Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Pete sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2018. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 88 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je su u sali prisutna 93 narodna poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Miljan Damjanović.
Prvo pitanje upućujem predsedniku države Aleksandru Vučiću, zapravo mogli smo iz medija da se informišemo da je posle susreta predsednika Srbije Aleksandra Vučića sa Hašimom Tačijem, Hašim Tači zlikovac i terorista izjavio za prištinske, svetske, evropske i sve druge medije da niko neće dobiti, kako on kaže i pobediti sa sto odsto, ali da će Kosovo sačuvati teritorijalni integritet i suverenitet. Postavljam pitanje predsedniku države, verovatno je ovakva smela izjava stigla nakon navodnog plana koji je stigao sa zapada predsedniku države, a koji nedvosmisleno govori da Srbija mora da se odrekne KiM zarad ulaska Srbije u EU, pa me zato interesuje kada će Srbija, zvanična država, Vlada i ona kao predsednik okrenuti kurs, okrenuti leđa zapadnim silama koji nam, kao što vidite nisu prijatelji, jer prijatelji prijateljima ne otimaju ništa i okrenuti se ka pravim prijateljima, a to je Ruskoj Federaciji, Kini i ostalim državama, koji nam ne zabadaju nož u leđa i koji nam pomažu da sačuvamo teritorijalni integritet i suverenitet Republike Srbije, a gde Ustav Republike kaže da je KiM sastavni deo Srbije. Takođe, želim da postavim pitanje i predsedniku države, ali ujedno i premijeru Ani Brnabić, nakon što smo mogli da čujemo od predsednika države da je stigao taj famozni plan za koji smo mi još pre mesec i po dana, mi srpski radikali objavili da je napisan, da ćemo dobiti i da će to biti jedna vrsta ultimatuma, znači ništa novo. Nešto što se dešavalo u Rambuljeu, nešto se dešavalo 90-ih godina, dešava se i dan danas. Nakon tog plana koji je dobijen, predsednik države je izjavio da nema ulaska Srbije u EU bez predaje KiM. Sa druge strane, SNS i SPS, kao vladajuće stranke i dalje govore o EU i dalje se donose zakoni koji su u skladu sa EU. Da li to znači da vladajuće stranke nisu kompatibilne sa politikom premijera i predsednika države ili je ovo dokaz da je ipak doneta određena odluka da vladajuće stranke priznaju nezavisnost Kosova i predaju je šiptarskim teroristima? Zaista očekujem odgovor koja je prava politika? Ukoliko je politika Vlade Republike Srbije i predsednika države da je KiM sastavni deo Republike Srbije, onda vas molim da prestanete na tim putem koji je upravo suprotan toj politici, a to je put ka EU. Treće pitanje je pitanje za ministra spoljnih poslova Ivicu Dačića. Takozvani kosovski predstavnici su najavili da ih ne interesuju stavovi tzv. srpskih poslanika u prištinskom parlamentu, da li će oni glasati za formiranje vojske ili ne, već kreću sa zakonom koji govori o transformaciji, kako oni kažu KBS, kosovskih bezbednosnih snaga, u oružane vojne snage, u zapravo vojsku. Postavljam pitanje ministru spoljnih poslova – šta će država Srbija uraditi po tom pitanju, da li ćemo i dalje biti nemi posmatrači i da li ćemo samo konstatovati poenti put - eto vidite njima se može, jer imaju jake prijatelje? I pitanje još jedno za predsednika države i za premijera, s obzirom da imamo hvalospeve i Šiptara i mnogih drugih, da imaju podršku NATO pakta, kada će konačno da shvate da je politika vojne neutralnosti propala i kada ćemo zatražiti ulazak u odbor za kolektivnu bezbednost koji predvodi Ruska Federacija? Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, danas bih pravo na postavljanje pitanja iskoristila da postavim jedno pitanje koje se odnosi na problem populacione politike. Naime, to pitanje je odavno kod nas evidentirano i ukazano je na veliki problem koji traje već nekoliko decenija. Međutim, Vlada se po prvi put sistematski počela baviti ovim pitanjem i borbom protiv bele kuge, što se u svakom slučaju mora pohvaliti, ali je to dalje pitanje koje interesuje mnoge naše građane u kom smislu će se ono dalje razvijati i koje će mere Vlada preduzimati u ovom smislu u narednom periodu. Naime, upoznati smo sa sistemskim rešenjima koja, kada je u pitanju populaciona politika, to svakako treba da pohvalimo. Sve konkretne mere za podsticanje populacione politike od zakona o finansijskoj podršci porodicama sa decom, preko drugih mera, kao što su nagrade socijalno odgovornim kompanijama, uvođenje servisa e-beba, do onih mera koje su u stvari usmerene ka davanju ekonomskih olakšica za podizanje deteta, imaju za cilj zaustavljanje pada nataliteta, kao i podsticanje rađanja, što je ključno za opstanak nacije i države. U 2017. godini, na primer u 15 opština bilo je nekoliko projekata koje je kabinet ministra bez portfelja, zadužen za demografiju i populacionu politiku, realizovao i koji je dao značajne rezultate kroz primenu različitih stimulativnih pronatalitetnih mera. Konkretno, projekti koji su realizovani u iznosu od 130 miliona dinara rezultirali su da se, primera radi, u Sečnju otvori odeljenje jaslenog uzrasta. U nekoliko opština postignuto je usklađivanje radnog vremena vrtića sa potrebama zaposlenih roditelja. Podignut je nivo znanja o reproduktivnom zdravlju među mladima. Ali, ono što je možda i najznačajniji doprinos ovakvih projekata u tim opštinama je nekoliko parova trenutno u postupku vantelesne oplodnje. S tim u vezi, postavila bih pitanje ministarki Slavici Đukić Dejanović, s obzirom da ovakvi projekti pored ostalih mera za podsticanje rađanja daju značajne rezultate, koliko sredstava je obezbeđeno u budžetu kabineta ministra bez portfelja zaduženog za demografiju i populacionu politiku za 2018. godinu za realizaciju projekata pronatalitetne politike jedinicama lokalne samouprave? Da li postoje projekcije da se taj iznos u narednom periodu povećava, kako bi se proširio broj opština i porodica obuhvaćenih ovim merama, kao i da li se u saradnji sa stručnjacima predviđaju nove mere? U skladu sa tim, svakako bih još jednom pohvalila sve mere koje su do sada preduzete. Saradnju ovog kabineta ministra bez portfelja sa jedinicama lokalne samouprave, ali i svako drugo preduzimanje mera u daljem pravcu u cilju podizanja nataliteta, razvijanja svesti o potrebi očuvanja i izgradnja porodice i stvaranja porodica sa većim brojem dece. U tom smislu, i samom ovom kabinetu, kao i merama Vlade koje je u ovom smislu do sad preduzela, dajemo podršku, ali želimo da se u narednom periodu taj obim i obuhvat u svakom smislu i dalje povećava. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Zahvaljujem. Moje pitanje ide na adresu ponovo Ministarstva spoljnih poslova i predsednika Vlade, Ane Brnabić, uz izvesno čuđenje što su odjednom, naprasno, od kad sam počeo da pitam u poslednje vreme, prestali da stižu inače uredni odgovori iz Ministarstva spoljnih poslova, koji su bili uredni i ažurni, pa sam ih ja ovde i pohvalio. Od tada, otprilike, nekako odgovora nema. Moje pitanje se odnosi i tiče se današnjeg sastanka u Sofiji, ja sam pominjao to i pre nekoliko nedelja, sastanka na kojem se susreću predstavnici Evropske unije sa tzv. partnerima sa zapadnog Balkana, odnosno kandidatima za članstvo u EU, sastanku koji je gromopucatelno najavljivan kao nova prekretnica i konačna prekretnica na evropskom putu zemalja zapadnog Balkana ka EU. Ja sam pitao pozivajući se na primer i ponašanje Španije i njihovog premijera Rahoja - šta Srbija čini i da li koordinira svoje napore i svoje aktivnosti u vezi sa ovim sofijskim samitom sa španskom diplomatijom i španskom vladom? Iako odgovor nije stigao, odgovor je više nego jasan. Očigledno je da nismo koordinirali te napore, inače bismo se ponašali i postavili barem kao Španija, koja ne želi da učestvuje na samitu na kojem učestvuje tzv. Kosovo, sa zvezdicom, bez zvezdice, svejedno. Dakle, Španija ne učestvuje na samitu u kojem smo mi veselo otišli, odnosno poslali našu najvišu delegaciju. I to je samo po sebi zabrinjavajuće, loše, strašno i, rekao bih, ponižavajuće. Stvar postaje gotovo komična kada se prisetimo da će uskoro 15 godina od tzv. Solunskog samita EU u julu 2003. godine, pazite, 2003. godine u Grčkoj, jer Grčka je tada predsedavala, kada je data, citiram, odnosno parafraziram – jasna evropska perspektiva zemljama zapadnog Balkana. Dakle, prošlo je 15 godina zamajavanja, obećavanja, mahanja šargarepom i više štapovima u različitim oblicima, a i danas će, kako vidimo i kako je iz najava, stvar završiti se sa davanjem jasne evropske perspektive kandidatima zapadnog Balkana. Čak je i reč: „članstvo“ izostavljena. Čak i reč: „članstvo“ je upravo na insistiranje Španije izostavljena iz tog završnog dokumenta i zamenjena je neobaveznom formulacijom – evropska perspektiva. Baš kao i pre 15 godina. S druge strane, ne pominju se zemlje, opet zahvaljujući Španiji, već samo partneri sa zapadnog Balkana, baš zbog toga da se ne bi prejudicirao status tzv. Kosova. Drugim rečima, ne samo da se Španija ponovo pokazala kao veći branitelj i veći protivnik kosovske nezavisnosti od naše delegacije koja, ponavljam i naglašavam, u najvišem sastavu boravi u Sofiji, nego se, s obzirom na ove predloge tog dokumenta, pokazuje da je 15 godina protraćeno, sa jedne i druge strane, u praznim više-manje floskulama i pričama o tzv. evropskoj perspektivi. Petnaest godina, još malo pa punoletstvo, se priča aktivno o tome, a mi se nismo makli ozbiljno dalje od početka. A u međuvremenu, korak po korak, poniženje po poniženje, ustupak po ustupak, različitih garnitura, nemam ja protiv toga ništa protiv, ali nesumnjivo zahvaljujući odlučujućim najvidljivijim iskoracima koje čini upravo ova vlada, i time se nekada hvali a nekada skriva, u zavisnosti od političke konjukture, znači, istovremeno se Srbija korak po korak, mic po mic, odriče onih poslednjih delova i elemenata teritorijalnog suvereniteta na Kosovu i Metohije, a sve u ime te evropske perspektive. U međuvremenu su, pominjem vam samo imena poluzaboravljena u našoj javnosti, nemačih predstavnika koji su se bavili nama i regionom, od ambasadora Cobela, preko Šopinhova, do Gvida Vestervelea. Znači evropski, u ovom slučaju nemački, ali evropski zvaničnici koji su nam obećavali tu evropsku perspektivu su umrli u međuvremenu. Nestali su, ne iz diplomatije nego iz života, a mi se nismo makli dalje od početka, osim što smo u ime te fantomske perspektive se, kao što rekoh, odricali i onih preostalih elemenata državnosti Srbije, odnosno teritorijalnog integriteta na Kosovu i Metohiji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nenad Božić. Izvolite.
Poštovani poslanici, poštovani građani Srbije, imam pitanje za vršioca dužnosti ministra finansija, u ovom slučaju to je premijerka Ana Brnabić. S obzirom da je obavljeno da je u prvom tromesečju za budžet zabeleženo da smo u suficitu od 6,5 milijardi evra, mene zanima – koliki je ukupan iznos PDV-a za koji nije izvršen povraćaj pravnim licima u zakonskom roku, s obzirom da se, eto, hvalimo sa tim suficitom u budžetu, a sumnja se da je cifra koja se duguje firmama za PDV negde oko 30 milijardi dinara, znači, jedno skoro pet puta veća od toga izraženog suficita? Zanima me još – koje je prosečno kašnjenje povraćaja PDV-a pravnim licima u danima i po kojim kriterijumima se vrši isplata zakasnelog povraćaja PDV-a, s obzirom da kada istekne taj zakonski rok, na koji način se uopšte određuje ko je taj ko prvi staje u red za tu isplatu? Jel to vreme donošenja rešenja ili su neki drugi kriterijumi u pitanju? Samo da naglasim da su najveći potražioci za povraćaj PDV-a uglavnom firme koje izvoze, tako da, ako je tačno da smo mi na njih prebacili tih 30 milijardi dinara nepovraćenog PDV-a da im država duguje, a stalno pričamo o tome kako hoćemo da razvijamo ekonomiju, podstaknemo izvoz, meni se čini da taj način ophođenja prema njima baš nije dobar. Zanima me, isto pitanje za vršioca dužnosti ministra finansija, kada će Narodnoj skupštini Republike Srbije biti dostavljeni predlozi zakona o završnom računu budžeta za 2015. i 2016. godinu, s obzirom da naš saziv traje sad će biti uskoro dve godine i mi do sada nismo imali prilike nijedanput da raspravljamo o završnom računu budžeta za 2015. i 2016. godinu, a uskoro će u junu isteći rok i za završni račun za budžet iz 2017. godine? Pored toga, imam pitanje za ministra unutrašnjih poslova i Vladinu kancelariju za Kosovo i Metohiju – dokle se stiglo sa istragom o ubistvu Olivera Ivanovića, s obzirom da njegovi saradnici strahuju da se na istražne organe vrši pritisak i da kako vreme protiče su šanse da se uradi kvalitetna istraga i da se zaista dođe do počinioca i naredbodavaca tog ubistva su sve manje? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marinika Tepić.
Zahvaljujem. Prvi set pitanja upućujem Agenciji za borbu protiv korupcije, zatim ministru unutrašnjih poslova Nebojši Stefanoviću i svim nadležnima za privredni kriminal, kao i Ani Brnabić, koja je preuzela funkciju ministra finansija. Naime, da li su upoznati sa koruptivnim radnjama u čijem lancu je učestvovala apoteka „Pančevo“, zatim narodni poslanik Željko Sušec i Smiljka Sušec, za koju postoje i dokazi i svedoci da je majka narodnog poslanika i našeg kolege Željka Sušeca, a koruptivne radnje se odnose na period od 2013. godine i nekoliko godina nakon toga, o čemu ja posedujem dokaze? Ukoliko svi organi kojima upućujem pitanje nemaju nikakva saznanja, evo, javno nudim dokaze i izvode iz platne evidencije kartica iz kojih se vidi da je apoteka „Pančevo“ nekoliko godina uplaćivala gotovo 40.000 evra na račun zanatske radnje „Gigi“, čija je vlasnica Smiljka Sušec, odnosno majka narodnog poslanika Željka Sušeca. Među tom robom koja je bila preko potrebna u iznosu od, kažem, gotovo 40.000 evra su razne platnene kese, vreće itd. Inače, zanatska gradnja „Gigi“ je po evidencijama iz Agencije za privredne registre, registrovana 30. maja 2018. godine, a već od jula meseca kreću intenzivna mesečna plaćanja ovoj zanatskoj radnji, a po izjavama svedoka, a s obzirom da je ovo javni prostor, smatrajte to takođe javnom izjavom, narodni poslanik je imao i te kako saznanja i svesno učestvovao u ovom koruptivnom lancu, jer je sam lično donosio račune u apoteku „Pančevo“ za preduzetničku radnju svoje majke, Smiljke Sušec, što je takođe činila i njegova sestra. Pa pitam, dakle, i Agenciju i MUP i nadležnom privrednom kriminalu, kao i premijerku, imaju li saznanja o ovom koruptivnom lancu? Ako nemaju, ja insistiram da me pozovu ili da prosto mogu da im pošaljem sve ove dokaze. Ako imaju saznanja, želim da znam šta se preduzelo po ovom pitanju, s obzirom da Željko Sušec nema prijavljenih oko četiri miliona dinara, odnosno gotovo 40 hiljada evra u svom izveštaju o Agenciji za borbu protiv korupcije. Dakle, nije čak ni porez platio na to sve i da je priznao na taj način da je učestvovao u ovom koruptivnom lancu. Sledeće pitanje upućujem ministru za rad i socijalna pitanja, Zoranu Đorđeviću. Naime, da li ima saznanja ili šta je eventualno, ako ih ima, preuzeo po pitanju inicijative i namere da se Vladimiru Jovanoviću zvanom Maradona, predstavljenom kao MMA borcu, na kojeg je pucano u Pančevu ispred vrtića, po policijskim informacijama, dok je vodio dete u vrtić pripremaju papiri u Javnom komunalnom preduzeću „Zelenilo“ u Pančevu, u kome je zaposlen, da mu ovo bude tretirano kao povreda na radu? Pitam dodatno ministra Đorđevića, da li je to povreda na radu, jer to znači da ako jeste da je izvršen atentat na zaposlenog u državnom preduzeću? Slobodna sam da tvrdim da bi to onda trebalo da bude događaj od nacionalnog interesa, da neko u sred bela dana u 7.30 ujutru puca na zaposlene u javnom preduzeću, pa čak i ako nisu iz Beograda, što obično traži veću pažnju. Evo, desilo se na 17 kilometara u Pančevu. Ministar Đorđević, sigurna sam da imam više informacija od mene po ovom pitanju, s obzirom da je i sam zajedno sa Andrejom Vučićem u više navrata posećivao borbe upravo Vladimira Jovanovića Maradone na raznim MMA turnirima. Takođe, Maradona je i član SNS, bio je i odbornik SNS i sigurna sam da ministar Đorđević ako nema profesionalni, ono bar ima lični interes da ovo utvrdi, s obzirom sve informacije ukazuju na to da se radi o kriminalnom obračunu, a ne da je neko dobio pet metaka u želudac, tako što je bio na radnom zadatku ispred preduzeća „Zelenilo“. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Dragan Vesović. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Moja pitanja će se ticati grada Kraljeva i grada Čačka. Prvo pitanje ide premijeru Republike Srbije, gospođi Ani Brnabić, koja je u zadnjoj poseti Kraljevu u razgovoru sa vlastima grada rekla da od aerodroma „Morava“ za sada nema ništa, ali da će biti rađen Moravski koridor. Bez obzira što su se građani grada Kraljeva uverili da je i ovoj Vladi mnogo značajniji put Drač-Tirana, a sada i posle razgovora sa gospodina Vučića sa gospodinom Redžepom Taipom Erdoganom i put za Sarajevo, mi pitamo dokle se stiglo sa projektom sa Koridora Moravskog? Kada će početi njegova gradnja i kada će on biti gotov? Napominjem da bi Moravski koridor trebao da spoji Pojate i Preljinu, da prođe pored grada Kruševca, grada Kraljeva, do grada Čačka, dakle kroz teritoriju na kojoj živi više od pola miliona stanovnika Republike Srbije i to centralne i zapadne Srbije. Drugo pitanje, gospođi Zorani Mihajlović, ministru za saobraćaj i infrastrukturu, a vezano za prvo pitanje, pošto je gospođa premijerka dala izjavu da od aerodroma „Morava“ u Lađevcima za sada nema ništa. Građane grada Kraljeva interesuje kada će sa aerodroma da poleti vazduhoplov? Odnosno, kada će sa aerodroma da polete avioni? Vlast u gradu Kraljevu je doduše pre izvesnog vremena pravila koncert za grupu „Piloti“ i tom prilikom jedno 20 hiljada evra dala i bez obzira što je aerodrom dva puta otvaran i jedan put od strane Borisa Tadića, drugi put od ministarke Mihajlović, nas interesuje kada će sleteti prvi avioni a piloti će svakako biti u tom avionu kada bude avion sleteo, te nam ovi koncerti nisu potrebni? Ministru za zaštitu životne sredine, gospodinu Trivanu ide pitanje, da li je urađena procena ekoloških rizika od proizvodnih procesa koji će se obavljati u najavljenoj fabrici u Kraljevu, koju će izgraditi turski investitor „Euro tai“? Prema raspoloživim podacima, u toj fabrici radiće se kamenovanje teksasa, a dalja obrada tog teksasa trebala bi da se radi u šivaonicama u Novom Pazaru. S obzirom da turski investitor nema nigde fabrike u Evropi, o svoje standarde sprečavanja zagađivanja životne sredine nije uskladio sa evropskim standardima, a lokacija buduće fabrike je u neposrednoj blizini Zapadne Morave, te postoji realna ekološka opasnost da se taj deo priobalja Zapadne Morave i okoline grada Kraljeva zagadi. Dakle, da li će nadležno ministarstvo dati informaciju jesu li ove informacije tačne, a ukoliko jesu tačne, šta će u tom smeru preduzeti? Pitanje gospodinu Šarčeviću, ministru prosvete, jeste da li će Ministarstvo prosvete dati dozvolu za dalji nesmetani rad Poljoprivredne škole u Kraljevu, inače najstarije poljoprivredne škole u Srbiji, pošto je promenom detaljnog plana regulacije grad Kraljevo 13 hektara zemlje koja je služila za nesmetano izvođenje praktične nastave, dao kao mogućnost kupovine investitoru „Leoni“? Time je doveo u pitanje dalji rad škole, a do današnjeg dana grad nije školi ponudio drugu zemlju, iste površine, da bi se rad mogao nesmetano nastaviti. Dakle, šta će biti sa ovim problemom jer početak nove školske godine i upisa u novu školsku godinu je vrlo blizu? Ministru Ružiću, ministru državne uprave i lokalne samouprave je pitanje da li će nadležno ministarstvo nešto preduzeti povodom skandalozne podnele sredstava iz budžeta grada Kraljeva lokalnim medijima, kada je jedna lokalna televizija sa svojim projektom „Za napredno Kraljevo“, dobila 80 puta više sredstava nego druge dve televizije, koje su izveštavale o neravnopravnom i nekorektnom deljenju sredstava iz budžeta grada Kraljeva i na taj način sprečavale eventualne krađe? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite.
Zahvaljujem se predsedavajući. Ja bih kao i do sada postavio nekoliko pitanja vezanih za život, konkretni život naših građana, pitanje koje postavljaju meni u mom kraju, na jugoistoku Srbije. Jedno od tih pitanja jeste, pošto se više puta čulo u prethodnom periodu i prošle godine, a i ove godine u medijima od strane nekih iz Ministarstva rada i socijalne politike, a vezano je za zakon o penzijskom-invalidskom osiguranju. Za one ljude koji odu ranije u penziju od 65 godina, a imaju jedan od uslova 40 godina radnog staža, po tom zakonu koji sam ja glasao, ljudi imaju penale za svaku godinu koji odu ranije od 65 godina i na taj način oni imaju umanjenje penzije do kraja života, u zavisnosti da li će otići u 61, 62, 63. ili 64 godine, a pitanje je da li će se ući u postupak promene ovog zakona u ovom delu? Bilo je veći broj najava od strane ministarstva i to je ono što me stvarno interesuje zato što to jeste i pitanje većeg broja ljudi koji su stekli uslove, jedan od uslova 60 godina, odnosno 40 godina radnog staža, pa sada čekaju da ne dođu do situacije da odu u penziju, da imaju smanjivanje tih 5, 10, 15, 20% do kraja života, već samo da to bude dok napuni 65 godina života, taj budući penzioner. Još jedno pitanje vezano je za razvoj poljoprivrede. Bez komasacije i rada na komasaciji i promena Zakona o komasaciji ili podzakonskih akata biće teško i da se radi komasacija. U našim područjima, tu govorim konkretno za nerazvijena područja, kao što je opština odakle ja dolazim, kao što su opštine na jugoistoku Srbije, svedoci smo da veliki broj njiva, sada, što se kaže, nema ko da ih obrađuje, zato što su ti ljudi ostarili, ne mogu da rade, njihovi mladi tamo ne dolaze i ta njihova zemlja je potrebno da se radi, da se razrađuje da bi mogli i dalje od toga ljudi da žive. Interesuje me da li će Ministarstvo poljoprivrede u narednom periodu, ja očekujem vrlo brzo, da se uđe u posao, za donošenje Zakona o komasaciji, jer smo svi svesni toga da bez ukrupnjavanja zemlje, bez komasacije, bez ulaganja u poljoprivredu na zemljištu koja stvarno ima mogućnost da se radi, nema nam ni razvoja poljoprivrede. Inače, Nemačka vladina organizacija GIZ je već pomagala da se uđe u postupak donošenja određenih pravilnika u komasaciji, i meni je to stvarno pitanje vrlo bitno da znam, jer ćemo na taj način stvarno imati mogućnost kada uradimo komasaciju, kada uradimo dobrovoljno grupisanje zemlje, za naše poljoprivedne proizvođače i u našim nerazvijenim područjima, imati veliku šansu i mogućnost da se tamo ostane da se živi, da mladi ljudi koji žele da se bave poljoprivredom, koji mogu koristiti subvencije koje daje država Srbija i Vlada Republike Srbije sa ukrupnjavanjem zemlje oni stvarno mogu nastaviti tamo da ostanu da žive i da od toga može stvarno da imamo i uspeh i budućnost i u tim našim malim, nerazvijenim opštinama kao što je opština Svrljig, Bela Palanka, Gadžin Han, Babušnica i veći broj takvih opština na jugoistoku Srbije. Još jednom, pošto ja stvarno uvek govorim kao pravi srpski domaćin, kao pravoslavac, ja bih današnjeg dana iskoristio priliku da čestitam Beograđanima slavu Spasovdan, gradu Beogradu da čestitam slavu Spasovdan, sa željom da Beograd i Beograđani i svi mi idemo napred, da bude mnogo bolje, da se razvijaju ta rubna područja i da se razvija poljoprivreda. Čestitao bih, normalno, i Nišavskom upravnom okrugu isti dan, današnju slavu Spasovdan, sa željom da naš Nišavski okrug ide napred, da se tamo razvija, da se rađaju deca, da se tamo bolje živi, i normalno, pošto ja dolazim iz Svrljiga, današnji dan je isto slava Spasovdan Manastira Vaznesenje Gospodnje, koji se nalazi u selu Labukovo, to je selo na granici sa opštinom Sokobanja. Čestitam i svim mojim ljudima ovaj dan Spasovdan, sa željom da svi u Srbiji bolje živimo, da imamo zdravlja, sreće i uspeha u svakom pogledu. Sve najbolje.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Zahvaljujem. Zahtev za potpunom informacijom ministru za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. Sadržaj informacije čije dostavljanje zahtevam tiče se štrajka u „Kajzenu“, koji se dogodio nedavno i informacija koju zahtevam od ministra je da mi odgovori na pitanje - šta je iz delokruga svoje nadležnosti uradio ministar, odnosno nadležni u Ministarstvu i šta je u postupanju učinjeno tokom štrajka u „Kajzenu“? Verujem da svi znamo šta se dogodilo za poslednjih nedelju dana. U „Kajzenu“ su radnice stupili u štrajk sa zahtevom za isplatu zaostalih zarada, prekovremenog rada i sa zahtevom za poboljšanje rada, uobičajeni sindikalni zahtev u svim normalnim državama. Ono što nije uobičajeno, i to treba da bude sadržaj informacije koju zahtevam od ministra, je reakcija poslodavca i izostanak reakcije bilo koga od nadležnih. Dakle, poslodavac se javnosti obratio da je nedavni štrajk u našoj kompaniji, da je bio bez osnova, da nije bio organizovan u skladu sa zakonom, da štrajk nije bio najavljen, pri čemu informacija od radnica u štrajku je da on zabranjuje sindikalno organizovanje, što je takođe povreda Zakona o štrajku i nadležnost Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. U drugoj fazi ovog arogantnog, nezakonitog i nadasve štetnog po sve u Srbiji javljanja poslodavca „Kajzena“ je da im nije bila data mogućnost da odgovore na zahteve zaposlenih, da pokušaju da postignu dogovor, a da je obustava proizvodnje ugrozila ispunjenje obaveza našim internacionalnim klijentima i prouzrokovala veliku reputacionu i finansijsku štetu za „Kajzen“. Moja poruka i ovaj deo mog zahteva za informacijom nije upućena ministru, upućena je poslodavcu, odnosno ljudima koji vode „Kajzen“. Vaša reputaciona šteta je sramota da držite žene 12 sati na radu, da im ne date sindikalno organizovanje i da ih tretirate kao roblje. To je poslovodstva reputaciona, finansijska i svaka druga sramota i šteta. Moje pitanje je zašto je to uopšte moguće da se dešava u Srbiji? Odgovor na to pitanje je dosta lako naći. Znate, ta iluzija i neprekidno ponavljanje da mi treba da pravimo poslove, da kreiramo radna mesta, da posla nema, jedna od najstrašnijih i najtragičnijih zabluda po elementarna prava svakog čoveka, žene i muškarca koji žive u Srbiji. Posla ima, i robovi su imali posla. Žene imaju posla svaki dan, vasceli dan, od rana jutra do noći. Zarade su problem. Da ljudi u Srbiji kažu poslodavcima, a u ime ljubavi, da će raditi džabe, svi bi imali posao. Ovakvo postupanje poslovodstva je, osim što je nezakonito po propisima koje je ova Skupština donela, ja mislim, dobar početak da se otvori dijalog odakle nam prava da uskraćujemo radnicima ono što je u tim propisima zapisano? Odakle vam prava da govorite – ćuti, za 22 ili 25 hiljada, jer može da bude i gore? Odakle vam prava da zabranjujete sindikalno organizovanje radnika i da u isto vreme isti ministar od koga zahtevam potpunu informaciju o postupanju u slučaju „Kajzen“ govori o tome da se mi menjamo po receptu evropskih integracija? U toj Evropi, po kojoj na rečima govorite da se menjamo, u realnosti se ne dešava ništa osim ruganja evropskim integracijama. U toj Evropi radnici imaju prava na štrajk, sindikati su obavezni u dijalogu sa poslodavcem i Vladom i štrajkovi su uobičajena pojava u demokratskom društvu. Maltretiranje radnika i zabrana štrajka, kao i – evo ti 25.000 i to ti je puno, omalovažavanje, ponižavanje i sve ono što se očigledno dešava ne samo u „Kajzenu“ i ovo ruganje poslodavca koji je obećao 800 radnika, a zapošljava 350 se ne dešava u Evropi. Kad se desi, onda ministar kaže – ne može. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287? Kolega Birmančeviću, izvolite.
Poštovani predsedavajući, u Osnovnom sudu u Šapcu u toku je proces suđenja gradonačelniku Nebojši Zelenoviću za zloupotrebe i nenamensko trošenje budžeta iz 2015. godine, i to za iznos ni manje ni više nego pet miliona evra. Postavljam pitanje potpredsedniku Vlade i ministru policije Nebojši Stefanoviću – kada će pripadnici MUP Republike Srbije Službe za borbu protiv organizovanog kriminala u interesu svih građana Šapca, ali i građana Srbije, izvršiti kontrolu poslovanja gradske uprave, imajući u vidu da je DRI kontrolom trošenja budžeta za 2015. godinu utvrdila nepravilnosti i zloupotrebu u iznosu od pet miliona evra? Ponavljam, sudski proces je u toku. Ono što je pitanje, na koje je potreban odgovor, upravo preko Službe za borbu protiv organizovanog kriminala, jer nikako se drugačije ne može nazvati trošenje iz budžeta pet miliona evra, je to – koje preduzeće, koji pojedinac i ko je imao pravo da zavuče ruku u kasu budžeta grada Šapca i da potroši pet miliona evra? Između ostalog, sredstva su potrošena u iznosima od 297 miliona dinara više od odobrenih aproprijacija, 86 miliona dinara su obaveze čiji pravni osnov nije u skladu sa važećim propisima, 89 miliona dinara bez validne verodostojne dokumentacije, 31 milion dinara bez zaključenog ugovora ili drugog pisanog akta, 42 miliona dinara bez sprovođenja javnih nabavki, itd, zloupotrebama nikad kraja. Ponavljam, molba ministru policije u ime građana Šapca i Srbije da dobijemo odgovor na pitanje - ko je potrošio pet miliona evra građana Šapca iz budžeta 2015. godine, bez javne nabavke, bez pravnog osnova, bez validne dokumentacije, bez zaključenog ugovora? Građani zaslužuju istinu, a lopovi kaznu u skladu sa zakonom i sa veličinom zloupotreba koje su uradili. Drugo pitanje postavljam predsednici Vlade Ani Brnabić, ministru finansija, kao i ministrima Ružiću i Đorđeviću. Naravno da, u skladu sa poslovanjem koje je konstantovano u 2015. koja nije bila izborna godina, u 2016. godini zloupotrebe su bile još veće, jer su izbori bili u toku. Dokazano je da su kupovinom glasova, koja je i priznata i potvrđena u Osnovnom javnom tužilaštvu u Šapcu, između ostalog, napravili većinu uz pomoć koje su sada još uvek na vlasti. Ono što se nastavlja to je zapošljavanje stranačkih aktivista i odbornika koji su isključivo na strani podrške i strani većine koju predvodi Nebojša Zelenović, kao učenik u Šapcu i republici poznatog Dušana Petrovića, bolje poznatog kao mistera 10% i u skladu sa tim zapošljavanje bez odobrenja Vlade Republike Srbije, kršenje zakona, a ono što je sigurna i pouzdana informacija, to je da je upravo Upravni inspektorat kontrolom od 4. oktobra 2017. godine konstatovao niz nepravilnosti i zapisnikom načelniku gradske uprave predložio 10 mera radi otklanjanja nepravilnosti, dok je žalbenoj komisiji Grada Šapca dostavljen predlog da se otkaže radni odnos i ponište nezakonita konačna rešenja načelnika gradske uprave za ukupno 10 nezakonito zaposlenih lica. Ministarstvo za rad, boračka i socijalna pitanja, Inspektorat za rad je takođe konstatovao da je u četiri javna preduzeća, koja naravno kontroliše i kojima upravlja Nebojša Zelenović, bilo zapošljavanja na određeno i na neodređeno vreme, ponovo bez odobrenja Republike, bez odobrenja Komisije Vlade za zapošljavanje. Pored toga uputio sam poziv i molbu budžetskoj inspekciji, koja je nadležna da upravo sve ovo što su konstatovale inspekcije iz navedena dva ministarstva, da uradi kontrolu gradskog budžeta, odnosno zapošljavanja u gradskoj upravi i lokalnim javnim preduzećima. Očekujem reakciju Ministarstva finansija, odnosno budžetske inspekcije. I pored svega navedenog 26. marta ove godine odbornica koja je bila član odborničke grupe SNS u Skupštini Grada Šapca, prešla je u odborničku grupu koja podržava gradonačelnika Zelenovića, tako što je zaposlena na neodređeno vreme u slobodnoj zoni Šabac bez bilo kakve saglasnosti, odobrenja ili konkursa. Ponovo se budžet Grada Šapca troši bez smisla, bez javnog konkursa, saglasnosti i bez poštovanja osnovnih kriterijuma za zapošljavanje. Pokažite građanima Šapca i građanima Srbije da je pravda svakako dostižna. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miroslav Aleksić. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, postavljam pitanje predsedniku Republike Srbije i premijeru Republike Srbije – kada će biti ukinut Zakon o privremenom uređivanju načina isplate penzija? To sa razlogom zato što ovih dana slušamo o tome da i MMF, sa jedne strane, traži ukidanje ovog zakona, sa druge strane slušamo premijerku koja kaže da oni ne mogu da ukinu taj zakon, zato što bi se njime praktično smanjile penzije, što nema nikakve logike sa istinom i sa suštinom. Danas čujemo iz Sofije predsednika Republike koji nam šalje poruku i kaže da je ovih dana slušao raznorazne gluposti o tome kako treba da se ukine zakon i kako je on nekome nešto uzeo, kako je penzionerima uzeo penzije. Zaista ne znam da li su gluposti, kada nekome a 40% penzionera je osetilo posledice tog zakona, njih 700.000 je od 2014. počelo da prima manje penzije nego ranije, da li je on to nekome uzeo ili nije uzeo. Dakle, radi se o tome da je uzeo penzije od 700.000 penzionera ili ... [[Isključen mikrofon.]]
Kolega Aleksiću, vi ne postavljate pitanje. Prvo, da bih vam objasnio sistem funkcionisanja države, predsednik Republike ili predsednik Vlade ne mogu ništa da uzmu. Narodna skupština je donela Zakon. Možete da pitate kolege poslanike, ne predsednika Republike kada će Skupština da izmeni zakone. Je li u redu? Zatražite reč.
Dakle, gospodine Arsiću, razumem ja jako dobro kako funkcioniše sistem, ja sam citirao predsednika Republike koji kaže da je slušao ovih dana gluposti da je on nekome nešto uzeo, a da on nije uzeo nikome ništa. Dakle, pitao sam, upravo postavljam pitanje Vladi, jer Vlada treba da predloži taj zakon ovda, a zašto to pitam? Zato što su već počeli da stižu rešenja za one penzionere koji su tužili državu i koji su dobili na sudu da država iz budžeta mora da im nadoknadi štetu. Pročitaću jedan primer čoveka koji je tužio za period od 1. novembra 2014. do 31. decembra 2015. godine, gde je doneseno rešenje da se mesečnim anuitetima isplati kompletan iznos koji je tom penzioneru oduzet neustavnim, odnosno protivustavnim zakonom, jer je penzija stečeno pravo. Zarada i imovina tužioca je garantovana Ustavom Republike Srbije, kao i međunarodnim pravima, konvencijama i ugovorima. Govorim vam to zato što će neko morati da vrati tih 500 miliona evra koliko ste za sve ove godine uzeli penzionerima. To su njihova stečena prava, to je njihova imovina, to je nešto što su oni svojim radom stekli, zaradili i niko nema pravo da krši Ustav i da uzima nešto što su oni sami stekli. Vi ste uzeli za pravo da to uradite sa penzionerima, sa zaposlenima, da smanjite plate, da smanjite penzije sa obrazloženjem da je država u problemu, da se moraju sprovesti određene reforme, ekonomska konsolidacija, ali nekako ste te reforme i konsolidaciju sproveli po leđima građana, po penzionerima, vojnicima, policajcima, zdravstvenim radnicima, profesorima, lekarima, dok su javna preduzeća ostala i nastavila da se bahate, da troše pare građana Srbije, istih tih penzionera od kojih ste uzeli i zato postavljam ponovo pitanje – da li i kada će ovaj neustavni, protivustavni zakon biti ukinut, odnosno kada će ga Vlada, kako vi predsedavajući kažete, poslati Skupštini u proceduru za usvajanje tog zakona? Drugo pitanje postavljam predsedniku Republike – kada će se taj dijalog o Kosovu otvoriti ovde u ovom parlamentu, s obzirom da on ne propušta priliku da u medijima govori…
Kolega Aleksiću, potrošili ste vreme.
Molim?
Isteklo vam je vreme od pet minuta.
Vi ste mi uzeli vreme, predsedavajući.
Nisam vam ja uzeo ništa.
Kako niste?
Ne uzimam ja nikome ništa.
Prekinuli ste me malopre…
Ne uzimam ja nikome ništa. Zahvaljujem. Da li još neko od ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Miletić Mihajlović. Nastavljamo sa radom. Prelazimo na jedinstveni pretres o 21. tački dnevnog reda – PREDLOG ODLUKE O OBRAZOVANJU KOMISIJE ZA ISTRAGU POSLEDICA NATO BOMBARDOVANJA 1999. GODINE PO ZDRAVLJE GRAĐANA SRBIJE, KAO I UTICAJ NA ŽIVOTNU SREDINU, SA POSEBNIM OSVRTOM NA POSLEDICE KOJE JE OSTAVILA UPOTREBA PROJEKTILA SA OSIROMAŠENIM URANIJUMOM. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 192. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke o obrazovanju Komisije za istragu posledica NATO bombardovanja 1999. godine po zdravlje građana Srbije, kao i uticaj na životnu sredinu, sa posebnim osvrtom na posledice koje je ustavila upotreba projektila sa osiromašenim uranijumom. Da li predlagač – narodni poslanik Maja Gojković, odnosno predstavnik predlagača – narodni poslanik Darko Laketić, želi reč? Kolega Laketić, izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvažene kolege narodni poslanici pre svega želeo bih da vas upoznam sa ovim današnjim predlogom, ali ću napraviti jedan kratak uvod. Naime, NATO bombardovanje SRJ trajalo je od 24. marta do 10. juna 1999. godine. Podsetiću vas da je NATO agresija izvršena bez prethodne saglasnosti Saveta bezbednosti. U napadima koji su bez prekida trajali 78 dana besomučno su gađani ciljevi poput privrednih objekata, dakle infrastrukturnih objekata, bolnica, škola, crkvi, kulturnih objekata. Ono što je naročito značajno jeste da šteta koju je SRJ imala, procenjuje se i to nikada neće biti do kraja otkriveno kolika je, ali se procenjuje da je između 60 i 100 milijardi dolara. Konačan broj žrtava takođe nije u potpunosti poznat, ali se ta cifra kreće između 1.200 do 3.000 žrtava, uz to bilo je i preko 7.000 ranjenih. Tokom dejstava i agresije NATO snaga na teritoriju suverene države SRJ korišćeni su avioni A10. Zašto je to bitno? Zato što su upravo ti avioni nosili topove koji su koristili projektile, municiju koja je pravljena od osiromašenog uranijuma. Ta municija je bila od 30 mm i svaki projektil je nosio 273 grama osiromašenog uranijuma. Ono što se zna, a što ćemo svakako proveriti prilikom formiranja komisije jeste da postoji jedna informacija da je 112 tačka na teritoriji KiM gađano tim projektilima i da postoji i devet tačaka na teritoriji centralni Srbije, tačnije opštine Bujanovac, Preševo i Vranje gde su takođe ovi projektili bačeni. Kažem još jednom, to će biti možda jedan od prvih zadataka komisije, da tačno utvrdi lokalitete gde je osiromašeni uranijum zaista dospeo do naše zemlje. Vratimo se na zdravstveni aspekt ove teme i krenuću upravo od tog osiromašenog uranijuma. Osiromašeni uranijum predstavlja jednu supstancu koja nastaje prilikom obogaćivanja prirodnog uranijuma za upotrebu u nuklearnim reaktorima. Ono što je karakteristično za ovu supstancu jeste da je izuzetno jeftina, jer predstavlja nus produkt u ovim hemijskim reakcijama. Upravo zato što je jako jeftina, a zato što je skupo, izuzetno skupo njeno skladištenje i zato, to je treći razlog, što ima veliku gustinu, neke zemlje na žalost upotrebljavaju ovaj materijal za izradu municije, pogotovo municije koja služi za probijanje snažnih čeličnih oklopa. Opet, zašto je ovo bitno? Zato što prilikom prodiranje takve supstance, takvog projektila kroz čelični oklop se razvija temperatura od preko 3.000 stepeni celzijusa i probija se oklop, ali se stvara i karakteristična uranijumska prašina. Sam osiromašeni uranijum je nestabilan. On je piroforan, on sagoreva brzo i oksidira i vrlo brzo, neposredno nakon tog delovanja on formira uranijum soli, uranijalna jedinjenja, to su izuzetno toksična, izuzetno opasna hemijska jedinjenja. Ono što bih želeo naglasiti, a vezano za budući rad komisije jeste da se nećemo samo osvrnuti na radiološki efekat osiromašenog uranijuma, već ćemo govoriti i istraživati i hemijske efekte osiromašenog uranijuma zato što njegovi toksični i hemijski efekti prevazilaze radiološke i ne samo zbog toga. Postoji čist osiromašeni uranijum, postoji prljav osiromašen uranijum. Čist je ovaj koji sam pomenuo, prljav je u stvari istrošeno nuklearno gorivo. Na našu žalost, u agresiji na našu zemlju korišćeni su i jedan i drugi. Ovaj drugi je još gori zato što pored osiromašenog uranijuma u sebi poseduje ostatke, tragove nekih još toksičnijih elemenata poput plutonijuma i sličnih, te su i toksični efekti na taj način multiprilicarni. Dugotrajni efekti osiromašenog uranijuma na populaciju, na živi svet su naučno evidentirani. Izjave nekih zvaničnika da postoje studije gde uranijum, osiromašeni uranijum nema negativne efekte na zdravlje, su studije koje takođe postoje, ali u manjem broju. Iskren da budem, diskutabilno je njihovo poreklo. Pročitaću vam pre svega dokazane naučne efekte. Govorim o činjenicama koje ću potkrepiti naučnim referencama. Izlaganje osiromašenom uranijumu može izazvati oštećenje bubrega kod ljudi. Osiromašeni uranijum je pokazao citotoksično, genotoksično i kancerogeno delovanje u studijama na životinjama. Citotoksično razara ćelije, genotoksično razara taj genetski potencijal, hromozome i genom i kancerogeno izaziva stvaranje raka, tu tzv. medicinski malignu alteraciju. To je sve dokazano u IDIVIVO studijama na životinjama. Epidemiološki dokazi pokazuju da uranijum izaziva reproduktivni poremećaj kod ljudi. Zatim, dokazano je da kod glodara i žaba uranijumove soli o kojima sam pričao, sada govorim o hemijskim toksinima, koji su rastvorljivi u vodi, imaju teratogena svojstva. I ovo moram reći, da su dokazi o zdravstvenim efektima koji ima osiromašeni uranijum na ljude, najvećim delom nepotpuni, delom zbog činjenice da je kod svega nekoliko desetina ljudi utvrđeno da su bili izloženi neposredno visokim dozama osiromašenog uranijuma. Takođe, dokazano je, nakon što je municija sa osiromašenim uranijumom korišćena tokom oružanog sukoba, prisustvo osiromašenog uranijuma i uranovih spojeva u zemlji i vodi ili na opremi u zgradama može zavisiti od velikog broja faktora, ali predstavlja i kratkotrajnu i dugotrajnu opasnost za zdravlje lokalne populacije. Ovo je naučno dokazano i za sve ovo postoje naučne reference. Ono što je takođe posebno bitno, što je mnoštvo autora dokazalo i potvrdilo u svojim naučnim studijama, jeste da opasnost od kontaminacije osiromašenim uranijumom se teško kontroliše, baš zato što sam rekao da nakon sagorevanja osiromašenog uranijuma, formira se uranijumska prašina, gde struje vetrova mogu odneti taj materijal na zaista mnoga udaljena mesta. Šta su naučnici, veliki broj referentnih naučnika rekli o tome? Neki autori smatraju da zavisno od meteoroloških uslova, domet radioaktivnih padavina aerosolo osiromašenog uranijuma praktično je neograničen. To je dokazao Leonard Dic, nuklearni fizičar, jedan od doajena u toj oblasti. Zatim, prema istraživanjima u Kuvajtu, aerosoli osiromašenog uranijuma su ostali u vazduhu bar dve godine i leteli do Saudijske Arabije. To je dokazala Ketrin Euler. Za sve to posedujem reference. Takođe, ono što je vrlo bitno za nas, a isto tako verifikovano je naučnim istraživanjima, u toku agresije na SRJ, u jeku najvećih da kažem ataka NATO avijacije i padanja tih projektila sa osiromašenim uranijumom, izmereno je 25 puta veća radioaktivnost u Grčkoj i osam puta veća u Bugarskoj, kada su vetrovi praktično nosili taj sadržaj, tu prašinu sa KiM ka ovim državama. Sada ću hronološki izneti i neke podatke koji se na žalost zloupotrebljavaju i zloupotrebljeni su u medijima proteklih dana. Nakon NATO agresije na KiM, Ujedinjene nacije su poslale svoj tim, svoju komisiju koja je imala zadatak da ispita ne samo uticaj na zdravlje već i uticaj životnu sredinu. Godine 2001, dakle taj UNEP-ov tim, tim UN, stigao na KiM i 2001. godine već objavio svoj prvi preliminarni izveštaj. Taj izveštaj je govorio sledeće – na KiM u zoni upotrebe osiromašenog uranijuma nema široko rasprostranjene kontaminacije. Ta kontaminacije je samo na prostoru 10 do 15 metara od pada projektila. To je prva tačka. Druga tačka – nema kontaminacije voda, i treća tačka – nema neposrednog uticaja po zdravlje ljudi. To je bio njihov izveštaj. Da bi 2002. godine sami sebe demantovali, ta ista komisija i izjavila – na Kosovu nisu kontaminirani samo lokaliteti označeni na vojnim mapama, već na najmanje pet zona, postoji zona ogromne i široke kontaminacije koja ipak, na kraju zaključak, ne predstavlja pretnju po zdravlje ljudi i životnu sredinu. Da bi neposredno nakon toga, najveće ime u oblasti uticaja radijacije na zdravlje ljudi, to je gospodin Kristofer Bazbi, utvrdio i dokazao da UNEP-ov izveštaj nije pouzdan, da nijedna od navedenih tvrdnji nije tačna. Citiram njegovu referencu, njegov objavljeni rad i njegovu izjavu - nijedna od navedenih tvrdnji nije tačna i da, kako spoljašnje izlaganje nije glavni vid ekspozicije, jer, zamislite, medicinski gledano u toku akutnog bombardovanja, dakle u toku faze bombardovanja stvara se ta prašina i ulazni put je inhalatorni, dakle ulazni put nokse toksina koji je uzročnik je inhalatorni, tada čovek može da udahne tu prašinu. Međutim, nakon toga, pošto su te soli rastvorljive u vodi, dakle ima ih u životnoj sredini, ulazni put je ingestioni, dakle putem digestivnog trakta i Kris Bazbi čuveni naučnik je dokazao upravo velike propuste u radu te komisije. Dakle, on je rekao da spoljašnje izlaganje nije glavni vid ekspozicije i on smatra da za procenu rizika od izlaganja o osiromašenom uranijumu upotrebljen je pogrešan model. Ovakva tvrdnja britanskog stručnjaka ja mislim da je dovoljan razlog da mi hrabro krenemo sa radom u našoj komisiji. Da mi hrabro krenemo u istragu, pre svega zbog dokazivanja istine zbog našeg naroda. Posebnu dimenziju ovom problemu daje istraga italijanskog parlamenta. Naime, italijanski parlament još od 2005. godine, ima formiranu komisiju koja se bavi istragom efekata osiromašenog uranijuma na zdravlje ljudi, uticaj na životnu sredinu, čak oni ne istražuju samo osiromašeni uranijum već i uticaj azbesta, radona, itd. Ono što je značajno, a vezano je za rad Italijana, jeste da je ta komisija vrlo studiozno radila svoj posao, ali je nažalost bila pod velikim pritiscima i od Ministarstva odbrane Republike Italije, ali i od snage NATO-a. To mi je u direktnom razgovoru preneo i predsednik komisije, gospodin Đan Pjero Skanu. Poseban značaj i veliki trud i veliku hrabrost pokazala je poslednja komisija upravo pod njegovim vođstvom. Gospodin Đan Pjero Skanu i njegovi saradnici, koje sam upoznao, koji su vrhunski stručnjaci, bilo je i narodnih poslanika, ali je bilo i vrhunskih stručnjaka u mnogim oblastima, uspeli su da dokažu uzročno posledičnu vezu između povećane učestalosti malignih oboljenja krvi, malignih oblasti kod Italijanskih vojnika koji se nalaze u sektoru Metohije, odnosno u sektoru na KiM, dakle, gde su smešteni i sa druge strane osiromašenog uranijuma i noksi koji su delovale upravo u tom periodu. Sada možemo definitivno reći, jer su oni dokazali, na nastanak bolesti. Ono što je posebno značajno, a značajno je za te italijanske vojnike i uopšte za italijansku državu jeste da su oni ustanovili jedan institut kvalifikovane verovatnoće. Naime, kompariranjem slučajeva, odnosno osoba odgovarajućih uzrasta na teritoriji gde su se nalazili sa komparacijom incidence bolesti kod osoba istog uzrasta na teritoriji gde nije bilo toksina, oni su došli do statističke značajnosti i praktično oni više ne rade klasično dokazivanje, već se koristi taj institut kvalifikovane verovatnoće. Šta to u stvari znači? Taj institut je italijanskim vojnicima omogućio da se ostvari pravo na naknadu štete u slučaju bolesti, bez dokazivanja direktne uzročne veze uz pretpostavku da je bolest nastala kao posledica uslova u okruženju. To je velika stvar upravo za njihovu državu. Navešću nekoliko najznačajnijih svedočenja iz tog izveštaja. Ja sam, naime, preuzeo taj izveštaj komisije. Izveštaj je preveden i mogu reći da je taj izveštaj vrlo studiozno rađen i da će nam poslužiti kao jedna izvanredna polazna osnova za naš rad. Kao prvo svedočenje koje je veoma značajno, navešću svedočenje profesora Đorđa Trente. Profesor Đorđe Trenta je inače predsednik Udruženja za zaštitu od zračenja Republike Italije, jedan vrlo ugledan i eminentan profesor. Prilikom svedočenja pred komisijom izjavio je sledeće – osiromašeni uranijum, prilikom sagorevanja, dakle stvara karakterističnu uranijumsku prašinu, uranijumska prašina i mikro i nano čestice koje nastaju na taj način su direktni uzročnici raka, maligniteta. To je izjava Đorđa Trente, koja je verifikovana u izveštaju komisije. Nakon toga se podigla velika bura u italijanskoj javnosti, bio je pritisak od strane Generalštaba i Ministarstva odbrane. Da li je to zaista rekao ili nije rekao, međutim na kraju je stiglo pismo gospodina Trente, koji je uputo gospodinu Skanuu, gde je rekao doslovce da je rekao bukvalno ovo što ja izričem danas. Dakle, uranijum je nalogodavac, nano čestice su odgovorne direktno i mikro čestice za nastanak raka. Međutim, šta je to specifično u Italiji za razliku od nekih drugih država? U Italiji čak i Generalštab italijanske vojske ne poriče da je osiromašeni uranijum štetan. To piše u ovom dokumentu. Dakle, Generalštab vojske Italije kaže – osiromašeni uranijum je štetan, ali se oni pravdaju pred komisijom – ali, mi nismo koristili osiromašeni uranijum. Međutim, to nije neka vajda, neka korist onim italijanskim vojnicima koji su oboleli u sektoru Kosova i Metohije gde se nalaze. Ono što je vrlo bitno i što ću pomenuti jeste još jedna činjenica koja je vrlo bitna zbog nas. Oružane snage SAD su još 1994, 1995. godine obavestile italijanski vojni vrh o rizicima upotrebe takve municije. Toliko o tome da oružane snage SAD nisu znale da je to štetno ili da se negira neka štetnost. Osiromašeni uranijum ima štetno dejstvo po zdravlje ljudi. Suština je da mi to dokažemo. Ono što se pokazalo kao važna novina u toku trajanja parlamentarne istrage kroz više skupštinskih saziva italijanskog parlamenta, jeste saznanje da se pravi značaj problema osiromašenog uranijuma i njegove štetnosti u specifičnoj stvarnosti može prepoznati samo ukoliko se posmatra kao jedan od aspekata opšteg pitanja izloženosti pripadnika vojske u njihovim slučajevima, svim onim faktorima rizika koji postoje u civilnom sektoru, pored onih koji su specifični u njihovom okruženju. To su neke premise, neki postulati, neka metodologija koju ćemo i mi koristiti u našem istraživanju. Posebno je zanimljiv slučaj i njega ću naglasiti, slučaj potpukovnika Enio Letijerija. Naime, dotični gospodin Letijeri je bio komandant medicinskih snaga u sektoru KFOR-a italijanskog. On je prilikom svedočenja pred komisijom italijanskog parlamenta izjavio sledeće: „Lično sam utvrdio prisustvo visoke koncentracije kancerogene u vodi namenjenoj za snabdevanje italijanskog kontingenta, a sve to u kontekstu oskudnog, neefikasnog zdravstvenog nadzora nad italijanskom vojskom i ozbiljnih opasnosti po životnu sredinu, koju je komanda u potpunosti potcenila i ignorisala“. Onda vam je na osnovu svedočenja ovog čoveka, koji je istinoljubiv pa je to priznao pred komisijom, onda vam je jasno da efekti osiromašenog uranijuma prevazilaze čak i neke naše možda i najcrnje pretpostavke. Upravo zato metodologija rada i zaključci ove komisije i ovaj izveštaj će biti polazna osnova rada ove naše komisije i jedan od prvih svedoka pred našom komisijom biće gospodin Đan Pjero Skanu. Ono što je posebno značajno, videli ste u samom nazivu ove komisije, mi se nećemo nikako ograničavati na efekte osiromašenog uranijuma, prvo zbog toga što osiromašeni uranijum ima značajnije hemijske toksične efekte od radioloških, prvo zbog toga, a drugo, reći ću vam zašto. Zato što prilikom NATO bombardovanja, osim vojnih ciljeva, meta napada su bila energetska postrojenja, pogoni hemijske industrije, industrije boja, što je prouzrokovalo oslobađanje hemijskih supstanci u visokim koncentracijama. Najvažniji među njima su amonijak, azotni oksidi, benzen, dioksini, dihloretan, polivinil hlorid, polihlorovani bifenili, vinil hlorid, monomer fenoli koji su toksični za jetru i digestivni trakt, fosogeni, hlor, hlorovodonična kiselina, stiren, sumpor-dioksid, teški metali. Ono što je zajedničko za sve ove supstance jeste da su njihovi efekti na ljudsko zdravlje teški i dugotrajni. Poštovane kolege narodni poslanici, zato predlažem da formiramo predloženu komisiju, zato potenciram medicinski humani aspekt našega rada. Uvažene kolege narodni poslanici, poštovani predsedavajući, naša obaveza je da utvrdimo istinu i naša obaveza je prema građanima ove zemlje da utvrdimo šta je to uzrok povećane stope učestalosti malignih bolesti, malignih bolesti krvi, kongenitalnih anomalija, to je naša dužnost. Rezultati do kojih komisija treba da dođe i kada budu došli impliciraće i pravnu i političku dimenziju i utrće put i pravnom i političkom delovanju naše države. Hvala.
Zahvaljujem kolegi Laketiću. Reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, Narodna skupština Republike Srbije sa popriličnim zakašnjenjem stavila je na dnevni red ovaj problem. To je trebalo uraditi još početkom 2000-ih godina, ali znamo da je država tada bila pod jednim prikrivenim vidom strane okupacije, okupacije od onih istih koji su nas bombardovali, pa nije bilo ni teorijskih šansi da se to dogodi. Ali, ni sada nije kasno, sada smo možda temeljitije pripremljeni jer već ima objavljenih knjiga na tu temu, pa čak i jedna doktorska disertacija koju sam imao čast da pogledam. Koliko je to važno pitanje vidimo pre svega po tome koliko je uznemiren onaj Skot, američki ambasador. Možete misliti, Skot kaže – nije osiromašeni uranijum krivac za omasovljenje broja obolelih od raka, nego pušenje. Propušila Srbija. Međutim, u Srbiji je 1998. godine, od ukupnog broja građana, bilo 44% pušača, direktnih uživalaca duvanskog dima, a danas ih ima 38%. Dakle, za 6% manje trebalo bi da se smanji i broj obolelih od raka, bar od onih vrsta za koje je dokazano da duvan direktno utiče na njihovu pojavu, pogotovo kada je reč o raku pluća. A šta kažu naši statistički podaci? Te 1998. godine, kada smo imali 44% pušača od ukupne populacije, bio je 18.841 građanin oboleo od raka, dakle, od ukupne populacije – odrasli, starci, žene, deca itd, umrlo je 12.162. Ta brojka počinje naglo da raste. Već 2005. godine 24.369 obolelih od raka, a 14.000 umrlih, da bi 2015. godine bilo 38.066 obolelih od raznih vrsta raka i 21.865 umrlih. Podatke za 2017. godinu još nemam, ali mi nemamo nijedan drugi faktor koji bi, osim duvanskog dima i ovih klasičnih oblika izazivača kancerogenih bolesti, kao što su razne veštačke materije, silikoni, azbest itd, sve to traje pa traje, upotreba tih materija za koje je dokazano da su kancerogene se i smanjuje, bolje se kontroliše prerada hrane, a ovoliki je broj obolelih. Jedini uzročnik može biti bombardovanje osiromašenim uranijumom plus, što ne smemo zaboraviti, rušenje raznih objekata po Srbiji koje je dovelo do curenja štetnih materija i zagađenja. Osim osiromašenog uranijuma, najveća opasnost preti od piralena – najugroženiji su Kragujevac i okolina, Bor i okolina i živa – najugroženiji su Pančevo i Novi Sad. Pazite, svaka pogođena trafo stanica izazvala je zagađenje okoline opasno po ljudsko zdravlje, svaka pogođena trafo stanica, a da ne govorimo o većim objektima. Na svu sreću, Vlada Srbije u kojoj sam imao čast da se upravo bavim tim poslovima, jer sam vodio Odbor za privredu i finansije, izvršila je dislociranje svih hemijskih materija iz „Prve iskre“ iz Bariča. Inače, da je to pogođeno, celi bi Beograd poumirao. Mi smo to na vreme izvezli cisternama, uklonili na sigurno mesto, nikad vam neću reći gde, i danas je to tajna, ali nikog nije ugrozilo, svi su spašeni. To je bilo najopasnije u celoj Srbiji i mi smo to prvih dana već izneli van područja Beograda, van područja naseljenih mesta, na sigurno mesto. Vidite, kada je reč o osiromašenom uranijumu, imamo mi jedno tragično iskustvo koje je prethodilo bombardovanju iz 1999. godine. Imamo iskustvo bombardovanja Republike Srpske, prema nekim podacima, tamo su već neki ciljevi 1994. godine gađani osiromašenim uranijumom, najviše 1995. godine, i najgore je stradalo mesto koje se zove Hadžići, to je gradska opština Sarajeva, periferna opština u jednoj prilično uskoj kotlini. Mi smo tamo imali posebno važne vojne objekte. To su uglavnom bili objekti za remont, ali je NATO iz njemu znanih razloga želeo baš tamo najviše da istrese osiromašenog uranijuma, najviše su se nakon Dejtonskog sporazuma srpski stanovnici Hadžića, to je većinski bila srpska opština i pre rata, preselili u Bratunac i masovno odmah počeli da umiru. Tamo je neverovatan procenat smrtnosti od raka. Ne želim sada da govorim napamet, odavno podatke nisam imao pred sobom, ali to je sve veoma proverljivo i to zna cela Republika Srpska. Ta stopa smrtnosti u Srbiji od raka je na vrhu stope smrtnosti od te bolesti u celoj Evropi. Vidite, gađali su nas otpatcima. Osiromašeni uranijum predstavlja nuklearni otpad nakon obogaćivanja uranijuma koji se koristi za nuklearno oružje i koji se koristi za atomske centrale. To je ono što svaka zemlja koja ima atomske centrale muku muči gde će da uskladišti atomski otpad. Amerikanci su se dosetili da jedan deo tog otpada upotrebe za tzv. konvencionalno oružje, odnosno municiju za konvencijalno oružje jer višestruko ima veću probojnost, pogotovo kada je reč o tenkovima, kada je reč o zidanim objektima, kada je reč o utvrđenjima. Umesto da to negde sakriju, sklone u stenovite planine, na dno okeana, u zaštićenim buradima, pošto je proces raspada, nailazio sam na različite podatke, između milijardu i četiri milijarde godina. To je neuništivo. Oni su odlučili u jednom momentu da 10 tona osiromašenog uranijuma istresu na Srbiju i rešili problem skladištenja nuklearnog otpada. Sada vi Srbi vidite šta ćete sa svojom genetikom, šta ćete sa svojim potomstvom. Ono što je tu opasno, pazite, oni su najviše gađali ciljeve na KiM. Od ciljeva u ostatku Srbije, gađali su okolinu Vranja, Bujanovca i Preševa. Veliki je broj mesta na Kosovu – dva, četiri, šest, osam, deset, dvanaest čiju su okolinu gađali ovim nuklearnim otpadom. Tamo su najveće žrtve Albanci, njihovi prijatelji, njihovi saveznici koji su ih gurnuli u pobunu protiv Srbije u građanski rat, ovako su ih unakazili. NJima se najviše rađaju defektna deca, nekada sa dve glave, nekad sa viškom udova, deformisane životinje itd. To je tamo daleko, daleko, daleko prisutnije nego u ostatku Srbije. Ali, Ibar je reka koja se uliva u Zapadnu Moravu i znači celi moravski sliv od Kraljeva do Smedereva je ugrožen. Morava i u Dunav unosi te materije. Svako od nas može da računa da u svom organizmu ima po nešto od toga. To bi možda aparatima iz domena nano tehnologije moglo da se utvrđuje. Ta nano tehnologija je poprilično fantastična nauka, jer se bavi materijalima koji su mikroskopski jedva vidljivi, ali oni imaju svoje dejstvo i dejstvo u svakom čoveku. Ko zna koliko ćemo to nositi u svojim genima i koliko ćemo nositi u svom organizmu i koliko ćemo sve to prenositi. Ogroman broj životinja je na ovaj način ugrožen, zaražen. Biljna hrana je zaražena. Naravno, najviše tamo gde je bilo najintenzivnije gađanje, ali nije ugrožena samo Srbija, nego i Mađarska i Rumunija i Bugarska i Makedonija, pa čak i sama Albanija, one visoke planine nisu mogle zaštititi od ovakvog koncentrisanog gađanja osiromašenim uranijumom. Dame i gospodo, rekoh već, imam ovde jednu knjigu objavljenu na tu temu. Ja sam je pročitao. Neću je vama čitati, pročitajte sami „Zločin u ratu, genocid u miru“, posledice NATO bombardovanja Srbije 1999. godine. Autori su Vladislav Jovanović, Slobodan Petković i Slobodan Čikalić. To je knjiga od koje bi naš odbor trebao da krene. Od čitanja te knjige pa da ide dalje, da razmatra sve pogodne materijale. Vidite, šta je stvar sa tim osiromašenim uranijumom? Da je on koncentrisan pao na jedno mesto, pa da smo ga mi zalili dovoljnim količinama betona ili olova, pa onda betona, ne bi predstavljao opasnost, ali on se rasprostirao po širini teritorije, a najviše na Kosovu. Samojonizujuće zračenje, mala doza tog zračenja izaziva rak kod ljudi. To je udisala stoka, konzumirali su ljudi i pored tog osiromašenog uranijuma, kako je rekao gospodin Slobodan Čikarić, jedan od autora knjige, korišćen je još opasniji plutonijum 239 koji se koristi za američke atomske bombe. To je, dakle, bacati plutonijum je deset puta veći zločin po proceni gospodina Čikarića nego bacati samo osiromašeni uranijum. Određen broj tih bombi bio je snabdeven i plutonijumom. Četiri lokaliteta na jugu Srbije, koja su najviše bombardovana u okolini Vranja su Pljačkovica, Borovac, Bratoselci i Reljane i trebalo bi odmah tamo poslati stručne ekipe kako bi na terenu vršili ispitivanja. Ispitivanja zemljišta, ispitivanja vazduha, vode, ispitivanja ljudi koji tamo žive, leševa umrlih od raka i domaćih i divljih životinja. Vidite, Amerikanci su u svojoj zemlji ugasili postrojenje koje je pravilo penetratore od osiromašenog uranijuma jer je to povećavalo zračenje od 380 grama uranijuma. Ukinuli su te uređaje, a bacili ih na Srbiju i delimično na Crnu Goru. Nad Srbijom i Crnom Gorom izgorelo je, da ne govorimo samo o osiromašenom uranijumu, 16.500 tona kerozina u manje od tri meseca i to ima posledice. Zatim, u atmosferu je otišlo 20 tona hlora zbog bombardovanja „Petrohemije“ u Pančevu. To je bilo 15. aprila 1999. godine. Uništavanje naftnih skladišta je dovelo do oslobađanja ogromnih količina ugljen – dioksida, ali posebne grupe visoko kancerogenih jedinjenja, koji predstavljaju policiklične aromatične ugljovodonike. Povišene količine dioksina i furana, takođe kancerogenih materija su registrovane čak u Trakiji, u Grčkoj u aprilu 1999. godine. Oko tri i po milijardi kilograma zemlje je izmešteno usled eksplozije bombi i ta zemlja koja je izmeštena, na neki način je svakako zatrovana. Fluorovodoničnu kiselinu, rekoh, to je bilo 165 tona, autori jednog od ovih tekstova, to je Danica Grujičić, ona misli da smo to ispustili u Savu, 160 tona fluorovodonične kiseline iz Bariča nismo ispustili u Savu. Da smo je ispustili ili da je pogođena, ode celi Beograd. To smo na vreme cisternama izvezli. I ako je išta zaslužna ta Vlada Srbije 1999. godine, to je što je na vreme spasila Beograd, znajući kakvi su ovi zlikovci i da se neće ustručavati da gađaju najopasnije objekte. U Pančevu i Novom Sadu u Dunav je otišlo tri tone žive. Ovo su opet podaci prema Danici Grujičić, koja se ovim ozbiljno bavila. Novi Sad, Bor, Kragujevac i Pančevo su proglašeni za nebezbednim mestima za život. Radijacija je bila povišena i u Rumuniji, Bugarskoj, Grčkoj i Makedoniji. Raspršivanje alfa čestice koja se raznosi putem vetra bilo je zabeleženo u Češkoj, Slovačkoj, Poljskoj, Belorusiji, Rumuniji i Mađarskoj. Alfa čestice su jedna vrsta kosmičkih čestica koje su u većoj koncentraciji smrtonosne, sve razaraju, sve uništavaju. Nije ovde bila tolika koncentracija, ali bila je koncentracija koja je primećena i koja je već sama po sebi opasna. Pored Novog Sada i Pančeva, Bora i Kragujevca, reoni kontaminacije su još Lučani, Prahovo, Raško, Vrbas, Niš, Priština, Leskovac, Vranje. Svetski prosek obolelih od malignih oboljenja je 2.000 na milion stanovnika. U Srbiji je broj obolelih 5.500 na milion stanovnika, što je 2,7 puta iznad svetskog proseka. Još neke podatke sam prikupio. Ovo je iz doktorske disertacije dr Miljane Stojanović Milosavljević, koja je odbranila doktorsku disertaciju pre nekoliko godina na Biološkom fakultetu. Govori o raznim vrstama kontaminacije, a posebnu pažnju posvećuje izlivanju piralenskog ulja koje je ušlo u lanac ishrane, a istraživala je područje vodotoka reke Lepenice od njenog ulaska u Kragujevac do ulivanja u Moravu, kao i fabrički krug „Zastave“, koja je reketirana 9. i 12. aprila. Tada je uništena trafo stanica i oštećeno pet transformatora, tako da se izlilo piralensko ulje u zemljište i preko kišne kanalizacije dospelo u reku Lepenicu. Piralen se najviše akumulira, kako doktorka kaže, u masnom tkivu i najveći štetni efekti mogu se očekivati kod riba, zmija, ptica i sisara. Najviše je ugrožen čovek, naravno, jer je zavistan i od biljne i od životinjske hrane. Malo pre je gospodin Laketić govorio o Komisiji UN koja se bavila ovim pitanjem. Ja sam isto to malo čitao, proučavao i moram da pomenem jednog čoveka koji se zove Bakari Kante. On je Senegalac koji je bio šef Misije programa UN. Podneo je izveštaj o stravičnim posledicama bombardovanja Srbije, koji nikad nigde nije objavljen. To su UN jednostavno zaključali u nekoj fijoci.
Privodite kraju, kolega Šešelj.
On govori o užasu koji je to proizvelo. Moram da pohvalim, inače, pošto je reč o Senegalcu, kad god sam se u životu susretao sa Senegalcima, moram da kažem da su to bili izuzetno ozbiljni, časni ljudi, nepotkupljivi. Takav je bio i jedan sudija u Haškom tribunalu, koji se pokazao kao častan i nepotkupljiv. Takav je i ovaj koji je radio na istraživanju podataka o kontaminaciji Srbije. Ono što nisam stigao da govorim, to je o ovom sudskom procesu koji je vođen u Italiji, jer 7.000 italijanskih vojnika KFOR-a je obolelo od raka u toku boravka na Kosovu, 7.000.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa JS pozdravlja što je konačno došlo na dnevni red da se istraži i sazna puna istina o tome šta se događalo i kakve su posledice posle bombardovanja od NATO pakta 1999. godine. Posebno nam je zadovoljstvo što pripadamo ovoj skupštinskoj većini koja je našla snage da posle dužeg vremena ovu tačku stavi na dnevni red i da javnost, ne samo Republike Srbije, nego kompletna svetska javnost bude upoznata sa rezultatima do kojih će doći ova komisija. Siguran sam da će ova komisija uraditi stručno, savesno, moralno i odgovorno svoj posao, da će doći do onih rezultata. Ja bih voleo, u ime poslaničke grupe JS, da rezultati budu negativni, da ne postoji uzročno-posledična veza između broja obolelih od kancerogenih oboljenja na teritorijama koje su gađane osiromašenim uranijumom, ali sam siguran u jedno, ne prejudiciram odluku komisije, ali s obzirom na statističke podatke, da ipak moja želja i volja biće uzaludna, da će rezultati biti sasvim drugačiji. Ono što želim na početku da kažem jeste da sam prosto zapanjen unazad nekoliko dana čitajući dnevne listove i gledajući neke elektronske medije kako su se odjedanput podigli NATO zaštitnici, odjedanput postali glasni govornici, pričajući o tome kako osiromašeni uranijum nije štetan. Naročito je zapanjujuća izjava jedne dame, da upotrebim taj izraz, inače ona od dame nije ni „d“, koja mnogo voli NATO pakt, koja je juče, prekjuče, izjavila, danas je to štampa objavila, kako je osiromašeni uranijum dobar za beljenje dečijih zuba. Pa, ja joj preporučujem, dame i gospodo, da uzme taj osiromašeni uranijum i da beli zube svojoj deci, svojim unucima, svojim rođacima, a nemoj da preporučuje da drugi rade to. Kako je samo nije sramota da tako nešto javno izjavi? Ali, znate šta, para buši gde burgija neće i za prokleti novac sve se može uraditi. Takođe, jedan ambasador jedne zapadne sile, kome unazad nekoliko dana menjaju prezime, pa nije više Skot, nego je sad Skat, ali, ja ipak zadržavam ono ranije prezime, da je on ipak Skot, izjavljuje kako povećan broj obolelih od kancerogenih oboljenja tamo gde su padale NATO bombe je uzrok pušenja. Moguće je da je to, samo, statistika o kojoj je govorio i gospodin Šešelj, govori sasvim drugačije. Znači, to ne može da bude razlog, nego je razlog taj što su NATO zlikovci padali bombe na određene teritorije Jugoslavije, Srbije, KiM, i to obogaćene osiromašenim uranijumom. Prema tome, ne trebamo skrivati istinu. Italijani su članovi NATO pakta. Oni su prijatelji sa mnogim zemljama, pa čak sa njihove teritorije su leteli avioni koji su bombardovali Srbiju, Kosovo i Metohiju, Jugoslaviju. Ali, oni su rekli, na osnovu istraživanja koje su njihove stručne komisije i stručni ljudi radili i njihov parlament donosio određene odluke i statistički podaci u Italiji govore u prilog tome da ima uzročno-posledične veze između obolelih italijanskih vojnika od kancerogenih oboljenja upravo zbog toga što su se nalazili na teritorijama gde su bacane NATO bombe obogaćene osiromašenim uranijumom. Prema tome, mislim da ovde ne treba mnogo pričati. Jednostavno, treba dati odrešene ruke komisiji da na svoj način, stručan, odgovaran, moralan, kao što sam rekao, dođe do određenih rezultata, da nas upozna sa tim i da ceo svet bude upoznat sa time šta su nam radili ni krivim, ni dužnim. Čitajući opet neki dan kažu da su hteli da sruše nedemokratski režim Slobodana Miloševića, time što su bombardovali Srbiju i Jugoslaviju. Samo jedan primer, dame i gospodo, da vas podsetim kako je to rušen nedemokratski režim da je, recimo, NATO bomba u Varvarinu, gađajući most na Velikoj Moravi, ubila ćerku tadašnjeg predsednika opštine Varvarin, koji je bio iz SPO. Dakle, bio je iz stranke koja je bila protivnik Slobodana Miloševića. Kako su to, gađajući Varvarin, gde je na vlasti SPO, hteli da ruše nedemokratski režim Slobodana Miloševića? To je samo jedan primer, a imate tih primera koliko hoćete. Prema tome, poslanici JS odaju priznanje ovoj skupštinskoj većini što je možda smogla snage da sa ovakvim predlogom dnevnim reda izađe. Siguran sam da ćemo jednoglasno, nadam se da će opozicija prihvatiti predlog da se ova komisija formira, formirati ovu komisiju, čekati te rezultate, da pokažemo tim svetskim policajcima da ne mogu da uništavaju pokoljenja, decu i unuke bacajući najopasnije bombe sa osiromašenim uranijom, baš da bi zadovoljili neke svoje interese. Hvala lepo.
Hvala, kolega Petroviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite.
Hvala lepo. Nema sumnje da treba da bude formirana ova komisija i tu nema nikakve dileme. Ima puno razloga. Meni je najvažniji razlog to što je ovo tema koja je jako dugo, u poslednje vreme intenzivno, vrlo prisutna u srpskoj javnosti i sve teme koje imaju takav karakter treba objasniti, treba doći do činjenica i pokazati te činjenice javnosti sa mesta koje je nadležno, koje je kompetentno, koje ima autoritet u srpskoj javnosti. Ja to mislim i za sve druge stvari. Kada se za nekog političara ili za bilo kog drugog građanina kaže da je lopov, onda nadležno tužilaštvo treba da se izjasni u najkraćem roku da li je to tačno ili nije. Ako se za nekog kaže da je izdajnik, onda opet neko nadležno telo treba da da što pre izjavu o tome da li je to tačno ili nije. Sa koje god strane da dođe takva kleveta, prijava ili kako god hoćete, to mora da se reši. Zato sam za to da se formira ova komisija i apsolutno nema nikakve sumnje da, ako dan za glasanje bude u neko normalno vreme, ću doći da glasam za ovaj predlog. Ako ne budem tu, smatrajte da sam glasao za ovaj predlog. Ima nekoliko dilema koje treba rešiti, najdobronamernije hoću da vam to kažem. Prvo, rok koji je dat komisiji je prevelik. To je godinu i po dana. Ako dobro računam, kraj 2020. godine za prvi preliminarni izveštaj. Mislim da je to predug rok i mislim da je rok od godinu dana sasvim dovoljan. To znači da bi jul 2019. godine bio dobar rok da se da prvi preliminarni izveštaj o tome do kojih činjenica se došlo. Mislim da može i pre da se dođe, ali neka bude godinu dana. Rađena su razna istraživanja do sada i ovo neće biti prvo. Ne umanjujem značaj rada ove komisije i istraživanja koja će ona da pokrene, ali mislim da, u odnosu na istraživanja koja su rađena i čiji su autori davali različita tumačenja uticaja osiromašenog uranijuma i svog drugog đubreta koje je bacano na našu zemlju 1999. godine, je već puno toga, već dovoljno ispitano i da će to da olakša novoj komisiji, stručnoj komisiji, jer komisija Skupštine je tu da da političku težinu celom tom istraživanju, a naravno da treba angažovati stručnjake koji trebaju da daju svoje stručno tumačenje, i to stručnjake sa obe strane - iz grupe onih koji kažu da postoje negativne posledice i iz grupe onih koji kažu da te posledice nisu utvrđene. Mislim da je to dobra kombinacija i da je godina dana sasvim dovoljan rok da se završi sa tim. Sastav skupštinske komisije mislim da je isto važan i mislim da bi tu trebalo da budu članovi svih stranaka, svih političkih grupa i one koje podrže ovaj predlog, ja ću biti među onima koji će da ga podrže, a i među onima, ako bude onih, koji ga ne podržavaju. Mislim da i oni imaju pravo na to i očekujem da budem predložen u sastav ove komisije. Moramo da rešimo jedno političko-tehničko pitanje, a to je šta ćemo, kako će komisija da radi i stručni timovi na teritoriji KiM? Svi se slažemo, to je istorijska činjenica, da je tamo najviše bačeno municije sa osiromašenim uranijumom, skoro cela količina od 10, 15 ili ne znam koliko tona, koliko su podaci. Kako će komisija da radi na toj teritoriji? Da li se već obavljene neke konsultacije, bilo sa međunarodnim faktorom na KiM, bilo sa onima sa kojima očigledno aktuelna vlast ima dobre kontakte? Da li će biti omogućeno stručnoj komisiji, stručnim telima, timovima da na adekvatan način dobije mogućnost da istražuju ovu temu i na teritoriji KiM? Mislim da je to jako važno, jer bez tog saznanja teško da može da se dođe do relevantnih naučnih i stručnih podataka. Sigurno je, ponavljam još jednom, da treba da se formira komisija, da skupštinski sastav bude takav da budu sve političke grupe predstavljene u njoj i da se u sastavu stručnih tela, koje će raditi za komisiju, inicijalno imenuju i jedni i drugi, i oni koji su do sada bili zastupnici jedne teze i oni koji su bili zastupnici druge teze. Da li ova komisija treba da se bavi opravdanošću bombardovanja 1999. godine? Apsolutno ne, za to nema nikakvog opravdanja, niti je bilo tada, niti ga ima danas. To što je tada Srbija imala jednu nenormalnu vlast, ne samo nedemokratsku, to nije tema koju treba vezati za bombardovanje i u to nema nikakve sumnje. Ja sam bio tada, kao i danas, protivnik takvog načina pomaganja demokratskim snagama, niti smo tražili, niti smo bili srećni što se to desilo, naprotiv, i o tome postoje mnogi istorijski dokazi. Mislim da je jako važno da komisija u svom stručnom delu, odnosno da se ti stručni timovi bave i posledicama druge municije, drugih posledica bombardovanja. Bilo je svega i svačega, svašta se tada pogađalo, dizalo u vazduh. Trafo-stanice koje su tada imale one hladnjake u kojima je bilo neko ulje, pa je bila dilema da li je ulje neke finske ili švedske proizvodnje koje, navodno, nije bilo kancerogeno kada eksplodira ili je bilo ruske koje jeste. Razne su dileme bile. Imao sam tu nesreću da budem u gradu koji je van teritorije KiM najviše bombardovan u toku NATO intervencije ili NATO agresije i imam lični motiv da što više činjenica saznamo i da vidimo šta se sa tim može učiniti. Ponavljam, ne postoji nijedan razlog koji bi mogao da opravda bombardovanje NATO pakta 1999. godine. Treba da se formira komisija uz ove detalje koje treba definisati, a to je, mislim, skratiti rok za njeno delovanje, u sastav stručnih tela uzeti zastupnike i jedne i druge teze, a da njihov zaključak bude posledica novih analiza, a ne njihovih prethodnih stavova, da u skupštinskom delu komisije budu predstavnici svih političkih grupa i da damo, kada se završi taj ceo posao, ozbiljne predloge šta može da se uradi sa tim nalazima. Hvala.
Hvala, kolega Živkoviću. Reč ima narodni poslanik Miroslav Aleksić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. (Darko Laketić: Da li mogu da odgovorim kao predstavnik predlagača?)
Nisam vas video u sistemu. Izvinite, kolega Aleksiću, moram da obrišem listu. Prijavite se, kolega Laketiću. Bila je puna lista, s toga vas nisam video u sistemu. Reč ima dr Laketić.
Dužan sam kao predlagač da dam nekoliko objašnjenja. Što se tiče vremena izveštavanja predviđeno je dakle, da komisija pruža šestomesečni izveštaj Narodnoj skupštini, a da taj prvi preliminarni izveštaj, ne kažem završni, već prvi preliminarni, bude 2020. godine. Zašto? Smatram da je to valjan rok. Podsetiću parlament na jednu informaciju koju sam podelio sa vama danas u uvodnom izlaganju, a to je da italijanski parlament je krenuo u istraživanje ovog problema posle 2000. godine, formirao prvu komisiju 2005. godine. Od 2005. godine zaključno do 2018. godine su oni istraživali probleme. Prva i druga komisija nisu došli do relevantnih podataka, dakle, došlo se do nekih informacija, ali ne do relevantnih, tek je ova treća komisija posle toliko godina uspela da dođe do informacija, do činjenica koje su napravile jedan iskorak u smislu odbrane prava tih ljudi, pre svega njihov cilj je bio da zaštiti njihove vojnike. Zašto ovo govorim? Zato što je reč o jednom kompleksnom problemu, zato što je reč o kompleksnoj, zdravstvenoj, medicinskoj, naučnoj metodologiji. Ja bih bio vrlo zadovoljan, vrlo srećan kad bi mi mogli to u roku od mesec dana da završimo i da rešimo. Ali, mislim upravo iz ovih razloga da je ovaj vremenski rok, ova vremenska distanca zadovoljavajuća i da se nadam da ćemo u ovom vremenskog periodu doći do valjanih dokaza. Što se tiče teritorije Kosova i Metohije, ja sam već stupio u kontakt sa kolegama sa Medicinskog fakulteta u Kosovskoj Mitrovići i sa zdravstvenim ustanovama severno od Ibra. Dobiću informaciju od zdravstvenih ustanova, takođe i južno od Ibra. Govorim o zdravstvenim ustanovama gde se leče Srbi. Pokušaću, dakle pokušaću, da dođem do informacija i svih relevantnih podataka sa svih mesta, govorim o prostoru gde su padali projektili i mislim da nije uputno da sa ove distance kada komisija još uvek nije formirana govorim o tome, ali mi je namera da zaista u tom narednom periodu jedan od prvih zadataka bude i upravo verifikacija svih lokacija, kao što sam opet rekao u uvodnom izlaganju. Što se tiče sastava komisije, definitivno biće sastavljena od poslanika iz redova pozicije i opozicije. Pre svega ću voditi računa da ti poslanici budu adekvatnog obrazovanja od koga ćemo imati koriti kao komisija u svom radu. Dakle, govorim o profesionalnoj orjentaciji, i neće biti sastavljena samo od ljudi koji su narodni poslanici. Cilj je da se ona proširi, dakle, onim licima koji su stručnjaci u svojim oblasti, jer jedino na taj način možemo doći do istine. Takođe, moja dužnost je još jedno objašnjenje, kao što i naslov u predlogu ove komisije govori, ona će istraživati efekat svih toksina, svih supstanci koje su uzrokovale, znači, potencijalno uzrokovale maligne bolesti i sve ono što šteti zdravlju sa posebnim osvrtom na osiromašeni uranijum. Naime, neće nam dominantna priča biti samo radiološki efekat uranijuma. Ima tu mnogo supstanci čiji efekat moramo ispitati, govorim sada o uticaju na zdravlje, to su benzeni, to su piraleni, različiti derivati hlora, da ih ne pominjem, ali komisija se neće ograničavati na radiološki momenat vezano za osiromašeni uranijum. Hvala.
Hvala doktore Laketiću. Reč ima narodni poslanik Miroslav Aleksić. Izvolite, kolega Aleksiću.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, Narodna stranka podržava osnivanje ove komisije za istragu posledica NATO bombardovanja 1999. godine i svakako to jeste važno zbog budućnosti i nacije i naše dece i jednom za svagda dođemo do valjanih informacija vezano za ono o čemu slušamo već decenijama. Međutim, postavljamo pitanje – zašto se to baš sada sprovodi? Zašto se baš sada osniva jedna ovakva komisija? Zašto to nije ranije sprovedeno? Zašto ta komisija nije formirana odmah posle bombardovanja, još 1999. godine? Ja ću vas podsetiti da je Vlada Mirka Marjanovića, koja je tada vršila vlast u Srbiji, do 2000. godine je praktično bila na vlasti i da je bilo dovoljno vremena da se od 1999. godine do 5. oktobra 2000. godine formira jedna takva komisija. I formirana je i to jeste suština problema. Dakle, bilo je već ovakvih i sličnih komisija koje su formirane bez epiloga i bez rezultata. Dakle, 1999. godine je takođe jedna komisija formirana i pokrenuto je istraživanje odmah posle NATO bombardovanja Srbije 1999. godine na VMA. Pokušalo je da se dođe do odgovora na pitanje – koliko su vojnici sa Kosova, kao i njihovi potomci izloženi riziku zbog kontakta sa osiromašenim uranijumom? Stručnjaci sa VMA koji su učestvovali u ovom projektu tada, kažu da je formiran i praćen uzorak od 2000 vojnika. Ispitivanje je obuhvatilo i njihovu decu rođenu od 2000. do 2004. godine, koji se takođe leče i kontrolišu u sistemu VMA i deci je bilo ukupno 1752. Takođe, kao kontrola uzet je i uzorak dece koja su rođena i ranije, pre 1999. godine, od 1995. do 1999. godine, njih 1204. Međutim, iako posle pregleda, medicinske dokumentacije su dobijeni alarmantni podaci tada, govorim o 1999. godini posle bombardovanja, da su deca rođena za vreme NATO bombardovanja imala učestale anomalije, endokrine i metaboličke bolesti, kao i maligne neoplazme. Iz nekog razloga, to istraživanje nije dobilo epilog. Zvanično objašnjenje aktuelne vlasti 1999. godine bilo je da broj ispitanih nije bio dovoljan za naučnu analizu, a nezvanično, tadašnja vlast je zaustavila to istraživanje. U toj tadašnjoj vlasti, Vlade Mirka Marjanovića koja je bila na vlasti i kada je Srbija bombardovana 1999. godine, učestvovali su i neki ljudi koji i danas, gle slučaja, učestvuju u vlasti. Pored aktuelnog predsednika Republike, Aleksandra Vučića, koji je 1999. godine u toj Vladi bio ministar informisanja, u njoj je učestvovao i Vojislav Šešelj, Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković i predsednica parlamenta Maja Gojković. Dakle, isti ljudi su 1999. godine učestvovali u Vladi, kada je pokrenuta ta jedna slična komisija ovoj koju predlažete danas, pa ste rezultate te komisije sakrili u stranu i danas, u 2018. godini, u ovom trenutku, odnosno jedan broj ljudi koji je i tada učestvovao u vlasti naše zemlje, predlaže formiranje jedne ovakve komisije u ovom određenom trenutku. Ako me pitate, najbolje bi bilo da se bombardovanje uopšte nije ni dogodilo i da nema potreba da razgovaramo danas o ovome, ali to nije pitanje za neke od nas. Pitanje je za neke druge koji su tada vodili politiku ove zemlje i čija politika je dovela do ovog o čemu danas treba ovde da razgovaramo, a to je ugroženost zdravlja građana Republike Srbije, naše dece i našeg prirodnog okruženja. Mi smo stava da ovaj posao treba da rade najstručnija lica, institucije koje su relevantne i koje su nadležne da se bave ovim poslom. Iako podržavamo ovu komisiju, smatramo da u njoj, kao obaveznost članstva, treba da imaju oni koji su najrelevantniji u Srbiji da se bave ovom tematikom. Nisam siguran da među nama poslanicima ima stručnjaka iz ove oblasti koji bi mogli da daju kvalitetan doprinos ovo komisiji ili ukoliko je cilj komisije politikantske prirode, pa da sada u ovom trenutku, kada nam predsednik svakog dana kroz medije šalje poruku i priprema javnost da Kosovo treba priznati ili potpisati sporazum il da neće više dozvoliti ratove itd. pa sada, hajde da se malo poigramo i sa ovom komisijom, kao političari i napravimo komisiju. Dakle, smatramo da je ovo posao koji se tiče stručnjaka i kompetentnih ljudi koji treba da se bave ovom oblašću. Što se tiče nas političara, a imali smo priliku mnogo puta do sada, vi ste šest budžeta usvojili kao aktuelna vlast, da podignemo budžet Ministarstva zdravlja, pre svega za opremu za rano otkrivanje karcinoma. Nažalost, ni kolega dr predlagač nije prihvatio naše amandmane kada smo predlagali da se umesto gondola, jelki i fontana ulaže u zdravstveni sistem Srbije. Tada ste sve te naše amandmane odbili, niste govorili o njima, a mogli smo i tada da govorimo o tome da se deo sredstava treba usmeriti upravo na opremu i u medicinske centre za rano otkrivanje karcinoma i druge slične opreme. Naravno, ova tema o kojoj danas govorimo je rezultat naših politika. Kad kažem naših, mislim na Srbiju ali i onh koji su vodili tu politiku tada. Žao mi je što danas isti ljudi koji su 1999. bili akteri svega što se tada dešavalo, ponovo su danas akteri, samo u jednoj drugoj ulozi. Želim da verujem da se neće nikada dogoditi to što je bilo 1999. godine, ali mi se čini da će isti ti akteri danas taj deo teritorije, zbog koga smo i bombardovani, zbog koga imamo ovakve komisije koje predlažete da se formiraju, danas dati deo te teritorije zbog koje se ginulo i ratovalo Albancima. Sve govori o tome. U vlasti se sa Ramušem Haradinajem. Naši ministri, naši poslanici učestvuju u vlasti na Kosovu i sada eto naknadne pameti da vidimo šta se događalo, ko je kriv i kakve su posledice NATO bombardovanja, od istih ljudi koji su činili vlast kada je 1999. godine Srbija i bombardovana. S toga, pozivam predsednika Republike da dijalog o Kosovu vodimo ovde u ovom parlamentu, da naučimo nešto iz grešaka prošlosti, da se ne ponovi to što je bilo u našoj istoriji i o čemu danas razgovaramo, nego da sada dođe u parlament i ovde poslanicima koji predstavljaju sve građane Republike Srbije bez obzira gde žive, u kom mestu, u kom selu ili u kom delu teritorije Republike Srbije, i da zajedno sa nama razgovara o tome šta je politika Srbije, da dođemo do zaključka kako ćemo pregovarati dalje i voditi dijalog sa Albancima, da taj dijalog krene ovde u parlamentu, a ne po medijima gde on razgovara sa voditeljima ili saopštenjima koje plasira kroz svoje režimske medije, i da tu raspravimo sa njime ko je junak, a ko nije junak, ko bi išao u rovove da sedi na minus 15, a ko ne bi. Jer, poslednji put dok su neki sedeli i ležali u tim rovovima, dok su se borili i ginuli za Srbiju, on je rešavao svoje stambeno pitanje i 1999. godine obezbedio sebi stan, kao ministar u Vladi za informisanje. Prema tome… [[Isključen mikrofon.]]
Kolega Aleksiću, ja vas molim da se vratite na temu. Nema potrebe, stvarno, kada je u pitanju ova tema i ovakva rasprava da se bavimo tim stvarima. Bar od vas to ne očekujem. Hvala.
Dakle, što se tiče Komisije, predlažem u ime Narodne stranke da se najstručniji ljudi i institucije angažuju za rad ove komisije, jer je pitanje jako važno i jako ozbiljno, da se ovo pitanje ne koristi u narednom periodu u političke svrhe gde ćemo neki od nas poslanika sedeti u toj komisiji i ponovo se nadmudrivati na relaciji vlasti i opozicije, već da to ima jednu ozbiljnost i da epilog rada ove komisije, koja bi trebala na svakih šest meseci da informiše parlament o rezultatima rada zaista postoji. Da se ne dogodi ista situacija koja se dogodila 1999. godine kada zbog rezultata tadašnje komisije i tadašnjih istraživanja koja su sprovođena na VMA ne budu, praktično, ni obelodanjena, niti se neko njima posle toga bavio, a naročito to govorim zato što su isti ljudi ili jedan broj njih tada učestvovali u vođenju države, isti ti ljudi 25, odnosno i više godina, učestvuju u vođenju ove države. Danas, i upozoravam vas, da ovo nije tema ni za kakvo politikanstvo, niti za skretanje teme sa onoga što se danas dešava, a dešava se da polako nas vodite korak po korak ka nezavisnosti Kosova, svih ovih šest godina, i vi koji ste tada vladali kada smo ratovali zbog tog Kosova, danas ste spremni očito da potpišete pravnoobavezujući sporazum sa Kosovom i da ta naša zemlja postane druga država Albanaca na Balkanu. Zahvaljujem.
Povreda Poslovnika, Nataša Jovanović.
Gospodine Marinkoviću, povređeno je na najgrublji mogući način dostojanstvo Narodne skupštine. Vi ste bili dužni da reagujete kada je govorio poslanik Aleksić iz Trstenika, koji se ovde lažno predstavlja kao promoter neke stranke koja nije izašla na izbore, a čije je predsednik Vuk Jeremić upravo onaj Vuk Jeremić koji, dok je naš narod stradao pod zlikovačkim NATO bombama, je bio uljuljkan u toplom stanu u Londonu kod svog tate. Znači, pobegao je iz Srbije, baš kao što je i Zoran Đinđić i čitav vrh DS je tada tražio da se Srbija još više bombarduje kako bi ispunili sve uslove od zapadnih nalogodavaca, tih zlikovaca koji su razorili Srbiju. Da bi neko bio kvalifikovan, bez obzira iz kog mesta dolazi, evo to je koleginica Turk, ima kolega koje su takođe iz tog kraja Srbije, da bilo o čemu govori, zašto ovaj prethodnik nije, mora da zna da postoji određena vremenska distanca kada se nešto utvrđuje, znači da ima osnovne i elementarne kvalifikacije o čemu će više da govore i general Delić i lekari koji su iz različitih političkih stranaka, pa tako ne da slaže i obmane građane Srbije da je formirana komisija, što nikada nije, jer tada je bila državna zajednica Srbije i Crne Gore. Tako da, Vlada Republike Srbije i Mirko Marjanović i učesnici u Vladi SRS nikako nisu mogli da formiraju takvu komisiju. Znači, ovaj prethodni govornik to ne zna, vi ste bili dužni da ga na to upozorite, jer upravo sada je prvi put da, doduše, to je moglo da se uradi i ranije, ali prvi put da potiče inicijativa da se formira nacionalna komisija koja će na žalost da utvrđuje koliki je procenat i koliko učešće od zlikovačkih NATO bombi je u malignim obolenjima u Srbiji. Podaci govore, i to je zapanjujuće, o tome je govorio i predsednik Šešelj, da je to 2,7 puta. Ako to nekome nije dovoljno, nekom ko predstavlja u svakom smislu izdajničku opciju za ovu zemlju da se obrati na takav način, onda zaista vi treba da reagujete, jer to je najgrublje kršenje dostojanstva Skupštine, sramota za svakog časnog građanina Srbije.
Hvala vam na ovoj sugestiji. Trudim se da i mislim da svi narodni poslanici koji učestvuju u debati, a koji i ne učestvuju u debati treba da se potrude da bar ova tema bude deo jedne korektne parlamentarne rasprave, a nadam se i deo gde ćemo ostvariti minimum konsenzusa. Smatram da nisam povredio Poslovnik upravo iz razloga što eto, svaki narodni poslanik ima pravo da kaže šta želi, uz još jedan apel svima da oko ove teme stvarno treba da korektno raspravljamo, a ne da unosimo bilo kakvo politikanstvo i aspekt dnevne politike i konflikata. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? Želite. Hvala. Reč ima dr Darko Laketić kao ovlašćeni predlagač. Izvolite
Zahvaljujem se. Gospodine predsedavajući, uvažene kolege narodni poslanici, cilj mog početnog izlaganja jeste bio da razjasnimo sve naučne dileme, stručne dileme, sve one momente koje je neophodno definisati u radu komisije. Međutim, ovo što sam čuo od prethodnog govornika zaista predstavlja i politikanstvo i uvođenje politike u ovako osetljivu i plemenitu ideju. Nama je cilj istina i nama je cilj zdravlje ljudi. Naš cilj je da otkrijemo šta je uzrok oboljevanju. Mislim da je nemoralno koristiti takvu materiju u dnevno-političke svrhe. Ono što bih takođe hteo da kažem, ova komisija je zaista trebalo da bude formirana značajno ranije. Zašto nije formirana posle 2000. godine? To je bio momenat kada su se vrlo lako mogle evidentirati sve one fizičke karakteristike mesta gde je pao projektil. Tada je bilo vreme da se direktno utvrdi i koncentracija toksina, koncentracija uzročnika. Sada je prošlo koliko godina? Ja ću vam reći, tada zbog političkog poltronstva zapadu nije bilo dobre volje. Na našu žalost i na žalost građana Srbije, da se to tada uradilo možda ne bi posledice bile ovakve kakve su danas. Mislim da to treba da bude zaključak upravo na temu toga da se komisija formirala ranije, moglo je biti sve možda drugačije, govorim sa naučnog aspekta. Zašto? Zato što bi se to podiglo na adekvatan i politički nivo, zato što jednostavno efekti analize svih tih noksi povlače za sobom i uklanjanje svih tih toksina iz prirode. Možda bi isto tako načini dijagnostike i saveti i smernica u smislu boravka u određenim delovima našeg prostora bili drugačiji. Hvala.
Hvala, doktore Laketiću. Reč ima Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, prethodni govornik koji je bio ovlašćen govorio je o krivici tadašnjeg rukovodstva. Može da pročita moj govor od 23. marta 1999. godine slobodno, ima na "Otvorenom parlamentu", ima ovde i svedoka. Dakle, sve što sam imao da kažem tada i NATO paktu, kao i našem rukovodstvu, ja sam rekao. Vuk potomak Jeremić nije, on je čuvao naftni izvor. Kada govorim o rukovodstvu, Miško Jeremić, otac Vuka Jeremića, bio je visoki funkcioner i direktor javnog preduzeća. Predsednik Skupštine, njegov partner, bio je Dragan Tomić, koji je pokušao čak i da spreči taj moj govor. Vuk Jeremić se krio u Londonu. NJemu nije bilo bitno ko se bombarduje. Vuk Jeremić posle bombardovanja i otimanja teritorije aktivno je izgrađivao kosovsku nezavisnost. Prvo je kaznio oficire kada je postao savetnik Borisa Tadića, ministra za odbranu, aktivno je učestvovao u penzionisanju oficira koji su učestvovali u odbrani zemlje, čak se time i hvalio SAD, ja sam pokazao taj dokument. On kao fizičar je trebao dati instrukcije svoj poslaniku šta treba da kaže, s obzirom na to da ako je izučio fiziku, a nije znao prvi NJutnov zakon, pa verovatno ne zna ni ovo, trebao je znati koliko je poguban osiromašeni uranijum po stanovništvo i zdravlje ljudi. Treba reći istinu. Mi smo ovde političari, Amerikanci se ponašaju kao vlasnici planete, to je istina. Oni ne traže partnere, oni traže podanike i vazale. Mi se u to nismo uklopili. Ja sam bio nešto mekši 1999. godine. Možda sam i grešio. Možda sam tražio izlaz kroz malu rupicu koje nije ni bilo. Ja sam tražio da ne idemo u taj rat, ali možda izbora nije bilo, ja to sa sigurnošću ne mogu znati. Ali, ono što sa sigurnošću mogu znati je da mi nismo napali ni jednu članicu NATO saveza, čak ni matična država kosovskih Albanaca – Albanija nije bila članica NATO saveza. Nije bilo nikakvih razloga da NATO bombarduje. Time je od odbrambenog saveza postao agresorski. Gospodin Lazanski će svakako više govoriti o tome. NATO savez su predvodile SAD. Šta očekivati od države koja je istrebila Indijance, koja je bacila atomsku bombu na starosedeoce, na Hirošimu i Nagasaki? Verovatno je tamo bilo i osiromašenog i aktivnog uranijuma. Prema tome, mi delimo na određen način posledice koje su imali građani Hirošime i Nagasakija i građani Japana. Za 78 dana ispaljeno je 420.000 projektila, bilo je 2.300 preleta. Probaću napamet. Pogođeno je, čini mi se, 16 bolnica, pogođena su 44 mosta, uništeno je 500 km puteva, 595 km pruga, gađane su sem bolnica i škole – 69, obdaništa i vrtići – 19. Dakle, neko u ime ljudskih prava je došao da interveniše i pri tome direktno kršio ljudska prava odmah, a posledice kršenja ljudskih prava osećamo i danas i to svakako Onkologija 1, Onkologija 2, Onkologija 3 i Onkologija 4 treba dobro da provere, oni to najbolje znaju i mogu da dostave verodostojne podatke. Ne treba jugoslovenski narodi da se raduju zato što je Srbija bombardovana, čak i oni koji su uvek protiv nas, naši istorijski protivnici iz one etape bratstva i jedinstva, ja ni tada nisam verovao. Ti njihovi animoziteti prema nama treba da se smire. Globalno je zagađenje. Osiromašeni uranijum ne zna za granice. Posebno Albanci ne treba da se raduju. Na njihovoj teritoriji bilo je najviše osiromašenog uranijuma. Dve rafinerije su pogođene, ja živim između te dve u Novim Karlovcima. Između Novog Sada i Pančeva kad pogodiš dve rafinerije posledice po prava ljudi su i te kako velike. LJudi imaju pravo na čist vazduh, ljudi imaju pravo na čistu zemlju, ljudi imaju pravo na čistu vodu. Oni koji intervenišu u ime ljudskih prava, najgrublje su ih kršili i tu moramo biti svi saglasni. Nije u pitanju samo osiromašeni uranijum, kojeg je bilo od dve do 15 tona, ali ljudi kažu da se od toga moglo sagraditi 170 atomskih bombi, taj podatak sam našao, neko kaže deset, dvadeset, a neko i 170 atomskih bombi koje su bačene, već sam rekao, na Hirošimu i na Nagasaki. Mi delimo sudbinu tih građana. Nisam od onih koji bi se svetio. Mi moramo ubuduće biti i hrabri, ali i mudri. Mi nikada ne možemo dopustiti više i ne smemo dopustiti da se ratovi vode na našoj teritoriji. Ne smemo napadati nikoga drugog, ne želimo, ali ne treba ni da dopustimo, moramo biti mudri da ne dopustimo da se rat vodi na našoj teritoriji. Mi sa Albancima, koji takođe zbog ovog pate, moramo naći neko rešenje, pre ili kasnije, ja savetujem što pre – to bolje. Što se tiče Amerikanaca, američkom narodu želim sve najbolje, želim bolje rukovodstvo, želim da više Amerika ne proizvodi konflikte da bi bolje prodala ratnu tehniku, već da se baci na privredu, privredne aktivnosti i da u ime ljudskih prava, kao najbogatija zemlja, pomažu siromašne, a ne da na njih bacaju osiromašeni uranijum. Političari i bogataši počinju ratove. Da bi bili obogaćeni, zapadni političari i njihov deo posejali su osiromašeni uranijum. Ima seljačka izreka – kakvo seme poseješ, takav plod treba očekivati. Ja ne verujem da su bombe pametne. Ako su pametne, neka ih bace sami na sebe, lepi i pametni. Ja ne verujem, za razliku od nekih, a ovde je nastupao malopre jedan naš i od Amerikanaca, ja ne verujem da je osiromašeni uranijum vitamin. Ako je vitamin, neka ga bace sami na sebe. Ali, bez obzira kakvo seme poseješ, takav plod očekivati, ja Amerikancima ne želim da ih niko zapraši osiromašenim uranijom. Da im niko ne uradi ono što su oni uradili nama, da niko ne baci toliko bombi i eksploziva i osiromašenog uranijuma na njih, ja to njima ne želim. Ja sam Srbin, nisam Amerikanac. Hvala.
Hvala kolega Rističeviću. Reč ima dr Milorad Mijatović. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Socijaldemokratske partije Srbije moram da izjavim, sa zadovoljstvom da pozdravljam formiranje ove komisije i da ćemo glasati za sastav ove komisije. Zašto to činim? Pa, zbog istine. Mi smo građanima Srbije dužni da kažemo istinu o posledicama NATO agresije. Dužni smo zbog njihovog zdravlja, dužni zbog naše zdrave okoline i dužni smo zbog toga što moramo jasno reći šta nas je to dočekalo posle NATO bombardovanja. Neko kaže – kasno je. Ne, nikada nije kasno. Nikada nije kasno da saznamo sve činjenice, a iza činjenice mora da idu i mere. Sasvim je jasan mandat ove komisije. To piše u ovom zahtevu za formiranje komisije i zbog toga ja uopšte neću govoriti o bilo kojim političkim aspektima. Ovo nije komisija, ovo nije tema gde se trebaju dobijati politički poeni. Ovo je tema koja interesuje građane Srbije i zbog toga mi podržavamo ovu komisiju. Ja ne očekujem da će komisija dati odgovore na sva pitanja. Zadatak komisije je da utvrdi činjenice, da inicira državu da traži rešenja za probleme koji će tu biti. Zašto ovo naglašavam? Ozbiljna je tema, veoma ozbiljna i tu da bismo dobili odgovore na sva pitanja treba uključiti i stručnu i naučnu javnost. Mi o Srbiji imamo i naučne institute i stručnjake koji mogu da daju na odgovore na pitanja do kojih će doći ova komisija u svojim nalazima. Ovo naglašavam i zbog toga jer ovo je isključivo stručna i naučna tema. Svi smo mi doživeli tu 1999. godinu i znamo njene posledice. Svi ih nosimo u sebi, da li su to stresovi, da li su to neke posledice koje su nastale na psihičkom problemu, mi ih nosimo, ali moramo znati šta ova država mora da učini da se to prevaziđe i zbog nas koji još uvek smo živi, ali i zbog budućih generacija, jer moramo ostaviti zdravu životnu sredinu, očišćenu od svih tih negativnih posledica NATO bombardovanja. Sam sam živeo u Novom Sadu koji je svaki drugi dan bio bombardovan, znam šta znači uništavanje rafinerije, znam šta znači uništavanje mostova, znam šta znači kad vi uništavate rafineriju koja je blizu Dunava gde su rendibunari, gde se vodom snabdevaju svi građani Novog Sada. Naravno, sticajem sretnih okolnosti u Novom Sadu imamo ljude kvalifikovane koji su na naučnoj osnovi znali odmah da daju određene mere i zaštite a i kasnije zaštite. Naravno posledice uvek ostaju. Toga moramo biti svesni i to moramo znati zbog naše budućnosti. Ja naglašavam još nešto, oko ovo teme ja ne bih išao na politizaciju, ni unutrašnju, za unutrašnje potrebe a isto tako i za spoljne potrebe. Kao što vidite, i jedni i drugi i oni koji su iz inostranstva ovu temu zloupotrebljavaju da bi nam govorili nešto drugačije, nešto što zaista nije istina. Zato ja verujem da će ova komisija inicirati naučnike, naučne institute, da će studiozno, imati taj studiozni pristup, i uz naučnu nepristrasnost uz statistike koje već postoje i koje će i postojati dugoročno rešavaju ovaj problem. Ovo se ne rešava niti za jednu godinu, ni za 10 godina, niti za jednu generaciju. I tu moramo kao ozbiljna država dugoročno rešavati ovaj problem koji je nastao NATO bombardovanjem. Znate, nisu oni prema nama bili milosrdni, sve što su mogli loše da urade, uradili su. Jeste da su se zvali „Milosrdni anđeli“, ali nisu bili milosrdni. To mi osećamo na svojoj koži i zbog toga mislim da zaista moramo znati šta hoćemo i gde hoćemo. Ja se zalažem da se na ovo pitanje da jedan ozbiljan i temeljit odgovor. Zašto? Srbija ima mnogo otvorenih pitanja. Neka pitanja moramo zatvoriti. To znači jednog pitanja, da ne bismo nagađali, a da ne bismo kao što smo kao država, odnosno i kao narod malo skloni da pravimo mitove da ne bi kroz 50 godina ili 100 godina napravili neki mit – evo, da smo zbog toga i toga. Zato podržavam ovaj naučni pristup i ovu komisiju koja će upravo na taj način dati odgovore na ova pitanja koje smo mi ovde danas govorili. I odmah na kraju da naglasim, Socijaldemokratska partija Srbije će dati svog predstavnika, kvalitetnog, da učestvuje u radu te komisije, podržaćemo rad te komisije i glasaćemo za njen sastav. Hvala vam.
Hvala vama profesore Mijatoviću. Pre nego što krenemo dalje, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Reč oma narodni poslanik Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovane kolege, ovo je jedna važna tačka dnevnog reda i ja sam hteo da, da sam dobio malo čas reč da pohvalim i atmosferu u kojoj se vodi ta debata, ali nisam dobio tada. U međuvremenu smo se pokazali, nismo izdržali više od sat vremena da malo počne da klizi stvar u onu atmosferu u kojoj inače radimo. Jeste to parlament, jeste to politička borba, ali kažem, zaista mislim najiskrenije, bez ikakvog foliranja, da je ovo jedna od tema na kojima ne bi smeli da se delimo, a posebno ne bi smeli da dopustimo da ta rasprava sklizne u politikanstvo. Vrlo je lako, ljudi se ne slažu, imamo različite dijagnoze o onome što se dešavalo devedesetih godina, šta se dešavalo dvehiljaditih godina, ko je kriv za raspad zemlje, kako se desilo bombardovanje, kako je završeno to bombardovanje, šta je posebno, kažem, prema onome što je došlo posle toga i tu se vrlo lako može pretvoriti rasprava u ono u šta rasprava o ovoj temi ne bi trebala da liči. Sve se ovo i još sam pomenuo da su sva legitimna pitanja i onih pitanja oko kojih se ne slažemo, a o kojima se može voditi polemika i u javnosti i u parlamentu. Ovako kako je predloženo, nemam nikakve dileme, ja i moje kolege iz našeg poslaničkog kluba, to smo i najavili, podržaćemo i to sa zadovoljstvom ćemo podržati formiranje ove komisije. Naravno da su moguće dileme. Naravno da su moguće, sada pitati zašto sada, šta je namera, šta je motivacija? To se uvek pitanje može postavljati, ali šta god da jeste, tu se slažem sa nekima od mojih kolega iz opozicije, a i sa ove druge strane da je bolje ikad nego nikad. Slažem se takođe da bi bilo još bolje da je formirana ranije. Pri tome, kada se to kaže, onda ljudi svi uvek misle na prethodne vlasti, a i ova vlast je na vlasti evo već šest godina, tako da su i ova vladajuća većina imali vremena otprilike isto ili čak i više nego prethodne vlasti posle dvehiljadite. Bilo kako bilo, kažem, pozdravljam formiranje ove komisije i rado ćemo učestvovati u njenom radu. Hteo bih samo da posle ove osnovne dileme, nekoliko manjih dilema da raščistim i postavim možda neka pitanja i kolegi Laketiću, kao nekom ko je ovde obrazlagao inicijativu. U velikoj meri se slažem sa njegovim obrazloženjima, kao i sa onim što je u međuvremenu rekao i kolega Živković, što je takođe bilo konstruktivno. Dakle, da bude rečeno, ovoga puta obično smo mi sa ove opozicione strane negde i žrtve ili meta napada. Ovoga puta ja priznajem da je moj kolega, naš kolega prvi malo povukao tu nogu, ali prosto da vam kažem, treba da se vratimo, koliko je moguće da u jednoj dostojanstvenoj, neću reći akademskoj, ali dostojanstvenoj atmosferi raspravljamo ove stvari. Nas gledaju, drage kolege, ne naši birači, simpatizeri, navijači itd, kao što inače često gledaju ove rasprave, nas gledaju ljudi koji su oboleli, nas gledaju ljudi koji se pitaju šta ih je to snašlo, nas gledaju ljudi koji se pitaju da li ima nade i kakve su šanse za njihovo izlečenje, ili još bolje, ili još važnije, njihovih najmilijih, koji su oboleli. Ne bi trebalo da stvorimo atmosferu u kojoj su svaki slučaj, svaki slučaj kancera u Srbiji, posle 2000. godine, da je to rezultat i posledica NATO bombardovanja. Ali, ja sam lično, zaista, vrlo ubeđen, a nadam se da ću videti i dočekati rezultate te komisije, da je to bombardovanje svakako doprinelo, to je moj utisak kao pojedinca, svakako negativno doprinelo, odnosno povećalo stopu obolevanja od najtežih malignih bolesti. To je moj utisak. Nadam se će on biti, kažem, i potvrđen, ili opovrgnut kompetentnim istraživanjem na završetku rada ove komisije. U tom pogledu se ne bih složio sa kolegom Zoranom, već bi se složio sa inicijativom, odnosno predlagačem, da je rok do 2020. godine zapravo dobar rok, i nije jedna i po, nego dve i po godine nam treba najmanje da bismo mogli da računamo da će rezultat te komisije, da će moći biti obavljeno istraživanje, kompetentno, detaljno, a ne o'ruk, i baš to da ne bude ispolitizovano, što lako može da klizne. Kao što rekoh, tema, osetljivost teme, koja nas sve pogađa, direktno ili indirektno, je nešto što nas opominje, upozorava da se klonimo te preterane i suvišne politizacije. Možda je baš dobro što je određeni rok za završetak rada ove komisije zapravo nakon isteka staža, odnosno mandata ovog našeg parlamenta, što znači da će neke druge kolege, možda, završiti, možda će se promeniti u nekom drugom sazivu i sastavu, usvajati izveštaj ove komisije. Mislim da je to dobro. Uostalom, imamo primer iz Italije, gde su tri komisije 13 godina radile na tome da bi došli do, eto, koliko-toliko uverljivih i respektabilnih rezultata. Tako da, to ne treba o'ruk, a koliko sam shvatio, predviđeno je šest meseci podnošenja nekih preliminarnih izveštaja, što javnih, plus ovo da će neke sednice biti javne, neke zatvorene. Dakle, ja mislim da ovo kao obrazloženje deluje vrlo da pije vodu, deluje ozbiljno, kompetentno, i kažem, svako može to sada da koristi onako kako mu odgovara, ali mislim ću mirne duše podržati ovaj predlog i mislim da je njegovo obrazloženje, ne samo inicijativa, nego obrazloženje vrlo dobro. S tim u vezi, što se tiče roka tu nema nikakve sumnje. Što se tiče sastava, tu se, takođe, ne bih složio sa mojim kolegom predgovornikom. On kaže da učestvuju samo eksperti, ja sam bar tako razumeo. Naravno da u sastavu komisije i u radu komisije moraju biti i eksperti. Ali, da se mi ne zavaravamo, ovo je politička stvar. Mi smo političko telo, u parlamentu sede predstavnici građana Srbije i u tom smislu je sasvim logično da tu budu predstavnici poslaničkih grupa, i naravno, kompetentni ljudi iz različitih oblasti. Inače bi mogla Akademija nauka, Medicinski fakultet, ili ne znam, neko drugi formirati komisiju, pa nikom ništa. I, to je važno. Treba i oni da istražuju. Ali, kada parlament formira neko telo, neku komisiju, to onda ima dodatnu težinu i zato je neophodno da se u njenom sastavu balansira prisustvo i političkih, kako rekoh, ličnosti, i eksperata. Nadam se da će tako i biti. Što se tiče sastava, tu se opet moram složiti sa kolegom Živkovićem. Važno je obezbediti da u radu komisije učestvuju, pošto koliko vidim, manje-više se sa ovim svi slažu, da treba da se formira. Ali, nije loše da se obezbedi, koliko se može, da u radu komisije učestvuju stručnjaci i sa one strane, koji, recimo, prisutni su u javnosti, nema ih možda tako mnogo ili bar nisu toliko se čuli u poslednje vreme, koji smatraju da je taj strah prenaglašen i da nema štetnog ili da nema prevelikih štetnih posledica od NATO bombardovanja, posebno od osiromašenog uranijuma. Govorim i jedno i drugo i drago mi je, i to da pohvalim, što je, bez obzira naziv komisije, ideja da se ispituju sve posledice NATO bombardovanja, a ne samo posledice bombardovanja osiromašenim uranijumom, i to mislim da je opravdano, pogotovo mi koji dolazimo iz nešto severnijih krajeva i te kako smo trpeli, i ti građani su trpeli posledice bombardovanja, posebno u Pančevu, Novom Sadu i drugim gradovima, iako nije bilo osiromašenog uranijuma, ali je bilo mnogih drugih štetnih sastojaka u tom bombardovanju i u onome, posebno kada su gađane rafinerije u Pančevu i Novom Sadu. Bilo kako bilo, dakle, mislim da je vrlo važno da se nađu u sastavu te komisije i oni poput, recimo, gospodina Zorana Radovanovića ili neki drugi, treći, koji osproavaju nalaze nekih drugih stručnjaka do kojih ja držim, od gospođe profesorke Danice Grujičić, Slobodana Šikarića, već pomenutog ovde, Marijane Anđelković Lukić i nekih drugih. Dakle, i nadležne institucije i akademske ustanove i pojedinci i stručnjaci koji su se bavili i već publikovali, bavili ovim pitanjem, treba da uzmu učešća u radu ove komisije. Naglašavam, i institucije delegiraju svoje članove i istaknuti pojedinci koji se time stručno bave. Ali, to ne može amnestirati, niti treba da amnestira i odgovornost nas kao poslanika i kao predstavnika građana da takođe damo svoj doprinos učešćem u radu te komisije. Imam razne dileme i možda sumnje, zašto sada itd, ali neću ih sada deliti, treba dati poverenje, treba dati šansu, bar načelno pokazati dobru volju da će rad ove komisije biti imun ili u najvećoj mogućoj meri imun od te površne i, rekao bih, neodgovorne politizacije, u koju često upadamo, baš s obzirom na važnost teme i baš s obzirom na osetljivost teme i s obzirom na sudbine ljudi i građana koji nas gledaju, a koji ili su oboleli ili imaju nekog ko je oboleo i ko misli da će to moći, nalazi do kojih ćemo doći, ne da bismo samo u nekog uprli prstom, što se mene tiče nema nikakve dileme ko je odgovoran za to bombardovanje, nego da bi se zaista, ako se detektuju uzroci, možda moglo pomoći, i to će neke druge kolege znati bolje, možda moći doprineti i terapiji. Dakle, to može da ima i korisne, kako bih rekao, čak i terapeutske posledice, ispravno detektovanje. Ne možemo mi zanemariti ni druge faktore rizika, naravno, ali svakako nas nisu gađali karamelama, bombonama, žvakama ili klikerima, da to ne bi imalo štetne posledice. Moja dilema je samo kolike su te štetne posledice, a ne da li one postoje ili ne. Hvala. Za sada toliko.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Branka Stamenković. Izvolite.
Hvala. Danas ovde raspravljamo o tome treba li formirati komisiju za proučavanje štetnih posledica korišćenja osiromašenog uranijuma tokom NATO bombardovanja 1999. godine na javno zdravlje u Srbiji. Kad razmišljam o tome treba li nam ta komisija ili ne, pravo da vam kažem, može, može ta komisija, može da se raspravlja o tome. Ali, ako nam je na prvom mestu briga o javnom zdravlju i o zdravlju građana Srbije, pre ove komisije treba nam, bogami, mnogo nekih drugih komisija koje mnogo više utiču, o nekim pojavama koje mnogo više utiču na javno zdravlje građana Srbije. Treba nam više od ove komisije o uticaju osiromašenog uranijuma. Treba nam komisija o uticaju siromaštva na zdravlje građana Srbije. Taj je uticaj veći nego što je to uticaj osiromašenog uranijuma. Da li znate vi da na pijacama po Beogradu prodavci cene trešanja i jagoda ističu po komadu? Da li znate koliki uticaj siromaštvo ima na zdravlje?
Koleginice, ja se izvinjavam, ali stvarno, ovo je suviše ozbiljna tema da bi bilo ko raspravljao o prodaji trešanja i jagoda i o pijaci. Molim vas da se vratite na temu i da se striktno držimo toga danas. Hvala.
Tema je briga o javnom zdravlju građana Srbije. Moja teza je da ako nam je na prvom mestu najvažnija, proklamovana briga za javno zdravlje Srbije, onda postoje mnoge druge pojave u ovom društvu koje loše utiču na javno zdravlje Srbije nego što je to korišćenje osiromašenog uranijuma tokom bombardovanja 1999. godine. Ako treba da se zadržim na malignitetima, da ne pričam o uticaju stresa i siromaštva, hajde da pričamo o uticaju npr. farmaceutskog lobija na stanje našeg zdravstvenog sistema i kako to utiče na javno zdravlje građana Srbije. Šta se dešava sa nekim ko oboli od maligne bolesti? Zašto u Srbiji smrtnost od malignih bolesti je najviša u Evropi? Da li je to zato što nam preventiva nije dobra ili je to zato što ne uspemo da izlečimo ljude? Naravno da je reč o neizlečivim bolestima, ali ukoliko se uhvate u ranoj fazi dobar broj tih bolesti su izlečive. Građane Srbije koji dobiju neku malignu bolest, verujte mi, malo zanima da li je to posledica osiromašenog uranijuma, da li je to posledica azbesta kojeg imamo svuda u svim zgradama, bar na Novom Beogradu, ili je to posledica pušenja. NJih zanima kako da se leče, u kom će oni zdravstvenom sistemu da se leče i da li će moći da se leče i hoće li moći dostojanstveno da se leče ili će se provesti kao mlada novinarka iz Novog Sada koja je umrla nakon kratke i teške bolesti, a čija je majka pisala otvoreno pismo ministru zdravlja na koje je on vrlo arogantno odgovorio, potpuno odbacujući njene osnovne primedbe a to je da ljudi oboleli od malignih bolesti u Srbiji nemaju dostojanstveno lečenje. Ako pričamo o proklamovanoj brizi za javno zdravlje građana, onda treba da pričamo o stanju zdravstvenog sistema koji je potpuno urušen, onda treba da pričamo o tome ko je odgovoran za stanje našeg zdravstvenog sistema, a ne da manipulišemo strahom građana Srbije, da ne spinujemo teme, da ne skrećemo pažnju sa toga što im krči stomak od gladi na neku priču o osiromašenom uranijumu. Što se tiče sastava same komisije i ideje da o ovome raspravljaju naši stručnjaci, znate ovo je kontroverzna tema u svetskim razmerama. Postoje već istraživanja, dr Laketić je dosta toga naveo, postoje zaključci da postoji negativan uticaj, postoje zaključci da ne postoji negativan uticaj, svetski stručnjaci ne mogu da se slože ali mi pravimo komisiju. (Goran Pekarski: Isključi je. Ovo nije tema.) To vam je ko u onom vicu koji je Bata Stojković ispričao u filmu „Idemo dalje“ gde imate Amerikanca, Engleza i Nemca, a na kraju Srbin ispadne najpametniji. Samo bih molila za kraj, pošto vidim da se uskomešalo u sali i očekujem sada reakcije na ovaj moj govor, da mi se u eventualnim reakcijama ne spočitava moje patriotsko osećanje… (Goran Pekarski: Ti nemaš patriotska osećanja.) …kao što se to radilo u slučaju nekih drugih opozicionih poslanika, kao što je to poslanik Martinović pre par meseci na Administrativnom odboru pokušao da uradi, kada me je propitivao gde sam ja bila tokom NATO bombardovanja, dok je njegov predsednik bio u rovovima… [[Isključen mikrofon.]]
Koleginice Stamenković, slušam vas i slušamo vas svi već pet minuta. Nisam siguran da li uopšte znate o čemu mi razgovaramo danas? Ovo stvarno nema smisla. Možete da završite, ali ću biti vrlo striktan, vratite se na temu. Tema nije ni Martinović, ni Administrativno odbor, ni Vučić, ni bilo ko. Mogu da vam pročitam šta je tema današnje sednice. Izvolite. Prijavite se ponovo, molim vas.
Dakle, 78 dana NATO bombardovanja provela sam na poslednjem spratu jednog novobeogradskog solitera, dok su mi zviždale rakete iznad glave, i ona koja je završila na kineskoj ambasadi, dok je zviždala, uverena sam bila da ide pravo na mene. Nemojte meni da spočitavate patriotizam, jer sam ja tih 78 dana bombardovanja psovala i NATO, i Klintona, i Šredera, i Blera, kao i svi mi što smo psovali. (Goran Pekarski: Sada psuješ sopstveni narod.) To nema nikakve veze s današnjom temom. Ovo što ste dana stavili na dnevni red je jeftin pokušaj da ispinujete javnost da se ne priča o pravim problemima, nego da se javnost zamajava nekim visoko umnim temama koje im ne rešavaju egzistencijalne probleme. Gde će vam duša?
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Ova diskusija je do te mere mizerna, bedna, konfuzna, neozbiljna, neodgovorna da mi zaista nije padalo na pamet da se javljam za reč da me gospođa koja je prethodno govorila nije spomenula. Dakle, ne znam šta sam joj rekao na toj sednici Administrativnog odbora. Ako sam joj rekao to što kaže, mislim da nisam pogrešio. Godine 1999. podržavao sam Vladu Republike Srbije koja je branila Saveznu Republiku Jugoslaviju od NATO bombardovanja, i to bih uradio i dan danas. Možda je gospođa koja je bombardovanje provela na poslednjem spratu solitera na Novom Beogradu psovala tada i Blera, i Klintona, i Šredera, i ne znam ni ja koga, ali danas, 2018. godine, svi oni zajedno isključivo psuju Vučića. Vi kada ste rekli da nije tema Vučić, pa jeste, za njih je uvek tema Vučić. O čemu god da se priča u Narodnoj skupštini, koji god zakon i koja god odluka da dođe na dnevni red, tema je Vučić, jer su to ljudi koji su obuzeti neverovatnom količinom mržnje prema tom čoveku i ne samo prema tom čoveku, vi vidite iz njihovih diskusija, iz diskusije ovog gospodina iz Trstenika koji zastupa Vuka Jeremića, iz diskusije gospođe sa Novog Beograda da pokušava da se nametne jedna teza da je u stvari Srbija odgovorna za NATO bombardovanje. To ste mogli da čujete iz diskusije gospodina Aleksića da je vođena, kaže, drugačija politika ne bi se desilo NATO bombardovanje. Ako bude bilo prilike, ja ću da kažem šta je sadržao tzv. Aneks B, koji nije prihvatila srpska delegacija u Rambujeu, a koji je podrazumevao… (Radoslav Milojičić: Vreme.) … a ti što dobacuješ „vreme“ malo pročitaj taj Aneks B, biće ti pametnije. Dakle, taj Aneks B tzv. Sporazuma iz Rambujea, izvinjavam se što sam malo prekoračio vreme, ali važno je zbog građana Srbije, je podrazumevao NATO okupaciju celokupne Savezne Republike Jugoslavije i nijedna suverena država na to nije mogla da pristane.
Hvala, kolega Martinoviću. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, povreda Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu člana 107. Poslovnika. Čini mi se da neki, valjda za jeftine političke poene, vređaju dostojanstvo Narodne skupštine i svih građana Republike Srbije. Znate, pričati o nekim temama koje možda jesu, ne možda, nego su sigurno važne na današnjoj sednici sa ovom tačkom dnevnog reda jednostavno je neprimereno. Bolestan čovek može i da ozdravi, možda se i tragično završi njegova bolest, ali dejstvo osiromašenog uranijuma ostavlja posledice na naše potomstvo, na našu decu, na našu budućnost. I sramota je jednu ovako važnu temu suprotstaviti dnevnim događajima. Ko je to uradio, treba da ga bude sramota. Desio se zločin 1999. godine prema jednoj zemlji i prema svim njenim građanima. Oni koji su zločinci gledaju da opravdaju svoj zločin, i suđenjima u Hagu i hapšenjem našeg političkog rukovodstva i vojnih oficira koji su branili zemlju, pokušavaju da odbrane i opravdaju svoj zločin. A naš šljam ovde, naš, kome izgleda vire dolari iz džepa, radi zajedno sa njima da srpskom narodu, građanima Srbije nabije osećaj kolektivne krivice zato što su nas bombardovali 78 dana. Pa treba da ih bude sramota. Još nešto i završavam. Svakome od nas, možda i poremetimo nešto iz našeg domaćeg vaspitanja pa se odmetnemo negde, ali deca svih nas čitaće jednog dana šta smo radili ovde u ovoj Skupštini. Nemojte, kolege poslanici, da se naša sopstvena deca stide nas za ono što smo radili i govorili ovde.
Hvala. Mislim da nisam prekršio Poslovnik. U jednoj stvari ste u pravu. Ovo jeste definitivno stvar, prvo političke kulture, ali i kućnog vaspitanja. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne) Po Poslovniku, Vjerica Radeta ima reč.
Moglo se očekivati, s obzirom na ovu temu, da će se u Narodnoj skupštini čuti različita mišljenja i otprilike se znalo na koji način će neki poslanici i reagovati. Ali, iskazivati ovoliku mržnju prema sopstvenom narodu i prema sopstvenoj Srbiji je nešto što zaista prevazilazi sve granice normalnog ponašanja, a bogami i zdravog razuma i, rekla bih, hrabrosti. Znate, to što Jelena Milić izađe i priča na nekim televizijama, ona je NATO lobista, ona to ne krije, ona kaže da za to dobija pare i neka joj je na čast. Ali, biti narodni poslanik u Narodnoj skupštini Republike Srbije i deliti u tom smislu faktički mišljenje Jelene Milić je apsolutno nedopustivo. Ne može se reći da ste vi, predsedavajući, prekršili Poslovnik. Ja vam govorim na osnovu člana 32. kao kolega potpredsednik, ali, čak mi se čini, vi ste i opominjali poslanika, čak mi se čini da to i ne treba da se radi. Neka čuju građani Srbije za koga su to glasali, jer nema toga ko je izašao na izbore i ko nije izašao na izbore, nema, nažalost, porodice u Srbiji koja nije imala nekog člana uže ili šire porodice obolelog od raka. Nažalost, mnogi su i umrli. Nikada se nije desilo da neko sazna za tu bolest a da i on i članovi porodice ne kažu – prokleti NATO zločinci, ovo je zbog NATO bombi i zbog osiromašenog uranijuma. Onda ovde slušamo nešto sasvim drugačije. Završavam samo podsećanjem šta se na današnji dan desilo u toku NATO bombardovanja - bombardovano je skladište goriva kod Bogutovca, civilni ciljevi kod Sjenice i okoline Užica, fabrika „Cer“ kod Čačka, železnička pruga, Tehnički remontni zavod. Drage moje kolege, svaki dan 78 dana mogli bismo obeležavati kao dan tuge podsećanja na tragediju koje su nam se dešavale pod NATO bombama i koje se nastavljaju zbog osiromašenog uranijuma i zbog toga što nas je sve više bolesnih, upravo zahvaljujući tom zločinačkom bombardovanju. Hvala vam.
Hvala koleginice Radeta. Jeste, u pravu ste, i sugerisali ste mi ovde dok sam predsedavao. Ja samo nisam hteo da dopustim, jer mislim da bi to bilo ponižavanje Narodne skupštine i cvih nas ovde, da govorimo, kao što sam i rekao, o trešnjama i jagodama. To je bila moja namera, a imamo veoma važnu temu o kojoj vrlo ozbiljno raspravljamo, odnosno većina poslanika koji su do sada debatovali. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne) Hvala još jednom na vašoj sugestiji i dobroj volji. Reč ima dr Darko Laketić.
Zahvaljujem se. Gospodine predsedavajući, lično smatram da je tema izuzetno osetljiva, lično smatram da je reč o vitalnom nacionalnom interesu i zato obratite pažnju da se u diskusijama pre svega govori o temi. Nije to bitno, zaista parlamentarizam dozvoljava sve, postoje različita mišljenja, ali o ovoj temi govoriti o trešnjama i jagodama, zaista je sramotno. Prvo, zbog toga što nas gledaju takođe i ljudi koji su direktno oštećeni, koji su oboleli. Nas gledaju ljudi koji očekuju i od ove komisije i od našeg zajedničkog rada rezultate. Nemojte dozvoliti, gospodine predsedavajući, da se skrnavi ovaj parlament. S druge strane, podsetiću šta je učinjeno u zdravstvenom sistemu. Podsetiću da su klinički centri trebali da budu završeni 2009. godine, svi, a da se postepeno završavaju tek sada. Podsetiću da su pacijenti, onkološki pacijenti u Vojvodini umirali zbog toga što nisu mogli da dođu na red za zračenje. E, to je ne bruka i sramota, to je greh. Došli smo u situaciju da se postepeno rešavaju svi ti gorući problemi u zdravstvu. Došli smo u situaciju gde je kupljen dovoljan broj linearnih aksceleratora da se najveći broj lista čekanja praktično i ugasila. Došli smo u situaciju da su kupljena vozila hitne pomoći. Sećate se perioda kada ni vozila domovi zdravlja nisu imali, niti goriva da prebace bolesnike do ustanova višeg ranga. To je ono o čemu treba da pričamo kada bude došao Zakon o zdravstvenoj zaštiti, a ne kada su građevinski zakoni priča se o besplatnim udžbenicima, kada je ovako vitalan zakon, odnosno, ovako vitalno pitanje, priča se o trešnjama i višnjama. Sve zajedno vas pozivam, pre svega, na odgovornost, kao što će i komisija imati svoju odgovornost, imajte i vi pojedinačnu. Govorim svakom narodnom poslaniku i u skladu sa tim se ponašajte. Hvala još jednom.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Zahvaljujem. Trudiću se da zaslužim vašu pažnju u vremenu ovlašćene predstavnice DS, jednim prilogom raspravi gde ću o osiromašenom uranijumu i o posledicama koje je projektilisao osiromašeni uranijum, govoriti kroz prizmu propagandi i činjenica. Potpuno svesna da činjenice nemaju apsolutno nikakvu šansu pred propagandom i još svesnija da, ukoliko i nas malo odustane od činjenica, onda će šteta od propagande o projektilima sa osiromašenim uranijumom biti još veća nego što je sada, ovde ili bilo gde u svetu. Šta je propaganda, šta su činjenice, kada su projektili sa osiromašenim uranijumom u pitanju? Prvo da naglasim da mi ovde vodimo raspravu o tome da se formira komisija koja će istražiti posledice NATO bombardovanja, odnosno osiromašenog uranijuma i svih drugih posledica po život, zdravlje ljudi i okolinu. Dobro je da se setimo da ovom raspravom dokazujemo naučnu istinu, koja kaže da države gube i dobijaju ratove, a društva su uvek na gubitku, bez obzira da li država dobila ili izgubila rat. To nije nauka iz društvenih, ali će naša diskusija biti prilog dokazivanju te činjenice. U razmeni pitanja i odgovora između predsednice Narodne skupštine, Maje Gojković, na njeno pitanje - hoćemo li podržati komisiju, rekla sam - naravno, i predložila sam sebe za predsednicu komisije i smatram da duboko grešite što ste koncipirali komisiju sa predsednikom vlasti. To je propaganda. No, legalna je. Ne smatram da je legitimna nijedna propaganda, ali je legalno. Kako je počela propaganda sa osiromašenim uranijumom u Americi, da ne misli neko ovde da smo mi izmislili propagandu ili da su Nemci izmislili propagande ili da su Amerikanci izmislili propagandu? Propaganda je deo ljudskog društva svih oduvek. Dakle, sedamdesetih godina je trajala po televizijama i po medijima u Americi, jedna priča o tome da je Sovjetski savez napravio oklopna oružja razne vrste vozila potpuno neprobojna. Zgodna okolnost je da se od 40-ih godina od kada postoji industrijsko korišćenje nuklearnog materijala, postoji skladištenje osiromašenog uranijuma i odatle kampanja za korišćenje projektila sa osiromašenim uranijom. Nekoliko zemalja je to prihvatilo, spiskove možete naći u literaturi. Neke zemlje ne koriste osiromašeni uranijum. Šta je još bila propaganda kada je osiromašen uranijum bio? Izveštaj UN, koji su proizveli posledice i u sudu u Hagu kod nekadašnjih tužiteljki Karle Del Ponte u Luiz Arbur, koje su tražile da se to kvalifikuje kao ratni zločini i ostali smo bez dovoljno činjenica. Šta je još bilo propagande u sukobu sa činjenicama? Izveštaj koji je sa nama deo izveštaja, koji je sa nama podelio predloženi predsednik komisije, o tome šta se dešavalo u italijanskom Senatu. Taj anketni odbor je u italijanskom Senatu formiran zbog propagande da su svi drugi vojnici, pripadnici svih drugih snaga koji su došli na Kosovo bili obavešteni o svemu samo italijanski vojnici nisu. Tako je počelo. Činjenica je da niko nije bio obavešten. Ja sam vas vrlo pažljivo slušala. Nijednom prekinula nikoga nisam. Tako da bih bila zahvalna da se tako saslušamo, a može i drugačije ako baš birate. Šta je propaganda, a šta činjenice o rezultatima izveštaja periodičnih koja je Italijanski parlament Senat i donji dom imao? Da se interpretiraju činjenice koje su davane onako kako nekome odgovara, pa ili je interpretirano da nema nikakvog uticaja, to je ona čuvena rečenica da niko nije kriv zato što su stradali italijanski vojnici, ili je interpretirano da se sakriva namerno istina. Kada god imate sukob propagande i činjenica, činjenice su na gubitku. Ovde u ovoj raspravi postoji jedna činjenica koju niko ne spominje, na koju sam ja vrlo ponosna. Dakle, ako i kada ova komisija bude predložena, sastavljena, ako je bude predsednik predložio u raspravi sa imenima i svi prihvatimo, koji budemo bili u njoj, ta će komisija pokazati vrlo jasno jednu stvar koju inače Srbija ne pokazuje decenijama, a to je brigu o zdravlju albanskog stanovništva na Kosovu, jer se 81 mesto sa projektilima sa osiromašenim uranijom nalazi na teritoriji Kosova, devet u Srbiji. Takođe vas nisam prekidala, ako neko misli da nije istina onda dajte mi druge podatke. Podaci koji su dostupni je 81 mesto na teritoriji Kosova, devet na teritoriji drugih delova Srbije i jedna u Crnoj Gori. Tu gde su te lokacije žive Albanci. Posebno mi je drago zbog činjenice da će rad ove komisije, takođe, brinuti o zdravlju pripadnika vojske i policije koji su bili na Kosovu za vreme bombardovanja, ne nažalost onima koji su poginuli, po meni dostupnim podacima, 1.031. Nažalost, dostupnih podataka o broju civilnih žrtava bombardovanja nema. To smatram neverovatnim nedostatkom samopoštovanja ovog društva koje je na gubitku, kao i albansko društvo, ratom koji interpretiraju ko ga je izgubio ko ga je dobio. Dakle, ukoliko ova komisija bude uspešno radila manje će brinuti o zdravlju Albanci na Kosovu i manje će brinuti o svom zdravlju porodice i rođaci i sami pripadnici službe vojske i policije koji su bili neposredno u blizini 81 lokacije koja je gađana projektilima sa osiromašenim uranijumom. To je dobra vest. To je jedna od retkih stvari koje Srbija čini i pokazuje da brine o albanskim građanima iako nema stvarnu punu nadležnost na teritoriji Kosova. Ti ljudi koji tamo žive će imati najviše koristi od istraživanja, ako ga uspešno okončamo. To su dobre vesti kada su činjenice. Šta će bilo ko, od tih činjenica da uradi kao propagandu, ne mogu vam reći koliko ne marim. Za naš posao parlamenta, komisiji koja će biti formirana, nadam se nakon predloga koji će predsednik komisije dati, ostaće nejasno čime se bavi ta komisija. Svima nama koji iole išta znamo, a ima nas u ovoj sali puno, o naučnoj metodologiji, o ciljevima istraživanja i o mogućnosti provere naučnih hipoteza nedostaje kako će to komisija da radi. Šta hoćemo da dokažemo? Nije moguće da hoćemo da dokažemo da je osiromašeni uranijum štetan, to je gubljenje novca i vremena i prilična sramota ako hoćemo bilo kome, bilo kome naukom, da dokažemo da je osiromašeni uranijum štetan. Jedan od izotopa, a izotop je zato što se nalazi na istom mestu u periodnom sistemu elemenata sa drugim uranijumima je klasifikovan kao štetan, jer ima raspad koji prouzrokuje elektromagnetna zračenja, alfa, beta i gama zrak, koji imaju različite efekte u zavisnosti od sredine u kojoj se prostiru. To ne treba dokazivati. Uranijum je štetan. Tako da vas molim da definišemo zadatak komisije. Šta mi hoćemo da dokažemo? Hoćemo istraživanje koje će raditi, pod organizacijom narodnih poslanika, neko stručan, koji će povezati broj, vrstu i učestalost nekih vrsta oboljenja od udaljenosti od lokacije, količine i vrste korišćenja projektila sa osiromašenim uranijumom. To hoćemo da dokažemo. Sve dok se to ne dokaže, imaćemo uvek izbor da biramo između propagandi i činjenica na volju i uvek da znamo da će pobeda biti na strani propagande. Niko ne voli činjenice. Činjenice su uporne, lako proverljive, tvrdoglave. Propaganda je slatka, lepa, zavodljiva, interpretativna i na volju je svakome. Kako ćemo to da dokažemo? Kako ćemo da dokažemo vezu između onoga što se dogodilo u nekom određenom danu, na jednoj od 81 lokacije na Kosovu, devet lokacija na drugim delovima Srbije i jednoj lokaciji u Crnoj Gori, sa neposrednim posledicama onih koji tu žive, jer oni su prva tema istraživanja? Trebaće vam, nama svima, nekakva saradnja nad teritorijom na kojom nemamo stvarnu i punu nadležnost, ako hoćemo ozbiljno da se bavimo istraživanjem. Hoćete još jedan podatak, da je neko izlio tone hlora u Savu komotno. Samo ne znam ko će od toga da ima koristi ikakve. Ako hoćete još jedno istraživanje o tonama žive koje su bačene u Dunav komotno. Ko će od toga da ima koristi? Ako hoćemo zaista da dokažemo i da se suprotstavimo odlukama veća u Hagu, koje je odbilo da proglasi bombardovanje osiromašenim uranijumom ratnim zločinom, ako hoćete da se zaista suprotstavimo onima koji neće da klasifikuju osiromašeni uranijum u konvenciji Rezolucije kojima bi bili zabranjeni, onda vam treba vrlo ozbiljno istraživanje, vrlo jasna naučna metodologija. Ne da nemam ništa protiv da Skupština to organizuje, finansira, sve što treba uradi za bilo koju naučnu kuću ovde ili bilo gde, nego naprotiv, vrlo ću rado podržati učešće ljudi koji znaju kako da naučnim metodama dođu i dokažu šta se desi ako imate toliku i toliku količinu projektila sa osiromašenim uranijumom na 81 lokaciji na Kosovu, kako i zašto stradaju vojska i policija i kako i zašto i koliko će dugo stradati stanovništvo na neposrednim lokalitetima, kako i zašto će stradati stanovništvo udaljeno od neposrednih lokaliteta, koliko udaljeno, zašto baš toliko. To su stvari koji se rade kao naučna istraživanja. Osiromašeni uranijum ima mnoga manja uobičajeno definisana radiološka dejstva, on ima hemijska dejstva, mnogo više nego što to imaju klasični izvori nuklearnog zračenja, kao što su uranijum 238 ili kao što su eksplozije atomske bombe nakon hidrogenske, kao upaljača, ili, opet ću vam dati primer između propagande i činjenica, kao što je to bila čovekovom greškom izazvana tragedija u Černobilu 26. aprila 1986. godine. Propaganda je bila da je Sovjetska vlast tražila da se ćuti, nažalost, i naša vlast je tražila da se ćuti. U danima neposredno nakon Černobila, kada ima puno smisla govoriti o radioaktivnim oblacima, što nema smisla govoriti kod osiromašenom uranijumu, to treba da dokažemo, ja pripadam školi koja smatra da nema smisla govoriti o radioaktivnim oblacima, ali o radioaktivnim oblacima kada je Černobil bio u pitanju i te kako je imalo smisla govoriti. Pa je propaganda odlučila da o tome ne informiše javnost – i beloruska i sovjetska i mađarska i rumunska i naša. Mogu o tome da vam govorim i detaljno, ako se zaista dogovorimo o pravom sastavu komisije. Ingestione doze, poslanik Laketić je spomenuo. Imala sam zadovoljstvo da budem saradnica dr LJiljani Čonkić, koja je jedna od prvih uvela ingestione doze, uprkos protivljenju klasične škole nuklearnih fizičara i merenje radona, kao prirodnog radioaktivnog zraka u tlu, merenje radona zato da ne gradimo škole, kuće i ostalo na mestima gde njega ima, nego da gradimo garaže, prostore koje ljudi ne koriste, borila se činjenicama i teško je prolazila protiv propagande škole da je to nepotrebno. Drugu ingestionu dozu je uvela zbog toga što pri zračenju malog intenziteta ono je bezopasno, možete tuširanjem da sklonite alfa zrake, ovde je neko govorio o kosmičkim zracima kao o alfa zračenju. Dobro bi bilo da svi malo nešto pročitamo pre nego što tražimo. Dakle, dva protona, dva neutrona, teške čestice i u radioaktivnoj misiji alfa zrake najbrže eliminišete i ne računate ih u opasnost po ljudsko zdravlje, ali ako udahnete, onda se malo rastojanje koje može da prođe alfa čestica završava u vašim ćelijama. Svaka priča o tome da je neko udahnuo prah, vazduh sa osiromašenim uranijumom proizvodi moje pitanje – gde je to učinio i koliku je dozu primio? Ako hoćete da nas ozbiljno shvate, onda moramo naći način da imamo proverljivu metodologiju kojom ćemo pre svega pred nas, pred albansko stanovništvo na Kosovu, pred naše vojnike i policajce, pred one za koje ćemo imati strategiju, izaći pa kazati – ingestione doze su bile takve da su proizvele maligna oboljenja. Zašto insistiram na razgovoru o razlici između propagandi i činjenica, ne sporeći bilo kome izbor i uzimajući svoj izbor da u ovoj raspravi, kao i u svakoj drugoj, govorim samo o činjenicama? Zato što je najlakše za sveukupno stanje u kojem se nalazimo kao društvo, uplašeni da ćemo se razboleti od svega i svačega, uplašeni da nećemo imati para da se lečimo, uplašeni da će neko naš biti bolestan, a mi nemamo novca da ga lečimo, strašno pažljivo treba koristiti propagandu, strašno pažljivo, i još pažljivije treba koristiti činjenice. To će biti moj doprinos i ovoj komisiji i svakoj vrsti rasprave, kada se radi o projektilima sa osiromašenim uranijumom, o mestu gde se najviše tih projektila ispalilo, na 81 mestu na Kosovu, sa ponovljenom opaskom da sve što bude trebalo od tih istraživanja, unapred vam kažem da, svojom dobrom voljom zemlje koja ume da razume tragediju društava koja su gubila ili dobijala ratove, ponudimo albanskom stanovništvu, jer se na njih prvenstveno odnosi. Naša je dužnost da se staramo da jednom dokazano sve što se kao posledica učešća u borbenim dejstvima u odnosu na vojsku i policiju Srbije njima predočimo ili sa predlogom obeštećenja ili sa predlogom zakonodavnih akcija u UN ili u EU o zabrani korišćenja oružja sa osiromašenim uranijumom. Imamo jednu priliku da dokažemo da smo ozbiljni. Pred nama stoji Konvencija o zabrani kasetnih bombi onoliko dugo, ali mi joj ne pristupamo. Ima raznih razloga i raznih izvora koji nam kažu zašto nećemo da pristupimo zabrani upotrebe kasetnih borbi. Ako rezultat rada ove komisije bude nedvosmislen i jasan, naučno potkovan, proverljiv dokaz o vezi između hemijskog dejstva osiromašenog uranijuma i učestalosti broja i zdravlja ljudi specijalno na bubrezima i slezini i ako Skupština smogne snage da traži zabranu i oružja sa osiromašenim uranijumom i potpis na ratifikaciju zabranu kasetnih bombi, zaista ćemo uraditi jedan ozbiljan posao i to će biti činjenica, neće biti propaganda. Hvala vam.
Po Poslovniku, narodni poslanik Miroslav Lazanski.
Dame i gospodo, pošto je ovde bilo reči o propagandi i činjenicama, iskoristio bih ove dve minute da samo pročitam neke činjenice iz nekog materijala. Član 107, pošto je tim mešanjem propagande i činjenica ugroženo dostojanstvo Skupštine. Inače, materijal je iz Pentagona, možete da vidite. Prema tome, ovo nije propaganda nego činjenica. Kada govorimo o tome da li je Karla del Ponte odbila da se sudi za upotrebu municije sa osiromašenim uranijumom, treba se vratiti na to da je Svetska zdravstvena organizacija, prema britanskom fizičaru Kitu Baverstoku, iz jednog izveštaja UN izbacila podatak da je oružje sa osiromašenim uranijumom koje je korišćeno na prostorima bivše Srbije 1999. godine opasno po zdravlje i kancerogeno. Ona je 2001. godine objavila falsifikovani izveštaj u kojem zaključuje da u zonama u kojima je oružje sa osiromašenim uranijumom korišćeno nije neophodno da stanovništvo bude podvrgnuto testovima i opitnoj kontroli eventualnih posledica po njegovo zdravlje. Taj britanski fizičar tvrdi da su iz tog izveštaja izbačeni njegovi stavovi i nalazi koji potvrđuju da je oružje sa osiromašenim uranijumom kancerogeno i genotoksično, odnosno da oštećuje genetski materijal, što dovodi do deformiteta novorođene dece. On tvrdi, taj isti britanski naučnik, da je imao uvid u rezultate istraživanja dr Aleksandre Miler iz radiološke laboratorije Ministarstva odbrane SAD koji su nedvosmisleno pokazali genotoksičnost osiromašenog uranijuma i ne samo da nije mogao te svoje rezultate da unese u monografiju o osiromašenom uranijumu, već mu je ta Svetska zdravstvena organizacija, kao svom članu, zabranila da ih bilo gde objavljuje. On čak nije bio ni pozvan u delegaciju Svetske zdravstvene organizacije koja je 2001. godine posetila SR Jugoslaviju, iako je tada bio šef odeljenja za radiološku zaštitu.
Predsedavajući: Zahvaljujem, kolega.
Samo da završim. Što je vrlo važno, tu delegacija koja je bila 2001. godine tadašnje vlasti nisu odvele na lokalitete gde je bio osiromašeni uranijum. Znači, svesno ste ignorisali prisustvo te delegacije i niste ih odveli na te lokalitete. Da li je to propaganda ili su to činjenice? Imam još puno podataka koje zbog ograničenja vremena neću stići da iskažem. [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem, kolega Lazanski. Samo polako, gospodine Miličiću, po kom osnovu? (Radoslav Milojičić: Uključite me, pa ću vam reći. Pa, po Poslovniku, rekao sam.) Po Poslovniku? Nećemo da se cenkamo, ili kažite i ako hoćete pravo na repliku recite da znam kojim redosledom da dodeljujem reč poslanicima. Izvolite.
Reklamiram član 108. - O redu na sednici stara se predsedavajući, u ovom slučaju vi. Malo pre ste, tj. vaš prethodnik, Martinoviću dali minut duže nego što je dozvoljeno Poslovnikom, a to je dva minuta, govorio je tri minuta, a gospodin Lazanski je govorio 40 sekundi duže i vi ste ga pustili, onako, da on iščita šta ima. Da li možemo tako i mi onda da uzmemo sada i po povredi Poslovnika da iščitamo i mi šta imamo? Hajde, poštujte malo ovaj Poslovnik, pošto ne poštujete ni Ustav, ni zakone ove zemlje.
Kolega Milojčiću, nekom ste spominjali roditelje? (Radoslav Milojičić: Izdajnik ti tata.) Nekom ste spomenuli roditelje. (Radoslav Milojičić: Da li ste čuli da su rekli da sam izdajnik? To niste čuli? Gospodine Milojičiću, molim vas… (Radoslav Milojičić: Ko je ovde izdajnik? Na šta ovo liči? Sram vas bilo, vi ćete nekoga da nazivate izdajnikom.) Hoćete da me pustite da završim? Kolege poslanici, molim vas. Nikada nikog, nijednog poslanika kada je imao reklamiranje Poslovnika ili pravo na repliku nisam merio baš u sekundu, pa ni vama. I, vas sam opominjao dva minuta 15, dva minuta 20, dva minuta 25 i svi su to ovde kolege poslanici svedoci. Jedino kada bih poslanika prekidao to je bilo kada je u svom završnom izlaganju nekog hteo da uvredi. Tad sam isključivao mikrofon. Tako da ni ovaj put smatram da nisam prekršio Poslovnik. Da li želite da se Skupština u danu za glasanje izjasni? U redu. Kolega Laketić, izvolite.
Pre svega, u svetlu ove diskusije o propagandi i činjenicama dužan sam da, pre svega, jednu informaciju koja je navedena kao propaganda, praktično, demantujem i dokažem da je reč o činjenici. Naime, prilikom različitih svedočenja kod komisije, dakle, koju je vodio gospodin Skanu, italijanskog parlamenta, između ostalih svedočio je i dotični general gospodin Karmelo Kovato. Karmelo Kovato je general koji je na tom svedočenju doslovce rekao da su u misiji na Balkanu italijanski vojnici bili obavešteni o rizicima po zdravlje, usled upotrebe osiromašenog uranijuma. On je za tu izjavu koju je izrekao pred komisijom dobio krivičnu prijavu pred rimskim tužilaštvom i proces je u toku. Dokazano je da je to neistina, dokazano je da su italijanski vojnici ušli u svoj sektor bez ikakve zaštitne opreme. Dakle, nije propaganda, reč je o činjenici. Takođe, sama komisija, koja se formira, jedan od motiva formiranja komisije jeste upravo odvajanje propagande od činjenica. Od koleginica sam čuo mnoštvo stvari, koje će zaista biti upotrebljive u radu komisije. Zar nije propaganda nešto što smo čuli u jednom ranijem periodu unazad nedelju dana, gde visoki zvaničnici stranih zemalja kažu – visoka učestalost malignih oboljenja kod Srba je zbog toga što im je loša genetika ili zato što su mnogo stari, stara populacija? Zar to nije propaganda? Hajdemo da formiranjem ove komisije napravimo taj neophodan korak da dođemo do istine.
Zahvaljujem. Koleginice Čomić, na čije izlaganje? (Gordana Čomić: Na izlaganje Darka Laketića, kao ovlašćenog.) Niste mogli nikako, zato što ste zatražili reč pre nego što je gospodin Laketić počeo da diskutuje. (Gordana Čomić: Da, ali sam znala unapred šta će reći.) A, znali ste unapred? Drugi put. Ovlašćeni predstavnik predlagača SPS, gospodin Đorđe Milićević [[Gordana Čomić: Nemam prava na repliku?]] Nemate koleginice, nemate. Izvolite, kolega Milićeviću.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, slažemo se sa konstatacijom predsedavajućeg koji je vodio sednicu neposredno pre vas da je važno da imamo korektnu parlamentarnu raspravu, jer tema je od izuzetnog značaja i od izuzetne važnosti. Moram potpuno otvoreno priznati da kroz uvodno izlaganje prvog od govornika koji dolazi iz opozicione poslaničke grupe, prof. dr Vojislava Šešelja prepoznali smo spremnost i opredeljenost da da doprinos kvalitetnoj raspravi i doprinos u radu komisije koja će biti formirana, ali nakon toga , gospodine Arsiću, jedna, kako je rekao predsedavajući, pre vas, politizacija, pa pokušaj politizacije, prevođen je na teren politike, otvaranje određenih političkih tema. Pa, dozvolićete da i u ovih 20 minuta pripada meni kao predsedniku poslaničke grupe dam određene stavove i poslaničkog kluba, kada je reč o temama koje su otvorene tokom današnje rasprave, jer to je, ponavljam, legitimno pravo svakog poslaničkog kluba. Najpre, kada je reč o poslaničkoj grupi SPS, naravno, mi ćemo podržati Predlog odluke o formiranju komisije koja treba da utvrdi posledice NATO bombardovanja iz 1999. godine, jer pre svega smatramo da je istina interes svih nas, ma kakva ta istina bila. Tu istinu dugujemo pre svega građanima Srbije i na ovakav način mi pokazujemo i potvrđujemo odgovoran i ozbiljan odnos prema građanima kada je reč o ovoj temi i kada je reč o ovom pitanju. Malo čas je neko rekao, treba da govorimo o činjenicama. Da, treba da govorim o činjenicama i treba otvoreno i jasno reći, bombardovanje je zločin koji je učinjen našem narodu. O tome treba otvoreno, jasno i javno govoriti, jer valjda je obaveza svih nas da štitimo interese Srbije. Bombardovanje je posledica, to je naše legitimno pravo da kažemo, lažne optužbe za genocid i etničko čišćenje, ali isto tako smatramo da je to zapravo vrhunac jednog pritiska koji se u kontinuitetu vrši na Srbiju od početka 90-ih godina. U Hrvatskoj je, recimo, pre 1990. godine živelo oko 380 hiljada Srba, tu je gospodin Linta neka me ispravi ako grešim. Danas ih ima oko 160 hiljada, dok je u Sarajevu živelo više od 150 hiljada, danas manje od deset hiljada. U Prištini od 40 hiljada koliko ih je nekada tamo živelo, danas svega nekoliko stotina. Postavlja se pitanje, gde je Srbija izvršila etničko čišćenje i genocid? Na Srbima je vršeno etničko čišćenje i to je nešto o čemu moramo i treba da govorimo da širimo istinu o našem narodu. Srbija nikada, gledajući sve ratove u nazad, istoriju nije prebrojala svoje žrtve, evo neka potvrdi gospodin Atlagić, on dosta dobro poznaje istorijske podatke, neka me ispravi ako grešim, ali Srbija nikada nije prebrojala svoje žrtve, počev od Balkanskog rata, pa Prvog svetskog rata, pa Drugog svetskog rata i poslednjeg građanskog rata na Balkanu. Nekako smo uvek vodili računa da ne povredimo nacionalna osećanja i nacionalne emocije drugih. A da li su se drugi ponašali na tako odgovoran i ozbiljan način prema Srbiji? Nažalost, nisu. Oni su uvek govorili o određenim ciframa, određenim brojkama i često se sa tim brojkama i ciframa manipulisalo. Zato mislim da je veoma važno da se danas prisetimo žrtava, posebno danas kada se kroz kršenje međunarodno-pravnog poretka daje podrška da se napravi jedna kvazi država na krvi nekih drugih. Kada je reč o današnjoj temi i kada govorimo o ovoj temi i ovom pitanju smatrao da je nekoliko ključnih poruka koje danas treba saopštiti. Prva, već sam rekao. Istina je interes svih nas. Tu istinu dugujemo građanima i na ovaj način mi danas pokazujem odgovoran i ozbiljan odnos prema građanima Srbije. Druga ključna poruka je, da se ne zaboravi. Jer narod koji zaboravlja svoje žrtve, narod koji zaboravlja svoju istoriju osuđen je na žalost da to ponovo preživljava. Treća ključna poruka je da se ne ponovi. I možda najvažnija poruka za sve nas, nešto što je naša odgovornost i obaveza, naš zadatak je naša budućnost, jer prošlost mi danas i da želimo ne možemo da ispravimo. Ali prošlost ne sme da nam bude jedina sadašnjost i budućnost. Mislim da od prošlosti i iz prošlosti treba da izvlačimo pouke, da afirmišemo ono što je bilo dobro, ali da nastavimo da dajemo odgovore na ključna pitanja koja danas muče Srbiju, i da zajedno gradimo temelje nove budućnosti. NATO bombardovanje je, o tome je govorio kolega maločas, u stvari pomenuo je, žao mi je što nije u sali. NATO bombardovanje je često pravdano tzv. diktaturom ljudi koji su tada vodili Srbiju i bili na vlasti. Ali, šta se desilo nakon 2000. godine? Zašto je tada kažnjavana Srbija? Zašto je tada nastavljen pritisak na Srbiju? Pa, da li je nastavljen progon Srba sa prostora KiM? Da li je odvojena Crna Gora? Da li je jednostrano priznata nezavisnost Kosova? NATO bombardovanje je bilo 1999. godine, dakle pre 19. godina. Slobodan Milošević nije na političkoj sceni Srbije više od 18 godina, pa zašto danas je preko 80% građana Srbije protiv ulaska Srbije u NATO? Pa, zašto danas 18 godina nakon toga se vrši pritisak na Srbiju i zbog Kosova, ali i zbog Republike Srpske? Nema Slobodan Miloševića. Dakle, jednostrano priznanje nezavisnosti KiM je za nas nastavak bombardovanja, nastavak pritisaka i nastavak agresije koji je započet NATO bombardovanjem 1999. godine. I teško je danas braniti Srbiju. Ali, Srbija je danas, sa sigurnošću mogu reći, faktor stabilnosti na teritoriji zapadnog Balkana. Srbiju danas prepoznaju kao pouzdanog, sigurnog i stabilnog partnera, svi oni koji žele sa Srbijom partnerski odnos. I to je principijelna opredeljenost Srbije. Voleli bi da i drugi u okruženju poštuju tu principijelnu opredeljenjenost. Srbija je danas simbol novih vrednosti u regionu, i Srbija je danas stožer regionalne saradnje. Srbija želi da zadrži stara prijateljstva, želi da gradi nova prijateljstva, da jača odnose među narodima. Srbija želi da sačuva mir i stabilnost u regionu, jer znamo koliko je teško stabilizovati region, koliko je teško sačuvati mir i stabilnost u regionu, a koliko je lako destabilizovati region. Lako je posvađati ljude. Teško ih je pomiriti. Mržnja ne doprinosi, mržnja ne gradi, mržnja ne doprinosi da idemo ka procesu stabilizacije, već ka procesu destabilizacije. I zato dijalog nema alternativu. I to je jasan stav Srbije. Pomenuto je ovde i pitanje Kosova i Metohije. Srbija jeste ušla u briselski proces, započela briselski proces, da bi rešila neka ključna pitanja. Znate, sve dok sedite za stolom gde se razgovara o Srbiji, vi možete da utičete na donošenje odluka. Kada vas nema za tim stolom, a donose se odluke koje se tiču Srbije, vi na to ne možete da utičete. Dakle Srbija je započela briselski proces da bi rešila neka ključna pitanja, poput zajednica srpskih opština, ali ne da bi bila potcenjena i da bi bila ponižena. I Srbija će svakako znati da sačuva svoje dostojanstvo, svoj integritet i svoj međunarodni ugled. Jeste Srbija pokrenula unutrašnji dijalog. Predsednik Srbije je pokrenuo unutrašnji dijalog, i to je za nas hrabar i odlučan korak koji treba da doprinese trajnom i održivom rešenju po pitanju KiM. I to svakako jeste prilika da još jednom svi zajedno sagledamo da li realno možemo da sagledamo situaciju po pitanju KiM, ne da držimo glavu u pesku, jer ako budemo držali glavu u pesku prolaziće vreme, to pitanje će postajati sve teže, i u jednom trenutku mi nećemo imati o čemu da razgovaramo. Nemamo tu odgovornost da ovo pitanje prenosimo na generacije koje će dolaziti posle nas. I nije ovo za nas dnevnopolitička tema, već pitanje koje se tiče budućnosti Srbije. Na ovaj način Srbija pokazuje spremnost da razgovara, dakle ne sukobljavamo se. Mi razgovaramo da bi imali budućnost. Pokazuje spremnost da da odgovore na neka ključna i teška pitanja, da najbolji način zaštiti nacionalne i državne interes, i ono što je suštinski najvažnije Srbija želi da pobeđuje u miru. Maločas je pomenuto i članstvo u EU. Da, jedan od ključnih spoljnopolitičkih ciljeva Srbije jeste punopravno članstvo u EU. Ali, takođe Srbija to ne krije, otvoreno o tome govori. Želi da jača tradicionalno prijateljske odnose i sa Srbijom, i sa Kinom, i sa SAD, i to nije u suprotnosti sa evropskim putem Srbije. Ono što želim potpuno otvoreno da kažem, ne postoje povlastice i primamljive ulaznice za čiji račun je bilo ko spreman da prihvati jednostrani akt Kosova. Maločas je bilo reči i o članstvu Srbije u NATO. Srbija nije učinila ni jedan korak koji pokazuje da želi da postane član NATO, ali Srbija želi saradnju i partnerski odnos sa svima. Srbija sa NATO ima zajednički imenitelj, a to je saradnja u cilju regionalne stabilnosti i mira. Srbija želi da sarađuje i s ODKB, ali Srbija će sebično čuvati svoju vojnu neutralnost kao samostalna država voditi samostalnu spoljnu politiku, koja će biti u najboljem interesu naših građana, i Srbija će znati na najbolji način da zaštiti svoje nacionalne i državne interese. Kada je reč o komisiji koju ćemo formirati, želim još nekoliko rečenica da kažem. Dobro je da će komisija svoj rad zasnivati na naučnim činjenicama i relevantnim već izvršenim istraživanjima. Važno je da javnost, važno je da stručnjaci, narodni predstavnici, državni organi o ovome imaju gotovo nepodeljen stav, a to je pravo na istinu. Još samo nekoliko podataka. Mislim da imam dovoljno vremena. Naravno, time će se baviti komisija. Ali, želim da kažem da je tokom bombardovanja izvršeno 2.300 vazdušnih udara na 995 objekata širom zemlje, a 1.150 borbenih aviona lansiralo je blizu 420.000 projektila ukupne mase 22.000 tona. Prema NATO izveštaju, izručeno je 35.000 projektila sa osiromašenim uranijumom. Prema podacima Vojske Jugoslavije, bilo ih je 50.000, a prema nekim ruskim izvorima čak 90.000. Procene štete koju je Savezna Republika Jugoslavija imala kreću se od 30 do 100 milijardi američkih dolara. Konačan broj žrtava zvanično nije saopšten, a naše procene se kreću između 1.200-2.500 poginulih i oko 6.000 ranjenih od kojih je blizu 3.000 dece. Na Srbiju je tokom NATO bombardovanja bačeno oko 15 tona osiromašenog uranijuma. Radi poređenja na to, gospodin Laketić sigurno zna, radi poređenja, u Srbiji se pre bombardovanja 1999. godine registrovali između 15 i 20 hiljada novih slučajeva raka, da bi taj broj porastao na čak 40 hiljada novih bolesnika. Godine 2015. objavljeno je da je Srbija prva zemlja u Evropi po smrtnosti od malignih tumora. Tačno je, problem nesagledivih posledica NATO bombardovanja otvorio je italijanski parlament, jer su italijanski vojnici iz sastava KFOR-a obolevali od raka, preko 500 italijanskih vojnika je obolelo, a do sada preminulo 45. Mnogi italijanski vojnici koji su oboleli, tužili su za odštetu italijansku državu i svih 19 članica NATO-a, a dobijene su i pravosnažne presude. Zbog ovakvih nesagledivih i nepredvidivih posledica po zdravlje našeg naroda i životnu sredinu, u kojoj će živeti buduće generacije, država mora odgovorno da pristupi utvrđivanjem svih posledica NATO bombardovanja. Zato će formiranje ove komisije, ponavljam, imati podršku poslaničke SPS. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, kolega. Do redovne pauze ostalo je još desetak minuta. Obzirom da ovlašćeni predstavnici političkih stranaka, odnosno poslaničkih grupa imaju pravo na 20 minuta, da li da nastavimo sada ili posle pauze da prozovem sledećeg? Posle pauze. U redu. Sada određujem pauzu do 15.00 časova. [[Posle pauze]] Nastavljamo sa današnjim radom. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima narodni poslanik Nenad Božić. Izvolite.
Hvala. Odluku o obrazovanju ove komisije načelno poslanička grupa Slobodni poslanici želi da podrži. Međutim, nama su potrebna neka pojašnjenja vezana za formiranje same komisije. Nadam se da će kolega Laketić da nam ih pruži danas ili u nekim narednim danima. Pre svega, zanimaju me kriterijumi na koji način će se formirati komisija, tj. kako će se predložiti njen sastav. Ona treba da bude sastavljena, koliko ja shvatam, iz redova narodnih poslanika, i to tako što će biti iz svih poslaničkih grupa, ako ja to dobro razumem, pošto to piše samo u obrazloženju odluke. Nema nigde u tekstu odluke da je to naznačeno. Znači, način na koji će se obrazovati iz redova poslanika, a isto tako po kojim kriterijumima će se neko drugi uključiti u rad ove komisije. Ako sam dobro razumeo, tu treba da budu članovi, sad ću da vidim ovako, koji bi bili stručnjaci, ako dobro razumem. Sad me zanima, pored tih kriterijuma, ovde se nigde na navodi kada ta komisija treba da počne da radi i da li će to biti kao i svaki zakon koji se donosi – osam dana po objavljivanju u „Službenom glasniku“ ili postoji neki rok koji treba da bude definisan isto ovom odlukom. Što se tiče same ove teme kojom se bavimo, svakako je u redu da vodimo računa o tome kako određeni događaji koji su se desili u prošlosti utiču na zdravlje stanovnika Srbije. Ono što je ovde posebno zanimljivo, vidim da se stavlja poseban osvrt na posledice koje je ostavila upotreba projektila sa osiromašenim uranijumom, što nam je, sa jedne strane, čudno s obzirom da poznato, to je bilo izneto do sada, prethodni govornici su iznosili, da je upotreba osiromašenog uranijuma u projektilima koji služe za neutralisanje, pre svega, oklopnih vozila ili nekih utvrda korišćena uglavnom na području KiM, u stvari najviše na Kosovu, i to pograničnom delu Kosova. Kao što je kolega objasnio u obrazloženju ove odluke, ta municija se koristi na avionu A10, koji je inače mornarički avion, lovac bombarder, koji je inače spor i pošto nosi oklop da bi mogao da izdrži, eventualno, neku slučajnu vatru koja bi bila protiv njega usmerena, samim tim, pošto nije brz, nema ni neku veliku autonomiju. Zbog toga ti avioni nisu mogli da ulaze dublje u teritoriju zbog opasnosti kojoj bi mogli da budu izloženi. Oni su uglavnom dejstvovali na području Kosova. Koliko ja imam neke podatke ovde, već sam i čuo od prethodnih govornika, to je na 381 lokaciji na području KiM i samo devet na području Srbije, koje su inače lokacije koje su blizu Kosova. Kako sam inače bio na služenju vojnog roka na tom terenu, u 549 motorizovanoj brigadi i gde je komandant te naše jedinice bio uvaženi kolega Božidar Delić, on isto tako može to da potvrdi, ja imao sam prilike to da gledam, kako izgleda gađanje iz tih topova od 30 milimetara sa aviona A10. Oni su uglavnom tražili da nađu neka oklopna vozila, jer su imali neke ciljeve koje su dobili još od ranije u nekim osmatranjima koja su naravno radili satelitima, dronovima itd. Međutim, naša vojska se uglavnom dobro krila od svega toga, s obzirom da nismo imali nadmoć u vazduhu i jedina mogućnost da protiv njih ratujete je bila da se krijete, da se sklanjate, da se krećete noću, u sumrak ili rano ujutru. Ta gađanja koja su vršena su uglavnom vršena nasumično i tu nisu ni gađani u suštini neki pravi ciljevi. Oni su verovatno nekada, kada su mislili da se nešto kreće, misleći da su to možda neka oklopna vozila gađali. Imao sam prilike to da vidim na mnogo mesta. To je uglavnom završavalo u nekim, bukvalno, njivama, na nekom neutralnom prostoru, tako da tu svakako nije moglo da dođe ni do kakvih eksplozija te vrste, kako je već navedeno u obrazloženju ove odluke, da su čak čitavi oblaci mogli da odlete na jug, ne znam, u jugoistočni deo Evrope. S obzirom da su to mali projektili, tu nema nikakvih eksplozija te vrste, gde se diže velika količina neke prašine, gasova u vazduhu, pa se onda raznosi vetrom. Ja mislim da je to nemoguće, ali nema veze, neka to isto utvrdi ova stručna komisija. Ono što je posebno zanimljivo je da se na to došlo tek, pošto se ovde navodi ta inicijativa koja je bila u italijanskom parlamentu, na osnovu podataka o oboljevanju italijanskih vojnika koji su bili na području KiM i za koje je očigledno da se to njihovo ugrožavanje zdravlja desilo tako što oni nisu ni bili upoznati gde treba da se kreću, a gde ne treba da se kreću i da je to došlo verovatno iz tog neznanja. Isto tako, sva ostala kontaminacija koja se inače desila u Srbiji, a to se pre svega dešavalo razaranjem ovih petrohemijskih kompleksa, termoenergetskih kompleksa i uopšte nekih industrijskih kompleksa. Tu su toliko značajna ta ispuštanja u atmosferu, izlivanja, tako da verovatno, po meni, prema podacima koje imam, prevazilaze daleko više od ovog što je moglo da nas ugrozi osiromašeni uranijum. Ono što je ovde posebno zanimljivo, ne znam kako će ova komisija tretirati ubuduće ta oboljenja, pošto npr. dolazim iz Kragujevca, i tamo je bio slučaj da je bombardovana „Zastava“, i još neki delovi grada tih industrijskih postrojenja i posle toga su ljudi radili u nekom raščišćavanju i neko je utvrdio nekom analizom podataka o broju obolelih, da je u grupama ljudi koji su radili na tim poslovima bilo značajno povećanje broja obolelih od malignih bolesti, pa i smrtnih slučajeva. Šta meni to ukazuje? Svakako da odgovornost za bombardovanje snosi onaj ko nas je bombardovao. Po meni, isto tako, jedna je neodgovornost u tome kako se postupalo u slučajevima raščišćavanja tog terena ili eventualne neke dekontaminacije. Očigledno se tome nije pridavao značaj. LJudi su, nažalost, neadekvatnim upravljanjem tim procesom raščišćavanja i dekontaminacije, ustvari oni nisu to ni radili, ugrozili zdravlje, neki su oboleli, neki zbog toga i umrli. Tako da mi deluje, isti slučaj je sa vojnicima. Ono što je još posebno, po meni, važno, s obzirom, ako već hoćemo da stavljamo taj akcenat na uticaj osiromašenog uranijuma, a s obzirom da je time, pre svega, bilo ugroženo KiM, mene sada zanima da nam objasni predlagač da li to znači da ćemo u to uključiti možda i saradnju i predstavnike samozvane republike Kosovo, s obzirom da je stanovništvo koje je tamo ostalo da živi, verovatno na neki način ugroženo? Ono što je posebno važno po meni, čemu bih pridao poseban značaj, to je da li će se ova komisija isto baviti vojnicima i policijom i svim vojnim snagama koje su bile na Kosovu u to vreme do povlačenja u junu 1999. godine, i da li će se pozabaviti zdravljem tih ljudi? Da li će se vršiti neko istraživanje vezano za te ljude koji su tamo bili? Nekako mi se to čini vrlo smislenim, ako već hoćemo da dokažemo uticaj na zdravlje ljudi, jer su ti ljudi bili izloženi, pa bi time to moglo da potvrdi te indicije koje se ovde navode. Pored toga, ono što je po meni jako važno, ako smo već počeli sa tom praksom komisija, bilo bi dobro da možda osnujemo još i neke druge komisije, kada smo već krenuli ovako. Na primer neka komisija koja bi mogla da utvrdi šta je npr. uzrok velikog broja iseljavanja ljudi iz Srbije? Na primer, kakav je uticaj siromaštva u Srbiji na zdravlje ljudi? To bi isto, po meni, moglo da bude zanimljivo, pa bi možda moglo da bude zanimljivo isto, koji je uticaj politike Vlade Srbije na zdravstveni sistem, pa kako taj zdravstveni sistem utiče na zdravlje ljudi. Mislim da je to nekako sveobuhvatno, pa bih predložio, ako hoće skupštinska većina da obrazuje još neku komisiju te vrste, pa da sve to zajedno tretiramo, kada je u pitanju zdravlje, s obzirom da ovako izolovana stvar vezana samo za bombardovanje, po meni, nije ni moguća, pogotovu obzirom da je prošlo 19 godina od tog događaja i recimo da, kada sam se pripremao za ovo, videći na Institutu za zdravlje „Batut“ da oni nemaju ni podatke o obolelima pre 1999. godine. Tako da ne znam kako ćemo znati šta je polazna tačka, kako ćemo utvrditi te metodologije? Zanima me koje će to, konkretno da nam kaže predlagač, koje bi to institucije, stručnjaci, bili uključeni u rad možda ove komisije i na taj način doprineti da saznamo stvarnu istinu, ako je to uopšte, po meni, moguće, razdvojiti oboljevanje ljudi koji su isključivo oboleli na osnovu toga što je bilo bombardovanje, a razdvojiti od onog zagađenja koje inače imamo u gradovima? Ne zaboravite da su naša termoenergetska postrojenja i toplane vrlo stare, pogotovo u zimskim mesecima po velikim gradovima i u svim gradovima gde postoje toplane koje su uglavnom na ugalj ili na mazut, da postoji veliko zagađenje i da je to i dan danas prisutno. Utiče i dan danas na zdravlje ljudi i uticaće dokle god nešto ne promenimo po tom pitanju. Isto tako bi bilo dobro da utvrdimo na primer koliki broj ljudi u Srbiji pije vodu čiji je kvalitet kontrolisan? To je isto zanimljivo pitanje, jer preko te vode isto tako mogu da dođu ove materije koje su završile u zemlji i u vodo tokovima tokom bombardovanja, preko vode mogu da dođu do ljudi. Mislim da treba mnogo da proširimo polje delovanja, ne možemo se samo fokusirati na ovo što je napisano u ovom Predlogu odluke o formiranju komisije. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Boško Obradović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, uvaženi građani, pomaže Bog svima. Zaista želim da izrazim jedno, da tako kažem zadovoljstvo, mada to nije odgovarajuća reč, što se konačno na plenumu Narodne skupštine Republike Srbije našla ova velika i tragična tema, jer su posledice bombardovanja Srbije od strane NATO pakta toliko ogromne da nikada ni jedna komisija koju mi možemo formirati to neće moći da obuhvati i da prouči do kraja. Jer su posledice NATO bombardovanja i ekonomsko privredne u razaranju naše privrede i u razaranju naše putne i svake druge infrastrukture u razaranju, kao što vidimo zdravlja našeg stanovništva i kompletne ekološke situacije u državi Srbiji. Dakle, važno je, veoma je važno i dobro što smo konačno pokrenuli ovu temu u Narodnoj skupštini Republike Srbije i kao što ste videli, poslanička grupa Dveri je glasala za to da se ova tačka nađe na dnevnom redu po hitnom postupku i poslanička grupa srpskog pokreta Dveri glasaće za formiranje ove komisije za istraživanje posledica NATO bombardovanja i naravno, ako nam to bude ponuđeno, dati i svog člana u tu komisiju. Ono što jeste problem i koji mora da se postavi, kako smo došli u situaciju da tek posle 19 godina od NATO bombardovanja, mi uopšte počinjemo da istražujemo posledice NATO bombardovanja? Kako smo došli u situaciju da šest godina posle dolaska SNS na vlast, tek prvi put ova tema dolazi na dnevni red skupštinskog zasedanja? I kako smo došli u situaciju da tek posle četiri godine na mestu predsednika Narodne skupštine Republike Srbije predlagač ove komisije, Maja Gojković se seti da bi ovo konačno trebalo da dođe na dnevni red? Dakle, realno gledano, zašto je sada takav hitni postupak, a nije bio prethodnih 19, šest ili četiri godine? Znači, neka je zadrška postojala, neko se plaši otvaranja ove teme, neko je imao neku obavezu prema nekome da se ova tema u Srbiji na neki način zatvori i ne zna. Ono što mislim da je veoma važno pitanje i na neki način naša obaveza, kao jedne generacije koja je pripadala mladim ljudima koji su u svoje vreme bili protiv režima Slobodana Miloševića, a zaista pripadam toj generaciji, smatrali smo da je to bio jedan loš režim koji je doveo našu zemlju u ekonomsku i socijalnu katastrofu, da je to bio jedan režim koji je prave vrednosti gurnuo u drugi plan, a nakaradne vrednosti stavio na čelu, da je to bio jedan režim u kome je cvetao i vladao kriminal i da je to bio režim koji je u mnogim segmentima, gde je trebalo da zaštiti srpske, nacionalne i državne interese, njih izdao. Zato smo bili borci protiv tog režima. Međutim, kada smo videli šta je došlo posle režima Slobodana Miloševića, 5. oktobra 2000. godine, mnogi od nas su u određenom procentu promenili mišljenje o Slobodanu Miloševiću, posebno nakon njegovog držanja u Haškom tribunalu, gde je zaista na kraju i ubijen zato što je branio interese države Srbije i srpkog naroda. Mislim da je došlo vreme da se uspostavi jedan balansiran odnos prema sada već istorijskoj figuri Slobodana Miloševića, koja nije ni samo pozitivna, ni samo negativna, već treba videti šta je bilo dobro i šta je bilo loše, a ono što je svakako bilo dobro jeste što se tada mnogo više vodilo računa o državi, nego što se o državi vodilo računa posle 5. oktobra 2000. godine. Jedna veoma važna stvar – nema nikakve veze Slobodan Milošević i tadašnji njegov režim sa NATO bombardovanjem, tj. nismo mi krivi zato što nas je neko bombardovao, već krivicu za NATO bombardovanje treba pripisati onome ko je prekršio međunarodno pravo i bez dozvole Saveta bezbednosti UN zapravo na prostorima srpskih zemalja prvi put primenio NATO intervencionizam i osvajačku politiku koja je potom proširena čitavim svetom. Ono što ja imam obavezu ovde da kažem, iako to neće biti delokrug rada ove komisije, gospodine budući predsedniče, treba imati u vidu da nije prvo NATO bombardovanje bombardovanje Srbije i Crne Gore 1999. godine, već bombardovanje Republike Srpske 1995. godine i kasnije učešće NATO i američkih generala u etničkom čišćenju Srba iz Republike Srpske Krajine u „Bljesku“ i „Oluji“. Dakle, mnogo je šira tematika NATO bombardovanja i NATO okupacije Srbije i onoga što smo mi iz Dveri još pre 10 godina u specijalnom tematu časopisa „Dveri srpske“ nazvali – NATO genocid nad srpskim narodom 1995-1999. godine. Ono što se postavlja kao jedno važno pitanje jesu motivi ili ciljevi rada ove komisije. Dakle, vi našu podršku za rad ove komisije imate. Ali, poverenje u vas mi nemamo. Zašto? Stvar je veoma jednostavna. Kada se uzme u obzir da govorimo o posledicama NATO bombardovanja iza koga stoje zapravo vaši veliki prijatelji, Gerhard Šreder koji je govorio na predizbornom skupu Srpske napredne stranke, Toni Bler, koji je vaš savetnik u Vladi Republike Srbije ili možda Bil Klinton koji se onako očinski grlio sa vašim predsednikom na sastanku „Fondacije Klintonovih“ u Americi, dakle, da li su ti ratni zločinci, a ja ih tako nazivam, zapravo vaši drugari? I kako smo došli u tu situaciju da oni koji su odgovorni za ekonomsko, ekološko i svako drugo uništavanje države Srbije, a pre svega uništavanje zdravlja stanovništva u ovoj državi, postanu vaši veliki zapadni prijatelji? To je vrlo neobično. Kako se dogodilo da onaj koji je odgovoran i kriv za ubistvo jednog deteta na noši, od tri godine, bude dočekivan u ovoj državi sa hlebom i sa solju? Ono što mislim da je ovde važno pitanje jeste da li će posle završetka rada ove komisije za dve godine, odnosno tog prvog velikog njenog izveštaja, Klinton, Šreder i Bler ponovo biti dobrodošli u ovoj državi? I da li ćete ih i dalje smatrati za vaše prijatelje, partnere, savetnike i mentore? Ono što proističe zapravo iz poente rada ove komisije jeste – kakav je zapravo vaš stav prema NATO paktu, koji nas je bombardovao i čije posledice mi trpimo?
Kolega Obradoviću, ja vas molim da se vratite temi dnevnog reda. Političke stavove, naravno, možete da iznosite, nije to ništa strašno, ali vi sedam minuta pričate isključivo političke stavove. Recite konačno nešto o temi. Ili taj osiromašeni uranijum ima neka prikrivena dejstva za koja mi ne znamo, a sad se vide?
Gospodine predsedavajući, ja sam vas više puta molio i ponoviću da ubuduće vi spremite meni govor, da ja govorim samo ono što ćete vi da odobrite da može da se govori, a ne ono što ja mislim. Nikoga niste prekidali od šefova poslaničkih grupa, svako je govorio o čemu god je želeo, jedino moj govor je vama sporan. Zbog čega? Što vas podsećam da imate sporazume sa NATO paktom? Nisam ih potpisao ja, vi ste ih potpisali. A sada istražujete posledice bombardovanja NATO pakta. Da to nije malo kontradiktorno, gospodine predsedavajući?
Istorijski, kolega Obradoviću, pošto ste mi se obratili, moram da vam kažem da je prvi sporazum sa NATO paktom potpisan 2002. ili 2003. godine. Mislim da su ga podržali poslanici poslaničkih grupa koje sada sede oko vas. Čisto to da znate. Nastavite.
Dakle, gospodine predsedavajući, mnogo je šira problematika koja proističe iz rada ove komisije, a ja želim da ovde kandidujem dodatne ciljeve rada ove komisije. Primera radi, da vam odmah to konkretno i navedem. Da li to znači da kada mi završimo rad ove komisije, treba da obnovimo tužbe protiv zemalja NATO pakta? Da li mi treba na osnovu svega što je uništeno u ovoj državi da tražimo ratnu odštetu? Da li mi treba da tužimo sve zemlje koje su učestvovale u progonu Srba i evropskog hrišćanskog nasleđa na Kosovu i Metohiji u više navrata? Zašto mi sa njima imamo sada zajedničke vojne vežbe? Zašto agenti NATO pakta sede u Ministarstvu odbrane Republike Srbije? I brojna druga pitanja koja zapravo govore o kontradikciji da, sa jedne strane, vi maltene samo što niste ušli u NATO pakt i ostvarili ste sve do stepena članstva, ostalo je samo golo članstvo. Sa druge strane, što mi podržavamo, da se razumemo, podržavamo i dižemo obe ruke da glasamo „za“, konačno, posle 19 godina, jedna vlast kreće u istraživanje posledica NATO bombardovanja. A kad smo tu, kod konkretnih informacija, ja ću biti veoma precizan, ali ću krenuti od Republike Srpske, jer mislim da smo to dužni svima onima koje u svom izveštaju komandant glavnog štaba Vojske Republike Srbije, general Ratko Mladić, od 26. septembra 1995. godine navodi i kaže: „U vazdušnim napadima NATO pakta na Republiku Srpsku učestvovalo je 3.200 vazduhoplova koji su istresli preko 10 hiljada tona eksplozivnog materijala, od čega je stradalo 152 civila a 273 ih je lakše i teže ranjeno. Samo u Srbinju, u igri pored mosta, smrtno je stradalo dvoje dece, a petoro teže ranjene dece prebačeno je na VMA u Beogradu. Pričinjena je ogromna materijalna šteta koja se meri milijardama dolara. Učinjeno je to da se razori telekomunikacioni informativni sistem, sistem poštanskih veza, razruše centrale i dalekovodi i narod ostavi u mraku, unište vodovod i spreči snabdevanje pitkom vodom, unište skladišta hrane, ekonomije, stočne farme i stanovništvo ostavi bez hrane, unište brojni stambeni, medicinski i javni objekti i time srpski narod stavi u bedu i potpunu izolaciju“. Ovo što je u svoje vreme naveo na konferenciji za medije u Banja Luci, general Ratko Mladić, je definicija genocida nad jednim narodom. To je upravo bilo bombardovanje NATO pakta i 1999. i 1995. godine. Evo šta kaže temat časopisa „Dveri srpske“ kada je u pitanju 1999. godina. Kaže – u toku agresije NATO pakta na Srbiju, koja je trajala 78 dana, a koja je vođena u cilju uspostavljanja nezavisnog Kosova, da se podsetimo poente zapravo iz političkog ugla, na Srbiju je bačeno 21.700 tona najrazornijeg eksploziva, 35.450 kasetnih bombi, 2.900 bombi i projektila i 1.000 krstarećih raketa. Ono što bih ovde još izdvojio kao bitan podatak i bitnu informaciju jeste sledeće, da je za 78 dana bombardovanja stradalo 2.300 civila i 1.002 vojnika, a pet hiljada ljudi je osakaćeno. Izvršeno je 36.219 naleta vojnih aviona. Konačno jedna tema koja je, mislim, veoma važna za predsednika buduće komisije, koju ćemo formirati, jeste šta mi u tim zaključcima, gospodine predsedniče, možemo učiniti da se, da tako kažem, spreče te posledice. Jedno je da mi konstatujemo šta su oni uradili i šta ćemo mi sve imati kao negativne posledice po zdravlje stanovništva, po ekologiju i po sve druge da tako kažem posledice, a drugo je šta mi možemo da učinimo da sprečimo. Evo nekih od predloga koje smo mi izneli u ovom tematu časopisa „Dveri srpske“ još pre deset godina kada smo pokrenuli ovu temu, kao prilog, konstruktivni prilog vašem budućem radu. Kaže se da se može još mnogo govoriti o osiromašenom uranijumu, posledicama njegove primene, kršenju međunarodnog prava i običaja rata, ali akcenat treba staviti na mere koje mogu da dovedu do sprečavanja potpune ekološke katastrofe koja nam preti. Predlažemo čitav niz mera koje je neophodno sprovesti u tom cilju, kao što su izolacija kontaminiranih područja, precizno utvrđivanje nivoa kontaminacije na svim područjima na kojima je dejstvovala NATO avijacija, izrada i primena programa dekontaminacije, uspostavljanje monitoringa tj. nadgledanja životne sredine u ovim područjima, izrada studija praćenja parametara uticaja na zdravlje ljudi, kao i registra za rak. Posebno se treba baviti aktivnom prevencijom zdravstvenih posledica kod najugroženijih lica, odnosno odložiti pojavu znakova i simptoma bolesti, zatim sprečavanje pojave genetskih malformacija kod potomstva, a naravno problem mora da se tretira i sa pravne tačke gledišta budući da je jasno da se radi o ratnom zločinu. Važno je znati da eventualna tužba naše države protiv NATO pakta nema za cilj samozadovoljenje pravde, već i materijalnu dobit. Ovo je od suštinskog značaja, jer dekontaminacija zemljišta od osiromašenog uranijuma zahteva ogromna finansijska sredstva. Jedan strani centar tvrdi da je za dekontaminaciju ovolike količine radioaktivnog uranijuma potrebno oko četiri milijarde dolara. Imajući ovaj užasan podatak u vidu, jasno je da Srbija mora obnoviti tužbu protiv NATO pakta, kako zbog zadovoljenja pravde, tako zbog obezbeđivanja makar malog dela finansija neophodnih za sprečavanje daljeg razvoja ekološke katastrofe. Dakle, politička dimenzija rada ove komisije je, takođe, priznaćete, tema. Dakle, osnovni cilj NATO bombardovanja bila je okupacija Kosova i Metohije. To je valjda važno. Samo što u ovoj našoj komisiji nema kao teme političkih posledica NATO bombardovanja. To bi bilo veoma važno da bude deo cilja rada ove komisije. Znači, koje su političke posledice NATO bombardovanja, okupacija Kosova i Metohije, progon srpskog stanovništva sa Kosova i Metohije i da li mi danas, zapravo, živimo finale svega toga kada u ovom trenutku se od nas očekuje da tamošnja NATO okupatorska vojska zaokruži tu šiptarsku nezavisnost i formira tzv. vojsku Kosova. Da li se od nas danas, dakle, 19 godina posle tog bombardovanja, očekuje da potpišemo pravno-obavezujući sporazum sa lažnom državom Kosovo i praktično priznamo tu nezavisnost? Da li vi pokrećete sve ovo možda da biste kamuflirali i da planirate potpišete taj pravno-obavezujući sporazum, pa sa druge strane želite da popravite vaš narušeni patriotski rejting i imidž i da na neki način, eto, kažete – pa mi nešto radimo protiv onih koji su nas bombardovali, dok sa druge strane potpisujete praktično predaju Kosova i Metohije i priznanje nezavisnog Kosova. Pazite, to su legitimne političke teme. Jer, dozvolićete, vi da ste ovo iskreno mislili, vi bi ovo pokrenuli pre šest godina kada ste došli na vlast. Zašto ste ćutali šest godina, kada je ovo ovoliko važna tema za hitni postupak? Pa, zar nije bilo hitno i pre šest godina što se tiče zdravlja stanovništva i ekološke katastrofe, gospodine Laketiću? Dakle, molim vas, ovo je ozbiljna tema i vi ste zapravo odgovorni što ovo nije do sada bilo na dnevnom redu i što mi kasnimo 16 godina sa utvrđivanjem istine o posledicama NATO bombardovanja, 19 godina. Svi režimi koji su do sada bili na vlasti su odgovorni. Zašto, dakle, deo ciljeva rada ove komisije nije političke prirode? Naravno, ja ću pomenuti da je bilo ljudi koji su se i te kako bavili ovom temom. Jedan od naših najpoznatijih naučnika u svetu uvažena prof. dr Jasmina Vujić, koju ste toliko puta ovde pominjali u negativnom smislu, prva se mnogo pre vas bavila ovom temom. Napisala je niz članaka gde je po prvi put progovorila o zdravstvenim i ekološkim posledicama NATO bombardovanja. Evo, da vam navedem jedan od citata iz njenih članaka, koji govori o jednoj međunarodnoj konferenciji još iz 2001. godine, gde se u tom trenutku sastalo više desetina svetskih i domaćih naučnika koji su otvorili temu koja upravo govori o ovoj problematici. Dakle, grupa naših stručnjaka i naučnika iz rasejanja u septembru 2001. godine organizuje Međunarodnu konferenciju o ekološkom oporavku tadašnje Savezne Republike Jugoslavije na kojoj su bila predstavljena 142 rada od 320 autora iz 21 zemlje i obrađene teme – uticaj ratnih dejstava na životnu sredinu, ekološke posledice uništavanja industrijskih postrojenja, zagađenja voda, vazduha i zemljišta toksičnim hemikalijama i teškim metalima, kao i medicinski efekti i psihosomatske i socijalne posledice bombardovanja, izvanredan zbornik na 1.000 strana na engleskom jeziku. Dakle, neki ozbiljni ljudi, poput jednog od najpoznatijih srpskih naučnika u svetu i velikog srpskog rodoljuba prof. dr Jasmine Vujić, bavili su se ovom temom daleko pre vas i ove vaše komisije, koja toliko tragično kasni 19 godina. Mislim svih vas koji ste bili na vlasti jer priznaćete da mi iz Dveri na vlasti bili nismo i ne možemo snositi odgovornost za ovo nečinjenje. Naravno, najbolniji deo priče jesu posledice porasta kancerogenih oboljenja, od 1990. godine da ih je bilo 9.899, pa 2000. godine 22 hiljade i nešto, pa 2011. godine više od 33 hiljade i, naravno, porast smrtnih slučajeva, kao posledica svega toga. Dakle, mi ovde ne možemo da guramo glavu u pesak i da se pravimo da ne znamo ko nas je bombardovao, da onoga ko nas je bombardovao proglašavamo prijateljem srpskog naroda, da ga gostimo i pozdravljamo kada nam dođe u Srbiju, da sa njim sklapamo sporazume i idemo na vojne vežbe, da sa njim pregovaramo o potpisivanju pravno obavezujućeg sporazuma sa lažnom državom Kosovo i da na bilo koji drugi način relativizujemo ovaj NATO genocid nad srpskim narodom. Znači, ključno pitanje za nas je – koje će biti političke posledice rada ove komisije? Da li će ova komisija da donese određenu analizu i da zaćuti ili će ova komisija tek kada uradi analizu da progovori ono što dugujemo žrtvama NATO genocida nad srpskim narodom u Republici Srpskoj i u Srbiji već 19 i više godina, da pokrenemo novu tužbu protiv zemalja NATO pakta, da tražimo ratnu odštetu, da na svaki drugi način pravimo pokušaj da sprečimo ove negativne posledice ove ekološke i zdravstvene katastrofe? Molim vas da odgovorite i na to pitanje, da ne bi važila ova sumnja da sve ovo radite zato što ste malo potrošili vaš patriotski oreol stranke, pa sada pokušavate da se vratite na patriotske staze, a mi posle šest godina vašeg boravka na vlasti prosto vama ne možemo da verujemo i morate razumeti naše sumnje. Da se razumemo, mi nikakav rat ne želimo. Mi želimo i našoj i svoj drugoj deci sveta mir, ali mi ne želimo ni dalje ponižavanje Republike Srbije, otimanje Kosova i Metohije i nastavak praktično NATO okupacije na Kosovu i Metohiji. Ne zaboravite, NATO je i dalje na Kosovu i Metohiji kao okupator dela naše državne teritorije i to je nešto što mi danas moramo da konstatujemo. Ovo nije tema od pre 19 godina, ovo nije davno prošlo vreme, ovo je realnost. Mi smo danas pod okupacijom na Kosovu i Metohiji i mi danas imamo problema sa NATO paktom koji drži deo naše državne teritorije pod okupacijom. O tome bi morala da se odredi Narodna skupština Republike Srbije. Hvala.
Hvala. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima predlagač gospodin Darko Laketić. Izvolite.
Svedoci smo danas, više puta, nažalost, da se ova tema flagrantno zloupotrebljava. Još jednom ću ponoviti ono što sam rekao u ranijem izlaganju. Ovo je tema koja je izuzetno plemenita, čija medicinska i humana dimenzija prevazilazi granice ovog parlamenta. Zaista ne mogu da shvatim da ljudi, kao prethodni govornik koji se najbolje razume u sve, koji verovatno sada ima i sve odgovore, na ovaj način pre svega govore o ovim stvarima koje su, priznaćete, jako osetljive. Što se tiče rezultata komisije koju formiramo, u zavisnosti od rezultata zavisiće i pravna i politička dimenzija ovog problema i tu nema dileme. Zašto prejudicirati rezultate pre nego što nismo i glasali o izboru same komisije? Jednostavno, pustimo da naučni radnici zajedno sa narodnim poslanicima naprave, prikupe podatke, urade analizu i metodologijom koja je naučno prihvatljiva pružimo argumente. Upravo to je pravi i jedini put. Međutim, očito da postoje drugi problemi, kada čujemo ovakvo izlaganje. Ti problemi su pre svega političke prirode. Činjenica je da smo u Narodnoj skupštini, činjenica je da svaka reč koja se ovde izgovori predstavlja takođe i politiku i ja to doživljavam na taj način. Međutim, izborni rezultati govore o podršci koju određena politička stranka ima. Očito da kolega koji je govorio pre mene upravo ima problem sa time, upravo ima problem političke prirode, da jednostavno postoji takva želja da se i ovakve teme na neki način zloupotrebljavaju da bi se dobili sitni politički poeni. Ali, na ovim stvarima na ovakav način se ne mogu dobiti politički poeni. Narod to prepoznaje i narod će adekvatno odgovoriti. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Pa, pre svega ono što moram da kažem, prijatelji gospodina koji je maločas govorio su ljudi koji traže da se maltene trećina Srbije pripoji Bugarskoj, Bugarska je koliko se sećam članica NATO pakta. On je čestitao pobedu, odnosno ulazak u parlament, nije to pobeda. Za njih je pobeda kao što je i za gospodina koji je maločas govorio pobeda kad pređe 5% i njihovih 5% je veće od naših 60%, ali on je čestitao ulazak u parlament alternativi za Nemačku. Dakle, Nemačka je takođe članica NATO pakta, pa me sad zanima kako to da mu ne smetaju njegovi prijatelji koji su u NATO, a nama lažno spočitava da su nam savetnici Klinton, Bler, Šreder ili ne znam ni ja ko sa zapada. Gospodi je u jednoj stvari u pravu. Oni nikada nisu bili na vlasti, ali su zato bili finansirani od svake vlasti koja je preuzela funkcije u Srbiji od 5. oktobra 2000. godine. Malo su bili finansirani od strane DS, malo od strane DSS, a samo da podsetim građane Srbije DS i DSS, a ne SNS su potpisale i Sofast sporazum i Partnerstvo za mir i mnoge druge sporazume koji su približili Republiku Srbiju NATO paktu. Još jednu stvar da istaknem. Srpska napredna stranka i na kraju krajeva predsednik SNS Aleksandar Vučić je 1999. godine aktivno branio, kao ministar informisanja građane Srbije od NATO. Pitam, gospodina Boška Obradovića gde je bio on 1999. godine? Pisao je članke za „Novu Iskru“ o tome kako su najveći zlikovci za srpsku duhovnost i kulturu Vuk Karadžić i Dositej Obradović.
Zahvaljujem. Gordana Čomić, pravo na repliku.
Zahvaljujem. Spominjati da je DS potpisala bilo kakav sporazum, u trenutku dok je činila vladajuću koaliciju, je definicija sopstvene nemoći. Ako imate 60% nema tog sporazuma koji ne možete promeniti, izmeniti, staviti van snage, uraditi sa bilo kojim sporazumom šta god vam volja. Skrivati se iza politike DS verbalno podržavati ceo dnevni red koji je DS promenila u Srbiji nakon ratova, sankcija, izolacija, svega strašnog iz 90-ih, pre svega ljudi u Srbiji, i onda kazati – pa, šta mi možemo, mi ne možemo ništa sa tim sporazumom, je izraz velike nemoći i osećanja nelagode što se neke stvari prihvataju kao sopstvena politika. Meni je drago da je današnja Vlada izvođač političkih ideja DS, loš izvođač, sa dosta ruganja evropskim vrednostima i evropskim integracijama, ali ipak izvođač. I, da bih vam dokazala kolika je razlika među nama, kada su u pitanju zaista ozbiljne teme, kao što su i pristupanje Srbije Partnerstvu za mir. Evo, na ovoj tački ću vam pokazati. Nama ste u Skupštini dali obaveštenje da je narodna poslanika Maja Gojković ovlastila narodnog poslanika Laketića da bude ovlašćeni predstavnik. To ja znam da ne može, to vi znate da ne može, pošto je potpisnica Predloga odluke narodna poslanica Maja Gojković. I, ne da nemamo nameru da razgovaramo o tome da se jednom neverovatnom procedurom sami rugate jednoj ozbiljnoj temi, nego to ne bismo ni spomenuli da ne insistirate da objasnite sopstvenu nelagodu što vodite ili pokušavate da vodite evropsku politiku koju je stvorila i utemeljila DS.
Pravo na repliku Boško Obradović. Vi, ste se javili, izvinite kolega Martinoviću.
U pravu ste gospođo Čomić, dakle, postoje ogromne razlike između DS i SNS. Srpska napredna stranka nije sprovela ni jednu pljačkašku privatizaciju u Srbiji. Srpska napredna stranka nije otpustila za četiri godine 400.000 ljudi i nismo uništili ni jedno radno mesto, nego smo nezaposlenost sa 27 smanjili na 12%. Za razliku od vas koji su imali negativnu stopu rasta od 3,2, a nekad od 3,6 i koji ste 2008. godine rekli da je svetska ekonomska kriza šansa za Srbiju. Mi smo u Srbiji otvorili na stotine hiljada novih radnih mesta, otvorili na stotine novih fabrika i danas ljudi od svoga rada u Srbiji mogu da žive. Tačno je, postoje velike razlike između DS i SNS, nismo uništili ni jedan tenk, nismo uništili ni jednu strelu, jačamo naše odbrambene i vojne kapacitete i ono što je takođe jako važno, mi ne stičemo političke poene na nesrećama građana Srbije, mi se ne radujemo kada se u Srbiji sruši helikopter, kad padne avion, kada muškarac ubije ženu ili se desi neko silovanje. Vi mislite da je to politika, a mi mislimo da nije. Tako da sa tim se slažem. Što se tiče toga da Maja Gojković ne može da ovlasti gospodina Laketića da bude ovlašćeni, odnosno da predstavlja predlagača to jednostavno nije tačno. Postoji jedan metod tumačenja. Tumačenje po analogiji. Kao što Vlada Srbije predlaže zakone, pa ovlašćuje pojedine ministre da ih zastupaju u Narodnoj skupštini, tako isto i gospođa Maja Gojković kao predlagač jednog akta koji treba da donese Skupština je ovlastila gospodina Darka Laketića da predstavlja predlagače. Tako da to nije ništa suprotno Poslovniku, a da bi građani Srbije znali, to zna i gospođa Čomić, ali ona to iz političkih razloga neće da kaže, Maja Gojković je u Turskoj i prima orden od gospodina Erdogana zbog toga što je zaslužna za jačanje partnerskih veza i na političkom i na ekonomskom planu između Republike Srbije i Republike Turske i mi smo na to ponosni.
Izvolite, kolega Obradoviću, pravo na repliku.
Hvala predsedavajući. Pa, tako ste vi bili ponosni i na prijateljstvo na Gerhardom Šrederom koji je govorio na predizbornom skupu SNS u Beogradu, pa ste bili ponosni na Tonija Blera, koji vam je sa najvećim počastima dolazio da vam uređuje kako da radi Vlada Republike Srbije. Pazite, onaj koji nas je bombardovao, ratni zločinac da nam uredi kako da nam radi naša Vlada. Pa, ste platili pare da gostujete na godišnjem sastanku fondacije Klintonovih u Americi i postoji ona čuvena slika zagrljenih Bila Klintona i Aleksandra Vučića. Ako se vi toga sada stidite gospodine Martinoviću, to je dobro. Ako ste vi promenili mišljenje i ponovo se setili da su to ratni zločinci, a ne srpski prijatelji to je važno za ovu državu. Mnogo je opasno da vladajuća stranka veruje da su oni koji su nas bombardovali naši prijatelji. Ako ste se vi ponovo vratili na ove patriotske izvore politike, to je ogroman napredak, jer vi zapravo samo glumite patriotizam, a iza toga radite sve isto što je radila DS. Ne znam otkud vama pravo da kritikujete DS, jer ste vi nastavili politiku DS. Koja je razlika između vas i DS? Jel idu u EU? Idu, i vi idete. Jer potpisuju sporazume sa NATO paktom? I, vi potpisujete. Jer pregovaraju sa Šiptarima? I, vi pregovarate, hoćete čak da odete dalje i od Borisa Tadića da potpišete pravno-obavezujući sporazum sa lažnom državom Kosovo. Hoćete da odete, ono što je bilo nezamislivo da DS uradi, da priznate nezavisno Kosovo. Samo tražite da vam se bilo šta da za uzvrat. Šta da vam se da za uzvrat? Ko je vama dozvolio da vi dajete Kosovo i Metohiju bilo kome zarad pogubnog puta Srbije u EU po svaku cenu. Dakle, ovo su ozbiljna pitanja. Ne možete pobeći od toga. Što se tiče ratnog angažmana vašeg predsednika Aleksandra Vučića ja se jedino sećam onog stana koji je dobio od Vlade Republike Srbije dok su momci ginuli na Košarama i ni jedan stan nisu dobili.
Kolega Obradoviću, nema danas vređanja u parlamentu i ja sam još jutros rekao da ću biti vrlo, vrlo striktan. Povreda Poslovnika, Aleksandar Martinović. Izvolite. (Boško Obradović: Koga sam uvredio?) Uvredili ste predsednika države. (Boško Obradović: Čime sam uvredio?) Aleksandar Martinović, replika. Izvolite.
Što se tiče gospodina Šredera, ja se nadam da gospodin Boško Obradović gleda televiziju. Ja sam na televiziji video da je gospodin Gerhard Šreder sedeo u prvom redu sad pre nekoliko dana kada je bila inauguracija novoizbranog predsednika Ruske Federacije, Vladimira Vladimiroviča Putina. Gerhard Šreder nije neprijatelj Srbije i nije neprijatelj srpskog naroda i nije Gerhard Šreder došao na ideju da se bombarduje Republika Srbija. Što se tiče vašeg angažmana, ja znam koja je vaša politika, vaša politika je ista kakva je bila politika Demokratske stranke Srbije, sa čije liste ste izabrani u Narodnu skupštinu, uz malu pomoć ambasadora Sjedinjenih Američkih Država, koji je kukao i plakao dok navodno niste osvojili tih 5%. Tako da ta vaša averzija prema Amerikancima je onako vrlo diskutabilna kategorija. vi ih ne volite, ali kad treba da uđete u Skupštinu, onda su vam Amerikanci dobri. Onda vam je dobra pomoć kad američki ambasador kaže da bi trebalo još jedanput izvršiti analizu izbornih rezultata i konstatovati da su između ostalog i Dveri prešle 5%. Ja za razliku od vas, gospodine Obradoviću, nikad nisam tvrdio da su najveći duhovni neprijatelji srpskog naroda Vuk Karadžić i Dositej Obradović. Takve ludačke ideje ja mislim da nisu pale na pamet čak ni onima koji su otvoreno služili Nemcima u toku Drugog svetskog rata. To sam prvi put pročitao u časopisu „Nova iskra“ i ispod toga stoji potpis Boška Obradovića. Evo, samo da pitam Boška Obradovića da li i dalje zastupa te stavove iz 1999. godine da su Vuk Karadžić i Dositej Obradović uništitelji srpske duhovnosti i srpske kulture?
Hvala. Povreda Poslovnika, Veroljub Arsić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je član 107. Poslovnika povređen – dostojanstvo Narodne skupštine, jer ne mogu da trpim da me neko izjednačava da budem isti kao oni koji su otpustili 1.300 terorista iz KP ustanove Zabela 2001. godine. To je nasleđe Demokratske stranke i Demokratske stranke Srbije i počnite da živite jednom sa tim. Pustili ste braću Mazreku, pustili su Fijoru Brovinu i ne mogu nikad da budem isti kao oni. Nikad! Politički programi mogu da budu isti, ali dela govore sasvim drugačije. Neću da pričam o tenkovima, o zatvorenim fabrikama. Tačno je da su ti isti koji su izabrani sa DSS na istoj listi i učestvovali su u tom puštanju šiptarskih terorista, ako ništa drugo, dali podršku tome. Tačno je da su bili finansirani od strane DS. Hoćete i lokaciju da vam kažem? A o pokojnicima sve najlepše, pa neću imena da spominjem.
Kolega Arsiću, smatram da nisam povredio Poslovnik. Da li želite da se Narodne skupština izjasni u danu za glasanje? (Veroljub Arsić: Ne.) Ne. Hvala. Pravo na repliku, gospođa Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Potpuno je očekivano da ljudi misle da ako negativno, ruženjem i klevetanjem definišu druge, da onda sami ispadaju bolji. Čovek je stil. To je svačiji izbor i svačije pravo. Nije meni namera da bilo kome zamerim što misli da će izgledati bolje ako bude ružio DS. Na čast vama. Moja namera je bila da objasnim da je moja privrženost ozbiljnosti ove teme kroz odustajanje od zamerke da se jedna narodna poslanica tretira kao cela Vlada Srbije po analogiji i da Služba skupštine i mi svi dozvolimo da jedna narodna poslanicima da ovlašćenje nekome ko nije potpisnik odluke da bude ovlašćeni predstavnik na tačke. Kako da vam kažem, sad ste ustanovili pravilo. Nemojte posle da bude ko je prvi počeo, ako dobijete stotine papira gde bilo ko predlaže bilo koga da bude ovlašćen po bilo kom osnovu. Nije meni namera ni da to tražim da se ispravi, niti mi je namera da osporim gospodinu Laketiću da brani, ali mi je namera da svima uvek jasno kažem. Ima ljudi koji vole kad od njih pravite budale, ima nas koji ne volimo i onda to kažemo. Hvala.
Hvala gospođo Čomić. Martinović, replika.
Ja gospođi Čomić želim, pošto vidim da se Narodna skupština koristi kao instrument za unutarstranačku borbu u DS, ja vama gospođo Čomić želim puno uspeha u tim vašim unutarstranačkim izborima. Želim vam da pobedite na tim izborima i nadam se da će DS sa vama imati malo više uspeha nego sa vašim prethodnicima. Ono što me je začudilo, to je da vi kao neko ko je, ako se ne varam, potpredsednik Narodne skupštine, razlikujete dva subjekta, predlagača od ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Dakle, Maja Gojković nije ovlašćeni predstavnik, nego je predlagač, kao što je Vlada Srbije predlagač zakona. Kao što Vlada Srbije, kao predlagač zakona, ima pravo da odredi ko će da je zastupa u Narodnoj skupštini, tako isto i Maja Gojković kao predlagač ove odluke ima pravo da predloži, odnosno da ovlasti ko će da je zastupa u njenom odsustvu. Prema tome, stvar je potpuno jasna, a SNS ima svog ovlašćenog predstavnika, a to je gospodin Milovan Drecun koji će vam se nešto kasnije obratiti. Prema tome, ako ste pokušali da kažete da je povređen Poslovnik, tehnologijom današnjeg rada, ja vam kažem da nije, jer se isti princip primenjuje i kada se donose zakoni i kada se donose odluke zato što su i zakoni i odluke akti koje donose, odnosno akti koje donosi Narodna skupština Republike Srbije. U tom smislu, svaki pokušaj da se baci senka na odluku koju ćemo mi doneti, neće vam poći za rukom. Sve što se danas radi u skladu je sa Poslovnikom i ova odluka će biti doneta u skladu sa Poslovnikom, sviđalo se to vama ili ne.
Hvala. Povreda Poslovnika Ivan Kostić.
Predsedavajući, povređen je član Poslovnika 104. stav 1. Hteo bih samo da kažem ovde, pošto se uvredljivo govori o predsedniku naše poslaničke grupe, da gospodin Obradović nije izneo svoj stav, on je citirao samo stav najvećeg srpskog pesnika, Petra Petrovića NJegoša iz 2. avgusta 1837. godine, gde on iznosi svoj stav o Dositeju, za šta i ja smatram da je ispravan, pa bih voleo samo da pročitam da vidite šta smo mi tada citirali. „Ja bih Dositeja poštovao da je umeo svoj dar duševni obratiti u korist našeg naroda, ali ga obratiti nije umijo i zato ga prezirem. Kako čoveka koji nije video u šta se sadrži sreća naroda, što li mu može pričiniti nesreću i kako čoveka koji je bio nekome oruđe podsmevača nad blagočestem srpskog naroda“. To je 1837. godine rekao NJegoš o svom radu Dositeja Obradovića, o njegovoj kritici srpske narodnosti, tako da eto, želim samo da ukažete sledeći put narodnim poslanicima kada vređaju, da se malo suoče sa istorijskim činjenicama. Hvala.
Hvala vama. (Aleksandar Martinović: Poslovnik.) Samo momenat, jedno objašnjenje kolegi Kostiću. Ja sam shvatio samo debatu između kolege Martinovića i kolege Obradovića, dakle suprotstavljeni politički stavovi. Nisam shvatio kao uvrede i vređanje. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ivan Kostić: Ne.) Ne želite. Hvala. Aleksandar Martinović, povreda Poslovnika. Izvolite.
Povređen je član 107, gospodine Marinkoviću. Ne tražim da se glasa. Petar Petrović NJegoš je posvetio svoje najčuvenije delo „Gorski vijenac“ Karađorđu Petroviću, prahu oca Srbije. Taj otac Srbije, Karađorđe, je za svog prvog popečitelja prosvete uzeo upravo Dositeja Obradovića. Dositej Obradović je, pošto se ovi iz Dveri puno hvale da mnogo znaju, a da mi iz SNS ne znamo ništa, 1811. godine postao prvi ministar prosvete u oslobođenoj Srbiji. Nisam čuo od bivšeg predsednika Odbora za dijasporu i Srbe u regionu, hajde sada, vidim da imate nekih razloga da mrzite Dositeja Obradovića. Što mrzite Vuka Karadžića? Da li možete da mi pročitate neki citate šta vam je to jadni Vuk Karadžić uradio, sem što je opismenio srpski narod i sem što je rekao i zbog toga ga Hrvati i dan danas ne mogu očima da vide, da su svi štokavci Srbi? Još jedna stvar mi nije jasna. Vama, koji ste navodno ekskluzivni zastupnici srpskih nacionalnih interesa, kako to da su vam prijatelji oni koji traže da se četiri okruga na jugu Srbije pripoje Bugarskoj? Kako da su vam prijatelji oni koji svake godine hodočaste u Blajburg i polažu vence na jedan kamen na kome piše – u čast i slavu poginuloj hrvatskoj vojsci? Pa, tog čoveka ste dovodili ovde na galeriju Narodne skupštine, fotografisali ste se sa njim, prikazivali ga kao nekog velikog prijatelja vaše političke organizacije. Onda spočitavate nama kako mi navodno hoćemo da izdamo Kosovo i Metohiju, mi hoćemo da ga izdamo, a vi ćete da ga branite. Samo mi kažite odakle, sa Terazija, iz čačanske biblioteke? Sa kog mesta mislite da branite Kosovo i Metohiju, vi koji na izborima ne možete da osvojite ni 2% glasova? U čije ime vi govorite?
Hvala. Pravo na repliku, prvo gospođa Gordana Čomić, pa onda Boško Obradović. Izvolite.
Zahvaljujem. Zaista, više neću ni tražiti replika, pošto poštujem volju, mislila sam zajedničku, da ova sednica prođe bez replika i ovo je poslednja, da ostavim van svake sumnje da da sam htela da povredama Poslovnika osporavam obaveštenje koje smo dobili o tome da narodna poslanica koja je potpisala predlog odluka i na tom predlogu odluke stoji samo njen potpis, da nas obaveštava kao narodna poslanica da je ovlastila nekog za predlagača, dakle, da sam htela da to bude tema, ja bih sednicu počela sa povredom Poslovnika. Ali, nisam, jer ne smatram dostojnim volju većine da daje analogno jednom narodnom poslaniku, jednoj narodnoj poslanici, koja je sama potpisala odluke, da prihvata cela Skupština da ona određuje ko će biti predlagač po toj odluci, pri čemu nije potpisnik odluke. Samo sam vam napomenula – očekujte tu praksu ubuduće onda. Niti sam želela da sporim, niti smatram da će kolega Laketić to raditi sa manje kredibiliteta i znanja od Maje Gojković. Ali, samo da iskoristim ovu repliku da uvek ima ljudi koji vole da od njih pravite budale. To nije loše, ko voli, ali ima nas koji ne volimo, pogotovo ako ćete verbalizovati jednu strašno važnu temu, kao što je odluka o ovoj komisiji i istovremeno raditi potpuno suprotno. Hvala vam, potpredsedniče, na ovoj prilici.
Hvala. Pravo na repliku, Boško Obradović, pa onda Aleksandar Martinović.
Hvala. Između Aleksandra Martinović i Petra Drugog Petrovića NJegoša, ja ću se opredeliti za NJegoševo mišljenje o Dositeju. Ni Vuk Karadžić, ni Dositej nisu svetitelji. To su izuzetno velike i veličanstvene ličnosti srpske kulturne istorije, ali su imali i ozbiljne mane u svom prosvetiteljskom delovanju. Ja sam samo o tome govorio i govoriću, zato što su nas te mane koštale određenih duhovnih i jezičkih revolucija koje su nanele štetu srpskom narodu. Recimo, Vuk Karadžić je obogaljio srpski književni jezik odbacivanje kompletne srednjovekovne jezičke tradicije. To nas je mnogo koštalo dok nismo uspeli da se nekako obnovimo nakon te pogubne strane njegove inače veoma uspešne istorijske reforme. Dakle, stvari nisu jednostavne. A, oni koji ih ne poznaju, ne bi trebalo o tome da pričaju. S druge strane, ono što vi dobro znate, znate ko je stvorio SNS, a to je DS. Znate da je nastala u dogovoru Aleksandra Vučića i Mikija Rakića, šefa kabineta tadašnje DS i Borisa Tadića. Dakle, nemojte vi nikome drugom pričati o finansiranju od strane DS. Vi ste stvoreni od strane DS. To je smešno. Naravno, ono što je vaša tehnika, sve što je pozitivno u vezi sa Dverima, vi pokušavate narodu da predstavite suprotno. Ako smo mi porodični pokret, onda bijemo žene, ako smo mi patriote, onda smo agenti CIA, ako mi bilo šta dobro uradimo, onda mora da se smeni predsednik skupštinskog Odbora za dijasporu mr Ivan Kostić, zato što je odlično radio svoj posao, da ne bi narod čuo da Dveri i opozicija imaju nekoga ko dobro radi, ko vrhunski radi, ko kvalitetno radi. Znači, mora da se smeni. I, danas, ni jedan predsednik skupštinskog odbora u ovom sazivu parlamenta nije iz redova opozicije. To je dokaz vaše demokratske kulture. Što se tiče Kosova, dogovoreno je sa Tačijem, evo ovih dana, da ćete potpisati izdaju Kosova za par meseci.
Sada ste izazvali i pravo na repliku gospođi Čomić, iako je rekla da neće da se javlja. Reč ima Aleksandar Martinović.
Zaista, nisam imao nameru da vređam gospođu Čomić, niti da od nje, kako ona kaže, pravim budalu. Gospođa Čomić ne vodi da neko nju pravi budalom, ali gospođo Čomić, ne volimo ni mi poslanici SNS da vi od nas pravite budale. Dakle, svaki predlog zakona koji dođe u Narodnu skupštinu, vidite da postoji potpis samo predsednice Vlade Ane Brnabić. U tom dopisu lepo stoji koga Vlada određuje kao svog predstavnika u Narodnoj skupštini. Objasnite mi u čemu je razlika između akta koga predlaže Vlada i akta koga predlaže narodni poslanik? Dakle, Maja Gojković nije ovlašćeni predstavnik nego je predlagač, kao što je Vlada predlagač zakona, tako je Maja Gojković predlagač ove odluke. Što se tiče gospodina Boška Obradovića i njegovog tumačenja rada Vuka Karadžića, on je 1999. godine u ljotićevskom časopisu „Nova iskra“ napisao, da vam sada sve ne prepričavam, da su Dositej Obradović i Vuk Karadžić antizavetni i antisvetosavski ljudi i da su započeli nekakvih pet revolucija, nemam zaista pojma o čemu se radi. Znam samo jedno. Ne znam kojih to pet revolucija su započeli Dositej Obradović i Vuk Karadžić, ali znam samo jedno. To što ste rekli da je Vuk Karadžić prekinuo nit srpske književnosti i duhovnosti i kulture sa sredonjovekovnom književnošću i da je bio navodno anticrkveni čovek, pa, samo da vam kažem jednu stvar, koju izgleda vi ili ne znate ili nećete da kažete. Pa, njegov glavni saradnik u prikupljanju narodnih umotvorina i narodnih izreka, narodnih pesama, bio je jedan od najznačajnijih duhovnih i crkvenih ljudi 19. veka Lukijan Mušicki. Lukijan Mušicki je bio jedan od glavnih saradnika Vuka Karadžića i podržavao …
Hvala.
Samo da završim. I podržavao reformu jezika u smislu da se piše onako kako narod govori. Budući da vi ne priznajete Vukovu reformu jezika, ja vas molim …
Hvala.
Evo završavam, gospodine Marinkoviću, uporno mi dobacuju. Samo da kažem jednu rečenicu. Vi se, gospodine Obradoviću, onda u Narodnoj skupštini obraćajte onako kao što su Srbi pričali u srednjem veku, jer vi reformu Vuka Karadžića ne priznajete. Dakle, molim vas, ubuduće, obraćajte nam se srpskim srednjovekovnim jezikom.
Hvala. Gordana Čomić ima pravo na repliku. Izvolite.
Zahvaljujem. Svaki narodni poslanik, pa i narodni poslanik Boško Obradović ima pravo na svoj stav, procenu i mišljenje, a Poslovnik omogućava da intervenišemo i da kažemo da negde loše procenjuje, ne misli dobro ili iznosi klevete. No, ponovo u duhu toga da se ova sednica zaista vrati temi oko koje smo se sastali i obrazovanju komisije, moja replika će se sastoji u tome da slobodno, kome god treba da bi sam izgledao lepši, naruži i okleveće Demokratsku stanku, samo napred, samo lepo možeš ružiti, zavist treba i zaslužiti, izvolte do daljnjeg, a sa nadom da ćemo se sada vratiti temi zbog koje smo se sastali. Hvala.
Hvala, gospođo Čomić. Prihvatam vašu sugestiju, iako mi je lično interesantno da slušam sučeljavanje argumenata gospodina Martinovića i Obradovića, ali da se ne bi vratili u srednji vek, idemo dalje. Reč ima narodni poslanik Milovan Drecun.
Poštovani predsedavajući, kolege poslanici, stav SNS o događajima 1999. godine je kristalno jasan. Hoću da ga ponovim. NATO predvođen SAD bez objave rata izvršio agresiju na našu zemlju koja je po svim aspektima zločinačka. Zbog toga što je neselektivno ubijao civilno stanovništvo, decu, stare, bolesne, žene, što je ubijao pripadnike naših snaga bezbednosti, naših heroja koji su branili svoju otadžbinu. Zbog toga što je pogodio samo sedam tenkova legendarnog Prištinskog korpusa od preko 450, ali je junački pogodio preko 370 industrijskih objekata. Zbog toga što nas je bombardovao municijom koja je zabranjena i naneo nepopravljivu štetu. Mi to ne zaboravljamo i zato i formiramo ovu komisiju koju niko pre nas nije uspeo, niti je imao hrabrosti da formira. Srpska napredna stranka neće ostati zarobljena u ratu, u prošlosti, već će biti okrenuta budućnosti. Tu budućnost moramo da gradimo na području na kome je dominantan vojni činilac upravo NATO pakt, bez saradnje sa NATO paktom možemo samo da uđemo ponovo u sukobe sa tom Alijansom. Ako neko drugi dobije mandat da to uradi, izvolite. Mi nismo dobili taj mandat od građana, niti ćemo uraditi. Što se tiče komisije, SNS će punim kapacitetom pružiti podršku osnivanju i radu komisije, a sa ciljem da se utvrdi činjenično stanje o posledicama NATO bombardovanja, o tome koliko te posledice utiču na zdravlje ljudi, a da bismo mogli da preduzmemo određene aktivnosti, sistemske, dugoročne, da umanjimo štetu tog negativnog dejstva NATO pakta 1999. godine, jer se staramo o zdravlju građana Srbije, o zdravlju nacije, posebno o zdravlju pripadnika naših snaga bezbednosti. Tih naših heroja kojih se tu i tamo neki sete. To su isti oni heroji koji su junački branili otadžbinu i na Paštriku, i na Gorožupu, i na Čičevici, i na Bajgori, i na Košarama i sada mnogi od njih umiru od posledica dejstva municije sa osiromašenim uranijom. Želim da ispred SNS odam priznanje kolegi Laketiću koji je godinama sistematski, uporno, istrajno skupljao materijale da bi ova komisija mogla da bude formirana, uspostavljao kontakte i završio ogroman posao. Hvala mu na tome. Ubeđeni smo da će on biti potpuno posvećen ovom poslu na čelu komisije i da ćemo imati očekivane rezultate. Sada bih hteo nešto da kažem i da vas podsetim, a i sve nas zajedno i građane Srbije o nekim činjenicama koje pokazuju zbog čega je opravdano stavljanje na dnevni red formiranje ove komisije. Tokom agresije NATO, NATO je vodio posredan hemijsko-biološki rat protiv građana tadašnje SRJ i životne sredine. U eksplozivima i raketnim gorivima tokom bombardovanja korišćena su hemijska jedinjenja koja svojim sagorevanjem u toku eksplozije oslobađaju velike količine veoma otrovnih i kancerogenih jedinjenja ili hemijske radikale. Osiromašenim uranijom gađano je ukupno 113 lokacija na području tadašnje SRJ. Većina je bačena na teritoriju KiM. Upravo što ćemo veliku pažnju posvetiti tim područjima koja su kontaminirana na KiM pokazuje naš stav prema južnoj Pokrajini. Apsolutno su neistinite tvrdnje, spadaju u domen brutalnih političkih laži, da je aktuelna vlast ili SNS spremna da potpiše nekakav pravno-obavezujući sporazum sa državom Kosovo. To ćete, gospodo,, koji tvrdite možda vi učiniti ako nekada dobijete mandat, kroz hiljadu godina, da možete da vodite državu. Mi to nećemo uraditi. Da vas podsetim Briselski sporazum je postignut u statusno neutralnom okviru. S obzirom da ne znate šta to znači, da vas malo podučim. To znači da to nije sporazum između dve države. Da je takav sporazum postignut, onda bismo imali slavlje na ulicama Prištine, među Albancima. Bačeno je na Srbiju oko 13 tona osiromašenog uranijuma. Inače, nekoliko lokacija se nalazi na području Crne Gore, na području juga, centralne Srbije, Preševo-Bujanovac. Prvi dokaz da je osiromašeni uranijum upotrebljen je upravo zrno koje sam ja snimio na području sela Srpska Kuća kod Bujanovačke banje i od tog trenutka traje i moja lična borba da se dokažu posledice osiromašenog uranijuma. Upotreba ove municije na civile zabranjena je Rezolucijom Podkomiteta za prevenciju diskriminacije i zaštitu manjina Komisije za ljudska prava iz 1996. i 1997. godine. Dakle, ne samo da je bila nezakonita agresija, nego je upotrebljena i nedozvoljena zabranjena municija. Detonacijom različitih projektila, koji sadrže konvencionalne eksplozive, u atmosferu je izbacivana velika količina gasova od kojih nastaju kisele kiše. Oslobođeni gasovi su otrovni, a kada se kombinuju sa produktima sagorevanja određenih hemijskih jedinjenja daju efekte hemijskog rata. Bombardovanjem ciljanih meta, industrijskih postrojenja i skladišta, hemijskih sirovina, kao i paljenjem naftnih rezervoara i naftnih postrojenja posredno se izazivaju efekti sa posledica kao da se koriste bojni otrovi. Usled eksplozije i požara u vazduh, zemljište i vodotokove su dospele ogromne količine vrlo otrovnih i po zdravlje opasnih materija. Takvim bombardovanjem se izaziva ekološka katastrofa ugrožavanje područja sa izvorima ne zagađene vode i hrane. Gađanje fabrika hemijske industrije, kao što su „Petrohemija“, „Azotara“ i rafinerija nafte u Pančevu i Novom Sadu, „Prva iskra“ u Bariču, rezervoari nafte na više lokacija i drugi objekti koji se inače nalaze na obalama reke Save i Dunava, osim zagađenja atmosfere i zemljišta, izazvalo je zagađenje vodotokova. Dakle, stratezi NATO su planski, namerno zagadili vazduh, vodu i zemlju u Srbiji i time opasno ugrozili zdravlje njenih građana. Zato se i formira ove komisija. Čak je i američki Kongres, ovo je moja poruka američkom ambasadoru u Beogradu, da nam nađe taj dokument ili da ga sam pogleda malo, formirao Komisiju koja je ispitivala stepen zagađenosti životne sredine Srbije nakon agresije NATO. U izveštaju koji je Komisija podnela zapisano je da je stepen zagađenosti izuzetno visok, a da su najzagađeniji gradovi Pančevo, Kragujevac, Novi Sad. Komisija je u izveštaju navela da su tražene dodatne informacije od američkog Ministarstva odbrane o bombardovanju, ali da nisu dobijene. Vaša ekselencijo, gospodine Skot, nađite nam te dodatne podatke, da vidimo da li nešto skrivate. To je bitno za izgradnju naših bilateralnih odnosa i za jačanje međusobnog poverenja. Da je NATO počinio zločine namerno i planski svedoči izjava američkog generala Majkla Šorta, glavnokomandujućeg vazdušnim operacijama nad Saveznom Republikom Jugoslavijom, čiji je sin, inače, u avionu A10 bio pogođen iznad teritorije Kosmeta od strane naših heroja. Kad kažem naših, mislim heroja države Srbije i srpskog naroda. Šort kaže - ne može se dobiti rat ako ne uništimo mogućnosti normalnog života za većinu stanovništva. Moramo oduzeti, citiram, vodu, struju, hranu, pa čak i zdrav vazduh. Rečeno učinjeno. Koliko su užasne razmere te prljave i zločinačke agresije SAD i NATO na Srbiju pokazuje uputstvo koje su američki vojnici, koji su došli na Kosmet, za razliku od italijanskih vojnika, recimo, dobili. Uputstvo je napisano da ništa sa zemlje ne dodiruju golim rukama, da ne piju vodu sa terena, niti da uzimaju bilo šta od hrane od lokalnog stanovništva. Ono čime će se komisija, kada bude formirana, baviti, dr Laketiću sam predložio da pozove kao mogućeg svedoka Bakari Kantea. Naime, zašto je ovaj čovek bitan? U maju 1999. godine UN je u celini sakrio od javnosti šokantan izveštaj senegalca Bakari Kantea, šefa prv misije programa UN za čovekovu okolinu o ekološkim posledicama bombardovanja SRJ. Ovaj tekst UN nikad nisu objavile, ali su njegovi delovi procureli u javnost zahvaljujući američkom nezavisnom novinaru Robertu Parsonsu, izveštaču iz međunarodnih institucija u Ženevi. On je uspeo da dobije Kanteov izveštaj od svog izvora u UNEP-u i 17. juna 1999. godine, objavi njegove delove u ženevskom dnevniku „Kurijeu“, pod naslovom „Skriven alarmanti izveštaj o posledicama bombardovanja Jugoslavije - otrovi koje UN neće da vide“. Robert Parsons svedoči o tome kako se u kancelarijama UN, u atmosferi unutrašnjeg razdora, cenzurisali i frizirali izveštaj o zdravstvenim posledicama upotrebe oružja sa osiromašenim uranijumom na Balkanu. Posle 12 dana boravka u još bombardovanoj SRJ, u maju 1999. godine, gde je bio sa misijama drugih agencija sistema UN, Bakari Kante je UNEP-u podneo izveštaj koji govori o ekološkom užasu - atmosfera i tlo u bivšoj SRJ trajno su zagađeni otrovnim materijama zbog bombardovanja industrijskih hemijskih kompleksa i zbog upotrebe oružja sa osiromašenim uranijumom. Izveštaj je kategoričan u oceni da će naredne generacije koje žive na bombardovanom tlu patiti od kancerogenih oboljenja, leukemije, biće povećan broj spontanih pobačaja i deformiteta novorođenčadi, što se i dešava. U izveštaju Bakari Kantea piše da su zbog bombardovanja prirodu u SRJ zagadile otrovne supstance među kojima su najopasniji polihlorobifenili, visoko kancerogeni i odgovorni za imunološke bolesti. U izveštaju se naglašava da je jedan litar te supstance dovoljan da se zagadi milijarda litara vode. Upravo ta supstanca se nalazi u električnim transformatorskim stanicama i u brojnim naftnim rafinerijama koje su bile meta NATO-a. Bombardovanje brojnih fabrika u kojima su upootrebljavani teški metali izazvalo je, između ostalog i širenje kadmijuma i metilizovane žive, što je najotrovniji oblik žive. Reč je o metalima koji ostaju otrovni čak i ako se raznesu na prostoru od više hiljada kilometara. U osmom poglavlju cenzurisanog izveštaja Bakari Kantea, govori se o zagađenju koje je prouzrokovala upotreba oružja sa osiromašenim uranijumom. Dakle, predstavnik UN je apsolutno siguran da upotreba municije sa osiromašenim uranijumom ostavlja posledice po zdravlje ljudi, što neki čak i u ovom parlamentu pokušavaju da neuspešno demantuju. Prema raspoloživim podacima snage NATO-a, piše Bakari Kante, upotrebile su municiju sa osiromašenim uranijumom gađajući vojne i civilne ciljeve. Upotrebljena je municija kalibra 30 milimetara, ispaljivana je uglavnom iz aviona tipa A10, kao i krstarećih rakete „tomahavk“. NJihovo punjenje je radioaktivno, ovo je izveštaj UN. Smatra se da sadrži uranijum 238. Uranijum pripada grupi toksičnih elemenata koji ulaze u drugu grupu radio nukleida veoma visoke toksičnosti. Ova vrsta municije je nuklearni otpad i njegova upotreba je veoma opasna po zdravlje, zaključak Bakari Kantea. Upotreba ove municije ima užasne posledice po stanovništvo, jer pored telesnih povreda prouzrokuje radiološku kontaminaciju. Ta kontaminacija ima toksične i radijacijske posledice koje uzrokuju kancer, piše u Kanteovom izveštaju koji je tokom 1999. godine, generalnom direktoru UNEP-a Klausu Toferu poslao. Kante dalje navodi - prilikom upotrebe, odnosno eksplozije sa osiromašenim uranijumom nastaje uranijumski oksid, kao između ostalog, veoma reaktivni gasovi radijum i radon. Oksidne čestice su širine između 0,5 i 5 mikrona i vetar može da ih raznosi. Novinar Robert Parsons, koji je došao do ovog izveštaja i objavio ga, kaže da mu je jedan neposredno upućeni diplomatski izvor preneo da je u julu 1999. godine jedna grupa švajcarskih naučnika došla do još dramatičnijih zaključaka o posledicama osiromašenog uranijuma na Balkanu, nego onih koje sadrži zabranjeni izveštaj Bakari Kantea. NJihovo istraživanje bilo je deo aktivnosti diplomatske grupe Fokus, koju su činili Švajcarska, Austrija, Rusija i Grčka. Pošto je Švajcarska bila ta koja je pokrivala sve troškove, ostali članovi grupe su morali da ćute, kaže Robert Parsons. Sve ovo vam citiram da bi ste shvatili kolika je bila užasna kampanja prikrivanja istine o zagađivanju naše životne sredine i o posledicama koje će generacije i ove i buduće trpeti. Boraveći u Jugoslaviji u maju 1999. godine, dok još traje bombardovanje, Kante je svedok ekološke katastrofe. On piše – ozbiljna šteta nanesena je čovekovoj okolini uništavanjem naftnih rafinerija, naftno hemijskog kompleksa, hemijskim i fabrikama veštačkog đubriva, farmaceutskim i drugim industrijskim postrojenjima. Pitanje je da li je NATO mogao da razlikuje ova postrojenja od vojnih ciljeva? Naravno da je mogao. Pitanje zašto je oda zašto je gađao namerno ova postrojenja? Odgovor ne može da bude drugačiji nego da nanese nepovratnu štetu zdravlju naših građana i štetu okolini. Da, to jeste zločinačko bombardovanje. Naselja su najteže pogođena na KiM, ističe Bakari Kante. On zaključuje da su različite vrste ciljne međunarodne pomoći potrebne kako bi se SRJ suočila sa posledicama koje je bombardovanje nanelo kako čovekovoj okolini, tako i stanovništvu. Sada sledi objašnjenje zašto ova komisija treba da raščisti sa propagandom, kako reče jedna poslanica, i da činjenice izbaci u prvi plan. Evo ko je vodio propagandu. Klaus Tofer, generalni direktor UNEP-a, naredio je da se od javnosti sklone saznanja o ekološkoj katastrofi u Srbiji, bez presedana u evropskoj istoriji. U cenzurisanom izveštaju, Bakiri Kant je takođe upozorio - bombardovanje NATO-a dogodilo se u vreme seče poljoprivrednih kultura od životnog značaja za stanovništvo, kukuruza, suncokreta, soje, šećera, šećerne repe i povrća. Bačeni osiromašeni uranijum uticao je na kvalitet vazduha, tla, vode, što je imalo, kako dugoročno, tako i kratkoročno negativne posledice po lanac ishrane. Čim je predat, izveštaj je klasifikovan u UN i sklonjen od javnosti i verovatno završio u sedištu u UNEP-u u Najrobiju. Nijedna od humanitarnih organizacija u Ženevi nije bila u toku događaja, pa čak ni zaposleni u sedištu u UNEP-u u Ženevi, tvrdi američki novinar Parsons. UNEP je u jesen u 1999. godine osnovao Balkansku radnu grupu čiji je zadatak bio da izradi definitivni izveštaj o ekološkim posledicama bombardovanja. Na čelo ove grupe imenovan je Peka Havistov, bivši finski ministar ekologije. Ovaj drugi izveštaj takođe je prepravljao Robert Bise, potparol i desna ruka Klausa Tofera, generalnog direktora UNEP-a. Konačno, ta Balkanska radna grupa u okviru UNEP-a bila je ta koja je 16. februara 2001. godine uzbunila svetsku javnost objavivši da je na Kosovo bačen prljavi uranijum. Tada je saopšteno da je analiza 340 uzoraka tla vode itd. pokazala prisustvo trans uranijumskih elemenata U236 i tragove plutonijuma i fisionog procesa. Prisustvo plutonijuma potvrdile su dve laboratorije, švedski Institut za radiološku zaštitu i švajcarska laboratorija. Mislim da i ovo što sam rekao i ovo što je pre mene kolega Laketić rekao, stavlja van razumne sumnje potrebu formiranja ove komisije i utvrđivanja činjenica. Te činjenice ne treba da budu utvrđene emotivno, one su jako bitne za zdravlje nacije, za zdravlje građana Republike Srbije. Kada govorim o građanima Republike Srbije, mislim i na sve one koji žive na KiM i na Albance i na Srbe i na Rome, na Gorance i Bošnjake. To je naša dužnost prema pokolenjima koja će se tek roditi, da njima omogućimo da se suoče sa što manjim posledicama zločinačkog bombardovanja NATO pakta 1999. godine. Hvala.
Zahvaljujem. Pošto nema više prijavljenih predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa, prelazimo na rad po prijavama za reč narodnih poslanika. Reč ima narodni poslanik Nada Kostić. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Miroslav Lazanski. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja bih sugerisao budućoj komisiji ne samo da potpuno analizira izveštaj koji dolazi iz Italije, nego da se obrati i sindikatima sistema Belgijske nacionalne odbrane, posebno gospodinu Albertu Devilersu koji je u jednom svom izveštaju iz 2000. godine kaže da je tokom godine dana boravka belgijskog kontingenta na Kosovu, oko 200 belgijskih vojnika i oficira dobilo kancerogene bolesti, od kojih je osmoro umrlo za godinu dana. U to vreme 2000. godine šef vojno-medicinskog saniteta u Belgiji Van Hof je takođe naveo detalje oko moždanih tumora, kožnog raka i leukemije, što se tiče belgijskih vojnika u tom kontigentu, a sve je to objavljeno u belgijskoj reviji koja se zove „Parametri“, pisao je novinar koji se zove Vinsens Golding, tako da bi ova komisija mogla da se i oko toga malo referiše. Kada je u pitanju ovo bombardovanje koje smo doživeli 1999. godine, prvi avioni A-10 su gađali prostore Savezne Republike Jugoslavije 28. i 30. marta. Ukupno je bilo 112 udara nad 91 lokacijom, od toga su dve lokacije bile na prostorima Crne Gore, 12 lokacija je na prostorima južne Srbije, a 98 lokacija na prostoru Kosova i Metohije. Ta bombardovanja osiromašenim uranijumom su intenzivirana zadnjih deset dana rata, pri čemu je, po nekim podacima, na naš prostor izbačeno između 12 i 15 tona osiromašenog uranijuma. Najkritičniji lokaliteti u Srbiji van Kosova i Metohije su bili Pljačkovica, gde je zabeležena radioaktivnost 1.100 puta veća od normalne, Borovec – 85 puta veća od normalne, Bratoselce – 116 puta veća od normalne i Reljan – na dve lokacije 200 puta veća od normalne, dok je na poluostrvu Lušnica u Crnoj Gori i na rtu Arza zabeležena radioaktivnost 350 puta veća od normalne. Kad govorimo o tome šta su činjenice i šta je propaganda, moramo biti svesni da je čak i na zapadu postojala jaka tendencija da se umanji štetni efekat tog bombardovanja, posebno kada je u pitanju radioaktivnost, tako da su i zapadni mediji vrlo teško dolazili do podataka i da su SAD činile velike pritiske na razne međunarodne organizacije da se cela ta stvar zataška. Već sam ranije u jednom obraćanju rekao šta je bilo sa Svetskom zdravstvenom organizacijom i falsifikatom izveštaja britanskog fizičara Kita Beverstoka oko toga šta je sve bačeno na prostor Savezne Republike Jugoslavije i da je rukovodilac projekta studija Svetske zdravstvene organizacije gospodin Majk Ripačoli zaključio da te količine koje su bačene na Saveznu Republiku Jugoslaviju nisu kritične i da je osiromašeni uranijum zapravo zdrav i da je na osnovu tog izveštaja gospodina Ripačolija Karla del Ponte odustala od tužbe protiv NATO-a, što se tiče upotrebe osiromašenog uranijuma. Nekoliko autora je posle toga dokazalo da je gospodin Ripačoli zapravo falsifikovao izveštaj gospodina Kita Beverstoka. Prema jednom bivšem oficiru američke ratne mornarice, Pentagon je 1993. godine odbio da ispoštuje zahtev kongresa da se prouče zdravstvene posledice koje nastaju kada se osiromašeni uranijum upotrebi, to je 1993. godina posle Pustinjske oluje 1991. godine. Gospodo, vi sada prvi put pričate ovde o osiromašenom uranijumu itd. ili ste možda pričali pre desetak godina. Ja sam bio jedini jugoslovenski novinar koji je bio 1991. godine u Pustinjskoj oluji i znam kakve su posledice bile tamo i lično sam video američke mehaničare koji slažu redenike metaka 30 milimetara sa osiromašenim uranijumom u redenike aviona A-10, svi su u zaštitnim odelima, sa gas maskama ili zaštitnim maskama. Niko nije bio slobodan, pri čemu su tvrdili da taj metak nije otrovan dok ne pogodi prepreku, dok ne udari u zgradu, tenk, zemlju, tek onda nastaje radioaktivna prašina, a oni te metke slažu u redenike pod zaštitnom opremom i maskama. Nama novinarima koji smo to gledali sa jedne velike daljine takođe su nabili maske i zaštitna odela. Znači, možemo tu da pričamo o Pustinjskoj oluji 2003. godine, kada sam bio u Drugom zalivskom ratu, kao jedini jugoslovenski novinar i tada. Imao sam priliku da to vidim kod Britanaca koji su koristili bombe kada su gađali okolinu baze. Godine 1994. bio sam na poziv iračkog Ministarstva odbrane da vidim onaj čuveni bunker u Bagdadu u kojem je pobijeno preko 250 žena i dece koje su gađali sa takvom vrstom municije i imao sam priliku da pogledam izveštaj iračkog Ministarstva odbrane tada. Naravno, ti izveštaji u našoj štampi su prolazili parcijalno. Ja sam o tome pisao nekoliko tekstova u „Politici“, imam i materijalne dokaze za to. Možda bi komisija trebalo malo i da se pozabavi izveštajem Instituta za nuklearne nauke Vinča koji u izveštaju Instituta od 23.4. i 21.5.1999. godine takođe govori o upotrebi uranijuma-238 na određenim lokacijama. Kada je reč o Amerikancima, podsetiću vas na profesora fizike gospodina Daga Roka, inače bivšeg majora američke vojske, direktora Programa za razvoj projektila sa osiromašenim uranijumom, inače šefa radiološke zaštite američke vojske koji je objavio 1994. godine, znači, on se referira na Pustinjsku oluju 1991. godine u kojim je dokumentima potvrdio da je Vlada SAD bila svesna genocidne prirode osiromašenog uranijuma još od 1943. godine, kada zapravo počinju verovatno prvi pokusi s time. Kada smo mi u pitanju, podsetio bih vas na uputstvo, priručnik od 22. novembra 1999. godine koje je potpisao pukovnik Osvaldo Bizari za pripadnike multinacionalne brigade „Zapad“, po ulasku KFOR-a na Kosovo i Metohiju, oni su dobili to uputstvo pod nazivom: „KFOR, Internacionalne brigade, Zapad, osiromašeni uranijum, informacije i instrukcije“. U tom izveštaju koji ima mrtvačku glavu na početnoj strani kaže se: „Držite se dalje od tenkova, vozila i zgrada pogođenih projektilima ili krstarećim raketama sa osiromašenim uranijumom. Nosite zaštitnu masku, nosite zaštitna odela, izbegavajte takve lokacije, udisanje nerastvorljivih čestica uranijumske prašine, dugoročno je povezano sa zdravstvenim posledicama, uključujući kancer i deformacije novorođenčadi. Ove posledice mogu da postanu vidljive tek nekoliko godina kasnije“. Ta uranijumska municija, da vas podsetim, zabranjena je haškim konvencijama iz 1899. i 1907. godine, ali ne kao uranijumska municija, jer tada nije postojala, i ženevskim konvencijama iz 1923, 1925. i 1949. godine kao nehumano oružje. U tom izveštaju za sektor „Zapad“ takođe se preporučuje: „Perite često uniformu, hrana i voda postaće neupotrebljive zbog kontaminacije prašinom osiromašenog uranijuma. Nikako ne jedite hranu koja nije prethodno kontrolisana“. Ovaj priručnik nedvosmisleno govori i potvrđuje činjenicu da su planeri ratnih operacija NATO-a i zločina protiv mira bombardovanja Jugoslavije, tada, i pre početka bombardovanja naše zemlje znali da je oružje sa osiromašenim uranijumom opasno, kancerogeno i genotoksično. Svoje pripadnike su upozoravali na opasnost, a civile i stanovništvo nikada nisu upozorili na opasnost koja im preti, već javnost u isto vreme i danas obmanjuju da nema opasnosti. Interesantno je zašto su tu Italijani i Belgijanci ostali uskraćeni za tu vrstu informacija. Recimo, vi nemate te pojave kod Amerikanaca, kod Francuza, kod Kanađana, kod Britanaca. Kako su jadni Italijani i Belgijanci jedini iskusili to na svojoj koži, to ostaje da pitamo ta njihova ministarstva, odnosno ljude koji su tada radili u Ministarstvu odbrane, iako lično sumnjam da ćemo dobiti prave odgovore, jer i oni su pod velikim pritiskom Amerikanaca da se to što više razvodni i da se što više skloni u stranu. Ima jedan vrlo plastičan primer kada je u pitanju Bosna i Hercegovina, tamo njima takođe su najavili vežbu aviona A-10 na poligonu Manjača sledeće godine kod Banjaluke, pa se digla velika galama oko toga, jer Amerikanci pismeno garantuju da neće koristiti municiju sa osiromašenim uranijumom. Na pitanje Združenog štaba oružanih snaga BiH oni kažu: „Mi ćemo vam garantovati da nećemo koristiti tu municiju“, pri čemu izbegavaju da kažu da američkim avionima, kada su na pisti,parkirani, kada su pri vežbi, tokom vežbe ili pre vežbe, ne može da priđe niti jedan drugi vojnik osim američkih oružanih snaga vojne policije. Znači, nema tog oružara na prostorima BiH koji može da proveri šta je u redeniku topa Redling GAU-8 kalibra 30 milimetara na avionu A-10. To Amerikanci nijednom strancu neće dozvoliti. Sad vi možete njima da verujete na reč. Kad govorimo o BiH, navešću vam primer novinara Zorana Žuže, koji je ispričao za „Mondo“ da je jedan italijanski novinar imao problem da nađe sagovornika koji bi mu potvrdio da smrt nekoliko desetina italijanskih vojnika koji su službovali u BiH, znači i tamo su Italijani osetili šta je ta municija na svojoj koži, da ta smrt ima i te kakve veze sa činjenicom da su bili stacionirani na prostoru izloženim dejstvu municije sa osiromašenim uranijumom. Gospodin Šešelj je ranije spomenuo Hadžić. To je bio Vojno-remontni zavod JNA, a posle toga Vojni remontni zavod Vojske Republike Srpske i on je gađan s tom municijom. Treba otići u Bratunac, gde se taj zavod posle izmestio, da vidite koji je mortalitet ljudi koji su iz Hadžića došli u Bratunac. To su masovna umiranja od leukemije ljudi koji su upravo radili u Hadžićima za vreme rata. Hadžiće su posebno gađali sa tom vrstom municije. Dakle, kada je taj italijanski novinar doneo u komandu jedan metak iz Remontnog zavoda Hadžića, dakle, doneo nekoliko tih penetratora, celih zrna municije i doneo ih u komandu NATO snaga u Sarajevu, kad je vojnicima i oficirima pokazao šta bi želeo da im pokloni, oni su se razbežali, data je uzbuna u komandi koja je trajala više časova, sve dok na lice mesta nije stigla specijalizovana ekipa nemačkih vojnika sa specijalnom zaštitnom opremom. Oni su pokupili ostatke radioaktivne municije u posebne metalne kontejnere i odvezli ih u nepoznatom pravcu. Profesor Leonard Adic (Diletz) u jednom svom članku u „Losanđelos tajmsu“ još 1980. godine kaže da je Država NJujork sudskom presudom iz te godine prisilila postrojenje za proizvodnju penetratora osiromašenog uranijuma da prestane sa proizvodnjom, jer su svakog meseca prevazilažene propisane granice oslobođenja radioaktivnosti u vazduhu od 150 mikro-kirija. Ova vrednost odgovara količini od 387 grama osiromašenog uranijuma, a samo u jednom projektilu kalibra 30 mm sa aviona A-10 imate 298 grama osiromašenog uranijuma. Znači, mi treba da se zapitamo, ako su vlasti Države NJujork još 1980. godine zabranile, bile zabrinute i zabranile zbog pojave radioaktivnosti u vazduhu, čiji je mesečni ekvivalent radioaktivnosti samo dva projektila kalibra 30 mm, a oni su celu fabriku zabranili, kako da mi ne budemo danas zabrinuti zbog svega onoga što se izručilo na nas, zbog svih projektila, raketa, pa možda čak i granata klasične artiljerije sa takvim punjenjem? Kad kažemo – uranijum 238, znači nije samo, a i tu mislim da je gospodin Šešelj spomenuo da je korišćen i plutonijum, što je istina, plutonijum 239, koji je još opasniji od ovog uranijuma 238, to je najviše toksični radioaktivni otpad. Prethodnici su rekli, odnosno gospodin Laketić je rekao zašto se išlo na tu vrstu punjenja penetratora. Vi na avion A-10 ne možete da smestite top klasičan, većeg kalibra, koji bi razbijao tenkovske oklope, posebno sa strane. Znači, maksimum možete da smestite top na takav jurišnik 30 mm. Kalibar 30 mm klasičan ne probija tenkovski oklop. On mora da ima jezgro ili od uranijuma ili od teškog metala, volframa itd. Punjenje takve municije teškim metalima je jako skupo. Punjenje osiromašenim uranijumom je vrlo jeftino. NJega imate u velikim količinama pri nuklearnim skladištima kao nus produkt proizvodnje u nuklearnim elektranama i naravno da je onda najlakše da se rešite tog otpada tako što ćete ga spakovati u municiju, u redenike i gađaćete zemlje kao što smo mi, zemlje koje nisu imale adekvatnu odbranu. Za sve te podatke o toksičnosti osiromašenog uranijuma postoje mnogi izveštaji u raznim stručnim časopisima. Spomeniću još jednog profesora dr Asifa Durakovića, koji je radio za američko ministarstvo odbrane i dokazivao vezu između osiromašenog uranijuma i Zalivskog sindroma. Zalivski sindrom je ono što se desilo američkim i britanskim vojnicima posle „Pustinjske oluje“ 1991. godine. To je takođe zataškano. Nekoliko američkih novinara je dobilo otkaz u svojim redakcijama kad su uopšte pokušali da o tome pišu. Profesor dr Asif Duraković je takođe isteran iz službe i bezočno proganjan. Nemački profesor dr Ginter je takođe dokazao i objavio uzročno-posledičnu vezu između osiromašenog uranijuma i oboljenje stanovnika, posebno dece, u Iraku posle rata 1991. godine. Ostavio je značajne radove i svedočanstva iz ove oblasti. On je u Nemačku iz Iraka 1992. godine doneo ostatke municije sa osiromašenim uranijumom na ispitivanje, pa ga je sud u Berlinu osudio zbog neodgovornog rukovanja radioaktivnim materijalom, zbog kojeg je postojala mogućnost kontaminacije, što može da izazove narušavanje zdravlja. Dakle, mi, gospodo, ovde imamo presudu nemačkog suda iz 1992. godine koji kaže da neodgovorno rukovanje ostacima te municije može da dovede do velike radioaktivnosti na tom lokalitetu gde se ona donela. Profesor dr Alfred Šot je takođe dokazivao između hromozomskih aberacija vezu, koje su se javile kod dece veterana Zalivskog rata i osiromašenog uranijuma i koja će se ponavljati u lancu potomstva ovih porodica, da je to prava epidemija. Profesor Dag Rok, kojeg sam već spomenuo, je na pitanje da li je upotreba municije sa osiromašenim uranijumom ratni zločin, odgovorio – apsolutno jeste. Zašto u SAD vi u ničije dvorište ne biste mogli da bacite ni 500 grama osiromašenog uranijuma, a da ne odete na dugotrajnu kaznu, odsluženje kazne zatvora. Šta da još kažem, što već nije rečeno ovde. Dakle, ponovljeno je već nekoliko puta da je konstatovano da su u Srbiji zabeležene evidentna povećanja bolesti čija se pojava može dovesti u uzročno-posledičnu vezu sa posledicama bombardovanja, posledicama primenom osiromašenog uranijuma. Rečeno je da su posebno opasni bili transformatori, njihovo gađanje zbog svih onih piralena što su iz njih izlazi, gađanje rafinerije. Mi smo u Barič morali da pustimo određenu količinu toksičnih materijala, jer je pretila opasnost da ako pogode Barič nema pola Beograda. Kažu čak neki izvori da je i Vinča bila potencijalna meta. Postojao je plan evakuacije Vinče 1999. godine da se ona iseli. Ne daj Bože da se to desilo. Već kod nas 2006, 2007, 2008. i 2009. godine sirova stopa incidencije i mortaliteta od malignih tumora svih lokalizacija i kod oba pola, raste u odnosu na prethodni četvorogodišnji period i to porast broja obolelih za 6,6%, a porast broja umrlih za 7,8%. To su sve podaci koji su službeni, koji se lako mogu proveriti. Kao zaključak šta nam valja činiti, to je možda i neka vrsta konkluzija svih ovih dosadašnjih rasprava, šta valja činiti komisiji? Pre svega, zauzeti se za nacionalni, napraviti nacionalni program za praćenje zdravstvenog stanja i definicije stepena uticaja primene municije sa osiromašenim uranijumom na zdravlje vojnika, policajaca, pa i širih slojeva stanovništva; nabaviti adekvatnu opremu najnovije generacije, koje bilo kakav takav rad nije dobar; obezbediti opremu za praćenje stanja prioritetno i adekvatno lečenje obolelih od očekivanih bolesti. angažovati i pojačati postojeće laboratorijske kapacitete za to. Iskazivati interes za zdravstveno stanje i zaštitu stanovništva koje živi na KiM, to je prostor Republike Srbije i to su prethodni govornici dobro konstatovali, da tu ne treba da ostanemo pasivni samo zato što to nije prostor koji sad trenutno nije pod efektivnom kontrolom naše vlasti. Naravno, videti koga sve treba tužiti kada je u pitanju međunarodni faktor. Postaviti pitanje odštete. Postaviti pitanje našim prijateljima u Vašingtonu – šta to sprečava SAD da se moralno uzdignu i priznaju da su protiv Srbije povele i vodile protivpravni rat, rat protiv međunarodnog prava i na taj način steknu kredibilitet za pozivanje Srbije da ostavi prošlost i da zajedno sa Amerikancima gradimo novu budućnost? Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Slaviša Ristić. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite kolega Miletiću.
Uvaženi predsedavaujući, stvarno i kao čovek i kao otac i kao sin, propatili smo sve ono što je bilo loše i pamtimo one dane kada je bilo bombardovanje. Sada posle 19 godina, prvi je naš predsednik Vučić, koji je javno rekao i tražio da se proveri koja se šteta od bombardovanja koje smo imali 1999. godine. Inače, bombardovali su i pasivne krajeve i velike gradove i svi učesnici u ratu, a jedan od tih, jeste bio i moj otac koji je bio i na Kosovu, i bio svuda gde treba kao pripadnik policije. Veliki broj tih ljudi su imali problema posle toga i posle 10 i posle 12 godina, posle 13 godina, posle 15 godina, imali su problema sa tumorima, sa malignitetima. Jedan od tih jeste bio i moj otac koji je 2010. godine dobio tumor i lečio se, izlečio se, ali je sve to bilo posledica rata i bombardovanja pod okriljem NATO pakta, pod nazivom „milosrdni anđeo“. Stvarno ne mogu da shvatim kao čovek da se na takav način radi sa ljudima, sa zemljom koja je bila uvek uz sve ono što je bilo dobro. Inače, veliki broj pripadnika policijskih snaga i policijske stanice iz Svrljiga koji su bili na braniku otadžbine, koje su bili na Kosovu i bili su svuda gde je trebalo, blizu 50% tih ljudi je, a ja to znam sigurno imaju problema sa malignitetom, to je već viđeno veći broj tih ljudi su i umrli. Tako da stvarno posledica postoji. Želim da se zahvalim predsedniku Vučiću koji je o tome javno govorio, zahvaljujem se i predsednici Maji Gojković, koja je pokrenula i tražila da se ovde govori o toj tački da formiramo komisiju. Još jednom pozivam sve ljude da imamo razumevanja o ovom o čemu treba da se govori i 2000. godine i 2001. i 2002. i 2005. godine do današnjeg dana niko to nije ovako govorio, niti je govorio neki zvaničnik kao predsednik Srbije gospodin Vučić. Mislim da to stvarno trebamo znati i sve komisije će odraditi svoj posao zato što naš kolega doktor Laketić je čovek koji je iz Prokuplja, čovek koji je i bio na terenu koji zna kako je tamo veliki broj ljudi iz Prokuplja, sa juga Srbije su bili učesnici rata i imali su problema i Prokuplje je bombardovano i Aleksinac i Niš, oni su gađali i kliničke centre i domove zdravlja i gađali su škole, neka to njima ostane na čast. Sada neka govore o tome kako žele da pomognu našu zemlju Srbiju. Nemojte nikad ovako da je pomažu više. Još jednom, zahvaljujem se, i tražim normalno kao i svi Srbi da naša zemlja Srbija ima mogućnost da ima oštetu, ali da svi radimo na tome i da se to više nikada ne desi.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Radojčić. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Ivana Stojiljković. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Velika odgovornost je, i velika čast danas govoriti i u Narodnoj skupštini na ovu temu. Meni posebno što ću, kao predsednica Odbora za zaštitu životne sredine, verovatno biti deo radnog tima ove komisije i mi ćemo, naravno, za cilj imati da utvrdimo posledice NATO bombardovanja, kako na zdravlja ljudi tako i na životnu sredinu koja nas okružuje. Još jednom želim da istaknem činjenicu da je bombardovanje Savezne Republike Jugoslavije 1999. godine bila jedan nelegalan i jedan nelegitiman čin koji je učinjen protiv međunarodnog prava bez odluke Saveta bezbednosti i naravno bez najave rata, bez objave rata. Ono što je veoma značajno jeste da na isto takav način korišćeno je i oružje koje je tada bilo zabranjeno i kao što smo više puta čuli danas, to je bila municija sa osiromašenim uranijumom koja će i biti naravno jedna od glavnih tema rada ove komisije i posledice korišćenja ovakve municije. Pored toga u ovoj nezakonitoj akciji bombardovani su, odnosno gađano je 78 industrijskih i 45 energetskih postrojenja, među industrijskim, veoma važno je to što su gađana hemijska i petrohemijska industrija i to je naravno dovelo do izlivanja tona kancerogenih i toksičnih hemikalija u našu životnu sredinu i naravno treba pomenuti još jednom da je oko 15 tona osiromašenog uranijuma bačeno pre svega na južnu srpsku pokrajinu Kosovo i Metohiju i na južnu Srbiju. Posledice definitivno se vide i one postoje i to je ono što mi ne možemo da sakrijemo i ne možemo, nemamo želju da zatvorimo oči pred tim i imamo obavezu i dužnost i prema našem narodu i prema deci i prema njihovoj budućnosti da predočimo i svetskoj javnosti tu istinu i da sprečimo posledice koje mogu biti u budućnosti. Moje kolege lekari će definitivno pričati o tome kako postoji evidentno povećanje malignih oboljenja i kako se to može dovesti u vezu sa većim radiološkim zračenjima i većim učešćem hemijskih jedinjenja, tako da će definitivno to biti i tema ozbiljnog naučnog istraživanja rada ove komisije. Ono što još želim da kažem, jeste da ću se ja kao predsednica Odbora za zaštitu životne sredine posebno osvrnuti na uticaj svih ovih zračenja i hemijskih jedinjenja posebno na životnu sredinu, odnosno na prirodne resurse, na kvalitet vode, vazduha i zemljišta, što naravno se opet može dovesti u direktno u vezu sa zdravljem naših građana. Dakle, uranijum jeste metal koji se nalazi slobodno u prirodi i to je metal koji na takav način nema neku veliku radio aktivnost, ali na način koji je korišćen tokom bombardovanja 1999. godine, nažalost imao je i to je ono što bi trebalo da se dokaže i trebalo bi da se vidi kakve posledice to može da ostavi. Pri udaru osiromašenog uranijuma u čvrst materijal dolazi do visokih temperatura i do njegovog sagorevanja, naravno, tada se raspršuj čestice koje prilikom udisanja, odnosno unošenja inhalatorno mogu da se akumuliraju u plućima, u ljudskom organizmu i da budu kancerogene kroz neko vreme. Dakle, uranijum je korišćen tokom bombardovanja i nažalost, korišćen je i prljav uranijum koji pored toga što oslobađa te svoje kancerogene čestice ima i izotope torijuma, radijuma, radona, polinijuma a nije potrebno pričati o tome koliko su to opasne i radio aktivne čestice. Ono što bih želela da kažem da su iskustva pokazala u našoj zemlji da sve ono što je NATO tvrdio za korišćenje ovog oružja nije bilo tačno, a to je bila tvrdnja da se uranijumska prašina zadržava samo u malom radijusu gde se deluje od nekoliko desetina do stotina metara što se pokazalo da nije tačno i da kontaminacija i širenje uranijumske prašine čak prostiralo do naših susednih zemalja, pa su tako kao što smo čuli izmerene osam do dvadeset puta radio aktivnosti i u Bugarskoj i u Grčakoj. Zatim, tvrdili su da se prašina vrlo kratko zadržava u vazduhu. Takođe i za to postoje naučna istraživanja da nije tako i da se ta prašina zadržavala i do dve godine. Tvrdili su da se nerasprsnuti penatratori oksidiraju i razlažu se na opasne soli tek nakon 500 godina. Naši istraživači iz Vične su pronalazili već oksidirane penatratore koji su počeli razlaganje i naravno treba utvrditi da li su naneli štetu našem zemljištu. Pošto istinu nismo dobili, mi je sami moramo utvrditi, jer Srbija jeste pretrpela ekološku katastrofu ali mi ne želimo da budemo trajno obeleženi kao radiološki hemijski zagađena zemlja niti kao ozračen narod, jer želimo da skinemo taj teret sa sebe. Želimo da možemo da normalno izvozimo, da naša hrana ne bude naknadno kontrolisana, jer naša zemlja je daleko u boljem stanju nego većina zemljišta, vode i vazduha u regionu i to je ono što želimo da dokažemo i stručnim i naučno-istraživačkim radom, odnosno da izolujemo mesta koja jesu kontaminirana, da se radi na njihovoj dekontaminaciji i da se oni stave pod trajni monitoring. To je ono što je cilj ove komisije i to će biti cilj i našeg stručnog i naučnog istraživačkog rada, da se očuvaju naši prirodni resursi, pre svega visok kvalitet vazduha, zemljišta i vode, jer to su veliki naši potencijali. Kao što smo čuli, naši polazni dokumenti sa kojima će ova komisija krenuti jeste Izveštaj komisije italijanskog parlamenta koja je nažalost trpela velike pritiske. Pretpostavljam da će i ova komisija trpeti, ali sam sigurna da će se doći do istine i do konkretnih i tačnih zaključaka i činjenica. Oni su doneli zaključak da postoji veza između angažovanja vojske, odnosno vojnika na Kosovu u mirovnim misijama i njihovog većeg oboljenja i da je uranijumska prašina direktan uzročnik malignih oboljenja, degenerativnih promena i oboljenja krvi, što znači da je citotoksična, genotoksična i kancerogena. Ova metodologija rada, zaključci i izveštaji ove komisije biće korišćeni i osnova rada i naše komisije. Tako da rezultati, ono što se očekuje od našeg rada to je istina o činjeničnom stanju, zatim evidencija o nanetoj šteti na životnu sredinu i na zdravlje ljudi koja će biti predočena svetskoj stručnoj javnosti i nadležnim međunarodnim organizacijama. Zatim, veoma važno, uklanjanje posledica i uzročnika koji mogu da donesu štetu u budućnosti i naravno pravne osnove za pokretanje odgovornosti za posledice. Dakle, istina, odlučnost, hrabrost i veliko znanje i stručnost biće naše oružje kojim ćemo raditi za dobrobit i našeg naroda, za dobrobit naše zemlje i za budućnost naše dece, jer moramo da im ostavimo pre svega zdravu životnu sredinu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Božidar Delić. Izvolite, kolega.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, što kaže ona narodna – bolje ikad, nego nikad. Mnogo godina je prošlo, mnogo ljudi, mnogo vojnika i profesionalnih i onih koji su se nalazili na Kosovu i Metohiji je u međuvremenu umrlo od posledica dejstva projektila sa osiromašenim uranijumom. Međutim, meni danas, ono što posebno ovde smeta je pozivanje na činjenice. Evo, da vam kažem jednu činjenicu kojom ja stičem legitimitet da o ovome govorim. Ja sam bio komandant jedinice u čiju zonu je ispaljeno 70% svih projektila sa osiromašenim uranijumom, a i to da vam kažem da od 2011. godine do danas sam operisan 11 puta, a na prvoj operaciji mi je rečeno da je to poklon od prijatelja sa ovima sa kojima bi opet, kažete, da trebate naći neki zajednički jezik. Drugo, gospodo, ovde se govori i govori se da je činjenica ono što su nam dali Amerikanci, gospodo to nikad ovaj parlament ne može da prihvati da je to činjenica ako su oni rekli da su ispalili 30.000 projektila. Samo da vam kažem još nešto, brzina gađanja toga topa je toliko velika da tih 30.000 projektila bi se ispalilo za 462 sekunde. Da li vi mislite, gospodo, za sedamdeset i nešto dana, jer nisu u svim danima dejstvovali ovi avioni i ovi topovi, da su nas gađali samo 400 sekundi? Naši podaci, ili da kažem podaci naše vojske, ti podaci naše vojske gospodo su takođe paušal. U pojedinim danima u mojoj zoni, znači, u toku dana i noći je gađano, 20 ili 30 puta su ti avioni gađali pojedine ciljeve i onda reći da je to samo 113 lokacija. To je apsolutni promašaj. Sad, neko može da kaže da sam i ja kriv, jer sam ja te podatke trebao da dostavljam pretpostavljenoj komandi. Imam kartu gde smo beležili vreme i otprilike broj projektila. Ali, znate gospodo šta to znači kad moje starešine dobiju zadatak da kada čuju dejstvo toga topa u sekundama mere, to je takođe paušalno, broj od 21, 22, 23. pa, kaže – dejstvovao je tri sekunde, pa puta 65 to je toliko granata. Sami zaključujete da je to paušal, a mi smo imali mnogo drugih obaveza, borbenih dejstava. Dejstvovali su ovi avioni neprekidno i noću. Tako da reći da je to 113 lokacija ili 113 puta dejstvo, to niko ne može da potvrdi i niko neće stati iza toga, jer 95% dejstava su bili na teritoriji Kosova i Metohije, a 85% dejstava je bilo u graničnom pojasu od Prizrena, Đakovice do Peći. Najteže je gađan rejon Prizrena i rejon Đakovice. Posle rata ja sam dobio i NATO kartu i odmah sam želeo da vidim da li oni u stvari na toj svojoj karti, da li je ona istinita. Uzeo sam samo one slučajeve gde sam lično gledao dejstvo aviona. To je možda u pet, šest slučajeva. U dva slučaja ti rejoni nisu bili ubeleženi na njihovoj karti i ja sam je još tad pre mnogo godina otpisao kao nekakav verodostojan objekat, a na njihovoj karti nigde nije pisalo sa koliko su projektila dejstvovali i kog dana su dejstvovali po tom objektu. Ova komisija ima jako ozbiljan zadatak. Ona pored toga izveštaja mora da radi nešto što naše Ministarstvo zdravlja, VMA, nije odradila kada je trebalo. Posle rata vi znate da su vojnici otpuštani i da su otišli svojim kućama. Posle nekog vremena, neko se setio i sve starešine koje su boravile na Kosovu i Metohiji su morale da dođu na VMA, ali su onda oni sa VMA rekli da nemaju adekvatnu opremu. Isto kao što mi 1999. godine nismo imali opremu koja je mogla da meri ovu vrstu radioaktivnosti, tek sada imamo tu opremu, jer se, kada je u pitanju osiromašeni uranijum to meri u mikrogrejima, centigrejima ili grejima. Jedan uređaj koji je postojao u brigadi, i taj čovek, znači moj Abehajac će verovatno biti u sastavu komisije, jer je predložen. Nikada ništa nije mogao da izmeri kada je odlazio na lice mesta, ali smo videli da tamo gde je dejstvovao po borbenoj tehnici, gde su dejstvovali avioni, neki ljudi su umrli posle šest meseci. Jednostavno su se istopili, nestali su, ali nam je i tada rečeno da će posle 10 godina ona prava epidemija bolesti da se desi. Drugo, kada pominjemo Italijane i Nemce, zašto su oni najviše stradali? Zato što su Nemci došli u rejon Prizrena, a Italijani u rejon Đakovice i Peći. Reći da oni nisu bili obavešteni je apsolutno greška jer oni su sa sobom imali priručnike. NJima je bilo zabranjeno da uzmu bilo šta sa teritorije. Kakva voda za piće? Vodu sa teritorije mogli su samo da koriste za pranje borbene tehnike. Bilo im je zabranjeno da idu u ugostiteljske objekte, da koriste hranu, voće, povrće. Znači, bilo šta sa teritorije. Pored svega toga, oni su doživeli to što su doživeli. Moguće je jedino da su bili nedisciplinovani i da nisu izvršavali naređenja svojih komandi, a tamo, zna to Lazanski, kada je u pitanju vojnik NATO pakta koji je po ugovoru tamo, kada skine šlem i ako mu se nešto desi ili kada skine pancir pa makar napolju bilo i 50 stepeni, on odmah, ako mu se nešto desi, više ne može da naplati to osiguranje. Zbog toga su se oni i te kako pridržavali svih mera koje su im bile tad određene i naređene. Naša vojska, gospodo, je bila upozorena, da kažem, nekoliko meseci pre rata, kakvu oni municiju koriste i dobili smo na kraju krajeva i informacije sa kojima smo upoznali vojsku, ali to ništa nije značilo jer kada otpočne to dejstvo, ako taj projektil uđe u zemlju, on trenutno nije problem. On postaje problem tek kasnije, ali onaj projektil koji pogodi u neki čvrsti objekat, bez obzira da li je to oklop, da li je to vozilo ili je to kamen, on je trenutni problem jer između košuljice i toga jezgra od osiromašenog uranijuma, jedan deo je već oksidisao i on čini tu prašinu. Na Kosovu i Metohiji danas najveći problem su projektili koji su ušli u zemlju i došli do vodo-nepropusnog sloja. Čak i kada bi ste taj projektil stavili na oranicu i došli da vidite da li se na tom mestu nalazi kroz godinu dana, on je već potonuo u zemlju i on tone sam zbog svoje velike specifične težine, sve do vodo-nepropusnog sloja, do gline, a projektili brzo oksidiraju. Prethodna govornica je nešto pominjala nekih 500 godina. On oksidira, ali je on i dalje jednako opasan za sledećih 4,5 milijardi godina. Gospodo, da biste vi znali koja je to razmera zločina, ako posmatramo našu prošlost, od Hrista do nas je na ovoj zemaljskoj kugli živelo negde oko 80 generacija, a da bi se radioaktivnost osiromašenog uranijuma kojima je gađano Kosovo i Srbija smanjilo samo za polovinu na ovoj zemaljskoj kugli i u ovoj Srbiji treba da živi 187 miliona generacija. U svakoj generaciji samo jedan neka umre, vi vidite koja je to razmera zločina. Zato, kažem, ova komisija mora s jedne strane da, ona je ovde politička kapa i u njoj će učestvovati narodni poslanici, ali struka i nauka mora da kaže svoju reč. Dobro je da mi možemo koristiti neke druge metodologije, jer su Italijani otvorili, na kraju krajeva, to pitanje, ali mi moramo preko naših zdravstvenih ustanova doći do nekih podataka vezano za ljude koji su bili na teritoriji Kosova i Metohije, jer obolevanje od leukemije i od raka tih vojnika, tih starešina je sigurno daleko veće nego u ostalim delovima Srbije, gde takođe ljudi nisu bili zaštićeni. Ako su susedne zemlje tim oblacima koji su dolazili sa Kosova i Metohije takođe bile zagađene, možete misliti kako je to bilo na teritoriji Srbije. To su toliko male čestice, to su mikronske čestice i one ostaju u vazduhu, vetrovi, kretanje vazduha nosi ih na ogromne površine i govoriti da nešto kada se dejstvuje, pa čak i kada udari u čvrst objekat, da je to tu, neka tih 50 ili 100 metara, je apsolutno pogrešno. Mislim da ove podatke koje su nam dostavili Amerikanci u najmanju ruku treba udesetostručiti. Jer, opet vam kažem, ako bismo to preveli u minute, znači, oni su nas gađali osirumašenim uranijumom samo 7,7 minuta, po broju tih projektila koje oni navode da su ispalili na našu teritoriju. A to je, gospodo, sigurno, mnogo, mnogo, desetostruko više. Ja sam jednom prilikom posmatrao napad 16 aviona A10 na jednu moju kolonu. Tom prilikom su uništena dva tenka, jedna praga i jedno vozilo, ostale smo uspeli da sklonimo. Taj top je osnovno dejstvo aviona A10. To je opasan avion, on nosi još drugog tereta, raketa, vođenih, nevođenih ili bombi i 7,5 tona, ali top mu je osnovno sredstvo i po izveštajima na Kosovu i Metohiji, on ima i drugu vrstu municije, ali je na Kosovu i Metohiji koristio isključivo tu municiju i te granate sa jezgrom ili tim, kako kažete, penetratorom od osiromašenog uranijuma. Dakle, ne možemo se osloniti puno ni na procene Vojske, jer Vojska ima tu kartu, NATO nam je, takođe, dao tu kartu, ali ako je većina dejstva bila na prostoru Metohije, a u Metohiji sam bio ja i 125. brigada, gospodo, nismo imali vremena da pratimo i da obeležimo svako dejstvo. Ubeležili smo samo onoliko koliko smo mogli, jer ta dejstva su bila i danju i noću. Mi čak ni danas, gospodo, nemamo adekvatnu mernu opremu da bi baš tragove osiromašenog uranijuma mogli potpuno da utvrdimo. Kada sam se raspitivao kod, da kažem, adekvatnih službi, rekli su da je to vrlo skupa oprema i da se planira da će biti nabavljena verovatno u sledeće dve godine. Danas imamo verovatno opremu da možemo da kod ljudi otkrijemo te neke tragove, a oprema koja treba da se nabavi košta oko 15 miliona evra. Moj stav lični je da kad su ove stvari u pitanju ništa nije skupo i da smo mi možda stotinu puta po 15 miliona evra dali za mnogo nevažnije stvari u ovoj državi. Ono što je posebno važno - koji je krajnji cilj? Ja smatram i nadam se da će ova komisija vrlo profesionalno, makar što se tiče poslanika, raditi, da će uvažiti struku i nauku, da će, eto, konsultovati i razne druge stručnjake u svetu. Ali, ono što je ključno, šta ćemo, gospodo, uraditi kada napravimo taj izveštaj i pod uslovom da on bude dobar, adekvatan? Jer, izveštaj sam po sebi ne čini ništa. Korake koje treba da preduzme ova država, posebno kada je u pitanju nekakva satisfakcija ili priznanje koje nikako ne dolazi od vodeće države inspiratora terorizma svuda u svetu, od Amerike, znači, verovatno nikada neće doći. Ali, mora makar onda da usledi, pa makar bila i neuspešna, tužba. Ali, za pokretanje tužbi neće biti dovoljan samo takav izveštaj. U izveštaju će morati da bude nešto i konkretno. Moraju biti navedeni i konkretni ljudi, pa nije sad bitno da li će ih biti hiljadu ili 15 hiljada, ali ta istraživanja se moraju ipak zasnivati na sudbinama i dokumentima konkretnih ljudi, bilo onih koji su nestali, a iza kojih je ostala dokumentacija, bilo onih koji i danas imaju te posledice ili oni koji će, nažalost, možda čak i u vreme rada ove komisije oboleti od posledica dejstva osiromašenog uranijuma. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Zahvaljujem. Uvažene kolege poslanici, žao mi je što ovlašćeni predlagač nije tu. Ja želim samo da ponovo afirmišem ono što je i ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS istakao, dajući bezrezervnu podršku ovom predlogu za sastav komisije, ali moram da ukažem na još nešto. Šta je dobro? Dobro je da je bez obzira na brojne uvrede, bez obzira na brojne neistine, bez obzira na sve ono što je ispolitizovano, u današnjim diskusijama zauzeti jedinstven stav. Komisija je neophodno potrebna. Taj stav je jako značajan. Međutim, ovlašćenom predlagaču, odnosno njegovom punomoćniku bih želeo da skrenem pažnju na još nešto što danas u diskusijama jednostavno kao da je promaklo ili se nismo dosta fokusirali na jednu jako važnu činjenicu. Uvažene kolege poslanici, svi smo svedoci 2000. godine, koja je godina nakon bombardovanja, i posledica bombardovanja. Zadatak komisije koju ćemo formirati jeste da utvrdi posledice tog bombardovanja, sa posebnim fokusom na dejstva osiromašenog uranijuma. Ali, uvažene kolege, šta ćemo da radimo sa još ozbiljnijom posledicom u pogledu masovnosti oštećenih lica, odnosno lica koja su pretrpela teške posledice, a to je posttraumatski sindrom? To su psihičke patnje, to su mentalne smetnje koje su nastupile kao posledica po celo građanstvo, po celo stanovništvo Republike Srbije, pa i šire. Da li je potrebno govoriti, ovde ima i neuropsihijatara koji će sigurno potvrditi ovu činjenicu, istaći činjenicu da su sirene koje upozoravaju na opasnost od bombardovanja, na nalete aviona izazvale određene posledice? Sigurno da jesu. Da li su se posle toga pojavljivale stresne situacije, depresije i teži oblici depresije, psihoze i teži oblici psihoze i sve druge bolesti koje se mogu podvesti pod tu prirodu bolesti? Niko odavde nije imun na jednu takvu pojavu, niko nije imun na delovanje na mentalno zdravlje, a naročito ne na taj način. Zato molim predlagača da u komisiji, kada bude oformljena ekspertska grupa ili stručna grupa, budu obavezno zastupljeni neuropsihijatri, budu obavezno zastupljeni oni koji će oceniti kakve su posledice po mentalno zdravlje našeg stanovništva ostale nakon bombardovanja i koje se osećaju i dan danas i od kojih se ni mi, koji ovde sedimo, i veliki broj građana teško možemo osloboditi i teško mogu, na žalost izlečiti, jer je veliki znak pitanja da li je ponašanje građana, kao stresno ponašanje, a stres je na žalost generator svih mogućih oboljenja, da li je danas prisutno, sigurno da jeste. Zato mi se čini da fokus na osiromašeni uranijum treba da postoji, ali je još značajnije da postoji opservacija koja se odnosi bukvalno na sve posledice bombardovanja. Čak i da osiromašenog uranijuma nema, čak i da ne postoje bilo kakve druge supstance koje su i te kako opasne po zdravlje, šta je sa mentalnim zdravljem stanovništva? Šta je sa svim onim što se posle toga pojavljivalo kada su pod postraumatskim sindromom činjena brojna ponašanja koja imaju karakter protivpravnog ponašanja? Da li su to ljudi činili u uračunljivom stanju ili pod posledicama koje su ostavili tragovi ovakvih nedela? Komisija mora da ima političko uporište, hteli, ne hteli. Ako ni zbog čega drugog, onda zbog licemernog naziva kampanje, kako je nazivaju oni koji su to sprovodili, a u suštini je zločinačka agresija „milosrdni anđeo“. Koji je to stepen licemerja i gde se očitava milosrđe kod toliko velikog broja poginulih, toliko velikog broja žrtava? Na kraju, želim da ukažem na još nešto, a na šta su ovde ukazivale brojne moje kolege. Posledice zaključaka ove komisije su višestruke. Jedna od njih je nesporno utvrđivanje činjenica iz tog perioda zlodela i nečovečnog postupanja prema stanovništvu koje se nalazilo na teritorijama pod bombardovanjem i Albanaca, i Srba, i svih ostalih koji su trpeli takva zlodela. Samo utvrđivanje činjenica, kako su moje kolege istakle bez krivično-pravne posledice ne može ni u kom slučaju proći. U konkretnom slučaju postoji krivična odgovornost više dimenzionalne prirode, kao individualna, nesporna. Za individualnu krivičnu odgovornost su predviđena krivična dela. Po našem Krivičnom zakoniku jedno od takvih krivičnih dela je zločin protiv čovečnosti. Takođe, postoji krivično delo ratnog zločina. Individualna krivična odgovornost podrazumeva i odgovornost onoga ko je doneo naredbu da se koriste nedozvoljena sredstva kao oružja i oruđa u ratnim sukobima ili ratnim dejstvima, a ovde je u pitanju agresija. Takođe, individualna krivična odgovornost podrazumeva odgovornost individualnog lica, dakle, pojedinca koje je moglo da spreči delovanje nedozvoljenim oružjem ili oruđem, a to nije učinilo. I ne činjenje podrazumeva krivično delo. Ne činjenjem se može izvršiti krivično delo. Ne gajim nadu, niti sam pod iluzijama, da će neko zbog ovoga krivično da odgovara, da će se podneti neka kolektivna tužba, ali u svakom slučaju izveštaj komisije će u krivično-pravnom smislu poslužiti kao uporište kad tad da se adekvatan postupak pokrene, jer krivično delo ratnog zločina, krivično delo protiv čovečnosti ne zastareva i mi to pravnici znamo. Zato puna podrška komisiji, puna podrška svima onima koji će zajedno sa komisijom sarađivati, utvrđivati činjenice, a na nama je, drage kolege, kao i našim prijateljima u izvršnoj vlasti, da donesemo adekvatnu odluku nakon što komisija utvrdi sve ono što je neophodno da utvrdi. Zahvaljujem se.
Hvala, kolega Jovanoviću. Sledeći na listi je gospodin Đorđe Vukadinović. Izvinjavam se, gospodin Lazanski se javio. Povreda Poslovnika? (Miroslav Lazanski: Ne znam ni sam kako bih ovo naveo. Samo bih hteo da ukažem …) Samo se prijavite, molim vas, da bih vam uključio mikrofon.
Ne znam pod koju bih formulaciju to …
Morate reći član.
Član 104. Apelujem, kada se ovde govori o tom bombardovanju 1999. godine, kolega, da ne koristimo naziv „milosrdni anđeo“. Ta se operacija zove „zajednička sila“. Ipak smo mi Skupština Republike Srbije, da nas ne bi ovi u inostranstvu prozivali da ne znamo kako se zove operacija posle toliko godina. Znači, moramo biti precizni. „Zajednička sila“, a ne „milosrdni anđeo“. Ne znam ko je prvi izmislio taj termin „milosrdni anđeo“. On se odomaćio u našim u medijima i sad svi furaju taj naziv, a on nije takav. Čisto toliko.
Hvala, kolega Lazanski. Da li želite da se Narodna skupština izjasni o povredi Poslovnika u danu za glasanje? (Ne.) Po kom osnovu, gospodine Jovanoviću? (Neđo Jovanović: Pogrešno tumačenje, član 104.) Povreda Poslovnika? Izvolite.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Očigledno je da je došlo do pogrešnog tumačenja nečega što sam rekao. Termin „milosrdni anđeo“ je odomaćen termin.
Morate član da mi navedete.
Član 104.
Malopre je gospodin Lazanski rekao član 104.
Predsedavajući, govori se o povredi, a ne o članu. Kada već govorimo o povredama Poslovnika, ukazujemo na povredu, a ne na član, a ja moram da kažem ono što je bitno zbog građana
Vi mi navodite odredbu iz onoga što definiše … (Neđo Jovanović: Član 27, da se ne raspravljamo.) Ja se uopšte ne raspravljam, samo želim da poštujem Poslovnik. Izvolite.
Zahvaljujem se. Da bi otklonili pred građanima nedoumicu da li je termin „milosrdni anđeo“ ili ne, on je odomaćen termin i kroz medije, kroz propagandu, kroz štampu, kroz elektronske medije je bio korišćen, manipulisan nebrojeno puta. Zahvaljujem vam se što ste dali pravi termin koji je tačan, ali ovaj termin su koristili oni koji su to radili. Ovaj termin su koristili oni koji su zločine činili. Ovaj termin su koristili oni koji su ubijali i zato sam rekao da se radi o licemerju. Ako sprovodite kampanju pod nazivom „milosrdni anđeo“, a podvodite pod milosrđe zločine, onda je to najveći stepen hipokrizije koji postoji na svetu.
Hvala, kolega Jovanoviću. Da li želite da se Narodna skupština izjasni? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Miroslav Lazanski, povreda Poslovnika.
Kako hoćete, povreda Poslovnika, bilo šta, da ne idemo u semantičku raspravu. Ni jedan službeni NATO dokument ne govori o „milosrdnom anđelu“. Znači, u svim njihovim službenim dokumentima se kaže „zajednička sila“. Zbog toga apelujem ovde na kolege da koristimo ono što je službeno. Jeste da se to odomaćilo u našim medijima, moguće da je u nekom stranom mediju, jeste da je to hipokrizija, nemoralno i licemerno to tako nazivati, ali hajde da se mi ipak bavimo preciznim terminološkim izrazima kada diskutujemo o toj agresiji. Hvala.
Hvala. Smatram da nisam povredi Poslovnik. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović.
Dakle, drugi put. Nekome će biti dosadno i manje zanimljiva rasprava koju danas vodimo, ja mislim da bi nam bilo bolje da vodimo češće ovakve rasprave nego onakve kakve vodimo inače. Ovo što ću reći, se praktično nadovezuje na ono što je govorio general i ono što sam ja govorio danas prepodne i što je govorio general Delić i kolega Lazanski, Neđo i mnoge druge kolege, sa jedne i sa druge strane ove naše imaginarne političke granice. Dakle, bombardovanje, NATO intervencija, NATO agresija jeste bila i nelegalna i nelegitimna, u to nema nikakve sumnje što se mene tiče, a mislim da nema nikakve sumnje ni sa stanovišta mnogih i u vreme kada se ta agresija sprovodila mnogih relevantnih aktera političkih intelektualnih, svetskih, koji su bili vrlo glasni u osudi tog bombardovanja. I mislim da javno mnjenje, globalno javno mnjenje koje se diglo protiv NATO intervencije u Srbiji je bilo vrlo respektabilno. Mislim da nije dovoljno iskorišćeno u našoj javnosti iz različitih razloga i kao da smo i mi sami u nekom trenutku, odnosno da je prevladao sindrom u Srbiji identifikacije i sa agresorom i da gotovo, ne baš da smo se stideli, ali u svakom slučaju kao da nismo dovoljno se pozivali, isticali brojne primere intelektualnog, političkog, medijskog života, istaknute ličnosti, od nobelovaca do lidera, globalnih lidera, ne znam Noam Čomskog i ostale da ne pominjem, da ne nabrajam, koji su zdušno i energično osudili to bombardovanje iako nisu imali nikakvog razloga, odnosno interesa. Mi smo u Novoj srpskoj političkoj misiji izdali jedan zbornik od nekoliko stotina stranica gde smo sabrali te tekstove i kritike NATO intervencije. Dakle, hoću da kažem nije to samo moj privatni sud, sada mišljenje mi smo Srbi, pa smo pristrasni, itd. LJudi koji nemaju nikakve veze sa nama i sa Srbijom i sa regionom su zapravo osudili i kao skandalozno, čak žestokim rečima osudili tu intervenciju. Znači, to je jedan par rukava. Drugi, neposredni povod, posledice tog bombardovanja su sigurne, nesumnjive i ove mentalne, o kojima je govorio kolega Jovanović, kao i ove fizičke direktno zdravstvene u pogledu ove epidemije ili porasta broja malignih oboljenja koje su mnogi konstatovali. Bilo kako bilo, mi u toj komisiji, o tome je sada reč, dakle, možemo se ovde takmičiti ko će žešćim rečima kritikovati i neće biti greška govoriti o toj NATO agresiji, ali mi sad trebamo da vidimo da doprinesemo koliko ko može u uspešnom radu ove komisije. Bez obzira što kažem na sve što nas deli i oko čega se ne slažemo, jako je bitno, ponavljam iako tu kolega Laketić nije, ja ponavljam i apelujem na njega, odnosno na one koji budu formirali sastav te komisije, da se obavezno posveti pažnja da u nju uđu predstavnici i pozicije i opozicije iz ovog parlamenta. Da li iz svih ili bar iz većine poslaničkih grupa, kao što takođe još više apelujem, insistiram da uđu ličnosti stručnjaci koji su se izjašnjavali za i protiv postojanja teških posledica bombardovanja osiromašenim uranijumom. Strahovito je važno, radi kredibiliteta, radi uverljivosti rezultata rada te komisije da u njoj i njenom radu učestvuju i oni koji misle da imaju neke argumente da osporavaju ono što je ovde kod nas danas većinsko mišljenje. Verujem da će prevagnuti ovi drugi argumenti i na osnovu autoriteta ljudi koji su o tome pisali, ali kažem treba posvetiti punu pažnju svima onima i ljudima i njihovim stavovima, naučnicima koji pokušavaju da brane suprotnu tezu. Zato bih voleo da pored već ovde pominjanih Čikarića, Danice Grujičić, Mirjane Anđelković itd, vidim tu i gospodina Zorana Radovanovića, Snežanu Živković Perišić, jer postoje podaci, kada gledamo ove podatke „Batuta“, tu postoje razlozi i za i protiv. Znači, tu se vidi da postoji rast malignih oboljenja u Srbiji, ali isto tako i vrlo veliki rast postoji u periodu 1990.-1999. godine takođe se udvostručio broj obolelih od malignih bolesti. Naravno, od 1999. do 2009. godine je to uvećanje još veće, a od 2009. godine na ovamo takođe. Znači, neka epidemija postoji, ali isto tako postoje i neki podaci koji kažu da porast, što se tiče stope obolelih, procenta obolelih u Srbiji, nije mnogo veći od nekog evropskog proseka, a da je veća smrtnog. Bilo kako bilo, treba pažljivo, skrupulozno ispitati. Nema nikakvih sumnji u pogledu rada te komisije, ali na neki način je narod, građani su prejudicirali ishod rada ove naše komisije, samim tim što kada pogledate sva istraživanja, ko god da ih vrši, ko god da ih radi, sva istraživanja javnog mnjenja kazuju da je podrška članstvu Srbije u NATO-u mizerna i da se kreće negde od 5, 6, 7% najviše 10%. Hoću da kažem da javno mnjenje Srbije je na neki način dalo svoje mišljenje, ali naravno, ova komisija svojim marljivim radom i kompetentnim članstvom treba taj rezultat da potvrdi. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Dragan Vesović. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Kada je na prošloj sednici ovog doma, predsednika Skupštine, gospođa Gojković pokrenula priču da će na jednoj od narednih saziva biti ova tačka dnevnog reda, ja sam bio izuzetno srećan. Izuzetno srećan kao čovek koji od momenta kada se to bestijalno bombardovanje koje su pripadnici zloglasne alijanse sprovodili nad teritorijom Srbije desilo, do dana današnjeg čekao taj momenat. Kao što sam tada bio srećan, kada sam dobio listu govornika bio sam pomalo tužan i razočaran. Zar je moguće da na listi govornika narodnih poslanika Republike Srbije ima neko pored čijeg imena neće biti za? Prihvatam da iz političkih razloga je neko moramo da možda napiše da je neopredeljen, mislim tu na predstavnike većinske koalicije, ali nikako ne mogu da prihvatim mnogobrojna izlaganja nekih kolega koji sada trenutno nisu ovde, a koji su danas govorili. Za mene lično, nikada ni jedna vlast Republike Srbije u nijednom periodu ne može da bude kriva što smo bombardovani. Nikada NATO pakt i oni koji su vršili bombardovanje Srbije ne mogu meni biti prijatelji. Ovo je moj lični stav i zato su moja izlaganja uvek protiv NATO pakta. Zato je to tačka sa kojom se neću složiti kada se sprovodi ma koji vid saradnje sa NATO paktom, ali ću uvek reći da rukovodstvo, mada je tada bio i SPS i radikalna stranka, nije bilo krivo što je bilo bombardovanje. Kao što sam čuo ta izlaganja koja su me ljudski povredila, čuo sam i vrlo za mene lično, značajna izlaganja gospodina Lazanskog ili gospodina Delića, generala koji je sa stručne strane objašnjavao kako su to „naši prijatelji“ slagali svoje metke sa osiromašenim uranijumom i gospodin Delić koji je objašnjavao šta se to dešavalo tada na mestu delovanja. Najmanje je svima u ovoj Skupštini potrebno da sada mi tražimo ko od nas ima veće pravo na ekskluzivnost ove teme. Srpski pokret Dveri je tematski časopis objavilo 2009. godine, pod naslovom „NATO genocid nad srpskim narodom“. Iz nekog razloga niko sa ove druge strane ne želi to da vidi ili ne želi to da prihvati. Vrlo ste često spominjali veliko NATO lobistu, nekog ko „rukovodi“ srpskim pokretom Dveri, prof Jasminu Vujić. Pre sedam godina je objavila čitav serijal članaka i pokrenula istragu ovog problema o kome danas pričamo i nije mi uvaženi i cenjeni kolega Laketić trenutno prisutan, jer ono što je on govorio i iznosio u svom uvodnom izlaganju, da li je isti izvor korišćen, ali to je od reči do reči iz ovoga što je tada prof Jasmina Vujić objavila. Sada kada nam nešto treba ona će nam valjati, a kada nam ne treba najeminentniji fizičar, nuklearni fizičar, koga je ova zemlja iznedrila, a koji je igrom slučaja u Americi, to nam tada ne odgovara. Ali, nema veze, to su naša srpska posla koja u vezi ove teme, ne da ne treba da nam budu na umu, nego mora da nam budu potpuno irelevantna i da ih nikada i nigde ne spominjemo. Ono što je činjenica, posle ovakvog delovanja NATO pakta, hteli to mi da priznamo ili ne, a moramo da budemo svesni da u Srbiji imamo i jednu jaku strukturu lobista NATO pakta, oni koji će na ovo skočiti, da objasne da smo sada mi nešto umislili, a ja lično, a kažem vam i Srpski pokret Dveri nije zlurad. Može nama da se ne svidi momenat što je to sada, možemo da pitamo - što to niste uradili ranije, to je naše pravo, ali ne osuđujemo što ste uradili i sada. Ovi koji nisu tu u sali, i koji su pričali priče, a govorim o žutom preduzeću u stečaju, koje ja ne mogu nikako da čujem i prihvatim, imali su svoju šansu, bili su na vlasti pa nisu ništa uradili, a danas vama to spočitavaju. Ružno, licemerno, sramotno. Ja ću to uvek javno reći. Ali, nemojmo da se sporimo oko toga da li je to trebalo da uradimo pre ili sada. Hajde da uradimo na način da se naša buduća pokoljenja toga ne postide. Možemo da se slažemo ili ne slažemo, ali je evidentno da je recimo, u periodu od 10 godina, posle NATO bombardovanja došlo do izuzetnog porasta malignih oboljenja tipa leukemije i limfoma. Pogledajmo oko sebe. Naši ljudi, stari ljudi koji nikada nisu bili bolesni, nisu koristili nezdrave načine života, danas su oboleli od najmalignijih oboljenja. Da li i kako to povezati sa pogubnim dejstvom osiromašenog uranijuma u NATO projektilima kojima su nas neštedimice posipali, jeste težak zadatak i veliki ispit na koji će komisija morati da odgovori. Odlično je polazište izveštaj parlamenta Italije, koji kada je donošen, cenjeni kolega Laketić, je tom skupu i prisustvovao ispred Odbora za zdravlje i porodicu Republike Srbije, i na tom Odboru ja sam glasao da on ode, svestan činjenice, kao predstavnik opozicije, da neko nekada tu temu mora pokrenuti i pitanje koje svakog istinskog i pravog Srbina ove zemlje boli. Zato oko ove stvari ne smemo da se delimo. Ovde nije ni mesto ni vreme, bez obzira što se ja sa vama ne slažem u hiljadu stvari, ovo je stvar o kojoj se slažem, i hoću u vezi stvari u kojoj se slažemo da zajedno radimo. Da uradimo nešto, ponavljam, čega se neće stideti generacije. Pouzdano se zna da dejstvo takvih oružja i osiromašenog uranijuma deluje na reproduktivnu sposobnost. Koliko danas imamo više brakova bez dece nego što smo ih imali pre 20 godina? I, to je tema o kojoj moram da govorimo. Koliko danas imamo autistične dece, a da su se rodila posle delovanja NATO bombi, a nismo ih imali? Dakle, jedan multidisciplinarni pristup ljudi iz struke, apsolutno mora da bude prisutan, a mi koji ćemo možda da budemo ili nećemo da budemo u toj komisiji, a nalazimo se u ovom parlamentu, moramo da shvatimo da radimo na dobrobit cele Srbije, i da kada završimo, a rok od dve godine i dinamika izveštavanja od šest meseci nije loša i mislim da je to prava stvar, moramo da znamo šta ćemo sa tim izveštajem, za koga sam ja ubeđen da će se naći uzrok, posledice i povezanost sa dejstvom NATO alijanse, šta ćemo sa tim izveštajem dalje raditi? Da li ćemo tada shvatiti ko nam je prijatelj, a ko nam je neprijatelj, biće tema nekog razgovora tada, a ne sada. Sada hajde da se uozbiljimo, hajde da ne iznosimo ružnu sliku i hajde da se oko neke stvari za koju su svi, kojima je Srbija na srcu, jedinstveni, da se oko te stvari ne delimo. Hvala.
Hvala doktore Vesoviću. Vladimir Orlić, replika.
Hvala. Biće kratko. Dakle, dva komentara, odnosno dve napomene s moje strane. Prvo, nisam razumeo zamerku u vezi razočaranja kada se pogleda lista. Ja gledam listu i ne vidim da se iko od narodnih poslanika izjasnio da je protiv predloga da se formira ova komisija. To nisam razume, što se tiče spiska. Što se tiče izlaganja izvesnih, koji sada u sali nisu, to je sve potpuno u redu. Mi smo takođe zaprepašćeni njihovim izlaganjima, ali ne samo njihovim. Što se tiče gospođe koja je član političkog saveta ili predsedništva pokreta stranke, ili šta je već u pitanju, ja koliko se sećam, a svako može da me ispravi ako grešim, nije dobila nijednu jedinu reč kritike sa naše strane zbog nekih tekstova na temu osiromašenog uranijuma, nego je bilo pominjanja činjenice da radi za NATO strukturu, odnosno strukture Ministarstva odbrane izvesne države. Da li to smeta onima kojima je rukovodilac ili im ne smeta, to je pre svega pitanje za njih. Ali, sa jednom stvari želim da se složim i u vezi sa tim da postavim pitanje vama gospodine Vesoviću. Dakle, ovo definitivno jeste tema oko koje mi treba da budemo složni, da se razumemo i budemo maksimalno korektni. S tim u vezi, ako zaista tako mislite, da li vi osećate bilo kakvu nelagodu spram sramnog izlaganja gospodina Obradovića danas?
Doktor Dragan Vesović, pravo na repliku.
Dakle, cenjeni kolega Orlić je neke stvari, kada sam pojašnjavao o listi, propustio kako sam ja to objašnjavao, ali to i nije toliko sporno. Ja sam malopre rekao, što se gospođe Jasmine Vujić tiče, ona niti je, nisam to rekao ali sada vam kažem, niti je član predsedništva, da bila je član političkog saveta Srpskog pokreta Dveri, ali kako ću ja sada vama da verujem da vi kao čovek koji imate političko iskustvo, smatrate da ona radi za NATO, a piše protiv NATO-a? Ako to NATO dozvoljava, a ona ima tu veštinu, ja joj na tome čestitam. Toliko o tome. Što se druge stvari tiče, gospodin Obradović će sigurno odgovoriti. NJegovo izlaganje nije sramno, on je samo te stvari u kojima se mi ne slažemo, a koje govore o nekom vidu saradnje koju vi, ja možda vidim da to morate, možda kolega Obradović smatra da ne morate, imate sa visokim predstavnicima sila alijanse koja nas je tada bombardovala. To je njegovo mišljenje. Moje mišljenje je isto tako da to nije normalno i imaćete sigurnu situaciju da kada god budemo govorili o NATO paktu, Srpski pokret Dveri će biti oštro protiv toga. Da li vi kao najveći politički činilac Republike Srbije morate sa njima da imate odnose smisla, konverzacija, sastanaka, to je verovatno da da. Mi takve odnose nikada nećemo podržavati. Hvala.
Hvala dr Vesoviću. Pravo na repliku, Vladimir Orlić.
Hvala na želji da se odgovori na pitanje. Samo moram da vam kažem, nisam zadovoljan. Dakle, ja ništa nisam pitao gospodina Obradovića. Mi smo njega jako dobro čuli. Pitao sam vas gospodine Vesoviću - gde gospođa, koju ste pomenuli da je bila član predsedništva ili političkog saveta, radi? Možete vi da nam objasnite? Tvrdim da ona nije ništa pisala protiv NATO pakta, je li tako, ne samo one stvari koje je sam NATO priznao posle i publikovao, da je taj osiromašeni uranijum štetan, pa to je sam NATO priznao. Dakle, nije ona ništa novo otkrila. Nisam nešto primetio da je pisala protiv samog pakta, ali gde je tačno radila i pod čijim je to ingerencijama u SAD vi ćete mi već objasniti. Mene zanima kako vi kao čovek koji, danas ste to rekli, smatrate da treba da budemo složni oko ovoga, doživljava sramne napade Boška Obradovića usmerene prema SNS i Aleksandru Vučiću upravo na današnju temu? Dakle, jel to ljudski, jel to viteški, je li to moralno? To me zanima. A onda možemo da pričamo i o drugim stvarima i to ću vas takođe pitati, da li, na primer, takođe smatrate, kao što on smatra i rekao je nekoliko puta, da su vaši stavovi kao političke strukture, kao organizacije identični stavovima Saše Radulovića po pitanju Kosova i Metohije, po pitanju NATO intervencije i kako on to tvrdi, opravdanosti te intervencije prema našem narodu? Ali, hajdemo jedno po jedno. Prvo, dakle, kako vi doživljavate sramno politikantsko nastupanje Boška Obradovića spram ove teme? Hvala lepo.
Hvala, kolega Orliću. Reč ima dr Dragan Vesović. Izvolite.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. S obzirom da je kolega Orlić postavio ogroman broj pitanja, ja vam predlažem, kolega, da sednemo u jednu televizijsku emisiju da o tome raspravljamo. Uzelo bi nam dosta vremena. Što se tiče gospođe Jasmine Vujić, gde radi, to je prva žena Srpkinja u istoriji SAD-a koja je bila dekan nekog fakulteta, u ovom slučaju Berklija. Da li je to nešto čega neko u Srbiji treba da se stidi? Da li vi imate informacije da ona radi za neku stranu obaveštajnu službu? Ukoliko ih imate, ja vas molim pokažite mi ih javno. Te priče i sada ćemo da teramo da li je kokoš ili jaje, ko je koga prvi uvredio, da li ja sada treba da pričam o slici Vojislava Šešelja, Aleksandra Vučića, na štandu „Nove Iskre“ a iza njih slika Dimitrija LJotića i da vam donesem tu sliku idući put? Molim vas, na sajmu da. To su tako smešne priče kojima zaista ovaj dom, i to mogu javno da kažem i volim što o tome pričam javno i neka vidi ceo auditorijum, ja lično nisam čovek koji će u politici te termine da koristi. Ja nikada nikome neću reći da je ljotićevac, a da o tome ne znam ništa. Nikada nikome neću reći da je pripadnik SA trupa, a da o tom čoveku ne znam ništa. Nikada nikoga od vas neću uvrediti, jer niko od vas nije moj neprijatelj. Vi ste moji politički neistomišljenici i ja sa vama neću da mislim isto, ali kako da vas uverim, ja nemam razlog nikog od vas da mrzim. Sada ovo govorim kao čovek, a ljudi koji me dugo poznaju to mogu da potvrde ili da demantuju, ja nikoga u životu ne mrzim. Ja mogu sa nekim da se slažem, ali sa vaše strane, kaže – mrziš nekoga, ti si to. Ja to neću nikada uraditi. Ja neću nikoga uvrediti. Na sva pitanja koja ste mi postavili spreman sam da vam odgovorim javno, ali mnogo ih je, hajde da sednemo ili privatno ili u televizijskoj emisiji. Hvala.
Hvala, kolega Vsoviću. Reč ima Vladimir Orlić, pravo na repliku.
Pozdravljam vašu spremnost, gospodine, da mi odgovorite javno. Zašto je ne demonstrirate sada? Dva minuta i nešto ste govorili i mogli ste da ih iskoristite da mi odgovorite javno, baš kao što ste malopre javno govorili, tako i te odgovore koje sada nudite u nekoj TV emisiji da ponudite ovde. Nema potrebe ništa da odlažemo. Da li se vi stidite i ograđujete od sramnog ponašanja Boška Obradovića? To je bilo direktno pitanje. Možemo prvo njega pa onda da pređemo i na drugo i na treće. Što se tiče nekog štanda na Sajmu knjiga, zaista nemam statistiku koji su sve štandovi prisutni na Sajmu knjiga, ali da vam kažem, proći ispred nekog štanda, koliko ja znam, nije nikakav greh i ništa strašno. Ja sam prošao ispred štanda Srpskog pokreta Dveri oba puta kada je bio prisutan na teritoriji opštine na kojoj živim. Dakle, za sve ove godine, ja sam ih video na ulici dva puta i oba puta sam prošao ispred, čisto da vidim kako im ide. Ispričaću vam kako je to izgledalo i na šta je ličilo. Nego, na temu nazvati nekoga zagovornikom ideja Dimitrija LJotića. Gospodine Vesoviću, ako vi smatrate da je to neka uvreda, ja mislim da vi treba pre svega da razgovarate sa čovekom koji je zapisao sledeće reči. Slušajte sada dobro, ja ih čitam, ja ih ne izmišljam, ja ih čitam: „Ne treba propustiti nijednu priliku da se posvedoči novo stanje političke svesti u narodu i da je potrebno da se dopuni političkim načelima i smernicama „Zbora“ i Dimitrija LJotića. Dakle, potreba da se nešto dopuni načelima i smernicama „Zbora“ i Dimitrija LJotića, kao nekim pozitivnim stvarima. Znate ko je to napisao? To je napisao Boško Obradović. Dakle, ja ništa ne izmišljam, ja ne kažem da je reč o nekakvoj interpretaciji i ja kažem, na osnovu ovoga mogu samo da zaključim – Boško Obradović je ljotićevac. Ako je to uvreda, ja mislim da tu pre svega gospodin Boško Obradović ima problem sam sa sobom. On je ovo napisao i svojom rukom potpisao. Šta vi mislite o onom sramnom ponašanju? Mislim da je ovo odlična prilika da u dva minuta vi meni objasnite. Hvala.
Hvala, kolega Orliću. (Boško Obradović: Replika. Dvadeset puta je pomenuo moje ime i prezime.) Da, da, slažem se. Morate da odlučite ko će, dr Dragan Vesović ili vi. Reč ima Boško Obradović.
Gospodine predsedavajući, ja sam ovlašćeni predsednik poslaničke grupe Srpskog pokreta Dveri i, molim vas, kada tražim reč – da je i dobijem, jer to važi za sve šefove poslaničkih grupa ovde.
Dobili ste. Imate pravo na repliku, pomenuti ste.
Odlično, samo vam skrećem pažnju da sam tražio mnogo ranije. Ne možete dozvoliti da me neko proziva deset puta u replici i pominje moje ime sto puta, a da nijednom ne dobijem reč. Dakle, ovde je stvar veoma jednostavna. Boško Obradović nije ljotićevac nekog profesor srpske književnosti i jezika sa opštom književnošću, koji je za svoj diplomski rad proučavao kompletnu srpsku kulturnu i književnu istoriju između dva svetska rata, pa i nasleđe političke organizacije „Zbor“ Dimitrija LJotića. Ja se toga ne stidim, ja sam na tome diplomirao. Ja sam za tu knjigu i za taj rad dobio nagradu Zadužbine Miloša Crnjanskog za najbolju knjigu eseja napisanu na srpskom jeziku od 2003. do 2005. godine. Dakle, ja sam akademski građanin, bavim se istraživanjem prošlosti, to mi je struka. Nemojte da neko ko se ne razume u te stvari o tome govori. Druga stvar, mi ovde nikoga nismo vređali niti zamerali SNS zato što je ova tema došla na dnevni red, to smo pohvalili i podržali, mi samo govorimo o kontradikcijama u vašim stavovima, jer se jedan dan slikate sa ratnim zločincima i zovete ih na vaše predizborne skupove, a drugi dan utvrđujete komisiju koja utvrđuje njihove zločine. To je malo šizofreno, priznaćete. Naš predlog je amandmanskog tipa, a ne možemo da predložimo amandmane na ovu odluku, ako možemo, vi nam recite, pa ćemo predložiti, da se dodaju i političke posledice NATO bombardovanja, okupacija Kosova i Metohije i trenutak u kome vi danas u Sofiji razgovarate sa ratnim zločincem i teroristom Hašimom Tačijem o tome kako da se potpiše pravo obavezujući sporazum sa lažnom državom Kosovo u roku od narednih šest meseci. To su opasne političke posledice NATO bombardovanja. Komisija treba i o tome da zauzme svoj stav.
Hvala, kolega Obradoviću. Pravo na repliku ima Vladimir Orlić.
Pitam gospodina Vesovića da se izjasni, izgleda mu ne dade predsednik da se izjasni, nego je ustao da to uradi sam. Umesto da odgovori na pitanja, minut je pričao o nečemu potpuno petom. Da se vratimo mi na ono prvo. Šizofreno može biti svašta. Za mene je, na primer, šizofreno da neko dovede u Narodnu skupštinu čoveka koji ne krije da podržava HOS, Hrvatske odbrambene snage, čoveka koji šeta tamo po njihovim skupovima, a onda onaj koji je tog takvog tipa doveo ovde priča o Ratku Mladiću. Potpuno je nesvestan, izgleda, da je general Mladić imao borbe baš protiv tog HOS-a u Hercegovini. To je, na primer, primer šizofrenije. Druga stvar, šta je ko imao za diplomski rad neka bude njegova privatna stvar, ja to uopšte ne pitam. Ja pitam lepo za konkretno ljotićevski časopis „Novu Iskru“, ja pitam za ono što je čovek svojim imenom i prezimenom, kao sopstveni stav, ne moj ili nekog petog pa prepričao nego kao sopstveni stav, izneo u tom časopisu, gde je hvalio „Zbor“, gde je hvalio Dimitrija LJotića, gde je hvalio njegove dobrovoljce, dakle, one ljude koji su bili de fakto, crno na belo, nedvosmisleno, to svi znaju, to istoriografija jako dobro poznaje, u službi okupatora u ovoj zemlji za vreme Drugog svetskog rata i umešani u zločine protiv civilnog stanovništva, protiv naših sunarodnika. Dakle, kada neko te stvari propagira kao svoje političke stavove, potpuno je legitimno da za to odgovara. Ne mora da ide ništa duboko i daleko, nego da lepo kaže kratko i jasno srpski: „jesam, to sam mislio, ali ne mislim više, stidim se“ ili: „jesam, to sam mislio i dalje mislim tako“, a ove ostale pokušaje izvrgavanja da ostavi za neku drugu priliku. Ovde se razgovara, dame i gospodo, vrlo konkretno. Gospodine Vesoviću, možete vi da počnete, a ako ne smete vi, može onaj od malopre.
Hvala, kolega Orliću. (Dragan Vesović: Replika.) Zamolio bih da sada ovde stanemo, kako ste vi predložili dr Vesoviću, i da se ova rasprava možda nastavi na nekoj ili TV emisiji ili na nekom panelu ili duelu, ali van parlamenta, jer ovo nema kraja stvarno, raspravlja se o LJotiću. (Dragan Vesović: Samo da se zna da sam spreman da odgovorim.) Hvala vam puno i na razumevanju. Mislim da je bilo dovoljno i prilika i replika da se iskaže mišljenje i politički stav. Sada ćemo dati priliku kolegi Krsti Janjuševiću. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Uvažene kolege poslanici, vezano za pređašnju polemiku, kako je neko mogao da nešto piše a da drugačije radi i da to uvek mora da bude povezano, a opet se predstavlja kao profesor srpskog jezika, kako onda profesor srpskog jezika može da napiše za Vuka Karadžića – kroz osiromašenje jezika i raskidanje spona sa srednjovekovnim crkvenim nasleđem oličenim u vukovštini i van crkve na bezbožničkom narodnjaštvu podižu se zidovi pseudosrpske građevine na temeljima dositejevštine? Vuk, inače veliki prijatelj Getea, poznatog nemačkog pisca i velikog prijatelja srpskog naroda, pa eto, još jednog možda razloga, jedne spone, da gradimo prijateljstvo sa Nemačkom, pored velike ekonomske saradnje. Kada smo kod nauke, Nikola Tesla je čitajući stihove Getea dobio inspiraciju kako da ukroti naizmeničnu struju i obrtno magnetno polje. Zato, kada uvredite Vuka, onda uvredite sve u celom lancu. Da se vratimo na temu. Vezano za brutalnu agresiju na našu državu, Borko Aleksić, ugledni domaćin iz sela Buštranje kod Preševa, njegovo selo i susedna sela su najbrutalnije gađani bombama sa osiromašenim uranijumom, kaže: „Imam 83 godine, pamtim svakojake prilike, ali ne sećam se da je u miru u ovim našim selima mlad svet ovako mnogo umirao. Nema kuće iz koje u poslednjih 15-ak godina ona najteža bolest nije nekoga odnela. Ne bira – Srbe, Albance, Rome, Makedonce, kosi redom. Kažu da je to sve zbog NATO bombi i tog nekog uranijuma“. Dok je to govorio, ispred sebe je imao umrlicu svoje supruge Anke Aleksić, a onda nastavlja: „Pratim šta se priča i piše o tim bombama sa uranijumom. Stručnjaci govore različito, ali jedno znam – moja Anka je još i bila stara naspram silne mladeži koju je posle rata rak odnio, uglavnom u 40-im godinama, a ovde su ljudi uvek bili dugovečni. Živelo se 80, 90 godina. U našoj mahali Topojanci ima 30-ak kuća, a od rata je iz svake sahranjen po jedan mlad čovek. Svi poumiraše. Bauk rata nadvio se nad nama, ušao u svaku kuću. Ne može biti da to nema veze sa tim bombama“. Vera Milosavljević iz Straževice opisuje jedan od događaja i kaže: „Bio je u komšiluku jedan mlad bračni par sa dvoje dece. Majka im je obolela od leukemije i preminula. Danas smo saznali da je još jedan komšija krenuo na hemoterapiju. Najteže nam je palo kada je komšijin trogodišnji sinčić umro sa samo tri godine od leukemije, a svakodnevno se igrao na mestima gde su padali geleri“. Mi želimo da ova komisija utvrdi da li je ovog trogodišnjeg dečaka ubila ista bomba samo posle mnogo više godina koja je ubila i trogodišnju Milicu Rakić. Mi želimo istinu i osvojili smo pravo na istinu. Još jedno, što je veoma važno. Ni Vera Milosavljević, ni Borko Aleksić nisu ni radiolozi, ni onkolozi, ni biohemičari, ni doktori nuklearne fizike. Ali, oni su ljudi rekli nešto na šta nauka mora da reaguje. Mi smo to obezbedili kroz ovu komisiju. Mi samo tražimo istinu i srpski narod je svetu toliko pomogao da nauči o elektrotehnici, telefoniji, veri, sportu, a od sveta je vekovima tražio samo da svet nauči najosnovnije o srpskom narodu – da Srbi žele slobodu, pravdu i istinu. I da oni žive za to. Hvala gospodinu Lazanskom kada nam je dao objašnjenje vezano za naziv agresije, da ipak nije bila „Milosrdni anđeo“, a i sumnjivo nam je bilo. Jer, iduće godine manastir Mileševa slavi osam vekova postojanja. Tamo je freska Belog anđela. Mi Srbi veoma dobro znamo kako izgleda anđeo. A to što je išlo prema nama, ni malo nije ličilo na anđela. Anđeo nema crna krila. Anđeo ne može da ubije. Anđeo ne može da se kupi. Anđeo ne može da padne. I naš Beli anđeo nema potrebe da bude nevidljiv. Na centralnoj državnoj ceremoniji u Aleksincu, povodom godišnjice NATO bombardovanja, predsednik Srbije Aleksandar Vučić je rekao: „Srbija koju nisu ubili i nikada neće ubiti njihova je najveća kletva, a naš zadatak i naša budućnost.“ Zahvaljujem.
Hvala kolega Janjuševiću. Reč ima narodna poslanica Snežana Paunović. Izvolite.
Zahvaljujem se predsedavajući. Važna tema, napokon u plenumu Skupštine Republike Srbije, posle skoro 20 godina od, kako kolega Lazanski reče, profesionalnog naziva – zajednička sila, bez odluke Saveta bezbednosti, po jednoj državi, sa katastrofalnim posledicama. Obavezu da o ovome govorim imam i kao neko ko je bombardovanje preživeo u Peći, jednom od tri grada na Kosovu i Metohiji koji su obeleženi kao tačke sa najvećom količinom bačenog osiromašenog uranijuma. Čuli smo danas strašne podatke i ja mislim da smo i kompletno građanstvo Srbije prosto zabrinuli i nesretno podsetili na ono što je iza nas, ali, nažalost, i na ono od čega posledice trpimo i danas. Bezmalo je bačeno 15 tona osiromašenog uranijuma, i to jeste velika katastrofa, ali ne jedina. Mora se reći i da je NATO bombardovao hemijska i naftna postrojenja, koja su izuzetno opasna, kako po zdravlje ljudi, tako i po kompletni eko sistem. Ova postrojenja nalazila su se na mapama hazarda i predstavljaju objekte koji se u slučaju rata ne bombarduju, kako se ne bi izazvala velika katastrofa. Ali, onaj ko je bez odluke Saveta bezbednosti krenuo u NATO agresiju na Jugoslaviju, nije ni razmišljao o tome da li su ti objekti zaštićeni u smislu da se po njima ne dejstvuje čak ni u ratu. Šta je posledica svega što se desilo, osvrnuću se prosto iz dva ugla. Pre svega, na osnovu činjenica koje postoje, a to je da je italijanski kontigent koji je posle NATO agresije bio smešten u Metohiji imao bezbroj vojnika koji su dobili čak i pravosnažne presude i o tome je predsednik poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije Đorđe Milićević već govorio. Oni su precizno navodili da nisu bili adekvatno opremljeni da bi izdržali posledice nivoa osiromašenog uranijuma koji je na toj teritoriji bačen. Nedvosmisleno je NATO alijansa znala i šta su posledice i čime kreću svoju agresiju. Sa ove distance gotovo da mogu da tvrdim i tvrdim da su sve silne kolone albanske nacionalne manjine u južnoj srpskoj pokrajini koje su neposredno po početku bombardovanja krenule da napuštaju svoje kuće, zapravo to radile po nalogu svojih zapadnih mentora, jer su oni znali od čega treba da sklone. To je možda bilo obećanje da će Srbi biti uništeni, eto tako, osiromašenim uranijumom. Naspram toga optužili su nas za progon albanske nacionalne manjine. Onda su im obezbedili tzv. državu Kosovo, priznali je, proterali 300 hiljada Srba, a oni nastavili da žive tamo, a nešto kasnije ću govoriti i o statističkim podacima koji govore nedvosmisleno o tome šta je danas statistika kada su u pitanju maligna oboljenja na samoj teritoriji južno srpske pokrajine za 2017. godinu. Ono na šta moram da se osvrnem, jeste i dobar šlagvort mi je dao kolega Jovanović, a to je šta su posledice nezavisno od osiromašenog uranijuma, 78 dana konstantne vazdušne opasnosti na Kosovu i Metohiji, bez ijedne jedine sirene o prestanku vazdušne opasnosti osim onoga dana kada je ona okončana. Trauma zbog napuštanja svojih vekovnih ognjišta za 300 hiljada Srba. Trauma za 100 hiljada onih koji su ostali i bili prepušteni na milosti i nemilost što terorističkoj OVK-a, što njihovim zapadnim partnerima. Posledica toga, nažalost, u centralnoj Srbiji ogroman broj umrlih ljudi koji su mahom umrli od kancerogenih oboljenja. Ja se ne usuđujem da o kanceru govorim kao ekonomista, ali znam da mi je mnogo prijatelja, nažalost, preminulo a da ta vrsta kancera je bila ili prva ili retka. Drago mi je da će komisija, i čvrsto verujem, ispitati sve okolnosti pod kojima se živelo i sve posledice koje danas trpimo. Ono što je beskrajno važno reći, jeste da danas podaci govore da je u 2017. godini, nagli porast smrtnosti od malignih oboljenja i na samom Kosovu i Metohiji. Najviše obolelih registrovano je na teritoriji opštine Priština, 354 prijavljena pacijenta u 2017. godini. Prizren je rangiran kao druga opština sa najvećim brojem obolelih od kancera 151, Peć sa 141 slučajem. Ovo su albanska deca i nešto malo Srba koji su tamo ostali. Još uvek pod utiskom posete Goraždevcu koji je u ponedeljak proslavio svoju seosku slavu, Svetog Jeremiju Proroka, i tamo ima dece, dece koja već 20 godina žive i rađaju se na tlu za koje su svetski naučnici utvrdili da je 50 santimetara po dubini kontaminirano osiromašenim uranijumom. To je bilans stanja jedne, kako ste rekli, zajedničke sile, onoga što su znali da zovu „Milosrdni anđeo“, vrhunac nemilosrdnosti prema jednoj naciji, prema jednoj državi, ne samo prema srpskom nego i prema albanskom narodu, za čiji su račun uradili sve što su uradili. Dakle, nismo bombardovani ni zbog Miloševića, ni zbog pogrešne politike SPS, samo smo bili žrtve, a i dobar teren da posle nas na krilima tih neistina neki dođu, vladaju i zažmure nad ovakvim katastrofalnim bilansom. Čak i danas kada bi trebalo da svi imamo samo „za“ na ovu temu, mi koristimo ovakvu temu za jeftino politikanstvo. Socijalistička partija Srbije je uvek bila iznad toga i sa zadovoljstvom će naši predstavnici učestvovati u radu komisije. Bićemo na raspolaganju u svakom smislu te reči i uvek podržati ovakve inicijative i ovakve predloge. Hvala vam, predsedavajući. Očigledno je da je ova tema postala preopterećujuća ili ja prosto nisam inspirativna, ali vidim da se tišina u sali gubi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, eksperiment koji je sproveo NATO pakt, 1999. godine je započet mnogo ranije na teritoriji i na prostorima Republike Srpske. Naravno, to je bila generalna proba pred konačni napad na Saveznu Republiku Jugoslaviju i imamo podatke i činjenice koje ukazuju da ispitivanjem i istraživanjem i obradom podataka na prostore Republike Srpske, katastrofalne su posledice od bombardovanja kada je u pitanju povećanje obolelih od karcinoma. Imamo tako podatak da, recimo, u opštini Hadžići, to je u blizini Sarajeva, uporedni podatak je da pre bombardovanja je registrovano 48 osoba obolelih od karcinoma, a posle bombardovanja taj broj se drastično popeo na 383 osobe. I to je relevantan podatak, ne može se manipulisati sa njim. Kada je u pitanju napad na Srbiju, odnosno Saveznu Republiku Jugoslaviju, to je bila generalna proba za mogućnost napada na Rusku Federaciju. Taj napad je izvršen bez bilo kakve odluke i bez bilo kakvog znanja UN, odnosno Saveta bezbednosti. Kada je izvršen napad koristila su se nedozvoljena sredstva prilikom bombardovanja, a to su projektili koji su sadržali u sebi osiromašeni uranijum. Odmah posle napada bili smo svedoci da su se pojavili kvazi naučnici koji su objasnili široj javnosti u tadašnjoj SRJ, da u stvari bombardovanje je suštinski bila jedna humanitarna akcija. Ona je za cilj imala da zaštiti albansko stanovništvo na Kosovu i Metohiji i da je do savršenstva dovedeno to bombardovanje koje je izvršeno od strane NATO pakta, da su ti njihovi projektili jasno prepoznavali ko su agresori, a ko su oni koji su albanske nacionalnosti. Prosto, čovek ne može da poveruje dokle su išli sa pameću i sa iznošenjem činjenica ti tzv. naučnici. Čak se nisu libili da u javnosti objašnjavaju kako nema nikakve veze to što su bombardovane rafinerije, to što je bombardovana hemijska industrija sa ispravnošću vode koju koristimo, sa tim da li je uticalo na zagađenost Dunava i naših reka. Zamislite kakvi su to naučnici, kakvi su to stručnjaci, a da ne govorimo o onima koji i dan danas, pošto je Srbija očigledno počela da se, uslovno rečeno, deli i oko ove teme, pa imamo one koji su na svu sreću, u većini u ovoj Skupštini, koji su za to da se ispitaju sve okolnosti, sve činjenice vezane za posledice bombardovanja i oni koji zastupaju tezu koja je poznatija po Skotu. Znači, Srbija se sada deli na one koji su Skotovi i oni koji to nisu. Tako da, tu je potpuno jasna podela. Oni koji su Skotovi, oni i dalje tvrde da je Srbija obolela od karcinoma zato što previše puši, a oni koji nisu, oni i dalje tvrde da je to i te kako značajan uticaj svega onoga što je u sklopu humanitarne akcije sprovodio NATO pakt. Mi smo svedoci da takav zločin, u novijoj istoriji čovečanstva nije počinjen. Čak smo svedoci tvrdnji da bombardovanje hemijskih postrojenja i rafinerija je u stvari humanitarni gest kako bi se sprečilo snabdevanje sa gorivom Vojske Slobodna Miloševića ili režima koji je tad bio aktuelan u Srbiji. Pa su čak posle rata i neki visoki oficiri američki, zbog sramote, zbog ličnog rejtinga objavili tomove knjiga gde jasno iskazuju svoje pokajanje zbog svega onoga što je činila Amerika, kao vodeća sila NATO pakta. Na kraju, šta treba da se govori, ako se iznese činjenica da se u Pančevu bombardovalo hemijsko postrojenje, odnosno pogon gde se proizvodi vinil hlorid monomer? To je osnovna sirovina za polivinil hlorid od koga se proizvode plastični predmeti. Vinil hlorid monomer je opasnost sam po sebi. Slikovito javnosti samo da objasnim, oni koji rade u tom odeljenju za proizvodnju vinil hlorid monomera, inače imaju tzv. beneficirani radni staž zbog uslova rada. Rade pod punom zaštitnom opremom, sa maskama rade. Kako bi to još jasnije bilo, oni su jedni od tih koji u toku svog radnog vremena obavezno moraju da koriste mlečne proizvode, kao što su jogurt, mleko ili neki drugi mlečni proizvod, zbog uslova u kojima rade, bez obzira što su tu reaktori, bez obzira što je tu hemijski proces koji je nezaštićen, oni koji rade moraju biti zaštićeni, a taj pogon je bombardovan od strane NATO bombardera. I, stvaraju se i te kako opasna jedinjenja, koja između ostalog, prave hlorovodoničnu kiselinu, a čuli smo da ta hlorovodonična kiselina uopšte nije štetna, osim što nagriza svaku organsku materiju, za nas Srbe valjda nije štetna, mi smo postali imuni na to. Pa, onda imamo primer gde nas ubeđuju da u stvari to što je bombardovano u Rafineriji, to što je sagorevanjem nafte stvaran sumpor i sumporna jedinjenja, što je sumporna kiselina na neki način bila prisutna, to nema nikakve veze. To treba Srbija da shvati da je bilo u sklopu zaštite prava albanske nacionalne manjine. Taman da poveruju oni koji su naivni, a onda se logično pitanje postavlja – kakve veze ima Rafinerija Pančevo i Novi Sad sa Kosovom i Metohijom i sa albanskom nacionalnom manjinom? Kakve veze imaju mostovi na Dunavu koji povezuju geografski Srbiju i Vojvodinu? Kakve to veze ima sa Kosovom i Metohijom? Kakve to veze ima što su korišćeni projektili za rušenje Žeželjevog mosta, koji je jedinstveno tehničko i arhitektonsko rešenje u svetu dugo vremena bio? To vam je projekat gde se prvi put primenjivalo prenapregnuto gvožđe na koje je liven beton i to je taj prenapregnuti beton. To je prvi put u svetu da se u oblasti građevine i arhitekture primenjuje takva jedna tehnologija. Sada ste svedoci, samo da vas podsetim, koliko ih grize savest zbog tog zlodela što su napravili kada su rušili mostove, a pogotovo Žeželjev most. Svaki most koji je srušen, to je veliki zločin. Pa su sada u izgradnji novog mosta i po svaku cenu žele da ga i dalje zovu da narod prihvati da je to Žeželjev most, zato što znaju kakav su zločin počinili. Zločin im je umanjen samom činjenicom da zbog stručne sujete pokojnom Žeželju nisu prihvatali to tehnološko i tehničko rešenje, i oni to dobro znaju. Ali, gledajte, ovde se postavlja pitanje – šta je u ranijem periodu preuzimano kada je u pitanju ovaj zločin i kada je u pitanju kažnjavanje onih koji su naredili ovakav zločin? Ja vas samo podsećam, SRS je tada bila u vlasti, odmah posle bombardovanja podnesena je krivična prijava protiv Havijera Solane, protiv Bila Klintona. Posle 2000. godine te prijave su stavljene van snage govoreći, objašnjavajući da su to veliki prijatelji srpskog naroda. Čak su se neki utrkivali i danas da pokažu koliko su odaniji Bilu Klintonu više nego Monika Levinski. Oni se i dalje bore da postanu Monika Levinski. Zalud im je. Hilari nije pobedila. Moramo ih obavestiti. Havijer Solana je isti taj čovek koji je sam priznao da je izmislio činjenice vezano za stanje na Kosovu i Metohiji kako bi isposlovao bombardovanje SRJ. To je čovek koji je oslobođen svake odgovornosti. Mi iz SRS jasno pokazujemo koje činjenice treba koristiti. Ne tražimo mi od komisije koja će biti formirana na nivou Skupštine da budu pojedinačno stručni. To je zabluda. Oni moraju koristiti usluge ljudi koji su stručni. (Predsedavajući: Privodite kraju.) Završavam, samo jedna rečenica. Ovde je i general Delić izneo neke uporedne podatke. Ako u Iraku korišćeni bombarderi A10, 60 A10 bombardera je bilo prisutno u Iraku, milion projektila su ispalili za mesec dana, u SRJ je 40 bombardera A10 bombardovalo 78 dana. To vam je prosta računica. Videćete koliko je projektila i kakve su posledice tih projektila. Mi iz SRS ćemo glasati za ovaj predlog i glasaćemo za sastav komisije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milena Turk. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, želela bih najpre da pozdravim inicijativu koja se odnosi na formiranje ove komisije za utvrđivanje posledica NATO bombardovanja i da izrazim svoju podršku za osnivanje jednog ovakvog tela. Prošlo je čitavih 19 godina od NATO bombardovanja, koje je sve nas na neki način obeležilo i ostavilo traga. Neki od nas su bili samo deca tada. I ono što se događalo tokom te 1999. godine, tokom tih 78 dana, je bio svakako zločin bez presedana. Tokom svih ovih godina nijedna Vlada nije smogla ni snage, ni hrabrosti da formira jednu ovakvu komisiju i da pristupi utvrđivanju posledica NATO bombardovanja. Nijednom do danas se nije pronašla volja da se ovom procesu pristupi temeljno i odgovorno, jer se radi o trajnim posledicama i na našu državu i na zdravlje i na životnu sredinu i na naše građane. Vlada Republike Srbije je spremna da pruži podršku radu ovakve komisije i osnivanju nacionalne laboratorije koja će se baviti istraživanjem. Ono što je jako važno pri formiranju ove komisije je to što će komisiju činiti osim narodnih poslanika, eminentni stručnjaci iz oblasti medicine, biohemije, stručnjaci Instituta Vinča i drugih eminentnih institucija u Srbiji kako bi došli do relevantnih podataka. Važno je da se uradi jedna detaljna analiza, da se uradi temeljno istraživanje i da se dođe do svetski priznatih rezultata sa kojima ćemo moći izaći. Obzirom na to da podaci pokazuju da je osiromašeni uranijum korišćen na više lokacija na Kosovu i Metohiji, da o tome postoje i NATO mape, jasno je zašto se mora uraditi detaljna analiza. Komisija će, osim utvrđivanja posledica korišćenja osiromašenog uranijuma, na šta je, naravno, stavljen akcenat prilikom formiranja ove komisije, imati zadatak i da se bavi naročito hemijskim i toksičnim efektima uranijuma, jer prevazilaze radioaktivne. Takođe, važno je ispitati posledice bombardovanja koje se odnose na posledice energetskih postrojenja, hemijskih pogona poput Azotare, Petrohemije, Rafinerije, jer je ovom prilikom došlo do oslobađanja hemijskih supstanci u velikim koncentracijama i efekti ovih toksina će takođe biti predmet istrage ove komisije. Prilikom svog rada, članovi komisije će se oslanjati na institut kvalifikovane verovatnoće, odnosno radiće komparaciju među gradovima, različitim uzrastima ispitanika i uslovima u okruženju. Komisija će morati da utvrdi podatke, jer nažalost, statistika pokazuje da u Srbiji sve veći broj ljudi oboleva od malignih oboljenja i važno je da pronađemo uzrok. To je naša moralna obaveza, da pronađemo uzrok, utvrdimo činjenice i dokažemo vezu između bombardovanja i ovih okolnosti. Komisija će se, takođe, oslanjati na istraživanje koje je uradila hrabra i slobodoumna Italija. Mi smo svojim građanima dužni da takođe utvrdimo ove činjenice. Mi ne možemo prejudicirati ishod rada komisije, ali važno je da utvrdimo istinu i preduzmemo odgovarajuće korake, poput sanacije terena na onim lokacijama gde to nije urađene i kamo sreće da je komisija oformljena još 2000. godine, verovatno bismo mnoge stvari mogli da sprečimo na ovaj način. Zadatak komisije je da utvrdi da li veza postoji između velikog broja obolelih od malignih oboljenja, jer je činjenica da nema gotovo grada i opštine koji nije bio bombardovan i koji nije pretrpeo gubitke ljudske i materijalne. Ono što je evidentno je da obolevaju mladi ljudi, obolevaju deca, obolevaju oni koji se bave sportom, koji su nepušači, koji se apsolutno ni na kakav način ne uklapaju u dosadašnju poznatu kliničku sliku i koji svojim načinom života nikako nisu mogli da doprinesu razvoju bolesti. Ovi podaci su zaista alarmantni i u interesu građana je da dođemo do istine. Šteta se sigurno ne može nadoknaditi, ali pravda se mora zadovoljiti. Ja sam uverena da će komisija kroz svoj rad ovaj cilj i postići. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, današnja tačka dnevnog reda Predlog odluke o obrazovanju komisije za istragu posledica NATO bombardovanja 1999. godine po zdravlje građana Srbije, kao i uticaj na životnu sredinu, sa posebnim osvrtom na posledice koje je ostavila upotreba projektila sa osiromašenim uranijumom, je veoma važna za građane Srbije i srpski narod u celini, jer je u pitanju jedna od najvećih nepravdi, a slobodno mogu reći jedan od najvećih zločina prema našoj državi i našem narodu. Pre nepuna dva meseca obeležavali smo tu tužnu godišnjicu, 19 godina od najtežeg vremena za našu zemlju u novijoj istoriji, NATO agresija, nelegalna intervencija bez odobrenja Saveta bezbednosti, druga takva akcija kakvu je jedan kolega malopre pomenuo. Prva je bila nelegalna agresija na Republiku Srpsku. U akciji koju su nazvali „Namerna sila“ 1995. godine, odnela je mnogo žrtava. Više hiljada poginulih, kako civila, tako i vojnika i policajaca, više hiljada ranjenih, kako civila, tako i pripadnika Vojske i Policije, a materijalna šteta je procenjena na 100 milijardi dolara. Da ironija bude veća, ovaj zločin nad našim narodom i našom državom u njihovim medijima, u njihovoj javnosti nazvan je „Milosrdni anđeo“, a samo zato što nismo pristali da nam neko otme teritoriju, samo zato što nismo pristali da nam neko otme deo naše zemlje, zato što smo branili Ustav i zakone naše zemlje, samo zato što smo branili suverenitet naše države. Usudili smo se da se branimo od svakodnevnih terorističkih napada od strane tzv. OVK na Kosovu i Metohiji. U tim podmuklim banditskim napadima iz zaseda uglavnom, tokom 1996. godine, tokom 1997, a najviše tokom 1998. godine, gotovo svakodnevno su ginuli naši policajci, a u ogromnom broju i civili. Kada je 1998. godine naša vojska i policija razbila teroristička uporišta, kada smo povratili kontrolu nad najvećim delom Kosova i Metohije, e tada kreću pritisci na Srbiju. Tada Srbi postaju loši momci, tada kreću optužbe za navodno etničko čišćenje, optužbe za navodne ratne zločine, optužbe za navodnu humanitarnu katastrofu. Tada pristajemo na kompromis. Maksimalno izlazimo u susret zahtevima i 13. oktobra 1998. godine sklapamo Sporazum o rešavanju kosovske krize i dozvoljavamo kosovskoj verifikacionoj komisiji da dođe na Kosovo i Metohiju i nadgleda stvarno stanje o sukobima na Kosovu i Metohiji. Šef te verifikacione policije bio je, po zlu čuveni, Vilijam Voker. On je pre toga bio šef prelazne Uprave za istočnu Slavoniju u Baranju i zapadni Srem nakon Erdutskog sporazuma koji je usledio nakon zločinačke akcije „Oluja“ 1995. godine. Gde god da je Voker bio angažovan na ovim prostorima, rezultat bi bio poguban za srpski narod. Tako da je glavni zadatak te misije bio stvaranje uslova za kasnije bombardovanje Srbije. Kada je početkom 1999. godine u selu Račak regularna policija razbila uporište i neutralisala teroriste iz tzv. OVK, upravo ta Vokerova misija to naziva masakrom. Šalju tendenciozne i montirane izveštaje u svet i otpočinje monstruozna kampanja koja dovodi uskoro do početka bombardovanja. Na mirovnim pregovorima u Rambujeu tokom februara i marta 1990. godine, Jugoslavija je ponovo izrazila spremnost i nudila najširu moguću autonomiju u okviru Srbije. Pristajali smo na najrazličitije moguće zahteve, gotovo sve osim jednog, a to je da nam neko otme deo države. To očigledno nije bilo dovoljno. Istorija će svakako dati svoj sud svakome od učesnika, ali jedna činjenica je potpuno jasna. NATO agresija je bila stravičan zločin prema srpskom narodu i za to nema nikakvog opravdanja. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marjana Maraš.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, 1999. godine NATO alijansa, bez odobrenja Saveta bezbednosti, nelegalno i nelegitimno bombardovala je SRJ. Sada je svima jasno da tada nismo bombardovani zbog pokojnog predsednika Slobodana Miloševića, nego da smo bombardovani da se oteo deo teritorije, naša južna pokrajina Kosovo i Metohija, mi smo se u ratu za nju borili, a moramo da nastavimo dalje i da se i sada u miru borimo i na drugi način. Ono što na početku želim da istaknem, na mene je poseban utisak ostavilo izlaganje generala Božidara Delića koji nam je pojasnio zbog čega smo svi mi, prilikom pripreme za izlaganja, nailazili na različite činjenice, kada su u pitanju podaci o tome koliko je bilo lokacija, koliko je bilo NATO udara, kolike su posledice. Ono što je i naš ovlašćeni predstavnik Đorđe Milićević izneo, to je negde naša istorijska anatema koju nosimo, da mi nemamo podatke o našim žrtvama ni iz prethodnih ratova, pa tako ni iz ovog poslednjeg. Bombardovanje Srbije NATO je iskoristio da se oslobodi silnog radioaktivnog i kancerogenog otpada iz svojih elektrana. Tokom bombardovanja Srbije 1999. godine na našu zemlju bačeno je 15 tona radioaktivnog otpada, kako smo mogli da čujemo više puta u toku dana. Stručnjaci tvrde da su nam trajno kontaminirani voda, vazduh, zemlja i da su uticali na pravu epidemiju kancera. Naš čuveni neourohirurg prof. Danica Grujičić tvrdi da postoje dokazi da je NATO nuklearni otpad iz elektrana razbacao svuda po Srbiji. Ove radioaktivne materije direktno su uticale na porast karcinoma u Srbiji, a naročito na jugu naše zemlje. Posebno je teška situacija među kosovskim Albancima koje je NATO navodno štitio. Po mišljenju stručne javnosti, radioaktivni otpad iz bombi NATO pakta direktno je uticao na znatan porast leukemija i limfoma u Srbiji. Od 1999. godine do danas broj obolelih skočio je na 110%, a smrtnost čak za 160%. Maligne bolesti u Srbiji su zbog NATO bombardovanja tri puta češće nego u svetu. Osim što su učestaliji, tumori su i agresivniji, pa se naša zemlja nalazi u vrhu Evropi po smrtnosti od malignih bolesti. U porastu je broj obolelih i od autoimunih bolesti i sve veći broj parova se leči od steriliteta. Gađajući hemijska postrojenja, hemijske rezervoare, naftna i benzinska skladišta NATO je stvarao uslove hemijskog rata, bez eksplicitne upotrebe bojnih otrova. Cela naša zemlja je tokom 78 dana bombardovanja bila poligon za ispitivanje efikasnosti najsavremenije elektronske tehnike i novog naoružanja. Gađane su „Petrohemija“ i „Azotara“ u Pančevu, rafinerije nafte u Pančevu i Novom Sadu, „Prva iskra“ u Bariču, rezervoari nafte na više lokacija. Sve te fabrike se nalaze na obalama reke Save i Dunava, pa tako osim zagađenja atmosfere i zemljišta došlo je do kontaminacije vodotokova. Iz oštećenih rezervoara iscurela je velika količina naftnih derivata, koji nisu potpuno izgoreli, tako da su se izlili u reke ili difundovali u zemlju. Srbija je po smrtnosti od tumora, kako možemo da vidimo iz podataka, prva u Evropi, upozoravaju stručnjaci i ukazuju na činjenicu da je to dobrim delom posledica NATO bombi sa osiromašenim uranijumom. NATO je tokom 1999. godine na području tadašnje SRJ, a prevashodno na teritoriji Kosmeta i na rubne delove Pčinjskog okruga bacio 15 tona osiromašenog uranijumma čiji je period polu raspada 4,5 milijarde godina. Grci su dva i po meseca posle bombardovanja Srbije ispitivanjima utvrdili da je zračenje na teritoriji njihove zemlje povećano za 20-30%. Građani Srbije godišnje u organizam, kroz hranu, vodu i vazduh, unesu oko 18.600 bekerela radioaktivnosti, a dozvoljena granica je 80. Srbija je posle NATO bombardovanja ozračena 230 puta većom dozom osiromašenog uranijuma. Lansirano je, kako sam ja mogla da pronađem, 415 hiljada različitih projektila, ukupne mase 22 hiljade tona. Uništeno je i oštećeno oko 25 hiljada kuća i zgrada, uništeno je oko 470 kilometara puteva i oko 600 kilometara železničkih pruga. Šezdeset posto ciljeva koji su gađani bili su civilni. Nad Srbijom i Crnom Gorom izgorelo 16.500 tona kerozina. Za sagorevanje ove količine kerozina potrebna je količina kiseonika koju sva živa bića na ovim prostorima potroše za 50 godina. U Pančevu i Novom Sadu u Dunav je otišlo tri tone žive. Radijacija je bila povišena i u Rumuniji, Bugarskoj, Grčkoj i Makedoniji. Reoni sa hemijskom kontaminacijom pored Pančeva, Bora, Kragujevca, Novog Sada, Bariča, Lučana, pominje se i opština iz koje ja dolazim Vrbas. Posledice toksičnog i radijacijskog dejstva uranijuma na zdravlje stanovnika Srbije još nisu ozbiljno istražena. Preskočiću podatke na koje sam naišla upravo zbog izlaganja generala Božidara Delića, koji je naveo da je bilo mnogo više lokacija nego što se to navodi u mapi NATO. Iako je dokazano da se Srbija suočava sa tihom epidemijom malignih bolesti, niko za to zvanično u ovom trenutku ne može da okrivi NATO, jer jednostavno nema studija koje bi povezala porast obolelih od raka u našoj zemlji, sa bombardovanjem osiromašenim uranijumom. Upravo je zadatak komisije da sagleda činjenice i okolnosti vezane za posledice NATO bombardovanja 1999. godine po zdravlje građana Srbije, kao i uticaj na životnu sredinu sa posebnim osvrtom na posledice koje je ostavila upotreba projektila sa osiromašenim uranijumom. Mi svi kao poslanici imamo dug i obavezu da, zbog onih koji su nastradali, i zbog naših potomaka da istražimo posledice NATO bombardovanja 1999. godine, po zdravlje građana, kao i uticaj na životnu sredinu. Stoga poslanička grupa SPS bezrezervno će podržati formiranje komisije i uzeti aktivno učešće u njoj. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić.
Zahvaljujem, poštovani predsedavajući, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Srbije. Prošlo je punih 19 godina a nije postojalo ni političke volje, a ni političke hrabrosti da se predlog za osnivanje ovakve komisije stavi pred najviše zakonodavno telo Narodnu skupštinu Republike Srbije. Prvi put je to sada učinila predsednika Narodne skupštine, gospođa Maja Gojković, stavljajući na dnevni red formiranje komisije za istragu posledica NATO bombardovanja 1999. godine po zdravlje građana, kao i uticaj na životnu sredinu, sa posebnim osvrtom na posledice koje je ostavila upotreba projektila sa osiromašenim uranijumom. Moram da istaknem da je formiranje ove komisije vrlo značajno sa više aspekata. Za svakog pojedinca, za svakog građanina Republike Srbije, za svaku porodicu prioritet broj jedan je njeno zdravlje. Za svaku odgovornu državu takođe prioritet, a ova država to jeste, prioritet je zdravlje njenog stanovništva. Za SNS najveći kapital su ljudi, ljudi koji kojima dugujemo istinu šta se desilo pre 19 godina, i da li to što se desilo ima uticaja i da li ima uzročno-posledičnog odnosa po njihov život, po njihovo zdravlje, kao i po životnu sredinu. Naravno, formiranjem ove komisije u čiji će sastav pored narodnih poslanika ući i eminentni stručnjaci, trebalo bi da se otkrije istina i da se utvrdi da li postoji uzročno-posledična veza. Za SNS jedna od najvećih vrednosti koju poštuje, a koja se odnosi na građane Republike Srbije, to je predočavanje istine. Istina i samo istina je ono što SNS nudi i daje građanima Srbije. Dvadeset četvrtog marta 1999. godine u 19,45 časova bez objave rata, potpuno protiv-pravno svim međunarodnim dokumentima NATO alijansa predvođena SAD bombardovala je Republiku Srbiju i samim tim učinila agresorski čin. Punih 78 dana, 11 nedelja, NATO bombarderi sejali su smrt, sejali su strah i ostavljali siromaštvo na području Republike Srbije. Moram da je istaknem da je tokom NATO bombardovanja poginulo između 2.700 i 3.500 civila, da je ranjeno 12.500 građana, da je poginulo 1.080 vojnika i policajaca, onih vojnika koji su časno stajali na braniku svoje otadžbine i vršili Ustavom poverena im prava. NATO agresori su uglavnom bombardovali najčešće noću, onako krvnički i mučki, na spavanju ubijali i decu. Dece ubijene od strane NATO agresora bilo je ukupno 89. Ubijali su nemoćne, ubijali su one koji su u bolnicama tražili pomoć. Na primer u Kliničko bolničkom centru „Dragiša Mišović“ gde su sem bolesnika poginulo i sedam vojnika gardista Vojske Srbije, samo zato što su se nalazili ispred Kliničko bolničkog centra. Oni su ubijali i one koji su bežali od „Oluje“ i ustaškog noža i došli u Surdulicu. NATO bombe su u Surdulici bombardovali paviljon, gde su se našli upravo izbegli iz Republike Srpske Krajine. Tom prilikom poginulo je 20, a ranjeno 88 civila. Interesantno je da su u Surdulici bombardovali i gerontološki centar, a tu su bili smešteni stari i nemoćni ljudi. Na niškoj pijaci ubili su trudnicu koja se nalazila u sedmom mesecu trudnoće, student medicinskog fakulteta. U Batajnici ubili su devojčicu Milicu Rakić sa tri godine, podmuklo, krvnički, noću. Devojčica se nalazila na noši. U Novom Pazaru ubili su dete od dve godine, u naručju svoga oca. Prošlo je 19 godina od NATO bombardovanja i ono što je sa aspekta dece zabrinjavajuće, a što konstatuje i registruje Institut za javno zdravlje „Batut“, to je porast malignih oboljenja kod dece. Po statističkim podacima Instituta „Batut“, navodi se da 300 dece je novootkriveno koja se leče od raznih oblika malignih oboljenja. To su deca uzrasta od beba do 14 godina. Poražavajuća je i činjenica takođe da se među smrtnostima kod dece, do 14 godina, na drugom mestu upravo nalaze maligne bolesti, jer nažalost za neku od ove dece koban je ishod. Maligne bolesti se nalaze na drugom mestu smrtnosti, odmah nakon povreda. Zato smatram da je neobično važno formiranje ove komisije, smatram itekako važnim i sva ona istraživanja, svi oni podaci i sve one činjenice koje će oni utvrditi, prezentovani Narodnoj skupštini, prezentovati javnost, a nakon toga, u skladu sa zakonom, sigurno će se preduzeti i sve adekvatne mere. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Sa ovim bismo završili za danas. Sa radom nastavljamo sutra u 10.00 sati. [[Sednica je prekinuta u 18.50 sati.]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Pete sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2018. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 75 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 96 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sednici sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici, odnosno sprečena je Nataša Mihajlović Vacić. Nastavljamo jedinstveni pretres. Reč ima narodna poslanica dr Dragana Barišić. Izvolite.