Representanten Bård Vegar Solhjell vil fremsette et representantforslag.
På vegner av representanten Trygve Slagsvold Vedum og meg sjølv vil eg setje fram eit representantforslag om forbod mot omsetning av dei genmodifiserte maislinjene T25 og NK 603.
Representanten Terje Breivik vil fremsette et representantforslag.
Eg har gleda av på vegner av meg sjølv, Trine Skei Grande, Abid Q. Raja og Ola Elvestuen å setja fram eit representantforslag om å gjera barnelova til ei rettigheitslov.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsminister Erna Solberg vil møte til muntlig spørretime. Statsministeren er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Første hovedspørsmål er fra Jonas Gahr Støre.
Arbeiderpartiet er for statlig eierskap, men har et pragmatisk syn på hva staten skal drive med, og hvordan. Formålet kan være ulikt: å sikre inntektene fra våre naturressurser eller ivareta andre viktige samfunnshensyn, som med Norsk Tipping eller Vinmonopolet. Det kan også handle om rent kommersielle interesser, og da forventer vi at selskapene drives etter forretningsmessige prinsipper, gjerne i sameie med private interesser. Statlig eierskap er ikke en sovepute for virksomheter som drives ulønnsomt, eller som har mistet sin posisjon i markedet. Vi har også et pragmatisk syn på eierandelens prosentsats, eksempelvis slik vi så da Hydro inngikk allianse med brasilianske Vale. Nå har regjeringen varslet nedsalg i statlig virksomhet. Kritikken av staten som eier har kommet i hovedsak fra Høyre og Fremskrittspartiet i denne sal, og nå ser vi at regjeringen har solgt alle aksjene i Cermaq, de har børsnotert Entra og bedt Stortinget om fullmakt til å selge seg helt ut av en rekke statseide selskaper, inkludert Flytoget. Hovedbegrunnelsen er maktspredning og styrking av det private eierskapet. Men er det det vi ser som resultat av denne politikken, eller er det en rent ideologisk tilnærming? Her er det snakk om store milliardverdier, og det er grunn til å anta at vi i hovedsak vil se utenlandske kjøpere, blant dem store fond, og ikke i hovedsak norske private miljøer. Om vi sammenligner staten som eier i delprivatiserte og børsnoterte bedrifter med selskap på børs, med spredt eierskap, ofte med innslag av institusjonelle utenlandske eiere som store fond, er det på ingen måte åpenbart at statlig eierskap gir mindre maktspredning enn om de nevnte fondene kjøper ut statens eierandeler. Der hvor staten har vært eier, har selskapene gått godt, gitt gode marginer og god inntjening til fellesskapet, så det er ikke penger Norge trenger ved et slikt nedsalg. Jeg ønsker å vite hvilket belegg statsministeren har for å hevde at det statlige nedsalget vil føre til mer maktspredning, mer privat eierskap og mer norsk eierskap i det norske kapitalmarkedet.
Jeg er glad for at Arbeiderpartiets parlamentariske leder understreker at Arbeiderpartiet har et pragmatisk forhold til statlig eierskap. Det høres ikke alltid slik ut i debatten. Det høres heller ikke alltid ut som man har husket sin egen historie. Vi har også et pragmatisk forhold til dette, men vi har et systematisert pragmatisk forhold til det. Derfor har vi lagt frem en stortingsmelding som kategoriserer ut fra prinsipper hvordan eierskapet skal være. Det er noen viktige, store bedrifter som staten skal ha et stort eierskap i, fordi de betaler i forhold til infrastruktur i Norge, fordi de betaler i forhold til forskning og å ha hovedkontorer her for å kunne videreutvikle og sikre et nasjonalt norsk eierskap. Derfor har vi sagt at det ikke er aktuelt å gå under ca. en tredjedels eierskap i disse selskapene. Så er det noen andre store selskaper som vi har sagt at vi vil ha en høyere eierandel i. Og så er det for noen selskaper vi sier at på disse områdene er det ikke en spesiell grunn til at vi skal ha et statlig eierskap, det vi kaller kategori 1-selskapene i stortingsmeldingen. Dette er selskaper som vi mener det kan være naturlig at vi avvikler eierskapet i i årene fremover. Det er gjort rede for i stortingsmeldingen grunnene for hvert enkelt selskap. For noen av de selskapene som vi nå har avviklet, ble det innhentet salgsfullmakter under den forrige regjeringen. Jeg går ut fra at det var fordi de selv hadde hatt en vurdering av at det var klokt at ikke staten lenger skulle eie. Både Cermaq og Entra var det salgsfullmakter på under forrige regjering, fordi man mente man skulle begrense seg eller eventuelt selge seg ut av disse selskapene. BaneTele ble solgt til Bredbåndsalliansen og Secora til Torghatten ASA under de rød-grønne. Jeg går ut fra at det er et bevis på den pragmatiske holdningen som den gang var, og det er i tråd med det vi har: en pragmatisk holdning, men med sikkerhet for at viktige bedrifter blir norskeide og norskkontrollerte.
Takk for et tominutters sammendrag av stortingsmeldingen. Jeg fikk ikke svar på spørsmålet om hvorvidt dette nedsalget vil føre til styrking av privat eierskap og maktspredning. Men la meg ta et konkret oppfølgingsspørsmål. Statskog forvalter i overkant av en femtedel av landarealet i Norge, inkludert store skogarealer. Dette er et eksempel på noe som har vært felleseie i vårt land, som har fungert godt, og som har gitt allmennheten god adgang til skogens mange gleder, bl.a. jakt og fiske. Nå vurderer regjeringen ulike modeller for privatisering av Statskogs virksomhet. Dette har vakt stort engasjement. Norges Jeger- og Fiskerforbund, med tusenvis av medlemmer landet rundt, advarer sterkt mot regjeringens privatiseringsplaner. De sier at jakt har blitt nesten uoppnåelig i deler av landet, med unntak av steder der det er tilgang til jakt og fiske på statsgrunn. Denne nedsalgspolitikken er en måte å endre hvordan Norge ser ut og fungerer. Det er iallfall ikke å styrke nordmenns adgang til det som er felleseie, og derfor stiller jeg spørsmålet: Hvordan er regjeringen uenig med Jeger- og Fiskerforbundet i denne saken?
Vi er opptatt av at vi skal sikre allmenningens rettigheter, som Statskog forvalter også i årene fremover. Blant annet er det en klar spesifikasjon i det oppdraget Statskog har fått, at man skal kartlegge og belyse i hvilken grad allmennhetens tilgang til jakt – og vilkår for jakt, fiske, friluftsliv og andre brukerinteresser – kan påvirkes når det gjelder en sånn privatisering, og på hvilken måte man kan sikre at den ikke skal bli dårligere. Det er noe vi har tatt hensyn til når vi har bedt Statskog om å vurdere ulike former for utsalg av noen skogområder eller større aktivitetsområder. Grunnen til at vi gjør det, er ønsket om å styrke norsk skogindustri. Det handler om å sørge for at vi i årene fremover kan forvalte skogen i Norge på en enda mer aktiv måte, og sørge for det jeg opplever at et stort og bredt flertall her på Stortinget er opptatt av: at skogen er en fremtidsressurs som vi skal ha god forvaltning av i vårt land. Da mener vi at privat eierskap kan bidra til å forvalte den bedre enn hva Statskog gjør i dag, men vi er absolutt opptatt av allmennhetens interesser i dette, og det er spesifisert i det oppdraget som Statskog har fått.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Else-May Botten.
Jeg frykter at den ideologiske tilnærmingen som regjeringen har til utsalg av statlig eierskap, nok en gang vil medføre tapte inntekter til fellesskapet. Innbyggerne i Trondheim husker godt Høyre og Fremskrittspartiets salg av byens e-verk, noe man har tapt 1 mrd. kr på. I Aftenposten lørdag omtalte tidligere styreleder i Telenor det statlige eierskapet i Norge som «oppsiktsvekkende vellykket». Ser man på kursutviklingen på Oslo Børs for Telenor, som står på nedsalgslisten til regjeringen, har de hatt en årlig avkastning på i gjennomsnitt 12,5 pst. I budsjettet for 2015 forventes et utbytte på 5,7 mrd. kr for Telenor. Et nedsalg vil med andre ord medføre at fellesskapet igjen går glipp av framtidige milliardinntekter. Går regjeringens mål om et redusert statlig eierskap foran målet om å sikre inntekter til fellesskapet?
Jeg synes jeg nå hørte et innlegg som ikke reflekterte den pragmatiske holdningen til Arbeiderpartiet med hensyn til hva man skal eie eller ikke eie, men derimot et ideologisk forsvar for at staten alltid bør eie det meste. Det synes jeg er feil, jeg synes man skal vurdere hvert selskaps utviklingspotensial og hvert selskaps betydning for Norge. Det finnes viktige kjerneselskaper, som f.eks. Telenor, og vi har sagt at her skal man ha et strategisk viktig eierskap, sånn at forskningsutviklingen og hovedkontorene kommer til å fortsette å være der, men ikke nødvendigvis med samme store eierandel. Hvorfor? Jo, bl.a. fordi når man skal gå inn i store, nye markeder, tar man mer risiko jo større eier man er. Det var en større diskusjon i Stortinget i forrige periode om India-engasjementet til Telenor. Det har et potensial, men viser seg foreløpig ikke å gi samme type avkastning som man skulle ønske. Det er en av de utfordringene vi er nødt til å ta. Dette er ikke ideologi, det er faktisk å forvalte verdiene til den norske staten på en god måte.
Line Henriette Hjemdal – til oppfølgingsspørsmål.
Kristelig Folkeparti mener det er rom for en viss reduksjon av statlig eierskap. Et nedsalg av statlige eierandeler i selskap vil gi store inntekter til staten. Vi opplever at deler av kritikken mot nedsalg skyldes frykt for at disse pengene kan puttes inn i utenlandske fond, aksjer eller eiendom. Mitt spørsmål til statsministeren er da: Hvordan stiller statsministeren og regjeringen seg til å forvalte inntektene fra salg på en slik måte at det kan fremme gründervirksomhet og verdiskaping i Norge, f.eks. gjennom å opprette såkornfond e.l., istedenfor å sette dem inn i aksjer eller utenlandske fond og eiendom?
Nedsalg av statlig eierskap skal ikke brukes til å undergrave handlingsregelen eller en ansvarlig økonomisk politikk. Så er det i utgangspunktet ikke mangel på penger i Norge, men med det handlingsrommet vi har i den økonomiske politikken, må vi alltid passe på at vi ikke bruker mer penger enn det norsk næringsliv totalt sett tåler. Så er det mange positive og gode virkemidler som man kunne hatt mer av. Regjeringen er for såkornfond, vi er for stimulans til ulike andre bidrag, og vi er også for at privat eierskap kan investere i mer risikofylte prosjekter. Det er derfor vi bl.a. foreslår en ny balanse innenfor formuesskatten, hvor vi øker verdsettelsen av eiendom, men vi senker satsene i formuesskatten, fordi vi vet at lokal privat kapital ofte kan bidra til at små gründerbedrifter løftes videre. Så må vi hindre at de har så vanskelige rammebetingelser at de må betale skatt før de tjener penger. Det er også viktig – ikke bare å løpe etter med nye statlige penger, men sørge for at de private pengene bidrar til arbeidsplasser.
Geir Pollestad – til oppfølgingsspørsmål.
Et av selskapene som regjeringen legger opp til å selge seg ned i og gi fra seg kontrollen i, er Kongsberg Gruppen. En av Kongsberg Gruppens viktigste oppgaver er utvikling og produksjon av våpen og militært materiell. Ved et nedsalg har vi ingen kontroll på hvem som overtar majoriteten av eierskapet i Kongsberg Gruppen og kontrollen over selskapet. Det vil sannsynligvis havne i utenlandske hender. Mitt spørsmål er: Betyr det ingenting for statsministeren hvem som eier Kongsberg Gruppen og har kontroll over selskapet, eller finnes det eiere som heller ikke statsministeren ønsker å ha inn i Kongsberg Gruppen, med den virksomheten de driver?
Vårt forslag til endringer i eierskapet i Kongsberg Gruppen er ikke å selge seg ut av Kongsberg Gruppen. Det er heller ikke sånn at norsk lov og regelverk knyttet til våpenkontroll, -utvikling eller våpenmateriell vil endre seg som følge av at man endrer eierskapsandelene. Kontroll på hva vi produserer i Norge, kontroll på hvor vi selger i Norge, er regulert gjennom andre lover og regler. Det gjelder også for alle helprivateide selskaper som produserer ut av Norge. Vi er opptatt av at det kan være at vi får strategiske, gode partnere, det kan være vi kan utvikle selskapet enda bedre i fremtiden, gjøre arbeidsplassene sikrere. Vi vil i alle sammenhenger hvor vi går ned i eierandeler, vurdere arbeidsplassene, utviklingen, sikkerheten. Mulige partnere som kan bidra til faktisk å gjøre dette til et enda bedre selskap, vil alltid ha første rang i de vurderingene vi gjør av viktige selskaper når vi går ned i eierandeler.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg har et tilleggsspørsmål når det gjelder Statskog. Statskog eier jo omfattende, men også veldig varierte eiendommer fra drivbar skog, men også statsallmenninger, som i stor grad kan være felleområder med sterke beiterettigheter, som er varierte og med sterke allmenne interesser. Mitt spørsmål til statsministeren blir egentlig: Når en går inn på mulig privatisering i Statskog, kan en vel ikke gå inn på det som angår statsallmenningene, hvor en har de sterke fellesskapsinteressene? Dette må være sterkt begrenset og i liten grad kunne berøre noen særlig store områder.
Det er jeg helt enig i. Langsiktige, allmenningsrettigheter som forvaltes av Statskog i dag, vil måtte sikres for allmennheten også i fremtiden. Derfor ligger disse spørsmålene inne som en del av de vurderingene Statskog skal gjøre når de nå utreder ulike modeller for hvordan man kan privatisere deler av foretakets skogvirksomhet – jeg understreker skogvirksomhet. Det er det oppdraget er – ikke slik som det ble gitt inntrykk av tidligere, at det dreier seg om å privatisere de forvaltningsoppgavene som Statskog sitter med, på vegne av det norske folk. Så kommer vi tilbake til hvordan man praktisk kan gjøre det, men utgangspunktet for dette er at det er private eiere rundt omkring i landet som kanskje ønsker at man skal forvalte på en bedre måte og sørge for at skogindustrien, hele avvirkningen av skog i Norge, blir bedre og mer effektiv. Og det bør jo være hensikten vår, uansett hvilke naturressurser vi har, at det bidrar til arbeidsplasser, at det bidrar til utvikling, og at det bidrar til mer effektiv drift.
Torgeir Knag Fylkesnes – til oppfølgingsspørsmål.
I norsk politikk har det vore ein viktig suksessfaktor at i sentrale næringar med store utfordringar og som kjem til å bli viktige i framtida, har den norske eigarskapen vore stor. Med salet av Cermaq har regjeringa selt seg fullstendig ut av norsk oppdrett. Sjølv om det har vore ueinigheit på raud-grøn side om dette salet, er no også Arbeidarpartiet einig med SV i at det har vore ein tabbe. Utviklinga i oppdrettsnæringa er at det blir færre aktørar, noko som gjer at aktiviteten blir trekt ut av lokalsamfunn, og det blir fleire internasjonale aktørar, som gjer at mange verdiar forsvinn ut av landet. Er dette ei utvikling som er heilt likegyldig for regjeringa, eller vil regjeringa ta grep som sikrar at små aktørar som er nærmare knytte til lokalsamfunna, får innpass, og grep som sikrar at verdiar som blir skapte i oppdrettsnæringa langs kysten, går til kystbefolkninga?
Denne regjeringen har sagt at lokalsamfunnene på nye konsesjoner skal få en større andel av de nye konsesjonspengene, i motsetning til de rød-grønne, som i utgangspunktet ville gi dette til fylkeskommunene. Så angret de seg heldigvis. Vi har altså bidratt til at mer penger kommer tilbake igjen på nye konsesjoner til lokalsamfunnet, fordi belastningen på båndlegging av arealer og annet nettopp er i lokalsamfunnet. Så er vi opptatt av dette er en næring som må være lønnsom, som skal være miljømessig god, og som kommer til å trenge kapital for å utvikle seg, ikke minst på de miljømessige sidene. Det betyr at vi er opptatt av at man skal få en god kompetanse- og forskningsbasert utvikling på disse områdene. De miljømessige aspektene kommer til å være blant de viktigste aspektene for denne regjeringen i den videre utviklingen av oppdrettsnæringen. Jeg tror ikke det statlige eierskapet er så viktig når det gjelder dette. Det viktigste er de reguleringsmulighetene og vekstmulighetene vi skaper, og hvilke betingelser vi setter for det.
Rasmus Hansson – til oppfølgingsspørsmål.
Regjeringen ønsker altså å selge ut Statskog, som er et selskap som forvalter veldig store verdier for det norske folk. Samtidig er regjeringen eier av et selskap på Svalbard – Store Norske – som produserer kull. Kull er altså det stoffet som man i norsk energi- og klimapolitikk, ifølge offisiell retorikk, er aller mest opptatt av å bli kvitt. På Svalbard, jf. ikke minst den nye nordområdestrategien til regjeringen, er det forskning, turisme, forvaltning og andre ting som er den norske profilen. Spørsmålet til statsministeren blir da: Ser statsministeren det fortsatt som sin og statens oppgave å videreføre eierskap og drift av et kullselskap som går med underskudd på Svalbard, og produserer det som verden trenger aller minst i et klima- og energiperspektiv?
Til å begynne med vil jeg bare si at vi ikke skal selge ut Statskog. Som jeg sa tidligere, er det for deler av skogvirksomheten vi ser på ulike modeller, med tanke på om den kan forvaltes mer av private og eventuelt overføres til privat eierskap i Norge. Når det gjelder kulldriften på Svalbard, er det store utfordringer knyttet til den. De presseoppslagene vi har sett, viser at kullprisen internasjonalt er veldig lav. Det betyr at lønnsomheten for øyeblikket er lav. Nærings- og fiskeridepartementet er i en prosess med selskaper for å diskutere videre utviklingsplaner knyttet til dette. Dette har vært en hjørnestensbedrift for tilstedeværelsen på Svalbard. Men det er noen dilemmaer, som Rasmus Hansson påpeker, knyttet til hva vi mener internasjonalt om kulldrift, og spørsmålet om avveiningen mellom klimaspørsmålet og den nasjonale tilstedeværelsen. Heldigvis har vi i løpet av de siste 20 årene klart å bygge opp flere ben å stå på på Svalbard, men jeg kan ikke si hva vi kommer til å gjøre, fordi vi nå kartlegger situasjonen i samarbeid med selskapet.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
«Det hjelper ikke å si ifra, de gjør ikke noe uansett.» Disse ordene tilhørte 13 år gamle Odin. Hans historie og hans opplevelse av ikke å bli hørt da han meldte fra om at han ble mobbet, har gjort et sterkt inntrykk på mange mennesker de siste dagene. Denne uken har flere norske ungdommer stått fram og fortalt om sine mobbehistorier. Dessverre er det flere som deler denne erfaringen, at det ikke hjelper å si fra, fordi ingen gjør noe uansett. Vi er mange som har et ansvar for å bekjempe mobbingen, og vi er mange som har et ansvar for å bidra til at barna våre har et trygt og godt læringsmiljø på skolen. Lærere, skoleledere og skoleeiere har også sin del av det ansvaret, og jeg vet at det er veldig mange lærere som gjør en kjempeinnsats på dette området. For mange er nettopp det å kunne bety noe positivt inn i barnas liv en viktig grunn til at de valgte en jobb i skolen, og heldigvis er det også veldig mange som lykkes godt. Men noen ganger hører vi om barn og foreldre som opplever å si fra uten at de blir hørt. På søndag blir det arrangert fakkeltog mot mobbing her i Oslo og flere andre steder i landet. Kampen mot mobbing engasjerer. Jeg tror at vi alle deler et felles ønske om at ingen barn i framtiden skal behøve å si de ordene igjen, at det ikke hjelper å si fra, fordi ingen gjør noe uansett. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hva tenker hun vi kan gjøre, vi som politikere og vi som samfunn, for at ingen barn skal behøve å si disse ordene i framtiden?
Jeg tror vi alle er dypt berørt over oppslagene i VG knyttet til Odin, og vi vet at det er veldig mange andre barn, estimert til 17 000 i vårt land, som opplever mobbing hver uke, kanskje hver måned, noen hver dag, på skolen sin. Dette er et spørsmål som kan lede til mange enkelttiltak, men en av de største utfordringene er det å skape en holdning, som dreier seg om oss foreldre, skoleledelse og andre, til å ta tak i miljøet som er på den enkelte skole. Så kan vi lage mange regler, og det holder vi på med. Djupedal-utvalget kommer med en innstilling i mars 2015, som kommer med nye tiltak knyttet til arbeidet mot mobbing. Vi har revitalisert mobbemanifestet, det kommer nye ordens- og oppførselsregler, og fylkesmennene lager lister over de skolene hvor elevene rapporterer at det er flest mobbetilfeller. Mange aviser har offentliggjort disse listene. Det oppleves stigmatiserende for de skolene som er høyt oppe på listene, men jeg håper at det også leder til betydelig handling på de skolene. Det er veldig mange ting vi må gjøre av smått og stort for å forhindre dette. Det viktigste, mener jeg, er at skolen må ha et evigvarende fokus på å bygge empati, bygge forståelse for andre, sørge for å arbeide for mer toleranse, sørge for skolemiljøet, ikke minst sørge for at andre barn som ser mobbing, sier stopp, og at voksne som ser mobbing, ikke unnskylder det. Det dreier seg om en ansvarliggjøring av hele linjen i norsk skolehverdag, men også blant oss som er foreldre. Det er ofte slik at når disse sakene kommer opp, er de vanskelige for skolen å håndtere, fordi foreldrene til dem som har mobbet, ikke innser at deres barn også bidrar til mobbingen.
Takk for svaret fra statsministeren. Jeg er veldig glad for at vi har en statsminister som engasjerer seg i denne tematikken. Hun trekker fram foreldrenes rolle og foreldrenes betydning, og det tror jeg er veldig viktig, for det er klart at vi som har barn i skolen, har et ansvar for at barna våre går inn skoleporten med gode holdninger. Det er ikke et ansvar vi kan fraskrive oss i det øyeblikket de går inn døren til skolen. Mye forskning peker også i retning av at aktive og engasjerte foreldre og et godt samarbeid mellom skole og hjem bidrar til et bedre læringsmiljø på skolen og bedre relasjoner både elevene imellom og mellom elevene og lærerne. Da vil jeg spørre statsministeren om hun og denne regjeringen vil se på tiltak for å styrke skole–hjem-samarbeidet ved norske skoler.
Jeg mener vi ikke kan avvise noen gode ideer for hvordan vi skal styrke arbeidet mot mobbing i skolen, rett og slett fordi mye av den satsingen vi har på kunnskap og kompetanse for øvrig, ikke kommer til å virke hvis barn sitter på skolen og er redde for hva som skal skje i friminuttet, er redde for hva som skal skje på skoleveien etterpå. Det betyr at vi må ha et sterkere fokus, og gode innspill synes jeg vi alle skal ta med. En av de tingene som kunnskapsministeren har annonsert, er at i de verste tilfellene hvor det er nesten umulig å få gjort ting, er det ikke lenger det barnet som blir mobbet, som må flyttes på, det er faktisk de som mobber, som må flyttes på. Men det er den siste løsningen. Den viktigste løsningen er å forebygge at dette skjer i det hele tatt, og ha langt bedre kontakt mellom voksne. Det er både foreldrene og skolen som må ta et ansvar.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Knut Arild Hareide.
Eg er glad for den offensive haldninga statsministeren har til denne store utfordringa. Bodil Houg, som er mobbeombod i Buskerud, seier: «Hva kan gjøres? Lytt til kunnskapsministeren. I hans reaksjon på Odin-saken påpekte han at antimobbearbeidet har spilt fallitt. Våre tiltak har ikke hatt den ønskede effekten. Vår forståelse av mobbing har ikke gjort særlig forskjell. Dette er en erkjennelse så viktig at den bør få ringvirkninger.» Dette er veldig alvorlege ord når ein sit med den utøvande makta. Me forstår no at regjeringa tenkjer på ei oppfølging, ikkje minst i etterkant av Djupedal-utvalet, men mi utfordring til statsministeren er: Kva er no den heilskaplege strategien når me kan konkludere med at det me har gjort så langt, har spelt fallitt?
Jeg tror det er for voldsomt å si at det vi har gjort så langt, har spilt fallitt, for vi har gjennom mange år hatt mange gode skoleprosjekter og mange gode og ansvarlige skoleledelser. Vi ser at arbeidet har vært systematisert i stor grad. Vi vet at mobbetallene gikk ned etter den første lanseringen av Manifest mot mobbing, som statsminister Bondevik og daværende kunnskapsminister Clemet la frem i 2003. Det er noe med årvåkenheten her, det er noe med systematikken, som må til. Det er viktig. Derfor sier vi at dette skal inn i skoleledelse/rektorutdanning – alle steder man jobber med skole- og læringsmiljøet. Det er også viktig at kommuner tar på alvor de listene som nå er offentliggjort, og sier: Hva gjør vi med den situasjonen som er på mange skoler, når elevene selv rapporterer om at de har opplevd mye mobbing? Da må man også ta ansvar som skoleledelse på de enkelte skolene.
Marianne Aasen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg er glad for statsministerens svar og engasjement i denne alvorlige saken, og ikke minst for at hun også peker på god skoleledelse og systematisk arbeid med et godt læringsmiljø som nøkkelfaktorer og viktige verktøy. Men det som er trist og likevel en realitet, dessverre, er at skolene ikke alltid strekker til. Derfor er det godt å ha hjelp fra frivillige organisasjoner. I regjeringens budsjettforslag kuttes det ca. 7,5 mill. kr til organisasjoner som har det til felles at de bidrar der skolen ikke alltid strekker til. Det gjelder MOT, som driver holdningsskapende arbeid for å lage robuste ungdommer og trygge ungdomsmiljøer, Rosa Kompetanse i regi av LLH, som jobber med forebygging av mobbing basert på homofili osv., Forandringsfabrikken, som arbeider med barn som opplever krenkelser, og UNICEF – for å nevne noen. Hvorfor ønsker regjeringen at disse organisasjonene skal være mindre aktive i norsk skole?
Vi har gjort noen justeringer for enkelte organisasjoner, og noen blir indirekte rammet gjennom et mer generelt kutt i voksenopplæringen. Det er ikke et signal om at jeg mener vi skal gjøre mindre i norsk skole, men det er en vurdering av hvordan vi gir støtte. På den andre siden har vi økt tippenøkkelen betydelig. Det betyr at både frivillige organisasjoner og idretten får mye mer penger neste år, det er det største løftet for frivilligheten som gjøres. Det er faktisk den endringen som er innenfor tippenøkkelen. Den er altså i hundremillionerkronersklassen – mot disse andre eksemplene. Så er det viktig å jobbe med de frivillige organisasjonene og organisasjonene ellers. Jeg tror at det å ha mer helsepersonell og andre som jobber på skolen, ha andre stillinger inne, er viktig for at man skal ha flere steder å gå. Jeg synes at eksemplet med mobbeombudet i Buskerud er veldig godt. Jeg husker at det var Unge Høyre som sloss det igjennom i Buskerud Høyres fylkestingsprogram sist gang, nettopp for det engasjementet de har hatt for å redusere mobbing rundt omkring på skolene. Og jeg synes det er et godt eksempel når flere fylkeskommuner nå får andre steder å gå.
Janne Sjelmo Nordås – til oppfølgingsspørsmål.
Mobbing er etter hvert blitt et veldig utbredt samfunnsproblem. Jeg er veldig glad for det engasjementet som statsministeren og andre har vist i saken etter de ulike sakene vi har sett. Jeg vil også si at når det gjelder nettmobbing, er voksne av og til dårlige rollemodeller. Det foregår en del blant nettrollene som jeg vil kalle mobbing av andre mennesker. Det er ikke akkurat et godt eksempel for våre barn. Statsministeren har pekt på at det i skolen er viktig med både ledelse, tid og ulike tiltak som vi nok er helt enige om må til. Men jeg ønsker også å spørre statsministeren om hva hun ser for seg av mulige tiltak for å korrigere oppførselen til dem som mobber – det gjelder ikke bare tiltak for å beskytte, selv om det er kjempeviktig.
Det er nettopp noen av de tingene hvor kunnskapsministeren nå har varslet at det eventuelt kommer både lovendringer og nytt ordensreglement for tydeligere å kunne ha sanksjoner og reaksjoner overfor dem som mobber. Så er det sånn at det er to ting som må gjøres. En ting er å ha tydelig og klar reaksjon overfor dem som mobber, men det er også å mobilisere ressursene til alle dem som står og ser på. Det er både skolens ansvar og foreldrenes ansvar å fortelle barn at de faktisk har et individuelt ansvar: Når du ser mobbing, skal du si nei, da skal du si ifra at det ikke er akseptabelt at slikt skjer. Det er det jeg mener med empatibygging blant barn og unge. Jeg er helt enig i at nettet er en av de store utfordringene vi har for det. Dessverre ser vi at mange barn også mobbes via nettet, mange ungdommer mobbes via nettet, og voksnes oppførsel på nettet er vel ikke alltid gode eksempler. Men en av de store kampanjene som pågår, er bruk vettet-kampanjen, som er en veldig god måte å lære barn på hvordan de ikke skal bruke nettet.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
«Det hjelper ikke å si ifra, de gjør ikke noe uansett», er sitatet fra Odin i VG. Det er et veldig alvorlig spørsmål. Jeg er glad for svaret til statsministeren. Det er viktig å se på skoleledelse. De har det overordnede ansvaret på den enkelte skole. Men det er også viktig å se på lærerens rolle – at en bygger opp læreren som trygg leder i klasserommet og i skolesituasjonen. Da blir mitt spørsmål: Når regjeringen går inn for at vi skal ha mer etter- og videreutdanning av lærere, vil også dette være en sentral del i den etter- og videreutdanningen – å ha trygge lærere som har kontroll og ledelse i sin skolehverdag, og som det også vil nytte å si ifra til?
Klasseledelse er også blant de tingene som er innbakt i etter- og videreutdanningsprogrammene som vi nå har. I tillegg har vi et eget prosjekt hvor de skoler og kommuner som ønsker det, får veiledning og støtte gjennom skreddersydde opplegg for å redusere mobbingen. Det viser bl.a. hvordan man kan bruke nettressurser, veiledning i hvordan lover og regler er, men også hvordan vi bruker rektorutdanningen, og hvordan man kan hente inn bistand fra eksterne miljøer som er gode på dette arbeidet. Så begge deler må være med – det å ha klar og tydelig klasseledelse, det å ha en god rektorutdanning og ledelsesutdanning er viktig. Og så er det rett og slett viktig at vi har hjelpetiltak, og at kommunene som skoleeiere ser at de må bidra når enkelte skoler kommer skjevt ut.
Torgeir Knag Fylkesnes – til oppfølgingsspørsmål.
Eg vil takke spørsmålsstillaren og statsministeren for engasjementet i saka. Mobbing er heilt uakseptabelt. I Noreg har vi langt mindre mobbing enn i andre land, men samtidig altfor mykje. 17 000 seier at dei blir mobba to til tre gongar per månad. Det er grunn nok til å satse vidare på dette. Tidlegare regjeringar har også satsa tungt på dette. Den raud-grøne regjeringa gjorde fleire viktige lovendringar, som å endre bevisbyrde, og kom med ulike program som også har bidratt her. Men eg trur at ein inkluderande skule med eit breitt kunnskapssyn også er ei veldig viktig årsak til dette. Det er den kvardagsjobben som må gjerast, som er det viktige. Ei gruppe som ofte blir gløymd, er skulehelsetenesta. I rettleiaren deira har dei gjort ein veldig viktig jobb når det gjeld skulemiljø, og mitt spørsmål til statsministeren er: Vil statsministeren øyremerke midlar til å styrkje skulehelsetenesta, slik at ho kjem opp på eit minimumsnivå og dei kan bidra til å kjempe mot mobbing i skulen?
Vi har foreslått en styrking av skolehelsetjenesten. Både i fjor og i år er den styrket betydelig overfor kommunene. Og så tror ikke vi at vi alltid er mye bedre til å fatte alle gode beslutninger enn f.eks. kommunepolitikerne. De vil kanskje nettopp se hvordan de bedre skal styrke den enkelte skolen. Jeg tror også at de har den samme opplevelsen og årvåkenheten rundt mobbing o.a., og derfor kommer aldri jeg til å bli noen stor tilhenger av øremerkede ordninger. Grunnen til det er at øremerkede ordninger fører til mer byråkrati, det medfører at man bruker flere timer på rapportering. I et samfunn hvor vi skal ha færre tidstyver, må vi slutte å lage de enkle politiske løsningene og si «øremerking» hver gang vi ønsker å prioritere noe, for det er det som bidrar til at lærere sitter med mer rapportering, som gjør at skoleadministrasjonene vokser, at fylkeskontrollen vokser, at vi sitter igjen med færre penger å bruke på tjenesteutøving, og at vi får et voksende byråkrati. Det er dilemmaet med øremerking. Det høres fint ut i den politiske debatten. I praksis bruker vi da ressursene på feil måte.
Da går vi videre til neste hovedspørsmål.
Regjeringen selger Norge bit for bit. Regjeringen vil kvitte seg med Flytoget, og regjeringen vil gi fra seg kontrollen over Telenor og Kongsberg Gruppen. I Landbruksdepartementet pågår det prosesser for å kvitte seg med Statskog. Utlendinger eier stadig mer av Norge. 37 pst. av verdien på Oslo Børs er alt på utenlandske hender. Regjeringen mener tydeligvis at det er for lite, og legger i eierskapsmeldingen opp til et ytterligere nedsalg av norsk eierskap på Oslo Børs. Regjeringen bygger sin politikk på at det er en motsetning mellom å legge til rette for privat eierskap og offentlig eierskap. Alle er jo enige om at privat eierskap skal være hovedregelen i Norge, men at statlig eierskap er et viktig virkemiddel for å bidra til å sikre nasjonalt eierskap. Telenor forteller at i Asia er det en fordel når en skal inn, å ha norske offentlige eiere i ryggen. Vi har også fått bekreftet i dag at pengene ikke vil gå til viktige reformer i Norge, men havne i oljefondet. Og det er det som er det mest meningsløse med det statlige nedsalget – at regjeringen flytter kapital fra viktige norske selskap og over på verdens børser. Oljefondet er nå på rundt 5 800 mrd. kr, og ved å gi fra oss den nasjonale kontrollen over Telenor og Kongsberg Gruppen kan vi legge inn noen milliarder til. Men vi mister da det nasjonale eierskapet og kontrollen over disse viktige selskapene. Hvorfor mener statsministeren at det er viktig å selge unna norske bedrifter og heller plassere pengene i oljefondet?
Dette tilsvarer det første spørsmålet vi hadde. Jeg kan egentlig vise til alle de svarene jeg ga i den runden tidligere i dag. Jeg synes det er interessant å høre at alle mener at privat eierskap skal være den viktigste hjørnesteinen. Mon det! Er det sånn at det private eierskapet stimuleres i Norge, eller straffeskattes det? Jeg mener at det straffeskattes. Jeg opplever at hver gang vi diskuterer privat eierskap, er det sånn at man først og fremst er opptatt av at noen har for mye penger, og mindre opptatt av hvilke arbeidsplasser de faktisk skaper. Det er jo den debatten vi har hver dag. Jeg må si at jeg er litt forbauset over at noen som har sittet i en rød-grønn regjering som ikke anerkjenner ens eget partiprograms ønske om å redusere beskatningen av privat eierskap i Norge, mener at alle er enige om dette. For det er ikke slik den politiske debatten til daglig virker. Det er ikke sånn at de pengene ikke går til bruk i Norge. De går på en forsvarlig måte til bruk i Norge. Vi har overført penger til et klimafond, og vi har økt det mer enn de rød-grønne gjorde. Vi har et veivedlikeholdsfond som vi har lagt inn, og et infrastrukturfond. Det er også en måte å binde de pengene som kommer her, på. Vi har et pragmatisk forhold til vårt eierskap, men vi har en systematikk i den pragmatismen. Vi er opptatt av at vi skal utvikle eierskapet, vi skal sørge for nasjonal kontroll over de viktigste bedriftene. Det er ikke sånn at vi selger ut Telenor, men vi reduserer en del på hvor mye vi eier i Telenor. Det er bl.a. fordi Telenor går inn i noen risikofylte investeringer. Hvis vi skal ha mer penger, kan det være like bra at de henter penger i andre deler av markedet, som at det skal være penger vi investerer i utlandet.
Jeg er glad for at statsministeren ikke viser til forrige svar, for jeg opplevde at vi ikke fikk noen veldig gode svar på hvorfor dette er rett og viktig. Det ble sagt tidligere at en skulle huske historien, og jeg vil gå tilbake til historien i går. Da sa statsministeren til Dagbladet at «det er unorsk å mene at kvartalskapitalisme og utenlandske eiere er viktigere enn langsiktig norsk eierskap». Det er sånn at statlig eierskap i Norge er et virkemiddel for å sikre langsiktig norsk eierskap. Det kan noen ganger, når en leser eierskapsmeldingen, framstå som at det er viktigere for regjeringen å sikre at utlendingene skal ha noe å leve av den dagen oljen tar slutt, enn å forvalte de norske interessene til beste for det norske folk. Et eksempel er at Telenor i tredje kvartal hadde et brutto driftsresultat på 10 mrd. kr. I samme periode hadde oljefondet en avkastning på 0,1 pst. Er statsministeren sikker på at det er klokt i et økonomisk perspektiv å gjøre de transaksjonene som en nå legger opp til?
Jeg synes hele debatten om unorsk eller norsk er en ganske tåpelig debatt, for å være helt ærlig. Jeg synes at det viktigste vi gjør, er å spørre hva slags samfunn vi ønsker i fremtiden. Jeg ønsker flere private eiere, jeg ønsker mange nye bedrifter, jeg ønsker at vi skal få til den omstillingen både til et grønnere samfunn, til et samfunn som er bærekraftig for våre barn i fremtiden, og til at vi har trygghet for velferden vår. Da trenger vi faktisk å se gjennom både porteføljen og de bedriftene staten eier i dag, men først og fremst trenger vi bedre konkurransevilkår for norsk næringsliv i årene fremover. Under den forrige regjeringen økte man beskatningen av den private kapitalen betydelig. Det var et skift fra at formuesskatten belastet pensjonister først og fremst, til å bli en betydelig sterkere næringsliv-, arbeidsplass- og eierbeskatning under den rød-grønne regjeringen. Jeg mener at hvis vi virkelig vil ha fart på Norge og omstillingsbehovene vi har, ja så er vi nødt til å se på konkurransevilkårene. Det er ikke noe storstilt salg av eierdeler, det er en justering av hva vi har, og det statlige eierskapet kommer til å være stort også med den meldingen vi har lagt frem.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Janne Sjelmo Nordås.
Flytoget har i stort vært en suksess som folk er godt fornøyd med. Nå åpnes det for nedsalg. Vil statsministeren si at de reisende vil få et bedre tilbud etter salg?
Jeg tror at Flytoget kan være en spennende nyutvikling med andre eiere, som kanskje kan delta i anbudskonkurranser på andre områder i det norske nettet fremover. Vi vet at etter anbudskonkurransen på Gjøvikbanen fikk vi flere avganger, lavere kostnader og bedre materiell. Det viser at konkurranse faktisk virker på dette området. Flytoget er et veldig godt selskap, men nettopp det at det er godt driftet, som et alternativ, betyr at vi har en mulighet til å utvikle det til å bli en av de aktørene som kan bidra til at vi får litt mer konkurranse på å levere selve transporttjenesten, som gjør at togtjenestene i Norge blir bedre.
Else-May Botten – til oppfølgingsspørsmål.
Arbeiderpartiet har en dynamisk tilnærming til statlig eierskap, og da vi styrte, solgte vi Secora. Vi reduserte andelen i Hydro da selskapet inngikk allianse med brasilianske Vale, og vi sikret fullmakt til å kjøpe oss opp igjen. Og staten kjøpte seg opp i Cermaq. Regjeringen nå ønsker kun nedsalg og utsalg. Paradoksalt er det jo da at viktige industriselskaper som selges, kan havne på utenlandske hender, og inntektene som går inn i Pensjonsfondet, blir brukt til å kjøpe opp utenlandske selskap. Bør ikke en kapitalsterk nasjon som Norge også investere i strategisk viktige selskaper her i landet, og er statsministeren så pragmatisk at hun også følger oss på det å kjøpe oss opp når det gjelder statlig eierskap?
Jeg skal ikke avvise at det kan komme situasjoner hvor det er riktig at den norske staten kommer til å kjøpe seg opp. Det har man gjort under tidligere borgerlige regjeringer for å sikre og konsolidere bedrifter. Det kan f.eks. skje i forbindelse med noen strategiske oppkjøp. Det er ingen slike som ligger foran oss akkurat nå, men vi har ikke et prinsipielt syn som gjør at vi ikke skal kunne delta i det. Så er det viktigste for fremtidsutfordringene i Norge at vi sørger for at vi har en bred portefølje av små og mellomstore bedrifter i årene som kommer. Mange av dem opplever nok et behov for å bedre kapitaltilgangen, bedre risikokapitaltilgangen. Det finnes områder der vi skal bidra til det i årene som kommer, uten at vi nødvendigvis trenger å gå inn på direkte eierskap, men vi kan gå inn på indirekte eierskapsformer. Når vi har gått inn med såkornfond f.eks., er det inn mot å ha et indirekte eierskap i mange små og mellomstore bedrifter.
Torgeir Knag Fylkesnes – til oppfølgingsspørsmål
Eg takkar spørsmålsstillaren. Dette er jo eit spørsmål som det er stort engasjement rundt på Stortinget, og det heng saman med det førre spørsmålet, der eg stilte eit spørsmål som ikkje fekk eit ordentleg svar. Når ein har selt seg ut av oppdrettsnæringa og skal føre ein meir liberal konsesjonspolitikk, ønskjer eg å stille spørsmål til statsministeren som handlar om den førre konsesjonsrunden til den raud-grøne regjeringa. Der stilte ein krav om at nye konsesjonar berre kan gå til selskap som har 20 konsesjonar eller færre, nettopp for å sikre at dette ikkje blir ei næring som er dominert av nokre få selskap, etter kvart også store utanlandske, som gjer at verdiane forsvinn ut av lokalsamfunna. Er dette ei ordning ved eventuelle nye konsesjonar frå regjeringa? Er dette ei ordning som regjeringa ønskjer å vidareføre, og har ein vurdert å innføre ei arealavgift som sikrar verdiar til lokalsamfunnet?
Jeg synes kanskje spørsmålet er på siden av det som var hovedspørsmålet, men jeg kan bare kort svare at vi er opptatt av å utvikle en lønnsom, konkurransedyktig og miljømessig bærekraftig oppdrettsnæring. Derfor kommer mange av de kriteriene som regjeringen legger til grunn, til å være knyttet til bærekraftighetsspørsmålene fremover. Det tror jeg er nødvendig for at denne næringen skal bli en fremtidsnæring for Norge. Den har potensialer som er enormt store; ikke minst har den det i Nord-Norge, hvor den kan bidra til det store behovet vi har for proteiner og sunne proteiner i verden i årene fremover. Det vi har sagt så langt, er at vi skal øke veksten i alle konsesjoner som er i dag, forutsatt at de møter bærekraftighetsprinsipper. Så kommer det en stortingsmelding om disse spørsmålene til Stortinget og også om prinsippene for hvordan utviklingen av næringen skal være. Den jobbes det med, og det er varslet at den vil komme til Stortinget.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Riksrevisjonen la i går fram en rapport som sier at det er for lett å få tilgang til pasientjournaler. Riksrevisjonen mener at det nærmest er tilfeldig om helseforetakene oppdager snoking i pasientjournaler. Bare ved Oslo universitetssykehus er det mer enn 100 millioner oppslag i pasientjournaler per år. I forrige måned ga de alle pasienter tilgang til elektroniske pasientjournaler. I vår vedtok vi her i Stortinget – et flertall, mot bl.a. Venstres stemmer – at hele Norge nå skal ha en elektronisk pasientjournal, uten mulighet til samtykke, men med reservasjonsrett. I Estland, et av Europas mest digitaliserte land, har de ikke gått så langt. Der bærer pasienten nøkkelen til helsepersonells tilgang og sine egne pasientopplysninger via et elektronisk pasientkort. I Australia har de systemer klare for elektronisk pasientjournal, men de vil ikke slippe alle inn før om tre–fire år – av personverngrunner. De vil ha en gradvis utprøving og innfasing og opplæring av innbyggere og helsepersonell før de lar alle ta pasientjournalen i bruk. I Australia er dette definert som kritisk nasjonal infrastruktur. I Norge er det et mylder av systemer og et svært fragmentert ansvar. Hva vil statsministeren gjøre for å sikre personvernet og redusere snoking i norske pasienters helseopplysninger?
Jeg mener det er utrolig viktig at de pasientopplysningene som ligger elektronisk, og tidligere fysisk plassert, ivaretas med veldig stor grad av diskresjon, og at det skal være fullt mulig å følge hvem som går inn i dem. I kjernejournalsystemet er det også begrenset hva man får tilgang på. Samtidig er det noen voldsomt flotte gevinster ved det. Den bevisstløse personen som kommer inn på et akuttmottak, som man ikke vet om har allergier eller hvilke medisiner han går på, vil med dette systemet få mye raskere behandling. Det er altså livreddende at vi har denne typen elektroniske journaler som det er mulig å komme inn i, for i disse minuttene eller sekundene kan faktisk liv gå tapt hvis man ikke vet – hvis man er redd for f.eks. allergiske reaksjoner eller annet. Da er det noen vanskelige valg. Og vi har stått oppe i disse vanskelige valgene. Det vi mener, er at det er en for fragmentert utvikling av IKT innenfor helsevesenet. Derfor har også helseministeren tatt grep for å samordne IKT-utviklingen bedre, bl.a. for å sikre at personvernssystemene blir bedre knyttet til det. Derfor må vi følge opp sporingen, altså spore hvem som er inne, for det er en viktig mekanisme for å hindre at folk går inn: det å vite at man kan bli oppdaget og avskiltet. Hvert eneste år avskiltes flere helsepersonell i Norge på bakgrunn av at de har vært inne på personopplysninger og annet som de egentlig ikke hadde noen grunn til å gjøre. Vi må jobbe med dette på hvert område, og helseministeren er veldig opptatt av en styrket IKT-utvikling og ikke minst av å ta et bedre nasjonalt grep rundt dette.
Jeg takker for svaret. Vi er jo enige om at de store gevinstene her skal vi løse inn, og vi har en felles retning. Men samtidig er det en enorm sårbarhet her for den enkelte, med alle de opplysningene som vi gjør tilgjengelig på denne måten. I Norge har vi valgt en veldig offensiv tilnærming til dette ved å fase alle inn, uten å være sikre på at vi har tilstrekkelig sikkerhet for de datasystemene, og vi har lagt ansvaret på mange forskjellige aktører. Når Australia sier at de bruker simulatorer for å lære opp helsepersonell – og også pasienter – for å ta i bruk systemene, er det ikke så lett å se hvordan vi angriper det her i Norge. Når vi har møter med Datatilsynet i Norge, sier de at de blir kontaktet av helseforetakene og sykehusene med tanke på opplæring, og at sykehusene ikke har den kapasiteten på egen hånd. Det er et av de kritiske spørsmålene her. Hvordan ser statsministeren at det skal kunne skje i Norge? Har vi en nasjonal plan for det?
Det viktigste første steget som ble gjort i fjor, var at i oppdragsbrevet for 2014 til helseregionene ba regjeringen om at det skulle etableres et nasjonalt IKT-foretak, lokalisert i Bergen, som skal bidra til bedre koordinering av IKT-utviklingen i Sykehus-Norge. Det er viktig for å sørge for at vi har et system som samhandler, at vi faktisk er én nasjon når det gjelder helseopplysninger og IKT, men også fordi det vil gjøre at vi sikrer personvernspørsmålene bedre når man har ett felles sted som også sørger for tersklene i det hele.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først André N. Skjelstad.
Danskene ble i vår rystet av avsløringene av at det danske Se og Hør har informanter i flyselskaper, kredittkortselskaper og på sykehusene, som solgte fortrolige opplysninger om sine kunder/pasienter. Det ble bl.a. avdekket at medarbeidere på Rigshospitalet ga opplysninger om kjente kvinner som skulle til ultralyd, slik at Se og Hørs journalister og fotografer kunne være på plass på sykehuset når kvinnene hadde time. En kjent danske som ble utsatt for det, uttalte i forbindelse med avsløringen at han hadde en ubehagelig opplevelse da hans kjæreste for en tid tilbake var inne på sykehuset for ultralyd. Barnet var dødt, vi var lei oss, sa han, og så ringte Se og Hør på ettermiddagen og gratulerte med graviditeten. I dette lys er det særs bekymringsfullt når Riksrevisjonen mener det nærmest ville være tilfeldig om helseforetakene oppdaget snoking i pasientjournaler. Vår tillit er basert på at fortrolige opplysninger vi deler, forblir fortrolige. Er statsministeren trygg på at det som ble avslørt i Danmark, ikke vil finne sted i Norge? Og hvordan vil statsministeren sikre at tilliten til helsevesenet ivaretas når vi vet at journaler er så lett tilgjengelige som det Riksrevisjonen antyder?
Man kan aldri være trygg på at ikke uvedkommende går inn og leser som ikke skal det. At helsepersonell kan korrumperes og gå inn og finne opplysninger, kan man aldri være 100 pst. trygg på. Det er en avveining mellom spørsmålet om helsepersonell i en krisesituasjon skal kunne gi livreddende hjelp og om det skal være så vanskelig å komme inn at man ikke får den typen opplysninger. Jeg mener at vi har styrket dette betydelig. Så mener jeg at akkurat Se og Hør-skandalen i Danmark er et presseetisk spørsmål, det er et spørsmål som må adresseres til pressen, og ikke bare et spørsmål som må adresseres til helsepersonell. For det er klart at leger som har behandlet en person, også kan være indiskre hvis de får godt nok betalt. Det trenger ikke være det elektroniske systemet, det er mer enn nok personer som har gitt opplysninger, uten at det er på grunn av det elektroniske systemet. Men et formål med hele vårt arbeid med å ta et mer nasjonalt grep på IKT er å sikre bl.a. personverngarantien i det. Og så må vi sørge for at vi etterforsker og forfølger det som skjer av uvedkommende snoking, enten det er i et papirkartotek eller i en elektronisk journal.
Tove Karoline Knutsen – til oppfølgingsspørsmål.
Først vil jeg si at jeg er helt enig med statsministeren i at det er svært viktig at vi nå har fått pasientopplysninger i elektroniske journaler. Jeg er veldig glad for at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet etter hvert er blitt enige om det. Så er jeg veldig urolig over det som Riksrevisjonen nå har avdekket. Jeg husker veldig godt at statsministeren, da som Høyres leder, i helsekomiteen var veldig opptatt av sikkerheten rundt disse journalopplysningene: kryptering, anonymisering, tilgangskontroll, autorisasjon – svært viktige tiltak. Kan statsministeren si hvordan man helt konkret nå vil følge dette opp i helseforetakene? Og: Hvilken kontrollmekanisme har regjeringen tenkt å sette inn for virkelig å se at dette etterleves, også før man har hele IKT-strukturen på plass?
I stortingsmeldingen som kom i 2012–2013, ligger jo noen av retningene knyttet til dette. Vi styrker det med økt fokus på personvern og informasjonssikkerhet. Det er særlig viktig å ha gode helseadministrative registre som gir gode tjenester, men det er også viktig å ha sporbarhet i dem, slik at man alltid kan se om noen har vært inne. Jeg mener også at det bør være fullt mulig for hver enkelt pasient å følge med på hvem som har vært inne og sett på sin journal. Da vil faktisk borgerperspektivet være noe av det viktigste å ha med i dette for at man skal kunne se hvem som faktisk har vært inne og sett, og så kunne ta opp spørsmålet om hvorfor man har gjort det. Men nå er vi altså i gang, og vi sørger for at personvernet og informasjonssikkerheten blir større enn det vi har hatt tidligere, for det var jo ikke sikkert med det gamle systemet. Det var faktisk veldig mye som fløt av journaler og annet tidligere, som var lett tilgjengelig, så når det gjelder troen på at det blir mindre sikkerhet ved at ting blir elektronisk, tror jeg faktisk vi får mer sikkerhet i årene som kommer.
Kjersti Toppe – til oppfølgingsspørsmål.
I tillegg til at Riksrevisjonen avslørte at ein ikkje har kontroll på kven som snokar i journalar, kom det òg fram at mange helseføretak manglar fullstendig helse- og sårbarheitsanalyse og beredskapsplanar for IKT, vatn og straum. Leiinga følgjer sjeldan opp dette sikkerheitsarbeidet, ifølgje Riksrevisjonen. 9 av 19 undersøkte helseføretak manglar ROS-analyse, altså over halvparten. 13 helseføretak manglar ein eller fleire beredskapsplanar. Riksrevisjonen konkluderer med at helseføretaka ikkje planlegg for det uventa. Det synest eg er veldig urovekkjande, for er det nokon vi skal kunna stola på når noko uventa skjer, så er det nettopp sjukehusa. Så eg vil gjerne spørja statsministeren om kva regjeringa vil gjera med desse alvorlege opplysningane.
Jeg tror at det var en veldig betimelig påminning fra Riksrevisjonen om at ikke alt er like bra når det gjelder beredskapstenkningen i norsk helsevesen. En av grunnene til at jeg sier at det er betimelig, er at helsevesenet var den delen som kom best ut av evalueringen etter 22. juli, og det har på mange måter i beredskapssammenheng vært mye av det vi har sett på i de hullene som har vist seg etter 22. juli, og det som blir dokumentert i Gjørv-kommisjonens rapport. Det at man viser at så mange ikke har beredskapsplaner, er et faretruende signal. Det betyr at vi er nødt til å sørge for at det er beredskapsplaner alle steder. Nå er det nok slik at det er planer alle steder for ekstra strømtilførsel og annet, så vi er litt forbauset over at det skulle være noen stor sak, for det er nødaggregat, men det er klart at de nødaggregatene ikke bærer så mye som det et ordentlig nett vil bære. Sårbarheten totalt sett i nettet i Norge er viktig, også for denne typen beredskapsplanlegging. Men det er en god påminnelse om at vi må passe på at alle har beredskapsplaner, og det skal regjeringen følge opp.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mennesket er heilt avhengig av naturens mangfald: til mat, medisinar og klede – og til ei rekkje tenester som pollinering og klimasystemet. Vi kan rett og slett ikkje leve utan eit rikt naturmangfald. Verdas leiarar har derfor sett eit globalt mål om å stanse tapet av naturmangfald – som no er historisk høgt – og sikre at vi har robuste økosystem på plass innan 2020. Dei måla skal vi følgje opp her i Noreg. Eit av dei viktigaste tiltaka innanfor dette er frivillig skogvern, som var høgt prioritert og vart kraftig styrka dei siste åra med raud-grøn regjering. Alt dette veit statsministeren, for i eit intervju kort tid før valet, sa ho: «I skogen lever 60 prosent av artene i Norge og omtrent halvparten av de truede artene. Vi må derfor trappe opp skogvernet gjennom flere avtaler med skogeierne om frivillig vern.» Og vidare: «Det trengs en ny giv i miljøpolitikken. Under dagens regjering har klassisk naturvern blitt nedprioritert. Det går sakte med vern av skog, selv om skogeierne har tilbudt store arealer.» Etter desse utsegnene frå opposisjonsleiar Solberg er det ikkje rart at dei som jobbar med desse spørsmåla, hadde forventningar. Det var eit felles krav frå skogeigarar, industrien og miljøorganisasjonane – i ein allianse – om at det skulle styrkast. For eksempel seier fagsjef i Norsk Industri, Marit Holtermann Foss: «Økt skogvern er en forutsetning for at industrien skal kunne levere bærekraftige produkter fra skogen.» No veit vi resultatet. I forslaget til statsbudsjettet for 2015 er støtta til skog kutta med to tredjedelar, frå 336 mill. kr i år ned til 121 mill. kr neste år. Mitt spørsmål til statsministeren, som brukte ordet «nedprioritere» om den raud-grøne naturvernsatsinga, er: Korleis vil ho beskrive regjeringas skogvernbudsjett, og kva vil ho gjere med det?
Frem til sommeren 2012 var det en lang og stor kø knyttet til avtaler om skogvern som ikke ble realisert på grunn av manglende penger på budsjettene. Budsjettene ble da økt betydelig for å ta ned den køen. Da vi gjennomgikk budsjettet for i år, så vi at vi faktisk hadde avviklet køen som var opparbeidet, og vi hadde kommet ned på det nivå på veksten som var der før køen og nedbyggingen startet. Med det budsjettet vi har nå, vil det også være mulig med frivillig vern på enkelte områder i 2015, men aktiviteten i frivillig vern-arbeid blir redusert. Og en tilstandsfullmakt for vern av skog eid av Statskog og Opplysningsvesenets fond vil også bidra til skogvern fremover. I ethvert budsjett må man gjøre noen prioriteringer, og vi har gjort en tydelig prioritering av nye klimatiltak innenfor vårt budsjett. Jeg vet at noen ikke er fornøyd med antallet klimatiltak, men det er en betydelig økning i klimatiltakene og pengene vi bruker knyttet til dette. Det blir altså en større prioritering enn det vi klarte å gjøre på skog denne gangen.
Det stemmer at det hadde opparbeidd seg ein kø til 2012, og at det gjorde det heilt nødvendig med ei kraftig styrking av skogvernet, men òg at det låg ein opptrappingsplan vidare. Men det stemmer ikkje at den køen er avvikla. Tvert imot står det ei rekkje prosjekt i kø. Eg må berre vise til at Skogeierforbundet stadfestar det. Dei sende nyleg ut ei melding der dei skriv: «De 121 millionene vil i hovedsak gå til Statskog som erstatning for skog som allerede er vernet som naturreservater.» Og vidare: «Med reduserte bevilgninger får vi en ny kø av ferdig forhandlede tilbud.» Vi har altså no fått ny kø, ikkje styrking. Dette går inn i eit mønster av svekka naturvernsatsing, scooter, ingen nye verneområde og nedprioritering av prioriterte arter i budsjettet. La meg no spørje statsministeren på ein litt annan måte: Kva er dei to–tre store naturvernsatsingane regjeringa til no har presentert i budsjettet eller andre stader? Gje eit par–tre eksempel på store naturvernsatsingar til no.
Vi har, som jeg sa, gjort en prioritering av klimatiltak, vi har gjort en prioritering av forskning og utvikling i dette budsjettet, og vi har gjort en prioritering av en rekke andre tiltak som vi mener – i den omstillingen vi står overfor – har vært nødvendig å gjøre. Det er ikke riktig at vi ikke har penger til nye vernevedtak. Det er ca. 45 mill. kr av bevilgningen for neste år som kan gå til nye vernevedtak knyttet til skog.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Audun Lysbakken.
Svaret på Bård Vegar Solhjells spørsmål er altså at statsministeren ikke kan nevne et eneste naturverntiltak av betydning som hennes regjering har gjennomført. Det er interessant, men jeg vil gi henne en mulighet til å rette opp inntrykket. For naturens mangfold finnes også i norske fjorder, og Miljødirektoratet la nylig fram en vurdering som viser at miljøfaglige hensyn tilsier et nei til gruvedeponi i Førdefjorden. Miljøekspertene viser at et gruvedeponi kan ha vesentlig negativ effekt på truede arter og hele økosystemet i fjorden. Dette er en sak som kommer på regjeringens bord. Det er stor lokal motstand. Jeg var tidligere i år i Vevring og møtte fiskeoppdrettere, lokalbefolkning og miljøeksperter som er imot gruvedeponi. Jeg lurer på om statsministeren kan love at også hun vil dra til Sunnfjord og møte lokalbefolkningens egne eksperter, oppdretterne, de som lever av fjorden, før regjeringen fatter sin beslutning.
Presidenten opplever at dette kanskje er litt på siden av hovedspørsmålet, men statsministeren er selvfølgelig velkommen til å svare.
Dette er en enkeltsak som skal komme til behandling i Miljøverndepartementet etter de ulike innspillene og utredningene som er kommet, og jeg ville synes det var veldig feil at jeg skulle kommentere en enkeltsak og en enkeltbehandling fra Stortingets talerstol. Jeg vil ofte reise til Sunnfjord, det er et flott sted å være, men om jeg skal gå inn i en saksbehandling som ligger under det konstitusjonelle ansvaret til klima- og miljøministeren, tror jeg ikke jeg skal love.
Rasmus Hansson – til oppfølgingsspørsmål.
Som representanten Solhjell påpekte, er vern av skog et av de aller viktigste tiltakene for å bevare norsk naturmangfold. Norge har påtatt seg en internasjonal forpliktelse for å stanse tapet av norsk naturmangfold innen 2020, og derfor har regjeringen varslet en handlingsplan for naturmangfold som skal legges fram i 2015. Gitt at dette blir det aller viktigste dokumentet som denne regjeringen kommer til å lage for norsk naturvern i denne perioden, og gitt den usikkerheten som nå har oppstått om hvilke tiltak regjeringen faktisk ønsker å bruke for å bevare norsk biomangfold, blir spørsmålet: Vil regjeringen legge fram dette dokumentet som en stortingsmelding for Stortinget, slik at vi kan få en bred debatt om norsk biomangfoldpolitikk for mange år framover i Stortinget og et flertall som er bredt og solid, bak den politikken?
Det er riktig at vi skal utarbeide en handlingsplan, og vi har begynt arbeidet knyttet til den. Samtidig har vi en gjennomgang av det som er praksis knyttet til naturmangfoldsloven, for å se på hvordan vi utvikler den. En viktig del av grunnlaget for en handlingsplan er jo å se på om det er områder der vi bør justere måten vi jobber på, eller om det er områder der vi føler at vi vil forsterke de tiltakene vi har i dag. Hvorvidt den skal komme til Stortinget eller ikke, har ikke regjeringen tatt stilling til. Vi er litt tidlig i arbeidet, og jeg er opptatt av at handlingsplaner skal føre til handling, ikke bare nødvendigvis til flere diskusjoner. Det vil være en vurdering som regjeringen må gjøre når man ser hva vi har av innhold i den handlingsplanen. Men jeg er helt sikker på at temaet som handlingsplanen dreier seg om, vil bli behørlig dekket i dokumenter til Stortinget, slik at Stortinget får ta del i diskusjonen.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Bevaring av skog er viktig, og der har regjeringspartiene og Venstre og Kristelig Folkeparti en annen prosess, som vi skal diskutere. Men like viktig som å ivareta naturmangfoldet er å sørge for at landet ikke gror igjen. Det å ivareta kulturlandskapet og også det å ha skjøtsel inn mot de vernede områdene som vi har, krever en betydelig innsats. Et paradoks er at Oslo faktisk er den kommunen med størst biologisk mangfold i landet – og det er ikke i skogen; det er i byen, for også inn i byplanleggingen er det viktig å se på det mangfoldet og de grøntarealene som er der. Da blir mitt spørsmål: Vil regjeringen følge opp og se biologisk mangfold som viktig når en skal legge opp politikken for byplanlegging, når en ser på den inn mot landbruket? Er det viktig også å sørge for skjøtsel av de vernede områdene som vi har?
Når det gjelder det omtalte arbeidet som ble nevnt i forrige runde av spørsmål, nemlig handlingsplanen, må vi også vurdere noen strategiske grep som må gjøres når man lager en handlingsplan. Vi må se hvor det er størst fare for at det blir mindre mangfold – hvor det er prosesser som bidrar til det – og det kan godt tenkes at det er i byer, eller at det er i landbruket. Jeg kan ikke gi fasitsvarene på det her og nå, fordi vi er i begynnelsen av en prosess hvor vi må kartlegge hvor det er viktigst å ta større grep. Men vi er for et godt bymiljø, vi er for at det skal være flere grønne lunger, vi er for at det skal være områder der folk kan ha rekreasjonsmessige muligheter til å være og til å ta vare på det biologiske mangfoldet. Jeg tror ikke det ender opp med noen motsetning, men jeg tror det er litt tidlig å si akkurat hvor vi kommer til å legge inn mest styrke, for det tror jeg må være de områdene som oppfattes som mest sårbare, etter den kartleggingen vi har. Det som har skjedd etter at loven om biologisk mangfold kom, er at vi har fått kartlagt mange flere områder og fått en mye bedre oversikt over hvor fareområdene er, og hvor det faktisk går ganske bra.
Åsmund Grøver Aukrust – til oppfølgingsspørsmål.
Det er relativt oppsiktsvekkende at statsministeren ikke klarer å komme på en eneste sak hvor regjeringen har tatt initiativ på naturvernsiden. Jeg skal innrømme at jeg ikke hadde de store forventningene til hva regjeringen skulle gjøre på naturvern, men ett område det var forventninger til, var skogvern. Statsministeren og hele Høyres gruppe sa for ett år siden at det den rød-grønne regjeringen gjorde, var for lite, og at man ønsket å satse mer. Miljøpolitisk talsperson i Høyre har jo innrømmet at de virkelig har møtt seg selv i døren når de nå har gått for kutt på to tredjedeler, kontra hva den rød-grønne regjeringen bevilget i fjor. Problemet med statsministerens argumentasjon er at hun ikke finner noen som er enig med seg, så mitt spørsmål er: Mener statsministeren at miljøorganisasjonene tar feil, at skogorganisasjonene tar feil, at industrien tar feil, når de sier at det er et stort behov for fortsatt økte midler til skogvern i Norge?
Enhver regjering kommer til å være i den situasjonen at de som ønsker mer penger på statsbudsjettet, aldri kommer til å være helt enig i det regjeringen gjør på enkelte områder. Det er en regjerings ansvar å avveie ulike forhold. I dette budsjettet har vi tatt noen store løft for de store omstillingsutfordringene i Norge. Det dreier seg om å sørge for at vi har betydelig økt forskning og utvikling, betydelig økt veiutbygging, betydelig økt kollektiv- og jernbaneutbygging, og vi har sørget for at vi får bedre rammebetingelser når det gjelder konkurransekraften for norske bedrifter. Det vil dreie seg om mange områder for enhver regjering, som sagt. Organisasjoner og andre som har særlige ønsker om enkelte budsjettbevilgninger, vil si at de ikke har fått nok, at det ikke er nok penger. Prioriteringsvalgene må faktisk en regjering gjøre, og det har vi gjort med det budsjettet vi har lagt frem, på samme måte som jeg antar at de rød-grønne også gjorde prioriteringer den gangen de satt, og mottok kritikk på ulike områder fra interesseorganisasjoner, fra næringslivet eller fra andre, fordi de ikke var imøtekommende. Det er ikke et sannhetsvitne for hvordan et budsjett er, at det er noen som er misfornøyde. Det viktige spørsmålet er: Er det et godt budsjett for fremtiden? Det er det.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Nå hørte vi akkurat statsministeren redegjøre for at regjeringen har foretatt sine prioriteringer i statsbudsjettet. Når en leser det foreslåtte statsbudsjettet, tror jeg det er få utenfor regjeringskontorene – om noen – som har klart å finne klimaprofilen i det. Jeg er heller ikke alene når jeg skimter en endring i klimanegativ retning. Faktisk er det slik at man i regjeringens forslag til avgifter i transportsektoren stimulerer til mer bruk av fossil energi. Dette skjer i en tid hvor nettopp erfaringene fra omlegging av bilavgiftene tilsier en motsatt handling. Avgiftsstimulering av mer klimavennlige biler, som skjedde de siste årene før regjeringsskiftet, har jo vært en suksess. Gjennomsnittlige utslipp fra nye biler har gått betydelig ned. Vi er mange som er forundret over regjeringens prioriteringer, hva de har valgt, og over at de allerede for ett år siden avlyste det grønne skiftet i transportsektoren, en sektor hvor klimapolitikken utvilsomt må styrkes. I forslaget til statsbudsjett for 2015 har regjeringen forsterket sin vegring mot å bruke avgifter i et grønt skifte ved å sette ned avgiftene på bensin og diesel, samtidig som en unnlater å styrke vridningen av avgiftene i retning av en mer klimavennlig bilpark. Dersom regjeringen mener et snev av alvor med å ville redusere klimagassutslipp, hvorfor unnlater regjeringen å bruke virkemidler som fungerer? Og hvorfor vil ikke regjeringen fortsette en politisk linje hvor avgiftene vris i en mer klimavennlig retning?
Denne regjeringen har gjennomført en rekke forsterkninger knyttet til klimaforliket på områder som de rød-grønne partiene sa nei til opposisjonen på da vi satt og forhandlet med dem. Vi øker Klimateknologifondet. Vi øker det fra 50 mrd. kr til at det nå kommer til å være 62,75 mrd. kr i 2016. Det betyr at vi da vil ha 2 mrd. kr hvert år i årlig avkastning til å bidra til den omstillingen som kommer til å komme fremover. Miljøteknologiordningen økes. Vi øker og omlegger energisparing hjemme, et tiltak som også de rød-grønne sa nei takk til da vi satt og forhandlet med dem, og det skal altså bli et skattefradrag. Vi fremmer forslag om gunstigere avskrivningsregler for vindkraft, et forslag som den forrige regjeringen, de rød-grønne partiene, sa nei til den gangen vi holdt på med det. Vi har jernbaneinvesteringer som øker med 9 pst. Vi har nye fullmakter til å delta internasjonalt for å revitalisere et arbeid på CCS, som jo er blitt betydelig bremset av at man stoppet opp Mongstad. Vi har mer penger knyttet til teknologisenteret. Jeg kunne fortsette å ramse opp på mange andre områder, som f.eks. at vi nå er oppe i 3 mrd. kr til regnskog, vi gir mer penger til biogass, vi faser ut fyringen med olje raskere enn det det var lagt opp til, og vi har sørget for at Norfund har fått mer penger. Rekken er ganske lang på klimatiltak, og jeg er litt forbauset over å høre Arbeiderpartiet forsøke å hevde seg på ett område, nemlig bilavgiftene, som det eneste viktige. Jeg skjønner at det å straffe folk er det viktigste Arbeiderpartiet vet om i klimapolitikken. Vi har gjort dette sammen med de to partiene som har støttet dannelsen av denne regjeringen, og sagt at vi skal ha en grønn skattekommisjon som kommer tilbake med forslag om det grønne skiftet. Vi mener derfor at det ville være unaturlig å skulle ta ut det grønne skiftet når vi samtidig har satt i gang en egen skattekommisjon for å se på det. Det kommer, men det er også tiltak som vi heller ikke fikk gehør for da Arbeiderpartiet satt med makten i Norge.
Vi er godt kjent med regjeringens skryteliste, men vi er også godt kjent med at de tiltakene som foreslås i statsbudsjettet, mest sannsynlig ikke vil redusere klimagassutslippene i Norge. Jeg skal bare ta et eksempel til. Når statsministeren nå nevner Klimateknologifondet, ville det egentlig vært interessant å spørre om på hvilken måte en nå styrker handlingsrommet til Enova inn mot klimainnsatsen ut fra det som er forelagt. Men jeg skal la være å spørre om det og holde meg til sporet om transportsektoren, for en kan være uenig om mye i klimadebatten, men alle er enige om at forbruk av bensin og diesel i transport er lite klimavennlig. Derfor er det vanskelig for meg å forstå at regjeringen reelt sett foreslår å redusere avgiften nettopp på bensin og diesel. Ser statsministeren, selv om dette er et enkelttiltak, at dette er et forslag med dårlig klimaprofil? Hvorfor har regjeringen valgt å se bort fra klimapolitikken på transportsektoren?
Vi har ikke sett bort fra klimapolitikken på samferdselssektoren. Som jeg sier, har vi et arbeid med en grønn skattekommisjon. Vi har bidratt med 9 pst. økning på jernbane. Inn i denne NTP-prosessen er vi nå over halvveis i det som var lovet i NTP på jernbane med det budsjettforslaget som vi har lagt frem. Vi har sørget for mer penger knyttet til utbygging, f.eks. av planleggingen av Fornebubanen og til bymiljøpakkene, så det er mange av de tingene som går rett inn i samferdselssektoren. Men akkurat når det gjelder avgiftsspørsmålet, henger det sammen med grønn skattekommisjon, og det er ikke avgjørende om det er ti øre mer eller mindre på bensin og diesel med hensyn til klimautslipp. Det er de store grepene som tas. Jeg vil gjerne få lov til å svare på spørsmålet om Enova. Det betyr at Enova fremover kan inngå forpliktelser over mange år, fordi de vet at pengene nå er låst mot dem, noe som gjør at bedrifter kan vite at de også får penger i 2016, 2017 og 2018. Det er betydelig mer enn den forrige regjeringen kunne bidra med, for de ville ikke styrke dette så sterkt som denne regjeringen har gjort.
Det åpnes for ett oppfølgingsspørsmål – Anna Ljunggren.
Klima- og miljøminister Tine Sundtoft har i et svarbrev til Stortinget om budsjettet slått fast at for regjeringen er de viktigste virkemidlene i klimapolitikken «ikke bevilgninger, men sektorovergripende virkemidler, som prising av klimagassutslipp gjennom avgifter eller kvoteplikt». Og videre: «Det er ikke mulig å gi anslag for hvor store utslippsreduksjoner disse virkemidlene gir i hvert enkelt år, men over tid gir prising av utslipp betydelig omstilling i retning av lavere utslipp.» Hvilke sektorovergripende virkemidler – gjennom avgifter – har regjeringen innført eller forsterket til nå?
Jeg har lyst til å vise til det jeg har svart tidligere. Vi har nedsatt en grønn skattekommisjon som har fått i oppdrag å gå igjennom dette skiftet. Det vil være unaturlig for oss å forskuttere alt den grønne skattekommisjonen skal komme med – da hadde det ikke vært nødvendig å nedsette den. Stortinget vedtok i fjor å øke mineraloljeavgiften. Vi valgte ikke å øke elavgiften så mye som Arbeiderpartiet ønsket å gjøre, for vi skulle ta hensyn til husholdninger med dårlig økonomi. Vi valgte i de forhandlingene vi hadde i Stortinget, heller noe som gikk mer direkte på utslipp. Da ble bl.a. mineraloljeavgiften økt, som ett eksempel på ting som må gjøres.
Vi går da til siste hovedspørsmål.
Det var en hyggelig overraskelse å få slippe til med hovedspørsmål. På mandag la regjeringen fram sin nye nordområdestrategi, hvor de bl.a. oppsummerer med en elegant tegning hvordan de ser på situasjonen i nordområdene. Her er det en boks hvor det står «Tydelig klimavarsel», og en annen boks hvor det står «Stort petroleumspotensial», 43 pst. av de uoppdagede olje- og gassressursene ligger på norsk sokkel. Så vet vi samtidig at oljeprisen på de internasjonale markedene faller, at det blir store oppsigelser i norsk oljesektor, og at vi ser stadig flere signaler på at det som kalles karbonbobla, er i ferd med å bli en realitet som rammer norsk oljevirksomhet. Men regjeringens storsatsing i dette budsjettet er, uansett hvordan statsråden og statsministeren snur og vender på det, mer oljevirksomhet – det gjøres fullstendig klart både av henne og av olje- og energiministeren og andre statsråder. Samtidig har vi i dag fått et oppslag med Jeremy Oppenheim som ledet den rapporten som heter FNs New Climate Economy Report som statsministeren og mange i regjeringen hyppig har henvist til som et interessant dokument, og han påpekte at han er overrasket over hvor lite satsing det er i Norge på de nye bærekraftige næringene som vi skal leve av framover. Spørsmålet til statsministeren er om ikke denne nye nordområdestrategien nettopp er et eksempel på en stadig større feilsatsing som preger Norge, hvor vi satser mer på karbonbobla og mindre på de næringene vi skal leve av, og begynner å bli de eneste i verden som ikke ser dette.
Jeg mener vi har lagt frem et statsbudsjett som svarer på omstillingsutfordringene for det norske samfunnet. Det har vi gjort gjennom en kraftfull satsing på infrastruktur, bedre rammebetingelser for investeringer i fremtidens næringsliv, vi har gjort det i form av forskning og utvikling på et høyt nivå, på 4,2 pst. vekst, og på innovasjonstiltak og annet. Det er altså et budsjett for den omstillingen som kommer også på andre områder, i annet næringsliv enn det som er karbonorientert, som kommer til å være viktig. Det er sånn at neste år er det 8 pst. nedgang i investeringene i oljesektoren – og det er ikke noen impulser – og neste år vil det faktisk være litt negativ virkning inn i veksten i Norge. Vi blir altså egentlig mindre oljeavhengig, og da er det viktig å ha farten oppe i de andre næringene. Så jeg er ikke enig i at vi ikke tar grep om det, men de generelle, store rammebetingelsene vil bidra til at vi både kan få medisinsk teknologi som kan være ledende fremover, fornybarteknologi som kan være ledende fremover, og vi skal ikke velge hvert enkelt av de områdene, vi skal ha flere ben å stå på. Men samtidig er det viktig å si at i Nord-Norge vil olje- og gassvirksomheten fortsatt være en av push-faktorene som er for det, for det vil være behov for olje og gass også i årene fremover, og mer av aktivitetene i Norge vil komme i nord. Vi har bl.a. foreslått mer penger, som jeg har nevnt tidligere, til miljøteknologi og klimateknologi for å bidra til at bedrifter har mindre utslipp her hjemme. En av de tingene vi gjør, er å forsøke å imøtekomme de fra fornybarnæringen som sier at forskjellen i avskrivningssatser mellom Sverige og Norge gjør at vi får mindre fornybar energi i Norge. Derfor har vi sagt at vi skal ha andre avskrivningsregler knyttet til det. Og så er det en viktig og kanskje litt underkommunisert del av det å jobbe hele fornybarnæringen opp: En må altså ha energien ut av Norge og ned til Europa for å kunne tjene eksportpenger på den, og der har vi også sagt ja til å bygge de to store kablene til henholdsvis Storbritannia og Tyskland for å få det til.
Det er jo ikke så veldig overraskende at en regjering fra Høyre og Fremskrittspartiet faktisk satser massivt på olje – i størrelsesorden ti ganger så mye på å forlenge oljevirksomheten som på andre næringer. Det er et faktum. Det som er overraskende, er at regjeringen legger så stor vekt på å snakke det bort. Det skjønner jeg ikke helt poenget med når realitetene er så åpenbare. Når vi snakker om Nord-Norge-satsingen, har vi fått et veldig interessant signal på den typen prioriteringer som regjeringen understreker, nemlig at ordføreren på Røst, hvor man har levd av torsk i tusen år, nå mener at det man skal leve av på Røst i framtida, er stumpene av norsk oljevirksomhet. Er ikke dette en risikoprofil som bekymrer statsministeren, når den nordlige landsdelen i en nordområdesatsing faktisk begynner å bli stadig mer fokusert på den næringen som statsministeren selv sier at vi er nødt til å komme oss ut av?
Det jeg sier, er ikke at vi må komme oss ut av olje- og gassvirksomhet, men vi må ha flere ben å stå på fremover, for virkningen for norsk økonomi totalt sett kommer til å være mindre olje- og gassvirksomhet, men den kommer til å være større i Nord-Norge. Jeg forstår godt ordføreren på Røst som ønsker å ha noe annet å leve av når befolkningstallet går ned. Det er mange politikere som har sagt at man skal leve av turisme, man skal leve av alle mulige andre ting, men i realiteten ser man lokalt at det å få helårs arbeidsplasser, det å få ungdommen tilbake, er en utfordring. Det er bare å reise til Hammerfest og se utviklingen der. Byen gikk fra å være en forfallsby på 1990-tallet med stor grad av pessimisme til å være en optimistisk, fremtidsrettet by i dag. Vi er nok uenige, Miljøpartiet De Grønne og regjeringen, i spørsmålet om hvorvidt vi kommer til å trenge olje og gass i fremtiden. Alle scenarioer for energifremskrivninger fremover sier at vi også kommer til å trenge olje og gass, og vi mener at vi er en god leverandør av produksjon av olje og gass på en mer bærekraftig måte enn mange andre.
Dermed er den muntlige spørretimen omme.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten, og presidenten viser i den sammenheng til den elektroniske oversikten som er gjort tilgjengelig for representantene. De foreslåtte endringene i dagens spørretime foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 1, fra representanten Helga Pedersen til kommunal- og moderniseringsministeren, er overført til næringsministeren som rette vedkommende. Spørsmål 2, fra representanten Kjell-Idar Juvik til kommunal- og moderniseringsministeren, utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist. Spørsmål 5, fra representanten Trygve Slagsvold Vedum til klima- og miljøministeren, vil bli tatt opp av representanten Geir Pollestad.
Dette spørsmålet, fra representanten Helga Pedersen til kommunal- og moderniseringsministeren, er overført til næringsministeren som rette vedkommende.
«Regjeringen har nylig sendt på høring forslag om å fjerne fylkeskommunene som deleiere av Innovasjon Norge, og fjerne bestemmelsen om at selskapet skal ha regionale styrer. Hva er begrunnelsen for at regjeringen har det så travelt med å redusere fylkeskommunens innflytelse over den regionale utviklingen, samtidig som Stortinget er forespeilet at man våren 2015 skal ta stilling til oppgavefordelingen mellom stat, kommune og det regionale folkevalgte nivå?»
I år feirer Innovasjon Norge tiårsjubileum. Mange erfaringer er gjort på disse årene og veldig mye fungerer bra, men det er på tide å gjøre en grundig og helhetlig gjennomgang av både organisasjonen og de virkemidlene Innovasjon Norge disponerer. Det er viktig for å styrke norsk innovasjon og konkurransekraften i næringslivet. Høringen om endringer i lov om Innovasjon Norge er en del av det arbeidet. Innovasjon Norge har i dag ett hovedstyre, 15 regionale styrer, 20 eiere og 42 oppdragsgivere og til sammen 130 styremedlemmer som er med på å sette premissene for virksomheten. Dette må kunne organiseres på en enklere måte. I tillegg er det føringer i loven og gjennom oppdragsbrevene som på ulike måter påvirker selskapets handlingsrom. Innovasjon Norges hovedstyre bør få muligheten til i større grad å tilpasse virksomheten til behovene i næringslivet, selskapets mål og bevilgningene. Det tilsier en fjerning av bestemmelsen om regionale styrer fra loven. Vi vurderer også hvordan vi kan forenkle oppdragene til Innovasjon Norge. Andre områder som vi med fordel kan vurdere å endre på, er når det gjelder eierskapsmodellen. Den er ressurskrevende både for eierne og for selskapet. Eierstrukturen betinger i ytterste konsekvens at saker må forankres og behandles i 20 politiske organer. Det gir utfordringer i den operative eierforvaltningen. Derfor har jeg bedt om høringsinstansenes vurdering av tre alternative eierstrukturer: For det første dagens eierstruktur, for det andre staten som eier alene, og for det tredje delt eierskap mellom staten og to fylkeskommuner. Jeg må understreke at regjeringen ikke foreslår å endre Innovasjon Norges formål. Selskapet skal fortsatt være statens og fylkeskommunenes virkemiddel for å realisere verdiskapende næringsutvikling i hele landet. Bestemmelsene om deltakelse i de regionale partnerskapene og regional tilstedeværelse beholdes også som i dag. Dette vil man altså få god anledning til å drøfte når vi fremmer en lovproposisjon med forslag til endringer våren 2015. Vi ser altså på virksomheten og på en mest mulig effektiv virkemiddelaktør, og da er det logisk med to løp, slik vi gjør med Innovasjon Norge, og slik kommunal- og moderniseringsministeren gjør med oppgavefordelingen. Den gjennomgangen vi nå gjør, legger et godt grunnlag for også å diskutere oppgavefordeling når vi kommer til den debatten.
Jeg takker for svaret. Jeg regner med at det er tverrpolitisk enighet om at Innovasjon Norge er et svært viktig verktøy i den aktive næringspolitikken. Fra Arbeiderpartiets side skal vi gjerne være med på å ta grep som gjør Innovasjon Norge til et enda bedre verktøy, inkludert forenklinger. Tilbake til hovedspørsmålet. Både Høyre og Fremskrittspartiet gikk til valg på å fjerne fylkeskommunen. Det er det ikke flertall for på Stortinget. Det har også regjeringen erkjent. Men etter Høyres kommunalpolitiske konferanse tidligere i høst var budskapet derfra at Høyre nå ville beholde fylkeskommunen, men tømme den for oppgaver. Når regjeringen nå åpner for å fjerne fylkeskommunen som eier av Innovasjon Norge og å ta bort de regionale styrene, og dessuten har kuttet kraftig i de regionale utviklingsmidlene til fylkeskommunen, kan vi konstatere at tømmingen har begynt. Men spørsmålet, særlig knyttet til Innovasjon Norge, er om regjeringen har noen faglig begrunnelse for å gjøre dette, utover ideologisk motstand mot at vi skal ha et regionalt folkevalgt nivå?
Som jeg sier, så skal Innovasjon Norge være statens og fylkeskommunenes virkemiddel. Formålet med Innovasjon Norge er ikke endret, og den regionale forankringen er ikke endret. Vi er veldig avhengig av at Innovasjon Norge fungerer som vår viktigste virkemiddelaktør ute i hele landet. La det ikke være noen tvil om det. Dagens struktur er krevende for lokalkontorene. De bruker mye ressurser på dem. Jeg tenker at de ressursene bedre kan brukes på kundene. Og på mange måter inviterer dagens struktur til at Oslo-kontoret blir spesialistene, mens de regionale kontorene mer blir filialene fordi vi har detaljert bestemt hvordan strukturen skal være. Jeg har tillit til at styret og administrasjonen i Innovasjon Norge kan innrette organisasjonen slik at den blir en mest mulig effektiv virkemiddelaktør. Det er vi veldig avhengig av hvis vi skal styrke innovasjon og konkurransekraft i hele landet.
Jeg synes faktisk ikke at jeg fikk svar på det som var spørsmålet mitt. Næringsministeren sier at det er viktig med forankringen mellom Innovasjon Norge og fylkeskommunene, men man fjerner vitterlig den hvis man både skal fjerne fylkeskommunene som eiere og i tillegg ta bort de regionale styrene. Det har også vært skapt usikkerhet om lokalkontorenes framtid. En veldig viktig del av vår aktive næringspolitikk og Innovasjon Norges suksess er nettopp at man har lokalkunnskap, nærhet til bedriftene, og at Innovasjon Norges virkemidler kan kombineres med de virkemidlene private banker og offentlige aktører rundt om i landet besitter, ikke minst de virkemidlene som fylkeskommunene i hvert fall til nå har sittet på. Regjeringen vil også tone ned de distriktsrettede virkemidlene, som er evaluert og har vist seg å ha god effekt. Da vil jeg gjenta spørsmålet: Har regjeringen en kunnskapsbasert tilnærming til de forslagene den nå har fremmet, eller bunner dette kun i en ideologisk motstand mot det regionale folkevalgte nivået og tro på næringsnøytralitet?
Dette handler altså om å gjøre den organisasjonen som er vår viktigste aktør ute i hele landet, mer effektiv. Med 130 styremedlemmer – 15 styrer pluss ett – er det lett å tenke seg at det kan være grunnlag for en gjennomgang. Det er basisen for den gjennomgangen vi nå gjør. Så er formålet det samme, viktigheten av samarbeid med fylkeskommunene er den samme, men vi er altså ikke avhengig av 15 regionale styrer som vi får tilbakemelding om at ikke har beslutningsmyndighet. Jeg tenker at det er andre måter å gjøre dette mer effektivt på, og det er bakgrunnen for gjennomgangen. Vi gjør også en gjennomgang av virkemidlene, for da vi kom i regjeringskontorene, spurte vi om hvilken effekt virkemidlene har. Det er det vanskelig å svare på. Vi gjennomfører nå et grundig forskningsprosjekt for å finne innovasjonseffekten i virkemidlene, nettopp for å kunne styrke dem som fungerer, og endre dem som ikke gjør det.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime, da kommunal- og moderniseringsministeren er bortreist.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «I et område sør i Oslo ved Gjersrud-Stensrud, Bjørndal, Sofiemyr og Tårnåsen planlegges det opp mot 20 000 boliger. Dette er det største boligpotensialet i Oslo. Men prosjektet står i stampe fordi løsninger for kollektivtrafikk mangler. Under byggingen av Follobanen, som passerer dette området, skal det sprenges ut en stor fjellhall på Åsland. Vil statsråden utrede om denne fjellhallen kan bygges ut til en Åsland stasjon hvor tog som skal ta opp passasjerer, bruker et sidespor, mens de andre kan kjøre rett igjennom uten tap av tid?»
Jeg takker for spørsmålet. Ideen som ble tatt opp fra Bøhler, er besnærende, men den er langt fra ny. Den ble faktisk vurdert under den forrige regjeringen, av daværende samferdselsminister Magnhild Meltveit Kleppa. Den forrige regjeringen mente at dette ikke var en god løsning, alt tatt i betraktning, for det er et prosjekt som i så fall ville forsinket hele Follobaneprosjektet med mange år og fordyret det med mange milliarder kroner. For meg er det viktig at vi får ferdigstilt Follobaneprosjektet og brukt pengene effektivt, sånn at vi når et langt større publikum i Akershus og Østfold og binder dem tettere til Oslo. Vi må også se på de mulighetene som ligger i å bygge ut større boareal rundt Oslo, men i kommunedelplanen ser vi at dette området er tenkt koblet opp med T-bane. Det finnes også bussmuligheter, og da må man også se på de løsningene man jobber med lokalt og ikke bare se for seg at man skal knytte enda flere ting til Follobanen – til de enorme prisene og forsinkelsene det vil medføre. Den forrige regjeringen vurderte dette likedan, og det er interessant når representanten Bøhler i nok en sak begynner å ta omkamp på de vedtakene som hans eget parti fattet mens de satt og styrte landet. Follobanen er det største jernbaneprosjektet i Norge i nyere tid. Det vil bli bygd en 22 km lang tunnel, som dimensjoneres for hastigheter opp mot 250 km/t. Det å legge til et stopp inni en hall er enklere sagt enn gjort, for området er ikke regulert for jernbanestasjon i dag. Det betyr at vi måtte ha startet de prosessene om igjen. Man vil ikke bare kunne sette en perrong der og la alt annet forbli likt. Man måtte bygd 5–6 km lenger tunnel for å gi rom for at man også skulle kunne stoppe tog der. Det sier seg selv at når farten på togene i utgangspunktet skal være 250 km/t, taper man mye tid på å bremse ned, starte opp og ved at tog blir stående der. Derfor må man heller sørge for at lokalområdene rundt Oslo blir betjent med det som er lokalkollektivtrafikken der, og det er en blanding av buss, trikk og T-bane. Og så skal man sørge for at det som er litt mer fjerntliggende, og som er intercitysatsingens poeng, kommer raskere til Oslo, og at man dermed knytter sammen boregionene og arbeidsregionene på en bedre måte. Jeg opplever at man i Oslo kommune ser potensialet for å bygge ut flere områder, og at det er et godt samarbeid med Akershus, men at man også velger de løsningene som er best ut fra lokale tilsnitt, i stedet for å ødelegge Follobaneprosjektet. Kostnadsrammene for dette har blitt lagt. Stortinget har allerede vedtatt denne løsningen, som også ble framlagt av den forrige regjeringen. Jeg har ikke til hensikt å begynne en omkamp om dette, men jeg er helt enig i det som er hensikten med spørsmålet: Når man bygger ut nye boarealer i og rundt Oslo, må man sørge for at kollektivtrafikken også er på plass, slik at folk lettere kan reise til og fra og ikke blir avhengige av bil.
Takk for svaret. Jeg vil gjerne si at jeg ble litt skuffet over tilnærmingen, for statssekretær Hoksrud i Samferdselsdepartementet sa til Aftenposten i sommer, da han ble spurt om det samme – nemlig om Åsland stasjon og det å vurdere muligheten for å innrede det til en stasjon, i tillegg til at man sprenger ut en fjellhall der – at dette høres helt riktig og kjempespennende ut. Han sa videre at skal man få plass til alle som ønsker å bosette seg i Oslo-området, må stadig flere bo lenger fra byen. «Kilometerne kan vi ikke gjøre noe med, men reisetiden kan vi redusere med kollektivløsninger,» sa Hoksrud. Han sa også: «Jeg ser at det er utfordringer her, men hvis det viser seg at dette er en så god idé som det umiddelbart høres ut til, så kan vi ikke la det stoppe oss i å se nærmere på dette.» En ting som Fremskrittspartiet ofte har sagt, er at man vil la fornuften gå foran hensyn til byråkrati og forskjellige føringer som er lagt. Det har jeg hatt respekt for tidligere, og derfor er jeg skuffet over at man ikke er villig til å se nærmere på hvordan prosjektet med å bruke denne fjellhallen kan brukes videre.
Bård Hoksrud hadde helt rett i at dette er et spennende opplegg som vi må se nærmere på – derfor har vi gjort det. Vi ønsker å bygge ut bedre kollektivløsninger, og derfor har denne regjeringen gjort det som den forrige regjeringen ikke gjorde: Vi har sagt at staten skal bidra med 50 pst. på de store kollektivinfrastrukturløftene i de fire største byene. Det var noe som den forrige regjeringen og de forrige regjeringspartiene harselerte litt med i Nasjonal transportplan, men som denne regjeringen nå holder på å gjennomføre. Derfor var vi inne på planlegningssiden på Fornebubanen, og derfor er vi med og jobber aktivt med buss, vei, bybane og liknende i de andre byene. Og vi synes det er spennende å kikke på Ahus-banen når man også fra Oslo nevner den som en av de potensielle. Men jeg registrerer at vi nå blir utfordret av dem som sa nei til disse prosjektene da de selv styrte, og som plutselig blir skuffet over at deres nei blir stående i akkurat denne saken. Det er jo fordi at når vi ser på kostnadene og forsinkelsene det ville bety for intercityprosjektet, mener vi det er mer fornuftig at man ser videre på T-baneløsninger enn å ødelegge Follobaneprosjektet.
Jeg vil konsentrere meg om saken nå i stedet for å diskutere fortiden, siden jeg bare har ett minutt. T-baneutbygging blir mye dyrere og mye tregere – anslagsvis 50 minutter i reisetid derfra og inn til Oslo, mens toget kan ta 7, 8 eller 9 minutter. Og T-baneutbygging vil ligge mye lenger fram i tid. Det skal uansett innredes en fjellhall med redningsveier og plattformer for redningsveier, med muligheter for å komme seg ut ved Åsland hvis det skulle skje ulykker eller oppstå branner i tunnelen, man har sjansen til å lage en baneløsning inn til Oslo for tre ganger så mange som det bor i Ski – som er den stasjonen man skal reise ut til, altså 20 000 boliger og 60 000 mennesker – og man har sjansen til å lage innfartsparkering for flere tusen biler som i dag står stille i kø inn mot Oslo fra omtrent det området. Da synes jeg at det er rart – hvis man skal følge opp Stortingets krav om at all vekst i persontransporten inn mot storbyene skal tas kollektivt – at man ikke kan være mer åpen for å gå inn for en sånn løsning, i stedet for bare å komme med anslag om mange år osv.
Dette er fakta som var kjente under den forrige regjeringen. Jan Bøhler satt som en del av den forrige regjeringens grunnlag. De vedtakene som ble gjort av Stortinget, har lagt til grunn at man ikke skulle ha et stopp der – rett og slett fordi det ville fordyre og forverre Follobaneprosjektet. Det er mulig – og det kommer til å skje – at man bygger ut andre kollektivtilbud, nettopp for å dekke dette området. Det er summen av dette, hvordan man tilbyr et best mulig kollektivtilbud til Oslos, Akershus' og hele Østlandets innbyggere i forhold til Stor-Oslo-regionen, som er det viktige. Jeg synes dette er litt rart: Når man har planlagt Follobanen, og vi arver mange års planlegging, betyr det å gjøre omkamp på dette at man forsinker hele framdriften. Da er det ikke urimelig å peke på at når Arbeiderpartiet har vært med å legge forutsetningene for dette prosjektet, kan man ikke bare si at man skal la være å se på historien – om noe Arbeiderpartiet faktisk har lagt grunnlaget for. Vi skal på en best mulig måte gjennomføre en intercitysatsing som alle partiene er for, , og så skal vi i tillegg stimulere til kollektivutbygging lokalt, gjennom bymiljøavtalene.
«På nettsidene til Klima- og miljødepartementet står det at dei genmodifiserte maistypane T25 og NK603 har «i praksis vært godkjent for omsetning i Norge i flere år», fordi dei er godkjende i EU. Er det fleire av dei genmodifiserte plantene som ligg til handsaming i Miljødirektoratet, regjeringa vurderer som «i praksis godkjende», og kva GMO-ar gjeld dette?»
Denne saken handler om to forhold. Det ene er hva slags politikk vi ønsker å føre på GMO-feltet. Det andre er av mer teknisk art og dreier seg om hvordan genteknologilovens bestemmelser etter en juridisk fortolkning er å forstå. Vi har i dag en streng lov som skal sikre at bruk av genmodifiserte organismer skjer på en etisk og samfunnsmessig forsvarlig måte, i samsvar med prinsippet om bærekraftig utvikling og uten helse- og miljømessige skadevirkninger. Jeg oppfatter at representanten Solhjell og jeg er enige om at dette er en god og viktig lov, som fortsatt skal ligge til grunn for vår politikk. Det jeg har gjort, er å redegjøre for hvordan vi etter vår beste juridiske fortolkning mener genteknologiloven må forstås. Det følger av genteknologiloven at det ikke kreves godkjenning i Norge på omsetning av GMO som er godkjent i en annen EØS-stat etter det såkalte utsettingsdirektivet. Norske myndigheter kan likevel forby eller begrense omsetning hvis de mener den utgjør en fare for helse eller miljø, eller for øvrig er i strid med lovens formål. Det er Klima- og miljødepartementets beste vurdering at dersom Norge ikke vedtar forbud mot omsetning av en GMO etter at produktet er godkjent i EU etter utsettingsdirektivet, blir Norge bundet av EUs vedtak. Jeg kan også i denne forbindelse opplyse om at denne forståelsen ikke er fullstendig ny. Det framgår også langt på vei av kgl. res. av 14. desember 2012, som ble fremmet av daværende miljøvernminister Solhjell. Her heter det: «Det kreves ikke godkjenning i Norge for utsetting av GMO som er godkjent i en annen EØS-stat etter direktiv 2001/18/EF. Norske myndigheter kan likevel forby eller begrense omsetning hvis de mener den utgjør en fare for helse eller miljø, eller for øvrig er i strid med lovens formål.» Det er i dag 11 GMO-er som er godkjent etter dette direktivet. Disse framkommer av EU-kommisjonens GMO-register. Av disse er det fattet vedtak om norsk forbud for én GMO, nemlig rapslinjen GT73. Forbudet framkommer av forskrift om forbud mot genmodifiserte produkter. Departementet arbeider med en nærmere klargjøring av rettstilstanden for de øvrige GMO-er som er godkjent i EU. Vi vil bl.a. se nærmere på GMO-er som har vært godkjent i EU etter ulikt regelverk. For noen GMO-er er det fattet nye godkjenningsvedtak etter et annet regelverk, samtidig som opprinnelige godkjenningsvedtak etter utsettingsdirektivet er opphevet. Rettsstatus for hver enkelt GMO må derfor vurderes nøye. Dette gjelder f.eks. maislinje T25, som nå er fornyet godkjent i EU etter et annet regelverk som ikke er innlemmet i EØS-avtalen, og som derfor foreløpig ikke har direkte virkning i Norge. Det er derfor viktig å bringe klarhet i den faktiske rettslige situasjonen.
Ein kan jo bli ør av mindre! Men la oss iallfall einast om to ting: Det eine er at det er veldig bra at vi har ei god genteknologilov i Noreg, som skal bestå. Det andre er at eg har hatt eit gledeleg gjensyn den siste tida med den kongelege resolusjonen frå 14. desember 2012, og det var heilt korrekt sitert frå den – som elles handla om raps og ikkje mais. Men: Debattens kjerne er jo ikkje om det er automatikk i at ein GMO vert godkjend i Noreg, men kva som er rettstilstanden mens han er til vurdering. For det er heller ikkje tvil om, slik eg forstår det, at vi har ein rett til å seie nei til dei, som vi har gjort. Mi beste forståing er at mens ein GMO er til vurdering i regjeringa og fagetatane, så kan han ikkje innførast. Det er altså ikkje slik at då har ein sagt ja – då vurderer ein spørsmålet. Det er dette eg gjerne vil ha klima- og miljøministerens syn på, om ho kan forstå, om ho meiner at dei er godkjende, sjølv om dei no er til vurdering.
Det skapes et inntrykk av at vi aktivt har godkjent GMO-er. Det er feil, vi har ikke godkjent noen GMO-er. Da er vi kanskje enige om det, og vi har et felles ansvar for å bringe klarhet i det. Så er det også: Hvor lenge er «rimelig tid»? Dersom en tar i betraktning EØS-avtalens tilpasningstekst og formålet med overprøvingskompetansen i genteknologiloven, kan det anføres at Norge må kunne påberope seg en viss saksbehandlingstid før EU-vedtaket er juridisk bindende i Norge. Men så lenge sakene er til vurdering, kan det derfor argumenteres med at GMO-er ikke er tillatt å omsette. Men hvor lang tid skal det være til vurdering? De sakene vi her også snakker om, er godkjent i 1998 og 2001, og jeg lurer litt på hvorfor forrige regjering ikke fattet et slikt forbud innen «rimelig tid». Vi mener at så lenge det da ikke er gjort, så er det å anse som godkjent.
Eg trur vi òg kan einast om at 15 år er ganske lenge i politikken. Men det som er ekstremt viktig å avklare, er om det er slik at ei sak automatisk er godkjend idet ho er godkjend i eit EU-land. Slik forstår ikkje eg det, og no forstår eg at klima- og miljøministeren heller ikkje forstår det slik, men at ho er einig i at når ei sak er til vurdering, så er det ei saksbehandlingstid der saka ikkje automatisk er godkjend. Dette er svært viktig, for det er ein del slike produkt til vurdering no, og då er det viktig at det er ei reell moglegheit til å ta den avgjerda – utan at ho er førehandsgodkjend. Så har eg merkt meg at både Mattilsynet og andre etatar har forstått det slik at den aktuelle maislinja ikkje var godkjend fordi ho var til vurdering. Men det aller viktigaste etter mitt syn er at klima- og miljøministeren no kan bekrefte, noko eg håper at ho kan, at dei sakene som no er til vurdering – og som ikkje har vore det like lenge – faktisk ikkje er godkjende, men at regjeringa har ein reell moglegheit …[[presidenten klubber.]]
Det håper jeg vi kan bli enige om, at vi nå må rydde opp i dette, og at vi får en klarhet i det. Vi arbeider nå med å få en oversikt så raskt som mulig. Jeg har et godt håp om at det ikke drøyer for lenge før dette er på plass, og da skal vi også videreformidle den oversikten til Mattilsynet og andre etater, i samsvar med loven, så snart den er klar. Og jeg håper vi nå får ryddet opp i dette som for mange er blitt en ganske uoversiktlig debatt de siste ukene, i tråd med hva som er «rimelig tid», og hva vi har tolket regelverket etter. Men jeg mener oppriktig at vi har et felles ansvar for å rydde opp i dette, og det skal jeg skal ta min del av ansvaret for.
Dette spørsmålet, fra representanten Trygve Slagsvold Vedum til klima- og miljøministeren, vil bli tatt opp av representanten Geir Pollestad.
«Mener statsråden at produksjonen av mais med de genmodifiserte maislinjene T25 og NK603 har positiv samfunnsnytte og bidrar til bærekraftig utvikling, slik genteknologiloven krever for at de skal kunne omsettes i Norge?»
Som det framgikk av mitt svar til representanten Solhjell, kreves det etter genteknologiloven ikke godkjenning i Norge for omsetning av GMO som er godkjent i en annen EØS-stat etter det såkalte utsettingsdirektivet. Norske myndigheter kan likevel forby eller begrense omsetning hvis de mener den utgjør en fare for helse eller miljø eller for øvrig er i strid med lovens formål. I denne vurderingen er etikk, samfunnsnytte og bærekraftig utvikling forhold som skal vektlegges i tillegg til helse- og miljøhensyn. Etter mitt syn kan imidlertid ikke loven forstås slik at den inneholder et krav om at EU-godkjente GMO-er har positiv samfunnsnytte og bidrar til bærekraftig utvikling, for at de skal kunne omsettes i Norge. Daværende Direktoratet for naturforvaltning, nå Miljødirektoratet, ga departementet sine sluttvurderinger for maislinjene T25 og NK603 i 2008. Etter en samlet vurdering, som bygget på uttalelser fra flere instanser, mente direktoratet at det ikke var spesiell helse- eller miljørisiko ved å ta maislinjene i bruk i Norge. Direktoratet anbefalte at de skulle være tillatt i Norge. Samtidig vurderte direktoratet det slik at det ikke var opplysninger om samfunnsnytte, etikk eller produktenes bidrag til en bærekraftig utvikling som burde tillegges avgjørende vekt ved en endelig norsk beslutning. Daværende Miljøverndepartementet anså imidlertid at søkerne ikke hadde bidratt med tilstrekkelige opplysninger til at kriteriene bærekraft, samfunnsnytte og etikk ble godt nok belyst. Departementet ba derfor produsentene Monsanto og Bayer CropScience om tilleggsinformasjon i 2009, men har så langt ikke mottatt relevante opplysninger. Det har nå gått 13 og 16 år siden maissortene ble godkjent i EU, uten at det har vært nedlagt forbud etter genteknologiloven. Det er da departementets beste vurdering at genteknologiloven er slik å forstå at GMO-ene må anses tillatt i Norge. Miljødirektoratet og Mattilsynet har kommet til at det er lav eller ingen forhøyet helse- og miljørisiko ved produktene, og de er heller ikke etterspurt på markedet. Jeg kan derfor ikke se at det nå er noe umiddelbart behov for å overprøve tilrådingen fra Miljødirektoratet. Jeg viser også til mitt forrige svar, der jeg opplyste om at maislinje T25 ikke lenger er godkjent etter EUs utsettingsdirektiv. Vi vil imidlertid følge opp saken med en ny vurdering fra departementets side, der bl.a. kriteriene etikk, samfunnsnytte og bærekraftig utvikling vil inngå. Dersom departementet kommer til at produktene er problematiske ut fra genteknologiloven, må et forbud vurderes.
Jeg takker for svaret. Det har vært en krevende prosess, og det er nokså spesielt at i et så politisk betent spørsmål som bruk av GMO, så ligger rettstilstandene som en godt bevart hemmelighet blant byråkrater i Miljøverndepartementet. Den rettstilstanden er også omstridt. Men til sakens innhold, som jeg mener er mer relevant å diskutere nå: Spørsmålet er jo om en ønsker GMO-mais i Norge. Er det en ønskelig utvikling å ha? Dette er jo mais som er laget for å tåle mer sprøytemiddel. I en tid hvor vi er opptatt av ren og trygg mat, er det feil retning å gå. Mitt spørsmål er: Mener statsråden at vi trenger genmodifisert mais i Norge?
De siste ukers debatt har vært av mer juridisk enn politisk karakter, om vi trenger GMO-er eller ikke. Det har også vært skapt et inntrykk av at vi har godkjent GMO-er. Det har vi ikke. Vi har ikke godkjent noen, vi har kun fortalt hvordan vi har tolket genteknologiloven og EØS-avtalen. Nå tenker jeg det viktigste er å skape klarhet i det som har vært en falsk trygghet i altfor mange år. Jeg skjønner også at mange er forvirret av det som har vært, og derfor arbeider vi nå med å få gode oversikter på plass. Vi har ikke tatt stilling til politikken i det som nå er spurt om her, men vi er i gang med å se på sakene og vurderer også rettsstatus for hver enkelt sak.
Jeg er glad for at en skal ta stilling til sakens innhold på ny. Jeg opplever likevel at statsråden i dette oppslaget i Bergens Tidende, der denne saken og rettstilstanden først kom opp, gikk langt i å ta stilling, ved å vise til at genmodifisert mais ikke innebar noen «uakseptabel risiko». Det vil vel si at her foreligger det en risiko, men risikoen er vurdert som akseptabel. For Senterpartiets del er det viktig i disse spørsmålene at føre-var-prinsippet veier svært tungt. Vi må se på hvilke behov vi har for disse produktene i Norge. Mitt spørsmål er da: Vil statsråden vektlegge føre-var-prinsippet i denne saken og sørge for at vi fortsatt har et GMO-fritt Norge?
Jeg skjønner godt at det har vært mye forvirring om denne saken de siste ukene. Det jeg mente å si, var hvordan vi hadde tolket genteknologiloven, og hvordan EØS-avtalen er å forstå. Jeg henviste også til hva Miljødirektoratet ga som anbefaling til den forrige regjeringen, uten at den forrige regjeringen gjorde noe med saken. Vi er nå opptatt av å få oversikt så raskt som mulig, av å få ryddet opp i dette, og også av å formidle den oversikten til Mattilsynet og andre, i samsvar med loven. Vi er godt i gang med å se på disse sakene. Så her tror jeg, som jeg også sa til representanten Solhjell, at vi nå har et ansvar for å rydde opp i hva som er det juridiske i dette, og hva som er politikken. Denne regjeringen har ikke tatt noen aktiv stilling til bruk av GMO. Nå rydder vi opp i dette, også på grunn av den debatten som har vært, hvor representanter for den forrige regjeringen ikke akkurat har bidratt til å rydde opp i fakta rundt dette – så noe felles ansvar har vi videre i saken.
«Rjukan sykehus kan bli stengt før jul, ifølgje eit oppslag i Varden den 4. november 2014. Helse- og omsorgsministeren har godkjent Utviklingsplanen for Sykehuset Telemark HF der det står at drifta på medisinsk avdeling på Rjukan skal fortsette til juni 2015. Helse- og omsorgsministeren har i tillegg sett krav om at det i god tid før avvikling av medisinsk akuttberedskap skal framleggjast ny og oppdatert plan for det prehospitale akuttilbodet. Er slik plan godkjend, og vil statsråden tillate at Rjukan sykehus blir lagt ned før jul?»
Sykehuset Telemark holder på å omstille driften på Rjukan. De opplyser at det kan oppstå utfordringer fram mot avvikling av indremedisinsk akuttfunksjon og sengepost 20. juni 2015, etter hvert som noen ansatte nå søker nye jobber. Det er positivt dersom ansatte får nye jobber i sitt nærmiljø. Det samme gjelder omlegging som sikrer ny poliklinisk aktivitet og dagaktivitet ved Rjukan sykehus. Det at kompetanse forsvinner fra sykehuset, gjør at det kan bli nødvendig gradvis å benytte Notodden sykehus i større grad fram mot juni 2015. Jeg har imidlertid merket meg at ordføreren i Tinn har sagt at de ikke ønsker å tappe sykehuset for ressurser før oppgaver skal flyttes fra sykehuset, og vil ta hensyn til dette i sine ansettelsesprosesser. Det er bra, og jeg legger til grunn at Sykehuset Telemark og Tinn kommune får til et samarbeid her som sikrer en hensiktsmessig overføring av kompetansen. Jeg har fått opplyst at fra 1. oktober er Notodden sykehus rustet opp med akuttberedskap og senger for å kunne avhjelpe Rjukan sykehus ved driftsutfordringer, og ambulanseberedskapen i Tinn kommune er styrket. Jeg er orientert om at Sykehuset Telemark har oppdatert plan for akuttberedskap og prehospitale tjenester. Styret godkjente denne 29. oktober, men ba samtidig om at planen ble oppdatert og fornyet ved behov. Sykehuset Telemark vil fortsatt ha et spesialisthelsetjenestetilbud på Rjukan. Jeg mener imidlertid at det er positivt dersom ansatte får andre jobber, særlig hvis dette er i kommunehelsetjenesten i Tinn og omliggende kommuner. Jeg vil understreke at Sykehuset Telemark har ansvar for å sørge for at tjenestetilbudet i Rjukan sykehus til enhver tid er trygt og forsvarlig, og at sykehuset ivaretar å prioritere oppgaver som er avtalt med kommunen, fram til kommunen kan overta. Sykehuset Telemark opplyser at klinikkledelsen i samarbeid med sin faglig ansvarlige overlege ved Rjukan sykehus evaluerer situasjonen daglig og før hver helg, dvs. ser om nødvendig kompetanse er tilgjengelig på Rjukan sånn at pasientene kan tas imot den dagen – eller ikke, sånn at pasientene eventuelt må sendes til Notodden. Dersom situasjonen når det gjelder leger og sykepleiere, ikke tilfredsstiller de minimumskravene som Sykehuset Telemark har vedtatt, vil pasientene bli omdirigert til Notodden sykehus. Sykehuset i Notodden har fra 1. oktober i år rigget til for å motta pasienter fra Tinn kommune og nabokommunene Vinje og Tokke. Fra samme dato er også ambulanseberedskapen økt i henhold til utviklingsplanen. Samtidig forutsetter jeg at Sykehuset Telemark gjør det som er mulig for å opprettholde tilbudet fram til 20. juni 2015, sånn at omleggingen skjer i tråd med tidsplaner som er lagt til grunn i utviklingsplanen.
Takk for svaret. I stortingsdebatten den 17. juni uttalte helseministeren: «Jeg håper også at denne beslutningen blir starten på et fornyet og forsterket samarbeid mellom Sykehuset Telemark og Tinn kommune[[…]] No viser erfaringa at så ikkje har skjedd. Tinn kommune har lese i avisene at Sykehuset Telemark la ut sjukehusareal til leige. Dei måtte etter det eg har funne ut, lesa i avisene at sjukehuset kunne risikera å verta lagt ned før jul. Ei nedlegging som er framskunda, handlar ikkje berre om dei tilsette, men om at folket har eit vedtak som dei kan retta seg etter, om at akuttberedskapen skal vera der til juni. Er helseministeren einig i at dette er ein svært uheldig prosess?
Jeg tror det er helt åpenbart at en kommune som samarbeider med et sykehus, ikke skal ha behov for å lese avisen for å følge med på hva som skjer. Men jeg tror også at stortingsrepresentanter som engasjerer seg i denne saken, kanskje bør basere informasjonen på et bredere grunnlag enn på enkelte representanter eller på det som står i avisene. Det er jevnlig møter med kommunen og Sykehuset Telemark, der en bidrar til å holde kommunen oppdatert på endringer. Det er avtalt nytt møte med Tinn kommune og Sykehuset Telemark 27. november 2014, og det er også gode møter der med kommunalsjef og klinikksjef. Sykehuset Telemark informerer både fastleger og kommunelegen om endringer som har betydning for pasientlogistikk og pasienttilbud, og Helse Sør-Øst har også tatt et ansvar for å bidra inn i den dialogen som er mellom kommunen og Sykehuset Telemark.
Takk for svaret. For 14 dagar sidan tok eg opp dette med at Tinn kommune måtte lesa i avisene eller på Doffin at sjukehusarealet var leigt ut. Då sa iallfall statsråd Anundsen seg lei for det som hadde skjedd – at det var ein glipp, og det skulle ikkje skje. Det synest eg var bra. Eg hadde forventa litt meir audmjukskap òg frå helseministeren, for viss ein snakkar litt med folk – òg med dei i kommunen – seier dei at det som har skjedd her, ikkje er bra. Viss det er opplyst om at kommunen i god tid var informert om at sjukehuset skulle verta lagt ned før jul, kvifor går då rådmannen ut i avisene og kallar det for løftebrot? Så eg vil igjen spørja helseministeren: Kan Tinn kommune frå no av forventa at resten av det som står i utviklingsplanen, bl.a. om desentraliserte tenester, vil verta følgd opp?
Hvis det var episoden knyttet til utstyr og lokalene – som representanten har tatt opp i et tidligere spørsmål – som var bakgrunnen for det forrige spørsmålet, har jo representanten fått svar på det tidligere. Det er helt klart at den måten det ble håndtert på, ikke var akseptabelt. Det svarte også justisministeren – på vegne av meg – i Stortinget. Jeg oppfatter det slik at dette er det blitt ryddet opp i, at en nå har en god dialog, at det skal være et nytt møte den 27. november, at også ledelsen i Helse Sør-Øst er med på å bidra til at dialogen mellom Sykehuset Telemark og Tinn kommune er god, og at en også utforsker mulighetene for å ha aktiviteter i de lokalene i Rjukan sykehus som blir ledige – enten det er utvidede kommunale aktiviteter, eller det f.eks. er private aktører som kommer inn der med aktiviteter. Dette er vi positive til, og det bidrar også Helse Sør-Øst til.
Vi har i hvert fall ikke trengselsproblemer i stortingssalen i dag. Spørsmålet lyder: «I dag kastreres grisunger rutinemessig i svinenæringa, tross dyrevelferdslovens forbud mot amputasjon. I Budsjett-innst. S. nr. 8[[2007–2008]] ba næringskomiteen regjeringen om å «[...] så snart som mulig komme tilbake til Stortinget med en vurdering av om forbudet mot kastrering av gris bør iverksettes når det foreligger en godkjent vaksine som kan hindre utvikling av rånelukt». Nå er vaksinen Improvac godkjent av Legemiddelverket, og erfaringene er gode. Vurderer statsråden nå forbud mot kirurgisk kastrering?»
Jeg vil vise til at det etter budsjettinnstillingen som representanten refererer fra, er vedtatt en ny lov om dyrevelferd. I Ot.prp. nr. 15 for 2008–2009, Om lov om dyrevelferd, ble problemstillingen rundt kastrering av gris drøftet. Departementet anførte i proposisjonen at det var en målsetting å komme bort fra rutinemessig kirurgisk kastrering av smågris. Likevel ble kastrering ansett som nødvendig inntil det forelå tilfredsstillende alternativer for å begrense rånelukt og -smak. Næringskomiteen hadde ikke merknader til de vurderingene som var gjort av departementet ved behandlingen av denne proposisjonen. Jeg er ikke kjent med at noe land har innført forbud mot kirurgisk kastrering av gris. Jeg vil i den forbindelse også vise til at Norge, antakelig som det eneste landet i verden, har et krav om bruk av både nødvendig smertelindring og bedøving ved kastrering samt et krav om at inngrepet skal utføres av veterinær. Disse kravene stilles for at dyrevelferden skal ivaretas. Statens legemiddelverk godkjente i august 2009 legemiddelet Improvac. Dette middelet fører til at den naturlige produksjonen av kjønnshormoner, og dermed også utviklingen av rånelukt, blir hemmet. At legemiddelet er godkjent, betyr at det oppfyller krav til sikkerhet og kvalitet. I mange land, deriblant Norge, kastreres i dag de aller fleste hanngriser kirurgisk for å unngå rånelukt av kjøttet. I noen land er kastrering av gris mindre vanlig, enten fordi grisene slaktes før de blir kjønnsmodne, eller fordi forbrukerne har større aksept for kjønnslukten. Legemiddelet Improvac blir foreløpig brukt i svært begrenset omfang, både i Norge og i andre europeiske land. Utprøving av legemiddelet mot rånelukt her i landet har vist at det fortsatt er utfordringer knyttet til rutinemessig bruk. For å sikre god effekt forutsettes det gode rutiner, godt samarbeid med veterinær og god oversikt over dyr og puljer. Det finnes i dag ikke gode nok kontrollmetoder for å identifisere dyr som ikke er behandlet etter anbefalingene. Kjøttbransjen har derfor fortsatt en utfordring med å sikre at kjøtt med rånelukt ikke kommer ut på markedet. Ifølge kjøttbransjen brukes legemiddelet Improvac til kastrering av bare ca. 0,65 pst. av slaktegrisene i Norge. Jeg har i møte med kjøttbransjen 10. november utfordret bransjen til å prøve ut dette legemiddelet i større omfang for å få bredere kunnskap om fordeler og ulemper ved denne formen for kastrering. I møtet med kjøttbransjen ble vi også enige om å sette ned en arbeidsgruppe med deltakere fra departementet og næringen for å utarbeide en plan for å redusere omfanget av kirurgisk kastrering. Gruppen skal levere sine forslag innen 1. februar 2015. Jeg vil også styrke forskningsinnsatsen, både knyttet til bruk av legemiddelet Improvac og for å se om andre tiltak, eksempelvis avlsarbeid, kan bidra til at det ikke lenger blir behov for kirurgisk kastrering. Målet må, som det står i proposisjonen om dyrevelferdsloven, være at vi kan fase ut rutinemessig kirurgisk kastrering.
Kirurgisk kastrering – eller altså fysisk kastrering – av 800 000 smågris hvert år er et dyrevelferdsproblem, og det er helt opplagt i strid med dyrevelferdslovens ånd og bokstav. Den som har hørt en smågris bli kastrert, har hørt essensen av lyden av å skrike som en stukket gris og vil være helt overbevist om at bedøvelse osv. ikke er nok for å hindre at det er en svært smertefull og traumatisk opplevelse for en smågris. Og dette er altså nå unødvendig. Statsråden har i en del andre sammenhenger vist betydelig handlingsiver for å få gjennomført det som er politisk prioritert for henne og regjeringen. Jeg ser derfor med en viss forbauselse på iveren etter i dette tilfellet å sette ned et utvalg som om lenge kanskje skal løse et problem som allerede er løst. Så jeg oppfordrer statsråden en gang til om å svare på: Vil man gjøre noe mer enn å nedsette et utvalg som man håper skal komme til en hyggelig konklusjon, og f.eks. bruke politisk innsats med en gang?
Jeg er opptatt av å innfase dette på en forsvarlig måte og vite at vi da får de beste resultatene. I denne saken er det flere motiver. En har for det første et legemiddelfirma som heter Orion Pharma, som vil tjene ganske mye penger på at en forbyr kirurgisk kastrering. En har også produsenter som er avhengige av markedet, som er avhengige av at det kjøttet som selges ut, er av god kvalitet, slik at vi forbrukere fortsetter å spise det. Vi har forbrukerne, som er avhengige av å få gode varer, og vi har kravet til dyrevelferd, der vi allerede i dag har de strengeste reglene når det gjelder kirurgisk kastrering av smågris. Som jeg sa i mitt innlegg, er jeg opptatt av at vi skal komme dit at vi skal få slutt på kirurgisk kastrering av smågris, men vi må ta dette skrittvis og være sikre på at det vi gjør, er til det beste for alle parter som har interesse i saken.
Da konstaterer jeg at handlingsiveren til regjeringen og statsråden i tilfellet dyrevelferd for smågris ligger betydelig tilbake for handlingsiveren når det gjelder å bygge ned matjord, og andre vesentlige saker. Jeg håper i hvert fall at regjeringen vil ta med seg dette og vurdere om man ikke vil sette inn raskere og mer effektive virkemidler for å få bedret dyrevelferden for 800 000 smågriser når det faktisk er i samsvar med regjeringens eget ønske og – så vidt jeg vet – statsrådens eget partis politikk.
Jeg har det samme målet som representanten Rasmus Hansson, men jeg mener at vi er nødt til å gjøre dette på en ansvarlig måte. Alt vi gjør, skal bygge på at vi skal gjøre det på en ansvarlig måte, og her mener jeg at det trengs mer forskning, det trengs større grad av utprøving. Når vi bare har prøvd dette på 0,65 pst. av grisene, er det et ganske lite antall. Derfor har jeg tatt initiativ til å få opp antallet og utføre forskningsarbeid og jobbe for å komme dit som vi er enige om at vi skal, nemlig at vi kan fase ut kirurgisk kastrering av gris.
«Regjeringen foreslår å kutte 22,7 mill. kroner i bevilgningene til folkehøgskolene for 2015, som de sier skal tas fra kortkursvirksomheten. Forrige uke hevdet kunnskapsministeren, i Romerikes Blad, at dette er et kutt i «støtten til kortkursene for de rike». Kan statsråden utdype hva han mener med dette, og mener han virkelig at det er de rike som benytter seg av folkehøgskolenes tilbud?»
Regjeringen har stor respekt for det arbeidet som gjøres ved landets folkehøyskoler. Det er et skoleslag som har en 150 år lang tradisjon i Norge, og som utgjør et viktig supplement til det ordinære utdanningssystemet. Folkehøyskolene har bl.a. – ja, ikke akkurat levert en kone til meg, men i hvert fall bidratt til å gjøre min kone til den hun er. Det var et fint bidrag også privat. Folkehøyskolene er ubundet av pensum, og de er eksamensfrie. På langkursene, som er kjernen i folkehøyskolenes virksomhet, bor elevene på internat. Det er ofte elevenes første år utenfor barndomshjemmet og blir for mange et modningsår. Det er langkursene som er folkehøyskolenes hovedvirksomhet, og i budsjettforslaget foreslår vi å videreføre bevilgningen til det formålet gjennom totalt å bevilge rundt 750 mill. kr til folkehøyskolene. Kortkurs er noe annet, og regjeringen foreslår å redusere bevilgningen til denne kurstypen. Dette forslaget er faglig begrunnet. Jeg viser i denne sammenheng til at kortkursene ikke er noen del av folkehøyskolenes historiske oppdrag. Kortkurs er også en liten del av den samlede aktiviteten til folkehøyskolene – i 2013 utgjorde elever på kortkurs 7,4 pst. av årselevene. En rekke av kortkursene har fritidspregede temaer, og hovedtyngden av de som deltar på kortkurs, ligger innenfor aldersgruppen 40–70 år. Dette er en gjennomgående ressurssterk gruppe, som bør ha mulighet til å betale en noe høyere egenandel enn i dag. Representanten Flakne viser til min kommentar om at regjeringen foreslår å kutte bevilgningen til «kortkursene for de rike». Jeg har også sett at noen folkehøyskoler mener at regjeringens foreslåtte reduksjon vil føre til at folkehøyskolene blir «bare for de rike». Det er vel tilsvarende upresis språkbruk. Det at vi bruker 750 mill. kr på folkehøyskolene, samt gir støtte til oppholdet der for elevene, skal sikre nettopp at folkehøyskolene er en mulighet for de mange, ikke bare for de få. Min uttalelse rettet seg nettopp mot det forhold at hovedtyngden av de som berøres av kuttforslaget, er godt voksne mennesker som bør kunne betale noe mer for å delta på kortkurs. Jeg understreker igjen at regjeringen vil sikre et bredt folkehøyskoletilbud, og at det ikke foreslås noen reduksjon i bevilgningen til det som er skoleslagets kjerneoppgave, nemlig langkursene.
Jeg takker kunnskapsministeren for svaret. Hvis kuttet som regjeringen foreslår, blir iverksatt på den måten, rammer det ikke bare de mest kjøpesterke gruppene i samfunnet; nei, kuttet rammer alle kortkurselevene like mye. La meg forklare med noen eksempler. Tilskuddet til sommerkurs for psykisk utviklingshemmede på Hurdal Verk halveres. Andre kortkurs som rammes, er cøliakikurs for ungdommer og deres familier, kurs om forebygging av seksuelle overgrep, kurs om spiseforstyrrelser, skrivekurs og mange, mange flere kurs – ja opptil flere hundre. Jeg opplevde ikke at statsråden ga meg noe svar på det forrige spørsmålet, så da stiller jeg dette spørsmålet på nytt: Er det disse gruppene statsråden mener er de rike?
Jeg svarte på representantens spørsmål ved å vise til at kortkursene i hovedsak har brukere på mellom 40 og 70 år. I et land som Norge, hvor folk flest har relativt god råd – og de fleste av de som har relativt god råd, er nettopp i denne gruppen – mener jeg at det er forsvarlig. Hvis man ser i budsjetteksten, presiserer regjeringen at den ønsker å skjerme en del av tilbudene til f.eks. psykisk utviklingshemmede, slik at de skal være ivaretatt. Men det er ikke slik at man må slutte med kortkurs selv om den statlige støtten til dem reduseres. Det betyr bare at egenandelen blir litt høyere. Dette er primært en inntektskilde for folkehøyskolene – den skal de få fortsette å ha – men vår oppgave når vi prioriterer, må være å støtte kjernen av folkehøyskolenes virksomhet, og det er langkursene. Det er det folkehøyskolene er kjent for og kommer til å fortsette å være kjent for de neste 150 årene også.
Jeg takker på nytt for svaret. Det å fjerne kortkursene kom veldig overraskende på oss alle, spesielt fordi det ikke har vært noen utredninger av dette. Det har heller ikke vært ute på høring. Vi vet ikke hvor mange elever dette kommer til å ramme. Vi vet heller ikke hva slags grunnlag forslaget er tuftet på. Det er et flatt kutt, pengene tas fra alle. Det betyr at folkehøyskoler som ikke har kortkurs, også blir rammet. Ser kunnskapsministeren at kuttet også vil ramme folkehøyskoler som ikke har kortkurs, eller er dette nytt for statsråden?
For det første er det sånn at når man legger frem et budsjett, så legger man frem beløpene, og så sender man ut saker på høring på vanlig måte etterpå. For det andre er det ikke sånn at vi foreslår å fjerne kortkursene. Det er folkehøyskolene som bestemmer om de skal ha kortkurs eller ikke. Det vi foreslår, er å redusere støtten til kortkurs, og da reduserer vi støtten til folkehøyskolene tilsvarende, men kjernen i folkehøyskolenes virksomhet, altså langkursene, vil ikke bli rammet. Vi bruker som sagt 750 mill. kr på folkehøyskolene, og det er da ikke inkludert støtten man får for å gå der. Dessuten får man også tilleggspoeng for folkehøyskolen – man får faktisk like mange tilleggspoeng for å gå på folkehøyskole som man får for å ta førstegangstjeneste. Så at folkehøyskolene på noen måte skal være nedprioritert i det norske samfunnet etter dette budsjettforslaget, klarer jeg ikke å se.
Da er sak nr. 2 ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er sakene på dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.