o no molesta, vostè ha dit: «Defensarem tots els treballadors i totes les treballadores públics. Estic convençudíssim que també defensarà aquests treballadors i treballadores públiques que siguin independentistes i que vulguin una república. I que, per tant, vulguin que aquell llaç groc estigui en la seva façana i estigui representant-los a ells també perquè és una representació de la defensa dels drets civils i democràtics. I això és molt important en el nostre país. Perquè estic convençut que Ciutadans, que sempre s'omple la boca que defensa tothom i vol defensar tothom, no tindrà cap inconvenient a empatitzar amb aquella gent que considera que el llaç groc és seu, com és nostre. Perquè aquest llaç és dels drets civils i democràtics del nostre país, perquè malauradament ara no els tenim. Ara no hi són i d'això no se'n pot dir una democràcia. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Albert. És el torn ara en nom del Grup Parlamentari Junts per Catalunya, del senyor Eusebi Campdepadrós.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, vicepresident, consellera, consellers, conseller Puigneró..., saludo també els representants dels treballadors que avui ens acompanyen. Evidentment, abans de començar hem de fer referència, inevitablement, a la situació actual, la que vostès no volen recordar. No podem fer veure que vivim en una situació normal. Hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. Mai no ens rendirem en aquesta exigència. Però avui també som aquí, evidentment, per la convalidació del Decret llei que ens presenta el Govern, 5/2018, de l'increment retributiu per al 2018 del règim de millores, de prestació econòmica de discapacitat temporal aplicable a tot el personal del sector públic. I evidentment hem de felicitar la voluntat de diàleg i d'acord de la conselleria, del conseller i naturalment, i sobretot, dels representants dels treballadors. Perquè, evidentment, és la voluntat d'aquest Govern i la voluntat d'aquest Grup Parlamentari Junts per Catalunya, que li dona suport, que es recuperin precisament els drets dels treballadors públics, els servidors públics que durant el temps de crisi però, a més a més, no només derivat de la crisi sinó pels objectius de dèficit fixats de manera desigual, de manera injusta, de manera totalment desequilibrada en favor de l'Estat central, han patit durant tots aquests anys. I evidentment dintre d'aquests servidors públics celebrem també que el decret contempli, específicament, també els treballadors de l'Administració de justícia. El diputat Vidal Aragonés ha detallat molt exactament quin és l'increment. Amb relació a això jo voldria remarcar, efectivament, s'augmenta l'1 i mig, a partir del juliol el 0,25, però, recordem també que s'està fent l'esforç màxim, això són uns màxims. I la conselleria i aquest Govern estan fent l'esforç pressupostari màxim que pot fer a l'arribar a aquests percentatges. I, a més a més, hi afegeix el 0,2 per cent, com molt bé ha remarcat el conseller, tindrà uns beneficis que a l'aplicar-se de manera lineal beneficarà els sous, precisament, més baixos. I que ja ha especificat ell que certament el decret contempla diverses possibilitats d'aplicació d'aquest 0,2 per cent, però que anirà a un increment lineal del complement específic de dedicació. Per tant, també amb aquest 0,2 per cent també s'està anant més enllà del previst als pressupostos generals de l'Estat. També celebrem que en les situacions d'IT, en les situacions d'incapacitat temporal, les situacions de malaltia on precisament es produeix una situació de més debilitat de les persones, i en aquest cas dels treballadors públics, es pacti i es vagi a que hi hagi el cent per cent de la retribució i des del primer dia de la baixa. I també volem destacar que el decret preveu que en els mòduls econòmics del personals dels centres educatius privats, concertats, també gaudirà aquest personal d'aquests centres educatius d'aquests mateixos increments. Amb la qual cosa també venim a reforçar el que és el nostre model educatiu del que a bastament se n'ha parlat avui. I efectivament el tràmit del decret llei està perfectament justificat. Certament és un sistema d'aprovar una norma extraordinària però que ve justificada, en aquest cas, per una necessitat d'urgència. I efectivament el retard és derivat de l'aplicació del 155 i de que de manera immediata no es pot disposar de llei de pressupostos. Per tant, és un mecanisme perfectament vàlid. L'aprovació d'aquest decret llei, a més a més, demostra que aquest Govern el que té és voluntat de governar –com tantes vegades s'exigeix, però això es demostra a la pràctica– per a tots els catalans i de preocupar-se dels problemes de veritat de la ciutadania; en aquest cas, dels problemes dels servidors públics: de mestres, de metges, de bombers, de mossos, i, per tant, s'està ocupant dels problemes reals de la ciutadania. Ara bé, no podem oblidar que aquest decret llei s'emmarca en la situació de limitacions que ens suposa la dependència de l'Estat. El que estem recuperant és la situació del 2012 anterior a la Llei d'estabilitat pressupostària, que l'Estat ha aplicat de forma, com ja he dit, desigual, injusta i amb mà de ferro. I, efectivament, és voluntat d'aquest Govern, i aquest grup parlamentari ho recolza, de recuperar com més aviat millor les pagues del 2013 i del 2014, però si precisament no s'ha pogut abordar el retorn del primer 10 per cent del 2013 ha estat precisament pel tancament de l'Estat de la possibilitat de disposar d'aquests recursos. Tots els grups exigeixen al Govern de la Generalitat que compleixi els seus compromisos, en aquest cas, aquest compromís de les pagues, despeses de molts altres ordres de tipus social, que compartim i recolzem; però no es pot exigir al Govern de la Generalitat el compliment en matèria pressupostària, en matèria financera, obviant el que aquest matí ens explicaven el mateix president de la Generalitat, el president Torra, i el vicepresident Aragonès, responsable de l'àrea econòmica, que ho sap molt bé. No es pot prescindir i exigir a la Generalitat el compliment en matèria financera obviant, com si no existís, el marc financer de l'estructura de l'Estat, on la possibilitat de recursos de què disposa la Generalitat precisament per donar serveis a la ciutadania ve marcada estrictament per l'Estat. Per tant, no es pot parlar de qüestions financeres obviant l'existència del dèficit fiscal, i ho repetirem tantes vegades com sigui necessari. I, d'aquí precisament, s'inicia el projecte per disposar d'un estat propi, el projecte independentista. Saben on va començar la conxorxa independentista, la conxorxa del procés? Saben on es va començar a parlar precisament d'independència? A les andanes, a les andanes dels trens esperant les rodalies, que no arribaven degut al dèficit d'inversions de l'Estat. Allí es comença a parlar d'independència. Per tant, a tots els motius de tipus històric, econòmics i democràtics, que teníem per la independència, ara hi hem afegit la situació actual de repressió. Hi hem afegit el relat de la fiscalia, aberrant, i que s'articula a partir d'una suposada existència de comportaments violents, suposadament de les jornades del 20 de setembre i de l'1 d'octubre. I ara llegiré literalment un tros de l'escrit d'acusació de la fiscalia, i els demano que l'escoltin bé, perquè aquí és on hi ha la clau que explica què està fent l'Estat, i és on realment es revela com s'està perseguint una ideologia. Diu el fiscal: «El plan secesionista preveía la utilización de todos los medios que fuesen necesarios para conseguir su objetivo, incluida, ante la certeza de que el Estado no aceptaría esa situación, la violencia necesaria para asegurar el resultado criminal pretendido. Se n'adonen, de la barbaritat democràtica que està dient el fiscal, que diferencia mitjans d'objectiu i el que qualifica com a criminal és l'objectiu de la independència? No qualifica com a criminal els mitjans. Els mitjans tant se li'n donen. Qualifica de criminal l'objectiu de la independència, contravenint fins i tot declaracions del mateix Tribunal Constitucional, que precisament ha reconegut que l'objectiu de la independència és perfectament legítim i democràtic. Per tant, no ens ha d'estranyar que, en tot aquest escrit, hi hagi la rebel·lió sense violència, la sedició sense alçament i la malversació sense cap mena de pagament. El descrèdit de la injustícia espanyola està en el seu millor moment, tenyint aquests tribunals sense justícia. I, efectivament, aquest Govern i aquest grup parlamentari es continuarà ocupant de les coses que preocupen a la ciutadania, que efectivament són les que ens preocupen a tots. Clar que també és la sanitat i l'ensenyament, i la seguretat; però a una grandíssima part de la ciutadania d'aquest país li preocupa també la possibilitat d'assolir un estat propi, una república, i poder exercir, de forma lliure i pacífica i sense ser objecte de violència, el dret legal, internacionalment reconegut i que forma part de l'ordenament jurídic espanyol, el dret a l'autodeterminació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Un cop acabat el debat passarem ara... [[El conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública demana per parlar.]] Sí, conseller?
[[El conseller comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] ...rèplica, emparant-me en l'article 85.6.
Molt bé. En tot cas, pot participar el Govern quan ho cregui convenient. En tot cas, sàpiga que obre torn, eh?, que llavors els grups podran intervenir a posteriori seu. En tot cas... [[Remor de veus.]]
Bé, diputades, diputats, permetin-me un breu torn de rèplica, atès que s'han dit algunes...
Un moment..., un moment, conseller. Si us plau! Si no hi ha interès pel tema, els demano que abandonin l'hemicicle i, si no, callin i escoltin qui té l'ús de la paraula en aquest moment. Gràcies.
Deixin-me començar per la diputada Alícia Romero, per la qual tinc un «apreci personal. I, de fet, m'ha sabut greu que fos vostè la que intervingués, perquè el que li hauré de dir ara, doncs, no li agradarà –no li agradarà. I, en aquest sentit, dir que..., bé, vostès, els del Partit Socialista, poden discrepar de la política en l'àmbit de l'Administració pública i poden criticar el Govern en tot allò que considerin –i, de fet, doncs, així ho ha fet vostè, i de forma molt respectuosa– però el que no és digne, eh? –el que no és digne del que vostè ha fet en la seva intervenció–, és dir que si no vam tenir president de la Generalitat és perquè, diguéssim, no vam..., va ser com gairebé culpa nostra que no poguéssim tenir o escollir un president de la Generalitat fins al mes de maig, pràcticament, i estar sis mesos sense president. Escolti, vostès en aquest sentit han estat uns aprofitats –uns aprofitats. [[Veus de fons.]] Sí, sí, jo..., deixi'm que l'hi digui. Si vostès s'arriben a trobar... –si vostès s'arriben a trobar–, el Partit Socialista, amb la situació que ens hem trobat tant Junts per Catalunya com Esquerra intentant votar un president de la Generalitat i ens haguessin faltat diputats perquè es troben, molts d'ells, amb la impossibilitat d'assistir en aquest Ple, aquests dos partits haurien facilitat els diputats per no alterar les majories d'aquest Parlament i poder escollir un president de la Generalitat. L'hi puc ben assegurar. [[Aplaudiments.]] Aquesta és la diferència entre vostès i nosaltres. Vostès són uns aprofitats. [[Veus de fons.]] Però anant al tema de la qüestió, miri, senyora Romero, una notícia val més que mil paraules: «Batet no tocarà ni una coma de la Llei d'estabilitat pressupostària perquè el Govern pugui pagar les pagues extres. Home, alguna responsabilitat deuen tenir vostès –alguna responsabilitat deuen tenir vostès. O no en tenen cap? Què ens està demanant, senyora Romero? Ens està demanant que desobeïm? És això el que ens demana? Ens demana que desobeïm? Digui-ho clar. En tot cas, deixi'm que li digui que vostès ens apliquen aquella màxima que ens lliguen els peus i després ens acusen de caminar a poc a poc. Home, una mica de barra, eh? Una mica de barra –una mica de barra– tenen vostès. [[Remor de veus.]] Miri, perquè no hi hagi cap dubte sobre el nostre compromís respecte al pagament d'aquestes pagues extres [[persisteix la remor de veus]] i que vostès podrien facilitar flexibilitzant la regla de la despesa...
Un moment, conseller. Si us plau!
Gràcies.
Continuï, conseller.
Els anuncio, doncs, que, perquè no hi hagi cap dubte que nosaltres, i fugint segurament d'aquella PR que diuen que no van votar i que ves a saber ara, diguéssim, quines van ser les..., allà hi havia gat amagat segur... En tot cas, dir que anuncio que presentarem una iniciativa parlamentària precisament per flexibilitzar la disposició addicional quaranta-unena de la Llei estatal de pressupostos, que ens impedeix, en aquests moments, fer servir recursos públics o recursos propis per no retornar aquestes pagues. Vull veure què votaran vostès en aquesta proposta. I ja els anuncio que això ho farem properament en el Ple d'aquest Parlament. Senyors dels comuns, estàvem molt d'acord en algunes de les qüestions que s'han plantejat. Home, dir-los que vostès són pares o mares, no ho sé –això ja m'ho aclariran vostès–, de la criatura del pressupost espanyol, i en aquest pressupost –en aquest pressupost– que vostès haurien pogut... –i tenen mà, eh? per negociar, a través del seu grup a Madrid–, home, doncs, hi haurien pogut ja incloure, en aquest cas, aquesta excepció en la Llei de pressupostos de l'Estat, i que, per tant, en l'eventualitat que aquest pressupost s'aprovés, doncs, automàticament poguéssim ja fer efectiu aquest pagament. Vostès això no ho han fet, i, per tant, menys fressa i més endreça. En tot cas, els demano que ens ajudin. Que ens ajudin a convèncer els seus socis de Madrid, que ens ajudin a convèncer el Partit Socialista, per tal que això sigui possible. De la resta de grups, només destacaré o destacaré en aquest cas la intervenció que ha fet el senyor de Ciutadans, en la línia que ha parlat molt poc d'Administració pública, demostrant el seu interès, precisament, per les reivindicacions, en aquest cas, que tenen els sindicats i, com sempre, ha destinat el seu debat cap a qüestions més relatives... En primer lloc, m'ha sorprès la seva visió sobre un dels processos més importants que està vivint el segle XX, com és la digitalització. Vostè l'ha anomenada «matraca –matraca. Home, si aquest és el concepte que té sobre una de les principals transformacions que estem vivint, Déu me'n guard que arribin mai, vostès, a cap govern, enlloc –Déu me'n guard que arribin vostès mai a cap govern. Però, en tot cas, com sempre, al final han derivat la seva intervenció cap a l'espai, diguéssim, relatiu als llaços grocs que hi ha en algunes de les conselleries o en d'altres indrets d'espai públic. Escolti, quaranta anys, eh?, quaranta anys de símbols franquistes als carrers i no han dit res. Ara veuen llaços grocs i tot són problemes. [[Aplaudiments.]] Realment..., realment, no tenen vergonya. I, finalment, senyor Albiol, escolti, vostè parlant de drets socials, de retorn de pagues... Està en tot el seu dret de fer-ho, però la veritat és que té molt poca credibilitat. El seu interès pels drets laborals és inversament proporcional al nombre de cops que ha vingut a la Comissió d'Administració Pública, o sigui, zero –zero–, eh? Per tant, si tan interès té, si us plau, vingui alguna vegada a la comissió. Escolti, és molt legítim que vostès ens vulguin..., com a vegades també diu el president, que ens «apretin. Escolti, «apreti'ns. Nosaltres, amb aquesta negociació que hem fet amb els sindicats, estem intentant arribar al màxim de retorn dels drets laborals que, molts d'ells, s'han perdut al llarg d'aquests anys. I als que encara no hem aconseguit recuperar, estem treballant per recuperar-los. I en aquí hi ha el retorn de les pagues del 13 i el 14. La nostra voluntat, la voluntat d'aquest Govern, és poder-ho fer efectiu. I per poder-ho fer efectiu també necessitem el suport, en aquest cas, d'alguns grups per tal que això sigui possible, de cara a desbloquejar la Llei d'estabilitat pressupostària del Govern de l'Estat, perquè, si no, per molt que acordem amb els sindicats, serà molt difícil que puguem fer el retorn d'aquestes pagues tal com ens agradaria. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Atès que la seva intervenció obre un torn, ara els grups podran intervenir per espai de dos minuts cada grup parlamentari. En primer lloc, té la paraula el senyor... [[Veus de fons.]] Es reparteix proporcionalment el temps del Govern. Dos minuts. Té la paraula el senyor Gragera, diputat en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidente. En primer lugar, señor Puigneró, felicitarle, que ha sido capaz de hablar diez minutos de función pública y con réplica. Hay que felicitarle cuando usted nos da la réplica, porque cuando le hemos preguntado, nuestro portavoz, el señor Carrizosa, aquí, le ha preguntado sobre función pública, usted ha callado, como ha callado cuando le decimos qué han hecho ustedes con nuestros datos o qué es lo que hacen ustedes en el Cesicat. Y usted no nos ha contestado a muchas cosas que le hemos preguntado. Por ejemplo, tanto que dice que yo no me preocupo por la función pública, por ese 30 por ciento de interinaje, no nos ha presentado usted ningún tipo de propuesta ni de solución. Y además yo le quiero decir..., felicitarle de nuevo, porque con la nefasta gestión que ustedes han hecho del tema de las pagas, han conseguido que todos los grupos, incluso grupos que dan apoyo al Gobierno, coincidan que es un tema que hay que arreglar y que ha sido, sobre todo, un insulto para los trabajadores. Y, miren, cuando yo me he referido a la matraca digital, no hablo que la revolución digital, no hablo que una administración digital sea una matraca. Lo que hablo es que la matraca del procés va a pasar a ser una matraca en versión digital ahora patrocinada por ustedes. Y una última observación. Me ha sorprendido que usted compare sus lazos con símbolos franquistas, que los ponga a la misma altura. Mire, yo le voy a decir una cosa: yo nací en el año 84 y mi partido nació en el año 2006. [[Aplaudiments.]] O sea que, si quieren dar lecciones de democracia, de lucha antifranquista, díganselo a los miembros de su partido, de su Gobierno, que tenían abuelos franquistas, no a nosotros. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara de la diputada Alícia Romero, en nom del Grup de Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, president. Miri, ara no hi és, el senyor Pujol, perquè li volia dir que si respecte és que em diguin «aprofitada i «indigna, home, jo també l'aprecio i el conec de fa molts anys, eh?, però crec que «aprofitada i «indigna serien adjectius de falta de respecte. [[Aplaudiments.]] Dos. Diu vostè que aquí no voten tots els diputats. Miri, el PSC va facilitar una solució a la Mesa el mes de juliol conjuntament amb Esquerra Republicana, i Junts per Catalunya ho va evitar. I jo li faria la pregunta a vostè: per què sí que voten tots els diputats d'Esquerra Republicana i no voten altres? [[Veus de fons.]] Doncs, respongui's vostè mateix, perquè els diputats d'Esquerra Republicana voten tots. [[Veus de fons.]] Tres. Llei d'estabilitat pressupostària –Llei d'estabilitat pressupostària. [[Remor de veus.]] Li recordo que la va votar...
Silenci.
...CiU, donant suport al Partit Popular, una llei d'estabilitat pressupostària dura. I vostè diu: «regla de despesa, que ara sembla que els preocupa tant..., no cal que ens vingui aquí a portar propostes de resolució trampa. Votin els pressupostos de Madrid i modificaran la regla de despesa, és tan fàcil com això. Sí, perquè aquí, amb una proposta de resolució que ens van..., bé, o la proposta que va al Congrés, que, entre altres coses, PP i Ciutadans van evitar que s'aprovés. Espero que vostès votin a favor, si estan tan indignats, perquè, si no, al final, resultarà que les coses les resoldrem aquí. No, la regla de despesa no la resoldrem aquí, es resoldrà allà. I dos. Què han fet totes les comunitats autònomes? Què han fet l'Estat i els ajuntaments? Tots. Miri, aquí el senyor Terrades, que és el regidor d'Hisenda de l'Ajuntament de Granollers. Què ha fet? Doncs, prioritzar en el seu pressupost i pagar la paga substituïda als seus treballadors, això és el que ha fet el senyor Terrades, com tants ajuntaments, totes les comunitats autònomes i l'Estat, excepte Catalunya. Es diu «prioritzar la despesa, i no posar arguments de mal pagador. És que l'hi ha dit el senyor Jordi Albert, molt ben dit, l'hi ha dit el senyor... Sí, ja ho sé, que s'amaga una mica. Però és que ja li ha dit vostè: «Pot ser un argument, però no l'argument per dir que no pagaran les pagues dobles perquè no hi ha recursos. I estic d'acord amb ell: prioritzin la despesa quan dissenyin i defineixin els seus pressupostos, i no s'amaguin sota excuses de mal pagador, l'hi repeteixo. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom de Catalunya en Comú Podem, del senyor David Cid.
És que jo no sé per on començar. És que una persona que porta vint anys militant a Convergència, que va començar a la JNC, que..., o sigui, si la Llei d'estabilitat pressupostària se la van inventar vostès [[rialles i aplaudiments]] , i ve aquí a dir que la Llei d'estabilitat pressupostària..., però si jo quan deia: «Bé, no l'hi diràs, no s'emprenyi: “consellers pata negra de Convergència”, vostè; la Llei d'estabilitat pressupostària, vostè; llavors... Si nosaltres ens hem partit la cara contra les polítiques d'austeritat. Les polítiques d'austeritat..., portem vuit anys nosaltres intentant canviar la Llei d'estabilitat pressupostària, i ara al Congrés la podrem canviar, si ens deixen de bloquejar a la Mesa i la podem discutir al Congrés. Jo estic d'acord que ja la votaran. Bé, rectificar és de savis –que diu la meva àvia–, vuit anys després. Tant de bo haguessin fet una altra cosa diferent que el que van fer quan tocava. Que els ajudem. Però si ja els intentem ajudar; si el senyor Pere Aragonès, negociant, jo diria que molt bé, ha aconseguit que 350 milions d'euros més per als pressupostos de la Generalitat no estiguin sotmesos a la regla de despesa. Votem els pressupostos generals de l'Estat i tindrem més recursos per a Catalunya. Més recursos per a la Generalitat. Vostès tenen capacitat normativa en política fiscal. Parlem de successions; parlem, en aquest cas també, de l'impost de cotxes contaminants; parlem de fiscalitat ambiental amb la Llei de finançament del transport públic. Fem la caixa de la Generalitat més gran i podrem parlar de recuperar la paga extra dels funcionaris. Aquesta és la nostra proposta. I ja l'hi dic, vostè parlava... Miri, l'hi dic sincerament: ja veurem si vostès són capaços de fer uns pressupostos com a mínim que arribin a l'alçada de l'acord que nosaltres hem tancat amb el Govern Sánchez. Ja els hi dic, nosaltres no votarem res que estigui per sota d'aquest nivell que hem fixat. Que revertir retallades i canviar les tendències de polítiques d'austeritat, que vostès amb el Partit Popular van posar en marxa, a Catalunya i en el Govern de l'Estat. I jo els hi dic, definitivament: dialoguin amb els funcionaris, no els insultin. La proposta que vostè els ha fet és un insult, i així l'hi han dit. Si vostè vol agafar referents del que fem nosaltres amb els funcionaris, miri, parlem del conveni de l'Ajuntament de Barcelona amb els treballadors i treballadores públiques, que l'han definit com el millor acord de conveni laboral que s'ha tancat en quaranta anys de democràcia. Això és el que fem nosaltres quan governem, per exemple, a l'Ajuntament de Barcelona.
Diputat, se li ha acabat el temps.
Jo ja sé que a vostè li agrada parlar de la república digital, però és que les pagues són terrenals. [[Aplaudiments.]]
La resta de grups volen intervenir? [[Vidal Aragonés Chicharro demana per parlar.]] Un minut.
Senyor president, molt ràpid. Primer, perquè no ens ha donat resposta, el senyor conseller. Crec que potser a l'únic grup que no som de govern que no ens ha donat resposta. Això sí, aprofitarem que hi ha hagut un representant d'un grup de govern, el senyor Albert, diputat, que ha fet referència a la intervenció d'aquest grup –i segurament ho ha fet amb tota la bona intenció–, i es referia al barri de Sant Ildefons, i ens posava en contraposició el que no s'està dedicant als treballadors públics, i semblaria que s'estigués dedicant o es volgués dedicar a determinats barris. Doncs, miri, el barri al que vostè feia referència: pediatria d'urgències desapareguda amb les retallades; el CAP i els CUAPs, tancament parcial. L'únic..., no, un dels dos centres d'estudis de secundària no té uixer, no té una persona que obre i tanca el centre. I després, si vostè els ho preguntés als treballadors i les treballadores públiques, als seus representants, si dedicarien els seus calés per al sector públic, allò que se'ls ha robat –i nosaltres ho diem així, «se'ls ha robat–, serien els primers que dirien que sí, pel creixement del sector públic. Però no s'ha dedicat a això; s'ha dedicat, com hem vist, a alimentar la banca, a salvar la banca i determinades activitats que evidentment no formen part...
Diputat...
...de la justícia social. No el Grup d'Esquerra Republicana, sinó una determinada actuació.
Se li ha acabat el temps, diputat.
No ha fet referència –estic acabant, senyor president– el conseller... Però sí que li volem dir una cosa: Llei d'estabilitat pressupostària: qui l'aprova?, per una banda; i 135, qui no vota en contra, per una altra banda. Això és el que tenim. El que vostès, o no voten en contra o aproven.
Gràcies, diputat. La resta de grups que han intervingut, si volen... [[Diversos diputats demanen per parlar.]] Sí? Senyor Albert... Si volen intervenir...
Sí. Sí, gràcies. Amb un minut intervindré des d'aquí. Assenyalar que, conseller, vostè serà un fenomen organitzant el procés en l'àmbit informàtic, i serà un crack, però li puc garantir que a l'hora de negociar i d'intentar defensar els interessos dels treballadors de la Generalitat no se'n surt massa bé. Miri, aquí hi ha una realitat, i ja sé que no els agrada escolar-la, però si els treballadors públics de la Generalitat de Catalunya han pogut acabar de cobrar la paga de l'any 2012 ha estat no gràcies a vostès sinó gràcies precisament a l'aplicació del 155, que els va garantir el pagament de l'última part que els quedava pendent de l'any 2012. Jo ja sé que això a vostès no els agrada però és una realitat objectiva. I sobre les realitat objectives no es pot discutir. Com no es pot discutir que no tenen la paga de l'any 2013 i del 2014 per un acord, o no per decisió del Partit Popular, sinó per un acord entre Convergència Democràtica de Catalunya i Esquerra Republicana de Catalunya. Per tant, diguem les coses com són. I jo li agrairia, senyor conseller, que els propers cops que surti a intervindre a intentar explicar-nos un projecte, un decret, com el d'avui,...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...en lloc de dedicar-se a atacar l'oposició, es dediqui a defensar els interessos de la seva conselleria.
Senyor Albert, sí?
Sí, president; des de l'escó, president. Bé, les dues últimes intervencions em sembla que m'aniran molt bé perquè aquesta darrera m'ha fet molta gràcia, senyor Albiol. Ja és el «colmo. O sigui, ja sabem que a vostè li agrada posar-se moltes medalles, eh?, de fet sembla el Màgic Andreu. Però li faré una altra referència: potser hauria de revisar una miqueta l'hemeroteca i adonar-se de que va ser ara mateix qui va era vicepresident d'aquest Govern en aquell període, abans del 155, i que ara mateix, si vostè vol sempre el podrà anar a veure a Lledoners, perquè està allà tancat, qui va signar el pagament al qual vostè ha fet referència. Va ser l'Oriol Junqueras i Vies com a vicepresident d'aquest Govern. I ho va fer abans de l'aplicació del 155, perquè ho va deixar signat. Igual que va signar altres pagaments per tal de que arribessin a temps perquè sabia que sí s'aplicava el 155 tindríem un problema, i molt greu, en el nostre país. Company Vidal Aragonés, només li voldré puntualitzar un parell de coses. Respecte al CAP de Sant Ildefons, el conseller Comín, que ara mateix tenim malauradament a l'exili, tenia molt clar, tenia molt clar quin era el seu pla de govern. El seu pla de govern era utilitzar la renda i les dades de renda per tal d'incidir, d'invertir en aquells espais, en aquells centres sanitaris on calia que s'invertís. I un d'ells era el CAP de Sant Ildefons. I, per tant, aquí tenim feina a fer i estic convençut de que la continuarem fent, perquè és que veníem de mot endarrere aquí, eh? Veníem de molt endarrere aquí, i ho sap perfectament. I, per tant, hem de continuar avançant. I, només una darrera puntualització, els uixers no els paga la Generalitat els paga l'ajuntament. Els posa l'ajuntament, dels instituts i de les escoles, els posa l'ajuntament. Home, jo en tinc uns quants al meu ajuntament de Sant Andreu de la Barca. Per tant, aquesta puntualització em sembla que és important. I ja per acabar, perquè ja em queda molt poc temps, escolteu...
De fet, l'ha esgotat, diputat.
Ah, d'acord. [[Rialles.]] Tant és; com després em tocarà, potser ho aprofitaré. Vinga, gràcies –ja no cal que escolteu.
Gràcies, diputat. Endavant, senyor diputat.
Gràcies, president. Primer –i molt important–, aquest Govern i aquest grup parlamentari, Junts per Catalunya, té com a primer objectiu la recuperació de les pagues d'aquests funcionaris però evidentment això, no em repeteixo, no es pot fer amb abstracció de la situació de finançament general de l'Estat i específicament de la Generalitat de Catalunya. Per tant, es continuarà treballant en la negociació incansablement per aconseguir aquest retorn. I efectivament li dono la raó a la senyora Romero de que és cert, és qüestió de prioritzacions, però també al lloc on governen ells –de fet, conjuntament amb Ciutadans– que és a Andalusia també deuen haver tingut d'altres prioritats, perquè tampoc no han tornat encara la paga del 2013 i 2014. [[Veus de fons.]] No, no l'han tornada. Per tant, no diguin, i no vagin repetint, que a Catalunya és l'únic lloc on no s'ha tornat, perquè això no és cert. I també no em puc estar de contestar-li el fet de que digui que el 155 es va allargar per no fer la investidura. Miri, el president Puigdemont va ser per ingerències del Tribunal Constitucional, amb trucades directes des del Govern, que a més a més van fer ingerències directament aquí al Parlament amb notificacions portades molt amablement per la Guàrdia Civil. Vostès han denunciat a vegades, i ho reconeixen, que la presó preventiva és excessiva o és injustificada. Ho valoro. No és suficient, però ho valoro. Però precisament és aquesta presó preventiva el que va impedir investir Jordi Sànchez, malgrat tenir unes mesures cautelars aprovades per les Nacions Unides. I és el que va impedir la investidura de Jordi Turull. Per tant, no diguin que el 155 es va allargar precisament per no fer una investidura, precisament per no cedir a la repressió. Lluitarem i continuarem resistint contra la repressió, al mateix temps que continuarem lluitant pels drets dels servidors...
Diputat, se li ha acabat diputat.
...públics i de tots els ciutadans de Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat, procedirem ara a la votació. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius, en aquest cas, són favorables a la validació del decret llei i els vots negatius són favorables a la derogació. Passarem, doncs, a la votació. Comença la votació. Aquest Decret llei 5/2018 ha estat validat per 122 vots a favor de la validació, cap en contra i cap abstenció. D'acord amb l'article 158.4, un cop ha estat validat el decret llei, pregunto a la cambra si algun parlamentari vol que es tramiti aquest decret llei com a projecte de llei. Hi ha algun grup? [[Pausa.]] No. Doncs atès que no hi ha cap petició en aquest sentit, aquest decret llei no es tramitarà com a projecte de llei. [[Projecte de llei de contractes de serveis a les persones (debat de totalitat)]] [[200-00003/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre el Projecte de llei de contractes de serveis a les persones. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presenta la iniciativa el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès.
Moltes gràcies, president. Conseller, consellera, diputades, diputats, comparec per presentar el Projecte de llei de contractes de serveis a les persones, un projecte de llei que avui presento en nom del Govern però que és un projecte de llei que va ser aprovat pel Govern de la Generalitat de Catalunya fa més d'un any, sota el lideratge del conseller Raül Romeva, responsable de l'àrea de contractació pública en el passat Govern, un conseller cessat il·legítimament en aplicació de l'article 155 i que avui està empresonat al Centre Penitenciari de Lledoners. I, per tant, ell és el responsable de que avui puguem portar a terme aquest projecte de llei, que no ha rebut cap esmena a la totalitat; per tant, és un projecte de llei que el seu contingut és acceptat àmpliament per aquesta cambra. Com deia, aquesta iniciativa ja es va entrar a nivell parlamentari, però la dissolució de la cambra per part del president del Govern de l'Estat, suspenent l'autonomia de Catalunya, el tancament de la cambra i l'aplicació de l'article 155, va obstaculitzar la normal tramitació del Projecte de llei de contractes de serveis a les persones i ha impedit que l'Administració de la Generalitat i l'Administració local, que és un dels àmbits més beneficiats d'aquest projecte de llei, comptés amb una eina que permetés oferir millors serveis a la ciutadania de Catalunya. Encara que sembli una obvietat, cal deixar clar que aquesta és una llei, com diu el seu nom, de contractes, no una llei que reguli serveis. La contractació pública és avui una de les activitats de major impacte econòmic de les administracions. La Unió Europea calcula que el 14 per cent del producte interior brut, de mitjana, dels estats membres es gasta en la compra de bens i serveis públics, molts dels quals tenen, a més, una relació directa amb el benestar de la ciutadania; en el cas de la Generalitat de Catalunya, 4.000 milions d'euros anuals de contractació pública. Mitjançant la contractació pública s'adquireixen medicaments, construïm hospitals, equipaments i centres educatius o es presten nombrosos serveis, com per exemple el transport públic. En els darrers temps han anat sortint nous serveis, sobretot de caràcter social, vinculats a l'estat del benestar que es caracteritzen pel fet que es presten de persona a persona, és a dir que hi ha una relació molt directa entre la persona que els presta i la persona que els rep. En l'àmbit europeu, mitjançant les diferents directives comunitàries, aquests serveis s'anomenen «serveis a les persones. En general, es tracta de serveis vinculats a l'àmbit de serveis socials, en el sentit ampli del terme: monitors d'esplai, casals o centres d'infants, centres oberts, de joves, de gent gran, serveis específics per a determinats col·lectius, com serveis de mediació, atenció domiciliària a la gent gran o d'altres, uns serveis que, com saben tots vostès, no són només prestats per la Generalitat de Catalunya, sinó que molt sovint són serveis de competència local. Des de fa temps, tant el Govern de la Generalitat com els governs locals de Catalunya hem pogut comprovar les dificultats de contractar aquests serveis amb el sistema de contractació general, sobretot perquè és un model on el preu és el que determina la selecció del contractista i en el qual resulta molt difícil valorar aspectes vinculats a la qualitat de la prestació i que poden tenir una repercussió directa en els usuaris de serveis. Dit en altres paraules: ens calen uns procediments de contractació que assegurin que la selecció de proveïdors es fa també sota criteris d'expertesa, especialització i experiència, i no només de preu. Certament, la Llei estatal bàsica de contractes del sector públic, que ha desenvolupat les directives europees de contractació pública del 2014, introdueix canvis i millores en el model de contractació pública general, però, en canvi, no ha regulat un règim especial per a la contractació de serveis a les persones, una possibilitat que sí que recull el dret comunitari. En efecte, la Directiva 2014/24 preveu que els serveis a les persones, per la seva pròpia naturalesa, requereixen un tractament més proper i vinculat a la qualitat, a la proximitat, a les necessitats dels usuaris i a la continuïtat en la prestació del servei. Per aquest motiu permet un sistema de selecció del contractista més fonamentat en la qualitat que en el preu i en el qual, a més a més dels principis generals de transparència, publicitat, igualtat i no discriminació com a principis generals de la contractació pública, també es puguin tenir en compte un conjunt de principis específics vinculats a la qualitat, com la continuïtat, accessibilitat, exhaustivitat, atenció i adaptació a col·lectius vulnerables, etcètera. Atesa, doncs, l'esmentada necessitat i tenint present que la Generalitat de Catalunya té competències en tots els serveis objecte d'aquesta llei, com són serveis socials, de lleure, salut, mediació, i amb l'objectiu de millorar la qualitat en la seva contractació, el Govern ha decidit impulsar el projecte de llei que avui presento en aquesta cambra. Un projecte de llei que s'estructura en una exposició de motius, sis capítols, tres disposicions addicionals, una disposició transitòria, una derogatòria, cinc disposicions finals i quatre annexos. Amb relació al contingut, cal destacar que el projecte de llei incideix en les dues fases dels procediments de contractació: en primer lloc, en la fase de selecció dels proveïdors i en segon lloc, en la fase d'execució del contracte, tot regulant mecanismes de control i supervisió específics que no existeixen en el règim general de contractació pública i que són pioners. Abans d'entrar en la matèria, m'agradaria aclarir quins serveis es poden contractar amb aquesta llei o a l'empara d'aquest projecte de llei. Poden contractar-se serveis tals com els d'atenció a col·lectius desafavorits, activitats d'acompanyament i lleure per a infants i joves o gent gran, serveis complementaris de l'atenció sanitària, gestió d'equipaments com casals, centres cívics, comunitaris o esportius o serveis de restauració a hospitals, escoles i residències de gent gran, entre d'altres. La llista completa dels serveis es troba en els annexos de la llei i s'ha extret de la normativa comunitària de referència. En primer lloc, es regula la fase de selecció dels proveïdors. El projecte de llei estableix, d'una banda, que els requisits de solvència exigibles siguin proporcionats a l'objecte del contracte. D'aquesta manera, donant compliment als objectius de la normativa comunitària i de la legislació bàsica estatal, d'afavorir la contractació de la petita i mitjana empresa i del tercer sector social, s'estableix que no es podrà demanar una solvència econòmica superior al doble del valor estimat del contacte. Per tant, això, que podia ser una petició d'una solvència econòmica desproporcionada amb relació al valor estimat del contracte, que es podia convertir en una barrera d'entrada per a determinats tipus de proveïdors com entitats, com cooperatives, com en l'àmbit del tercer sector, com empreses petites i mitjanes, doncs, això, que podia ser una barrera d'entrada, es supera amb l'aplicació d'aquesta llei. Pel que fa als procediments de selecció, el projecte de llei en regula dos: un procediment obert i un procediment restringit; tots dos, amb terminis curts i amb tramitació preferentment electrònica. El projecte de llei, com deia abans, limita el pes del preu en l'adjudicació dels contractes, mitjançant la prohibició que la selecció de l'empresa es pugui dur a terme per subhasta o adjudicació al preu més baix, i s'estableix que el preu podrà obtenir com a màxim un pes del 40 per cent en la puntuació total. En el cas dels serveis de salut, aquest percentatge es rebaixa al 30 per cent. Per a determinats serveis, i sempre que es justifiqui en l'expedient de contractació, es regula un procediment restringit en el qual es pugui valorar de forma específica la responsabilitat social de les empreses en aspectes com les mesures d'igualtat de gènere, de responsabilitat ambiental, inserció laboral de persones amb discapacitat, innovació o el fet d'haver signat pactes o adherir-se a pactes impulsats per Nacions Unides, especialment en matèria de corrupció, entre d'altres. Per tant, la contractació pública també com una eina de política econòmica, també com una eina de política social, també com una eina de política laboral. També es preveu la incorporació de condicions especials d'execució –per una banda, criteris de selecció; condicions especials d'execució– en els contractes vinculats al compliment de les condicions salarials i laborals dels convenis col·lectius que siguin de referència i a la igualtat efectiva entre dones i homes. D'altra banda, i pel que fa a les característiques que han de complir els potencials contractistes d'aquests serveis, cal tenir en compte que actualment els serveis regulats per la llei es porten a terme per una variada tipologia d'entitats i empreses, amb predomini de les petites i mitjanes empreses i de les entitats pertanyents al tercer sector social, però també per altres tipus de proveïdors. La llei, per tant, busca l'equilibri entre els interessos de totes elles, però per damunt de tot té en compte l'interès públic. En aquest sentit, la llei permet exigir a les empreses i entitats que vulguin optar a un contracte públic el compliment d'uns requisits objectius vinculats a la qualitat del servei i al compromís amb el servei públic, amb independència de la seva naturalesa jurídica. I, pel que fa a la subcontractació, es preveu que determinades prestacions no es puguin subcontractar. Finalment, el projecte de llei regula un règim de reserva de determinats contractes a entitats que compleixin requisits com el de reinvertir els seus beneficis en la mateixa entitat o en la comunitat, o bé que els treballadors participin de la propietat dels mitjans de producció. Aquesta reserva està prevista a l'article 77 de la Directiva 2014/24 i té una durada màxima de tres anys per contracte. La llei estableix que bé mitjançant acord de Govern, en el cas de la Generalitat, o bé mitjançant acord de ple, en el cas dels ens locals, es decideixi quins serveis, o bé un percentatge d'aquests, queda reservat a aquest tipus d'entitats i per quina durada. Passo a entrar ja en la regulació de la fase d'execució del contracte. En aquesta, el projecte de llei regula un sistema estricte de control i seguiment per part de l'Administració que pot comportar sancions i suspensions de contracte a aquelles empreses i entitats que no compleixin els requisits de qualitat establerts. En els mecanismes de control i seguiment es preveuen la designació d'un responsable, que ha de tenir la condició d'autoritat, la realització d'informes periòdics, auditories i enquestes als usuaris. En el cas en que es detectin incompliments greus, s'estableixen la possibilitat de resoldre el contracte abans del seu venciment i l'assumpció de la gestió directament per l'Administració o bé mitjançant un tercer. En definitiva, com els he dit, es tracta d'una norma pionera, que pretén buscar més qualitat en el servei establint criteris de selecció que afavoreixen la contractació d'empreses especialitzades que apostin per la innovació i, alhora, permet fer un seguiment acurat de l'execució, per garantir que el servei es presti amb els estàndards de qualitat exigibles, amb l'objectiu de millorar els serveis a les persones. Per acabar, amb l'aprovació d'aquesta llei, els òrgans de contractació de les diverses administracions catalanes disposaran d'una nova eina que els facilitarà la selecció de proveïdors que garanteixin la qualitat de serveis, els facilitarà la resolució del contracte si el proveïdor no compleix els termes de la seva execució. Per tant, incorporem la contractació pública com una eina més de política social, de política econòmica, de política per a la igualtat d'oportunitats, sumat a la mateixa condició de la contractació pública pel que fa a la provisió de serveis en l'àmbit de l'Administració. Moltes gràcies, conseller, consellera, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Ara procedim a obrir un torn d'intervencions dels grups per fixar el seu posicionament, per un temps màxim de deu minuts per grup i cinc per subgrup parlamentari, començant pel Grup Parlamentari de Ciutadans. En aquest cas, té la paraula la senyora Marina Bravo.
Gracias, president. Diputadas, diputados, consellers, bueno, por desgracia, todos hemos leído alguna vez noticias como esta: «Familiares denuncian falta de comida en la residencia de ancianos Bon Pastor, o como esta otra: «Dos treballadors per cuidar trenta avis; només dos treballadors per cuidar trenta avis. Estas noticias ponen en evidencia que cuando hablamos de personas, de su bienestar, de su calidad de vida, de sus cuidados, cualquier oferta no nos vale. Quienes necesitan determinados servicios de cuidado, de atención, de apoyo, a menudo son personas frágiles o vulnerables, que en ningún caso pueden llegar a quedar desatendidos. No podemos permitirnos noticias como estas que tenemos aquí. Y esto, pues, ¿cómo se consigue? Pues, bueno, esta ley trata un poco de esto; nos lo ha adelantado el conseller. Se consigue asegurándonos de que, sea quien sea quien preste el servicio, ofrezca las garantías suficientes de que es capaz de hacerlo, de que puede hacerlo bien y que en ningún caso va a dejar a los usuarios tirados. Cuando una administración decide cómo o quién prestará estos servicios a las personas, sea cual sea la elección, tiene que tener como objetivo irrenunciable la calidad y asegurarse de que nadie va a quedar tirado. Lo primero tienen que ser siempre las personas. Y aunque el señor Torra a veces..., o, mejor dicho, no se canse de repetirnos que lo primero es el procés, pues la verdad es que no: lo primero son y tienen que seguir siendo las personas. Y cuando vemos noticias tristes como estas que veíamos –falta de comida, falta de cuidadores–, pues, rápidamente nos vienen a todos frases que seguro que para ninguno de ustedes son ajenas; o las han oído o las han incluso mencionado más de una vez: pues, que no puede ser, que es que se revientan los precios en las adjudicaciones y luego es imposible que las empresas cumplan con sus compromisos; que se siguen haciendo adjudicaciones por subasta, al más barato; que no se tienen en cuenta ni la capacidad ni la calidad, ni siquiera las condiciones laborales de sus trabajadores... Y en esto, pues, me detengo un momento, porque en este punto, en el de que no se tienen en cuenta ni las condiciones laborales de los trabajadores, se pone de relieve otra particularidad de este tipo de servicios: si el primer rasgo era que eran servicios que se prestaban a las personas, en muchos casos vulnerables, otro rasgo no menos característico es que son servicios prestados directamente por personas. Los usuarios son una pieza clave en este puzle y los trabajadores son otra de las piezas clave, trabajadores que tienen que tener unas condiciones justas, faltaría más, pero trabajadores también para los que en muchos casos ese empleo y esa ocupación son elementos claves y críticos para su integración en la sociedad. Los centros especiales de empleo o los centros de integración laboral desempeñan un papel muy importante en este sentido, pero no solo ellos: también otras entidades o empresas que impulsan en su tarea diaria la estabilidad en la ocupación y la inserción social de determinados colectivos desfavorecidos. Resulta fácil entender, cuando pensamos en estas empresas, que cuando se enfrentan a condiciones normales de competencia abierta y libre concurrencia, pues, a menudo tengan dificultades para conseguir contratos, pero su función social no puede ser pasada por alto y tiene que ser valorada, y por eso necesitamos establecer para ellos los mecanismos necesarios. Las directivas europeas, que normalmente nos hablan de competencia, de concurrencia, no pasan por alto en absoluto esta necesidad. Y nos hablan, por ejemplo, de la figura de la reserva de contratos que ha mencionado el conseller. Esa figura permite, desde hace tiempo, reservar una determinada cantidad o un porcentaje de contratos de la Administración para los centros, las entidades o las empresas que impulsan la estabilidad en la ocupación y la inserción social de determinados colectivos. Además, para los servicios sociales, para los servicios a las personas de los que se trata aquí, las directivas 23, 24 y 25 de 2014 abrieron nuevos escenarios, no solo en cuanto a reserva de contratos, sino a muchas otras opciones que se tienen que, por supuesto, aprovechar. Por todo ello no hemos presentado enmienda a la totalidad a este proyecto de ley –no la presentamos tampoco en la legislatura pasada–, y por eso estamos de acuerdo en poner cuanto antes el debate sobre la mesa. Pero esperamos que finalice con un texto un poco mejorado. Y decimos «mejorado porque realmente creemos que en este proyecto de ley hay cuestiones que es necesario, pues, cuanto menos, aclarar. Y no voy a entrar a enumerar todos los detalles, porque se aburrirían y porque ya tendremos la ponencia para ello, pero sí que me gustaría introducir al menos el aspecto que consideramos más significativo. Es un aspecto muy claro y muy concreto al que se hace referencia en la disposición adicional segunda; es la definición de lo que es una empresa social. En la disposición adicional segunda se dice: «En el momento en que se apruebe la normativa catalana reguladora de empresas sociales –«en el momento que se apruebe, que ahora de momento no está–, «la descripción de este tipo de entidades que pueden ser beneficiarias de la reserva de la que se habla en esta ley remitirá a la definición que establezca. Bueno, les traduzco un poco esto. Esto quiere decir que, si aprobamos esta ley, estaremos aprobando una ley que dice que cierto porcentaje de los contratos de la Administración se reservarán para unas determinadas empresas que ¿qué características van a tener?; pues no lo sabemos. No solo no lo sabemos, sino que ni siquiera entra en el debate de esta ley. Y, bueno, si fuera solo para los contratos reservados, aún, porque son una pequeña parte, pero es que la disposición adicional segunda continúa: «Asimismo, podrá establecerse como criterio de solvencia específico del artículo 5 –y este habla de todos los contratos de servicios a las personas– «esa calificación o sello de empresa social, que curiosamente no entra a debate en esta ley. Es decir, nos están pidiendo que aprobemos esta ley un poco a ciegas. Una ley que dice que no ser empresa social te puede llegar a excluir de toda la contratación de servicios a las personas, pero que no nos dice qué requisitos se van a pedir a ese tipo de empresas: si les van a pedir una determinada entidad jurídica, si les van a pedir un determinado tamaño... No lo sabemos. Y nosotros creemos que esa definición de empresa social es una parte muy importante, si no la más importante, y que debe ir ligada a la propia ley y que sin duda alguna debe entrar en el debate. Bueno, por último, y dado que estamos hablando de contratación, les quería hacer también un pequeño recordatorio. He empezado mostrando un par de noticias que cualquiera de nosotros podíamos reconocer y que hablaban de los fallos que a veces se producían en esta prestación de servicios. Y ahora les iba a mostrar alguna otra noticia con la que por desgracia también seguro que se sienten..., vamos, que las pueden reconocer. Tenía muchas de estas; y no voy a dar datos concretos ni nombres, para que nadie se sienta identificado o se lo tome como algo personal, pero les leo más o menos... «Condenado por una adjudicación irregular un ex-alto cargo de la Generalitat –no diremos quién. «Dimite el director –llamémosle equis, también de la Generalitat– «por acusaciones de adjudicar contratos a empresas suyas. Otro muy reciente, de hace apenas unos días: «Comienzan las declaraciones por la investigación de la adjudicación del servicio de limpieza de un determinado municipio. La corrupción, el amiguismo, se aprovecha de cualquier hueco en la legislación para introducir su arbitrariedad y sus dedazos. Y muchas veces lo hace con gran disimulo, mediante informes que justifican de una forma perfectamente correcta en forma esas adjudicaciones, pero que tienen nulo rigor técnico en el fondo. Tengámoslo bien presente todos, por favor, en el debate de esta ley, y no caigamos en el error de facilitar ese amiguismo o ese clientelismo, porque, solo si pensamos realmente en los usuarios que tienen que acabar recibiendo esa prestación o en esos trabajadores que se dedican a una tarea tan delicada como es la de prestar estos servicios a las personas, podremos conseguir que esta ley sea de verdad una herramienta de progreso que sirva para que las empresas y las entidades tengan incentivos de mejora y que sea reconocido de verdad el buen hacer de las empresas que se esfuerzan y consiguen buenos resultados. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, de la senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Gràcies, també, vicepresident i conseller, per la presentació que ens ha fet d'aquest projecte de llei. Volia també agrair-li a la directora general, la Mercè Corretja, l'atenció que ens va donar als diputats, amb una sessió tècnica en la que ens va entrar en detall en l'explicació d'aquesta llei –aquesta llei és una llei important, però molt tècnica–, i, per tant, doncs, malgrat que avui no hi sigui, perquè hem modificat els horaris i s'entén perfectament, voldria que vostè li transmetés a ella i al seu equip l'esforç que va fer, que crec que és exemple, eh?, que, si cada vegada que vingués un projecte de llei complex se'ns expliqués, els diputats tindríem més informació que després jo crec que aniria bé per fer la nostra tasca. En tot cas, el nostre posicionament amb relació a aquesta llei també és positiu, no hem presentat cap esmena a la totalitat. Creiem, doncs, que hi haurà coses a millorar segurament en la ponència, però d'entrada ens sembla que era una llei necessària, una transposició de la directiva que s'havia de fer, i, per tant, treballar és el que volem fer per millorar-la. Bàsicament, del que tracta aquesta llei és de quina és la qualitat que donem a la provisió dels serveis d'atenció a les persones, no?, per millorar la seva qualitat de vida, perquè al final el que busquen és millorar la qualitat de vida sobretot dels col·lectius més desafavorits; ho deia vostè: els més fràgils. I moltes vegades, doncs, aquests són la gent gran, els infants, els joves, les dones... I, per tant, cal prestar una atenció més delicada, no?, si un vol que la prestació d'aquests serveis sigui la més adequada possible i la donem amb la màxima qualitat. De fet, la directiva el que demana és això: que aquests serveis es donin amb la màxima qualitat, i, per tant, aquest ha de ser i és el principi que guia, que pretén guiar aquest projecte de llei. Nosaltres creiem que el més important és el com, d'aquesta prestació dels serveis, i no el qui. I en algun moment de la llei sembla que això es podria confondre, i a nosaltres ens agradaria que en la ponència, en el treball de la ponència, això es pogués aclarir. I deixin-me que els hi expliqui, no? A Catalunya, el nostre sistema de protecció i serveis socials no seria possible sense la complicitat històrica del tercer sector, un tercer sector que ha ajudat a construir en part, doncs, la societat que tenim actualment. I són esplais, centres de treball, casals de joves, serveis sociosanitaris, centres d'atenció a la infància, joves tutelats... En tots ells hi trobem el tercer sector treballant i gestionant aquests serveis, no? És un sector que atén 1,5 milions de persones, que compta amb 87.000 treballadors i que representa l'1,7 del PIB català. Per tant, aquest projecte de llei ha de preservar aquesta feina que han fet i ha de permetre la continuïtat d'aquests projectes, que sovint han sortit de la mateixa iniciativa social de les famílies, d'aquelles persones que estan més a prop d'aquests col·lectius vulnerables. I, per tant, nosaltres creiem que cal preservar d'alguna manera això, perquè el nostre model és molt propi de Catalunya, i allò que és bo, doncs, s'ha d'intentar preservar. Ara bé, a Catalunya també comptem amb un teixit econòmic molt important, un teixit econòmic de microempreses. El 99,8 per cent de les empreses catalanes són micropimes; d'aquestes, el 95 per cent té menys de deu treballadors. Per tant, estem parlant d'empreses molt petites, algunes d'elles també sortides d'iniciatives socials, d'associacions que després han acabat, doncs, convertint-se en empreses. I això passa molt amb associacions que després han gestionat activitats lligades als joves, per exemple, i això els que hem estat en els municipis gestionant ho sabem molt bé. I, per tant, han decidit la forma jurídica, doncs, en aquest cas, més mercantil. Però nosaltres creiem que la forma jurídica no determina la qualitat de la prestació del servei, i això és important que ho tinguem en compte. I, per tant, no volem demonitzar ni els uns ni els altres. Creiem que l'important és marcar uns criteris molt clars de transparència que permetin que el qui millor pugui prestar aquell servei ho faci. És veritat que aquesta llei estableix tres processos, no?, ho deia el vicepresident: un de general, un de restringit i un de reserva. Nosaltres, en el restringit, hi volem fer algunes anotacions, no? No és que hi tinguem res en contra, però tenim alguns dubtes que creiem que probablement la ponència hi hauria de reflexionar, sobretot perquè la directiva estableix uns principis molt clars. Com deia, el de transparència; també el d'igualtat, i el de no discriminació. I això són tres principis molt fonamentals a l'hora d'establir com prestem aquests serveis. Per exemple, l'article 7 és el que estableix els criteris per elegir els licitadors que hauran d'anar al concurs restringit; és a dir, restringim el concurs a uns licitadors determinats segons compleixin unes condicions. En general, les condicions ens semblen bé, està bé primar la millora de les condicions laborals relacionades o que s'estableixin a través dels convenis de referència; que hi hagin mesures d'igualtat de gènere; que hi hagin mesures lligades a la responsabilitat ambiental, a les persones amb discapacitat, amb risc d'exclusió... És a dir, hi han un seguit de requisits amb els que estaríem d'acord. Però creiem que caldria reflexionar sobre alguns requisits que parlen clarament de la forma jurídica: és a dir, reinversió de beneficis en la mateixa empresa, l'activitat o la participació dels treballadors en els òrgans de direcció... Creiem que això està marcant una forma jurídica i, per tant, hauríem de revisar-ho, perquè si realment el que volem és aquesta transparència, igualtat i no discriminació, doncs, hauríem d'intentar que això fos així. Ens sembla bé la idea del restringit. És a dir, nosaltres restringim per marcar que aquests licitadors compleixin una sèrie de condicions que nosaltres primem com a administració; em sembla bé. Però hauríem d'anar amb compte que aquests requisits no acabin condicionant una forma jurídica determinada, perquè crec que no estaríem fent cap bé, doncs, en aquest sentit, no només al teixit econòmic, sinó també al tercer sector social, que crec que per ell mateix ja té prou vàlua, tant, diguéssim, les empreses com el tercer sector tenen prou vàlua com per aconseguir un concurs per la seva expertesa, especialització i coneixement. I, per tant, no crec que haguem de fer-nos entre tots –i ho dic amb moltes cometes, no?– trampes al solitari per aconseguir un resultat determinat. Per tant, en aquest sentit, sí que crec que perseguint la qualitat hauríem de revisar i anar amb compte amb això. Després hi han algunes coses que estan bé, amb relació al preu. Es parla de que ha de ser el 40 per cent del total. Nosaltres estaríem d'acord que sigui menys del 50, perquè, evidentment, no pot sempre condicionar, perquè aquest és el problema que hi ha hagut amb moltes contractacions, que finalment les baixes acaben anant contra els costos laborals, contra la qualitat del servei, i, per tant, que es valori més com es realitzarà el servei que no el preu, ens sembla raonable. Després hi ha un element que crec que també valdria la pena que hi poguéssim reflexionar, que en parla al mateix article del preu, que és on parla del copagament. No ho diu així, però dona la sensació que d'una manera generalitzada acceptem el copagament en tots els serveis. I és veritat que hi han molts serveis que presten ajuntaments i Generalitat on hi ha un copagament, però potser valdria la pena que hi donéssim un tomb, perquè sembla que estem, d'alguna manera, generalitzant això, i crec que no seria bo que es fes aquesta lectura, perquè se'n podria..., estendre d'aquest text. Hi han alguns aspectes molt positius, quan parlem de la subcontractació, que s'hi han de posar molts límits i s'hi ha d'estar molt a sobre, perquè hem vist en molts casos el que ha passat amb aquesta, i, per tant, ha d'haver-hi molta transparència amb els subcontractadors, i crec que la llei ho especifica molt bé. I després tenim algun dubte, per exemple, amb les licitacions desertes, no? La llei diu que si hi ha una licitació que queda deserta perquè aquells licitadors no han arribat als llindars mínims, doncs, que es podrà agafar..., diguéssim que si, per posar un exemple, se n'han presentat deu, cap dels deu arriba al llindar mínim, es podrien agafar el primer i el segon i a aquests dos donar-los-hi. Home, si estem dient que necessitem qualitat, hem establert la qualitat aquí i ningú passa d'aquí... Home, després anirem a buscar els de sota? Encara que siguin els de dalt dels de sota..., no ens sembla raonable. Llavors, hauríem de revisar algunes coses en aquest sentit, eh? I, per tant, la llei, d'entrada, ens sembla bé, és correcta. Hem de millorar amb la qualitat. Creiem que hi han coses que milloren molt el que hi havia; algunes, que continuen, diguéssim, una mica en la línia que es va treballar també en la Llei de contractació administrativa de l'Estat, però creiem que algunes coses també es podrien millorar. I el que li demanem al Govern és que quan entrem en ponència..., o li demanem als grups que donen suport al Govern és que quan entrem en ponència puguem presentar compareixents; que puguin venir uns, altres, els que la veuen millor, els que la veuen pitjor, i entre tots puguem millorar la llei. Perquè al final, la feina d'una ponència és aquesta. S'ha fet una molt bona feina des del Govern, s'ha fet una molt bona feina des de la direcció general, però també és veritat que sempre es poden millorar. I, per tant, creiem que en aquest sentit, entitats, associacions empresarials, el tercer sector, experts, és a dir, catedràtics, ens poden ajudar a que millori algun aspecte que segur que la farà molt millor i ens permetrà aconseguir aquell objectiu que perseguim, que és la millora de la qualitat de la prestació del servei a col·lectius més desafavorits, que són, per desgràcia, els que moltes vegades acaben pagant que no hi hagi aquesta qualitat. Per tant, senyor Aragonès, bona feina. Espero que la puguem seguir fent en ponència i que definitivament s'aprovi una bona llei. Gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, de la senyora Elisenda Alamany.
Bona tarda..., bona nit, ja, diputats, diputades. Bé, la finalitat del Projecte de llei que portem avui a debat és l'establiment d'un règim específic de contractació pública per als serveis d'atenció a les persones, que tenen com a finalitat el benestar i la millora de la qualitat de vida de la ciutadania, amb una especial atenció cap als col·lectius més fràgils i vulnerables, com ja s'ha anat dient. El seu àmbit no només és d'aplicació de les contractacions que faci el Govern de la Generalitat, sinó també per al món local. És, de fet, una llei molt important i necessària també per al món local. S'hi inclouen –i no m'hi entretindré, perquè ja ho han dit els meus companys i companyes que m'han precedit– un conjunt de serveis vinculats a l'educació, als serveis socials i de salut, o bé els anomenats «serveis comunitaris o de cohesió social. En la gestió d'aquests serveis, cal dir que, des de fa massa anys, la lògica del mercat s'ha imposat a casa nostra; aquella que diu que els diners ho són tot, ho marquen tot. I, per tant, és aquella lògica que diu que els diners són el pilar essencial que marca el funcionament de la vida actual. Una lògica que s'ha traslladat al conjunt de la societat, però també a les institucions públiques. Ja fa massa temps que des de les institucions de tots i de totes s'ha acceptat que el mercat determini el futur d'allò públic. Fins i tot s'ha acceptat supeditar tot criteri polític i social al dictat dels mercats; un dictat que fixa que les administracions públiques han de cenyir-se a reduir les despeses per sobre de protegir la vida i el benestar de les persones; un dictat que a casa nostra ha comportat una dècada de crisi, retallades i austeritat, de la mà de governs, d'uns governs que moltes vegades van creure que eren els déus de les finances, quan simplement eren titelles dels bancs. Uns governs que durant anys han maltractat la seva ciutadania a cop de retallades dels treballadors públics, a cop de degradar els serveis públics i d'obrir de bat a bat a les grans multinacionals l'economia de petites i mitjanes empreses de tot un país. Mentre s'obrien de bat a bat a les multinacionals, regatejaven les condicions laborals. Exemples insultants d'això n'hi ha un bon munt, però jo em voldré centrar en un: l'imperi Florentino Pérez, el cap de la macroempresa Actividades de Construcción y Servicios, i, com vostès saben, el president del Real Madrid, que controla cada cop més àmbits de negoci arreu de Catalunya, relacionats amb els serveis socials. Es tracta d'un fenomen empresarial creixent i que amenaça convertir la política social de les institucions en un gran negoci controlat des de Madrid. És aquesta lògica la que fa que tinguem filials de constructores prestant serveis d'atenció domiciliària –filials de constructores prestant serveis d'atenció domiciliària–, o empreses de neteja gestionant centres d'atenció primària, com és el cas de l'Empordà. Filials de constructores prestant serveis d'atenció domiciliària; serveis de neteja gestionant CAPs. Déu-n'hi-do! Aquest tipus de gestió és el que dona veu a testimonis que deixen glaçats a qualsevol. Aquests testimonis que llegiré són del 2011, i fan referència a treballadores de l'empresa Clece, de Florentino Pérez. María: «En la recepción se eliminó el turno de noche, así que los residentes ya no pueden comunicarse con sus familiares a partir de las once. El recepcionista del turno de noche pasó a trabajar durante el día. El que se encargaba del turno de día fue despedido. El que trabajaba los fines de semana también. Un empleado de la limpieza fue dado de baja. Al jardinero se le asignaron funciones de limpieza, y durante los fines de semana, lavaplatos en la cocina. ¿La cafetería? Cerrada. En su lugar, máquinas expendedoras de comidas y refrescos. Las camareras, reconvertidas en pinches de cocina, ahora también deben encargarse de la limpieza, y han visto reducido su sueldo a la mitad, hasta los trescientos euros mensuales. En mantenimiento se ha quedado solo una persona, que ahora debe estar a disposición las veinticuatro horas del día, todos los días del año. La animadora sociocultural ahora ha sido reconvertida a auxiliar, así que se han eliminado todas las actividades. Si volem construir un país nou, si realment parlem de sobirania, sobirania és això: que els serveis públics del nostre país no estiguin condemnats que els gestionin empreses en clau Florentino Pérez. Seguim, més testimonis. Carmen: «Antes, si la cama era muy bajita, los servicios sociales la adaptaban a tu situación. Ahora tengo que poner todas las sillas del comedor como barandilla, porque la señora tiene Alzheimer y se levanta a media noche. En lugar de una silla de ruedas, me encuentro con casas en las que el marido ha tenido que ponerle rueditas a la silla del comedor. ¿Cómo se las apaña, el cuidador, para cambiar el pañal a una señora, por lo menos cuatro veces al día, si está en una silla de ruedas que no tiene frenos? Dos exemples de com els diners s'imposen sobre els criteris socials. Dos exemples de com hi ha empreses sense escrúpols que només busquen el màxim benefici privat i el posen per davant del benestar de les persones. Clece, 2011, en aquell moment facturava 1.000 milions d'euros. El país que volem protegeix la gent. El país que volem no fa més vulnerable la gent. El país que volem no deixa enrere ningú. Per tant, aquest projecte de llei que ens presenta el Govern, efectivament, és un pas endavant, un petit pas endavant per rectificar i frenar la deriva mercantilista d'anys i anys de submissió. I pensem que és important, essencialment, perquè garantim a les persones beneficiàries del servei d'atenció a les persones la millora de la qualitat dels serveis que reben. Efectivament, reafirmem que els serveis d'atenció a les persones són serveis públics; no condicionem la prestació dels serveis a les persones al preu econòmic que tinguin ni a la llibertat de mercat; reiterem que les entitats d'iniciativa social són un element definitori del sistema de serveis socials; regulem un nou marc normatiu per a la prestació dels serveis d'atenció a les persones que faciliti la seva execució per les entitats del tercer sector sense afany de lucre, i obrim la possibilitat de reservar, a determinades organitzacions de l'economia social i solidària –i en això estic d'acord amb la companya de Ciutadans, que deia que hauríem de parlar de què vol dir economia social, especialment en aquest cas–, certs sectors o subsectors de serveis d'atenció a les persones per a aquest tipus d'organitzacions. En definitiva, pensem que aquest projecte de llei, evidentment, recull les grans demandes del tercer sector per reduir el pes del criteri del preu en l'adjudicació de contractes per als serveis a les persones; si més no, creiem que encara podríem anar molt més enllà. Per això nosaltres, quan arribi el moment, proposarem, entre d'altres, millores sobre la responsabilitat social de les empreses, igualtat d'oportunitat i no discriminació de les persones LGTBI, que l'empresa contractista garanteixi que els productes objecte d'aquest contracte s'han confeccionat per empreses que compleixen la normativa internacional, la valoració de contractes laborals indefinits de treballadors durant tota la vigència del contracte, la integració del comerç just, mesures contra l'assetjament sexual i per raó de gènere, garanties salarials i mesures de conciliació responsable del temps laboral, familiar i personal. I aquí m'aturo. Hi ha una feina importantíssima feta ja a nivell local pel que fa a l'establiment de clàusules socials, laborals i mediambientals; una feina valenta, que ha fet moltes vegades el món local completament sol. Per tant, feina interessantíssima, feina valenta, que estaria bé que ara poguéssim recollir i incloure també en una llei com aquesta. També el Codi de bones pràctiques en la contractació pública dels serveis d'atenció a les persones, que es va signar a l'octubre del 2014 per tot un seguit d'entitats socials i la Generalitat de Catalunya, que existeix, s'aplica, però no com una obligació, sinó només com una recomanació. Per tant, ara tenim l'oportunitat d'incloure-ho també en aquesta llei, i d'ampliar-ho. En definitiva, aquest projecte de llei que ens presenta el Govern, com dèiem, és un pas endavant, un petit pas endavant, per rectificar i frenar la deriva mercantilista d'anys i anys de submissió. Però al nostre entendre es pot anar molt més enllà. I, per tant, per part nostra, treballarem el que calgui per millorar-ho. És hora de desterrar per sempre més la lògica mercantilista dels espais essencials de la vida. Mai més podem sotmetre ni l'educació, ni la sanitat, ni la universitat, ni la protecció de les persones, ni les cures, a les lògiques de qui només busca el seu benefici privat. Volem sentir-nos orgullosos dels nostres serveis públics. Volem que les institucions vetllin pel benestar de la gent, per obrir una nova època a Catalunya, on tornem a posar la gent d'on no l'hauríem d'haver tret mai: del centre de tota acció política. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn de la senyora Maria Sirvent.
Bé, tot sistema cerca instruments d'assegurament, i sembla que el capitalisme n'ha trobat de molt potents. Aquesta llei és un exemple d'aquest instrument d'assegurament del mateix sistema. Si parlar de sobirania i posar al centre les persones vol dir seguir externalitzant serveis i seguir permetent que aquests serveis estiguin sota la lògica mercantil, doncs, em sembla que tenim una diferència gran de conceptualització. L'estiu del 2017, sindicats, treballadores, moviments socials, plataformes en defensa de la sanitat pública i la mateixa CUP - Crida Constituent ja vam demostrar el rebuig i vam aconseguir aturar l'Avantprojecte de llei de fórmules de gestió de l'assistència sanitària, impulsada per l'anterior conselleria de Salut amb l'entrega de més de deu mil signatures a la mateixa conselleria, exigint la prohibició de l'activitat privada als centres sanitaris públics. Aquest avantprojecte de l'àmbit sanitari es va impulsar sota la mateixa justificació d'aplicació de la Directiva europea de contractació pública que motiva el projecte de llei que es presenta avui. La motivació i les crítiques a aquell avantprojecte, de tots els agents de l'àmbit sanitari –que, per cert, no es van tenir gens en compte–, es poden aplicar directament al Projecte de llei de contractes de servei a les persones, que consolida el model mixt publicoprivat dels nostres serveis públics. En el marc d'aquella campanya, dèiem: «La nostra salut no està en venda. No al robatori legal de la sanitat pública. No més privada pagada amb recursos públics, ni més desigualtat, ni més iniquitat al sistema. Bé, aquesta llei veiem que s'aplica a serveis de metges de medicina general, serveis prestats per llevadores, serveis de cures d'infermeria de residències, serveis d'assistència social sense allotjament, servei d'ajuts en tasques domèstiques, d'ensenyament preescolar, d'ensenyament universitari per a adults. S'aplica també a serveis de planificació familiar. O vostès són homes o vostès no fan servir la sanitat pública, però que el servei de planificació familiar sigui cent per cent públic és absolutament transcendental per a les dones de tot el país –és absolutament transcendental. I és un servei que cal posar-lo absolutament en valor. I aquesta llei permet que aquest servei sigui gestionat per entitats que el que persegueixen és l'interès mercantil, ja sigui de forma directa o indirecta. I això és molt greu per a aquelles que ens considerem feministes. Avui podem seguir mantenint aquells lemes, podem seguir dient que ni la nostra salut, ni la nostra educació, ni la socialització de les tasques de cura són un negoci. Podem dir «no al robatori legal dels serveis públics. Podem dir també «no més privada pagada amb recursos públics, ni més desigualtat, ni més iniquitat en el sistema. Com és sabut, la CUP no tenim res en contra de l'economia social i solidària, evidentment; però el que no pot ser és revestir d'economia social el que en realitat es tradueix en un repartiment de beneficis pervertint aquest concepte, precaritzant les treballadores, que al final són sempre les que acaben pagant aquesta perversió, les que acaben mantenint una càrrega de feina molt superior, jornades laborals anuals molt més elevades i uns sous significativament inferiors que els del sector públic. Com Suara, com Encís, com Project..., són cooperatives, oi que sí? Però parleu amb les treballadores; parleu de les condicions laborals que tenen; mireu tantes denúncies que s'han presentat davant de la inspecció laboral; mireu que després d'estar treballant per a aquesta empresa, de fer-ho en unes condicions molt precàries, s'està obligant les treballadores a capitalitzar l'atur amb la finalitat de que es converteixin en sòcies de la cooperativa, perquè no les acomiadin. Això no són condicions laborals dignes. El que és digne és una gestió cent per cent pública, un projecte que parli de gestió, de provisió, de titularitat pública, que controlem des de l'Administració, amb treballadores, amb unes condicions laborals dignes, amb uns serveis de qualitat, en el que no haguem de parlar d'entitats com Clece. Perquè Clece es pot presentar perfectament a un concurs amb el literal d'aquesta llei. Per què? Perquè amb un NIF diferent i complint aquestes condicions i fent aquestes perversions de les que parlàvem, Clece, o qualsevol filial d'una empresa constructora o multiserveis, es pot seguir presentant perfectament. I, per tant, seguim dient que aquesta llei és un instrument més del capitalisme per rentar-se la cara, és una mesura de maquillatge. I per nosaltres això no és sobirania. Per nosaltres, la sobirania passa per posar al centre les persones. Però, per posar al centre les persones, hem de respondre sempre a la reproducció de la vida i no a la reproducció del capital.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn del senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Diputades i diputats, vicepresident, consellera, bé, precisament una de les coses que potser algú s'ha pensat és que la sobirania que té aquest Parlament és exclusiva, i, doncs, no és així; la sobirania d'aquest Parlament és una sobirania compartida. I, precisament, aquest projecte de llei és un exemple d'aquesta sobirania compartida: sobirania compartida amb Espanya, però també sobirania compartida amb Europa. I, precisament, aquest projecte de llei té la seva arrel en dues directives europees, que jo crec que tenen una modificació substancial del sistema de contractació. N'hi diuen que són directives de quarta generació en matèria de contractació, i el que venen a fer, succintament, és substituir aquell criteri tan estès, que el principal criteri havia de ser l'oferta econòmica més avantatjosa, per un nou criteri en el que el que ha de tenir més preponderància és la relació qualitat-preu. I, per tant, es redueix la valoració de les ofertes econòmiques per passar a incrementar-se també la valoració dels aspectes qualitatius de les ofertes que es puguin presentar. Aquestes directives..., jo crec que és important veure, emmarcar en aquestes directives aquest projecte de llei, perquè persegueixen una sèrie d'objectius, quatre, que tenen molt a veure amb aquest projecte de llei. Un primer objectiu és el de major flexibilitat en el procés de contractació; un segon objectiu és facilitar l'accés a les petites i mitjanes empreses en els processos de contractació públics; una millor eficiència dels serveis que es treuen a contracte, i, per tant, del seguiment, un cop adjudicat aquests serveis, i també l'assoliment d'objectius socials. Jo crec que val la pena ressaltar aquest marc, perquè, en funció de com legislem, actuarem en el sentit que pretenen les directives europees o actuarem en sentit contrari. Per tant, val la pena fixar-s'hi molt bé, fixar-hi molt bé l'atenció. El règim de contractació de serveis socials i altres afins –com són de salut, com són educatius, hem dit serveis, per exemple, comunitaris– tenen, per primera vegada, un tractament específic important en aquestes directives, i també es concreta en aquest projecte de llei, i és concretament la reserva i la possibilitat de reserva de determinades organitzacions que estableix la directiva, però tot un seguit de requisits que es poden exigir per tal de buscar precisament l'eficiència i buscar la millor forma de dur a terme aquests serveis a les persones. Però hem de tenir en compte que en aquest mercat coexisteixen dos tipus d'operadors. Coexisteixen els operadors, òbviament, les empreses mercantils, i coexisteixen també el tercer sector. I, en aquest sentit, les directives també ens obliguen a mantenir uns principis generals. I aquests principis son els de tractar tots els operadors econòmics amb igualtat i sense discriminacions, de forma transparent, i també no restringir artificialment la competència afavorint o perjudicant alguns operadors econòmics. Per tant, com que aquí hi ha una conjunció que, d'entrada, ens sembla complicada –que és possible, segur, i que està tractada en el projecte de llei, també–, el que no acabàvem d'entendre és com un projecte de llei d'aquestes característiques el mateix Govern no l'havia enviat a l'Autoritat Catalana de la Competència per tal de que dictaminés amb relació a si trobava aspectes que poguessin ser controvertits d'aquesta llei. No ho va fer el Govern, ho va fer el nostre grup parlamentari. Vàrem demanar a l'Autoritat Catalana de la Competència que, si us plau, revisessin aquesta llei per veure si efectivament es conjugaven adequadament els interessos que explicava la directiva. Precisament, ahir el president ens va contestar dient que obria d'ofici un informe per tal de dictaminar amb relació a aquest projecte de llei, atès que el Govern no ho havia fet. Per tant, estarem molt amatents al que ens digui l'Autoritat Catalana de la Competència, estarem molt amatents al que ens diguin els compareixents amb relació a la coexistència d'aquests dos operadors, dos tipus d'operadors econòmics amb relació a aquesta llei. I, per acabar, un segon aspecte, també fruit del tema de la sobirania, és que la sobirania, com els hi deia, és compartida, i se'ns plantejaven dubtes amb relació a les competències del Govern de la Generalitat i les competències d'aquest Parlament en matèria de contractes...
Diputat, se li ha acabat el temps.
Vint segons i acabo, president. I, per tant, hem anat a mirar els informes jurídics. Els informes jurídics, uns, abans de que l'Estat legislés, diu: «Sembla que la Generalitat disposa de competència. I, per tant, amb una afirmació que, des del punt de vista jurídic, és bastant insegura. I després, per una altra banda, diu: «Escolti'm, l'Estat disposa de la competència exclusiva en l'àmbit de contractació. Des del punt de vista bàsic, en aquest moment, ara, que s'aprovarà i es tramitarà aquesta llei ja hi ha una llei de l'Estat que té la consideració de llei bàsica i que, per tant, haurem de veure també la compatibilitat d'aquest projecte de llei amb la llei de l'Estat. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del senyor Jordi Albert.
Bé, diputats, diputades. Gràcies, president. Estem aquí de nou... –treballadors i treballadores del Parlament també gràcies i, sobretot, a aquestes hores–, estem aquí de nou, en aquest cas, amb aquesta llei que continua la seva tramitació; una tramitació que va quedar interrompuda per l'article 155, com molt bé ha explicat anteriorment el conseller Aragonès, i una llei que havia impulsat en Raül Romeva, que era el conseller a qui li pertocaven aquestes qüestions. Volem donar les gràcies molt sincerament a la directora general de Contractació, la Mercè Corretja, que ens expliqués, que ens fes aquesta sessió tan pedagògica per explicar-nos el contingut d'aquesta llei. És una llei que ella ha treballat molt i que sense cap mena de dubte en sap un niu d'aquesta qüestió. I a nosaltres sempre ens ajuda que ens expliquin des del mateix Govern però també des de les mateixes entitats i empreses que es veuen afectades per aquesta legislació..., perquè alguna vegada també hauran de reconèixer que els diputats i les diputades no sabem de tot. I, en aquest cas, doncs, és important que ho reconeguem i que també, doncs, al final acabem podent fer un doctorat sobre aquesta qüestió, segurament, perquè la treballarem molt a fons; però en la seva fase inicial és important que tinguem aquest suport per part d'aquells que sí que ho han treballat durant tant i tant de temps. El 2015, el desembre del 2015, hi va haver un acord, una signatura del Codi de bones pràctiques de la contractació pública. Aquest acord és el que dona base, dona fonament a la llei que avui portem a tràmit. Aquestes mateixes finalitats estan fonamentades en la qualitat, en l'expertesa, en la professionalitat, l'especialitat de les entitats que presten aquests serveis. I precisament aquesta és la finalitat d'aquesta llei, és l'establiment d'un règim específic de contractació pública que estigui fonamentat en aquests principis de qualitat, de continuïtat, d'accessibilitat, d'assequibilitat, de disponibilitat i d'exhaustivitat. I en efecte afecta directament als serveis de les persones, als serveis socials, als comunitaris, als sanitaris, i a tants d'altres serveis d'atenció directa a les persones, que prèviament la resta de grups ja han estat explicant. És cert que hi ha alguns punts de la llei que caldrà encara entrar en un debat de major profunditat i en un debat amb totes les entitats i empreses que s'hi veuen interpel·lades, i que s'hi veuran afectades per l'aprovació d'aquesta llei. I per això considerem també des del Grup Republicà que és important que aquest debat sigui ampli i que en aquest debat hi hagi les compareixences necessàries per tal que tothom hi pugui participar. I també és molt important que aquesta cambra, els grups parlamentaris que aquí estem representats, treballem en el mateix to que estem treballant des de l'inici d'aquest punt de l'ordre del dia: amb un to de voluntat de sumar, de treballar, d'estudiar el document que tenim al davant i de veure com podem fer que aquesta llei, realment, representi la majoria de la nostra societat. I que no hi hagi ningú que en exclusiva se la pugui fer seva, però que, en canvi, pugui ser una llei de tots i totes. I, per tant, aquest és l'objectiu que jo crec que avui també hi donem sortida. En l'article 3.2 d'aquesta llei, ja s'ha mencionat abans, s'exclouen els encàrrecs de gestió a mitjans propis així com qualsevol altra fórmula de cooperació horitzontal entre poders adjudicadors en els termes de les directives europees. Aquest és un punt important, perquè vol dir que trenquem una fase molt mercantilista de retroalimentació, eh?, de contractacions que es van alimentant les unes a les altres a partir de crear empreses i subempreses. El que necessitem és obrir i permetre un marc molt més ampli –un marc molt més ampli– que obri precisament la porta a aquelles petites i mitjanes empreses que no tenen facilitats per entrar en aquest àmbit de contractació i que, a més, també, obri la porta a aquelles empreses del tercer sector o aquelles cooperatives que també tenen unes greus dificultats per entrar-hi. Per tant, és important que anem plantejant la llei sempre en un marc de restricció que ens permeti alhora –alhora– obrir possibilitats als qui ara mateix no les tenen, i que treballen des de la proximitat i que treballen des de la qualitat del servei. En l'article 100.1, per exemple, que ja ho ha remarcat abans el conseller, es remarca que no es pot exigir precisament com a requisit de solvència econòmica i financera un volum de negoci mínim anual superior al doble del valor. I això va en aquesta mateixa, el doble del valor estimat del contracte o el lot pel qual es licita. Això va precisament en la mateixa línia, eh? Empreses i cooperatives, entitats que puguin participar-hi. Hi ha un punt que jo sé que és un punt que segurament caldrà debatre, i ja el posem nosaltres damunt de la taula. És el del valor anual, o sigui, els ingressos anuals que vinguin per objecte del motiu de la contractació de l'empresa que, o entitat o cooperativa que si vulgui presentar, ha de ser igual o superior al 60 per cent d'aquest objecte de contractació. I aquí és cert que he parlat amb diversos agents, que estan interpel·lats per aquesta llei, i és un element que segurament haurem de posar sobre la taula, però l'esperit d'aquest element em sembla essencial per assegurar la qualitat del servei. Em sembla determinant per assegurar la qualitat del servei precisament per combatre aquestes empreses que, com molt bé deia anteriorment la diputada Elisenda Alamany, estan fent moltes coses a la vegada, i cap d'elles segurament la fa adequadament. I, per tant, aquest és l'esperit d'aquest percentatge. Després entrem en l'article 7. L'article 7..., s'ha fet èmfasi en un dels punts..., l'article 7 és el de responsabilitat social dels licitadors. S'ha fet molt d'èmfasi en un dels punts, que és que un dels requisits sigui possibilitar als treballadors, usuaris o associats que formin part de les estructures de direcció de la propietat i que tinguin capacitat i poder de gestió. En el redactat d'aquest article s'estipula..., hi ha una paraula que per mi és clau, és la paraula «alguns –«alguns. És a dir, de tots els criteris que estan definits en aquest article, se n'han de complir alguns, no tots. Això obre una porta, però no en tanca cap, i això és important que ho tinguem ben referenciat, perquè a vegades podem fer una interpretació excessivament restrictiva i d'altres vegades aquesta interpretació serà adequada. En aquest punt, en aquest punt concret –i ho dic perquè és un dels elements que s'han posat sobre la taula–, la interpretació restrictiva no és l'adequada, perquè..., permet però no tanca. I després hi han altres elements que no s'han comentat anteriorment però que jo sí que hi vull incidir, com per exemple els articles 20 i 21. A mi em semblen molt importants, perquè un dels esperits d'aquesta llei és que precisament hi hagi una avaluació contínua del servei per assegurar-ne la qualitat, no només en la seva fase inicial de licitació el 60 per cent que vagi destinat a la qualitat i el 40 per cent del plec que vagi a valorar els aspectes econòmics. No només aquí hem de valorar la qualitat. L'hem de valorar al llarg de tot el servei. I, per tant, els articles 20 i 21 determinen que hi ha d'haver un responsable del contracte signat amb la contractista per part de l'òrgan de contractació, però a més la contractista té el deure d'aportar una persona que sigui la interlocutora i, per tant, entre les dues poder fer una avaluació contínua d'aquest servei. I això és molt important, perquè si aquest servei no és l'adequat, també aquesta llei recull els mecanismes pertinents per tal de cancel·lar la contractació, d'extingir aquest contracte i d'aconseguir una millora en el servei si està demostrat i atestat que aquest servei no compleix el que el plec de condicions previ havia determinat. Per tant, des de l'inici fins al final de tota la vigència d'aquest contracte, s'està a sobre que el servei i la qualitat siguin el primer, i això és determinant. I, per últim, només recordar que aquesta llei s'impulsa aquí al nostre país, Catalunya, i en canvi des de l'Estat no s'ha volgut impulsar, no s'han volgut desenvolupar els articles 76 i 77 d'aquesta directiva europea. En canvi aquí sí, aquí prenem aquest risc i prenem aquest compromís, i aquest és un element de molt valor, perquè aquí considerem que en efecte els serveis de les persones, els serveis cap a les persones, els serveis de què cada dia dotem les persones són els serveis que realment hem de prioritzar en les nostres polítiques, i aquesta, aquesta llei, és una d'aquestes lleis que donen resposta a aquestes necessitats. Moltes gràcies per la seva atenció.
Gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] Per acabar aquest torn de posicionament dels grups parlamentaris, és el torn del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, a través del diputat senyor Josep Maria Forné. Quan vulgui.
Senyor president, bona nit. Ja entrem a la recta final de la jornada, que avui ha estat bastant maratoniana i, per tant, em sembla que amb aquesta intervenció s'acaba, perquè ja no hi ha ni votació tan sols posterior. Tenim davant un projecte de llei que, com s'ha dit, el que procura és atendre les necessitats de les persones cobertes amb serveis. I, en aquest sentit, la primera cosa que voldria destacar és que és un projecte de llei que és necessari i que és convenient. És necessari perquè, això, perquè normativitza, regula, pauta l'atenció, els serveis a les persones, tenint en compte que no tota l'atenció o el servei a les persones passa per la contractació, sinó que també passa per la concertació. Per tant, aquesta llei el que fa és agafar una parcel·la de l'atenció, del servei a les persones, no agafa pas tota la cobertura, diguéssim, de necessitats de les persones. Dic «necessitats de les persones, de totes les persones, i especialment d'aquelles que d'alguna manera més necessitat tinguin, perquè els seus recursos econòmics no els puguin garantir un bon servei, perquè ja sabem que els recursos econòmics poden garantir un bon servei si els tens, aquests recursos econòmics. Per tant, aquella part de la població que té més aquestes dificultats ha de veure garantida aquesta atenció dels serveis a través de normes, com aquesta llei permet fer. I a més a més és convenient. És convenient, com també s'ha dit i s'ha assenyalat, perquè hi ha unes directives europees que obliguen a concretar-la en la realitat de cada país i de cada situació, i en el cas nostre, de Catalunya. Per tant, aplaudim d'alguna manera la necessitat i la conveniència de fer aquest projecte de llei, proposar-lo, i portar endavant, per part del Govern, aquesta iniciativa de regular, pautar, el contracte dels serveis a l'atenció a les persones. Però també aplaudim els principis que d'alguna manera regulen aquest projecte de llei, i aplaudim aquests principis, per exemple, tenint en compte que es tracta d'uns principis flexibles, és a dir, no encotillen la forma de contractació sinó que permeten i donen diferents possibilitats. Ja s'han destacat les tres possibilitats que hi ha, que són aquestes del contracte general, la del contracte restringit i fins i tot la reserva de contracte que pugui fer. Un altre dels principis que també aplaudim d'aquest projecte de llei és el respecte a l'autonomia local, és a dir, que els actors que acaben contractant, en aquest cas majoritàriament són ajuntaments, consells comarcals i els departaments, tres departaments de la Generalitat, que són Ensenyament, Afers Socials i Salut, doncs, puguin adaptar d'alguna manera les seves necessitats i els seus serveis atesos d'acord amb les seves realitats locals, territorials i de les diferents formes que hi puguin haver. A més a més hi ha un altre principi que també aplaudim d'aquest projecte de llei, que és que busca l'equilibri entre aquells que principalment han prestat històricament el servei d'aquest tipus de contracte, d'aquest tipus de relació, que són el tercer sector, d'una banda, i la petita i mitjana empresa. Celebrem que es pugui d'alguna manera atendre aquest reconeixement, amb forma, diguéssim, flexible, que dèiem abans, del contracte, general, restringit, o fins i tot amb reserva, amb el tercer sector, però també que es faci reconeixement a la petita i mitjana empresa, que és una de les riqueses immenses del nostre país. I en aquest sentit voldríem assenyalar que no cal demonitzar aquesta petita i mitjana empresa perquè tingui caràcter mercantil. Aquesta activitat econòmica de la petita i mitjana empresa en la prestació de serveis, moltes vegades és d'economia social, tot i que tingui en la seva forma jurídica el caràcter mercantil. Buscar un equilibri entre les dues formes o els dos grans gruixos de proveïdors és important i creiem que aquest projecte de llei busca aquest equilibri, i això val la pena destacar-ho. Un altre dels principis que també assenyalem com a positius d'aquest projecte de llei és que busca posar en el centre la qualitat de l'atenció, del servei a les persones per sobre d'altres criteris, com bé s'ha assenyalat, com és en aquest cas l'econòmic, i que mercantilitzava una qüestió tan important com el servei d'atenció a les persones. Aquest ens obligarà a buscar, segur, indicadors de qualitat que garanteixin que els proveïdors ofereixin aquesta qualitat. Un altre dels principis que també assenyalem com a positius que busca aquest projecte de llei és que no només garanteix que en la selecció es busqui la millor oferta de provisió dels serveis, sinó que a més a més, en tota la seva execució també hi hagi una garantia i una bona execució, fins a l'extrem que si no hi ha una bona garantia el projecte de llei permet la rescissió del contracte i l'oferta de la cobertura d'aquest servei amb unes altres ofertes. En resum, com molt bé deia la directora general del departament, la senyora Mercè Corretja, aquesta llei pretén ser una caixa d'eines que sigui útil, que permeti oferir i garantir una bona atenció en els serveis a les persones. Això ens obligarà, sens dubte, en tot el procés, ens obligarà a buscar un consens entre tots els grups. És importantíssim que aquesta llei aconsegueixi un màxim de consens en la seva aprovació final, perquè aconseguir un màxim de consens en aquest projecte de llei el que garantirà és un bon servei a les persones i a l'atenció a les persones. I ja que parlo d'atenció a les persones –i amb això voldria acabar la meva intervenció–, deixeu-me fer una petita reflexió sobre una diferència que avui ha planejat bastant per aquí als debats del Parlament, d'aquest Ple, que és que jo distingiria dos tipus de política, una política entesa com a servei i una política com a pur exercici del poder. És veritat que el poder demana administrar, però hi ha un altre concepte, que és el que ens aproxima més la política a l'ètica, que és la política entesa com a servei. I, en aquest sentit, voldria destacar totes les persones que avui estan a la presó, totes les persones que avui estan a l'exili, que tenen aquest concepte de la política com a servei, però especialment tres persones: el conseller Romeva, que era l'impulsor en l'anterior legislatura d'aquest projecte de llei, una persona que tenia aquest compromís i que té aquest compromís de servei, de política de servei, i els dos activistes socials injustament..., sense cap mena de raó, que avui estan a la presó, que són els Jordis, que amb el seu concepte de política com a servei a la comunitat el que estan és pagant un preu d'una injustícia enorme. I, en aquest sentit, acabar amb el que algun dels meus companys han començat, dient que no podem fer veure que vivim en una situació normal. Hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això, jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat, i atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa continua la seva tramitació. Suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Bona nit.