Reprenem la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre la política fiscal]] [[300-00032/12]] El dotzè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre la política fiscal, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Alícia Romero, quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, vicepresident, consellers, diputats i diputades, espero no avorrir-los gaire, en aquesta interpel·lació sobre política fiscal. Com em deia l'altre dia el conseller, són allò..., discos repetidos, no?, perquè és veritat que, arriben aquestes dates i tots estem pensant en els pressupostos, i també, doncs, en quina política fiscal el Govern ens presentarà en els..., en aquesta nova etapa. Jo volia, abans de començar a parlar en concret d'això, parlar una mica de la desigualtat. Segurament un dels problemes més preocupants que estem tenint en els últims temps, no només a Catalunya o a Espanya, sinó també al món, és la desigualtat, no? Ha crescut molt durant la crisi, és cert, i aquest element, que està afectant d'una manera molt integral la societat, doncs, ha sigut matèria d'estudi per molts economistes, no? Segurament, doncs, el més reconegut va ser Piketty, que va començar amb un estudi que va acabar amb un llibre de més de set-centes pàgines, el que parlava sobre la desigualtat i com afectava la desigualtat la igualtat d'oportunitats i l'economia. Però, a partir d'ell, que és veritat que també va tenir, doncs, crítiques constructives a les seves tesis, doncs, altres economistes i també altres organismes internacionals, han començat a estudiar i a treballar sobre com la desigualtat està afectant, d'una manera molt generalitzada, la societat. I, en aquest sentit, l'afecta de diferents maneres, la fa més injusta, i això ho veurem, i explicaré després algunes dades, sobre les dificultats que hi han, o com la mobilitat social, que abans es produïa amb més facilitat, avui no és així. I ja ho ens diuen estudis, com l'OCDE. També la desigualtat genera una societat més insegura, per no dir perillosa, però sí més insegura, i ho veiem en altres països, com, per exemple, els Estats Units o alguns de Sud-amèrica; genera menys qualitat democràtica, també, menys igualtat d'oportunitats, d'una manera molt clara, però també menys creixement econòmic. És a dir que hi han raons socials i raons econòmiques que ens portarien a treballar i a lluitar contra aquesta desigualtat. Les dades darreres de l'OCDE posen Catalunya en una situació molt delicada, per sota de Polònia, per sota de la mitjana de la Unió Europea, i molt lluny dels països en els que sempre ens emmirallem, no?: Finlàndia, Suècia o Bèlgica, no?, molt més propera a nosaltres. Deien els últims estudis que tenim 350.000 nens en situació de pobresa. És a dir, és un nombre molt important. Sobretot, perquè això vol dir que serà molt difícil, si no fem polítiques que ataquin això, que aquests nens puguin sortir d'aquesta situació en la que estan i puguin tenir igualtat d'oportunitats; oportunitats que els permetin, probablement, saltar, canviar de classe i poder accedir a una educació de qualitat, i després, també, a una bona feina que li permeti després, doncs, iniciar un camí llarg, ric i feliç, no? Per dir-ho d'alguna manera. Algunes dades ens diuen que l'ascensor social, que havia funcionat en els anys setanta i vuitanta, ja no funciona de tal manera. Espanya és un dels països amb menor mobilitat social en aquests moments. És a dir que la desigualtat ha afectat clarament això. Ens diuen els estudis que han presentat..., i l'últim va ser el de l'OCDE fa uns mesos, que necessitarem quatre generacions perquè aquells nens que neixen en el 20 per cent de les famílies amb menys recursos puguin saltar de classe. Quatre generacions. Això no havia passat en els darrers temps. Per tant, hi ha elements que ens haurien de fer reflexionar sobre com cal lluitar contra aquesta desigualtat, com deia molt bé, per raons socials i també econòmiques. La desigualtat genera un nivell de desigualtat molt alt, que produeix més costos socials. I, per tant, més despesa social. I aquest és un element que cal tenir en compte. També redueix les perspectives del mercat laboral o danya el consum. Tenint en compte que el 70 per cent de la nostra economia, del món modern, té a veure amb el consum, doncs, evidentment aquesta desigualtat no és positiva per un país com Catalunya, i, evidentment, doncs, tampoc per Espanya. Per tant, hem de lluitar contra la desigualtat, des del punt de vista econòmic i social. Deia Piketty, i ho deia també el seu pare econòmic, que el nivell de desigualtat no és una característica inevitable d'una societat, és una decisió política. A mi m'agradaria que aquest Parlament, no només aquest Govern, sinó aquest Parlament, prengués la decisió política de tenir, cada vegada, una societat menys desigual. I, per tant, que generés més igualtat d'oportunitats per a tothom. I això segurament vol dir moltes coses. Vol dir inversions estratègiques en educació, en investigació, en recerca, en universitats, en infraestructures intel·ligents; vol dir polítiques d'ocupació; vol dir millora del salari mínim interprofessional, i vol dir, també, que és del que vull parlar avui, un model fiscal més equitatiu, més just, més eficient, més progressiu. Segurament algunes de les respostes que s'haurien de donar per lluitar contra la desigualtat, siguin aquestes. Jo avui em centraré en la política fiscal, en el model fiscal, que em sembla important; sobretot, perquè en els últims temps, per desgràcia, no hem vist el Govern de la Generalitat, en els darrers anys, fer una proposta de reforma fiscal integral. No hem vist una proposta valenta o ambiciosa per modificar alguns impostos en la línia d'aquesta progressivitat que està demanant, per exemple, l'OCDE quan demana als països amb desigualtats: «Si us plau, millorin, canviïn, reformin la seva política fiscal. I, per tant, doncs, aquesta és una de les nostres propostes i les nostres demandes, que fa temps que fem al Govern de la Generalitat. Podríem parlar de dues coses: una, seria la lluita contra el frau, i vull felicitar en aquest sentit el conseller i l'Agència Tributària, que va presentar fa poc un informe sobre el tax gap, sobre la diferència del que hauríem de recaptar fiscalment, a través dels impostos, i el que recaptem. Deixem de cobrar uns gairebé 800 milions d'euros, és un 26 per cent de diferència. Això vol dir que hi ha molt de marge encara a treballar per la lluita contra el frau, per aconseguir aquests 800 milions que se'ns escapen –que se'ns escapen– perquè hi ha qui, evidentment, doncs, no fa les coses bé i intenta eludir fiscalment. I això ho fan, per exemple, només en el cas de patrimoni o successions, a l'entorn del 40 per cent de les persones que fan declaracions, no? I ho fan, normalment, perquè acaben, doncs, infradeclarant –infradeclarant– allò que tenen o allò que hereten. I, per tant, doncs, eludint fiscalment. Això es pot resoldre? Segurament, amb més inspectors fiscals. Abans, el cent per cent dels expedients els analitzaven els registradors de la propietat. Això es va internalitzar a l'Agència Tributària, esperem que ara també el cent per cent ho facin els inspectors de l'Agència, perquè és molt important que revisem el cent per cent. Perquè per aquí se'ns estan anant 800 milions d'euros, com molt bé ha dit l'estudi que va encarregar l'Agència Tributària. Aquest, evidentment, és un tema que hem d'atacar d'una manera molt clara. I el segon, que nosaltres volíem atendre, és, a la part dels impostos; però, en concret, volíem parlar de l'impost de successions. L'impost de successions és una eina i un instrument, per nosaltres, imprescindible per lluitar contra la desigualtat i, sobretot, per lluitar pel que suposa aquest impost. Moltes vegades s'ha parlat de la doble imposició, de l'impost de successions; nosaltres no hi estem d'acord, no és una doble imposició. Aquell qui hereta, paga una vegada per aquell impost, és la primera vegada que paga per allò que hereta, per tant, no hi ha una doble imposició. Si no, seria el mateix que quan parlem, per exemple, paguem l'IVA en un producte, diríem, no?, però és que com que jo ja he pagat IRPF i ja he rebut menys del que em pertocaria del meu sou, doncs, ara no pago l'IVA. Eh que no parlem d'una doble imposició aquí? Doncs tampoc en les herències. [[Veus de fons.]] Això ho diuen els economistes. Sí, senyora Pallarès, no digui això, no ho dic jo, ho diuen economistes experts, que han estudiat la desigualtat relacionada amb l'impost de successions. I, per tant, no hi ha una doble imposició, hereto aquest immoble i pago, sobre aquest per primera vegada. Però, sobretot, el que per..., jo crec per un govern d'esquerres o partits d'esquerres, com el Socialista, el que realment m'importa, de l'impost de successions, és que no generen igualtat d'oportunitats. Des de l'origen, unes persones neixen, o apareixen o tenen una riquesa que acabarà condicionant-lo al llarg de la seva vida. Si també volem una societat més justa i més igualitària, el que hem d'intentar és que la igualtat d'oportunitats hi sigui a tothom, sinó, aquell que rep més, està tenint més oportunitats. I ho diuen els estudis, també, aquell que té més, és més fàcil que tingui una millor educació, un millor entorn cultural i social, que li permetrà, també, conèixer millor el seu camí a la vida. Molt més que aquell que neix en una situació molt més dificultosa i molt més vulnerable. Per tant, l'impost de successions hauria de servir per redistribuir aquesta riquesa, per generar més igualtat d'oportunitats. I aquest, per nosaltres, és el sentit últim de l'impost de successions, ara que tant se'n parla, d'eliminar-lo, no?, sobretot per part d'alguns partits. Ho diuen molts economistes, no?, les herències i les donacions entre vius són el mecanisme més important de perpetuació de la desigualtat. Doncs nosaltres creiem que això no es pot permetre i, per tant, el que voldríem és que aquest impost, d'alguna manera, es pogués modificar. A més a més, aquest impost afecta una part molt petita de la població. Pensin vostès que, el 10 per cent més ric a Espanya, té més del 50 per cent de la riquesa. És a dir, quan parlem d'impost de successions, no estem parlant de tothom, estem parlant, al final..., si amb les bonificacions ens estalviem que la classe mitjana i més vulnerable el pagui, doncs que una part molt petita de la població, però que rep molt, sigui qui pagui aquest impost de successions. En part, ja passa això a Catalunya. Això suposo que ens ho dirà el senyor Aragonès. Però crec que hauríem de fer un esforç per modificar i per analitzar bé les bonificacions i les exempcions que té aquest impost. No només per recaptar més, sinó per generar menys desigualtat i redistribuir-la en favor d'aquesta. Aquesta és una de les nostres propostes. Després en seguiré parlant, però crec que és un tema que valdria la pena que hi reflexionéssim una mica més, més enllà de, moltes vegades, del pim-pam-pum, que fem tots quan parlem de la política fiscal. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Respon la interpel·lació, el vicepresident del Govern, el senyor Pere Aragonès.
Moltes gràcies, senyor president. Consellera, consellers, diputada, certament, les desigualtats en la renda, que s'acaben reproduint i acaben tenint conseqüències en forma de desigualtats en les oportunitats, de desigualtats en l'àmbit social, desigualtats en l'àmbit de salut, és un dels elements que més preocupa a tots els governs, i, evidentment, també preocupa el Govern de la Generalitat. Per aquesta raó, el Govern de la Generalitat és responsable de tota una sèrie de prestacions que tenen com a objectiu aquesta reducció de les desigualtats, sigui prestacions en forma de serveis públics o en forma, doncs, de prestacions de caràcter monetari, com pot ser la renda garantida de ciutadania, la més destacada, que es va aprovar en aquest Parlament, i que és un compromís generacional, podem dir, amb aquells conciutadans nostres que no tenen els recursos suficients per poder portar una vida digna. I, evidentment, és un compromís pressupostari, la renda garantida de ciutadania. De fet, són les prestacions en forma de serveis o en forma de transferències monetàries el que permet reduir les desigualtats, ho fan en un 28,93 per cent. Els impostos només redueixen la renda de mercat en un 2,5 per cent. Per tant, és en l'àmbit de la despesa on hi ha més capacitat de poder reduir la desigualtat, no tant en l'àmbit d'ingrés; que certament és important, des del punt de vista de la justícia fiscal, que contribueixi més qui més té, però el que és important és tenir capacitat de despesa. I, en aquest àmbit, la capacitat de despesa de la Generalitat de Catalunya, com, doncs, és de sobres conegut per tots vostès, està fortament condicionada pel model de finançament autonòmic, un model de finançament autonòmic que, cada any, el Govern de l'Estat calcula a la baixa i que després ens ha de liquidar. Portem ja tres o quatre exercicis en què el desfasament del finançament –que primer es fa la previsió i després la liquidació– és superior als 1.000 milions d'euros, i 1.000 milions d'euros és més que el Departament d'Interior, és quatre vegades el Departament de Cultura, és..., doncs, la meitat del Departament de Treball i Afers Socials, no? Per tant, aquest és un dels primers elements que condicionen la capacitat de despesa de la Generalitat: les males previsions de l'Administració General de l'Estat. Perquè ha estat en diferents governs. Quan el 95 per cent dels teus ingressos provenen d'aquest marc de finançament, tant els que provenen pròpiament de les transferències de l'Estat com els que venen dels impostos que tenim cedits, vinculats al model de finançament, doncs, la capacitat de moure, la capacitat de flexibilitzar els ingressos per atendre millor les despeses... I ho necessitem, necessitem recuperar la capacitat de despesa corrent, la capacitat inversora en aquest país. Això, evidentment, nosaltres ho tenim totalment present, però quan el marge és reduït, doncs, cal veure si aquest marge s'ha esgotat o no. I nosaltres, el que diem és que, en bona part, sí. Evidentment, com en cada discussió pressupostària, nosaltres estem disposats a parlar de tot, també de l'impost de successions –també de l'impost de successions–, i, per tant, estarem disposats a parlar de si s'han de fer algunes petites correccions. Val a dir que l'impost de successions, que normalment és el cavall de batalla del Partit Socialista a l'oposició a Catalunya, moltes vegades no ho és quan governa. I cito l'acord d'aquest agost passat en una comunitat limítrof, Aragó, en que hi ha hagut un acord entre el Partit Socialista, PP i Ciutadans, per reduir, precisament, l'impost de successions, especialment a les rendes més altes. I, per tant, aquí la competència fiscal entre territoris és un problema –és un problema, certament. Ho dic per..., no?, per quan es..., doncs, es jutja què fa, què no fa un govern... Creiem que és bo poder-ho comparar amb les darreres decisions de governs socialistes en matèria de l'impost de successions. Un impost de successions que es va modificar l'any 2014, que es va recuperar per als patrimonis més elevats, i que no és un element aïllat. Quan la diputada Romero deia «no hi ha hagut una reforma fiscal, no hi ha hagut un plantejament fiscal en els darrers anys a Catalunya, jo no hi estic d'acord. I no hi estic d'acord perquè potser el que esperava era una llei que ho contingués tot. Però, miri, tot el que s'ha anat fent: s'ha recuperat l'impost de patrimoni, s'ha recuperat l'impost de patrimoni i s'han apujat els tipus, s'ha reduït el mínim exempt, recaptem el 40 per cent de tot l'impost de patrimoni que es paga a l'Estat espanyol. Segurament, doncs, alguns diputats d'aquesta cambra deuen considerar que això és totalment excessiu; però, per altra banda, es veu clarament la determinació per fer pagar qui més té: el 40 per cent de l'impost de patrimoni que es recapta a l'Estat espanyol es fa a Catalunya. I això s'ha fet l'any 2014. L'any 2014 es recupera l'impost de successions per als patrimonis més elevats; s'incrementa l'impost de transmissions patrimonials en els darrers pressupostos, precisament per a les transmissions d'habitatges o d'immobles, les més elevades, les superiors a 1 milió d'euros; no afecta, diguem-ne, al que aquests dies es parla dels valors de les hipoteques, eh?, del comú de la gent. No és això. Però les grans transmissions patrimonials paguen un tipus més elevat per compensar el caràcter no distributiu –al contrari, precisament que pot fomentar la desigualtat– dels impostos indirectes com l'impost de transmissions patrimonials. S'han impulsat impostos en l'àmbit ambiental. Per tant, el recorregut, tot i que no ha estat en forma d'una reforma fiscal presentada tota de cop, però ,si mirem totes les figures tributàries que s'han anat plantejant en els darrers anys, doncs, Déu n'hi do el recorregut que hem fet. I, de fet, podem trobar fórmules de seguir col·laborant al Parlament de Catalunya. Al Parlament de Catalunya, si cal, podem revisar algunes figures; nosaltres no hi estem tancats, a revisar-les, essent conscients del marge que hi ha, essent conscients de quant és l'impacte recaptatori en el temps, que probablement no és immediat en el proper exercici en la seva major part, i que els majors rendiments vindrien en el 2020. Però estarem disposats a parlar-ne. En segon lloc, també estem disposats a parlar d'alguns canvis que es poden fer i que ens afecten. Per exemple, l'impost de patrimoni, que va ser suprimit per José Luis Rodríguez Zapatero i que després s'ha anat posposant aquesta supressió, aquesta inseguretat s'ha d'acabar. Per tant, tenim l'oportunitat de dir: escolti'm, l'impost de patrimoni queda restaurat, i que no hàgim de dependre, cada any, que es torni a allargar, i això depèn del Congrés de Diputats. I crec que aquí ens podrem posar d'acord. L'altre àmbit on ens hem de posar d'acord? Impostos que estan aprovats per aquest Parlament, que en aquests moments estan al Tribunal Constitucional recorreguts pel Govern de l'Estat, i que el Govern de l'Estat pot retirar el recurs. Alguns d'aquests impostos reclamats pel Grup Socialista al Parlament de Catalunya. Per tant, ens podem posar d'acord; per tant, l'insto a posar-nos d'acord, a exercir la seva influència sobre qui pot retirar aquests recursos davant del Tribunal Constitucional i, per tant, tindrem més recursos tributaris, és a dir, deixarem de tenir recursos al Constitucional i tindrem recursos tributaris, recursos en forma de diners per finançar les polítiques públiques. Per tant, nosaltres, disposats, evidentment, a parlar-ne amb tothom. Ara bé, hi han algunes coses que haurem de fer si el que volem és tenir més capacitat de despesa. La primera: hem d'excloure de la regla de despesa algunes quantitats, algunes quanties, que en aquests moments s'hi inclouen, i que això ho va fer el Partit Popular amb la seva Llei d'estabilitat pressupostària. Quan es retornen deutes, en l'àmbit, per exemple, de personal de la Generalitat, això no pot computar en regla de despesa, no hauria de computar, i, per tant, crec que hem d'agafar un compromís tots plegats, i nosaltres el portarem aquí al Parlament –ahir ho va anunciar el conseller Puigneró– per tal que s'exclogui de la despesa computable, a efectes de la regla de despesa, que això, traduït per al comú dels mortals, vol dir: aquest topall del 2,7 per cent d'increment de la despesa màxim que ens imposa l'Estat per a l'any que ve, aquí no s'hi de comptar el retorn de pagues extres de la Generalitat. Traguem-ho d'aquí; traguem-ho d'aquí, i, per tant, podrem alliberar uns quants recursos que en aquests moments, encara que tinguéssim per millora de la situació econòmica o per millora dels recursos del model de finançament, no podríem incloure. Per tant, traguem això. En definitiva, tenim molt de camí a fer, i per aquesta raó des del Govern iniciarem una ronda de contactes amb tots els grups parlamentaris en les properes setmanes. Esperem, doncs, al llarg de..., començar la setmana que ve per explicar les xifres concretes del pressupost de la Generalitat de Catalunya, perquè precisament tota aquesta política fiscal que estàvem comentant ha de servir per dotar l'estat del benestar, per dotar la seguretat del nostre país, per dotar les inversions necessàries en el nostre país, i, per tant, entrarem en detalls en els propers dies, de les xifres concretes de cada àmbit. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. És el torn, per a la rèplica, de la diputada. Senyora Romero, quan vulgui.
Bé. Ha dit, vostè, moltes coses, senyor Aragonès. Jo li voldria dir que quan parlem de l'impost de successions o parlem de la desigualtat, de la lluita contra la desigualtat, de com generar noves igualtats d'oportunitats, parlem d'un model de societat. És veritat que la manera com es pot atacar la desigualtat, ja ho he dit jo, té diferents vies, però una és aquesta, a través de la fiscalitat o a través de l'impost de successions. Nosaltres creiem que és important que hi pugui haver una reforma, que puguem... Vostè s'ha obert a parlar-ne, i, per tant, estem contents, doncs, que puguem asseure'ns a una taula, perquè no havia estat així fins ara, i que puguem veure quin marge tenim perquè aquest impost realment pugui lluitar contra les desigualtats, i pugui permetre una redistribució. És veritat..., diu: «Home, evidentment, no recaptarem 2.000 milions d'euros més. És igual, és que no és el tema. És a dir, l'objectiu no és recaptar més només, sinó com anivellem, d'alguna manera, l'origen i l'inici i la igualtat d'oportunitats d'aquell que no rep una herència amb relació a aquell que la rep, no?, que, evidentment, juga amb un desavantatge molt clar. I això és el que ha de voler un partit socialdemòcrata, d'esquerres, no?, que tothom, malgrat que visqui o neixi on sigui, doncs, tingui les mateixes oportunitats. I això no sempre passa, no? Per posar-li una dada: el 69 per cent dels fills que tenen pares amb estudis universitaris van a la universitat, i en canvi el 56 per cent dels fills que els seus pares no acaben el cicle, el segon cicle de primària, tenen un baix nivell educatiu, no? És adir, que, evidentment et condiciona allà on neixes. I, per tant, el que nosaltres voldríem és això igualar-ho el màxim possible perquè tothom tingués igualtat d'oportunitats. I això, l'impost de successions hi afecta clarament, més enllà d'allò que puguem recaptar. Per tant, és un tema més de model. Ara, parlem d'ingressos? Sí. Sistema de finançament. Home no en tenim un perquè hem sigut incapaços, aquí i allà, de negociar un nou sistema que hauria d'haver entrat en marxa el 2014. Ara hi ha un grup de treball en marxa, ho sap vostè, conseller. Vostè no hi participarà, ha dit que hi anirà gent del seu departament, però és important que si es treballa per un nou model de finançament Catalunya hi sigui perquè, mentrestant no passa allò que vostès volen, haurem de seguir treballant per millorar els ingressos que arriben, doncs, en aquest cas de l'Estat, en benefici de la millora de la qualitat de vida dels catalans, no? La lluita contra el frau és molt important, quan jo abans ho deia, en l'estudi que vostès han fet sobre quina és la diferència, no?, la bretxa, diguéssim, en el tema de la fiscalitat o de la recaptació, clar, amb l'impost de successions estem parlant de 277 milions d'euros que se'ns escapen, un 41 per cent. I en el cas de patrimoni 340 milions d'euros. Sí, sí que recaptem molt però, ull, que se'ns en van molts diners també, eh? O sigui, que aquí hi ha una feina a fer, senyor Aragonès. És a dir, només en posar inspectors fiscals a veure quin sistema té l'agència tributària per poder analitzar cada un dels seus expedients, com feien els registradors. És a dir, aquí si sumem, no?, entre els 340 més els 277 ens n'anem a 800 milions d'euros sense fer cap reforma fiscal. Per tant, aquí també és un element que hem d'atacar i que s'hauria de prioritzar probablement en els propers pressupostos. A nosaltres també ens agradaria parlar de l'IRPF, perquè probablement hem demanat molts esforços durant la crisi a aquell qui menys té. I poso, per exemple, que n'hem parlar molt en aquest ple, als funcionaris. És un col·lectiu al que li hem demanat molts esforços i l'hi seguim demanant. I també a les classes baixes o més vulnerables treballadores també podríem això millorar-ho, no?, modificar l'IRPF i veure si podem generar un tram més en el que li demanem més esforços. Per què no li hem demanat més esforços també a aquell qui més guanya, no? També és una reflexió que nosaltres volem posar sobre la taula i que esperem, doncs, que en puguem parlar. Evidentment que ajudarem, com estem ajudant jo crec des de fa ja molts mesos, en tot allò que està a les nostres mans perquè des del Govern de l'Estat s'escoltin les demandes catalanes. I en aquest sentit saben que hem retirat dos recursos d'inconstitucionalitat. Crec que això seguirà així. Nosaltres hem votat molts dels impostos que aquí s'han aprovat, per exemple, el de dipòsits bancaris, vull dir que, evidentment, defensarem allò en el que creiem, no? Ara, hem d'apostar més clarament pels impostos verds, pels impostos mediambientals. Que crec que no s'han prioritzat tant i caldria aquí, doncs, fer-hi una certa embranzida. Vostè parlava després també, senyor Aragonès, del tema de la regla de despesa. Sap que el Govern de l'Estat vol modificar la regla de despesa, ho vol fer també amb aquest acord que té amb Podemos, flexibilitzar aquesta regla de despesa. És veritat també que els tempos són els que són, sí que ho vol fer, el que no sé és si serem capaços d'arribar a temps. Si arriba el dia que es voti això, espero –que sembla que es debatrà en quinze dies– que vostès hi donin suport. I espero que també el Grup del PDECAT, del qual forma part el conseller Puigneró. I, en tot cas, vostè deia: «Portaré aquí una proposta per modificar la regla de despesa perquè pugin pagar-se les pagues dobles. Miri, jo crec que amb els 1.600 milions d'euros que vostè ha anunciat que tindrà de despesa no financera per gastar, podríem prioritzar una part de les pagues. No cal modificar això, ja ho podríem fer, com ho han fet els ajuntaments, altres comunitats i també l'Estat. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Per tant, prioritzant aquests 1.600 milions d'euros ja podríem pagar això i no posar...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...segurament en una situació molt estibada al Parlament. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per replicar, de nou, té la paraula el vicepresident.
Gràcies, president. Diputada, bé, realment, les qüestions en l'àmbit fiscal són una mica com els bolets que tornen en aquesta època de l'any en ocasió dels pressupostos, no? De fet, molt oportú, perquè llavors tindrem la moció en la que s'intentarà posar en un problema a la majoria del Govern, no?, doncs, amb algunes propostes. En tot cas, nosaltres l'emplacem, evidentment, a treballar-ho. Segurament ens presentarà una moció. Nosaltres ens comprometem a treballar-hi. De totes maneres, a mi m'agradaria fer algunes precisions. Vull recordar que Catalunya es troba en els territoris, al capdamunt dels territoris, amb més pressió fiscal de tot l'Estat. De fet, si ho mirem en termes de comunitat autònoma, és la tercera. I això és així, si ho mirem en termes d'IRPF, si ho mirem en termes de l'impost de patrimoni i si ho mirem, també, en termes de l'impost de successions. L'impost de successions ho és a la comunitat autònoma d'Aragó, qui estava al capdamunt, i ara el Govern socialista d'Aragó ha decidit fer una rebaixa, eh? Per tant, estem en un nivell alt. I si no em creu pregunti-li al diputat que seu a la seva dreta que probablement tindrà una visió, no com la meva, diguem-ne, sinó molt –molt, molt, molt– més preventiva davant de qualsevol augment. [[Remor de veus.]] En segon lloc... –ho dic perquè jo anava dient coses i veia que el senyor Espadaler feia que sí amb el cap [[rialles]] , i val a dir que tenim molta distància en matèria fiscal amb el senyor Espadaler. Mirin, uns socis de Govern que des que hi ha hagut aquests acords, s'han impulsat tot un tou de mesures en l'àmbit de fiscalitat ambiental, CO2, en l'àmbit nuclear. Després hem hagut d'anar pels residus en l'àmbit nuclear, gasos a l'atmosfera. Només per parlar en l'àmbit ambiental, en el que s'ha augmentat l'impost de patrimoni; en què s'ha recuperat l'impost de successions; s'han mantingut uns nivells d'IRPF que ens situen el capdamunt de la tarifa d'IRPF de l'àmbit estatal. On hem d'anar en l'àmbit d'IRPF? En la tarifa sobre l'estalvi. Nosaltres tenim capacitat normativa per establir una tarifa sobre la base general, sobre les rendes del treball, però no sobre l'àmbit de l'estalvi. I sobre l'àmbit de l'estalvi hem de continuar avançant en aquest sentit. En segon lloc, lluita contra el frau fiscal. En els darrers anys 557 milions en els darrers tres anys s'han aixecat de frau fiscal per part de l'Agència Tributària de Catalunya. I hem de seguir treballant això, per això demanem més recursos per a l'Agència Tributària de Catalunya. Per això, per exemple, demanem accedir a dades per poder implementar alguns impostos sobre, per exemple, l'emissió..., els impostos sobre l'emissió de CO2 que afecten a vehicles, poder disposar del cens de vehicles que l'Administració estatal tributària no ens facilita. En tot cas, esperem que es pugui votar al Congrés aquesta modificació de la Llei d'estabilitat pressupostària per treure el veto al Senat. De fet, ho esperem tant, que vam signar nosaltres aquesta proposta. Però el que es flexibilitzarà amb aquesta modificació, perquè va ser una modificació proposada per a un tema molt concret, és el procediment perquè no hi hagi veto del Senat; o sigui, el veto del Senat no sigui definitiu. Però la regla de la despesa, el Govern de l'Estat no la vol modificar. I jo crec que seria molt raonable –no la vol modificar–, el que se'ns diu, i està en l'acta de la Comissió Mixta d'Afers Econòmics i Fiscals, és que quan la Generalitat tingui superàvit, aleshores es permetrà fer algunes inversions financerament sostenibles, com es fa en el cas dels ajuntaments, desconeixent que la Generalitat presta els serveis bàsics de l'estat del benestar –en l'àmbit de salut, en l'àmbit d'ensenyament, en l'àmbit de protecció social, en l'àmbit de la seguretat ciutadana–, i que, per tant, intentar mantenir el dogma de dèficit zero en una administració que presta aquests serveis no té cap mena de sentit. Per tant, per això nosaltres volem modificar la regla de la despesa. Una regla de despesa és bona; és bona per mantenir, per no estirar més el braç que la màniga i adquirir compromisos de despesa corrent en els temps de vaques grasses. Però hi han d'haver excepcions i n'hem de poder posar algunes, en l'àmbit d'algunes inversions se n'han de poder posar, i, en l'àmbit de retorn de deutes també se n'han de poder posar, perquè és evident que el retorn d'una part de les pagues es fa i després no es torna a fer, la part d'aquella paga. Per tant, és evident que això hauria d'estar exclòs. En tot cas, nosaltres hi insistim: oberts a parlar de revisar sempre tots els àmbits de política fiscal, també l'impost de successions; mirar, doncs, què es pot millorar [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , tot i que el recorregut està molt esgotat, i, evidentment, iniciarem aquesta...
Vicepresident...
...ronda... –i acabo, president–, aquesta ronda amb els grups per poder explicar detalls del pressupost. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre les conseqüències de les normes imposades pels mercats financers respecte a les polítiques públiques]] [[300-00034/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre les conseqüències de les normes imposades pels mercats financers respecte a les polítiques públiques. Interpel·lació presentada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. L'exposa la diputada... [[Ramon Espadaler i Parcerisas demana per parlar.]] Sí. Digui'm, senyor Espadaler.
Li demano la paraula per una al·lusió evident del senyor vicepresident a aquest diputat.
Digui.
Disculpo que no m'havia vist. No, com bé ha dit el senyor vicepresident del Govern, estic a la dreta, a tots els efectes, de la diputada [[l'orador riu]] que acaba de fer la interpel·lació. En qualsevol cas, sí que demanaria... –no, i ho dic perquè el to jo crec que ha estat molt constructiu, d'aquest debat–, sí que li demanaria, doncs, que vostè, amb el grup parlamentari que conjuntament donen suport al Govern, facin el mateix exercici que hem fet nosaltres, i, probablement, aquí serà on trobarem un bon punt de trobada. Gràcies.
Gràcies, diputat. Ara sí, diputada Maria Sirvent, quan vulgui.
Bé. Hem vist que, de cara a l'exercici pressupostari de l'any 2019, els ingressos de la Generalitat es veuran augmentats en 2.700 milions d'euros. Són ingressos que en la seva major part provenen de l'augment de l'activitat econòmica. El mateix president del Govern, en el proppassat Ple, posava de manifest que hi ha empresaris catalans que generen riquesa i que són molt importants. Doncs veurem com aquesta generació de riquesa repercuteix sobre la classe treballadora. Vegem-ho amb exemples i amb realitats concretes. Mirin, les dades de l'Institut Nacional d'Estadística ens mostren que les treballadores seguim tenint els mateixos salaris que fa deu anys. De fet, més del 20 per cent de la població assalariada a Catalunya cobra menys de 1.000 euros bruts al mes. El 25 per cent de les dones assalariades cobren a l'any un salari inferior a 11.792 euros, i, per tant, se situa, la seva mensualitat, en 842,5 euros mensuals. Penseu en un lloguer a Barcelona per menys d'aquesta quantitat. La participació dels salaris en la renda disponible bruta ha caigut un 0,5 per cent des de l'any 2000 fins al 2016. La remuneració de les treballadores no ha recuperat encara els nivells del 2000. No obstant, els beneficis de les companyies a l'Estat espanyol van créixer, l'any 2016, un dos-cents per cent respecte a l'any anterior, mentre que els salaris segueixen estancats des del 2012. Des del començament de la recuperació econòmica –és a dir, més o menys pel 2015–, la majoria dels euros procedents del creixement econòmic van a parar a les butxaques dels més rics, que s'han embutxacat quatre vegades més diners que la franja més pobra de la població. Més concretament, des del primer trimestre de 2012, la productivitat per hora treballada ha crescut deu vegades més que el salari mitjà; és a dir, ens paguen menys i treballem molt més. Veiem com els sous estan paralitzats, ja que les empreses han optat per guanyar competitivitat a força d'un menor cost laboral; entre elles, les empreses dels amics del president, les dels amics de la Cecot, que comentava l'altra dia al Ple. Veiem també com l'externalització dels serveis i treballs precaris són, actualment, una moneda corrent i que som les dones i les joves les que sempre acabem pagant aquesta factura. El sou anual d'una treballadora de vint-i-sis anys, avui, és un 33 per cent inferior al del 2008, segons el que ens expliquen les dades de l'Institut Nacional d'Estadística. Una dona de vint-i-sis anys, avui, cobra un 33 per cent menys que el 2008. En canvi, l'encariment de la vida és una constant en aspectes tan bàsics com el transport, l'habitatge o les comunicacions. I som les dones les que hem de cosir les vostres retallades i les que arribem sempre allà on els serveis públics no poden arribar. Vostès s'han pogut permetre tancar serveis sanitaris, s'han pogut permetre tancar serveis sociosanitaris que el que fan és cobrir les tasques de sociodependència i d'envelliment, les tasques de cura. Per què? Doncs perquè les dones hi som sempre al darrere, aguantant aquestes tasques de cura, cuidant dels avis, dels fills o de les persones malaltes, i moltes, moltes dones saben del que els estem parlant avui. Veurem si, com a mínim, amb aquests 2.700 milions d'euros de més, doncs, podem revertir una mica aquesta situació. Veurem si ho podem fer amb els pressupostos, que, segons la senyora Albiach, són l'instrument més potent de què disposa el Govern. El president Torra l'altre dia ens va assegurar que els pressupostos parlarien de vida, que els pressupostos posarien la vida de les persones al centre. Doncs veurem què podem fer amb aquests ingressos, què és el que podrem fer per a la classe treballadora. En primer lloc, hem de partir de la premissa, que ja ens ho ha explicat el vicepresident, que el Govern no té cap intenció de desobeir les regles que ens marca la troica i que, per tant ens marquen els mercats financers, i que, per últim, ens imposen els pressupostos estatals. I, per tant, si volem obeir els objectius fiscals de deute, de dèficit i de despesa, hem d'explicar també que d'aquests 2.700 milions d'euros només en podrem disposar de 1.600 milions d'euros. Per què? Perquè això és el que ens marca la regla de la despesa. La resta de diners on aniran? Doncs on sempre: a pagar els interessos del deute que s'ha contret en mercats financers, en moltes ocasions, per a inversions de dubtós interès general. Diners que aniran a la banca, que aniran a qui ens ha estafat en massa, que aniran a qui protagonitza cada dia centenars de desnonaments, que aniran a aquella banca que ha estat rescatada amb diners públics i a la mateixa banca que defensa el Tribunal Suprem. Amb aquests 1.600 milions d'euros de què podrem disposar, què podem fer? Què és el que podrem fer? Es destinaran al desenvolupament de polítiques socials valentes? Doncs, no. No, perquè si volem mantenir l'estat del benestar, tal com el coneixem avui, cal fer front a l'augment de la demanda dels serveis socials. Perquè, malgrat que ha pujat l'activitat econòmica, la demanda de serveis socials segueix creixent. Pensem-hi. Pensem-hi, per què està passant això. Per què? Perquè hem de mantenir les ràtios. Perquè cal assumir els acords pressupostaris que es van pactar amb la CUP: la renda garantida. Cal assumir l'augment de docents. Com faran vostès, aleshores, una proposta de pressupostos per a l'exercici 2019 que contempli totes les sobiranies, com deia el president, si tenen 1.600 milions d'euros per gastar-se i ja se n'han gastat 1.700 per mantenir les coses tal com estan? Com faran vostès uns pressupostos que contemplin la sobirania educativa, la sobirania sanitària, la de tenir un treball digne o la del dret a decidir, com va afirmar el president a resposta d'una pregunta de la senyora Albiach? Com pot dir el president que faran un pressupost que parli de vida, que posi les persones al centre? Això significaria, com a mínim –com a mínim–, revertir les retallades i el desmantellament del sector públic. I vostès, senyor Aragonès, no tenen ni voluntat política d'apostar per la internalització de serveis, ni tenen recursos per cobrir els serveis socials tal com els coneixem a dia d'avui. Com ho pensen fer? Han pensat vostès en mesures permanents d'ingrés que puguin compensar aquesta situació? Els parlem d'una cosa tan senzilla com de la redistribució de la riquesa. Que la política fiscal premia el capital i no les treballadores? És una realitat que ningú ens pot negar. Els parlem amb dades: el 83 per cent de la recaptació fiscal, l'any 2016, va provenir de l'IVA, de l'IRPF; en canvi, l'impost de societats tan sols va aportar un 12 per cent –per cert, un 10 per cent menys que el que aportaven l'any 2007. Que les competències de la Generalitat en aquesta matèria són gairebé inexistents? Doncs tampoc és cap secret, però la CUP els vam fer diverses propostes, però no van voler entrar ni a explorar, per exemple, ni l'augment de l'IRPF de les rendes més altes, ni qualsevol altra modificació fiscal. Aquest any, potser, sense el suport de la CUP, ho hauran de fer. Però ho hauran de fer no per voluntat, sinó per necessitat. Per necessitat, per què? Per aguantar, com a mínim, la situació tal com està. Potser els tocarà fer el que no han sabut fer fent valer la sobirania d'aquest Parlament, que és pidolar engrunes a l'Estat; pidolar allò que és de mínims, que l'Estat ens retorni allò que ens deu a la ciutadania: els 350 milions d'euros dels que parlava ahir el diputat Cid. L'alçament de la suspensió de l'impost de béns de luxe que van aprovar amb la CUP. És que aquestes són qüestions de mínims, són qüestions de democràcia i no han de servir com a moneda de canvi. És que nosaltres el que volem és exercir drets, no mercadejar amb ells amb ningú. Els volem exercir, i els volem exercir des de ja, perquè hi ha gent que no es pot esperar. Potser vostès sí, però hi ha gent que no es pot esperar. I, per tant, quan ahir el senyor Iceta els deia que vostès governin i que assumeixin les seves responsabilitats, i que facin allò per al què estan legitimats, que és gestionar els pressupostos, els va dir –bé, més bé potser la paraula correcta era els «va advertir– que ja saben vostès què és el millor per a Catalunya, que ja saben el que han de fer: que han d'aprovar els pressupostos de l'Estat, perquè, si no, vostès, es quedaran sense recursos. I aquest és el xantatge constant. I que això ho faci el PSC, doncs, mira, no ens estranya, però que la senyora Segovia i que el senyor Cid, de Catalunya en Comú, s'apuntin a aquest xantatge i animin els grups parlamentaris a donar suport als pressupostos de l'Estat per aconseguir més recursos i que supeditin la negociació dels pressupostos no al contingut d'una proposta concreta, sinó, precisament, a l'aprovació dels pressupostos estatals, doncs, mirin, no ens ho esperàvem d'un grup parlamentari que parlava de sobiranies constantment en aquest Ple. Perquè sobirania és capacitat de decidir. Sobirania és que puguem governar-nos, que puguem decidir sobre tot allò que ens afecta. I de veritat pensen vostès que sobirania és dependre d'aquests objectius fiscals? Vostès saben perfectament que dins del marc actual, dins del règim del 78 i sota l'atempta mirada d'una monarquia corrupta és impossible aplicar el seu programa electoral, és impossible que parlem d'uns pressupostos que posen el centre en la vida. I és precisament per això que nosaltres som independentistes. Senyor Aragonès, nosaltres els vam fer una proposta que parlava de legislar a favor de la gent, que passava per apostar per una transformació real de la societat, per trencar amb les cadenes d'aquest règim del 78, per parar d'enriquir aquells que s'enriqueixen a costa de la pobresa de la majoria treballadora. Però vostès han decidit caminar de la mà dels de sempre. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Respon el vicepresident del Govern, el senyor Pere Aragonès.
Gràcies, president. Consellers, diputats, diputades... Diputada Sirvent, coincideixo en moltes de les xifres estadístiques que ha posat sobre la taula en la seva intervenció. Certament, les rendes del treball, no només en l'economia catalana sinó en el conjunt de les economies comparables amb la nostra, han anat disminuint el seu pes amb relació al producte interior brut en els darrers anys. I, certament, la recuperació econòmica a Catalunya s'ha basat, com un dels seus factors, no en l'únic –no en l'únic–, en la contenció salarial; contenció salarial que mentre augmenten els preus, mentre el dinamisme a l'economia es desenvolupa, evidentment, el que fa és que avui, els salaris d'avui, en mateix nombre, en mateixa quantitat, valguin menys que els salaris de fa deu anys. Altres factors que han ajudat a la recuperació econòmica, des del punt de vista global, han estat la millora dels preus de l'energia, la facilitat, no?, o la fi de les dificultats en l'accés a finançament, i evidentment també el context dels mercats on destinem els nostres productes, no? Però, evidentment, un dels factors de competitivitat de l'economia catalana ha estat la contenció salarial. I això no ho hem de permetre, que continuï sent així, per una raó de justícia, però també per una raó d'eficàcia. La propera crisi que vingui, i en algun moment, doncs, en vindrà alguna, perquè al capitalisme, com a sistema, hi han crisis recurrents, i això és així, ens ha d'agafar més ben preparats. En un àmbit ens agafa més ben preparats, i és que tenim una..., el creixement econòmic és molt més equilibrat en aquests moments. No és només en un sector, sinó que tots els sectors de l'economia aporten el creixement. També hi ha una orientació a l'exterior molt més gran, no centrada en un únic mercat, sinó en diversos mercats, i això també ens fa més forts. Però, evidentment, hem de poder ser competitius, no només amb salaris baixos, sinó que hem de ser competitius en altres àmbits, en l'àmbit dels costos de l'energia, dels costos capitals, ser capaços de generar innovació, per evitar competir en salaris baixos i, per tant, per permetre una recuperació salarial que és inajornable, i per aquesta raó el Govern de Catalunya considera absolutament insuficient l'augment del salari mínim que s'ha proposat per part del Govern de l'Estat a 900 euros, per moltes raons, però entre d'altres perquè el cost de la vida no és el mateix a Catalunya que a altres zones de l'Estat, i no són el mateix 900 euros a Catalunya que a Extremadura, on el nivell de preus i el cost de la vida és més reduït, i, per tant, allà tindrà molt més profit, l'augment del salari mínim. Per tant, un salari mínim adaptat al nivell de preus dels diferents territoris seria una mesura bastant adequada i seria molt interessant que impulsessin els agents socials acords en aquest àmbit. Pel que fa, aleshores, al marc pressupostari del proper pressupost, recurrentment, amb la Candidatura d'Unitat Popular, tenim aquest debat, que ens demaneu: «Heu de desobeir el sostre de dèficit, heu de desobeir els objectius fiscals, heu de desobeir la regla de la despesa i l'objectiu de deute. La qüestió és que en àmbit pressupostari no es tracta, des del meu punt de vista, de desobeir o no, sinó d'administrar. I administrar d'acord amb uns principis polítics, evidentment, perquè és que podem dir que desobeïm i que tindrem més dèficit i que, per tant, ens endeutarem per cobrir més despesa que puguem fer, però algú ens ha de deixar aquests diners. I, per tant, algú ens els deixa, i ens els deixa a uns interessos, interessos que si ho fas i t'endeutes de manera imprudent, o t'obliguen a fer-ho, acaben tenint un volum molt elevat que et limita, al seu torn, la teva capacitat de decidir. Quina és la diferència entre Islàndia i Grècia, dos països que han viscut una crisi del deute. La diferència és que Islàndia, amb els seus recursos, pot assumir tota la despesa corrent. Per tant, no necessita endeutar-se per finançar la despesa corrent, i això li ha permès afrontar una negociació amb els mercats financers en relació amb el seu deute. A Grècia no, a Grècia, fins fa dos anys, encara es necessitava..., no havien arribat al superàvit corrent primari i, per tant, necessitaven, en plenes negociacions de quan va entrar el govern de Syriza, en les plenes negociacions amb la troica, el seu problema és que havien de reestructurar el deute però alhora necessitaven seguir endeutant-se per pagar despesa corrent. I, evidentment, això no és culpa del govern de Syriza, es van trobar l'economia que es van trobar. Què ens passa a Catalunya? Nosaltres tenim una economia solvent, tenim una economia que, amb els ingressos fiscals que genera aquesta economia, es podrien cobrir tots els serveis bàsics d'aquest país i no estaríem en una situació d'haver de demanar diners, d'haver-nos d'endeutar per mantenir la despesa corrent en aquest país. El nostre problema és de sobirania. El nostre problema no és en l'economia. El nostre problema és en la sobirania. I aquí coincidim que necessitem la independència per poder administrar... –entre moltes altres coses–, per poder administrar els recursos que ja es generen en aquest país. Per tant, la diferència entre l'un i l'altre. A nosaltres ens agradaria assemblar-nos més, en aquest aspecte, al model de com ho va afrontar, de com s'afronta en els mercats financers, Islàndia que no pas Grècia, no? Després, amb relació als pressupostos de la Generalitat, vostè ho ha pintat molt negre. Jo crec que hem de ser optimistes, i crec que hi ha un punt de contradicció en el que ha plantejat. Perquè diu: «Home, aquests pressupostos, clar, és que entre el que van pactar amb la CUP el 2017 ja s'enduen una bona part de l'increment. Doncs voti'ns-els, voti'ns aquests pressupostos. Si els pressupostos que presentarem, aquesta part de l'increment molt se'n va ja a complir els acords amb la CUP, que els complirem, perquè els acords pressupostaris del 2017, un cop són acords, ja els fem nostres, evidentment, doni'ns suport. O és que mantenir aquell bon acord amb la CUP ara no val, de cara al 2019? O és que hem d'anar cap a l'incompliment d'aquell acord perquè no hi ha voluntat d'acordar pressupostos? Jo entenc que vostès impugnen la política global del Govern de Catalunya per altres raons i, per tant, no és una qüestió de pressupostos. Mesures permanents d'ingrés n'hem fetes –n'hem fetes. Aquest és el Parlament de tot l'Estat que ha creat més impostos en els darrers anys, que hem innovat més en l'àmbit ambiental, que hem recuperat l'impost de patrimoni, que recaptem el 40 per cent de l'impost de patrimoni del conjunt de l'Estat, que hem recuperat l'impost de successions. Tenim el tram d'IRPF, el tram més elevat, de més renda, amb el tipus més alt. Per tant, el marge que hi ha és reduït –és reduït–, sempre es poden fer canvis, però el marge és molt reduït –és molt reduït–, i també hi han efectes de desplaçament de determinades rendes que s'han de tenir en compte, i que la mobilitat del capital, en el marc d'un mercat com és l'Estat espanyol, però també en el marc d'una globalització financera, la mobilitat del capital avui fa que els governs subestatals o estatals tinguem dificultats també a poder posar impostos que tocarien i que segurament hi estaríem d'acord, en l'àmbit del capital. Per això nosaltres sempre hem defensat harmonització de l'impost de societats, com a mínim en l'àmbit de la Unió Europea, que ens permetria evitar el dumping fiscal que estan fent alguns estats en l'àmbit de la Unió Europea; però, evidentment, al marge, si això és una discussió d'àmbit europeu, crec que podem entendre que de cara als pressupostos de 2019, que això es pugui solucionar tot de cop per part d'un país que administrativament és una comunitat autònoma, d'un país que està sota protocol de dèficit..., d'un estat que està sota protocol de dèficit excessiu supervisat per les institucions comunitàries, home... Crec que demanar a la Generalitat de Catalunya, que, ho repeteixo, administrativament, és un govern subestatal d'un estat intervingut pel protocol de dèficit excessiu d'Europa, que aquest Govern canviï un sistema capitalista de fa segles, jo crec que és demanar massa. Aquest Govern..., podem fer moltes coses, però, en aquest sentit, jo crec que en aquesta..., vaja, no ens hi veiem amb cor de poder-ho fer. Tot i això presentarem uns pressupostos i uns pressupostos valents, perquè aquests pressupostos seguiran apostant en l'àmbit social, en l'àmbit de salut, en l'àmbit d'ensenyament, en l'àmbit de serveis socials, en l'àmbit de la seguretat, en inversions –algunes molt necessàries–, per augmentar la competitivitat, com la fibra òptica. Per tant, nosaltres apostarem per això. I, per tant, el que demanem a tots els grups és que, d'entrada, no hi hagi una voluntat de veto, sinó que discutim els pressupostos, discutim els continguts que hi hagi, i que no subordinem aquests pressupostos... –i en això estic d'acord amb vostè–, que no subordinem aquests pressupostos a les discussions de pressupostos en altres àmbits. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. De nou, i per al torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Miri, senyor Aragonès, l'hi diré al revés: pretendre que una organització anticapitalista aprovi uns pressupostos capitalistes, potser sí que és demanar massa. Nosaltres els vam aprovar, uns pressupostos, en base a un xantatge i no tornarem a caure mai més en aquest xantatge, que els quedi molt i molt clar. Quan ahir el president diu que ens necessitem tots, suposo que també voldria comptar amb la majoria popular i treballadora d'aquest país. Quan el senyor Sabrià ahir parlava d'un poble disposat a decidir, suposo que volia interpel·lar també aquesta majoria popular i treballadora. Però, senyor Aragonès, així qui vol que se senti interpel·lat? Qui vol que se senti interpel·lat en una societat partida per la pobresa? Miri, nosaltres, el que sí que els demanem, que creiem que és de mínims, és que siguin sincers, que expliquin a la gent el que hi ha, i que expliquin clarament que aquests pressupostos no revertiran les retallades que vostès han protagonitzat o consolidat, perquè no és aquesta la vostra voluntat política. Expliquin que no estan disposades a revertir les privatitzacions, i que segueixen defensant que es pugui fer negoci amb els serveis públics. Expliquin, clarament, que aquests, si arriben, no seran els pressupostos que mereix la majoria treballadora d'aquest país, igual que ho vam explicar nosaltres el 2017. I no ho seran, malgrat les negociacions per flexibilitzar la regla de la despesa, i vostè ho sap perfectament. Expliqui que sí, que ens hem d'endeutar amb algú, però també hem d'explicar que estan absolutament collats pel FLA, que no tenen capacitat per controlar les finances autonòmiques, i que el control el tenen els mercats financers. Expliquin que el reial decret que regula el FLA estableix que una part dels deutes de la Generalitat els paga directament, sense passar per Catalunya, l'Instituto de Crédito Oficial, en nom del Govern català, i que la factura d'aquest pagament passa directament a engrossir el deute de la Generalitat amb l'Estat. Expliquin que la resta de recursos que sí que es transfereixen a la Generalitat i que paga directament a proveïdors i creditors comercials, s'han de reportar mensualment al Ministerio de Hacienda, que la Generalitat ha de lliurar, mensualment, informes financers a l'Estat que especifiquin on han anat els recursos del FLA, així com l'evolució del pla d'ajustament. Expliquin que la normativa del FLA imposada per la Unió Europea limita absolutament la possibilitat d'emetre deute amb els mercats o d'endeutar-se amb els bancs, requerint sempre un acord previ amb l'Estat espanyol. Expliquin que s'impedeix fer operacions d'emissió de deute i de crèdit a llarg termini i sense l'autorització de Madrid i que s'han de comunicar les condicions financeres de les operacions de crèdit a curt termini, i que tot plegat, tot plegat, ha de passar per la intervenció general, que ha de garantir que es compleixin les condicions establertes per fer contents, per poder respondre a les necessitats dels mercats financers i, per tant, que es compleixin les regles de la Llei d'estabilitat pressupostària del 2012. I expliquin també que vostès han decidit seguir gestionant la poca autonomia que li resta al Govern i al Parlament, mentre ens roben, a un poble digne que es va posar davant d'aquest règim del 78, la capacitat de decidir, i que això té unes conseqüències molt concretes. I no ens parlin de sobiranies, no ens parlin de posar la vida al centre, quan vostès del que estan parlant és d'uns pressupostos a mida del mercat, d'uns pressupostos a mida de la sacrosanta Constitució i l'Estatut d'autonomia retallat. Per nosaltres, senyor Aragonès, la reivindicació independentista esdevé una oportunitat per superar aquest marc i millorar les condicions de vida de la majoria popular i treballadora, i nosaltres no hem vingut a aquest Parlament a fer autonomisme, no hem vingut a aquest Parlament a gestionar les engrunes d'una autonomia intervinguda per les regles del mercat, d'una autonomia que el que fa és d'instrument d'assegurament del capitalisme. I no, no participarem d'un recanvi d'elits ni d'una segona transició pactada per dalt, ni d'un nou encaix dins de l'Estat espanyol, perquè això, de ben segur, ens condemnaria a seguir patint misèria i precarietat en el marc d'unes autonomies que s'han demostrat instruments invàlids per poder garantir els drets i les necessitats de la classe treballadora, que necessita respostes urgents, i les necessita ja. Perquè sembla que vivim en una bombolla. Sembla que estem en aquest Parlament sense conèixer quina és la realitat real de la societat. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I els recordo...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...que el 25 per cent de les dones cobrem menys de 840 euros mensuals. Pensem-hi. [[Alguns aplaudiments.]]
És el torn, de nou, del vicepresident del Govern. Quan vulgui.
Gràcies, president. Senyora diputada, puc estar d'acord amb moltes –amb moltes–, de les queixes que acaba de fer. Puc estar d'acord amb la descripció dels mecanismes d'intervenció financera de l'Estat i dels mecanismes que acompanyen el Fons de Liquiditat Autonòmica, aquests mecanismes de control, de rapport d'informació. Puc estar-hi d'acord. La pregunta és: què fem? Què fem? Ens quedem de braços plegats o ens posem a treballar per canviar-ho? I, evidentment, ens posem a treballar per canviar-ho per canviar les bases polítiques que permeten això? Sí. I mentre no canviem, ens posem a administrar-ho? Ens posem a donar resposta a reptes immediats que demana la gent? Vostè ha parlat de la majoria popular i treballadora. Jo crec que la majoria popular i treballadora, en aquest Parlament, està representada per molts grups, no només per la CUP, suposo, perquè si no seria majoria, eh? Per tant, està representada àmpliament per molts grups. I avui hi ha necessitats que estan sobre la taula, i tenim necessitats en el proper pressupost que hem de fer. En aquests moments tenim una negociació en l'àmbit de salut, per exemple, per millorar drets, per recuperar drets que es van retallar en l'àmbit de salut en les condicions laborals de metges, d'infermers i de la resta del personal sanitari. Nosaltres estem compromesos a fer tot el possible per la millora d'aquests drets i per la seva recuperació. I ho portarem en els propers pressupostos. Hi haurà mesures en aquest àmbit en els propers pressupostos. No totes les que voldríem, no aconseguirem canviar-ho tot de cop, però nosaltres estarem batallant sempre per millorar, en cada àmbit –en cada àmbit– de gestió, les condicions de la majoria de la gent. Tenim necessitats en l'àmbit educatiu. El desplegament del decret d'escola inclusiva: és fonamental –és fonamental– per atendre la diversitat en l'àmbit de les nostres aules. Mirem el que passa fora del Parlament? Tenim aules en les nostres escoles on la feina dels docents, dels educadors va molt més enllà d'impartir una assignatura. Fan cohesió social, i necessiten més recursos: decret d'escola inclusiva. Hem d'atendre l'augment de l'alumnat en l'àmbit del Batxillerat, i en l'àmbit de l'ESO, i en l'àmbit de la Formació Professional. I per això necessitem posar-hi més docents. Necessitem pagar docents perquè hi hagi algú a les aules quan hi vagi l'alumnat. I per això també estaran en els nous pressupostos. Necessitem, com deia abans, àmbit d'inversions. Hi han inversions que no es poden ajornar per la competitivitat, perquè quan torni a haver-hi una situació complicada a nivell econòmic global –perquè de complicada, cada dia en té molta gent d'aquest país, molta gent d'aquest país–, no haguem de competir només en salaris baixos. I, per tant, necessitem infraestructures adaptades al nostre temps. Potser no necessitem les grans autopistes, però necessitem autopistes digitals, la fibra òptica que està impulsant el conseller Puigneró, per posar un exemple. I necessitem també atendre necessitats immediates en l'àmbit de la seguretat, que la seguretat no són només els Mossos d'Esquadra –que també, evidentment. La renovació d'equipaments, la necessitem també en l'àmbit de la seguretat i d'emergències, en l'àmbit de bombers. O no sabem tots les reivindicacions que ens fan els bombers, i que nosaltres compartim, i que volem assumir en el proper pressupost també mesures per poder-ho canviar? Tot això ho posarem, i tot això ho farem sent conscients que alhora qüestionem el marc polític en què ens trobem. Però no renunciem als passos que puguem fer ara, i sabem plenament el que farà el Govern de l'Estat, que és no compartir el projecte polític que nosaltres defensem. Per tant, aquest és un govern que ha revertit retallades, que està revertint les retallades i que les acabarà de revertir. I que en els propers pressupostos estem en xifres de despesa corrent del 2009 i el 2010. I que amb ATLL podríem haver fet, i hauria estat la solució fàcil, una nova concessió, i no l'hem fet. S'ha creat una empresa pública perquè administri, en aquest cas, doncs, la xarxa d'abastament d'aigua. I ahir presentàvem la llei de contractes de serveis a les persones precisament per evitar que aquella part que l'Administració no fa i que delega en l'àmbit del tercer sector, de les cooperatives o també de petites i mitjanes empreses no vagi a parar, per culpa d'un marc pensat només des de criteris mercantils, a les grans corporacions internacionals, vagin a parar a les empreses filials de l'IBEX 35. I tot això ho estem fent en aquest Govern i evidentment ho seguirem fent. I no hi renunciarem mai. Sabem les dificultats que vostè ha descrit, però nosaltres posem el camí, que és treballar cada dia –treballar cada dia– i no aturar-nos per millorar les condicions de vida de la gent. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre el Pacte nacional per a la societat digital]] [[300-00035/12]] La següent interpel·lació és sobre el Pacte nacional per a la societat digital, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Gemma Geis.
Bon dia a tothom. Gràcies, president Torrent. No podem fer veure que vivim en una situació normal, ja que hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i de criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem. Avui presentem aquesta interpel·lació al conseller Puigneró sobre el Pacte nacional per a la societat digital. En primer lloc, doncs, estem contents, no?, que aquesta sigui una política estratègica del Govern de la Generalitat, perquè avui –som a 8 de novembre– tots tenim un telèfon mòbil, que ens fa poc de telèfon i molt d'altres coses: de xats, videoconferències amb gent que està a l'altra punta del món; podem fer compres, reserves, localitzar serveis, saber quin és l'estat del trànsit, saber si hi ha una tempesta elèctrica, i fins i tot ens controla –fins i tot, si ens ve de gust– quina salut tenim i quin esport fem. Avui, 8 de novembre de 2018, els nostres cotxes, motocicletes, bicicletes, habitatges viuen la revolució de la internet de les coses. Ja tot és diferent o res és igual que fa fins i tot tres anys. Avui, 8 de novembre, els llocs de treball, les aules d'una escola, la metodologia d'ensenyança des d'un institut o una universitat, tot està canviant pel repte digital. Estem vivint una quarta revolució que es fonamenta en l'ús de les tecnologies com el big data, els robots, el blockchain, la realitat virtual o la internet de les coses. Aquesta revolució és una oportunitat, com destacava un informe emès pel Departament d'Empresa el gener de 2018 que calcula l'impacte de l'ocupació de la digitalització a les empreses i apunta que generarà més de 13.000 llocs de treball fins a 2030. Catalunya és un país amb tradició innovadora, transformadora, que sempre s'ha caracteritzat perquè la gent és el nostre millor actiu; la nostra capacitat de transformació –la nostra capacitat– és la millor carta de presentació. El sector de les noves tecnologies de la comunicació ha crescut un 29 per cent els darrers tres anys a Catalunya, i dona feina a un 3,9 per cent de la població ocupada. De fet, en l'informe de 2017 del Baròmetre de la Innovació a Catalunya el 21,8 per cent de les empreses innovadores ha destinat recursos a la formació dels seus treballadors en l'àmbit de les noves tecnologies i de la transformació digital. Catalunya sempre ha estat al capdavant de la innovació i també, en aquest cas, del repte de la societat digital. Tenim catalans i catalanes liderant i ocupant llocs de responsabilitat en empreses tecnològiques de primer nivell mundial, innovant en productes, transformant i adaptant-se a aquesta revolució. Hi haurà més de cent empreses catalanes que participaran en el proper Mobile Congress. Això és matraca? Davant d'aquesta realitat, no entenc com diputats o diputades es poden mofar o no prendre consciència d'aquesta oportunitat. Nosaltres volem una república, també digital, però no com un fi en si mateix, sinó com un instrument a favor de les persones. Perquè la república digital no és cap il·luminació: és una realitat en un país com Estònia, que és el primer país digital del món, i en qualsevol congrés d'innovació, d'Administració electrònica, de noves tendències a l'Administració, Estònia hi és citat. I vostès es riuen d'aquestes polítiques digitals, però tenim altres governs en el món, com per exemple la República d'Àustria, amb una ministra d'Afers Digitals i Econòmics; per exemple, també un ministre de Govern Digital al Canadà; el ministre de Transport i Infraestructura Digital a Alemanya; ministre de Ciència i Tecnologia..., i a Estònia, en el cas del ministre d'Emprenedoria i Tecnologies de la Informació, i també en l'àmbit de Suècia. Per tant, Catalunya i el seu Govern tenen una conselleria de Polítiques Digitals, adaptada al món, adaptada a aquests nous reptes. Vostès, en el programa de govern, feien referència a aquests reptes de ciutat digital, territori cohesionat, a una Administració eficient, un país cibersegur, la innovació digital... Creiem que tots aquests reptes són necessaris. Aquesta revolució també està arribant a les nostres ciutats, els nostres pobles, els nostres territoris. Veiem com les xarxes socials s'utilitzen per planificar l'ús de les ciutats en la planificació urbanística, serveixen per atendre les persones grans a través d'aplicacions mòbils o poden controlar sistemes de regatge per estalviar aigua en llocs públics. I aquesta transformació digital, com l'abordarà, el Govern? Mirin, l'urbanisme va néixer arran de la revolució industrial, bàsicament per regular la salubritat de les ciutats. Però avui en dia en aquesta regulació de les ciutats, dels territoris, hi ha un aspecte bàsic, que és l'accés a la fibra. Avui en dia tenim reconeguts drets polítics –alguns–, drets socials –el dret a l'assistència sanitària, el dret a l'educació, el dret a la salut–, però, com deia el professor Jordi Borja, les TIC són o poden ser avui un instrument democratitzador de la democràcia; els usos socials de les TIC són avui un instrument de resistència als poders dominants i d'alternatives polítiques, econòmiques i culturals. I ho vam veure l'1 d'octubre amb la vulneració dels drets digitals, que neixen del dret a la privacitat, del dret a la llibertat d'informació, del dret a l'accés, de la llibertat d'expressió. Per tot això nosaltres entenem que cal garantir aquest dret d'accés a la fibra perquè, com deia el diputat Cid, per nosaltres no és una qüestió menor, no és una qüestió terrenal. El dret d'accés a la fibra és una qüestió que afecta la igualtat d'oportunitats, cohesiona el territori evitant que hi hagi ciutadans de primera i ciutadans de segona. O no és important, que tots els ciutadans a Catalunya tinguin dret d'accés a la fibra per garantir la seva igualtat d'oportunitats si, per exemple, volen obrir un negoci? El dret d'accés a la fibra és una oportunitat: igualtat social, cohesió. Nosaltres no els permetrem, no ens agrada que es mofin del dret d'accés a la fibra o d'aquestes polítiques digitals, perquè nosaltres som el territori. Nosaltres tenim gent, des del barri, no?, per exemple, de Gràcia, o el barri de Sarrià de Barcelona a Santa Coloma de Gramenet, de Mollerussa a Reus, de Mataró a Jesús, de Vic a Sort, de Besalú a Lleida, de Valls a Salardú, de Waterloo a Lledoners, d'Escòcia a Ginebra o de Puig de les Basses a Mas Enric. I això és el territori, i tots aquests ciutadans tenen dret a l'accés de fibra. Per això nosaltres, en aquest sentit, volem proposar-li i li demanem que ens faci i ens expliqui quines són les polítiques actives, quin és el pressupost i quines són totes aquelles accions que des de la conselleria es volen dur a terme, perquè, com deia el vicepresident, afecten la competitivitat. Tots aquests aspectes són summament importants. Però també n'hi ha d'altres que crec que s'engloben en el marc del Pacte nacional per a la societat digital. Més enllà del dret d'accés a la fibra, quines són les infraestructures tecnològiques, diguem-ne, que necessita Catalunya per poder afrontar aquesta realitat? Quines són les polítiques concretes digitals de la Generalitat? Quines són aquestes polítiques en matèria de polítiques digitals relacionades amb aquesta Administració eficient que nosaltres demanem? Creiem que en tot això fa falta un treball. Crec que el conseller ens ho podrà explicar. I en aquest sentit, com a Parlament de Catalunya, ens sentim interpel·lats i ens posem a la seva disposició per a tot allò que afecti aquestes polítiques per tal que el Parlament en continuï formant part, com ja n'hi han format part diferents actors que estan treballant amb el Govern de la Generalitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Geis. Per contestar la interpel·lació té la paraula el conseller Jordi Puigneró.
Gràcies, president. Molt bon dia, diputats i diputades. Moltes gràcies, diputada Geis. Miri, en primer lloc agrair-li que em permetin avui poder, doncs, explicar, des de la perspectiva del Govern, com enfocarem aquest repte de la revolució digital. Penso que vista la importància i la transcendència que té en aquests moments, en aquest segle, que serà digital i ciutadà, doncs, poder disposar de polítiques digitals i poder-les explicar i que en aquest Parlament es puguin debatre..., crec que són debats que haurien de produir-se més sovint en aquest Parlament. Ho dic perquè és la primera vegada que, després de quatre mesos, doncs, tinc la possibilitat de poder fer una intervenció en aquest sentit. Mireu, deia un dels grans de la literatura espanyola, Jorge Luis Borges, que les coses passen ara però que no les entenem fins molts anys després. Avui, per exemple, entenem la importància que van tenir, doncs, des de la màquina de vapor o el descobriment de l'electricitat, en el que van ser la primera i la segona revolució industrial, revolucions que van tenir un impacte molt important en el nostre país, i que avui en fem avantguarda, eh?, i expliquem, per dir-ho així, la importància que van tenir en el nostre país, a diferència del que va succeir, en aquest cas, a l'Estat espanyol. Això que vam viure, i que ara n'entenem la seva importància, és el que també estem vivint ara. Aquesta nova revolució, en aquest cas, la quarta revolució industrial, la revolució digital, eh?..., segurament d'aquí a uns anys entendrem la importància que tenen algunes de les iniciatives que potser avui encara no són molt comprensibles. I, per tant, en aquest sentit penso que hi hauríem de posar tots els sentits. Mireu..., i, per tant, deixar de referir-nos en aquesta revolució com una matraca, com han fet alguns diputats o com ha fet algun diputat d'aquest Parlament. Mireu, el Govern té un pla, eh? El pla, evidentment, beu de diferents documents. En primer lloc, com no podia ser d'una altra manera, beu dels programes electorals dels grups polítics que donen suport al Govern i que van escollir aquest Govern en aquest Parlament. No tindria sentit que no fos d'aquesta manera. Però, també, i amb un ànim d'assumir també, doncs, altres realitats polítiques, d'assumir també altres realitats territorials, el Pla de Govern també beu del Pacte nacional per a la societat digital que es va aprovar la passada legislatura i que va ser un gran acord de país entre el Govern de la Generalitat, els ajuntaments, les entitats municipalistes, el Consorci AOC, el Consorci Localret. Per tant, un gran pla en el qual hi va participar molta gent, on hi van participar molts actors. Amb aquesta visió transversal, també territorial, hem volgut, diguéssim, edificar les bases del Pla de Govern d'aquest Govern, que es basa en cinc grans eixos, eh? El primer està relacionat amb la ciutadania. Perquè tot això ho fem pels ciutadans. I si volem abordar el gran repte de la revolució digital hem de tenir una nova ciutadania digital que permeti posar a les seves mans un apoderament per poder prendre més decisions sobre el que passa al nostre país, en tots els seus àmbits –en l'àmbit nacional, en l'àmbit municipal, en l'àmbit del territori–, i, per tant, atendre la realitat de la participació i d'involucrar molt més els ciutadans en el que són les decisions de governança política del nostre país; les eines digitals en seran un element cabdal. I, per tant, apoderar els ciutadans ha de ser una de les primeres bases de la política, de les polítiques digitals, d'aquest Govern. Evidentment, també, polítiques de capacitació digital. Perquè si no els formem, si, des que són ben petits, no ajudem als nostres nanos i nanes a desenvolupar-se en aquest entorn digital segurament tindran menys oportunitats laborals en el futur. I, per tant, la formació, l'educació en aquest àmbit..., nosaltres no estem a favor de prohibir els mòbils a les aules, tot el contrari, el que hem de procurar és que s'utilitzin bé, eh?, perquè seran les eines que utilitzaran en el futur, i, per tant, no podem tenir una política, en aquest cas, de prohibició, sinó de regulació. I aquí hi ha diferents programes que estem impulsant, des del Programa Stemcat, conjuntament amb el Departament d'Educació, com també el Bitbot.cat, de cara a les extraescolars, o també totes les polítiques relacionades amb l'àmbit de la dona. Aquest és un sector eminentment masculí, fins ara; volem revertir aquesta situació. El sector de les TIC no pot prescindir del 50 per cent del talent de la seva societat. Això seria un fracàs com a societat. I, per tant, aquí veureu, i estem veient, diferents polítiques actives en l'àmbit de foment de la incorporació de la dona en aquest àmbit tan important i estratègic per al nostre país. I, finalment, també, protegir els nostres ciutadans, perquè els fets que van ocórrer les setmanes abans de l'1 d'octubre, on vam veure webs tancades, on vam veure informàtics empresonats... Això no pot tornar a ocórrer en el nostre país. I, per tant, treballarem per una carta de drets i deures digitals a Catalunya que sigui el mirall de la societat digital que volem per al futur, no només aquí, sinó arreu del món. Un segon element, molt important, que és el de tenir un territori cohesionat –s'hi han referit la diputada, també el vicepresident–, i un territori cohesionat vol dir un territori amb infraestructures digitals, un territori sobretot amb fibra òptica, on hi arribi la fibra a tots els indrets i a tots els municipis del nostre país. No volem un país amb ciutadans de primera i de segona. De fet, hi ha diferents indicadors avui que ja mesuren..., o indicadors de competitivitat. Fins ara sabíem que es mesurava la distància entre ciutats, com un factor de competitivitat, amb la distància que té, doncs, un municipi a Barcelona. Aquesta mesura es feia, doncs, primer en quilòmetres i després en hores. Segurament també haurem de començar a mesurar en megabits, amb la capacitat que tenen les ciutats i els seus ciutadans i les seves empreses d'accés a la xarxa. I, per tant, això serà un element fonamental. Amb aquest propòsit nosaltres continuarem estenent i desplegant la Xarxa Oberta de Catalunya com un instrument fonamental per a la cohesió territorial. Tenim ja desplegats gairebé quatre mil quilòmetres; el nostre objectiu és acabar el 2020 el desplegament pel que fa a l'accés a totes les capitals de comarca del nostre país. En tenim, en aquests moments, ja, 29 de connectades; 4 que es connectaran properament, i ens en quedaran 9, que espero que, amb els diners que posarem en el proper pressupost, i que vostès, doncs, tindran la responsabilitat de votar-hi o no a favor, puguem acabar el desplegament i el completament d'aquesta connectivitat a tots els punts del nostre territori. Tercer element: adaptar, evidentment, la nostra Administració i el nostre Govern al concepte d'una nova administració: una administració més digital, una administració sense papers. Mireu, fins ara les gran palanques de governança han estat... –de les administracions, de les institucions–, han estat, sobretot, evidentment, el pressupost i les persones. Això continuarà sent així. Gestionar els diners i els recursos humans han sigut dues palanques fonamentals. Hem d'incorporar a tots els nivells de l'Administració dues palanques més, que són la gestió de la tecnologia i la gestió de les dades. Aquests són dos elements fonamentals que canviaran molts dels elements de governança com els hem entès fins ara: nous models de treball, nous espais, nous entorns, polítiques de coworking, de teletreball, etcètera. Això és també avançar cap a l'Administració digital. Evidentment, també l'impuls de competències digitals, pel que fa als mateixos treballadors de la Generalitat. I, finalment, també, ja els anuncio que estem treballant ja en la reforma del Decret 56/2009, per adaptar-nos més ràpidament a les lleis 39 i 40, que són les lleis que, en aquest cas, tracten sobre la matèria de l'Administració. Quart. Un país cibersegur. Em sembla que no cal posar gaires exemples sobre el que està succeint arreu del món respecte a la necessitat que tenim també de protegir-nos en aquest entorn. Igual que tenim mossos d'esquadra per protegir l'entorn físic, i és una política pública, cal també que la ciberseguretat passi a ser una política pública d'aquest país. I per això vam impulsar la passada legislatura la creació de l'Agència de Ciberseguretat. Per cert, amb un consens molt ampli d'aquest departament, amb els vots a favor de Junts per Catalunya, d'Esquerra Republicana, també del Partit Socialista, també dels comuns, i amb l'abstenció, fins i tot, de la CUP i del Partit Popular. Per tant, que tinguem aquesta llei suspesa en aquests moments al Tribunal Constitucional és una absoluta irresponsabilitat per part dels que podrien, en aquests moments –i em refereixo ara al Partit Socialista–, ajudar-nos a aixecar aquesta suspensió quan, a més a més, aquest partit hi va donar suport en aquest Parlament i és una llei aprovada amb un ampli consens. En aquest sentit, he de dir i he d'agrair que la ministra Batet es va mostrar favorablement a iniciar i estudiar aquesta possibilitat. Espero, per tant, també que ens acompanyin en aquest viatge. I, finalment, aquest ha de ser un país també d'oportunitats laborals en l'àmbit de la nova economia digital. No hi ha política social més important que és ajudar els nostres ciutadans a tenir feina. I, per tant, invertir en un ecosistema d'innovació al nostre país, en un espai referent, pel que fa a les polítiques digital, en ser un hub digital a nivell del sud d'Europa, penso que també ha d'estar en l'ADN de les polítiques digitals. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Per això treballarem amb molt intensitat en el suport als centres tecnològics de referència en aquestes tecnologies digitals. Estic parlant, doncs, de tecnologies referents, per exemple, internet, el Centre de Visió per Computador, el Centre de Telecomunicacions de Catalunya, el Barcelona Supercomputador; fomentant també esdeveniments i impulsant esdeveniments encara amb més...
Vagi acabant, conseller.
...amb més força com pot ser el Mobile World Congress. Per tant, una política activa en l'àmbit de les polítiques digitals que espero que tingui el suport d'aquest Parlament a través del Pacte nacional per a la societat digital, que ja és un instrument de què ens en vam dotar la passada legislatura. I que espero..., i que falta només, tot i que ja vam fer les reunions...
Se li ha acabat el temps, conseller.
...les reunions per incorporar..., el Parlament, acabi també sent ratificat per aquesta cambra. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Puigneró. Per fer la rèplica, té ara la paraula la diputada Gemma Geis. [[Veus de fons.]] O, renuncia a fer-la? Diputada, senyora Geis? [[Gemma Geis i Carreras renuncia a fer ús de la paraula.]] D'acord. [[Interpel·lació al Govern sobre les condicions laborals dels treballadors del sector turístic]] [[300-00036/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia que és el quinzè: la interpel·lació al Govern sobre les condicions laborals dels treballadors del sector turístic, que presenta el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar la interpel·lació té la paraula la diputada, senyora Yolanda López.
Bon dia, diputats, diputades. Cataluña es el territorio del Estado español que más turismo recibe. También Cataluña es el territorio que más personas ocupadas tiene en este sector. La rentabilidad del parque hotelero en Cataluña ha crecido un 49,7 por ciento respeto a los datos de hace diez años, lo que ha significado un gran aumento de los ingresos en las marcas turísticas en términos globales. Por lo que hablar hoy de turismo es hablar de un sector económico que tiene una importancia estratégica para el conjunto de la economía y un impacto directo en la sociedad catalana. Sin embargo, el auge y la riqueza generada en el sector no ha significado de mejoras laborales para los trabajadores y trabajadoras del mismo. Mientras que los parques hoteleros tienen cada vez una mayor rentabilidad, las camareras de piso, las «kellys siguen cobrando 2,3 euros por habitación. Estas cifras de precariedad están marcadas en la mayoría de las ocasiones por la externalización y la temporalidad de sus trabajadores y sus trabajadoras. Sumando además unas severas condiciones laborales que podrían considerarse en algunos casos propias de una moderna esclavitud. Un panorama que resulta altamente preocupante. Así lo aseguran los datos de nuestro Observatori de Treball i Model Productiu, a partir de datos de la EPA, donde se destaca que la tasa de temporalidad del sector turístico se ha elevado un 30,6 por ciento. Es decir, nueve puntos por encima del conjunto de la economía catalana, siendo una vez más las mujeres las principales afectadas. Hoy día el 30 por ciento de las mujeres que trabajan en el sector turístico lo hacen a jornadas de tiempo parcial. Por otro lado, la eclosión de la externalización de los servicios en el sector turístico y la creación de empresas multiservicios que atienden las necesidades de los hoteles se desarrolló en gran parte en ad hoc al abrirse este nicho de mercado fruto de la reforma laboral del Partido Popular, al cual sus socios, conseller, se pusieron de lado, votando la abstención. Pero lo peor de todo ello es que la mayoría de ellas fueron creadas por empresas que ya existían. Empresas multiservicios, con presencia en el sector de los hoteles, de restaurantes, de caterings como Grupo Constant, Rango 10, Selecta Services for Hotels, Suit Hotels. Y, ¿esto qué son? Empresas pantallas, creadas con el objetivo de reducir costes, que han llegado a suponer un ahorro de más del 45 por ciento a través de la cesión ilegal de trabajadoras. Sin embargo, ¿cuáles han sido los beneficios que han aportado estas externalizaciones para estas trabajadoras? Exactamente, ninguno. Más bien todo lo contrario, la extensión del modelo de externalización en los departamentos de pisos de muchos hoteles ha tenido múltiples consecuencias negativas sobre el colectivo, que ya experimentaba un fuerte deterioro en sus condiciones laborales. Entre estas consecuencias negativas encontramos: disminución de los salarios, salarios que se han visto reducidos en un 30 y un 40 por ciento. Y, por tanto, esto también ha contribuido a la disminución de las cotizaciones de la seguridad social, de los trabajadores y las trabajadoras, algo que tendrá claros efectos, o que está teniendo ya claros efectos en el sistema público de pensiones y salud. También ha supuesto un incremento de la carga laboral. La crisis del 2008 y el desempleo, junto a los mecanismos de desprotección de la reforma laboral del Gobierno del PP, han actuado como mecanismo disciplinar para favorecer la intensificación en el trabajo, inseguridad y miedo. También ha supuesto inseguridad y miedo. Las empresas multiservicios hacen que trabajadores y trabajadoras vivan con una interna angustia e inseguridad sobre la duración de su empleo, dificultando la organización sindical dentro de los centros de trabajo. Y aumento de los problemas de salud, asociados al aumento de la carga de trabajo, ante la falta de personal, algo que hace que se intensifiquen los riesgos laborales y que, como han demostrado algunas evaluaciones, aumentan los dolores y el malestar de los trabajadores y las trabajadoras, en especial de las camareras de piso, quienes en su mayoría autoconsumen fármacos para poder seguir trabajando. Una serie de deterioros provenientes de estrategias truculentas que ejercen algunas empresas turísticas y que contribuyen al desmantelamiento del estado de bienestar, condenando a trabajadores y trabajadoras, y especialmente a las mujeres, como vienen denunciando colectivos como las «kellys. Señor conseller, ¿ven ustedes normal que se externalicen los trabajos de las camareras de piso? ¿Trabajos que son inherentes, que son troncales en las propias empresas? ¿Ve su Gobierno normal que los trabajadores de hotel no tengan derecho a una jubilación anticipada a pesar de ser físicamente imposible llegar a los sesenta y cinco años trabajando de camarera de piso? Señor conseller, gobernar no es venir aquí al Pleno, aparecer en alguna foto... Gobernar es que las administraciones pongan freno a la precariedad laboral de trabajadores y trabajadoras, y en este caso las del sector turístico, en especial las camareras de piso. Gobernar es que se pongan medidas y exijan a los actores económicos que no sean motor de desigualdad, sino de equidad y progreso. Es necesario que la Generalitat se comprometa a fomentar el trabajo de cualidad, generando dinámicas que penalicen a las empresas que utilizan subterfugios para vulnerar los derechos de sus plantillas. Es necesario que la Generalitat se comprometa a construir un modelo de turismo y de empleo respetuoso con los ciudadanos y con los y las trabajadoras. Es necesario que se exijan causas que justifiquen la utilización de contratos temporales, la modalidad de fijo discontinuo en el sector turístico. Es necesario que se acabe con el dumping social, prohibiendo externalizaciones en el sector, que la riqueza que genere repercuta en quienes trabajan. Es necesario que se exija respeto por parte de las empresas a los convenios colectivos del sector en Cataluña. Y es necesario que se pongan medidas para hacer cumplir la ley de riesgos laborales, ejerciendo para ello auditorías y las inspecciones que sean necesarias. Señor conseller, las mujeres no llevan toda la vida luchando para que la Generalitat mire hacia otro lado permitiendo que haya mujeres cobren 2,3 euros por limpiar una habitación. O ustedes legislan para reconocer los derechos de estas mujeres o las mujeres pasarán por encima. Se lo garantizo. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Respon el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies. És el senyor Chakir El Homrani.
Gràcies, president. Diputats, diputades, conselleres..., diputada López, crec que ens ha situat en un context i ha fet una diagnosi sobre una de les realitats més preocupants entorn d'un dels sectors més importants a l'hora de generació d'ocupació, de paper en el PIB que té aquest país que és Catalunya. En els elements que ha anat situant, la majoria crec que hi estem absolutament d'acord. Vull dir, crec que ha situat clarament..., perquè, a part, vostè mateixa ho ha dit: són dades del mateix observatori. Nosaltres vam introduir el fet de que l'observatori pogués fer una anàlisi específica sobre la situació del turisme, perquè és un sector que ens preocupa i és un sector que ja de per si, per la mateixa dinàmica del sector, és molt estacional, però que amb les dades i amb el seguiment d'aquestes dades es mostra que hi han uns índexs de temporalitat més elevats; que hi han uns índexs de parcialitat, de temps parcials, més elevats; que estem amb un salari mitjà d'entre quatre mil i cinc mil euros menys que la mitjana a Catalunya, i en som absolutament conscients; que hi ha una realitat entorn de que és un sector..., i habitualment això passa, i és una de les prioritats d'aquest departament, és una de les prioritats d'aquest Govern, perquè el 2018 a Catalunya no hauria de passar, que és que els sectors feminitzats són els sectors més precaris. I això és una realitat, i suposo que saben que és una de les prioritats que estem abordant des del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, i és un dels aspectes que volem tractar especialment a partir de dos àmbits: l'àmbit del Consell de Relacions Laborals, que és l'àmbit de concertació que ens permet treballar conjuntament amb els representants dels treballadors, els sindicats, amb el teixit empresarial, les patronals, i buscar aquell element de concertació que ajudi a poder-hi fer front, treballant entorn també de quina manera assegurem que els plans d'igualtat estiguin registrats i siguin un mecanisme que acompanyi tot el teixit empresarial, per assegurar una igualtat efectiva, real, entorn de tot el teixit productiu. És un dels aspectes que més ens preocupa. I vostè també ha situat un dels aspectes clau entorn d'aquí, que són les empreses multiserveis, que és la subcontractació. És clar, jo l'estava escoltant i dic: «Sí, sí, comparteixo això, però crec que vostè també sap que hi han... El tema és molt complex. Jo ara li explicaré què estem fent, perquè vostè deia que governar no és venir al Parlament... Home, jo crec que qualsevol govern ha de poder anar al Parlament, on feu el control del Govern; si no, malament rai. Li asseguro que governar no és únicament venir al Parlament, però malament rai si un govern no ve a un parlament. Crec que, per respecte a vostès, malament rai. Però, a part d'això, estem fent moltes coses, però crec que vostè és conscient i estarà d'acord amb mi que és tan simple i tan complex com dos accions que es poden fer, i amb aquestes dues accions ja abordes el problema, el fons del problema, les arrels del problema. Perquè, si no, no estem abordant el fons i les arrels del problema. I els dos aspectes són aquests: article 42 –i oi que no fa falta que li digui d'on, perquè tots ho sabem?– i preponderància de convenis. Les reformes laborals, perquè jo parlo de reformes laborals. Vostè ha parlat de la reforma laboral; jo parlo de reformes laborals. [[Veus de fons.]] Sí, sí, però vostè ha parlat únicament d'una. Jo li dic: el problema el tenim amb les diverses reformes laborals que hi han hagut. I des del mes de juny que estic esperant un moviment per part del Govern de l'Estat al respecte. Jo, ja ho he dit públicament, soc partidari directament d'acabar amb aquestes reformes. Però, home!, coses concretes entorn d'aquestes reformes es poden fer, i bàsicament són aquests dos aspectes. El del 42 no és reforma; és canvi de l'Estatut dels treballadors, que és un tema que fa molt de temps que estem debatent, que hi han propostes, que s'han situat propostes, i és la manera amb la que controlarem la qüestió de la subcontractació, que és la gran qüestió. I la preponderància del conveni. Amb aquests dos aspectes, tan simples i tan complexos alhora, perquè tenen una dimensió molt gran, podem haver solucionat gran part de la diagnosi que vostè plantejava, i una diagnosi clara. A partir d'aquí, què li explicaré? Doncs li explicaré aspectes que estem treballant des del departament entorn d'aquests dos aspectes, que ja ens agradaria poder-ho fer; vull dir, a mi, si em donen la possibilitat i la potestat de canviar l'article 42 de l'Estatut dels treballadors, i ja no dic «derogar la reforma laboral, però com a mínim situar la preponderància i que els convenis de sector estiguin per sobre dels convenis d'empresa, que és això al que s'agafen les empreses multiserveis per precaritzar el mateix mercat laboral, únicament amb aquests dos elements jo, si ho pogués fer, ja li asseguro que ho hagués fet. A partir d'aquí, li vull explicar alguns dels aspectes que estem treballant des del Consell de Relacions Laborals, des d'Inspecció de Treball, des de l'Institut Català de Seguretat i Salut Laboral. Perquè vostè també ha situat un dels aspectes que més preocupa el col·lectiu, en soc plenament conscient, el col·lectiu de les cambreres de pisos, perquè són habitualment dones, el col·lectiu més conegut públicament com a «kellys, d'acord? Des del Consell de Relacions Laborals, en què estem treballant i com ho estem treballant? Miri, aquí hi ha un aspecte que és clau. En l'Acord interprofessional de Catalunya, que és l'acord que signen els sindicats representatius i les patronals representatives al país, que es va signar el mes de juliol, que es va fer l'acte formal el setembre, en el mateix acord, sindicats i patronals, hi ha un punt específic sobre les empreses multiserveis. És a dir, és un aspecte que està absolutament controlat, que tothom en compartim la diagnosi, que és el problema. Estem ajudant en l'aplicació d'aquest acord intern de l'AIC, estem ajudant a que puguin, des del grup de treball del Consell de Relacions Laborals, per la via de la concertació, els mateixos agents, marcar els límits entorn de la utilització d'aquest tipus d'empreses mentre no es modifiqui el 42 i no es modifiqui la prevalença de convenis. La prioritat aplicativa del conveni d'empresa ha eliminat la prioritat aplicativa del conveni de sector. Per un altre costat, en l'àmbit de la inspecció de treball, crec que vostès són conscients que en el pla de treball de la Inspecció de Treball de Catalunya, si hi ha hagut un aspecte que ha sigut vertebrador en els dos últims anys i continua sent-ho és el treball entorn de les subcontractacions, la cessió il·legal de treballadors en els diversos àmbits. Ha sigut molt visible el treball que s'ha fet des de la inspecció de treball entorn dels falsos autònoms, especialment en alguns sectors de telecomunicacions, que eren casos molt coneguts, on les actuacions de la Inspecció de Treball de Catalunya han donat els seus fruits. Som conscients que també l'altre gran àmbit que hem anat treballant des d'inspecció de treball..., i és un altre àmbit on la subcontractació i una subcontractació amb frau de llei –perquè s'han de dir les coses pel seu nom– també l'hem tractat de forma molt directa, amb campanyes específiques d'inspecció, que és el sector carni. Crec que vostès ho comparteixen; a part, a la legislatura passada, amb vostès vam pactar la modificació de la Llei de cooperatives per poder afrontar aquest element. I hem introduït tot el treball entorn del sector de l'hostaleria. Del sector turístic..., perquè vostè m'ha parlat de les cambreres de pisos, de les «kellys, però aquí crec que tots som conscients que també hi han problemes en altres àmbits del sector turístic i que ho hem d'abordar. Doncs és aquest l'element de prioritat en el qual estem treballant. I li dono unes quantes dades, perquè les tingui, perquè crec que són interessants, i perquè crec que... Miri, la inspecció de treball, aquest 2018, en els deu primers mesos del 2018, ha finalitzat un total de 7.348 ordres de servei, d'acord?, en empreses del sector econòmic de l'hoteleria, incloses tradicionalment en el sector turístic. Aquestes 7.348 representen el 16,5 per cent de l'activitat total del sistema d'inspecció; és a dir, per sobre del pes en el PIB. D'aquestes, quins resultats ha tingut? I ho dic per situar, eh?, i som conscients de que volem tenir més reptes, l'any que ve tindrem deu inspectors més... Crec que som conscients de que un dels problemes que van haver-hi en el traspàs de la inspecció és que no es tenia en compte, quan en marxava un, com el substituïen. Això ho va poder acordar la consellera Bassa...
Conseller, se li ha acabat el temps.
En la rèplica acabo de donar-li la informació i acabem de situar els diversos àmbits de reptes. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica té la paraula, de nou, la diputada.
Gracias, conseller. Sí, coincidimos en todo, en el diagnóstico; a lo mejor lo que no tenemos es las mismas formas, pues, a lo mejor, de ver que se podía hacer un poquito más. Por ejemplo, podemos apoyar a las «kellys en el Congreso, pues, porque el Gobierno no presenta una..., no es que yo vaya a defender al Gobierno estatal, pero no presenta la modificación de la reforma laboral, porque el PDECAT ha dicho que no se la va a votar, sus socios de gobierno. Y, bueno, y yo quisiera hablarle y quisiera que también me explicara la modificación, lo que se ha hecho del convenio que entrará en vigor en enero para frenar estas externalizaciones o para equiparar el sueldo de las «kellys, estas modificaciones... Está en sus manos el que esto sea retroactivo, porque la letra pequeña de ese convenio dice: «La entrada en vigor se producirá a partir del 31 de diciembre de 2018 y no afectará a aquellas empresas que ya tienen externalizados los servicios con anterioridad a la fecha; dice así, textualmente. Es decir, si un hotel firma un contrato a cinco años con una compañía multiservicios antes de enero de 2019, sus camareras de pisos seguirán cobrando menos, hasta que se renueve o concluya dicho contrato; es decir, si han sido de cinco años, pues esos cinco años más. Esto lo sabemos, lo saben ustedes, como también saben, como ya le he dicho, que son los únicos que tienen potestad para aplicar esta medida a efectos retroactivos, volverlo para atrás. Tanto el Gobierno como los diputados y diputadas de esta cámara sabemos que las cadenas hoteleras, pues, ya se han puesto manos a la obra para poder evadirse de ello. Me gustaría que me especificara un poco más, aparte de lo que ha quedado, esto, la modificación esta que se ha hecho. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. De nou, té la paraula el conseller.
Diputada, de forma ràpida, li acabaré de completar la informació, però de forma ràpida entorn del que situava entorn del nou conveni... L'autonomia de les parts és important. És clar, no..., jo vinc d'aquest àmbit, algun cop he tingut bastantes discussions aquí, sobre l'autonomia de les parts en la negociació col·lectiva. Nosaltres continuarem «apretant i tots els elements en els quals puguem assegurar la millora de les condicions, acompanyarem en aquest procés. Crec que ho trobarem, en la moció subsegüent que presentaran, crec que es pot visualitzar directament en el grup de treball de convenis col·lectius del Consell de Relacions Laborals on, és la mateixa Administració, conjuntament amb sindicats i patronals, qui diu: «En l'àmbit de les empreses multiserveis, hem d'analitzar conjuntament com aprofiten el conveni d'empresa per no complir el conveni de sector. I tenim el grup de treball específic, amb aquest element, en el que és el pla de treball d'aquest any, i ho hem situat. Essent sempre respectuós amb l'autonomia de les parts, perquè jo..., com que vinc d'aquest àmbit no..., crec que quan ens saltem l'autonomia de les parts ens saltem el sentit final de la negociació col·lectiva. Ara, acompanyarem i seguirem acompanyant per garantir una cosa que és clau, que són les condicions laborals dignes, perquè és clau. Perquè la nostra primera preocupació, ara mateix, és: com pot ser que tinguem 400.000 treballadors i treballadores en risc de pobresa? Això és trencar el contracte social bàsic, i això ho continuarem fent. El que li estava explicant, entorn de la inspecció: ho dic perquè també tingui tot el mapa, i crec que també és interessant que el coneguem. D'aquestes 7.348 ordres de servei, 15.146 han sigut comprovacions en diverses matèries: seguretat i salut, relacions laborals, ocupació i estrangeria. Aquí també hi ha un altre aspecte: hi ha diverses vulnerabilitats, hi ha una vulnerabilitat vinculada al fet de ser dona, i quan a aquesta vulnerabilitat se li suma l'altra, que és dona i d'origen divers, estranger, és quan es sumen totes les possibilitats de vulnerabilitat que existeixen en el nostre món del treball. I aquest és un dels elements que també ens preocupa a la inspecció. Hem fet 5.597 visites a centres d'aquest sector. Com a conseqüència d'això, hem generat 3.791 altes a la seguretat social, és a dir, persones que estaven treballant i que no estaven donades d'alta a la seguretat social; hem convertit 2.157 contractes temporals en contractes indefinits, és a dir, contractes que estaven en frau de llei; hem aconseguit que es liquidin gairebé 10 milions d'euros en cotitzacions a la seguretat social; 609 treballadors i treballadores –que també és important, perquè vostè ho ha assenyalat, que també és un d'aquells aspectes de precarietat– hem aconseguit que incrementin la seva jornada laboral; és a dir, la jornada que tenien declarada en el contracte no era la que feien, feien molt més. És aquest el treball que continuarem fent i que tenim molt clar que prioritzarem. I entorn d'aquest aspecte, jo crec que tots ens haurem d'ajudar. Vostè deia: «No ho han presentat, perquè no tenen garantit el suport de tots els grups parlamentaris. Que la presentin, i segurament podran modificar aquest element. Jo crec que també hi ha hagut missatges directes del mateix Govern de l'Estat, que no vol..., diu: «La modificarem parcialment. Però han dit clarament que no la retiraran. Jo, en això..., que la presentin, crec que tot el Parlament és conscient de quina és la postura del conseller i del Govern de la Generalitat respecte a la situació de la prevalença de convenis, respecte a la necessitat de modificar l'article 42, respecte al que han suposat, de precarietat laboral, les últimes reformes laborals. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Tothom n'és conscient, i ho dic des d'aquest faristol, que la presentin. Estic segur que, presentant-la...
Conseller, se li ha acabat el temps.
...farem una passa endavant en la millora de les condicions laborals dels treballadors i treballadores de l'Estat espanyol, perquè nosaltres no tenim cap problema en que tots millorin...
Conseller...
...i, especialment, de Catalunya. Gràcies. Gràcies president, i disculpi.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la desprotecció social]] [[300-00037/12]] La següent interpel·lació és sobre la desprotecció social. La formula el Grup Parlamentari de Ciutadans i, en nom seu, presenta la interpel·lació la diputada senyora Noemí de la Calle.
Gracias, presidente. Buenos días a todos, diputadas, diputados, conseller. Supongo que recordará que, en junio de 2017 interpelé a su predecesora por la gran desprotección social a la que nos tenía sometidos. Y más de un año después, pues, la situación no sólo no se ha revertido, sino que ha empeorado. Los indicadores de riesgo de pobreza han empeorado. Según el Idescat, uno de cada cinco catalanes, viven en situación de riesgo de pobreza. Y la desastrosa gestión que se está haciendo de la renda garantizada de ciudadanía, pues no ha ayudado a paliar esta situación. Son repetidos los incumplimientos de la ley, como el silencio administrativo positivo o las denegaciones indebidamente justificadas. Supongo que recordará también que, el mismo día que interpelé a su predecesora por la desprotección social, los gestores de las residencias y los trabajadores que atienden a nuestros mayores se manifestaban a las puertas de este Parlament, contra la gestión de la Generalitat, pidiendo un poco de dignidad para el sector y los usuarios. Y por aquellos entonces, Cataluña era la segunda comunidad autónoma de España con las listas de espera más altas en dependencia, que ya era como para ponerse rojo. Pero es que, un año después, hemos pasado a ser campeones en listas de espera, siendo Cataluña la región de España con las listas de espera en dependencia más largas. Y es que la desprotección al sector de la dependencia es uno de los más sangrantes y eso es debido, entre otras cosas, porque ustedes incumplen la Ley de servicios sociales, que obliga a actualizar la cartera de servicios sociales cada cuatro años. Y han pasado doce años y seguimos con la misma cartera. Y las personas que nos sigan desde casa se preguntarán por qué algunos estamos emperrados en que se realice esta actualización de la cartera de servicios sociales. Y es por el hecho de que tengamos una cartera desfasada se traduce, entre otras cosas, en que las ratios de profesionales no sean las adecuadas y que los módulos económicos estén desfasados. Y mientras tanto, todo ha subido: el IVA, los suministros, y las residencias no cubren los gastos, los trabajadores ven precarizados sus trabajos y los usuarios de las residencias han visto cómo ha caído en picado la calidad de la atención que reciben. Y se han dado casos, en residencias, en los que un cuidador era responsable de hasta treinta personas. Y ayer, en esos momentos spa de la sesión de control al Gobierno, en el que los miembros de su grupo parlamentario, pues le hacen esas preguntas masaje, pues..., claro, ¿no?, le hago una..., le toco aquí, conseller, que sé que le va a gustar, pero aquí no, porque le puedo hacer pupa, y claro, le hicieron una pregunta a medida, para que pudiese irse por los Cerros de Úbeda, pero hoy no se va a escapar, conseller. Contésteme: ¿cuándo piensa actualizar la cartera de servicios sociales para que responda a las necesidades de hoy en día, y para que responda a las necesidades de los usuarios? Y también le quiero preguntar, conseller, si: ¿Va a seguir en la línea de su predecesora, a interesarse por el sector sólo por lo relacionado con el procés? Porque claro, supongo que a estas alturas ya debe saber que el anterior Govern, no sólo se conformaba con acosar a los funcionarios, sino que también se atrevieron con entidades y residencias, llamando a directores de residencias, para que ingresasen sus impuestos en la hacienda catalana. Y nos gustaría saber si usted esto también lo va a hacer. Mucho me temo que van a seguir alejados de la realidad, y desprotegiendo a la ciudadanía. Y fíjese la distancia entre su realidad, la realidad del Govern, y la realidad que hay, fuera de estas paredes. Porque..., el miércoles pasado, en la Comisión de Asuntos Sociales, votábamos una propuesta en la que se pedía aumentar las plazas en los centros de día de un municipio de Tarragona, de Roda de Berà, y su grupo parlamentario votó en contra argumentando que la conselleria le había informado que no había demanda suficiente en el pueblo. Pues fíjese si están ustedes alejados de la realidad, que dio la casualidad que esa misma mañana, unos vecinos de ese pueblo, de Roda de Berà, estaban registrando en el Parlament más de 1.200 firmas de ciudadanos pidiendo la ampliación de plazas para atender a los mayores, ¿eh?, a unos metros, ¿eh?, de donde se estaba negando que estas plazas fuesen necesarias, ¿eh? ¿En qué mundo viven, conseller? Salgan del procés y pongan un poco de atención a lo que pasa en Cataluña y, salgan del procés y miren más allá. Y vean cómo está el sector de la discapacidad. ¿Va ser esta la legislatura en la que se dé tranquilidad al sector de los centros especiales de empleo, esos que dan trabajo a las personas con discapacidad? Porque como lo de dividir se les da muy bien, con sus recortes, con la modificación de criterios de distribución de ayudas, sus incumplimientos de la normativa estatal de subvenciones por las que las entidades les han llevado a los tribunales, pues lo que han conseguido es partir al sector por la mitad, porque para venir del sindicalismo, pues hacen demasiado uso de las viejas tácticas de la patronal, haciendo suya la máxima esa de: divide y vencerás. ¿Puede usted afirmar que no va a aplicar ninguna política que conlleve la pérdida de puestos de empleo de personas con discapacidad? Porque los que observamos de cerca los movimientos de la conselleria, estamos aterrados, aterrados con los recortes del sector. Porque para proteger a los colectivos con especiales dificultades, lo que hay que hacer es subirles al 75 por ciento la subvención del salario mínimo interprofesional y no recortarle el 25 al resto de personas con discapacidad, que es lo que ustedes han hecho. ¿Van a desplegar la Ley de lengua de signos catalana y la van a dotar de suficiente presupuesto? ¿Se han parado a pensar en las situaciones a las que se tienen que enfrentar las personas sordas, por la falta de intérpretes? Porque es que, en Lleida hay sólo un intérprete, para toda la provincia. Y claro, si una persona sorda..., vamos a ponernos en situación, tiene que pedir hora en el médico, tiene que llamar para pedir un intérprete, ¿no?, o, bueno, tiene que pedirlo. Esperar a que el intérprete tenga un hueco para acompañarle al CAP, para solicitar esa visita al médico. Una vez que ya tiene día y hora de visita, tiene que volver a pedir un intérprete, para que le acompañe el día que le toque ir al médico. Si ese día, el intérprete no tiene hueco, cosa que suele ocurrir, porque solo hay uno en toda la provincia de Lleida, pues tiene que volver a pedir otro intérprete, que le vuelva a acompañar al CAP para que le cambien la cita. ¿Y, se da cuenta del maltrato institucional que supone esto, que una situación así es insostenible? Conseller..., ¿es consciente, también, que somos campeones en pobreza infantil? ¿Por qué los partidos que dan apoyo a su Gobierno votan en contra de cualquier iniciativa que pida un aumento de la inversión en infancia? ¿Por qué a esta parálisis permanente del Govern en todo lo relacionado con la infancia, se ha sumado el aumento de la llegada de menores no acompañados, que ha terminado por colapsar, ya, el maltrecho sistema tutelar de menores? Y mire, el año pasado, cuando los grupos de la oposición le preguntábamos por los sobresaltos de aquella legislatura, que eran incontables, el desmantelamiento de una red de explotación sexual que captaba menores tutelados; las críticas sindicales; el caso de Ricard Calvo; los centros de acogida sobresaturados, con niños que ya entonces estaban durmiendo en los pasillos de los centros; el caso de los niños de la cola; pues ustedes nos acusaban de amarillismo, para que dejásemos de hablar del tema y para que dejásemos de poner el foco en algo tan importante como es la atención a la infancia. Y ya entonces, los directores de centro nos alertaban que estaban recibiendo llamadas de esta conselleria, instándoles a poner colchones en el suelo, ¿eh? Y con estos antecedentes, no nos extraña lo que está pasando con los menores no acompañados. Y miren que algunos ya se lo advertíamos, ¿eh? Mi grupo parlamentario presentó, a principios de 2017, una propuesta para aumentar los recursos para los menores no acompañados, porque era evidente el incremento de la llegada de estos niños. ¿Y sabe lo que hicieron ustedes? Nada, ¿eh? Y no es de extrañar que se monten los pollos que se montan en los centros, que son titular, día sí y día también, y no es porque no tengamos profesionales capaces y bien preparados, sino porque su conselleria, pues, los tiene en unas condiciones que para nada son adecuadas, porque les faltan recursos para poder llevar a cabo una acción educativa eficiente. Piense, también, en esos profesionales. Y mire, evidentemente, la intimidad de los menores es sagrada, pero ante los alarmantes casos de menores que han dormido en la Ciudad de la Justicia y en las comisarías, teniendo que comer, en muchos casos, de la caridad de los Mossos, que les proveían de lo que podían; ante esta alarmante desprotección por parte de la Administración, que debería protegerles, la oposición tiene el deber y la obligación de reaccionar y empujarles a ustedes a tomar medidas, para que no ocurran estas cosas. Conseller: ¿Va a sacar a los menores del suelo de las comisarías, sí o no? Porque, aunque usted lo niegue, las informaciones que nos llegan es que muchos de ellos siguen durmiendo en las comisarías. Tras años de promesas y powerpoints, en Cataluña tenemos un problema crónico con los distintos governs, porque en este Parlamento se aprueban leyes muy necesarias, algunas que han sido pioneras en derechos sociales, pero que quedan en papel mojado, porque tras hacerse la foto y salir en todos los titulares, pues, se guardan en un cajón y no se despliegan, eh?, ya que el Govern está en otros temas que nada tienen que ver con proteger al ciudadano, porque parece ser que este Govern está más preocupado por convertir la Generalitat en la sede de coros y danzas que en desplegar las leyes aprobadas. Y bailar está muy bien porque es muy sano, pero, conseller, entre baile y baile, ¿van ustedes a actualizar la cartera de servicios sociales?, ¿van a desplegar la Ley de accesibilidad?, ¿van a desplegar la Ley de lengua de signos catalana? Entre baile y baile, ¿van a encontrar un hueco para desplegar la Ley de infancia, que desde 2010 no tiene reglamento? Porque aquí no hay enemigos exteriores que se lo pongan difícil, estas leyes son competencia de la Generalitat, es responsabilidad de su conselleria, y si no lo hacen es porque no les da la gana. Y las leyes no solo hay que aprobarlas, lo que hay que hacer es crear, creérselas –creérselas– y dotarlas de los recursos humanos y económicos necesarios para garantizar los derechos que ellas recogen. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Respon el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor Chakir El Homrani.
Gràcies, president. Diputats, diputades, conselleres..., diputada De la Calle, no..., sí..., era absolutament conscient de que van fer aquesta interpel·lació el 27 de juliol del 2017. Igual que..., mira si n'era conscient que l'hi diré una frase –no sé si se'n recordarà-: «Una cosa és que no els agradi com gestionem la política pública del benestar social del país, però sembla totalment fora de lloc que vostès vulguin fer creure a la ciutadania que avui, en aquest país, el sistema és un desastre, la gent no rep prestacions i serveis i que no hi ha cap tipus de suport institucional. Li sona aquesta frase? Li sona? La hi va respondre la consellera Bassa. Perquè, com que n'era absolutament conscient, m'ho he mirat i veig que no sortim d'un frame; d'un frame que crec que el que fa és deslegitimar una part molt important de la feina que té l'obligació, només faltaria!, tota oposició, de control del Govern, d'iniciatives parlamentàries. Però, és clar, quan el que fas és una espècie d'exercici molt vinculat..., ha sigut impossible que vostè no parlés del procés, sí. [[Veus de fons.]] Sempre ens diuen que parlem únicament d'això, però, vostè, en aquesta interpel·lació, n'ha hagut de parlar; suposo que és habitual. Però, fins i tot, en aquest àmbit ho fan des de la mateixa perspectiva que quan parlem del dret col·lectiu que tenim els ciutadans i les ciutadanes d'aquest país de poder guanyar un projecte col·lectiu de forma democràtica per les urnes; ho fan des de la mateixa lògica, que és la lògica de l'enfrontament, que és la lògica d'intentar polaritzar al màxim. I no és... –i crec que em coneix vostè–, no és el tipus de política que faig ni a la que dono suport. A partir d'aquí, vostè ha anat situant diversos aspectes. Fins i tot, ha tingut la capacitat de donar poca importància, de minimitzar... –suposo que és perquè no tenen cap responsabilitat municipal–, minimitzar el contracte programa de serveis socials. Ho ha fet. Suposo que és això: perquè com que no tenen cap responsabilitat municipal, no són capaços de valorar el que significa que hi hagués un compromís de 814 milions i que acabem amb un compromís superior als 900 milions. No saben valorar el que significa, per a tots els ajuntaments d'aquest país, que són la primera línia que han atès els ciutadans i les ciutadanes d'aquest país, l'increment en el contracte programa. Jo ho entenc que no..., perquè no en són conscients –no en són conscients. En tot el seu discurs no m'ha dit res sobre polítiques preventives. Això també forma part de la diferència política entre vostès i nosaltres. Nosaltres tenim una obsessió de que la millor política social és la preventiva. I per això reforcem els equips d'atenció bàsica amb més de 850 persones. Això pots dir que no és res. És legítima, només faltaria, tota la crítica. Ara, minimitzar la importància del contracte programa és minimitzar la importància dels ens locals; del color polític que sigui –perquè li asseguro que em trobo amb ajuntaments de tots els colors polítics, excepte del seu perquè no en tenen; però em trobo amb tots els colors polítics. I soc molt conscient de la importància de la feina que fan els serveis socials bàsics, de la importància d'impulsar aspectes com el SIS, que és una millora en inversió en polítiques preventives per a la infància, cabdal, amb la importància que té que introduïm programes i noves estratègies entorn de les famílies, amb la importància que té que els educadors i les educadores socials, els treballadors i les treballadores socials, tinguin un suport per part dels gestors administratius i puguin dedicar el cent per cent de la seva feina al treball amb les persones vulnerables. També, vostè m'ha parlat de dependència. El que no ha dit és com es finança la dependència. És curiós, eh?, perquè tenen aquesta gran capacitat d'oblidar-se'n, i no explicar què és el que invertim en dependència i qui ho inverteix. Perquè, és clar, vostès han estat donant suport a un govern de l'Estat, i canvis no n'hem vist cap. No ha sigut capaç d'explicar que la dependència, per cada 10 euros, 7 euros els fica el Govern de la Generalitat, 2 euros els fiquen les persones que tenen aquests serveis amb el copagament, i 1 euro el fica el Govern de l'Administració central. Això no han sigut capaços d'explicar-ho. En aquest temps, tampoc no ho han fet. És clar, m'ha situat: «Vostès no han fet res, únicament pensen en el procés. De març del 2016 a setembre del 2018 hem passat, en dependència, de 137.610 persones beneficiàries a 168.518 persones beneficiàries, en tots els seus àmbits; un 22,5 per cent. I podríem entrar sobre els prestacions actives: un increment d'un 19, 5 per cent; podríem parlar sobre els centres de dia per a persones amb discapacitat, amb un increment del 18,1 per cent; podríem parlar de les places de llar de residència, amb un increment d'un 21,6 per cent; podríem parlar dels habitatges de salut mental, amb un increment del 207,1 per cent. I això no treu que sigui el primer que digui aquí que tenim moltíssims reptes –que tenim moltíssims reptes– en aquest àmbit, que tenim la tira de reptes en aquest àmbit, amb les persones al centre, i que som conscients de les dificultats en el desplegament de la dependència. Ara, també som conscients d'on es generen aquestes dificultats i també som conscients dels esforços que estem fent. És igual que amb els centres especials de treball. Miri, jo puc discutir sobre si estan d'acord o no amb el model que plantegem. Hi tenen tot el dret, només faltaria, a no estar d'acord amb el model que plantegem. Hi tenen tot el dret, és que només faltaria. Ara, és clar, que em digui el que em diu, quan som dels pocs territoris que fem fons propis amb suport als centres especials de treball, que estem amb fons propis sempre... Sempre ens comparen el 2010. Ah, doncs, en fons propi, el 2011, vam fer 29 milions, gairebé 30: 29,8, i ara mateix estem en 33 milions i mig de fons propis. Ah, anem a veure la Conferència Sectorial. El 2011 eren 56 milions, ara en són 50. Ho veiem, no? –ho veiem. Fins i tot, diu: «S'eliminaran llocs de treball. Curiós, perquè, és clar, amb aquest drama que hem fet..., han augmentat, els llocs de treball en centres especials de treball, en aquest últim any. I això no significa que apostem per un canvi de model, ja el treballem amb el sector, i som conscients de la dificultat, però ho tenim molt clar –ho tenim molt clar. Som una societat cada cop més diversa. Som una societat que aborda situacions molt diverses de les persones a les que hem d'atendre, de les persones que en formem part. Tenir una visió unifor..., uniformitzadora –no em surt la paraula–, uniforme de les persones amb discapacitat, no tenir en compte les especials dificultats, crec que és un error com a govern. I és això el que fem. Ah, però aquí mai he escoltat, eh?, reclamar que aquest 50 per cent del salari mínim, amb la conferència sectorial arribi, que és el que hauria de fer. Bé, no ho farem. M'ha parlat... –és que m'ha parlat de tantes coses que no podré tocar-ho tot–, m'ha parlat dels MENA. Jo no parlo de MENAs. Jo parlo d'adolescents i joves migrats sense referents adults ni familiars. Perquè la paraula MENA és una espècie de categoria amb la qual crucifiquem, és una manera de situar-ho. És curiós, no m'ha fet cap reflexió sobre aquests 38 milions del decret de l'Estat, dels quals únicament 2 han vingut a Catalunya i que no s'ha tingut en compte el que, per nosaltres, és clau, el criteri clau, que és: els joves, els infants que estan en el sistema de protecció..., no al registre d'arribades, perquè al final el que tenim són els que estan en el sistema de protecció. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Sobre infància...
Conseller, se li ha acabat el temps.
Sí. Sobre infància i sobre renda garantida, en la rèplica li acabaré d'explicar, com a mínim, de plantejar-li la meva visió sobre el que ha dit. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica és el torn altre cop de la diputada.
Bueno, como le he dicho..., claro, usted está acostumbrado a esas preguntas masaje, y, claro, cuando le hacen un verdadero control al Gobierno, pues, claro, le pasa que..., es que no me ha contestado porque no me puede contestar. Los indicadores de pobreza han aumentado en Cataluña. En dependencia, pese a todos estos datos que usted ha dado, hemos pasado a ser campeones en listas de espera en dependencia. Y en pobreza infantil, pues, estamos, pues, como estamos también: a la cabeza de España en pobreza infantil. Y, mire, me habla usted del mundo municipal. Empiece por escuchar a los concejales suyos de los municipios grandes; concejales que están en el Gobierno, que se quejan de la gestión de su conselleria, ¿eh? No me ha contestado. ¿Va a actualizar la cartera de servicios sociales? ¿Va a desplegar la Ley de accesibilidad? ¿Va a desplegar la Ley de lengua de signos de la lengua catalana y dotarla de presupuesto? ¿Va a evitar la pérdida de puestos de trabajo para personas con discapacidad? Y discúlpeme, mire, usted ha dicho que yo he hablado de MENAs. Coja usted mi intervención y mire si yo he dicho la palabra MENAs. No, he dicho, en todo caso, «menores no acompañados. Y, ¿sabe qué?, quien categoriza es su Gobierno, que nos llama «bestias taradas. Así que, por favor, tenga un poquito de cuidado. [[Aplaudiments.]] Infancia. ¿Van a incrementar el personal de la DGAIA, personal que tienen abandonadísimo? ¿Es consciente usted de que la situación en la que están los trabajadores..., cómo están sufriendo en esos centros por el abandono de la Generalitat? En vez de tener a los menores tutelados aparcados en centros sin recursos ¿van a concebirlos como espacios terapéuticos y dotarlos de infraestructura? ¿Van a facilitar el trabajo a los profesionales y van a poner en sus manos herramientas necesarias para que puedan desarrollar su trabajo? Y mire, no me hable de la Ley de dependencia, todos sabemos la infrafinanciación que tiene y la reconocemos. Pero es que hay otras comunidades autónomas con las mismas limitaciones económicas que han puesto todo de su parte y todos los recursos necesarios para reducir esas listas de espera. Y aquí en Cataluña han aumentado. Ahora somos campeones, se lo recuerdo. ¿Cuándo va a eliminar la flexibilidad de las ratios para que las personas que cuidan de nuestros mayores no vean reducida su dedicación al apoyo que han de dar a sus usuarios y tener que atender, una sola persona, a treinta? ¿Qué va hacer, para romper con esa congelación salarial a la que se ven sometidos los profesionales de la atención a la dependencia, por sus continuos recortes? El año pasado, en la interpelación que le hice a la consellera Bassa, vino una delegación de trabajadores de residencias y se tuvieron que ir sin respuesta. ¿Hoy tampoco la tendrán? Y respecto a la discapacidad, mire, su modelo es el de los impagos del sector. Y, mire, cuando le hemos preguntado por estos impagos, usted siempre le ha echado la culpa al 155, porque, claro, o sea, son buenísimos poniendo excusas, no tanto poniendo soluciones. Pero es que, mire, es que este es el modelo, este es su modelo de la discapacidad, esto es lo que están haciendo con el sector. Mire: «Los centros especiales de empleo protestan por los recortes de la Generalitat –esto es del año pasado en septiembre, ¿eh?, antes del 155–, «La Generalitat debe 33 millones a las personas con discapacidad –catalanes–, «El impago de las ayudas enfrenta a entidades sociales y Generalitat –2015–, «El Govern dejó sin pagar 16 millones a cinco mil personas con discapacidad. Este es su modelo para la atención a la discapacidad. Miren, en Cataluña estamos muy por debajo de la media del gasto que las comunidades invierten en servicios sociales y promoción social. Y esto es una decisión suya. Cuando ustedes se ponen a hacer el presupuesto, deciden qué porcentaje se va para la atención social, y en Cataluña se destinó solo el 6,79 por ciento de su presupuesto a servicios sociales y promoción social. Está muy por debajo de la media, y estamos hablando de tantos por ciento. Así que no hablemos de «es que no llegan fondos. No, de los fondos que tenemos, el Govern de la Generalitat destina..., o sea, el porcentaje que destina está por debajo de la media española, ¡estamos en undécimo lugar! Recorten ustedes en reuniones, en atenciones protocolarias, en subcontrata –ahora que se van a poner a hacer el presupuesto–, en gastos de publicaciones, en publicidad institucional, en altos cargos, en asesores a dedo, en la burbuja informática de los CTiTI –que todos ya sabemos para qué la querían–, supriman la partida de los expresidentes de gobierno, supriman el CAC –ese chiringuito enchufapolíticos en desuso–, supriman el Cesicat y la propaganda procesista del señor Maragall, que ya ha anunciado que va a abrir de nuevo las embajadas... Saquen dinero de ahí, destínenlo a lo que realmente importa, a lo que puede mejorar la vida de las personas. Mire, para finalizar, hoy tiene la oportunidad de empezar a decir la verdad, de dejar de escudarse siempre en el 155 para tapar la desastrosa gestión [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] de la conselleria, de reconocer que mientras construían su república imaginaria...
Diputada...
...desmantelaban el estado de bienestar.
...se li ha acabat el temps.
Yo quiero finalizar mi intervención de la misma forma que terminé en julio del 2017 y que, por desgracia, sigue siendo necesario recordárselo: menos malversar el dinero de todos los catalanes con sus performances independentistas...
Diputada...
...y más atención a la discapacidad, a la pobreza o a la discriminación, menos dinero para la independencia y más dinero para la atención a la dependencia. [[Aplaudiments.]]
Per a la rèplica, conseller, quan vulgui.
Gràcies, president. Miri, diputada, vostè aconsegueix una cosa que és molt..., que a mi..., està molt bé, eh?, perquè..., és que miro els cinc minuts i ja són quatre cinquanta-tres, i dic: quin poc temps que tinc per poder rebatre una miqueta aquesta idea que té aquesta – a part que l'educació no la mantenen mai, però bé...– idea que tenen... Perquè en el fons és el mateix..., en qualsevol dels àmbits, el discurs és el mateix, el tenen preparat. És a dir, diputats i diputades: m'han sentit parlar en algun moment, durant la meva intervenció del 155, en la primera intervenció? Me n'han sentit parlar? Oi que no? D'acord. M'han sentit parlar de la república –i, sí, soc república i defenso la república a Catalunya–, m'han sentit parlar de la república? No. Veuen com tot està molt guionitzat? És aquell element que és el pitjor –i sento dir-ho així–, és el que més greu em sap, que és la utilització dels reptes amb les persones més vulnerables del país per mantenir un relat polític que tenen molt clar, i que no variarà, i que, respongui el que respongui, els importa bastant poc. I crec que aquesta reflexió l'hauríem de fer. A partir d'aquí, miri, vostè sap quants milions de fons de contingència hem aprovat des del juny, en què es constitueix aquest Govern, fins ara per a l'atenció dels infants i adolescents migrats sense referents familiars? Ho sap? No, perquè no l'interessa –perquè no l'interessa. Trenta milions d'euros. Miri, jo tinc virtuts i tinc defectes, com tothom; però una de les virtuts que tinc és una motxilla lingüística bastant interessant. I això em permet que quan vaig als centres on estan aquests joves, que el 85 per cent són d'origen marroquí, parlo dàrija i els puc parlar a ells directament i els puc preguntar: «Per què heu vingut? Com ha sigut el procés? Com esteu?, etcètera. Faig aquest exercici, tinc aquest avantatge, el puc fer –el puc fer. I, miri, jo soc conscient que tenim molts reptes. Ara, els puc dir que aquests nois, del sistema de protecció a Catalunya, no en parlen malament; que en molts casos tenen clar que és un bon sistema, i en molts casos, en el seu projecte migratori, han decidit en quin sistema volen estar. I és així. I soc conscient de passar d'unes xifres de tres-cents, quatre-cents joves a passar..., l'1 d'octubre hem superat els tres mil. Això tensiona el sistema d'infància, està claríssim que tensiona el sistema d'infància, està claríssim que la generació de places per donar resposta... Perquè el que tenim molt clar és que no diferenciarem els menors per origen, amb la qual cosa la generació de places en el sistema d'infància, amb tot el que comporta aquesta generació de places, és més complexa. Ara, tothom està entrant al sistema de protecció. I ho estem fent, i és amb l'esforç dels professionals, és amb l'esforç d'aquells ajuntaments que vostès no coneixen, és amb l'esforç de les entitats, és amb aquest esforç. Vostè em parlava de les polítiques a les persones amb discapacitat. Sí, per això som els únics que ara farem una cosa que a l'Estat espanyol no s'ha fet, en cap lloc, que és avaluar la legislació i les polítiques públiques segons la Convenció de drets per a les persones discapacitades de Nacions Unides, que serà l'element de diagnosi que ens permetrà afrontar el que ha de ser el full de ruta en matèria de persones amb discapacitat. Això també..., però això no ho faran, això no ho valoraran. Igual que no valoraran el treball que s'està fent entorn de passar de 65.000 beneficiaris en la renda mínima d'inserció a 115.000 amb la renda garantida, i amb els problemes que hi ha hagut en el desplegament. Per què? Perquè vostè, que va ser ponent de la llei, també sap que es va pactar un desplegament progressiu fins el 2020, però ens n'oblidem ràpidament. Hi han tants àmbits, tants àmbits en els quals...
Conseller, se li ha acabat el temps.
...li podria discutir, sent conscient de... –sí, president, ara acabo–, sent conscient dels reptes, li podria discutir el seu relat. Però en el fons, com que soc conscient que el que fan és un relat i és el mateix relat que fan en tots els àmbits polítics, que és el relat de la confrontació, és el relat de no cercar solucions, és el relat d'unes persones...
Conseller, se li ha acabat el temps.
...que mai han tingut responsabilitat de govern, tampoc em preocupo massa per no haver-ho pogut fer amb el temps... [[El president retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el tracte dispensat als interns dels centres penitenciaris catalans]] [[300-00038/12]] La següent interpel·lació és sobre el tracte dispensat als interns dels centres penitenciaris catalans, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. La formula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gràcies, president. Bon dia diputats, diputades, consellers, consellera Capella. Repetimos; repetimos porque ya en el anterior Pleno ya le hice esta misma pregunta, que además se la hice de forma muy precisa, muy concisa, y le dije si usted podía asegurarme que los presos del procés están recibiendo exactamente el mismo trato que el resto de internos. Claro, una, ingenuamente, piensa que cuando hace una pregunta así, precisa, concreta, que la respuesta, pues, va a ser en la misma línea. Pero no; es que usted ni siquiera me contestó. Una cosa que parece que está de moda en las filas de su Gobierno; ayer mismo lo vimos con el presidente de la Generalitat, con ese espectáculo que dio aquí, lamentable, que pide comparecer, pero luego se esconde detrás del vicepresidente para no contestar. Vaya, bochornoso. Eso sí, lo hizo con la ayuda inestimable del presidente del Parlamento que interpreta así el Reglamento, según le viene, ¿no? Un poco como hace usted también con el Reglamento penitenciario. Yo le voy a explicar el Reglamento penitenciario. Mire, con el reglamento en la mano, señora Capella, poniéndonos en el mejor de los escenarios, los internos tienen cinco vis a vis al mes como máximo. Es decir, cinco visitas al máximo es a lo que puede aspirar cualquier interno, cualquier interno que no sea compañero de partido suyo, por lo que parece, freguis el terra o no freguis el terra. Y esto se lo digo por ese mensaje que me hizo llegar el señor Basté de parte de Junqueras, después de haberlo visitado en la cárcel. Ah, mire, me imagino que esta visita la contabilizarían, ¿no?, dentro de estos cinco vis a vis, porque como me dice usted que son tan rigurosos con el reglamento... Pero, claro, ¿qué pasa? Que es que no cuadran los números, señora Capella. Hasta veintiuna visitas, hemos visto, ¡veintiuna visitas en un mismo día! Que esto no hace falta que me lo confirmen ni no, porque lo hemos visto todos, titulares con su correspondiente foto al lado. Entonces, ¿en base a qué artículo del reglamento se permiten hasta veintiuna visitas al día, señora Capella? Porque yo supongo que al resto de internos les interesará saber este artículo para usarlo también, para poder recibir visitas a tutiplén. Vamos, va a ser usted la consellera más querida por la población reclusa. Según me dijo el otro día en sede parlamentaria, aquí mismo, en el Pleno, señora Capella, esas visitas –hasta veintiuna visitas en un mismo día, que es que se dice pronto– se hacen en el marco de un derecho que me dice que tienen las autoridades. Le leo lo que me dijo exactamente; me dijo: «Sí, a Catalunya, com a la resta de països democràtics, les autoritats tenen l'obligació i el dret de visitar les presons i visitar els presos, y encima añadió: «cosa que ningú del seu grup parlamentari –ningú–, ha fet mai, visitar les presons. Vamos a ir por partes con la frase, porque es que no tiene desperdicio. Empiezo con esta última parte, ¿eh?, «cosa que ningú del seu grup parlamentari –ningú– ha fet mai, visitar les presons. Hombre, consellera, no mienta, que está feo, ¿eh?, porque es que mi grupo parlamentario..., yo misma, ¿eh?, he ido a visitar las prisiones catalanas. Pero es que además usted sabe perfectamente, señora Capella, que en el primer encuentro que tuvimos usted y yo con su jefe de gabinete, además, cuando la nombraron consellera, lo primero que le hice fue expresar mi deseo de volver a ir a visitar las prisiones catalanas. Y ¿sabe qué me contestaron? Que no lo pidiera individualmente, que nos harían llegar una propuesta para que fuéramos los grupos conjuntamente a visitar las cárceles. ¡Y me dice, me reprocha que no hemos ido! Hombre, hay que tener cara, ¿eh?, señora Capella. Pero sigo, sigo con el análisis de la frase, porque tiene miga. Dice que «aquí, como en el resto de países democráticos, las autoridades tienen la obligación y el derecho de visitar a los presos. Mire, si por el resto de países democráticos se refiere a Narnia, entonces sí, allí deben de tener esos derechos y esas obligaciones, porque lo que es aquí ya le digo yo que no, ¿eh? Para empezar: periodistas, empresarios, sindicalistas..., ¿qué tipo de autoridad son, señora Capella?, ¿qué tipo de autoridad? Ya se lo digo yo: según el Reglamento penitenciario, ninguna. Vamos con las autoridades: Torra, Torrent, consellers, diputats que están yendo..., lo que el Reglamento penitenciario permite son visitas de autoridades a los centros penitenciarios; no a los internos: a los centros penitenciarios. Y, mire: «Visita institucional de la Diada a Carme Forcadell en la cárcel de Mas d'Enric, «Torra, Torrent y Aragonès visitan a los presos en Lledoners para preparar el nuevo curso político. Eso no son visitas a los centros, esto son visitas a internos concretos. Pero es que, además –además–, tampoco cualquier autoridad puede ir en esa calidad de autoridad: solo aquellas que tengan competencias sobre las prisiones catalanas. Entonces, la señora Colau, que visita a los presos independentistas; Urkullu, que visita a Junqueras en la prisión de Lledoners; los concejales, los exconsellers, etcétera, tampoco –tampoco– son autoridades competentes en esas prisiones. Por no hablar tampoco ya del señor Otegi, que visita en Lledoners a los políticos catalanes presos; es al que vinieron aquí a hacer esa defensa ayer, ¿eh? O el señor Pablo Iglesias. Mire, sin límite de tiempo, sin cacheos y con asesores, así visitaba Iglesias a Junqueras. Vamos, sin tiempo, sin límite de tiempo, sin cristal, sin cacheo... ¿Para qué fue el señor Iglesias? ¿Para ver a ver cómo están las condiciones de los internos en las prisiones catalanas? No. ¿Para hablar y ver los problemas del personal de prisiones? Tampoco. No, no, el señor Iglesias fue como emisario del Gobierno a negociar un bochornoso pacto de la cárcel, a intercambiar presupuestos por indultos, impunidad, que es lo que ustedes quieren y es lo que están buscando. Señora Capella, ¿me va a decir en base a qué se están permitiendo estas visitas? ¿Quién está autorizando estas visitas? ¿Las están autorizando los directores de los centros? ¿Las está autorizando la dirección general? ¿Quién? ¿El director general de Prisiones? ¿Usted? ¿Quién está autorizando estas visitas? Yo le pido que me lo explique, y como no tengo esperanzas de que lo haga, porque el otro día tampoco me contestó –ya nos conocemos, señora Capella–, voy a solicitar por escrito todas estas cuestiones y también la resolución, si es que existe, donde se ampara esta decisión, porque ya le digo que ni son autoridades en la mayoría de los casos ni son visitas a los centros en ninguno de los casos. Que también le digo: si tienen ustedes interés en visitar las prisiones, no vayan a Lledoners, no, vayan a Quatre Camins, que se cae a cachos –que se cae a cachos–, tanto que me dice a mí que vaya a las prisiones. Vayan ustedes y miren a ver en qué condiciones tienen allí a los funcionarios y a los internos. Vayan y hagan su trabajo, porque es que ni para eso aprovechan las visitas. Cuando vayan –cuando vayan–, aprovechen la visita, pregunten a los funcionarios qué les parece que vayan a cobrar sus pagas catorce años después, pregúntenles. O cuando vayan, aprovechen, echen un vistazo a ver la media de edad que tiene el personal que está haciendo funciones de vigilancia en los patios, a ver si así toman consciencia ya del problema que tienen con el envejecimiento de la plantilla de una vez. Y, por cierto, señora Capella, si me va a contestar usted, como hace siempre, que yo estoy poniendo en duda el trabajo de los funcionarios, ahórreselo, porque yo el trabajo que estoy poniendo en duda es el suyo, el suyo como máxima responsable de las prisiones en Cataluña. No me quiero ni imaginar la presión que tienen que estar sufriendo los funcionarios recibiendo órdenes políticas suyas, no me quiero ni imaginar lo que tienen que pasar los funcionarios que tienen que atravesar, para ir a su trabajo, esas quedadas que montan allí los comandos separatistas, a las puertas de las prisiones, que, por cierto, invaden el perímetro de seguridad de los centros, pero usted lo permite, claro que sí, a usted le da igual. Dejen de poner a los funcionarios en esas condiciones, dejen de poner a los funcionarios entre la espada y la pared. Ya está bien. Y, hablando de funcionarios, por cierto, ya hay una denuncia de un jefe de servicio en Lledoners que pone de manifiesto –pone de manifiesto– todas estas... –señora Capella, escuche, por favor, que si no luego, claro, no me puede contestar–, todo este trato de favor que se le da a los presos. ¿Qué trámites le han dado a esta denuncia? ¿Qué han hecho? ¿Han hecho alguna investigación al respecto? Mire, si esas personas que visitan a los presos día sí y día también van en calidad de autoridades, como me dice usted que van, siguiendo el reglamento este de Matrix que sigue usted, ¿por qué cuando esta diputada, por qué cuando mi grupo, yo misma, le solicito la relación de visitas de los miembros del Gobierno y de los altos cargos de la Generalitat, que están haciendo, realizando, según dice usted, como autoridades estas visitas, por qué ustedes me lo deniegan? Porque eso sí que es un derecho que tenemos todos los diputados, recogido en el Reglamento del Parlamento, preguntar y solicitar información sobre aquello que como autoridades están haciendo los miembros del Govern o el resto de altos cargos, ¿no? O sea, ir a la cárcel a hablar veintiuna veces con Junqueras eso no es ningún derecho ni está recogido en ningún reglamento, pero que el Gobierno nos informe de su actividad en tanto que gobierno sí lo es, pero ustedes me lo deniegan. Lo tengo aquí, esta es una de tantas de las peticiones que he hecho donde ustedes se niegan a darme esa información. O sea, ustedes de nuevo pisoteando los derechos legítimos de los diputados de este Parlamento, que son expertos, ustedes, en hacer esto. ¿Sabe por qué me lo deniega? Sí, lo sabe usted muy bien –lo sabe usted muy bien–: porque no quiere que trascienda el trato de favor que se está dispensando a los presos del procés, ni más ni menos, señora Capella. La transparencia en este Gobierno brilla por su ausencia. Que tenemos que pedir amparo a la Mesa en muchísimas ocasiones, con los proyectos lingüísticos de los centros, con los pagos al lobby estadounidense SGR y ahora también con este tema de las visitas a los centros penitenciarios y a los internos, a los presos del procés. A ustedes no les gusta que se les haga oposición –si es que ya lo sabemos–, por eso cierran el Parlament; por eso quieren vaciarlo de contenido, de legitimidad, por eso van montando esos chiringuitos que tienen, que cada vez que el señor Torra abre la boca crea un chiringuito nuevo... Porque ustedes, desde que tienen las llaves de la Moncloa, están comodísimos, comodísimos. Pero ¿sabe qué pasa, señora Capella? Se lo voy a decir: que el primer partido de Cataluña, que es Ciudadanos, jamás va a permitir que ustedes quiten legitimidad a este Parlamento. Y vamos a seguir haciendo oposición por la dignidad de nuestras instituciones y de los catalanes a los que representamos. Y le voy a seguir preguntando, voy a pedir amparo a la Mesa, si hace falta, así es que espero que ahora, en su turno de réplica, me conteste, porque si no, ya digo, si se va a esperar usted a que yo me canse, espérese sentada, señora Capella. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. Per respondre la interpel·lació té la paraula la consellera Ester Capella.
Gràcies, senyor president. Senyores i senyors diputats..., senyora Roldán, senyora diputada, vostè no m'interpel·la sobre el tracte dispensat als interns dels centres penitenciaris catalans. A vostè no l'importa quin tracte es dispensa a les persones privades de llibertat en els centres penitenciaris catalans. Perquè vostè no es qüestiona ni la presó ni el concepte «presó, ni la presó provisional, una presó preventiva injustificada i desproporcionada; no es qüestiona que persones innocents, que no han estat jutjades ni condemnades, rebin el mateix tracte que persones que estan complint penes per haver comès delictes o algun delicte; tampoc es qüestiona que en dictar presó provisional no s'hagin tingut en compte les seves circumstàncies personals. Senyora diputada, fa quinze dies jo també li feia una pregunta, i li preguntava: «Vostè considera que la presó –la presó– és un privilegi? De veritat ho continua pensant? De veritat vostè pot continuar mantenint això? Ser a la presó sense que s'hagi dictat una sentència és un privilegi? És normal que persones innocents siguin a la presó? Senyora Roldán, vostè, que és senadora per designació d'aquest Parlament, d'aquest Parlament, del Parlament de Catalunya..., vostè menysté aquesta institució i la Generalitat de Catalunya quan fa el que fa dos dies va fer vostè al Senat. Vostè va preguntar al ministre d'Interior, el senyor Grande-Marlaska, sobre el tracte que reben els presos a les presons catalanes. Miri, senyora senadora, segurament ha confós desitjos amb realitat, però l'hi dic: l'article 155 a dia d'avui no està en vigor. Sé que vostè, vostès voldrien que tornessin a dissoldre aquest Parlament, però l'article 155, com li deia, ja no està en vigor. És el Govern de la Generalitat de Catalunya, aquesta consellera, qui gestiona els serveis penitenciaris. Ja sé que no li agrada; ja sé que no els agrada. És a aquest Parlament i no al Senat, a qui li correspon controlar el Govern sobre el funcionament dels serveis penitenciaris a Catalunya. Sabem que vostè, que vostès conceben aquesta institució com un trampolí per ser parlamentari a les Corts Generals espanyoles. A vostè li agradaria que el departament que jo dirigeixo no tingués competències en serveis penitenciaris... Bé, ni en serveis penitenciaris ni tampoc en Administració de justícia, en memòria democràtica, ni en qualsevol altre àmbit. De fet, vostès voldrien que la conselleria de Justícia no tingués raó de ser. És més, a vostès el que realment els molesta és el Govern de Catalunya; vostès i el seu grup parlamentari, Ciutadans, volen liquidar l'autogovern de Catalunya. És això, el que volen vostès. És a dir, voldrien que desapareguéssim com a país. L'hi vaig dir fa quinze dies i l'hi tornaré a repetir avui i les vegades que calgui: a Catalunya, com a la resta de països democràtics, les autoritats públiques, les autoritats polítiques, tenen el dret –sí senyora, sí, senyora Roldán– a visitar les presons. És un dret, sí, però també és el seu deure, és la seva obligació, és la nostra obligació, el deure que tenen vostès com a servidors públics en l'exercici de les seves funcions. Però mentre vostè i la resta de membres del seu grup parlamentari es dediquen a pregonar que els presos i les preses polítiques gaudeixen de privilegis, no s'ha preocupat de visitar –sí, sí– ni de demanar la visita de cap centre penitenciari ni de cap pres preventiu ni de ningú que en aquests moments està complint condemnes en els centres penitenciaris catalans. De veritat, senyora diputada, si tant l'amoïna la situació de les persones que estan injustament privades de llibertat, vagi a veure-les, visiti-les. Si vostè com a autoritat..., vostè té la facultat de poder-hi anar. Si tant li preocupa que rebin un tracte de favor, vagi i miri i comprovi-ho directament vostè, si són veritat aquestes afirmacions que fa vostè. Però a vostè tot això tant li fa, tant li fa, no l'importa. Vostès parlen des del volgut desconeixement de la realitat que es viu en els centres penitenciaris catalans. Quina ha estat la seva resposta a la carta que els presos polítics li van enviar? Bé, en tot cas, l'ha respost el seu cap de files, el senyor Rivera. Davant les seves insinuacions sobre suposats privilegis, en aquesta carta li diuen, i llegeixo literalment: «Vostès són càrrecs institucionals facultats per visitar un centre penitenciari si així ho desitgen. Ens agradaria que ens visitessin a Lledoners, on poden comprovar de primera mà si som uns presos amb privilegis, bé sigui parlant amb nosaltres mateixos, bé sigui parlant amb altres interns del centre amb els quals convivim diàriament. I, de passada, podran avaluar el bon nom dels serveis penitenciaris catalans, guanyat gràcies a la tasca professional dels seus servidors públics. Doncs bé, el seu cap de files, com deia, el senyor Albert Rivera –ja no va deixar que contestés la senyora Arrimadas, va contestar ell– no va trigar en dir que no pensaven visitar els presos catalans. De debò els interessa conèixer de veritat la situació en què es troben i el tracte que reben les preses i els presos polítics catalans? Ho volen saber? Vagin a veure'ls. Miri, senyora diputada, nosaltres estem fent bé les coses. O és que vostè insinua –sí, sí, quan fa això insinua– que professionals de les presons catalanes no estan fent bé la seva feina? Estem complint amb el reglament penitenciari, la Llei orgànica general penitenciària, les directives que ens marca la Comunitat Europea, el que diu la Comissió Internacional per Prevenció de la Tortura i tots els organismes, tots els organismes internacionals que ens diuen com hem de gestionar els nostres serveis penitenciaris. Segur que vostè no deu tenir massa temps –no deu tenir massa temps– per poder saber què es pensa, què volia el legislador quan va legislar la Llei orgànica general penitenciària, què s'espera dels nostres centres penitenciaris. Segur que a vostè això tampoc l'interessa en absolut. Vull posar en valor la feina dels milers de treballadors públics. Són excel·lents professionals que treballen amb absoluta integritat i amb absolut respecte a la seva dimensió de servei públic i a la normativa vigent, i que no se senten ni coaccionats ni dirigits per la que els està parlant. I vostè avui aquí qüestiona els funcionaris públics, els milers de funcionaris públics dels serveis penitenciaris, que fan bé la seva feina i que custodien les persones privades de llibertat com s'ha de fer: respectant els seus drets fonamentals –respectant els seus drets fonamentals–, que els tenen tots íntegres, només tenen privada la llibertat. Quan vulgui només ho ha de demanar, pot visitar a qualsevol centre penitenciari de Catalunya el pres que vostè desitgi. Això sí, sempre que ell o ella el vulgui rebre a vostè. I així podrà comprovar vostè mateixa que el que li estic dient és veritat. Llàstima que a vostè la veritat no l'interessa, no l'interessa ni l'interessa conèixer de primera mà quina és la realitat dels serveis penitenciaris catalans. Acabo, senyora diputada. És cert, són moltes les autoritats polítiques i públiques que, a diferència de vostès, s'interessen per conèixer el tracte dispensat a les persones privades de llibertat als centres penitenciaris catalans. I sí, certament, les persones innocents, injustament empresonades, reben visites de moltes autoritats públiques. Però malgrat li pesi a vostè i al seu grup parlamentari, justament que hi hagi tantes autoritats públiques i polítiques que visiten les preses i els presos demostra que tenim presos i preses polítiques. És la constatació més clara i evident que són presos polítics. I quan vulgui parlarem del sistema penitenciari i dels serveis penitenciaris catalans, que tenim moltes coses per explicar, perquè som uns serveis de referència aquí, a Espanya i al món. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica, té la paraula la diputada Lorena Roldán.
Sí; gràcies, president. A ver, señora Capella, no me ha contestado usted. O sea, no me contesta por escrito, me lo niega, y no me contesta aquí, no me contestó el otro día tampoco a la pregunta. No me contesta, porque usted no quiere contestarme, porque sabe perfectamente que usted les está dando un trato de favor a los presos, los presos del procés. Porque quien calla, otorga, señora Capella, y lo deja usted claro, y viene aquí y hace esta justificación. Claro, como para usted son presos políticos y están injustamente encarcelados, pues entonces se ve que a eso le da a usted potestad para hacer lo que quiera, darle los permisos que haga falta, ponerles un despachito allí en Lledoners o en Mas Enric, lo que usted necesite, ¿no? Claro, eso es lo que me ha venido aquí a explicar. De hecho, se ha pasado los diez minutos con este argumento, ¿no? Mire, le voy a decir una cosa. Me ha dicho usted que a mí me gustaría que el Departamento de Justicia no tuviera competencias. No, no, a mí lo que me gustaría es que el Departamento de Justicia hiciera su trabajo, sin saltarse el reglamento penitenciario, sin saltarse las normativas, porque aquí quien desprecia las instituciones son ustedes, que se saltan las normas; son ustedes, que dieron un golpe a la democracia; son ustedes, que han cerrado el Parlamento; son ustedes, que quieren vaciar de contenido y de legitimidad este Parlamento, montando chiringuitos cada dos por tres; son ustedes los que desprecian esta institución del Parlamento. Son ustedes. [[Aplaudiments.]] Y venían aquí, venían aquí, y se burlaban de las resoluciones judiciales, se hacían selfis con los apercibimientos del Tribunal Constitucional... Vaya, lo normal, lo que hace cualquier ciudadano cuando le llega una resolución de un tribunal, hacerse fotitos, venir aquí, romperlo, montar la performance que montaban aquí, ¿eh? O sea, ¿qué se esperaban? Nosotros les estuvimos advirtiendo hasta el último momento, lo recuerdo perfectamente: la presidenta de mi grupo, la señora Arrimadas, hasta el último momento pidiéndoles que no siguieran por ese camino. Y no hicieron caso. Y ahora se sorprenden y se quejan. Y me dice usted –que me lo dijo también el otro día– que yo no cuestiono que no se les ha tenido en cuenta sus circunstancias personales para acordar la prisión provisional. ¿Qué circunstancias son esas, que, según usted, les hace diferentes al resto de presos preventivos? ¿Que son políticos? ¿Esas son las circunstancias? ¿Que son amigos suyos? ¿Qué circunstancias son esas? O sea, ¿ustedes qué se creen, que con el acta de diputada o de diputado viene una pulserita de esas del «todo incluido, de esas de los hoteles, de barra libre de impunidad? ¿Eso es lo que se piensan ustedes? Porque es que actúan así. Yo, de verdad, le vuelvo a insistir... Además, aquí no hay persecución política. Me dice usted: «Vaya usted a visitar a los presos políticos. Es que no hay, es que no puedo ir a visitar a los presos políticos, porque aquí no hay presos políticos, señora Capella. No se lo digo yo sola, se lo dicen también esas resoluciones de los tribunales alemanes que ustedes tanto invocan; también se lo dejan muy clarito, que no hay persecución política de ningún tipo. Lean todas las resoluciones, que se quedan solo con las partes que les gustan. Voy a insistir otra vez en las preguntas, porque no me ha contestado usted a ninguna –a ninguna. Ya le he dicho que no me voy a cansar de preguntar: ¿en base a qué artículo del Reglamento penitenciario se están autorizando esas visitas? También más cositas: ¿cuántos traslados, por ejemplo, se acordaron en el módulo 2, de Lledoners cuando llegaron los presos del procés? ¿Y por qué motivo se efectuaron estos traslados, señora Capella? Sobre la denuncia del funcionario, del jefe de servicios: tampoco me ha dicho qué están haciendo. ¿Han llevado algún tipo de actuación, de investigación, a cabo? E informaciones, le digo, también graves, como que el señor Junqueras y la señora Forcadell tienen hasta despacho y que hacen allí reuniones en grupo: con las visitas que tienen, se reúnen allí los internos –sin cacheos, sin límite de tiempo. Que se lo he enseñado, que lo publica la prensa, que no solo lo digo yo. Explíqueme, señora Capella, qué artículos del Reglamento penitenciario, que es el que rige aquí y en todas las prisiones del resto de España, permiten estas reuniones en grupo de varios internos, con visitas que no se les cachea, ¿eh?, que ni siquiera tienen límite de tiempo... ¿Tiene usted algún informe jurídico que sostenga este tipo de actuaciones? Si lo tiene, pues, por favor le pido que me dé traslado; se lo voy a solicitar también por escrito, ¿eh? Vamos, es que a ustedes ya lo que les falta es montar allí otro chiringuito –otro chiringuito– de esos que le gustan al señor Torra, no sé: el Comissionat de Lledoners, podría ser, por ejemplo, ¿no? Y que vayan todos allí en peregrinación a Lledoners, vamos, como hacen ahora, pero con nombre del chiringuito y con gente enchufada, ¿no?, que es lo que les gusta. Con tal de no venir aquí, pues, oiga, vayan haciendo. Ustedes buscan impunidad, pero por suerte estamos en un país democrático del siglo XXI de la Unión Europea. Lo que tienen que hacer es ir a las prisiones, sí, pero ir a trabajar, a ver el envejecimiento de la plantilla, a ver también la precariedad y la temporalidad de los funcionarios de prisiones –que se lo dije en su comparecencia y tampoco me contestó–, a ver el estado de los centros, que se caen literalmente a cachos: Quatre Camins, Ponent, con esos problemas que tiene de seguridad y problemas eléctricos, que incluso hubo un motín por culpa de un apagón... Trabajen –trabajen– para algo más que no sea el procés, señora Capella, de verdad, y entonces podremos hablar de esas cosas, pero, de momento, como solo se dedican al procés –al procés, al procés, al procés–, pues no podemos hablar de otra cosa, señora Capella. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Roldán. Per finalitzar aquesta interpel·lació, té la paraula la consellera.
Senyora Roldán, contestar la quantitat de disbarats que vostè ha dit en els cinc minuts és realment una dificultat ingent. Tardaria una eternitat a poder contestar la quantitat de barbaritats que vostè ha dit. Miri, Reglament penitenciari, dels articles 41 a 49, article 51 de la Llei orgànica general penitenciària, dictàmens de la Comissió Europea, dictàmens de les Nacions Unides... Escolti'm, els articles legals han de ser interpretats, miri, sense restringir drets, perquè allà on no està prohibit està permès, i allà on diuen els dictàmens internacionals dels organismes... [[Veus de fons.]] Sí, sí, per a totes les persones privades de llibertat. Sí, senyor, vostès tenen un problema amb la privació de llibertat i amb les persones que estan als centres penitenciaris. A mi no em digui quins són els drets que hem de garantir: tots els drets, absolutament tots! [[Aplaudiments.]] Només tenen privat el dret a la llibertat, senyora Roldán. Miri, i li diré una altra cosa: escolti Amnistia Internacional, escoltin els cent, cent cinquanta catedràtics de dret penal, constitucionalistes, processalistes, que qüestionen tot això que vostè avui i el seu grup parlamentari tot sovint diuen des d'aquesta tribuna. Els hauria de caure la cara de vergonya. [[Aplaudiments.]] Dit això, amb relació al que diu vostè d'un informe d'un cap de serveis, són conjectures que estan subjectes al control, en aquests moments, per saber si són certes les conjectures –perquè no fa afirmacions: conjectures, no afirmacions!; que a veure si li queda clar: conjectures, que no afirmacions– que fa el cap de serveis. I, en tot cas, a mi el que m'hauria agradat parlar amb vostè aquí des d'aquesta tribuna és sobre l'aposta pel règim obert i les mesures penals alternatives, que és això el que estem fent des dels serveis penitenciaris, que és això el que ens dona marge per poder garantir i dir que els serveis penitenciaris de Catalunya són del primer món, de primer ordre. Nosaltres donem dades sobre medi obert, sobre quin èxit tenim de reinserció en la societat de les persones privades de llibertat: el 80 per cent –70 per cent quan fem medi obert. És això al que nosaltres ens dediquem cada dia –cada dia– de la nostra vida. Mentre estigui al capdavant del Departament de Justícia és això el que nosaltres farem i treballarem. El mode de participació als centres penitenciaris, que és això el que no li agrada a moltíssima gent, que els presos i les preses –els presos i les preses, tots, no únicament els presos polítics i les preses polítiques, tots els presos catalans– puguin decidir quines activitats els interessa fer, com viuen al centre penitenciari i què és el que volen fer. I triar el seu futur – triar el seu futur. És un espai d'oportunitats, també, les presons. Ja sé que a vostès això no els interessa, i per això vostès han donat suport al Partit Popular durant tot aquest temps, restringint drets i llibertats públiques. La visió de gènere en els centres penitenciaris: a vostè, això no li deu interessar. Com estan les dones en els centres penitenciaris? Per què les dones acaben a la presó? Què els espera quan surten de la presó? Els interessa, a vostès, això? No els interessa. Perquè vostè avui ha parlat aquí com si fos una portaveu dels sindicats... no, dels sindicats no: d'algun sindicat en concret, el que no té representació a les presons catalanes. Sí, senyora Roldán: parlava en nom d'un sindicat que no té representació a Catalunya. L'abordatge dels problemes de salut mental a les presons... la preocupa, això, a vostè? Que la preocupa, a vostè, aquest tema? La preocupa si les resolucions judicials de veritat contemplen la situació de salut mental de moltes persones privades de llibertat? No ho contemplen. I nosaltres hi hem de donar solució. És d'això que vostè m'hauria d'estar interpel·lant en aquests moments aquí i no ho fa. És aquesta la feina que haurien de fer vostès com a grup parlamentari. L'atenció als col·lectius vulnerables, per exemple. Vostè parlava de Quatre Camins..., el DAE. Vostè sap què és el DAE de Quatre Camins? No ho sap –no ho sap–. No ho sap, perquè donem tractament a persones amb discapacitat intel·lectual que han acabat a la presó i no haurien d'estar a la presó. I quan estan a la presó persones amb una discapacitat intel·lectual vol dir que els que han intervingut abans – els que han intervingut abans– no han fet bé la seva feina. És d'això que m'hauria d'estar interpel·lant, que és això el que no faríem bé si no ho féssim i no hi donéssim resposta. O l'atenció al col·lectiu LGTBI en els centres penitenciaris... que els preocupa, a vostès, això? No els preocupa. Vostès –i vostè, instal·lada en el seu mantra–... si li ho va dir un ministre, el senyor Grande Marlaska –li ho va dir–. I, miri, li diré una altra cosa: jo, com a autoritat, a Madrid –jo, com a autoritat, a Madrid– he visitat Estremera, he visitat Soto del Real i he visitat Alcalá Meco, com a autoritat, sense vidre. Sí, senyor, sí. I, miri, aquí han vingut eurodiputats –eurodiputats– que es mouen per totes les presons d'Europa sense demanar permís per entrar. Miri quina diferència: sense demanar permís per entrar. Aquesta és la diferència, i aquest és el model que nosaltres voldríem poder fer aquí si fóssim un estat. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre el col·lapse dels jutjats especialitzats en clàusules sòl]] [[300-00040/12]] A continuació, passem al punt 18 de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre el col·lapse dels jutjats especialitzats en clàusules sòl, que presenta el Grup Parlamentari Republicà. Per exposar la interpel·lació, té la paraula la diputada Magda Casamitjana.
Moltes gràcies, president. Consellera, primer de tot, gràcies per la feina que fan vostès per la dignitat i la qualitat de vida de tots els presos i preses a Catalunya. Sí, volem ser un estat. Una setmana més, assistim a la caiguda en picat de la credibilitat de la justícia espanyola. Amb la decisió de dimarts del Tribunal Suprem sobre les hipoteques constatem, una vegada més, el perill en què es troba la democràcia i el descrèdit del poder judicial a l'Estat espanyol, que es posa al costat de la banca –una vegada més–, com sempre, i a la banda dels poderosos i d'esquena al poble, contra la gent. És en aquest context que portem al Ple una qüestió relacionada amb bancs i consumidors en el cas de les hipoteques, decisions que, per afavorir els bancs, compliquen la situació als jutjats, perjudiquen els consumidors i repercuteixen en la butxaca de tots els contribuents. Volem parlar avui, aquí al Parlament, dels despropòsits de les clàusules sòl, que com vostès saben són aquelles clàusules previstes en algunes hipoteques que fixen els interessos mínims que cal pagar mentre estigui vigent la hipoteca. En previsió d'una caiguda de l'euríbor, doncs, la clàusula fixa un interès mínim per sota del qual la hipoteca no pot baixar. El Tribunal Suprem, el 2013, va declarar la nul·litat de les clàusules sòl per abusives, i encara avui hi ha moltes qüestions sense resposta, una de les més importants, la retroactivitat. El fet que la sentència del Tribunal Suprem no preveiés l'afectació de situacions ja resoltes judicialment, ni de les quantitats satisfetes abans de la sentència, va provocar que aquesta limitació temporal es portés, una vegada més, i sort en tenim, al Tribunal de Justícia de la Unió Europea. Sobre aquesta qüestió, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea va emetre una sentència el 21 de desembre de 2016 que abocava al restabliment de la situació de fet i de dret en què es trobaria un consumidor afectat si no haguessin existit aquest tipus de clàusules abusives, i també a l'obligació dels bancs de restablir aquesta situació en un termini efectiu immediat i posant a disposició recursos, procediments i serveis per atendre la demanda dels consumidors afectats. Aquesta sentència imposa als estats membres –escolta, Espanya– l'obligació de preveure mitjans adequats i eficaços perquè s'acabi l'ús de clàusules sòl abusives en els contractes entre professionals i consumidors. I té efectes retroactius, perquè quan es declara abusiva una clàusula la conseqüència ha de ser que no pot tenir efectes en el consumidor i s'ha de possibilitar el restabliment de la situació que tindria el consumidor si no hagués existit la clàusula. Fins aquí encara, perquè la sentència de 21 de desembre de 2016 del Tribunal de Justícia de la Unió Europea és una sentència que protegeix de manera clara els drets dels consumidors i alhora obliga els bancs al seu compliment –escolta, una altra vegada, Espanya. La demanda de tenir un sistema de devolució de l'import percebut indegudament pels bancs perquè no col·lapsés un sistema judicial va portar l'Estat espanyol a elaborar el Real Decreto-ley 1/2017, del 20 de gener, de mesures urgents de protecció de consumidors en matèria de clàusules sòl. En aquest decret s'explicita que el curs de les reclamacions es farà mitjançant un procediment de reclamació extrajudicial gratuït per facilitar una solució àgil i satisfactòria per al consumidor. Els bancs estan obligats a articular un procediment àgil, que permeti la ràpida resolució de les reclamacions presentades pel consumidor. A més, tenen l'obligació d'informar sobre l'existència d'un servei de reclamacions sobre clàusules sòl i el seu contingut. Per tant, les entitats financeres estan, sí, obligades a tenir un departament o servei especialitzat que tingui per objectiu atendre les reclamacions presentades en l'àmbit d'aquest Real Decreto-ley. I també obligades a atendre i resoldre les reclamacions presentades pels seus clients en el termini de tres mesos. El problema –un despropòsit més, diria jo– amb aquest decret és que la seva aplicació permet, aquí a Espanya, que els bancs acabin tenint control absolut sobre la situació, i no hi ha cap control de l'Estat sobre la manera com s'articula. «Spain is different, que deien. Aquest decret va ser aprovat pel Congrés dels Diputats el 31 de gener amb els vots favorables de la bancada que tenim a la dreta –PP i Ciutadans i Grup Mixt– i l'abstenció del PSOE –abstenció del PSOE. És així: abstenció del PSOE. A més a més, el Tribunal Suprem de l'Estat espanyol va aclarir, en sentència de 4 d'abril de 2017, l'existència de la cosa jutjada en sentències fermes dels procediments finalitzats amb anterioritat a la sentència del tribunal de justícia europeu. Per tant, a l'Estat espanyol no té efecte retroactiu en casos anteriors a la sentència europea. Les sentències del tractament d'aquest assumpte, per part dels poders de l'Estat espanyol, han comportat greus perjudicis per als consumidors –greus perjudicis als consumidors. Els bancs tenen el poder i el control sobre tota l'actuació. El consumidor en resulta altament perjudicat, per la qual cosa aquest procediment extrajudicial i gratuït el qual obria el Real Decreto-ley queda superat per la necessitat del consumidor de trobar una solució al seu problema. I aquí es dona inici en el 70 per cent dels casos a una demanda judicial, amb costos d'advocat i procurador, com no podria ser d'altra manera, a càrrec del consumidor. I un desconeixement del temps de resolució. Un cop es va judicialitzar innecessàriament aquesta qüestió –recorden? Judicialitzar, els sona?–, el Consejo General del Poder Judicial hi va afegir un problema més, perquè no quedi: sobre l'activació de la mesura del jutjat provincial únic, per mitjà de l'acord de 25 de maig, s'obliga a l'especialització i a la concentració de la gestió de les demandes i resolucions en un nombre limitat i únic per província de jutjats de primera instància. A Catalunya són quatre els jutjats de primera instància que des de l'inici han de resoldre sobre les clàusules sòl. Aquesta mesura té inconvenients, com és l'allunyament de la justícia del ciutadà, Déu n'hi do, i una conseqüència gravíssima, com és el col·lapse dels jutjats. Resumint, consellera: ens preocupen diverses qüestions que deriven d'aquest Real decreto, aprovat el gener del 2017, de la sentència del Tribunal Suprem de l'abril de 2007 i de l'acord de maig del 2007 del Consejo General del Poder Judicial. Ara mateix, a l'Estat espanyol, no hi ha obligació de reconèixer la nul·litat de totes les clàusules sòl, com sí que ho fa la sentència europea que les declara il·legals. No es poden presentar demandes col·lectives; no hi ha caràcter retroactiu per als casos previs a la sentència; es força el consumidor, en el 70 per cent dels casos, a iniciar una demanda judicial, amb totes les conseqüències econòmiques; no s'evita que els bancs puguin oferir mesures compensatòries alternatives al pagament efectiu; el consumidor no està ben informat; no sabem quantes clàusules ha, en aquesta situació, de buscar l'entitat, i, a més a més, es responsabilitza plenament l'àmbit judicial a assumir totes les responsabilitats. En el cas de Catalunya, aquest funcionament suposa un altíssim impacte econòmic per a la Generalitat. És per tot això que el nostre grup parlamentari vol saber la seva visió sobre aquesta situació. També saber si el Govern de la Generalitat, i concretament el Departament de Justícia, té previst portar a terme accions per evitar el col·lapse dels jutjats a conseqüència de la normativa d'aplicació de les clàusules sòl. I, davant de la reacció de l'Estat espanyol, en aquest cas també de judicialitzar una situació que hauria hagut de trobar solució fora dels jutjats, quina és la via de solució que es planteja des del departament que vostè encapçala. Una vegada més, fer evident que volem a Catalunya totes les competències per poder decidir. Una vegada es fa evident, també avui amb aquesta interpel·lació, que per això volem ser un estat. Una vegada més, companyes i companys, preses polítiques i exiliades –sí, preses polítiques i presos polítics–, no hi ha delicte. Llibertat ara mateix. Companys i companyes, us volem a casa, aquí, amb nosaltres. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre la interpel·lació, té, a continuació, la paraula la consellera Capella.
Bé; molt bon dia de nou. Senyora Casamitjana, senyora diputada, agraeixo la seva intervenció, tant en el to com per la informació que ha aportat i, per descomptat, per l'oportunitat de la seva interpel·lació, en uns moments en què la relació entre els bancs, els consumidors, la ciutadania, entre els uns i els altres i la justícia és evident que no passa pels millors moments, i que el paper del Tribunal Suprem ha estat més que galdós. Els problemes provocats per la marxa enrere, en el cas de l'impost dels actes jurídics documentats, posen malauradament en dubte un altre cop la independència del poder judicial i, en aquest cas concret, la situació de desavantatge dels consumidors en un problema que els enfronta a la banca. La qüestió que vostè planteja impacta, com molt bé ha plantejat, de manera molt negativa, en aquest cas, en la saturació del sistema judicial. Des del punt de vista econòmic és perniciós, des del punt de vista de la ciutadania ha estat deplorable i aquesta judicialització era absolutament innecessària, ja que la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea deixava claríssim que calia restablir la situació en què es trobava un consumidor afectat per aquestes clàusules abusives. La retroactivitat i l'obligatorietat dels bancs de restablir la situació són elements que mostren de manera clara quina havia de ser la via de solució –quina havia de ser la via de solució. Aquesta retroactivitat, però, ja és posada en qüestió per la sentència, la darrera sentència del Tribunal Suprem, no aquesta de l'impost d'actes jurídics documentats, sinó l'anterior, la de les clàusules abusives, que decideix que a l'Estat espanyol la sentència del Tribunal de Justícia Europeu no té efecte en els casos anteriors a aquesta sentència. Per tant, limita la possibilitat del consumidor de restablir la situació anterior a l'aplicació d'una clàusula abusiva en un gran nombre de supòsits, de casos. L'obligatorietat per part dels bancs de restablir la situació podia haver tingut una solució senzilla i directa. La sentència del Tribunal de Justícia Europeu, en aquest sentit, era clara i contundent, la via es podia haver basat en resolucions extrajudicials, en mecanismes de caràcter immediat que facilitessin la indemnització dels afectats, el restabliment del dany causat. L'opció que va prendre l'Estat espanyol no va ser aquesta, i ho van fer a través d'un reial decret llei, el Decret llei 1/2017, de 20 de gener, al que vostè feia referència, de mesures urgents de protecció de consumidors en matèria de clàusules sòl, el que es fa és complicar –complicar– de manera excessiva i innecessària els mecanismes perquè els consumidors puguin obtenir la seva reparació, la seva indemnització. La conseqüència directa és que el poder passa a la mà de les entitats financeres i aboca els consumidors de nou a un llarg camí processal per poder fer valdre els seus drets, per poder restaurar els seus drets. Aquesta decisió de no prioritzar una via d'acord directa i fer passar la solució per la via judicial va ser una decisió política, una mala decisió política, pèssima al nostre entendre, pensada des de la perspectiva subjectiva de les entitats financeres i no de la ciutadania, del ciutadà, i que, per tant, afavoreix de nou de manera clara els bancs, perjudica notablement els consumidors i augmenta el col·lapse d'un sistema judicial ja absolutament saturat. Perquè, vostè ho deia així, el Consell General del Poder Judicial activa la mesura del jutjat provincial únic i aquí les coses s'acaben de desgavellar. Aquesta mesura és d'una ineficàcia evident, que es manifesta des de l'inici amb el col·lapse dels jutjats per l'entrada massiva i concentrada d'assumptes per a un únic òrgan judicial de primera instància. Aquests dos fets, tant la solució normativa definida pel Govern de l'Estat espanyol –en aquell moment governava el Partit Popular i amb l'ajuda de Ciudadanos ho van aprovar–, validada pel Congrés dels Diputats, que judicialitza la solució, com l'erroni disseny de la competència orgànica d'aquest assumpte per part del Consell General del Poder Judicial tenen com a conseqüència directa l'endarreriment, el col·lapse i, per tant, l'endarreriment de la solució als consumidors. I no podem obviar el cost que aquestes decisions han representat per als contribuents, no ho podem obviar. Només en el primer any de funcionament ha suposat un cost per a la Generalitat de Catalunya de més de 2 milions d'euros; un any, 2 milions d'euros. Diners públics destinats al finançament de l'estructura judicial i dels funcionaris necessaris per atendre els quatre jutjats que es van haver de posar en marxa a Catalunya per atendre les reclamacions. El Departament de Justícia ha assumit de manera responsable les tasques i disposició de recursos materials, econòmics, tecnològics i humans necessaris per facilitar la implementació d'una suposada solució que ens fou imposada en la qual no només no hi vam tenir intervenció, sinó que no vam estar ni tan sols consultats. Des del Departament de Justícia estem dedicant tots els nostres recursos que tenim a l'abast per mirar de cobrir aquesta situació, per buscar una solució, però malauradament i manifestament són del tot insuficients. És obvi que la situació demana un canvi d'orientació, tant per la ineficàcia de les vies de solució proposades com per la necessitat de donar al consumidor la facilitat de restablir la situació que hauria hagut de tenir si les clàusules sòl no s'haguessin aplicat. En aquesta línia de proposar solucions havíem d'assistir a una reunió amb el Consell General del Poder Judicial per videoconferència, on teníem la intenció de denunciar la mala solució adoptada pel consejo i alhora també fer propostes per tal de millorar la situació actual. Malauradament, com que la directora general de Modernització de l'Administració de justícia portava un llaç groc, des del consejo general, amb el president al cap de la taula, va decidir desconnectar-nos d'aquesta reunió. És igual, nosaltres persistim i continuem proposant i aportant solucions. Des del Departament de Justícia continuarem reclamant els canvis que considerem imprescindibles per tal de buscar una solució que doni resposta a les necessitats dels consumidors, de la ciutadania, i no ens tancarem en les decisions de vetllar pels interessos, en aquest cas, corporatius d'algunes corporacions. Perquè no estem d'acord amb el Reial decret llei 1/2017, de 20 de gener del 2017, i així ho vam manifestar i ho hem manifestat de forma continuada. Aquesta consellera mentre va ser diputada ho va denunciar i va fer propostes diferents a les que es contenen en el reial decret. I tampoc estem d'acord amb l'acord de 25 de maig del 2017, proposat pel Consell General del Poder Judicial. Fa que els consumidors rebin respostes, com deia, endarrerides, molt lluny dels tres mesos que marca la llei, els jutjats estan col·lapsats i vam rebre la proposta d'ampliar amb un jutjat més la província més afectada, Barcelona, amb el número nou, proposta que no resol de cap manera la situació de col·lapse del jutjat originari, número cinquanta, per això des del departament no la vam acceptar. Des de l'inici, des del Departament de Justícia hem reforçat els quatre jutjats objecte d'aquell judici, en aquests supòsits, amb tretze reforços totals i tretze reforços parcials, més hores de dedicació. I la situació no ha millorat considerablement en els períodes que aquestos reforços han entrat en vigor. Per tant, tenim clar que la solució no passa per posar més musculatura i més jutjats, no almenys en el cas de Catalunya. Nosaltres sempre hem posat al davant el dret dels consumidors, i continuem fent-ho. I per aquest motiu aquestes són les propostes que portàvem per a la reunió que va tenir lloc el passat dimecres 17 d'octubre d'enguany, en què ens van desconnectar, ens van negar que hi poguéssim assistir pel fet del llaç groc. Nosaltres el que proposàvem era continuar amb els actuals jutjats de primera instància especialitzats, resolent les demandes que ja tenen en curs, sense augmentar-ne els recursos. Hem analitzat que fins a set mil demandes, el model centralitzat de l'actual acord de la Comissió Permanent del Consell General del Poder Judicial produeix un nivell de resolució satisfactori –fins a set mil demandes, ara els diré el nombre que en tenim nosaltres–, per sobre del 50%. Però a Catalunya tenim 35.000 demandes per resoldre, d'un total de 260.000 que tenen en el conjunt de l'Estat espanyol, la segona comunitat en nombre. Per això cal donar pas a un model descentralitzat, augmentant amb més jutjats de primera instància, atribuint-los el coneixement d'aquests assumptes dels partits judicials en separació de jurisdiccions de la província de Barcelona, en aquest cas seria Sabadell, Mataró, Badalona, Hospitalet, Granollers i Terrassa, d'aquesta forma creixen en servei i, per tant, descongestionen els actuals jutjats i també amb proximitat al ciutadà. I, en tot cas, per finalitzar, és evident que cal derogar el Reial decret llei 1/2017. Ahir anunciava el president del Govern de l'Estat espanyol que es modificaria amb relació al tema dels actes jurídics documentats l'impost, doncs, aprofitem l'avinentesa, busquem la solució. Perquè hi ha solucions extrajudicials que no han de passar necessàriament per la judicialització; perquè la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea era clara al respecte, donava solucions, només calia que s'apliqués la sentència i que es busquessin solucions extrajudicials per tal de donar una resposta eficaç i eficient a la ciutadania, que ha vist com li havien estat vulnerant els seus drets i la seva capacitat, per tant, de poder ser restablerta pel dret lesionat. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Per a la rèplica, té una altra vegada... [[veus de fons.]] No? Renuncia a la rèplica? Molt bé. Per tant, finalitzaríem aquest punt de l'ordre del dia i passaríem al punt dinovè... Lletrat major? [[Pausa.]] Tocaria el punt vuitè, que havíem deixat pendent. [[Veus de fons.]] Correcte. [[Projecte de llei de creació de l'Agència de Salut Pública de Catalunya (debat de totalitat)]] [[200-00004/12]] Recuperem el punt que ens havia quedat pendent de la sessió d'ahir, que és el debat de totalitat sobre el projecte de llei de creació de l'Agència de Salut Pública de Catalunya. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presenta la iniciativa el vicepresident del Govern, que veig que no hi és. [[Pausa.]] Per tant, no sé jo si és al seu despatx, si el podem... [[Veus de fons.]] Em diuen que està venint cap aquí. Per tant, si els sembla bé, esperaríem... [[Veus de fons.]] D'acord. Per tant, procediríem, tal com preveu l'article 116.2 del Reglament, i presentaria la iniciativa el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès, amb un temps límit de quinze minuts.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora consellera, senyores i senyors diputats. Comparec per presentar en nom del Govern el Projecte de llei de creació de l'Agència de Salut Pública de Catalunya. L'objectiu d'aquest projecte de llei és recuperar l'Agència de Salut Pública de Catalunya com a organisme autònom administratiu amb personalitat jurídica pròpia, per tal que assumeixi les funcions executives que en l'àmbit de la salut pública té atribuïdes el Departament de Salut mitjançant la Secretaria de Salut Pública i reservant a la secretaria el disseny de les polítiques, la planificació i l'execució i, per tant, deixant en mans de l'agència la part executiva de les polítiques de salut pública. De fet, la Llei 18/2009, de 22 d'octubre, de salut pública, que va ser aprovada per unanimitat en aquesta cambra, va completar la integració i la reforma dels serveis de salut pública a Catalunya i va configurar un nou marc organitzatiu per tal de garantir el màxim grau de vigilància de la salut, de la promoció de la salut individual i col·lectiva, de la prevenció de la malaltia i de la protecció de la salut, tot impulsant la coordinació i la col·laboració dels organismes i les administracions públiques implicades. Aquesta llei del 2009 propiciava el fet que la integració dels diferents serveis de salut pública es fes dins d'organitzacions executives, àgils i flexibles, amb capacitat per mobilitzar la cooperació intersectorial i interadministrativa i, alhora, fomentar al màxim les aliances comunitàries. Per aquest motiu, es va optar pel model d'agència, l'anomenada «Agència de Salut Pública de Catalunya, dotada d'autonomia de gestió i amb una cartera de serveis clarament definida. Un altre element bàsic configurat a la Llei de salut pública era la desconcentració de l'Agència de Salut Pública de Catalunya per mitjà de la seva estructura regional i territorial, amb l'objectiu de garantir l'equitat i millorar la interlocució amb els agents territorials que participen en la promoció de la salut de les comunitats. Des de la seva aprovació, aquesta llei va estar sotmesa a diferents modificacions parcials. La més important va suposar la pèrdua de la seva personalitat jurídica d'acord amb l'article 163, de la Llei 2/2014, de 27 de gener, de mesures fiscals, administratives i financeres del sector públic. D'aquesta manera, les funcions de l'agència van quedar ubicades sota la dependència d'unitats directives departamentals amb funcions afins, i l'estructura territorial en va quedar greument afectada. D'aquesta manera, en el context de la crisi econòmica, l'Agència de Salut Pública desapareixia tal com l'havia configurat el mandat del Parlament l'any 2009, en el context de la crisi econòmica i en el context de les obligacions impulsades per l'adhesió al Fons de liquiditat autonòmic, que demanaven també la reducció del nombre d'ens públics. Per què ara presentem aquest projecte de llei? En la legislatura anterior, sota el mandat del conseller Comín –i ara que l'esmentem, tornem a demanar la llibertat de tots els presos polítics i el lliure retorn dels exiliats–, el conseller Comín va iniciar el camí per recuperar l'Agència de Salut Pública de Catalunya. I es feia en el context d'un pla de reordenació de les entitats jurídiques, les empreses públiques, fundacions i organismes autònoms administratius adscrits al Departament de Salut i amb la voluntat d'impulsar les polítiques de salut pública com un element central de la política de salut del Govern. Una mostra és el Pla de salut de Catalunya per als anys 2016-2020, que, per primera vegada en la història, constituïa la salut pública com una línia estratègica amb entitat pròpia. Aquesta aposta va quedar estroncada per l'aplicació de l'article 155 sobre les nostres institucions, però continua plenament vigent avui en dia. Una aposta decidida d'aquest Govern per donar resposta als principals reptes de salut a partir d'un esforç organitzat de la societat i dels poders públics per promoure la salut de les persones i prevenir les malalties. En aquest objectiu, la recuperació de la naturalesa jurídica de l'Agència de Salut Pública es converteix en un instrument essencial, i d'aquí el projecte de llei que avui portem a debat i que ja va ser aprovat pel Govern i admès a tràmit per aquest Parlament durant la legislatura anterior, sense que aquest Ple pogués arribar a debatre per aplicació de l'article 155, que va suspendre l'autonomia i va dissoldre el Parlament. I avui, com ahir, sabem que comptem amb un consens parlamentari molt transversal per a l'impuls d'aquest projecte de llei i, per tant, voldria tornar a agrair a tots els grups parlamentaris que han estat treballant amb el Departament de Salut amb relació a aquest projecte. Com ja vam fer en el seu inici, aquest projecte és fruit de l'estreta col·laboració del departament amb els diferents grups polítics, sempre amb total transparència i escoltant possibles millores, perquè això és i ha de ser un avenç del país i per al país. I ho fem perquè és un nou pas, perquè ens pertoca, perquè després dels esforços que va haver de fer Catalunya en plena crisi econòmica, ens correspon revertir les retallades, i és amb aquesta voluntat que avui estem aquí, és amb aquesta voluntat també amb la que governem. I ho fem perquè estem avalats i avalades per fer-ho, perquè l'experiència assolida amb l'Agència de Protecció de la Salut com a organisme autònom administratiu adscrit al Departament de Salut amb autonomia de funcionament i competències en l'àmbit alimentari i ambiental, permeten concloure la idoneïtat de la creació d'una agència com a model organitzatiu participat, descentralitzat i territorialitzat per assumir les competències i funcions de protecció i promoció de la salut de les persones en l'esfera individual i col·lectiva, prevenir les malalties i tenir cura de la vigilància de la salut. El contingut del projecte de llei. L'Agència de Salut Pública de Catalunya, com no pot ser d'una altra manera, exercirà les seves competències en coordinació amb altres departaments que fan actuacions que incideixen en la salut de la població i actuacions de salut pública. Gestionarà les situacions de crisi i d'emergència que constitueixen un risc per a la salut de la població. Coordinarà, també, el sistema d'informació de salut pública així com el sistema de formació i recerca en salut pública, i assessorarà tècnicament els ens locals que prestin aquests serveis. Elaborarà els estudis d'impacte en la salut de les intervencions sobre els determinants de la salut de la població, i en totes les seves funcions, vetllarà per tal que la integració expressa i operativa de la perspectiva de gènere siguin una realitat, en especial pel que fa al disseny, implantació i avaluació del Pla interdepartamental i intersectorial de salut pública, el Pinsap. L'agència té com a màxim òrgan de govern el consell rector. El consell rector esdevé clau per poder portar a terme aquest treball transversal interdepartamental vital per desenvolupar un treball efectiu amb compliment de la Llei de salut pública. Aquest, doncs, serà un òrgan col·legiat, de govern, amb representació de les administracions competents en aquest àmbit. La nova agència en el marc del sistema nacional de salut. Aquesta col·laboració ha demostrat ser un element molt eficaç per afrontar les situacions de crisi de salut pública que s'han plantejat en els darrers anys. Disposar d'un espai, com és el consell rector, on les diverses administracions i departaments amb competències relacionades amb la salut pública estableixen estratègies per fer front als problemes actuals i s'avancin als venidors, esdevé un element irrenunciable en el context actual. Els factors socials, econòmics, d'entorn, culturals o educatius constitueixen el 80 per cent dels determinants de la salut de les persones. En altres paraules, en bona mesura, la salut es guanya o es perd fora del sistema sanitari, i són aquests determinants socials de la salut els que donen lloc a un dels principals reptes que hem de fer front com a estat català del benestar: les desigualtats en la salut per raons socials, culturals, econòmiques o de gènere. Per tant, les polítiques de salut transcendeixen més enllà del Departament de Salut. Totes aquelles polítiques que impacten en l'entorn social de les persones i en les seves comunitats tenen un impacte potencial en la salut dels catalans i les catalanes. Aquest és l'abordatge que l'Organització Mundial de la Salut ha batejat com «salut a totes les polítiques. I per portar-ho a terme de manera efectiva, es fa imprescindible l'Agència de Salut Pública, la promoció de la salut i de l'educació en la salut, la vigilància estreta davant les principals amenaces per a la salut pública, siguin de la naturalesa que siguin, o la creació de sinergies amb els actius socials generadors de salut del nostre entorn, com poden ser entitats cíviques o equipaments municipals, com biblioteques o centres cívics; constitueixen el nucli central de les polítiques de salut pública que ha d'impulsar l'agència. Garantir el dret a la salut per a tothom, passa per consolidar l'impuls de les polítiques de salut pública que s'orienten a tenir una ciutadania formada i informada sobre tot allò que afecta la seva salut, i per donar-los els millors instruments per tenir-ne cura, tant de la seva com de les persones del seu entorn. Avui, doncs, fem un pas més per iniciar la recuperació d'un instrument cabdal per al nostre país perdut arran de les retallades, i fem un pas endavant en la construcció del sistema nacional de salut que necessitem i que ens mereixem com a país. Gràcies per la seva atenció. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. A continuació, i atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat al text, procedirem a obrir un torn d'intervencions per fixar el posicionament dels grups de deu minuts per a cada grup. Comença, en aquest cas, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat Jorge Soler. Quan vulgui.
Bé, molt bon dia. Vicepresident, consellera, diputades, diputats, autoritat que ens acompanya i públic que segueix aquesta llei. A Catalunya hi ha un problema de salut pública, ara mateix, de primer ordre, de primera magnitud, que es diu falta de professionals, que es diu consultes col·lapsades, que es diu llista d'espera, que es diu retallades injustes sostingudes i mantingudes pel seu Govern. Ahir, que precisament coneixíem que a Catalunya es convocava una vaga de cinc dies, en primer lloc, pels metges del sistema sanitari públic, però ara ja sabem que és possible que inclús infermeria i altres col·lectius s'hi afegeixin, perquè tenen sobrers motius per ficar-se en vaga després d'anys i anys, ells denunciant aquests problemes, l'oposició en aquest Parlament i aquest diputat que us parla denunciant aquests problemes, i negant-los vostè, doncs, ara, es tornen realitat. Curiosament, ahir que coneixíem una vaga com mai s'havia anunciat abans a Catalunya, una vaga ja d'entrada de cinc dies, què va fer el senyor president quan l'oposició, quan la senyora Arrimadas li va preguntar per aquest tema? Doncs, novament acotar el cap i quedar-se quiet a la cadira. Quina vergonya davant aquest problema! Vicepresident, tenim un problema de gran magnitud, i vostès no estan oferint-nos absolutament res per solucionar el problema que hi ha als professionals. Això és un tema de salut pública que cal ficar en aquesta agenda. Entenc que a vostès els pugui agradar més venir aquí a parlar del senyor Otegui o d'altres coses, però, desgraciadament, ahir era un dia per tornar a solidaritzar-se davant dels professionals sanitaris. I cal fer-ho perquè avui parlem de salut pública, avui parlem d'una llei, per cert, una llei, doncs, importantíssima que té el seu origen el 2009 en aquest faristol amb la doctora Geli, la consellera, en aquell moment, que ens presentava aquesta llei, amb una llei amb un gran discurs, una llei innovadora, una llei que s'anunciava, i era, una llei que s'emmirallava amb els millors projectes de salut pública internacionals, una llei que amb molt encert integrava la salut pública dintre del sistema sanitari amb totes les seves possibles vessants. Vostè n'ha citat algunes: des de la protecció a la vigilància, des de la prevenció, començant per la individual arribant, evidentment, a la col·lectiva i a la comunitària, indubtablement a la prevenció, als estudis de casos, totes les seves magnituds. I ficava llavors ja alguns dels grans reptes que ha de combatre, a què ha de donar resposta la salut pública, començant des de la salut animal. Aquests dies estàvem, doncs, veient com torna a ser un problema de magnitud la pesta porcina i s'està donant, doncs, resposta sanitària a aquestes situacions, però n'hi ha moltes d'altres, passant per l'alimentària, passant, evidentment, per l'ambiental. Tenim altres problemes, abans-d'ahir també sabíem com hi ha un rebrot de les infeccions de transmissió sexual. De fet, aquest rebrot estem anunciant-lo des de fa anys, també, amb propostes des de l'oposició. Aquest matí vèiem com un conseller que hauria de..., no ho sé, donar una resposta contundent, clara, quan veu que hi ha menors dormint a terra, i Ciutadans, novament, li pregunta per aquests menors, i l'únic que se li acudeix dir és que això és un problema ara mateix de paraula i que, bé, ha acabat pràcticament, no?, argumentat una altra vegada sobre les bèsties que tenim en aquest Parlament, quan el que tenim són pobres nens dormint al terra, i això també ho ha de treballar, d'aquesta forma transversal que vostè ha llegit, des de la salut pública, evidentment. Tenim problemes. Els estafadors que proliferen també a Catalunya, a tot l'Estat, però proliferen també a Catalunya. I als estafadors amb la salut cal donar-los resposta també des de la salut pública. Temes de salut mental, temes com el suïcidi, que cal que abordem des d'aquest Parlament. Desigualtats en salut... –m'ho han sentit dir moltes vegades ja–, desigualtats en salut que territorialment són insostenibles, són injustes, són molt grans, i cal que hi trobem remei. I evidentment aquesta llei aporta els beneficis d'un govern transversal enfocat com crec que molt bé vostè ha explicat i hi estem plenament d'acord, com no pot ser d'una altra manera, des de descentralitzar i desconcentrar els temes de salut pública a fer una coordinació horitzontal amb altres entitats, que, evidentment, entren en confluència amb aquest nivell assistencial. Per tant, coordinació assistencial i, evidentment, sabent que m'agrada el terme, salut integral, salut per a tots i a totes les polítiques. I com dic que des del 2009 aquesta llei que vostès porten aquí avui, el 2009 era aprovada per unanimitat per tota la cambra, Ciutadans inclosos, en aquell moment la doctora Geli deia que una llei com aquesta solament era comparable a la LOSC, inclús, ella deia, a la llei general, deia en aquest mateix faristol on estic jo ara parlant. Hi estem d'acord, era un referent legislatiu. Però la doctora Geli es va equivocar, no ho podia saber de cap altra manera, quan va dir que aquesta llei havia vingut a aquesta cambra per durar. Perquè ella explicava: «Invertir en salut pública és rendible, encara que els guanys no són a vegades immediats. I dic que es va equivocar perquè vostè..., desconec per què avui treu aquí a col·lació el 155. Perquè, miri, 6 de novembre de 2013 –ja fa uns anys–: «El Govern degrada l'Agència de Salut Pública de Catalunya. I la degradava perquè la va tancar. I la va tancar perquè en aquell moment, doncs, calia, com caldria ara, treure greix a l'Administració. Però, clar, què passa quan dones un bisturí a algú que no coneix anatomia? Doncs que pot començar a desbridar, i si no secciona un nervi potser amputa una artèria; treu el que no s'ha de treure de l'Administració. En aquest cas Convergència, que era qui governava, va amputar, va treure aquesta agència que ara vostès, doncs, hi insisteixo, crec que amb encert, ens tornen a portar, per tornar al que ja hi havia. Van treure, en aquell moment que sobrava greix a l'Administració, van treure chiringuitos? No. Van treure endollats de l'Administració? No. Van fer alguna cosa per la corrupció, que ara sabem perfectament cap a on anava, inclús viatjava a Andorra per deixar els diners dels catalans? No. Van tancar això. Vostè era aquí present, fa un ple, quan jo mateix defensava aquí una llei integral urgent per a combatre les llistes d'espera, i jo deia: «Portem aquí els professionals, aquestos professionals que ara es ficaran en vaga, dintre de tres setmanes, jo els deia: «Portem aquí els professionals –i l'hi vaig dir a vostè– «perquè ens ajudin per fer una llei, també, que sigui transversal. Però quina és la nostra sorpresa?: que vostès tanquen el Parlament als professionals –aquesta vegada, i ho dic amb tota la sorpresa, perquè jo no m'ho esperava, amb la connivència de Podemos– dient que vostres trauran un decretazo; amb un decretazo per a arreglar tots aquestos temes de salut que hi ha a Catalunya. Jo crec, personalment, que fer coses transversals, com podria ser aquesta llei, és molt més correcte per a evitar que hi hagi vagues, per a evitar que hi hagi tants problemes que vostès, demostradament –perquè fa anys que governen–, amb un govern continuista com el que tenim ara mateix, són incapaços de resoldre. Què vol Ciutadans, doncs, en aquest tema? Crec que em coneixen bé, ho saben prou: un sistema sanitari no polititzat. Volem que siguin els professionals, hi insisteixo, els que vinguin aquí al Parlament a implementar aquestes lleis. I quan sigui així tindran tot el nostre beneplàcit, perquè creiem que no es pot fer d'una altra manera. No és tancant la porta del Parlament a les lleis, com les que fa l'oposició, com les que he presentat aquí en aquest Parlament sovint per arreglar els temes. No és tancar això, és obrir les portes, és obrir el diàleg, escoltar els professionals que es ficaran en vaga, perquè és que ells tenen la solució, fa molts anys que les tenen, fa molts anys que nosaltres venim aquí i els hi diem. Calen aportacions tècniques, però cal una cosa fonamental també. I és que vostès, això que ens han venut, vostè ho relaciona, bé, amb el 155; crec que s'ha oblidat dels anys que aquí Esquerra, doncs, ha tingut aquesta conselleria retallada. Cal ficar-ho als pressupostos. Vostè, precisament vostè, ja que no és la consellera de Salut, però té la mà dels pressupostos: ficarà això als pressupostos? Perquè això és imprescindible; vostè porta aquesta llei que cal dotar-la pressupostàriament. Vostè ha parlat del departament; desitjo que vostè el financi correctament. Creiem –i ho fa bé almenys el redactat d'aquesta llei– que és important separar la funció tècnica de la funció política. Ara bé, coneix vostè bé el Grup Ciutadans i em coneixen també a mi: estarem amatents, eh?, per a evitar que això no sigui una altra cosa. Ahir un periodista em preguntava pels passadissos: «Esteu segurs que això no es convertirà en una altra cosa? Jo vaig contestar: «No, jo crec que això serà una bona agència, així està ben plantejada, i per això tenen tot el recolzament de Ciutadans. Ara bé, no a qualsevol preu, i per això li miro..., no a qualsevol preu. Nosaltres el que volem és que això estigui portat pels tècnics. Crec que no hi ha una altra manera de fer-ho. I acabo. Estarem també amatents procurant que això sigui per a donar resposta a les desigualtats i, com saben i repeteixo tot sovint a les meves interpel·lacions, perquè això sigui una agència també transparent, perquè no haguem d'estar aquí tot el dia suplicant informació, perquè tinguin vostès les portes...
Diputat...
...obertes...
...se li ha acabat el temps.
...–i acabo, president–, perquè tinguin vostès les portes obertes, com creiem que s'han de tenir les portes obertes en aquest Parlament, perquè vinguin els professionals i siguin transparents. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn de la diputada Assumpta Escarp.
Gràcies, president. Senyor vicepresident, li haig de dir que m'encanta, veure'l parlar m'entusiasma, de salut..., veure'l posat en el terme, perquè espero que, en el moment de reflectir, d'elaborar els pressupostos, puguem tornar a recuperar aquell 40 per cent que era el pes que tenia Salut en els pressupostos de la Generalitat de Catalunya i que després el va anar perdent. I aquests dies en parlem –ho deia abans el diputat que m'ha precedit–, perquè tenim conflictivitat, però també tenim a les mans un sistema que cal preservar i cal lluitar perquè continuï tenint els nivells d'eficiència i de qualitat que té atenent, bàsicament, als seus professionals. I li dic això perquè –i enllaço una mica amb el que deia el diputat Soler– en els últims temps, en el pressupost del departament, la Direcció General de Salut Pública estava a la ratlla, diríem, quasi del maltractament, pressupostàriament, i, per tant, si creiem que la salut pública és important, doncs, fem que tingui aquest reflex. Perquè..., perquè ens entenguem tots, eh?, perquè al final en els discursos es perd tot. Aquí tenim una Llei de salut pública, any 2009. La Llei de salut pública de l'any 2009, que és una llei en vigor i que existeix, i a més va ser en el seu moment una llei molt innovadora en l'àmbit de la salut pública –és en la que estem treballant–, tenia i havia creat en el seu interior una agència, un mecanisme àgil de funcionament que permetés la coordinació i la cooperació amb els ens locals i, al mateix temps, tingués una autonomia de gestió també per a les sancions, per als ingressos, etcètera. L'any 2014 se suprimeix l'agència; no la Llei de salut pública, se suprimeix l'agència. Des d'aquell moment, des de l'oposició, molts grups –Catalunya en Comú Podem, el Grup Socialistes i Units per Avançar– hem presentat iniciatives que han estat aprovades en l'anterior legislatura perquè es recuperés l'Agència de Salut Pública, és a dir, l'instrument, sobre la base, hi insisteixo, de la llei del 2009. Li vam dir fins i tot al conseller Comín que abandonés la llei de l'agència del medicament –que veig que de moment ha quedat allà, també, durmiendo el sueño de los justos– i recuperés la Llei de l'Agència de Salut Pública, perquè crear l'agència era un acord que teníem entre tots i que a més ho havíem votat i valia la pena fer-ho. Per tant, partint d'aquests principis, diríem, que són el marc d'aquest projecte de llei que avui es presenta, doncs no s'ha presentat cap esmena a la totalitat, perquè entenem que tots som conscients de la importància de que existeixi un instrument de gestió al costat d‘unes polítiques de salut pública, que a més quedi clara la funció de la secretaria general, de la secretaria dins del departament, i, al mateix temps, el paper de l'agència. La importància de la salut pública, si és que la recull l'Estatut, ens la recull el mateix Estatut de Catalunya, i a més és evident que han passat deu anys des de la creació de la llei del 2009 i de l'agència en aquell moment, i han passat moltes coses en aquests deu anys. I, per tant, jo crec que hem d'aprofitar la creació de l'agència i l'elaboració dels seus estatuts per incorporar aquests nous reptes de salut pública que d'alguna manera tots estem definint, que venen marcats per la globalització, la mobilitat de les persones... No cal recordar que estem..., i en alguns moments hem tingut alertes de salut pública internacionals, mundials. És a dir, la mobilitat i la globalització ens porten a aquestes coses i, per tant, a un plantejament més agosarat en termes de salut pública. Tenim reptes tan importants com aquesta demografia canviant, és a dir, ens ha canviat la piràmide d'edat i, per tant, hem d'atendre la cronicitat i l'envelliment. La incorporació dels criteris de desigualtat o la lluita a favor de la igualtat en termes de salut. La globalització i l'increment de la mobilitat de les persones. Una preocupació per unes ciutats i un medi ambient molt més sostenible, és a dir, del que tots cada vegada som més conscients, de la contaminació de l'entorn i els seus efectes sobre la salut; aquest és un tema de salut pública que està molt present i que hem de tenir... Però també la generació de nous hàbits insans i addiccions; estem parlant moltes vegades de tabac, alcohol i drogues, però hem de començar a parlar de les addiccions que no estan lligades a una substància, sinó que són tecnològiques o..., són noves addiccions. És a dir, són coses que haurem d'anar incorporant. O bé –no està tan lluny– els atemptats i la prevenció d'accidents nuclears, biològics o químics. Tot això són realitats noves que d'alguna manera hem d'aprofitar, sobre un marc que ja funciona..., el que pugui tirar endavant. Per tant, ens felicitem que tirin endavant l'agència, que ho facin amb objectius ambiciosos, però sobretot jo crec que crec que hi han d'haver-hi dos principis inspiradors. Una capacitat de resposta ràpida; és a dir, hem de ser àgils, i, per tant, s'ha de dotar perquè així pugui ser. Que pugui actuar descentralitzadament, és a dir, que tingui presència en el territori. Que sigui, evidentment, transparent; ho deia abans el diputat Soler, no?, en aquest sentit que tots plegats coneixem quina tasca està fent. Que sigui transversal i integral. I que tingui capacitat de cooperació i col·laboració lleial amb la resta d'administracions que són competents en salut pública. Perquè aquí hi ha un tema que és molt important i que no podem oblidar, que és la capacitat i les competències pròpies que tenen els ajuntaments, consells comarcals i diputacions en termes de salut pública. I, per tant, no es tracta d'establir un comandament sobre aquest món local, sinó d'establir mecanismes de cooperació perquè puguin funcionar. Jo els haig de dir que vull donar les gràcies al director de Salut Pública, el senyor Guix, perquè ens va venir a explicar el projecte de llei i perquè, com que sé que ve del món local, serà..., si continua; en això ja no m'hi poso, jo, ja no forma part de les meves competències. Però, en tot cas, sí que és suficientment sensible al que és el món local, perquè crec que és molt important. Perquè moltes vegades, a falta de recursos propis des de la Generalitat de Catalunya per tirar endavant algunes polítiques, doncs, un pot tenir la temptació de dir: «Bé, doncs que ho facin els ajuntaments, i nosaltres ja els direm per on han d'anar. No. Que exerceixin les seves competències, que la cooperació i la col·laboració sigui lleial i que puguem treballar en el que entenem que és la salut pública: com una lluita col·lectiva i un treball col·lectiu per la salut individual i col·lectiva i per la prevenció de la malaltia. Jo em felicito de que l‘agència, doncs, pugui disposar d'ingressos provinents de taxes, preus públics i sancions, que fa un temps anaven a caixa única i ara els podem revertir dins de la mateixa agència i, per tant, dedicar-los a salut pública, recerca o el que creguem més important. Bé, comença la tramitació, que jo entenc que no ha de ser llarga. Jo crec que és un projecte de llei que pot tenir consens; per tant, farem una tramitació ordinària, però en tot cas la podem fer si tots ens posem d'acord –cosa que en aquests moments sembla difícil, però en ares a la salut pública potser ho podrem fer–, podem fer una tramitació ràpida però complint amb els requisits. I en aquests requisits haurem d'escoltar les entitats municipalistes i haurem d'escoltar les societats científiques i haurem d'escoltar, no molta gent, però un seguit de gent que sí que forma part del que és l'àmbit de la salut pública. I haurem de sentir també la gent de medi ambient, universitats o educació, que hauran d'aportar la seva part al que haurà de ser la definició ben clara de la cartera de serveis, però al mateix temps també la definició del que han de contemplar els estatuts propis de l'Agència de Salut Pública. Jo ho deixaria aquí. Només dir-los que en aquesta defensa del món local i de les agències pròpies..., bé, jo sempre..., ja saben que tinc «barcelonacentrisme, però, en tot cas, l'existència d'una pròpia agència..., sí que potser és veritat que és 60/40 als òrgans de Govern. A mi sempre em semblarà poca, la presència de l'Administració local, i, per tant, quasi els demanaria la paritat, perquè crec que el nivell de competències de l'Administració local i el nivell de responsabilitat dels ajuntaments, dels alcaldes i alcaldesses sobre la salut pública –no ho oblidem, que n'hem vist alguns davant del tribunal penal per temes de salut pública– és molt important i, per tant, defensar aquesta cooperació i el pes que es mereix l'Administració local. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Elisenda Alamany.
Bon dia a tothom. Diputats, diputades, vicepresident, consellera, director de Salut Pública, bé, avui som davant de, més que un projecte de llei de creació de l'Agència de Salut Pública de Catalunya de restauració. Recordem que l'Agència de Salut Pública de Catalunya es va crear el 2009, mitjançant la Llei general de salut pública de Catalunya, aprovada, com ja s'ha dit, per unanimitat per aquest Parlament. Aquesta agència es va crear com a organisme independent amb la missió que fos un instrument per a la millora de la salut de la població, principalment, a través de la prevenció i l'assessorament en la presa de decisions polítiques, a partir de criteris tècnics. El seu desmantellament –desmantellament– va fer més difícil el desenvolupament de les polítiques de millora de la salut de la població. Aquest desmantellament recordem que va coincidir amb moments de màximes retallades en pressupostos de salut, amb el Govern dels millors, amb Boi Ruiz de conseller de Salut; unes retallades de les quals encara no ens n'hem recuperat del tot. Potser ara que s'estan negociant els pressupostos, com ha dit la companya Assumpta Escarp, seria un bon moment per pensar-hi. Encara ningú ens ha sabut explicar els motius reals de la decisió de no prestar-hi prou atenció, a aquesta agència, o de desmantellar-la, perquè era necessària per a la salut de tots i de totes. Encara no s'ha donat tampoc cap argument lògic per justificar aquesta decisió. Només hi poden haver, òbviament, arguments polítics i ideològics, que segurament tenen, com deia, un nom i un cognom: Boi Ruiz, i la seva obsessió contra la sanitat pública. No som pocs els que devem recordar i els que encara recordem el seu nom, perquè ens vam mobilitzar moltes vegades en contra d'aquest conseller de salut. Perquè, clar, què havíem d'esperar de l'antic màxim dirigent de la patronal dels hospitals privats dirigint el sistema sanitari públic? Doncs que actués defensant els interessos de qui coneixia, dels beneficis privats. És aquell conseller, recordem-ho, que va inaugurar el seu mandat recomanant a la població catalana que es fes d'una mútua. Ho va fer en una entrevista, el gener del 2011, quan va assegurar que una mútua privada és una solució al sistema de salut pública. I encara avui continuem patint aquestes fatídiques polítiques contra el sistema públic de sanitat, encara vivim una mica d'aquesta lògica de Boi Ruiz, perquè continuem per sota de la mitjana europea en inversió en sanitat, continuem amb necessitats importants pel que fa a millores en hospitals i CAPs, i amb professionals que continuen cenyint-se el cinturó. Però no ho diem nosaltres. Mirin, la Confavc, la Confederació d'Associacions Veïnals de Catalunya, va elaborar un mapa de la situació del sistema sanitari català, on donava exemples rellevants. Segons aquest mapa, per exemple, el CAP de Montcada i Reixac va perdre 25 treballadors entre 2011 i 2014; tant el de Garraf Rural com el de Badalona i Llefià, es van quedar sense 14 llocs de treball cadascun; el CAP de Chafarinas, a Barcelona ciutat, es va quedar sense 17 places; en el centre mèdic de l'Escala, a Girona, es van evaporar 12 llocs, i l'equip d'atenció primària Solsonès es va quedar sense una desena d'ocupacions en aquests anys. Quant a les visites ateses per metge al dia, el plànol de la Confavc confirma un increment de la pressió assistencial en alguns nuclis de Girona i la zona del Penedès. I en el CAP de Calafell i del Baix Penedès Interior els metges atenen dos pacients més que abans d'aquelles retallades. Segons el Sindicat de metges de Catalunya, l'Institut Català de la Salut, l'ICS, l'empresa pública que controla vuit grans hospitals i el 80 per cent de l'atenció primària, ha perdut 1.064 metges en cinc anys. Ahir vam saber que els metges de primària convoquen cinc dies de vaga. Ningú va a cinc dies de vaga si creu que hi ha una alternativa que li compensi mobilitzar-se i reivindicar-se pels seus drets. Per tant, això és el termòmetre de com tenim la sanitat pública actualment. Millores laborals –aquestes seran les reivindicacions que es faran–, per la reducció de la pressió assistencial. I, pel que fa a infermers, tot i no tenint dades oficials –potser ens en podran donar en algun moment–, el Fòrum Català d'Atenció Primària calcula que l'ICS ha perdut un miler d'infermers. Aquest és el país i el panorama que ens han deixat alguns. Per això en volem un de nou, també. Així que, senyors i senyores del Govern, posin remei, reverteixin les polítiques de retallades practicades durant anys contra el sistema sanitari català i ajudin a reconstruir allò malmès durant la dècada fosca que hem viscut tota la ciutadania de Catalunya. Per tant, restauració i no creació necessària i esperada. Ens alegrem que torni el sentit comú, que aquest Govern faci cas d'allò reclamat pel sector i aprovat per unanimitat en aquesta cambra. Unanimitat que demostra la importància d'aquesta agència i la necessitat que es faci mitjançant la creació d'un organisme autònom i independent. És imprescindible restaurar l'Agència catalana de Salut Pública amb les funcions de la Llei general de salut pública de Catalunya, per poder exercir d'autoritat sanitària, per reforçar els programes de prevenció i protecció de la salut, per promoure un enfocament de salut en totes les polítiques i, sobretot, amb l'objectiu d'orientar les prioritats, no només als principals problemes de salut, sinó als determinants socials de la salut. Com ja fixava la llei de 2009, ha de ser una organització executiva, flexible i àgil; ha de gestionar les cooperacions intersectorials i interadministratives; ha de tenir estructura territorial, i, sobretot, una paraula clau, cogovernança amb l'Administració local. Un dels grans perjudicats de les polítiques dels darrers anys que s'han fet des d'aquí han estat els nostres ajuntaments. Crec que molts diputats i moltes diputades coneixen bé la realitat dels municipis, dels consistoris i de les grans mancances que han hagut d'afrontar per culpa de les polítiques que s'han anat fent des de la Generalitat. Recordem que la ciutadania a la primera porta que truca és a la dels ajuntaments, no a aquesta. Per tant, quan es parla de cogovernança no es parla ni de participació ni de col·laboració, sinó de tenir en compte realment els ajuntaments, que han hagut de seguir exercint les seves competències de salut pública, sense tenir moltes vegades les eines, ni tan sols les competències. Per tant, ara tenim l'oportunitat de revertir-ho. Prenguem aquesta situació com una oportunitat. Com bé diu l'exposició de motius de la nova llei, els reptes en salut pública són canviants. Per tant, en un món globalitzat com el nostre, cal tenir estructures flexibles per donar noves respostes a noves preguntes, a nous reptes que ens trobem pel camí, i, fins i tot, si es pot, anticipar-nos també a aquests nous reptes. És hora de treballar per legislar, ara i aquí, a favor de la nostra ciutadania, però això no només va de discursos o de proclames, sinó també de pressupost. La nostra reivindicació continua sobre la taula, i esperem que recuperin el sentit comú per tornar al nivell d'inversió en salut pública, com a mínim –com a mínim–, al nivell que hi havia abans de les retallades, perquè cal anar efectivament incrementant progressivament el percentatge del pressupost de salut que es destina a salut pública. Com dèiem, alguns ens van deixar aquest país, i alguns ens van deixar també aquest panorama, que fa que demà, els propers dies, comenci a mobilitzar-se tot un col·lectiu sobre el qual s'han carregat les retallades i l'austeritat en aquest país. Alguns ens van deixar aquest país, però també és veritat que molts estem convençuts que toca construir-ne un de nou. Però no ho farem fent el mateix de sempre –no ho farem fent el mateix de sempre. Així que, si volen realment una Catalunya nova, s'haurà de fer amb polítiques noves, no amb les polítiques velles de sempre. Per tant, posem-nos-hi.
Gràcies, diputada. Seguidament és el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, i en nom seu del diputat Vidal Aragonés.
Bon dia a totes. Intentarem parlar en aquests cinc minuts d'Agència de Salut Pública de Catalunya, que és el projecte de llei que se'ns planteja en el matí o en el dia d'avui. En primer lloc, volíem agrair la predisposició, tant informativa com dialogant, que s'ha desenvolupat des de la Secretaria de Salut Pública, i especialment en el seu secretari, el senyor Guix, que avui el tenim o comptem amb ell, en presència, en aquest Parlament. Quan alguns grups d'aquest Parlament feien referència que el Parlament estava tancat, doncs, des de la Secretaria de Salut Pública se'ns informava i se'ns escoltava sobre el que pensàvem amb relació a aquest projecte de llei. Sí que volíem fer algunes consideracions, sobre el contingut d'aquest projecte. En primer lloc, amb relació al preàmbul, i, com no ens volem equivocar –de fet, no preàmbul, sinó exposició de motius–, en passem a llegir literalment una part, d'aquest preàmbul: «Durant aquests darrers anys, d'ençà de la modificació parcial de la Llei de salut pública, s'han produït diverses crisis de salut pública en l'àmbit nacional i internacional, derivades en part de l'evolució social i tecnològica i el continu increment de la mobilitat de les persones, béns i mercaderies, dels moviments migratoris i de la multiculturalitat associada. Mirin, nosaltres podríem entendre que vostès, en aquesta exposició de motius, vulguin parlar realment de desplaçaments internacionals. Podríem entendre, fins i tot, que situïn que és una guspira amb relació a que hi ha malalties que estan erradicades en una part del món i en d'altres no –per cert, no vinculat amb la migració, sinó al trasllat, podria ser simplement el turisme. Però o no entenem o no compartim com està redactat, en la mesura que s'associa a moviments migratoris i fets de multiculturalitat. Pensem que no és un bon redactat i que ho han de desenvolupar. O, per una altra banda, han de dir d'una manera molt clara si pensen que el fet de la multiculturalitat en si mateix és un factor de risc. Evidentment, coincidim amb la majoria d'aquest Parlament que la multiculturalitat com a tal no. Per tant, s'ha de millorar aquest redactat, per no anar a conclusions que pensem que ni tan sols els mateixos legisladors, en aquest cas, el Govern, no comparteixen. Sobre el contingut del que és aquest projecte de llei, podríem fer propostes, i així les farem, amb relació al que és l'article 3, on hi ha els objectius i, sobretot, els objectius vinculats a funcions. Segurament podríem, també, apostar més per informar i educar i empoderar les persones sobre els problemes de salut. Hi ha un exercici, que no es fa amb tota la profunditat que es podria fer per les administracions públiques, que és informar més, educar més i empoderar més en qüestions de salut. També, un exercici que passa per reforçar normativa i reglaments que protegeixin la salut i garanteixin la seguretat, la seguretat en la salut, i que evidentment no serà competència directa d'aquesta agència, però que sí que pot assumir que això es treballi. Garantir també l'assistència sanitària per a totes. I això el que significa és que si tenim un país on a no tothom se li garanteix l'assistència sanitària, es pot crear un problema de salut pública. No ho creen les persones, ho creen les administracions o els estats que no ho garanteixen. Garantir també la força laboral per la salut pública i avaluar l'efectivitat, agilitat i qualitat del servei de salut de les persones. També els hi diem: hi ha un punt on es parla de coordinació del sistema de formació i recerca, i pensem que ho hem de concretar. Estem a les portes, novament, de col·laboració publicoprivada o estem pensant en una altra qüestió? I, en darrera instància, com sempre, si plantegem, quan parlem de salut, determinants de classe en la salut. Ho hem de dir d'una manera molt clara. Al final, és la classe la que determina bona part dels problemes de salut. I els volem, també, manifestar la nostra oposició de com plantegen en la disposició addicional sisena, apartat segon, l'assumpció o la integració del personal que ja presta serveis en departaments competents. Mirin, vostès ho estableixen i a la vegada ens diuen: «Funcions coincidents o vinculades a les que l'acord d'aquesta llei assumeix.. Això de «vinculades és un concepte jurídic indeterminat, i, per tant, ens han de concretar com es fa efectiu. I, per una altra banda, també ens diuen: «Mantenint la seva condició originària i en les mateixes condicions que li són aplicables en el moment de l'entrada en vigor. Ens han de dir, d'una manera molt clara, que això és una subrogació empresarial, que es mantenen tots els drets, que es garanteixen tots els drets, i no generem el marge de dubte per al conjunt dels treballadors i les treballadores que viuran aquest procés. I, per últim, també voldríem recordar: prescripció d'infermeria. Tenim un decret, o un real decreto, de fa dues setmanes del Govern espanyol. N'hem tingut de diferents –un desastre, el del 2015, del Partit Popular–, i no acabem d'arreglar això de la prescripció d'infermeria que sobre la salut pública tanta afectació pot tenir. I, simplement, per acabar, hi ha ara mateix els i les portaveus de la Comissió de Salut de la resta de punts treballant en una proposta de resolució amb relació amb iDental, però, per desgràcia, des de la CUP opinem que això no serà una solució [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , i que això és un dels grans problemes de salut pública que tenim, avui dia, en el nostre país...
Diputat...
...el que ha significat això, que és un exercici simplement de robatori en forma d'empresa a iDental.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, conseller en funcions de Salut, jo em centraré, més que en el projecte de llei, em centraré una mica també en l'entorn i una mica també en la intervenció del conseller. En primer lloc, per dir que quan aquest projecte de llei es va presentar, el va aprovar el Govern, a la legislatura passada i el va portar al Parlament, el Govern ja havia decidit liquidar la legislatura. Formalment, es va liquidar el 27 d'octubre, amb la declaració d'independència, que va implicar l'aplicació del 155 i la convocatòria d'eleccions. L'alternativa que tenien era haver convocat les eleccions el 26 d'octubre, amb la qual cosa també s'hauria dissolt el Parlament. Ergo, quan vostès aproven aquest projecte de llei en el Govern, vostès ja tenen decidit liquidar la legislatura. Bé, de fet, la legislatura no, ja havien decidit liquidar la legislatura, l'Estatut, la Constitució, van decidir liquidar-ho tot, no? Per tant, no vingui ara a responsabilitzar que si aquest projecte de llei no està en vigor i no està aprovat, doncs, és culpa de l'aplicació del 155, perquè és únicament responsabilitat del Govern; primera qüestió. Segona qüestió. L'Agència de Salut Pública, tal com es planteja en aquest projecte de llei, no aporta res de nou de cara als serveis públics i de cara a la ciutadania. Aporta novetats amb relació a l'operativitat i a la flexibilitat interna de les polítiques de salut pública, i segurament, doncs, una millora quant a la relació en temes de salut pública respecte a diferents departaments i respecte de mecanismes interns, però no aporta un valor afegit al conjunt de la ciutadania, i tampoc aporta solucions als problemes de la sanitat. Estem parlant de salut, la sanitat és una altra cosa, però jo crec que també val la pena recordar que els problemes més apressants que té el Departament de Salut en aquest moment fan relació als problemes de la sanitat: a l'atenció primària, a les llistes d'espera, a les condicions laborals dels professionals –ja s'ha esmentat la vaga que està convocada per al proper mes. Però, mirin, la racionalització i la simplificació d'entitats, d'empreses i d'organismes de la Generalitat de Catalunya, com del conjunt de les administracions públiques espanyoles, no va ser només un requisit del FLA –que ho era, que ho era, però no va ser només un requisit del FLA–, era una necessitat que les administracions públiques intentessin reduir la seva mida i intentessin tenir estalvis. Jo li citaré algunes veus que reclamaven que s'adoptessin mesures d'aquestes característiques, i no aniré..., o sigui, aniré fins i tot una mica més lluny del que vostè es pensa. Per exemple, el juny del 2010, el conseller d'Economia, que era Antoni Castells, en un tripartit del qual vostès formaven part, i també el Grup Socialista en formava part, deia, i repetia i reiterava la necessitat de reduir les entitats, organitzacions i empreses de la Generalitat de Catalunya; juny del 2010. Més estrictament en l'àmbit de la salut i de la sanitat, el mateix any 2011, Metges de Catalunya, el sindicat que avui, o aquesta setmana, ha convocat la vaga, li deia al Govern de la Generalitat: «Escolti'm, intentin reduir empreses i entitats públiques més que no pas serveis assistencials. Aquest era el missatge. I al final ens trobem avui aquí que efectivament s'han reduït entitats i empreses, sense convenciment –ara m'hi referiré molt breument també–, però el que s'ha reduït d'una forma més intensa han estat els serveis assistencials, i d'aquests no hi han projectes de llei del Govern per intentar recuperar-los. No n'hi han, i aquests són els que serien certament necessaris. I també el 2012 la Cambra de Comerç de Catalunya deia: «Escolti'm, l'Administració de la Generalitat s'ha de reduir almenys en un 20% d'entitats i organismes i intentar aconseguir un estalvi de 2.700 milions d'euros. És a dir, tres entitats diferentes que deien: «Escolti'm, s'ha d'actuar en aquest sentit. Però també el Parlament, durant el 2011 i el 2012, amb un Govern de Convergència i Unió, que tenia un recolzament puntual del Partit Popular, va aprovar en diverses ocasions mesures per tal de reduir entitats i organismes de l'Administració. I això es va fer, i es va fer en aquest cas amb l'Agència de Salut Pública de Catalunya. El que passa és que, doncs, segurament no es va fer amb convenciment, perquè hem vist l'informe de la Sindicatura de Comptes amb relació a la reestructuració del sector públic de la Generalitat de Catalunya, que fa referència al període [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i acabo de seguida– 2010-2016, i constata, la Sindicatura de Comptes, que l'estalvi que ha suposat la supressió de l'agència com a organisme –no dels serveis, que es continuen prestant des de la Secretaria de Salut Pública del Departament de Salut– va ser zero. Per tant, nosaltres no tenim cap inconvenient...
Diputat...
...que es recuperi com a una forma jurídica pròpia l'Agència de Salut Pública de Catalunya; no hi tenim cap inconvenient...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...–sí, simplement per dir– si això ha de servir per millorar l'operativitat i la flexibilitat d'actuació d'aquesta agència. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, de la diputada senyora Noemí Llauradó.
Gràcies. Consellera, vicepresident, conseller, diputades, diputats, bon dia. Secretari de Salut Pública, senyor Guix, bon dia. En primer lloc, deixin-me denunciar públicament un atac que ha patit la directora general d'Igualtat a través del Twitter, una amenaça de mort, clarament, pel simple fet de ser feminista. Des d'aquí volem donar el nostre suport a la directora general, la Mireia Mata. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Gràcies. I entrant ja en la meva intervenció, hem vingut a parlar de l'Agència de Salut Pública, i, per tant, hem vingut a parlar d'un dels àmbits del nostre sistema de salut, que és la salut pública, que és diferent del dels serveis assistencials, tot i que tinguem sempre la tendència potser a parlar més dels serveis assistencials, no? Que és un cop ja arribem..., quan estem malalts, quan ja hem perdut la salut, parlem ja de seguida dels serveis assistencials, i no posem potser tant d'èmfasi, o no posem tant en valor, o amb el mateix pes, la salut pública que els serveis assistencials. Per tant, centrant-me ja en el projecte de llei que ha presentat el vicepresident avui aquí en seu parlamentària, dir que celebrem que finalment, doncs, s'hagi pogut presentar, després de l'aturada imposada, i sí, hi ha hagut una aturada imposada arran del 155, que ho havia impedit. Podem presentar ara, doncs, aquest projecte de llei, que ja es va començar en el mandat del conseller Comín, exiliat polític, també forçadament, i que ha reprès la consellera Vergés, de la mà, com dèiem, del secretari de Salut Pública i bon amic, el doctor Joan Guix, que tenia al cap ja des de l'inici, quan va entrar al Govern, la necessitat de recuperar l'Agència de Salut Pública com aquest organisme autònom. Perquè efectivament, des que el 2014, amb la Llei de mesures fiscals i financeres i administratives, va perdre la seva personalitat jurídica, hi havia ja un seguit de veus que eren molt insistents en la necessitat de recuperar-la. Per una banda, recuperar-la com una organització autònoma i especialitzada que executés les polítiques [[l'oradora s'escura la gola]] –perdoneu– de salut pública, amb eficàcia, agilitat i flexibilitat. Que aquesta organització, a més a més, fos intersectorial i interadministrativa i que comptés també amb la participació comunitària, que recuperés l'organització territorial i que es diferenciessin aquestes funcions més estratègiques de planificació, d'avaluació, d'implementació d'aquelles funcions més executives i de prestació dels serveis d'aquest àmbit de la salut pública. I em centraré en aquestes diferentes necessitats observades. Pel que fa a la necessitat de recuperar aquest organisme autònom, efectivament –i se n'ha parlat aquí en les anteriors, doncs, intervencions–, el context actual ha comportat una globalització de la problemàtica de la salut pública –per exemple, recordem el zika o l'Ebola–, i de fer-n'hi front. Així com també per fer front a una sèrie de problemàtiques emergents que tenim en salut pública, com poden ser l'envelliment de la població, l'aparició de malalties emergents i reemergents, les malalties cròniques i degeneratives, i també la pobresa i la iniquitat, ens cal disposar d'aquestes estructures organitzatives més autònomes, més àgils, més eficaces, que tinguin una capacitat d'adaptar-se a aquestes noves necessitats. Per això és important recuperar una organització amb personalitat jurídica, com proposa precisament aquest projecte de llei, i que ho fa amb la fórmula d'un organisme autònom administratiu. D'altra banda, aquesta personalitat jurídica també està justificada pel pressupost mateix que s'inverteix en la salut pública, prop de 127 milions, o pel nombre de treballadors que hi participen, uns 1.191. A més, aquest tipus d'estructura coincideix amb major o menor mesura amb altres estructures similars de països com França, com Anglaterra o com Canadà. Pel que fa a l'altra necessitat que s'observava, que sigui una estructura intersectorial i interadministrativa, el model de salut que nosaltres volem per a Catalunya, per al nostre país, està clar que s'ha d'orientar als determinants socials de la salut, i en això sí que tenim un consens amb totes les forces que hi ha en aquest hemicicle. Efectivament, hi ha molts factors que ens afecten la salut, i molts d'ells estan fora precisament d'aquell sistema sanitari al qual abans feia referència, i en aquests diferents factors s'hi ha i s'hi pot influir des de la transversalitat o des de l'estratègia de salut a totes les polítiques a les quals també feia referència el vicepresident en la seva presentació. Tenim clar, doncs, que per millorar la salut de la població, a més a més d'uns serveis assistencials bons, potents, públics, d'accés universal, hem d'influir també en unes polítiques que lluitin contra la pobresa, contra la iniquitat, contra l'exclusió social, que assegurin feina, sostre, escola per a tothom, que garanteixin l'accés a la cultura, al sistema sanitari, que vetllin pel medi ambient, i un llarg etcètera. Perquè des dels poders públics no podem permetre que pel fet d'haver nascut en una determinada família, en un determinat barri o en una determinada ciutat tinguem una pitjor o millor salut, i, per això, el model que volem ha de ser, a més a més de transversal i multidisciplinari, comunitari i participatiu, perquè la comunitat ofereix molts actius de salut que també contribueixen a millorar la salut i el benestar de les persones, sobretot de les més vulnerades. En definitiva, la salut és resultat de l'acció del conjunt de la societat, i és responsabilitat de tots i de totes. Per això el model també ha de potenciar una alfabetització en salut i un apoderament comunitari. Per tot plegat, valorem positivament que el projecte de llei doni entre altres funcions a l'agència el de donar suport tècnic per formular, implementar i avaluar el Pla interdepartamental i intersectorial de salut pública, és a dir, el Pinsap. Aquest caràcter interdepartamental i interadministratiu també es reflecteix en la composició del Consell Rector de l'Agència de Salut Pública que, com s'ha dit, té representació de diversos departaments de la Generalitat però també dels ens locals. Perquè els municipis tenen competència en salut pública, tenen un paper molt important en la salut pública de la nostra població, i, per tant, també aplaudim que es prevegi aquesta col·laboració de l'agència amb aquells municipis perquè puguin prestar uns serveis mínims de salut pública, o donar un suport tècnic en cas que aquells municipis ja disposin d'uns serveis de salut pública propis. Vull posar èmfasi també que l'agència es diu que vetllarà per integrar la perspectiva de gènere en el desenvolupament de les seves funcions, i en especial en el disseny, implantació i avaluació del Pinsap, garantint per exemple la recollida de dades desagregades per sexes i desenvolupant indicadors qualitatius i quantitatius de gènere. Aquí evidentment veiem l'empremta i la voluntat de la consellera Vergés, com ens va informar en la Comissió de Salut quan va presentar, doncs, el seu pla pel departament. També vull ressaltar la seva funció de foment de la competència dels professionals i de la recerca en salut pública, perquè així potenciarem la competitivitat dels nostres serveis de salut pública. Pel que fa a la tercera necessitat, que era recuperar la desconcentració territorial en els serveis regionals. Tot i el context de globalització d'aquesta problemàtica de salut pública a la qual feia referència abans, també cal tenir en compte que hi ha una diversitat epidemiològica al territori català, i això fa necessari un tractament diferenciat i focalitzat dels factors de risc, amb actuacions molt específiques que el que necessiten és una proximitat a la població. I aquesta proximitat a la població s'aconsegueix precisament recuperant aquesta desconcentració territorial a través del serveis regionals, a la qual cosa, des del nostre grup parlamentari, també donem suport. Finalment, pel que fa a la necessitat de separar les funcions més polítiques o més estratègiques de disseny i planificació de les polítiques de salut pública de les executives i de la prestació purament dels serveis en aquest àmbit, valorem positivament que la Secretaria de Salut Pública es pugui dedicar a les primeres i es deixi a l'Agència de Salut Pública aquesta funció més executiva i de prestació de la cartera de serveis en aquesta matèria, que tornem a explicar en què consisteix: és la protecció de la salut, la promoció de la salut i la prevenció de la malaltia, prevenció de drogodependències, promoció de la salut mental, vigilància de la salut pública, seguretat alimentària i seguretat laboral. En definitiva, des del nostre grup treballarem perquè aquest projecte de llei esdevingui al més aviat possible una llei, si pot ser amb el consens de tots els grups que formem part d'aquest hemicicle, escoltant totes les entitats i tots els col·lectius necessaris, però amb la voluntat que ben aviat disposem d'aquesta organització que ha d'estar al servei de la millora de la salut pública, que, com deia, és un dels àmbits molt importants del nostre sistema de salut. Moltes gràcies de nou. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I per finalitzar aquest torn té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Lluís Guinó.
Gràcies, president. Vicepresident, conselleres, deixin-me començar amb dues denúncies i un crit a la responsabilitat. Dues denúncies. Una primera denúncia: ens adherim a..., la inacceptable amenaça que va rebre la Mireia Mata, i, per tant, ens adherim a la proposta que ha fet el Grup Republicà, en el sentit que això s'ha de denunciar, s'ha de protegir i, a més a més, no s'ha de repetir. Per tant, ens adherim a aquesta denúncia, que hauria de ser pràcticament unànime en aquest Parlament, respecte a aquesta qüestió. [[Aplaudiments.]] Una altra denúncia, i aquesta té més a veure, evidentment, amb el context polític en què ens trobem, un context polític que ve molt condicionat i molt vinculat a la realitat jurídica que té a veure amb l'aplicació incorrecta, desproporcionada del dret penal en l'àmbit de la política. És fàcil expressar aquesta idea des de diferents perspectives; l'expresso d'aquesta manera. Ahir el síndic ho va dir: hi havia moltes maneres, políticament, d'enfrontar-se a la realitat i a la problemàtica política que té Catalunya respecte a l'Estat espanyol; la solució no era en cap cas el dret penal. I els demano que siguin conscients que mantenir gent a l'exili, mantenir gent a les presons i mantenir presos polítics no ajuda en cap cas a resoldre una problemàtica que no neix fa un any, sinó que és una problemàtica històrica, que és l'encaix de Catalunya a l'Estat espanyol. Per tant, també els demano que siguin, d'alguna manera, comprensibles i que entenguin que no és només una qüestió que afecta els polítics involucrats des d'un punt de vista penal, com és el meu cas, sinó que els demano responsabilitat. Hem de fer política; el Codi penal no es va configurar mai ni ha de ser el mecanisme per resoldre les qüestions polítiques, perquè significa que, si s'aplica el Codi penal, vol dir que es fa deixadesa del que és la nostra responsabilitat, que és la política precisament. Estem aquí per fer política, i els magistrats del Tribunal Suprem hi són per resoldre altres qüestions que res tenen a veure, precisament, amb les problemàtiques polítiques. I el crit a la responsabilitat és aquest: avui s'ha vist, en aquestes intervencions dels grups parlamentaris, que és perfectament possible fer política, no estar d'acord, no tenir coincidències, fins i tot tenir discrepàncies legítimes, i que a més a més enriqueixen l'activitat parlamentària, sense haver-nos d'insultar, sense haver d'utilitzar... [[Veus de fons.]] Sense haver..., Assumpta Escarp, apreciada i estimada diputada, deixi'm acabar d'explicar i estarem d'acord, com quasi sempre, en algunes qüestions. No s'ha d'utilitzar llenguatge feridor en cap cas. Vostè ha parlat correctament, tots els diputats d'aquesta cambra que han intervingut, i això a més a més passa molt sovint a la Comissió de Salut: parlem de forma correcta, parlem bàsicament de salut, i no cal insultar-nos. Cadascú té la perspectiva que té des d'un punt de vista polític, i en salut evidentment hi ha certes divergències que són de calat i que són profundes, però som capaços de parlar del que interessa a les persones i a la ciutadania. Perquè, de fet, més enllà de les nostres discrepàncies polítiques, en les eleccions en les que hi ha hagut una major participació política, que són les del 21 de desembre, no som tan responsables de les divergències que tinguem entre nosaltres, sinó que som responsables de tota aquella gent que ens va votar. Però no només els que van votar els partits que avui fan govern, sinó que han de ser responsables també aquells partits que fan oposició. De fet, aquesta és la crida a la responsabilitat: és perfectament possible, hi insisteixo, fer política aquí sense utilitzar llenguatge feridor, i el que demano és que siguem responsables justament en això, entre tots. I no ho demano expressament a un grup parlamentari per dirigir-li, d'alguna manera, el retret en concret; ho hem de fer absolutament tots i, per tant, demano responsabilitat a tots. Una vegada dit això, sí que voldria comentar que aquesta és una llei, certament, en què ja ho han explicat els grups parlamentaris, que hi ha hagut un treball previ que seria molt recomanable en tota la tramitació dels projectes de llei, i és que el departament que tingui la voluntat d'endegar l'activitat d'un projecte de llei, doncs, parli abans amb els grups parlamentaris. És recomanable, és edificant, és positiu i fins i tot accelera o facilita la feina de la futura ponència, que certament, com que ja ho hem demanat i ho demanarem tots els grups parlamentaris, hem d'anar de pressa a constituir-la, precisament per procedir a l'aprovació d'aquesta llei. S'ha dit també que no és pròpiament una llei nova: això és una restauració, és una posada en marxa novament d'una agència de salut pública que l'any 2009, quan es va plantejar dins l'àmbit de la Llei de salut, el que cercava era major eficiència, major eficàcia, fins i tot des d'un punt de vista, conceptualment, de com han de funcionar les polítiques públiques en tots els àmbits, no només en l'àmbit de la salut. I es buscava, certament, major coordinació, major actuació a nivell interdepartamental, que d'això en parlaré precisament en un àmbit que hi ha fet referència el diputat de la CUP, que és potser l'únic dèficit detectable en aquest projecte de llei, que té a veure amb l'educació en la salut. I aquesta educació en la salut, és cert, no es pot fer només des de l'àmbit del Departament de Salut, sinó que probablement el més interessant, el més adequat és que hi hagi una vessant clarament interdepartamental. En determinats àmbits, en determinades matèries és bo que hi hagi un treball col·lectiu, global, de més departaments, perquè molts àmbits tenen competències i espais de coincidència en aquestes qüestions. De fet, el projecte de llei preveu que no només l'agència, d'alguna manera, treballi en el que són les seves competències pròpies, que estan literalment definides, sinó que és perfectament possible que l'agència treballi en delegació d'altres departaments de la Generalitat que tinguin competències vinculades a la salut pública. I aquesta és una qüestió que s'ha de fer, hi insisteixo, des d'una perspectiva de la coordinació, de la col·laboració administrativa, que és bàsica en el món en el que vivim, fins i tot en el treball en xarxa, en el que és pròpiament la flexibilitat interna, que aquest és un altre dels objectius o dels plantejaments que fa aquesta llei, que és que, com que la realitat, certament, és canviant, com que les mesures públiques i les polítiques públiques han d'adequar-se cada vegada més a la realitat i, a més, fer-ho de forma ràpida i de forma flexible... No podem estar pendents precisament de plantejaments antics: la velocitat a què es mou la societat, s'explica en l'exposició de motius... També és veritat, tal com s'hi ha fet referència, que la motivació l'any en el que ens trobem no és la mateixa, segurament, que l'any 2009: han passat pràcticament deu anys, han succeït moltes coses, i a més a més, en aquest àmbit canviant des d'un punt de vista social, des d'un punt de vista econòmic, des d'un punt de vista demogràfic, des d'un punt de vista sociològic i fins i tot des d'un punt de vista també de mobilitat i fins i tot de la multiculturalitat però ben entesa –no entesa en el plantejament precisament que denunciava el diputat de la CUP–..., precisament en aquesta dinàmica és necessari, més que mai, que hi hagi rapidesa, flexibilitat, respostes ràpides, respostes contundents per part de l'agència de salut. Hi ha un concepte clar de personalitat jurídica, un àmbit estrictament jurídic, que això és administració pública, no hi ha possibilitat ni resulta comprensible pensar en cap tipus de plantejament privatitzador, és administració pública, funciona en l'àmbit del dret públic, i, per tant, això també és una garantia del que exposava. I, per altra banda, també és important..., que ja s'hi ha fet referència, i també és una de les qüestions que m'agradaria destacar, que és aquesta reivindicació del paper de les administracions locals i dels ajuntaments en l'àmbit de la salut pública. És un àmbit, certament, que els ajuntaments hi tenen molta responsabilitat, i és probable que els ajuntaments més grans –i en concret la ciutat de Barcelona, que comentava la diputada Escarp– la tinguin més assumida, disposen de més competències, disposen de més coneixement i saben transmetre molt millor a la ciutadania la seva responsabilitat. En els ajuntaments més petits, els ajuntaments mitjans-petits, tenen més dificultats per transmetre, primer, la seva responsabilitat, quines són les seves competències, i a més a més no tenim els mecanismes per treballar de forma coordinada aquestes polítiques. I l'agència pretén –certament, veurem a la pràctica com funciona– resoldre aquests dèficits. S'ha fet referència també, i aquesta també és una constant en l'àmbit de la política en els darrers temps, que els polítics facin de polítics i, per tant, plantegin estratègicament quines són les idees i els plantejaments i els projectes a mitjà i llarg termini que s'han de desenvolupar, i que els tècnics, l'agència, les persones que coneixen la matèria, treballin a fons i tinguin d'alguna manera les directrius suficients com per respondre a aquests reptes de la velocitat que precisament en l'àmbit de la salut –ja s'hi ha fet referència–..., no només malalties emergents, que també, però també les malalties reemergents, els darrers casos de xarampió que han aparegut, malalties que semblaven superades i que reapareixen en aquestes circumstàncies. Les qüestions que feien referència també, i molt important, a l'àmbit del que és interdepartamental... Quan parlem de riscos, parlem també de qüestions que tenen a veure amb la contaminació, que depèn d'un altre departament però que té conseqüències directes en la salut, i per altra banda també, doncs, l'àmbit de l'habitatge, que també és una qüestió que té, certament, connotacions i que condiciona alguns àmbits de la salut pública que aquesta llei pretén regular. Jo, en definitiva, només els volia dir que des de Junts per Catalunya donem suport a aquest projecte, treballarem en l'àmbit de la ponència per tal de millorar-lo –tots els projectes de llei que es porten al Parlament són i s'han de millorar–, i, d'alguna manera agraeixo la bona predisposició que ha tingut el departament per donar veu –abans, fins i tot, que arribés aquí el debat de totalitat, al Parlament– per plantejar quins són els dubtes i les inquietuds que genera aquest projecte de llei. En darrer terme, i per finalitzar: el paper dels ajuntaments és transcendent, i per això en el consell rector –ja ho veuran–, més enllà de si des d'un punt de vista quantitatiu ha de ser un 60 o ha de ser la paritat entre el 50...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...–sí...– o el 50 per cent, és evident que el paper dels ajuntaments ha de ser, certament, absolutament definitiu i aclaridor. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. [[Assumpta Escarp Gibert demana per parlar.]] Digui'm, diputada, per què em demana la paraula?
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de l'oradora.]] ...els compliré.
Endavant –endavant.
Gràcies. En primer lloc volia demanar disculpes al diputat Guinó, perquè l'he interromput, és veritat. Però, en segon lloc, demanar-li –compartint amb ell, i amb tota la cortesia amb què sap que sempre ens hem tractat– que faci extensiva aquesta crida a la responsabilitat i al tracte entre tots –al millor, perquè ens el mereixem tots, el millor– també al seu grup parlamentari i a alguns càrrecs del Govern. Gràcies.
Gràcies. Acabat el debat, i atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat a aquest projecte, aquesta iniciativa continua la seva tramitació. [[Proposta de resolució de creació d'una comissió d'estudi de les polítiques per al millorament de la qualitat de vida de la gent gran]] [[252-00010/12]] I passem, per tant, al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació sobre la Proposta de resolució de creació d'una comissió d'estudi de les polítiques per al millorament de la qualitat de vida de la gent gran. Aquesta iniciativa ha estat presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, i en primer lloc, per tant, per defensar-la té la paraula la diputada senyora Elisabeth Valencia. Quan vulgui.
Bien; gracias, presidente. Consellers, conselleres, diputados, diputadas, buenas tardes a todos. Quiero empezar mi intervención agradeciendo la presencia de las personas del sector de residencias que hoy nos acompañan; gracias por venir al Parlament. Hoy estamos aquí para solicitar la aprobación de una comisión de estudio para mejorar la calidad de vida de las personas mayores en Cataluña. Como sociedad, tenemos una deuda con nuestros mayores, y no seremos una sociedad justa y avanzada hasta que no seamos capaces de atender a nuestros mayores con la dignidad que se merecen. Les debemos lo que somos; no podemos darles la espalda cuando más nos necesitan. Desde nuestro grupo parlamentario pensamos que crear comisionados para evaluar los efectos del 155 que se escapen al control parlamentario no es una solución para el día a día de las personas mayores ni de sus familias. Nosotros queremos crear una comisión para la gent gran que es necesaria, y queremos crearla aquí en el Parlament contando con todos los grupos parlamentarios. Las personas mayores actualmente son casi el 18 por ciento de la sociedad, y se prevé que en 2030 las personas mayores de sesenta y cinco años sean el 25 por ciento de la sociedad; por tanto, una de cada cuatro personas tendrá más de sesenta y cinco años en 2030. Por eso, y debido a que esta comisión afectará cada vez a más personas, vemos que tiene una importancia vital. En la comisión queremos debatir, junto a expertos del sector, qué tipos de políticas se están realizando en la actualidad en Cataluña para personas mayores, y además hablaremos de los diferentes retos que afrontamos como sociedad en el tratamiento a las personas mayores de sesenta y cinco años. El objetivo es escuchar a todo el sector y realizar unas conclusiones que presentaremos al Govern, junto a un calendario de cumplimiento, porque iniciar esta comisión está muy bien, pero queremos compromisos claros del Govern. Un objetivo prioritario es el colectivo de personas mayores que se encuentran solas, que según datos del Idescat son más de 300.000 en Cataluña. Estas personas mayores solas deberían estar detectadas, y en especial las que se encuentran en situación de vulnerabilidad. ¿A quién no le pueden entrar escalofríos leyendo casos como los que denuncia el juez Joaquim Bosch sobre el aumento de cadáveres en avanzado estado de descomposición de personas mayores que viven solas? No podemos aceptar este tipo de sociedad, ni como personas ni como representantes de la ciudadanía de Cataluña. Necesitamos, por tanto, coordinación entre las administraciones y una estrategia autonómica para intervenir en situaciones de vulnerabilidad y de soledad y de abandono. Otro problema gravísimo para abordar que tenemos en Cataluña son las listas de espera para acceder a una residencia. Tenemos a más de 23.000 personas esperando residencia; nos parece intolerable que las personas mayores y sus familias deban esperar hasta cuatro años para entrar en una residencia pública. No son justas ni esta espera ni la desigualdad territorial que existe en la atención. Nuestra comunidad autónoma es la peor en atención a la dependencia de España. Este hecho está agravado por la dificultad en la agilidad de los trámites de la Ley de dependencia. Debemos esforzarnos en poner solución a un problema que es un problema social y es un problema de todos; es una cuestión de derechos humanos, no podemos mirar hacia otro lado. Las personas están esperando en sus casas un recurso mientras su situación de vulnerabilidad aumenta, incluso en casos llegando al fallecimiento. Debemos preguntarnos qué tipo de tratamiento y atención nos gustaría tener a nosotros mismos cuando seamos mayores y si debemos orientar las políticas hacia este modelo de atención. ¿Nos gustaría a nosotros necesitar una residencia, tener que esperar hasta cuatro años? ¿Nos gustaría recibir una atención limitada por la falta de revisión de las ratios de servicios sociales? Queremos mostrar desde aquí también el apoyo al sector que trabaja con personas mayores, pero especialmente a las personas que se encuentran en situación de vulnerabilidad y a sus familias, ellas son nuestra prioridad. Vamos a hacer todo lo posible para que las personas mayores de sesenta y cinco años tengan garantizados sus derechos, sean sujetos activos de la sociedad y en especial nos vamos a dejar la piel para que las personas mayores en situación de vulnerabilidad sean atendidas con la dignidad que se merecen. Por último, queremos agradecer la predisposición de los grupos parlamentarios y su ayuda para iniciar los trabajos de esta comisión. No me queda más que desearnos un buen trabajo a todos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Tal com es va acordar a la Junta de Portaveus, ara hi ha un únic torn d'intervenció de cinc minuts per a la resta de grups parlamentaris, i de dos minuts i mig per als subgrups. Per tant, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, de nou, la senyora Elisabeth Valencia. [[Pausa.]] Té un altre torn; tenia un torn com a proponent i com a grup. En tot cas, si hi renuncia... [[Veus de fons.]] Molt bé. D'acord, molt bé. Per tant, doncs, seguim amb el torn del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Té la paraula el diputat senyor Raúl Moreno.
Gràcies, president. El Grupo Parlamentario Socialistes i Units per Avançar votará afirmativamente esta comisión, esta creación de la comisión de políticas para la mejora de la calidad de vida de las personas mayores. Además, nos parece bien la fórmula elegida por Ciudadanos de hacer una comisión de estudio y no proponer una comisión de seguimiento, como sí sucedió en el caso de la comisión de políticas de discapacidad. Pero yo creo que se ajusta mucho mejor a lo que queremos, que es estudiar la situación de las personas mayores en Cataluña, sin necesidad de vaciar la Comissió d'Afers Socials, Treball i Famílies. Está bien que hagamos un análisis, de hecho, hay muchos análisis hechos. Yo creo que, por estudiar, por analizar, nos va a venir bien, pero también hay muchas federaciones u ONGs que ya han hecho análisis, y yo creo que también en este Parlament diferentes grupos parlamentarios han analizado cuáles son las consecuencias de las políticas que estamos llevando a cabo en estos momentos en relación a las personas mayores. Tenemos un gran problema de soledad –lo hemos dicho, lo ha dicho la señora Valencia–; una baja cuantía de las pensiones, especialmente las pensiones no contributivas y de viudedad; una larga lista de espera para acceder a la sanidad; una eterna lista de espera para acceder a las prestaciones por dependencia; un gasto familiar que no puede soportar entre los 1.400 y 2.400 euros que vale una residencia en nuestro país, en Cataluña; problemas de accesibilidad, en las calles, en los bloques, en las viviendas; violencia intrafamiliar; gentrificación, que afecta también a muchas personas mayores de algunos barrios de nuestras ciudades; el transporte, dentro y fundamentalmente fuera del área metropolitana; el derecho a morir dignamente. Por lo tanto, son muchos problemas que tenemos que estudiar y en los que tenemos que avanzar. Pero también les tengo que decir que seguramente todos saldrán aquí a decir que es muy necesaria esta comisión de estudio, y es verdad, pero creo que también deberíamos estudiar qué es lo que no estamos haciendo bien, o qué son aquellas políticas que aplicamos y que no funcionan, en el caso de las personas mayores –y me quiero dirigir en este caso a los grupos que dan apoyo al Govern. Apoyando la creación de una Ley catalana de la gent gran, en la legislatura pasada, poniendo un plazo de seis meses y no cumplirlo, no es ayudar a la gent gran; aplicando políticas tan conocidas como «ni un euro para residencias, no es ayudar a la gent gran; tener un plan integral de seguridad para las personas mayores y no cumplirlo no es ayudar a la gent gran –además caducará este mes–; tener residencias sin que el Govern garantice que las personas mayores están bien alimentadas y los profesionales bien cuidados no es ayudar a la gent gran; tener listas de espera en dependencia, las más altas de España, aun habiendo otras comunidades autónomas que han reducido esas mismas listas de espera con los mismos problemas no es ayudar a la gent gran. También me quiero dirigir al Grupo de Ciudadanos, que está bien que proponga una comisión de estudio para mejorar la vida de las personas mayores, pero tal vez podríamos estudiar que vetando en el Congreso la ILP en contra del copago de dependencia no se defiende a las personas mayores; que vetando, en marzo, la subida de las pensiones al IPC no se defiende a las personas mayores; que vetando la proposición de ley de accesibilidad universal o apoyando los presupuestos del Partido Popular con un acuerdo para eliminar el copago farmacéutico y después no cumplirlo no es ayudar a las personas mayores; que apoyando unos presupuestos del Partido Popular que continuaban vaciando las arcas de dependencia no es ayudar a las personas mayores, y que considerar clases medias a aquellos que cobran 140.000 euros no es ayudar a las personas mayores, pero ni a las jóvenes ni a las adultas, porque es algo que está fuera de la realidad. Y, por lo tanto –y acabo en la misma línea que expresaba–, supongo que a todos nos parecerá que hay medidas que son positivas, como la reforma de la Ley de arrendamientos urbanos para regular el alquiler; revalorizar las pensiones con el IPC; subir las pensiones mínimas y no contributivas a un 3 por ciento –algo que afecta a 1,7 millones de catalanes y catalanas; crear un bono energético único es algo beneficioso para las personas mayores; la eliminación progresiva del copago farmacéutico es algo beneficioso para las personas mayores; aumentar en un 40 por ciento el presupuesto en dependencia, 515 millones de cara al año que viene, y evitar así que treinta mil personas el año que viene puedan morir esperando la prestación a la que tienen derecho. Yo creo que es una buena política para las personas mayores y que beneficiará a 168.000 dependientes de Cataluña, es una buena política. Que recuperar las cotizaciones a la Seguridad Social de las cuidadoras no profesionales, es una buena iniciativa. Y que la Generalitat disponga de 2.200 millones de euros más para hacer políticas es una buena iniciativa. Y, por tanto, yo les invito a que, aparte de estudiar los problemas que tenemos en Cataluña, aparte de estudiar podríamos empezar a hacer cosas efectivas. Y eso pasaría porque en esta misma voluntad que tiene la derecha catalana y la derecha española, con la ayuda de Esquerra Republicana de Cataluña, voten ustedes a favor de unos presupuestos generales del Estado. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, del diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, senyor president. Parlar de la qualitat de la vida de la gent gran en aquest país vol dir parlar de la qualitat del nostre estat del benestar. I el cert és que després d'una dècada perduda, de retallades salarials, de retallades en serveis públics i de polítiques d'austeritat per al conjunt de la ciutadania i d'excepcions fiscals, polítiques fiscals regressives per als més rics, s'ha fracturat el nostre estat del benestar. I aquest és l'element central quan parlem de la qualitat de la vida de la gent gran. Parlem de les dues reformes laborals; parlem del desmantellament del nostre teixit productiu; parlem del tancament i la privatització i les retallades en serveis públics i parlem de la congelació de les pensions i del saqueig dels fons de les pensions, que han trencat el nostre pacte social i han trencat el nostre pacte intergeneracional pel qual la gent que treballa amb sous dignes cotitza perquè els nostres pares i mares, avis i àvies, tinguin pensions dignes. Als diputats de Ciutadans, que avui s'omplen la boca parlant de qualitat de vida de la gent gran, m'agradaria llegir-los dos notícies d'aquest any: «PP y Ciudadanos mantienen el veto del Gobierno a revalorizar las pensiones según el IPC. No només heu donat suport al Govern més corrupte d'Europa; no només heu donat suport al Govern que ha congelat les pensions i ha saquejat el fons de les pensions, sinó que heu vetat que es puguin revaloritzar a la Mesa del Congrés les pensions segons l'IPC. A la gent gran d'aquest país se li deu des de 2010, 3.368 euros de pèrdua de poder adquisitiu en les seves pensions. La primera pregunta que ens haurem de fer en aquesta comissió d'estudi és: quin ha sigut l'impacte de les seves polítiques al Congrés dels Diputats? Una segona notícia: «Ciudadanos propone aplicar la jubilación a los sesenta y siete años. De fa tres mesos, el seu portaveu a la Comissió del Pacte de Toledo. Una segona pregunta que ens haurem de fer en aquesta comissió d'estudi és: quin impacte té sobre la gent haver-se de jubilar als seixanta-set anys? O si volen, quin impacte té sobre els treballadors de treballs penosos i lesius que no poden seguir treballant fins als seixanta-set anys, haver-se d'acollir a una pensió per incapacitat; si això té impacte o no té impacte en la seva qualitat de vida? El cert és que la pobresa entre la gent gran, en aquest país, té rostre de dona. Una de cada cinc dones pensionistes està en risc d'exclusió social i les pensions de les dones de Catalunya són 516 euros més baixes de mitjana que les pensions contributives dels homes a Catalunya. Una tercera pregunta, avui que han vingut a omplir-se la boca sobre la gent gran, si no els cau la cara de vergonya que el líder del feminisme transversal a Espanya, el senyor Albert Rivera, hagi estat donant suport a polítiques reaccionàries que han creat una bretxa en les pensions d'un 37 per cent entre homes i dones en aquest país. En aquesta comissió caldrà que deixem de fer propaganda i parlem seriosament de la nostra gent gran. La gent que ha sigut un exemple de dignitat durant els vostres anys de vergonya defensant les pensions i defensant la seva revalorització. Que escoltem la gent gran, que són els que han construït treballant aquest estat del benestar i són els que han conquerit els drets i les llibertats que avui les vostres polítiques posen en risc. Parlar de gent gran i parlar de polítiques per millorar la vida de la gent gran té a veure, fonamentalment, en tres eixos de l'estat del benestar: la Llei de dependència, l'acord de pressupostos –ho ha dit el company socialista, entre Unidos Podemos i el Govern suposa un augment del 40 per cent en les polítiques de dependència; ens haurem de preguntar també quin és l'impacte de les seves votacions en els pressupostos al Congrés de l'Estat–, o la renda garantida ciutadana, senyors del Govern, trenquin files amb els set anys d'austeritat: quaranta mil expedients de renda garantida ciutadana tancats en un calaix, que ens haurien de permetre complementar pensions no contributives, pensions de viudetat i pensions per sota del llindar de pobresa. I òbviament de les pensions. L'acord inclou també tornar a revaloritzar les pensions sobre l'IPC. Haurem de preguntar-nos en aquesta comissió d'estudi l'impacte sobre la qualitat de vida de la gent gran, no de les seves paraules, de les seves accions al Congrés dels Diputats. Avaluar, com he dit, les polítiques per a la gent gran és avaluar el nostre estat del benestar. I no s'estranyin si les conclusions d'aquesta comissió és que vosaltres i les vostres polítiques sou la major amenaça a la qualitat de vida de la gent gran en aquest país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Tot seguit és el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat Vidal Aragonès.
Podríem analitzar què pot significar que tinguem el 25 per cent de la població d'aquí uns anys en menys de seixanta-cinc anys. Es podria analitzar fins i tot des d'una perspectiva de victòria social, que és com s'han anant guanyant drets que han provocat i han generat que bona part de la població pugui viure més anys. I això també és una part de l'anàlisi que hem de fer, com guanyar en drets socials, guanyem no únicament qualitat de vida sinó poder viure més anys. Però també es pot analitzar, des d'un altre punt de vista, que és la negació de drets, que és el que en bona mesura es vol plantejar amb aquesta comissió d'estudi. Hauríem, això sí de fer una altra reflexió, que és: el problema no serà o no seria que tinguem 2 milions de persones en uns anys amb més de seixanta-cinc anys, el problema és que segurament no tindrem 8 milions de persones més amb menys de seixanta-cinc anys. I un exercici tan normal com és el de les persones migrades, que sempre s'ha donat al llarg de la nostra història, a dia d'avui es criminalitza. No farem nosaltres una opció per incrementar les famílies –no és la nostra visió, cadascú pot decidir si incrementa o no incrementa la família–, però sí que pensem que pot haver-hi polítiques que no criminalitzin la migració o les persones migrades, sinó que la facilitin. Després, si parlem del que ve a ser el problema de fons, el problema de fons és pensions. I, mirin, si volem parlar de pensions, comencem a veure què van dir tots els grups que estan en aquest hemicicle quan va haver-hi contrareformes de les pensions el 2011, el 2012, el 2013, el 2014; tots els grups, inclosa la contrareforma del 2011. Però també, evidentment, què va passar amb la Llei de dependència, que podria haver estat una llei bona en el seu desenvolupament i la seva concreció i que de sobte, fins i tot, es va decidir que es suspenia, com s'hi recorria, que s'havia d'anar a contenciós administratiu per poder recórrer determinades denegacions, i que, per tant, no es podia fer efectiva, realment, per a bona part de la població que més ho necessitava. I aquesta és l'essència que veiem en polítiques socials i que tenen resposta en polítiques socials. Sobre el tema de la comissió, nosaltres volem explicar quin és el nostre posicionament. Mirin, no ens sembla malament que estudiem, que analitzem, pensem que ja tenim prou dades; però la mateixa comissió, encara que fos d'estudi, també es plantejava un altre element que passava per veure perspectives de canvis normatius. I per això pensàvem que ja teníem on s'han de donar, que és la Comissió de Treball, Afers Socials i Famílies. Per tant, nosaltres farem una abstenció, amb la bona intenció que aquesta comissió pugui funcionar, i tant de bo funcioni, però amb la visió crítica que després hem d'anar a la Comissió de Treball per solucionar-ho.
Gràcies, diputat. Tot seguit, i en nom del seu Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn de la senyora Andrea Levy.
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de l'oradora.]] ...a favor de esta comisión de estudio, aunque creo que muchas veces cargamos este Parlamento de hacer comisiones de estudio que si bien son interesantes, yo creo que descargan lo que debe ser la verdadera ejecución de esas políticas de desarrollo, en este caso de gent gran, de servicios sociales, que le corresponde al Gobierno, y que, por lo tanto, deberíamos ser exigentes, mucho más, en este Parlamento, no en prestar tanta atención a comisiones de estudio, sino a la exigencia y al control al Gobierno de que se ocupe efectivamente de los problemas reales, tangibles de los catalanes, en este caso de la gent gran, en sus políticas. Y que, pues, desde luego, no nos pondremos aquí, al Parlament, a hacer comisiones de otros asuntos que solo sirven para ampliar el relato independentista pero que no mejoran el día a día de la vida de las personas. Y muy brevemente sí que me gustaría hacer un apunte al señor de Podemos en Cataluña, porque yo creo que a veces no vienen con las lecciones aprendidas. El mayor logro que se hizo para luchar justamente contra esa brecha de género en las pensiones se hizo en el año 2016, cuando se incorporó ese complemento por maternidad a las mujeres que a lo largo de su vida habían sido madres y que, además, pues por eso y en algunas circunstancias habían tenido que abandonar su vida laboral, y por lo tanto se les daba un complemento que ya beneficia, según el número de hijos, a más de 250.000 personas. Creo que a usted esa medida le parecerá buena, le parecerá que ha servido justamente para luchar contra esa brecha de género que existe en las pensiones, en las que, evidentemente, tenemos que seguir trabajando; pero a veces es bueno no venir aquí con grandes discursos apocalípticos, y más señores de Podemos en Cataluña, con las lecciones aprendidas. Gracias.
Gràcies, diputada. Ara és el torn del Grup Parlamentari Republicà. Té la paraula la senyora Rut Ribas.
Gràcies, president. Consellera, conseller, diputats, diputades, personal de la casa, bona tarda, ja. Segons les dades de l'Idescat, la població major de seixanta-cinc anys va augmentar del 18,47 per cent l'any 2016 al 18,63 per cent el 2017; fa deu anys, la població major de seixanta-cinc anys era del 16,25 per cent. L'índex d'envelliment va augmentar dels 116 punts l'any 2016 al 117,5 el 2017, i fa deu anys era del 109,5. La taxa de natalitat pateix una davallada any rere any i l'esperança de vida va augmentat progressivament. Així doncs, és una evidència que l'envelliment de la població a Catalunya és un fet. S'està produint una transició demogràfica que a poc a poc anirà causant una transformació en la població. I ara és curiós, doncs, que la diputada més jove de l'actual legislatura estigui aquí posant de manifest aquesta realitat, però en definitiva és necessari preveure les conseqüències que a la llarga pot produir aquest canvi generacional en la societat. Abans no sigui massa tard, ara és el moment de prendre'ns aquest gran canvi com un gran actiu i poder buscar les fortaleses, en comptes de només tenir en compte les seves amenaces. I és una evidència que avancem cap a la inversió de la piràmide demogràfica –i abans també ja hi feia referència la diputada Escarp en l'anterior intervenció–, i això va lligat a que avancem cap a una societat on els recursos destinats a la població que conformen l'etapa de l'envelliment hauran de ser majors dels que actualment hi estem dedicant. Aquest canvi demogràfic va lligat a l'augment de l'esperança de vida i ens fa reflexionar sobre la importància de tenir en compte les noves polítiques de salut pública i afers socials amb una nova perspectiva, i també establir drets bàsics a les persones grans en matèria de protecció, acompanyament i participació, així com també el desenvolupament socioeconòmic, per preveure el sistema quan el percentatge de la gent gran que conformi la població sigui molt més elevat que a dia d'avui. I, d'altra banda, no podem obviar doncs, les problemàtiques que actualment la gent gran de Catalunya ha de superar en el seu dia a dia. Treballar per trobar solucions i respostes a les seves necessitats actuals és important per tal de que les persones que es troben en l'època vital de la vellesa puguin seguir desenvolupant-se, avançant i, sobretot, millorant la seva qualitat de vida. Així doncs, tots plegats, però, també hem de fer la reflexió que creant aquesta comissió contribuïm a despullar també la Comissió de Treball, Afers Socials i Famílies, l'actual comissió que ha de treballar avui en dia per millorar les polítiques vinculades a la gent gran. D'entrada creiem que aquest és el marc adequat per millorar aquestes polítiques, ja que reflecteix la transversalitat que necessitem per portar-les a terme –i també hi feia referència el company diputat Vidal Aragonés. I, així doncs, apel·lo a tots els grups parlamentaris que avui estan votant a favor de la creació d'aquesta comissió d'estudi a que siguem conscients de la seva conseqüència; per tant, espero que no es produeixi la situació, que lamentaríem tots plegats, de no trobar-nos tots plegats debatent i treballant la millora de la qualitat de vida de la gent gran. Si fins ara l'espai on s'havien d'abordar de manera integral totes les necessitats del col·lectiu i donar respostes a les problemàtiques presents i avançar-nos a les del futur era la Comissió de Treball, Afers Socials i Famílies, a partir d'avui, si la proposta de resolució prospera –que en principi ha de ser així–, siguem responsables de dotar-la de contingut i no únicament de simbologies. Per tant, no creem aquesta comissió d'estudi amb l'única finalitat de fer-ne partidisme i quedar bé de cara a la galeria. Com ja he comentat, els estudis demogràfics ja ens avisen que cada cop més l'esperança de vida s'allarga, i això planteja nous reptes per a la millora de l'atenció de la gent gran, l'atenció a la dependència, la vida digna, i també la solitud, entre altres reptes. I per això aquí, al Grup Republicà, ens hi trobaran. Avui, com comentava, donarem suport a la creació de la comissió d'estudi de polítiques de millorament de la gent gran, perquè confiem en que aquest ha de ser l'espai de reflexió i repensar i replantejar les polítiques que afectin el seu futur, però també a dia d'avui el seu present, i també com ens organitzem socialment a partir d'ara per afrontar aquest canvi demogràfic. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Tot seguit, i per acabar aquest torn, té la paraula la senyora diputada Saloua Laouaji, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Hola, bon dia. Gràcies, president. Diputades, diputats, treballadores i treballadors, consellera, conseller i representants d'algunes entitats i persones convidades, amb relació a la creació d'una comissió, d'aquesta comissió d'estudi de les polítiques per al millorament de la qualitat de vida de la nostra gent gran, per començar, puntualitzem sobre el fet que la composició de la població mundial ha canviat d'una manera espectacular en els darrers decennis; el món està envellint, i Catalunya, evidentment, forma part del món. I, quan fem referència a la qualitat de vida de la nostra gent gran, ho hem de fer en primer lloc des de la perspectiva de la realitat municipal i particular, per a una millor entesa dels reptes locals i una adequada atenció a les necessitats de la nostra ciutadania. I també des d'una perspectiva global, perquè, segons les dades de les Nacions Unides, en l'actualitat quasi 700 milions de persones són majors de seixanta anys. Això vol dir que avui en dia una de cada deu persones té seixanta anys o més. Alhora, és necessari entendre que la demografia és fonamental per al desenvolupament sostenible i que les dinàmiques de qualsevol població seran les que donen forma als principals desafiaments del desenvolupament a què s'enfronta el món en el segle XXI. L'envelliment de la població mundial és una qüestió que ens preocupa a tots i a totes les generacions de tots els països, perquè aquesta transformació en la composició de la població tindrà conseqüències profundes sobre tots els aspectes de la vida per a les persones i per a la societat. I, si la nostra reivindicació i ambició legítima en aquest moment és construir un futur que volem i aspirar a una vida més digna dintre d'una Catalunya més lliure, està clar, per tant, que és necessari prestar major atenció a les necessitats de tots els col·lectius, específicament a les preocupacions i reptes de la gent gran; fer unes polítiques socials comunitàries creatives que posen l'eix «persona al centre. Així mateix, no hem d'oblidar que la gent gran poden seguir contribuint de manera essencial al bon funcionament de la societat, si s'estableixen les garanties adequades. Els drets humans es troben en la base de tots els esforços en aquest sentit. Hem de recordar també que amb motiu del seixanta aniversari de la Declaració universal dels drets humans, en la celebració d'aquest any, del 2018, del Dia Internacional de la Gent Gran, es va commemorar la importància de la declaració; es va reafirmar al mateix temps el compromís de promoure el gaudi ple i igualitari de tots els drets humans i les llibertats fonamentals de la gent gran. Per a un millor tracte i abordament del tema hem de tenir present que la nostra societat està plena de mites i d'idees basades sobre el desconeixement, així com mirades estereotipades envers diversos col·lectius lligats a la diversitat, i la nostra gent gran també pateix d'aquesta mirada plena de prejudicis i, a vegades, discriminatòria, a causa de les percepcions negatives que es van crear al voltant de l'envelliment. Hem de vetllar per la gent gran, però amb la gent gran, sense aïllament i sense victimització. I per tot això nosaltres, com a grup, votarem a favor de la creació d'aquesta comissió, que volem que esdevingui un espai real de treball, i no només una resposta a un ús que podria ser oportunista de les necessitats de la gent gran a la nostra societat. Com que estem parlant del col·lectiu de la gent gran, m'agradaria recordar que els nostres companys i companyes preses i exiliades tenen també, com tots vosaltres aquí, famílies, com vosaltres, de gent gran, mares, pares, germanes, àvies i avis, que pateixen i els enyoren, perquè estan tancades o allunyades per raons injustes i polítiques, i que la seva gent gran no els poden veure amb normalitat, com en el cas de qualsevol família. Per acabar, dir que la nostra gent gran és la font important de la transmissió del coneixement i de la saviesa de la vida, és el nostre patrimoni immaterial actiu i humanitari que hem d'estimar, escoltar, protegir de la vulnerabilitat i cuidar i, sobretot, respectar. I moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Estem cridant a votació. Un cop acabades les intervencions, votarem aquesta resolució de creació d'una comissió d'estudi de les polítiques per al millorament de la qualitat de vida de la gent gran, inclosa l'esmena que ha estat signada per tots els grups parlamentaris i subgrups parlamentaris i que, per tant, òbviament, tenen a disposició. Entenc que no hi ha cap petició de votació separada? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Per tant, passem a la votació d'aquesta proposta de resolució. Comença la votació. Aquesta proposta de resolució ha estat aprovada per 123 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. [[Aplaudiments.]] Suspenem la sessió fins a dos quarts de quatre de la tarda. Moltes gràcies.
Bona tarda, diputats, diputades. [[Interpel·lació al Govern sobre la venda d'armes]] [[300-00039/12]] Seguim amb l'ordre del dia. En aquest cas, el dinovè punt d'aquest ordre del dia és la interpel·lació a Govern sobre la venda d'armes, una interpel·lació presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Exposa la interpel·lació el diputat Ruben Wagensberg. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Conseller, bé, si ens hem decidit a fer aquesta interpel·lació és, òbviament, per la preocupació que ens genera ser responsables, en la part que ens toca, de la venda d'armament, i sobretot la preocupació final de que aquest armament acabi causant la mort de persones civils a final de cada any. L'Estat espanyol, és claríssim que ha fet una aposta política per la indústria armamentística, una indústria que és molt potent, és una indústria puixant, alhora que opaca. Bé, mentre històricament el major client de la indústria armamentística espanyola havia estat el mateix Estat espanyol, és cert que des de l'inici de la crisi econòmica les vendes internes a través del mateix Estat havien baixat, i va ser el mateix Estat el que va ajudar, a través dels seus ministeris, a suplir aquestes vendes internes, a fer-les a través de països tercers. La indústria militar és molt opaca. És tan opaca que podem trobar des de militars que han passat de l'exèrcit als equips directius de les empreses d'armament, com el cas d'Indra o el cas de Navantia; ministres de defensa, com el Pedro Morenés, El Carnicero, que li diuen, que també havia estat, a la vegada, secretari de Defensa o secretari de Seguretat, i que alhora, és un dels principals o havia estat un dels principals empresaris de la indústria armamentística del país, on, per cert, durant el seu mandat de ministre –abans de ser recol·locat, això sí, com a ambaixador dels Estats Units–, les empreses a les quals ell estava vinculat van rebre fins a 115 milions d'euros per part del Govern. També ens podem trobar els casos al revés, on els càrrecs de defensa que estaven..., acaben vinculats a empreses d'armament que generen milions d'euros, alhora que van generant milions de refugiats i milers i milers de morts. Per cert, refugiats que, mentre intenten escapar de la violència, es troben amb fronteres, i resulta que són fronteres aixecades per les mateixes empreses que fan la guerra, i tot, ja ho sabeu, amb inversions i crèdits dels principals bancs espanyols i catalans. En fi, com dirien els de Ciutadans, aquí sí que tenim un autèntic chiringuito muntat, que l'Estat espanyol té un autèntic chiringuito amb el negoci armamentístic, on participa des del mateix Estat, però també els centenars d'empreses d'armament, la banca i la monarquia. Ens trobem, ara mateix, sent el setè estat –el setè estat–, a escala mundial, exportador d'armes. L'any passat es va vendre material de defensa per valor de 4.347 milions d'euros, un 7,3 més que el 2016, una tendència més que apunta que anirà a l'alça. La comissió interministerial, a la qual els fabricants d'armes han de demanar permís per exportar, va donar llum verda, durant el 2017, a contractes per valor de 21.085 milions d'euros. Això suposa un 280 per cent més que l'any passat. I el problema, a banda del volum –que molts també ho considerem, òbviament, un problema–, radica sobretot en el destí d'aquestes armes, on van a parar aquestes armes. El principal client del Pròxim Orient de l'Estat espanyol és l'Aràbia Saudita, que alhora és el primer client de l'Estat espanyol fora de l'ONU. El darrer any, per exemple, va comprar a empreses espanyoles un avió de transport de tropes, bombes per valor de 90 milions d'euros... Aquesta xifra equival a moltíssimes bombes, i les bombes, fins on sabem, serveixen per fer guerres. Guerres com la que l'Aràbia Saudita va començar al Iemen el 2015 entre les forces governamentals, recolzades per la coalició dirigida per la mateixa Aràbia Saudita, i el moviment rebel dels «houthis. A més, el bloqueig d'aquesta coalició ha comportat un desastre humanitari, amb més del 80 per cent de la població que necessita ara mateix ajuda per sobreviure; això vol dir que, si el Iemen tingués cent habitants, vuitanta necessitarien ajuda per sobreviure. Des de 2015 fins a 2018, s'han comptabilitzat més de divuit mil bombardejos en aquesta regió, s'han comès desenes de presumptes crims de guerra i s'han dut a terme atacs deliberats i indiscriminats contra objectius civils. Aquest inici de curs polític, el president Pedro Sánchez va negar –això és cert– la venda de quatre-centes bombes de precisió a l'Aràbia Saudita, per evitar –i de manera molt encertada– que es fessin servir contra la població civil al Iemen. Pocs dies després, però, no sabem si a través de les trucades de l'Aràbia Saudita o de les mateixes empreses armamentístiques, sembla que se'n va desdir, es va fer enrere. Els arguments que va utilitzar el mateix president van ser –i els cito textualment–: «Prioricé mantener las relaciones económicas y comerciales con Arabia Saudí –punt 1. I punt 2: «garantizar los puestos de trabajo en la Bahía de Cádiz. Bé, unes declaracions, si més no, una mica macabres, perquè l'economia i les relacions internacionals no han d'estar, en cap cas, per sobre del dret a la vida, sinó que, en tot cas, han d'estar al servei de la vida de les persones. Encara es va embolicar una miqueta més i va deixar palès el seu absolut desconeixement de la llei, quan va assegurar que «la responsabilidad que tiene este Gobierno llega hasta nuestras fronteras. Lo que puedan hacer terceros países no es responsabilidad de este Gobierno. Bé, la llei ho diu de manera molt clara: el Tractat sobre comerç d'armes, ratificat per l'Estat espanyol el 2014, prohibeix vendre armes a països que podrien utilitzar-les per cometre genocidis, crims contra la humanitat o crims de guerra; l'article 2 de la posició comuna de la Unió Europea sobre l'exportació d'armes, que és l'únic mecanisme legal vinculant, a nivell regional, del control d'armes, diu que «es denegarà la llicència d'exportació si existeix un risc manifest que la tecnologia o els equips militars a exportar puguin ser utilitzats per cometre violacions greus del dret internacional humanitari. Vaja, que tot apunta que la venda d'armament a l'Aràbia Saudita viola de manera sistemàtica el dret internacional. Fins i tot podem trobar una resolució del Parlament Europeu del 13 de setembre del 2017 que opina que les exportacions concretes a l'Aràbia Saudita no són conformes, com a mínim, al criteri 2 de la posició comuna pel que fa a la participació del país en violacions greus del dret humanitari, tal com estableixen les autoritats competents de les Nacions Unides. I reitera la seva petició del 26 de febrer de 2016, sobre la necessitat urgent d'imposar un embargament a les armes de l'Aràbia Saudita. Tot i això, el Govern espanyol s'empara sovint a dir que ha demanat i que demana documents amb les garanties perquè aquestes armes venudes a l'Aràbia Saudita no es puguin fer servir fora del seu territori. Resulta que això és només un document, un document que pot ser paper mullat, i més quan l'organisme interministerial que autoritza o denega les exportacions d'armes, el JIMDDU, n'aprova el 99 per cent, d'aquestes exportacions, i ho fa en reunions que són totalment secretes, les seves actes són totalment confidencials, de fet són confidencials perquè s'empara en els secrets d'Estat a través d'una legislació que es remunta al 1968, és a dir, en temps de Franco, i, per tant, no sabem en cap moment com s'avalua el risc de que aquestes armes acabin utilitzant-se al Iemen contra la població civil. Aquesta falta de transparència fa que es pugui vulnerar la mateixa legislació, i el que és més greu és que aquest armament acabi en mans de països immersos en conflictes. I és per això que entitats com Intermón Oxfam, com Greenpeace, com FundiPau i Amnistia Internacional han impulsat la campanya «Armes sota control i exigeixen al Govern espanyol aturar les exportacions d'armes a l'Aràbia Saudita, davant dels indicis que les parts enfrontades en el conflicte del Iemen han comès, amb total impunitat, greus violacions del dret internacional. Reclamen a Espanya, per tant, que segueixi el camí que ja han fet països com Alemanya, Suècia, Canadà, Finlàndia, Noruega o Bèlgica, que han deixat de vendre armes a l'Aràbia Saudita, de la mateixa manera que també ho han fet als Emirats Àrabs o a Egipte, que també consten a la llista de clients de la indústria militar espanyola i que formen part, igualment, de la coalició de l'Aràbia Saudita al Iemen. Ja els anuncio que a partir d'aquesta interpel·lació presentarem una moció subsegüent, que la presentarem a aquest Ple i que, per tant, donarem l'oportunitat d'explicar-se de manera clara, concisa, de manera directa, a tots els grups parlamentaris, la seva posició respecte a la venda d'armament, concretament a l'Aràbia Saudita, buscant així poder aprovar un posicionament del Parlament que ens permeti, que permeti al Govern català exigir d'una manera..., amb més força, podríem dir, al Govern espanyol la suspensió de la transferència d'aquestes armes i, per tant, denegar les autoritzacions d'exportacions d'armes a aquest país, per l'alt risc de ser utilitzades al conflicte del Iemen. És molt clar, diputats i diputades: o estem al costat de la vida, o estem al costat del terror. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, el senyor Ernest Maragall. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, president. Gràcies, senyor Ruben Wagensberg, per la iniciativa que ha tingut de presentar aquesta interpel·lació i pel contingut de la interpel·lació. Em sembla que, des del punt de vista de l'oportunitat i de la necessitat o la conveniència de que aquest Parlament entri en aquesta qüestió, és prou clara i prou indiscutible. Les xifres, que ja sabem però que potser val la pena recordar, serien argument suficient per fer-ho: des del març del 2015 fins a l'agost passat han mort, segons l'Oficina de Drets Humans de Nacions Unides, al Iemen 6.660 civils i 10.500 i escaig ferits. I és obvi que la gran majoria d'aquestes morts i ferits estan causades pels bombardejos de la coalició internacional liderada per l'Aràbia Saudita. Cal dir-ho clar: la venda d'armes a Aràbia Saudita no compleix la normativa europea, eh?, des d'aquest punt de vista és il·legal, diguem-ne, perquè aquesta normativa ens obliga explícitament i plenament. No s'està complint la normativa respecte a la venda de tecnologia i equipament militar; com ho ha fet el senyor Wagensberg, recordem que l'article 2 de la posició comuna de la Unió Europea sobre exportació d'armes és l'únic mecanisme legalment vinculant des del punt de vista del control de la venda d'armes convencionals. I en aquesta posició comuna queda ben clar que es denegarà la llicència d'exportació si la seva concessió no és compatible, entre altres coses, amb el respecte als drets humans del país de destinació final, amb el risc de violació greu del dret internacional humanitari, amb el criteri de que al país de destinació final existeixin tensions o conflictes armats i que les armes puguin provocar o perllongar conflictes armats, etcètera; o si existeix un risc manifest, s'afegeix a la posició, d'agredir un altre país o imposar per la força una reivindicació territorial. Punts que, quasi tots ells, quadren explícitament i absolutament amb la situació present i dramàtica. La Unió Europea, malgrat tot això, és el segon exportador d'armes del món, amb més del 26 per cent del mercat global. Exporta..., es venen 15.000 milions/any a Aràbia Saudita i 27.400 als Emirats Àrabs Units, que, per cert, també formen part de la mateixa coalició; tot això, amb dades del 2016. Espanya, en això, és un actor principal. Segons les dades disponibles, Espanya va exportar armes el 2017 per valor de 4.347 milions d'euros i es va col·locar en la setena posició mundial, i Aràbia Saudita és el nostre tercer client, eh? «El nostre és un eufemisme; més aviat «el seu, hauríem de dir. Queda clar, doncs: l'Aràbia Saudita és un país que vulnera els drets humans, que utilitza l'armament contra els civils en la guerra amb el Iemen, i, tal com diu el Consell de Drets Humans de Nacions Unides, en l'informe d'agost d'aquest mateix any, ha quedat clar que, entre setembre de 2014 i juny de 2018, el Govern del Iemen i la coalició Aràbia Saudita i Emirats Àrabs Units han comès actes que, pendents d'una resolució de tribunals independents, actes, repeteix el Consell de Drets Humans de les Nacions Unides que equivalen a «crims internacionals, i ho diu així de literal i de clar. Doncs, d'altra banda, les Nacions Unides ens diuen que la situació al Iemen és la pitjor crisi humanitària, que afecta greument 11,3 milions d'extrema afectació d'un total de 30 milions d'habitants. I, d'altra banda, també, per acabar amb aquesta descripció d'entorn tenim la resolució del Parlament Europeu d'aquest mateix any, de setembre del 2017, que diu que les exportacions a l'Aràbia Saudita no són conformes a una posició comuna pel que fa a la participació del país en violacions greus del dret humanitari. I parla inclús de la possibilitat d'imposar un embargament de venda d'armes a l'Aràbia Saudita. Bé, doncs, i a més, com és obvi, aquesta mateixa resolució reprova els estats que incompleixin aquesta posició comuna i preveu inclús la possibilitat d'establir sancions a aquests estats membres. Però sembla que més important que tot això, o per sobre de tot això, almenys segons la veu autoritzada del Ministeri d'Afers Exteriors espanyol, hi ha la important relació bilateral i amistosa entre Espanya i l'Aràbia Saudita, que és, com es diu també, de la mateixa font, el primer soci comercial al Pròxim Orient i el segon inversor àrab a Espanya. I que el que cal és que aquesta relació bilateral i amistosa s'ha de combinar..., en aquesta relació s'han de combinar a la vegada els nostres interessos amb els nostres valors i principis, es diu. Molt bé, doncs la pregunta és immediata: és aquesta la coherència del Govern espanyol i del seus ministeris de Defensa i d'Afers Exteriors? Per què aquesta mateixa..., és a dir, per què s'afirma això al mateix temps que els diputats, per exemple, del Partit Socialista al Parlament Europeu voten a favor d'aquella resolució del Parlament Europeu que acabem de comentar i que condemna absolutament aquesta pràctica? És aquesta la coherència que hem d'acceptar? O per què, doncs, hem d'acceptar que els beneficis econòmics d'uns sectors concrets passin per sobre dels compromisos amb la Unió Europea, del dret internacional, del dret humanitari i de la bàsica i mínima responsabilitat política? És aquesta –l'hi preguntem al senyor Borrell, i al ministeri i al Govern espanyol– la seva combinació entre interessos i valors? Molt bé, jo crec que està..., si a més a més afegim l'evidència que aquesta mateixa setmana al ministre Borrell aportava, en una participació seva al Senat..., deia que la intervenció al Iemen està emparada per una resolució del Consell de Seguretat de Nacions Unides, i que, per tant, era legal...; fals, eh?. Fals de tota falsedat. No és així, senyor Borrell, no. La resolució 2.216 del Consell de Seguretat, en fi, diu moltes coses, però en cap cas empara la intervenció armada i les accions que la coalició està duent a terme a l'Aràbia Saudita, més aviat proclama la legitimitat del Govern establert al Iemen, això sí, i demana que es duguin a terme les negociacions, els diàlegs, per cert, que permetin acabar amb el conflicte, eh? Però, si us plau, almenys no alterin la veritat i no juguin amb el prestigi i les posicions de Nacions Unides. Jo crec que..., en fi, no sé si és una conclusió potser provisional, però no gaire provisional: sembla com si el Ministeri de Defensa s'hagués convertit en una mena de gran empresa, una gran empresa comercialitzadora de la indústria armamentista; sembla com si una de les funcions, o la funció principal d'aquest Ministeri de Defensa és fer de venedor de la indústria armamentista, això sí, també comptant amb uns agents comercials tan potents com el Ministeri d'Afers Exteriors, explícitament, o, com tots sabem també, la mateixa monarquia espanyola. Doncs aquest és el panorama amb el que ens enfrontem. Podem acabar dient i proclamant que efectivament Catalunya no té competències que li permetin actuar i prendre decisions en aquest sentit, i que, per tant, se'ns podria criticar: és fàcil fer aquest tipus de declaracions, aquest tipus de preses de posició. Nosaltres estem obligats, com a societat, en coherència amb la nostra tradició i amb la nostra posició de sempre en el terreny de la pau i dels drets humanitaris i dels drets humans, estem obligats a buscar solucions, a intervenir, a no callar, i a no callar, començant per denunciar el deliri d'aquest Govern espanyol al darrere d'aquest interès estrictament econòmic que permet prosseguir amb l'incompliment d'aquestes normes internacionals. Jo crec que nosaltres estem fent algunes coses bé, com per exemple l'estratègia que ens ha de dur a curt termini a definir els requisits, les garanties que s'han d'exigir a les nostres empreses, a les nostres institucions, a les nostres organitzacions no governamentals, en la seva acció exterior en el camp del respecte als drets humans; hi estem treballant, com saben, i de moment ja hem anunciat –i espero que aviat puguem efectivament concretar i presentar en aquest Parlament– aquesta proposta de regulació de drets bàsica. I és per això també que volem agrair a Metges sense Fronteres, o a l'organització Solidarios sin Fronteras, que és l'única ONG espanyola present al Iemen, que han rebut subvenció de l'Agència Catalana de Cooperació, una subvenció modesta, 16.900 euros, però que és significativa. Per cert, que aquesta mateixa entitat rep 200.000 euros d'aportacions individuals procedents de ciutadans de Catalunya, que és una xifra ja més significativa. Jo crec, si finalment..., que amb la moció que el diputat ens anuncia, i que espero que puguem aprovar properament en aquest mateix Ple, ha de quedar clara la nostra posició sobre tot aquest cas, sobre aquesta qüestió, la del Parlament i la del Govern; no podem quedar-nos en el rol de missatgers crítics amb relació al Govern espanyol, ni de denúncia. Com a país amb llarga tradició en defensa de la pau, com dèiem, haurem d'anar concretant mesures en l'àmbit de la protecció dels drets humans, en el de la cooperació internacional i en el de les iniciatives que es puguin adoptar des del Parlament Europeu en aquest mateix sentit o des d'altres institucions europees, internacionals, siguin Nacions Unides, la mateixa Unió Europea o altres institucions internacionals en defensa de la pau. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat relatives al dret a la propietat privada]] [[302-00020/12]] Seguim amb el punt vintè de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat relatives al dret a la propietat privada. La moció ha estat presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per exposar-la té la paraula el senyor diputat Xavier García Albiol. Quan vulgui.
Sí; bona tarda, senyor president. Senyores i senyors diputats, assenyalar que la moció que avui presentem és, evidentment, una moció conseqüència d'una interpel·lació amb relació a uns fets que ens ocupen i que els he de dir amb tota sinceritat que també ens preocupen. I ens preocupen perquè probablement estem parlant d'un fet que és un problema molt seriós per a una part de la població de Catalunya, especialment de determinats barris, de determinats municipis, de determinades poblacions de Catalunya, on l'ocupació de «vivendes de manera il·legal s'ha convertit ja no en un problema social, que per a una part de les persones que ocupen aquestes «vivendes, doncs, podríem entendre i creiem que fins i tot justificar, sinó que el problema també s'ha convertit..., per a totes aquelles persones que els toca viure com a veïns, com a veïnatge aquestes circumstàncies, perquè acaben desembocant en un problema en la major part de les ocasions de convivència, d'incivisme i, fins i tot, de delinqüència. Aquesta és una moció que, com els dic i els explico, pretén posar sobre la taula..., pretén plantejar un debat candent important, però és una moció que el que intenta és transmetre una filosofia de que tots, independentment de la nostra forma de pensar, de la nostra ideologia, som capaços d'intentar arribar a uns mínims d'acords. I amb aquesta línia jo vull assenyalar d'una manera molt clara que la filosofia del document, de la moció que hem presentat, el que pretén és això: posar en alerta i trobar solucions transversals. Solucions que vagin des de, evidentment, en alguns casos a l'actuació policial, però també, per a aquells que ho mereixin, la resposta a través dels serveis socials o inclús de coordinació a través dels diferents àmbits de les administracions públiques, la coordinació entre l'àmbit municipal i autonòmic en la majoria dels casos per, tal com els assenyalo, intentar donar una resposta que estigui a l'alçada d'aquestes circumstàncies. I per aquest fet els he de dir que hem rebut en els darrers dies diferents esmenes a la moció de diferents grups, i a mi em sembla que un aspecte a valorar és que gairebé totes les esmenes han estat acceptades. Esmenes des de grups tan oposats ideològicament com pugui ser en Comú Podem fins esmenes del Partit Socialista, esmenes de Ciutadans. I, per tant, jo crec que avui tenim l'ocasió de donar una imatge a les persones que estan patint aquesta problemàtica, que per sobre dels debats legítims, polítics, en aquells aspectes que tenen una influència social per qui els pateix en alguns casos i per als que indirectament en pateixen les conseqüències, doncs, estem a l'alçada de les circumstàncies. Jo l'altre dia quan feia la interpel·lació al conseller, a mi em deia: «No, és que senyor García Albiol, vostè ha presentat aquesta interpel·lació perquè deu fer campanya per Badalona. És cert que hi ha un problema en alguns barris de Badalona, l'ocupació és un problema seriós en alguns barris de Badalona, però estem parlant de Badalona com podríem estar parlant del barri, per exemple, de Can Parellada a Terrassa, de Can Serra a Sabadell, el barri de Sant Joan Baptista a Sant Adrià del Besòs o el Raval de Barcelona. Per tant, no estem parlant d'un problema localitzat en un municipi o amb una intencionalitat electoral, com es va plantejar per part del conseller, sinó que estem parlant d'un problema que succeeix a molts, a molts..., com els deia a l'inici de la meva intervenció, a moltes ciutats i que lamentablement està afectant a moltes persones. Per tant, assenyalar i dir que hem acceptat totes les esmenes. Algunes s'han transaccionat. Només n'hem rebutjat una de les quatre o cinc que va presentar el Partit Socialista però la resta les hem acceptat. I, per tant, jo crec que aquesta ha de ser la filosofia que ha d'imperar en un problema social com aquest. Gràcies.
Gràcies, diputat. Ara per defensar les esmenes presentades és el torn dels grups i, en aquest cas, inicialment del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, president. Consellers, conselleres, diputats i diputades, bé, en pocs dies hem parlat dues vegades d'ocupacions. Ho vam fer la setmana passada en la Comissió de Territori en el debat d'una proposta de resolució del nostre grup i ho fem avui en aquesta moció que presenta el Partit Popular. En l'exposició de motius d'aquella proposta dèiem que partíem d'una premissa i és que entenem que hi ha habitatge ocupat perquè hi ha habitatge buit. Per tant, no podem plantejar-nos actuar contra les ocupacions si primer no ens plantegem actuar contra l'habitatge buit. Curiosament vostès no fan referència a aquesta qüestió en la moció que avui ens presenten i tampoc no vam sentir que ho fessin en la seva interpel·lació. També dèiem que no totes les ocupacions eren iguals. No és igual l'ocupació mafiosa que s'aprofita per fer negoci amb la desesperació de moltes persones, i que fins i tot utilitza els habitatges per portar a terme actuacions delictives, que aquella ocupació de les famílies que pateixen un llançament, després de que no poden fer front a les quotes hipotecàries, i que decideixen ocupar el mateix habitatge del que han estat privats. No són el mateix i no es podem afrontar de la mateixa manera. El que teníem i tenim clar és que aquesta és una realitat que s'ha d'afrontar. I que el Govern de la Generalitat no pot seguir amb la mateixa estratègia que fins ara. L'estratègia, si em permeten, de l'estruç, posem el cap sota terra i no veiem la realitat del que està passant. Amb aquesta estratègia el problema no desapareix, no desapareix per aquelles persones que estan realment afectades. Que qui són? Doncs les famílies que no troben cap altre recurs que ocupar; les comunitats de propietaris i els barris sencers que pateixen les actuacions mafioses, i, en definitiva, els ajuntaments, que al final han d'acabar gestionant aquestes situacions tan complicades ben sols, perquè la Generalitat no actua. Vostès s'han centrat, en aquesta moció, bàsicament en l'ocupació mafiosa i, com he dit, creiem que això dona una visió parcial del fenomen. I en aquest sentit els hem presentat les esmenes en la línia de les propostes que vam fer també en la nostra proposta de resolució: s'ha d'abordar de manera integral i transversal el fenomen de les ocupacions per tal d'atendre les necessitats socials que en molts casos estan relacionades amb aquestes ocupacions; s'han d'atendre els conflictes veïnals que es poden produir; s'ha de lluitar contra les màfies i s'ha de millorar la coordinació policial i judicial davant de les ocupacions mafioses. I per fer tot això cal un procés de debat i de reflexió en diferents àmbits. S'ha aprovat, a proposta nostra, la creació d'una taula interdepartamental per treballar a nivell de Govern de la Generalitat aquest tema. Però entenem que pot ser positiu que en el marc d'aquest treball s'incorporin experts de diferents àmbits, així com entitats municipalistes. I, en aquest procés de reflexió dins de les actuacions que el Govern de la Generalitat impulsi, esperem que hi hagi els recursos suficients per treballar conjuntament amb els ajuntaments per tenir la informació necessària respecte dels pisos buits i ocupats que hi ha als nostres pobles i ciutats. Només amb un bon diagnòstic, només tenint tota la informació de la realitat, podrem actuar efectivament. I, en aquest procés de coneixement de la realitat, els ajuntaments no poden seguir sols. Seguim reclamant acció conjunta de la Generalitat i ajuntaments per actuar contra l'habitatge buit i, per tant, contra l'habitatge ocupat. I, per acabar, en l'últim punt, quan parlen de buscar solucions a les famílies que ocupen per motius socials i/o econòmics sobrevinguts, buscar-los solucions a través del parc públic de la Generalitat, volem recordar que estem a l'espera de l'aprovació del reglament que contemplava la Llei 4/2016, que hauria d'ajudar a clarificar la situació de moltes famílies que es troben en risc d'exclusió residencial. Aquest reglament es recollia a la llei i també a una moció de la passada legislatura. I el nostre grup, a la vista que no s'aprovava, va presentar una proposta en aquest sentit que donava un marge temporal de tres mesos per a l'aprovació del reglament. Aquest marge temporal fineix a primers de desembre. De moment no tenim notícia, conseller, que s'avanci en la confecció i, per tant, es compleixi allò acordat per aquest Parlament. Com deia, en el tema de les ocupacions anem tard, massa tard. La inacció del Govern, el plantejament parcial del problema que també fa aquesta moció, ens aboca a la necessitat de fer-hi front de manera decidida i transversal. Esperem que en els últims acords que s'han pres i es puguin prendre avui, arran d'aquesta moció, el Govern, finalment, actuï i posi solució a un problema que pateixen moltes persones i molts barris, i que pot derivar, i en alguns casos fins i tot ja ha derivat, en conflictivitat social. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Jean Castel.
Gràcies, president, consellers, conselleres, diputats, diputades. Bé, senyor Albiol, avui estem davant d'una moció... A mi em va costar una mica fer l'exercici envers la interpel·lació, i després llegir la moció. Vostè parlava d'aquella campanya, no? Si hi deixava entreveure cinc vegades pronunciar la paraula Badalona, enteníem que ja estava vostè més com a regidor, o futur regidor de l'Ajuntament de Badalona, que no com a diputat actual en aquí. Dit això, miri, vostè parlava també, dintre de la seva interpel·lació, d'aquelles persones invisibles, les que pateixen, les que ningú té en compte, les que –d'alguna manera– són silenciades per una administració que no actua. Miri, hi estem d'acord, i hem agafat aquesta moció, on vàrem voler introduir dos esmenes que per a nosaltres eren fonamentals. Miri, quan hi ha gent pateix, quan hi ha ocupació il·legal, violació de domicili... Quan vèiem –i ja en parlàvem nosaltres també en una moció– no fa gaire, en un plenari, que també parlava de l'ocupació il·legal, quan parlàvem de l'àmbit de la delinqüència organitzada, de la màfia... Miri, a la seva moció potser es va deixar de banda parlar de l'àmbit de la salut, que també és un apartat, no?, però jo entenc que anava molt enfocada a trobar solucions també en una part. També li vull recordar que en aquella moció en què Ciutadans va poder aprovar un dels punts per majoria, ja parlàvem de l'àmbit de la salut, de la drogodependència, a més, que també és un punt d'inflexió quan parlem a vegades d'ocupació, narcopisos i altres. Però bé, quan hi ha patiment de nens, de persones grans, de les dones que es veuen amb explotació sexual, com vàrem poder trobar... Miri, vostè ha anomenat el barri del Raval; n'és un ple exemple. Quan parlem de l'ocupació com a negoci... Vostè basava molt en aquest il·lícit... Ho trobem de rebut. I el patiment dels veïns, com li deia abans. Aquí començaré per la segona esmena que Ciutadans li va proposar, que anava molt en la línia de demanar tolerància zero, el mateix que ja vàrem demanar de la moció que vàrem presentar en aquest plenari. Però avui em permetré demanar tolerància zero en dos aspectes: un, davant de la delinqüència, les bandes organitzades, tot l'àmbit de la màfia i l'ocupació il·legal per subcontractar, per portar a terme il·lícits i tot aquest àmbit de la delinqüència organitzada, però també els vull demanar tolerància zero davant del patiment de veïns que des de fa molt temps aguanten situacions en què l'Administració no aporta solucions. Dit això, esperàvem de l'Administració, igual que esperen molts de veïns, solucions als problemes reals, solucions que l'apartat polític ha de treballar. Mirin, avui volia donar les gràcies –i no tinc el conseller d'Interior. Igual que a vegades toca dir el que toca, avui li volia donar les gràcies, perquè quan veiem que els professionals dintre de l'àmbit policial treballen i tenen aquesta llibertat i no estan polititzats ni estan treballant envers altres coses que no toquen en una conselleria, doncs, veiem que els professionals dintre de l'àmbit de la seguretat munten els dispositius, els operatius oportuns. Fa una setmana ho vàrem veure i ho volem agrair. I això ho introduíem també en una altra esmena a l'operació Bacar, una operació que va donar els seus fruits. Però també li diré: no ho volem veure fa una setmana, ha de ser que quan alguna cosa l'apliquem i té resultats i assolim objectius, ho volem veure d'una forma continuada, una forma que, si ho vàrem veure fa una setmana, serà qüestió de veure-ho d'una forma continuada i que ens aporti també solucions a davant d'aquests problemes que pateixen no només els propietaris, no només diferents administracions, sinó també veïns. Mirin, quan els servidors públics varen voler agrair a la Policia i els Mossos d'Esquadra aquesta actuació... I avui, des del meu grup parlamentari, volem donar les gràcies tant als servidors públics, com a l'oficina judicial i als jutges d'instrucció, que a vegades quan coordinem els resultats arriben i la feina la veiem feta. Com he dit, l'operació Bacar. I també tenim grans reptes, grans reptes, quan parlem de l'habitatge públic. Escolti'm, els senyors de Podemos..., tots ho hem pogut veure, no? Un ajuntament que deia..., i no arribarà a una quarta part del que va prometre, aquells quatre mil habitatges, i es quedarà amb un final de mandat prop de mil habitatges. Dit això, la Generalitat..., la seva mala gestió, una altra, la protecció de l'habitatge públic. Escolti'm, jo ja ho deia en aquella intervenció, el Victoria Kemp, on tenim habitatge públic ocupat, i tot sabem el que s'hi produeix, en aquella ocupació. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Dit això, agrair...
Diputat...
...que ens hagi admès aquestes dos esmenes, desitjant que s'aprovi la moció –acabo, president– i desitjant que hi trobem una solució, però una solució entre tots, una solució que ha de portar tranquil·litat, llum i esperança a molts veïns. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat Joan Josep Nuet.
Gràcies, president. Bona tarda, consellers, diputats, diputades. El nostre grup parlamentari votarà a favor de dos punts d'aquesta moció, concretament del punt 1.bis, i del punt 2.a. De l'1.bis votarem a favor perquè hem fet una esmena que s'ha recollit i que finalment s'ha transaccionat entre el grup parlamentari proposant i el Grup Parlamentari Socialista, que és ni més ni menys que la creació d'un àmbit de treball, de discussió i d'aprofundiment sobre aquesta problemàtica per poder-la abordar d'una forma més profunda. I l'altre és un punt en què es fa una valoració positiva de l'operatiu que la setmana passada la Guàrdia Urbana de Barcelona, els Mossos d'Esquadra i els jutges d'instrucció van fer a la ciutat de Barcelona contra els narcopisos, operació que va ser d'àmbit metropolità, perquè afectava una xarxa de tràfic d'estupefaents i que tenia a la ciutat de Barcelona, doncs, un centre molt important. En aquests dos punts, votarem a favor; en la resta, hi votarem en contra. Per què hi votarem en contra? Els ho diré molt clar. Senyor Albiol, nosaltres, ja el coneixem. Vostè i aquesta moció que ens presenta són llops disfressats amb pell de xai. No volem que aquesta moció li serveixi a vostè ni al Partit Popular per començar una nova campanya de «Netegem Badalona, de «Netegem Barcelona o de «Netegem Catalunya. [[Aplaudiments.]] Perquè en aquestes campanyes li puc assegurar que amb nosaltres no hi pot comptar. Sí que pot comptar, com pot comprovar, en el punt de la seva moció, que aquest tema l'hem d'abordar sense demagògia i sense populisme, fent un debat serè de què hi ha darrere del debat de l'ocupació i dels habitatges buits, que és una cosa que aquesta moció no aborda. I quines són les problemàtiques que hi han darrere? Doncs, és molt senzill. Estem parlant del debat sobre l'especulació en l'habitatge i sobre la mercantilització, sense embuts, del dret a l'habitatge. Jo crec que és possible que el Partit Popular estigui content del canvi de criteri que el Tribunal Suprem ens va anunciar ahir en el tema dels impostos sobre les hipoteques. Aquest tema sí que ens preocupa. Realment, la gent que té dret a un habitatge, quines dificultats té a la nostra societat, per poder-hi accedir. I, evidentment, ha quedat clar, amb aquest canvi de criteri del Tribunal Suprem, que aquesta problemàtica continua ben viva. Cal entrar a fons, i això no ho diu el text, en modificacions legals. Al Congrés dels Diputats es farà una nova llei d'arrendaments urbans, perquè es puguin fer projectes de vida, vivint en lloguer, una cosa que avui és pràcticament impossible, quan al cap de tres o de quatre anys et fan fora del pis de lloguer en el qual estàs vivint? És possible que es faci una nova llei hipotecària, que puguem aturar que els bancs agafin la gent, podríem dir, i li apliquin clàusules desconegudes per a les persones que firmen una hipoteca, i que les hipotequin de per vida i que fins i tot quan perden l'habitatge aquestes persones segueixin pagant el pis que ja no tenen? Aquests són debats que haurien d'estar presents, i que també té darrere l'ocupació. Evidentment, compartim el tema de realitzar aquells protocols policials i d'actuació judicial que són imprescindibles. Per exemple, els desallotjaments han de comportar criteris socials de vulnerabilitat, pensant en les famílies que tenen nens petits o on hi han persones grans. Aquest tema ha d'estar o no ha d'estar a la llei d'arrendaments urbans? No hi és, no el veiem en aquesta proposta que se'ns fa. O, per exemple, com he dit abans, la problemàtica dels pisos buits, perquè hi ha una realitat que ja vaig explicar crec que fa una setmana, en una moció semblant que presentava el Grup Parlamentari de Ciutadans, que les dades de l'informe sobre ocupació d'habitatge buit a Catalunya ens diu que el 82 per cent dels pisos que hi ha ocupats a Catalunya són propietat de grans tenidors, empreses, entitats financeres i fons d'inversió. Per tant, alguns d'aquests narcopisos, la majoria d'aquests narcopisos que hi han a la ciutat de Barcelona, saben per què no es poden buidar? Perquè els seus propietaris no existeixen físicament: són societats especulatives que juguen amb habitatge buit. Mentre la gent no té casa, hi ha gent que amb les cases hi fa negoci i s'enriqueix. I tot això, senyor Albiol...
Diputat...
...no està a la seva moció. I li puc assegurar que als barris de Badalona i que als barris de Catalunya que vostè ha citat...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...aquesta problemàtica que estic mencionant és ben real. Obri els ulls i posi això també a la seva moció. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, el Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Maria Sirvent.
Sí, intervenim des de l'escó perquè tenim molt poc temps. Aquesta proposta de resolució que presenta el senyor Albiol ens recorda molt la proposta de resolució que ja va presentar Ciutadans. Sota el pretext del civisme, sota el pretext de la convivència, doncs, el que es pretén és equiparar la delinqüència organitzada amb l'ocupació. És més, el que es pretén és equiparar la delinqüència organitzada amb un moviment polític molt potent, un moviment polític que el que fa és lluitar contra l'especulació immobiliària, contra l'especulació turística, i que és el moviment ocupa; un moviment que cada dia ens porta experiències noves d'autogestió, experiències d'assemblearisme, de solidaritat entre les persones que viuen en un mateix barri, i experiències de comunitat. Però rere d'aquesta proposta el que realment s'amaga és la defensa d'un model de seguretat molt concret, una manera d'entendre la seguretat i l'ordre públic des d'una perspectiva reactiva i no preventiva. Nosaltres ja fa temps que reivindiquem que cal fer un pas endavant en aquest sentit, que cal apostar per un model policial més comunitari, que tingui en compte les necessitats de les persones, que posi l'ordre ètic per davant de l'ordre públic, aquest del que parlen en la proposta de resolució. I, si al senyor Albiol tant, tant li preocupessin les polítiques de seguretat, doncs, hagués anat als debats que l'alcaldessa, la que era alcaldessa de Badalona va fer, a Badalona, amb experts en matèria de seguretat, on van participar també els cossos de seguretat i on es va fer una gran, gran feina per intentar revertir la situació en la que havia quedat la ciutat després de les polítiques de seguretat protagonitzades pel Govern del Partit Popular.
Gràcies, diputada. En següent lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Eva Baró. Quan vulgui.
Bé; gràcies, president. Senyores diputades, senyors diputats i senyor Albiol..., miri, excepte en dos punts molt concrets, el punt 1 bis i el punt 2.a, no li donarem suport a la seva moció, perquè és que no compartim en absolut –en absolut– l'esperit d'aquest text. L'ocupació irregular d'habitatges és una conseqüència directa de dos circumstàncies, eh?: la falta d'habitatge assequible, per una banda, i l'excés d'habitatge buit, per l'altra, provocat en gran part per l'esclat d'una bombolla immobiliària, d'una crisi financera i econòmica, sobre les quals vostès van tenir una grandíssima part de responsabilitat. El fenomen de l'ocupació fa molts anys que existeix per motius ideològics, i en ocasions també s'ha ocupat per delinquir. Però l'ocupació social, l'ocupació per motius econòmics sobrevinguts és un fenomen més recent, que afecta bàsicament famílies, i que ens preocupa molt i que ens hauria de preocupar molt a tots, perquè posa de manifest que moltes coses s'han fet molt malament. I evidencia la situació de risc i d'emergència habitacional i la situació extrema en la que es troben persones de carn i ossos, famílies amb menors, avis, àvies, joves... Senyor Albiol, aquestes que li dic són la gran majoria –la gran majoria– de les ocupacions que es produeixen avui en dia. Només tres dades que el diputat Nuet ja ens anticipava i que provenen efectivament de l'Informe sobre ocupació d'habitatges a Catalunya. Primera dada: el 82 per cent dels pisos que hi ha ocupats –ocupats– a Catalunya són propietat de societats especulatives –grans tenidors, empreses, entitats financeres, fons d'inversió. Segona dada: els ocupants són, en un 70 per cent, famílies, la meitat d'elles amb nens petits. Tercera dada: el motiu de l'ocupació és, en el 75 per cent de les ocasions, la falta de recursos. Demolidor. Demolidor, senyor Albiol. I vostè ens ve amb una moció que omet olímpicament aquesta realitat, que ignora que la immensa majoria de les persones que viuen en un habitatge de manera irregular no ho fan per gust; cap família amb nens petits ocupa un pis per gust!, no és una opció de vida. Vostè en la seva moció equipara sense manies, pel broc gros, ocupació i conflictivitat social, la qual cosa és inadmissible, perquè una cosa és que l'ocupació d'una «vivenda comporti un problema entre dos particulars, l'ocupant i el propietari, que, òbviament, cal resoldre, i cal entendre que hi ha un conflicte entre dos drets: el dret a la propietat privada i el dret a un habitatge digne, i cal fer-los compatibles, i cal respectar tots dos drets. Però una cosa és això i l'altra cosa és suggerir que l'ocupació, així en general, eh?, automàticament, per se, doncs, genera conflictivitat social amb l'entorn de veïns, que segons vostè serien les autèntiques víctimes. Escolti, aquí hi ha moltes, moltes víctimes, senyor Albiol, víctimes de les polítiques especulatives i de suport als bancs que vostès han estat fent durant anys, el Gobierno central. Una moció que fins i tot ignora que a vegades fins i tot hi ha persones que ocupen sense ser-ne conscients, perquè són víctimes de màfies que s'aprofiten de la seva situació de vulnerabilitat. Aquesta és una problemàtica estructural, complexa, que requereix intervencions transversals, en molts àmbits: l'habitatge, el benestar social, convivència, cohesió social, mediació, àmbit jurídic, i també àmbit de la seguretat, sens dubte. És una problemàtica que les autoritats públiques han de detectar, han de gestionar i han d'erradicar; però cada ocupació requereix un enfocament específic, i això implica tenir la sensibilitat per impulsar a cada moment i en la mesura necessària allò que està dins del nostre àmbit competencial, tant per garantir el dret a un habitatge digne, com per evitar ocupacions, com per gestionar el malestar veïnal que en ocasions es pot produir. A mi em sembla que l'operació Bacar, que ja ha sortit en diverses mencions al llarg d'aquest debat, que ha permès desmantellar una organització criminal que operava a través de vint-i-sis narcopisos, és un exemple que les autoritats públiques no esquiven l'abordatge corresponent en cada situació. Jo ja entenc –i també s'ha dit, hi estem tots bastant d'acord, crec–, jo entenc que aquesta moció respon al que respon. Vostè està en campanya. I per tant, i per aquest motiu, la seva és una moció especialment mancada de rigor, que fa de l'excepció categoria, volgudament i injustificadament alarmista, que estigmatitza i criminalitza la pobresa, que fins i tot flirteja amb la puntada de peu a la porta i qüestiona un protocol policial que ha sabut compatibilitzar eficàcia amb un respecte impecable per drets com el de la presumpció d'innocència, com no pot ser d'altra manera en democràcia. Que ja sé que per vostès, doncs, això darrer, no és que no sigui principal, no és que sigui secundari: és que directament és irrellevant. Però per als que som demòcrates el respecte a tots els drets és sagrat i irrenunciable, i això inclou el dret a la propietat privada, però també el dret a un habitatge digne, el dret a la presumpció d'innocència, i, per cert...
Diputada...
...a tots els efectes. També pel que fa a les preses i presos polítics d'aquest país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara és el torn, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del diputat senyor Marc Solsona. Quan vulgui.
Gràcies, senyor president. Diputades, diputats, primer que tot, dir que des de la proposta de fiscalia del passat divendres n'hi ha molts que avui, aquí, ens sentim menys lliures a l'hora de parlar des d'aquest faristol. Senyor Albiol, primer que tot, igual que la interpel·lació va tindre un bon to, avui també ha tingut un bon to, però, si em permet, el citaré textualment de l'11 d'octubre del 2018, ara fa no re, tres setmanes, aquí al Ple del Parlament, que deia el següent: «Cuando yo fui alcalde de Badalona, instalé más de doscientas cincuenta planchas de acero en pisos que tenían el riesgo de ser ocupados. Implanté un protocolo para que se evitaran ocupaciones, y eso se hacía con decisión, con voluntad y con las ideas claras, y no con un comportamiento más propio de aquellos que apuestan por el buenismo en lugar de por resolver los problemas. Va i, de cop i volta –de cop i volta–, vostè presenta una moció buenista, perquè pugui ser aprovada, perquè pogués dir, un altre dia, el següent: «Cuando yo intenté volver a ser alcalde de Badalona, presenté una moción buenista en el Parlament de Catalunya para buscar medidas urgentes para combatir las ocupaciones y proteger a los vecinos. Doncs miri, senyor Albiol, amb els vots de Junts per Catalunya no podrà fer aquest discurs, nosaltres no li votarem. Bàsicament, perquè no li farem la campanya, no li blanquejarem el discurs, i perquè nosaltres no serem culpables de que pugui dir..., passar de «Limpiando Badalona a chapando Badalona. Per tant, com que són d'altres models d'entendre com fer front a aquesta realitat complicada –i és veritat–, nosaltres en aquest sentit no ho farem. Miri, l'ocupació, ja vam dir moltes vegades que té diferentes mirades. Interpel·lar temes d'ocupació al Departament d'Interior, considerem que no és la millor manera d'afrontar el tema de les ocupacions. Perquè els temes socials, habitacionals, d'emergència, d'urgència, requereixen altres mirades, i tenim eines suficients, també legislatives, pròpies d'aquest Parlament de Catalunya, per permetre donar solucions als temes d'emergència i d'urgència habitacional. I, a més, ara, després de la retirada del recurs, haurem de veure també com reforcem aquestes lleis per poder donar realment millors eines per a poder donar resposta a tot això. I per primera vegada el Parlament de Catalunya, amb aquestes lleis, va aconseguir posar en el focus i, per tant, en text normatiu el concepte d'habitatge sense títol habilitant; per tant, que es pogués contemplar el tema de les ocupacions sense títol habilitant, i això ens obre un camí també per a donar resposta a tot plegat. Per tant, nosaltres considerem que el que hem de buscar és solucions als problemes, no desplaçar els problemes, com seria la proposta que vostè presenta. I, al final, nosaltres no volem ni desplaçar problemes ni, al final, perseguir a vegades les misèries, les urgències i els drames personals que van envoltant el món de l'ocupació. Actuem davant de les màfies? Sí, evidentment, i a tots nivells; per això votarem el punt 1 bis. Però el que no farem serà, amb l'excusa d'actuar amb les màfies, criminalitzar les víctimes d'aquestes. I és per això que nosaltres a aquesta moció no hi podem donar suport, igual que no vam donar suport en els dies..., a la moció que presentava també el Grup de Ciutadans. És per això que moltes vegades hem explicat les diferentes tipologies del món de les ocupacions: ocupacions per necessitat, que són aquelles que han de tindre-ho canalitzat a través de les lleis d'emergència i d'urgència habitacional, i les taules d'emergència social; aquelles ocupacions que són fruit de l'engany, que el que està ocupant a vegades té un contracte, però el contracte no és bo perquè el que li fa és realment el que ha comès la il·legalitat; hi ha les màfies organitzades, i també hi ha les ocupacions, diguem-ne, ideològiques. Per tant, és un entramat, i no podem ubicar sempre el segell de l'ocupació interpel·lant el Departament d'Interior, perquè davant l'ocupació no només s'ha de perseguir, sinó que també el que s'ha de fer és intentar solucionar, i mediar. I també fer una cosa que se'n diu «interpel·lar els ciutadans, per poder també ajudar entre tots a buscar a vegades aquesta detecció d'aquestes ocupacions que moltes vegades són fruit d'aquesta necessitat. Penso també que és important que ho puguem fer així. Dels nou punts de la moció, n'hi votarem dos, els mateixos que Catalunya en Comú, i també els del Grup Republicà, bàsicament per això: perquè en la resta de punts s'identifica l'ocupació, diguem-ne, a nivell de persecució, i només s'identifiquen els veïns com a víctimes d'aquesta ocupació. Els que som alcaldes sabem perfectament que el pot passar està claríssim i que pot tindre problemes en els carrers, però hi ha una altra cosa: també la llei per primera vegada reconeixia que a través d'informes veïnals es pot també actuar davant de problemàtiques de l'ocupació. I a vegades ocupacions motivades poden tindre una canalització a través dels informes veïnals que fem els ajuntaments per donar-hi sortides. Per tant, no vulguem intentar fer veure que estem inventant la sopa d'all, perquè, per sort, amb les poques competències que tenim, podem tenir un marc normatiu suficient com per poder donar resposta als problemes de la gent. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara, per posicionar-se sobre les esmenes, és un torn, de nou, per al senyor García Albiol.
Bé, moltes gràcies als grups que donen suport... –independentment que siguin punts puntuals, ho vull agrair–, però, escoltin, alguns de vostès, déu-n'hi-do com estan d'obsessionats amb que si jo faig campanya per Badalona o no faig campanya per Badalona. Quan la comenci els convidaré a tots vostès, perquè puguin vindre i ho vegin amb els seus propis ulls. [[Remor de veus.]] Però avui el que estem veient aquí, en aquest Ple, és un problema real d'una part de la població de Catalunya, i em sembla que frivolitzar amb aquesta qüestió, doncs, no ajuda absolutament a ningú. Clar, jo, d'algunes coses... Jo vull agrair el suport, i ho dic amb tota sinceritat, però, de tot el que s'ha dit, hi ha hagut alguna expressió, especialment la persona que ha sortit en nom d'Esquerra Republicana, doncs, que a mi m'escandalitza. Clar, dir que el que pretenc és estigmatitzar la pobresa..., és que no s'assabenten de què va la història. És que precisament qui pateix aquestes conseqüències, que per això nosaltres fem la nostra moció, són aquelles persones que tenen una situació econòmica més humil i més difícil. I hi ha una problemàtica per a algunes de les persones que ocupen les «vivendes, és cert. Nosaltres seguim pensant que el que de debò genera problemes és aquell que l'ocupa de manera mafiosa, eh?, aquells que ocupen per fer negoci. Però sobretot els que pateixen les conseqüències d'aquestes ocupacions –a veure si se n'assabenten, els hi dic amb tot el respecte– són els veïns d'aquells blocs, i aquells blocs no són els veïns de persones que visquin a Pedralbes ni que visquin a determinats barris de Sant Cugat...
Diputat, li...
...són de barris humils, i, per tant...
Li recordo que és un torn per posicionar-se sobre les esmenes, eh?
Perdó?
Que és un torn per posicionar-se sobre les esmenes, eh, senyor Albiol?
Senyor president, ho estic fent, a la meva manera, eh? [[Rialles.]]
A la seva manera, exactament. [[Rialles.]]
A la meva manera. No en sé una altra, però ho estic fent. Aquesta interrupció em donarà quinze segons més, eh? [[Rialles.]] Doncs, com els hi deia, qui pateix la problemàtica són les persones humils i que tenen un problema de falta de recursos econòmics. Jo em vull quedar amb la part positiva. Els hi agraeixo a la majoria dels grups que hagin decidit donar suport d'una manera o una altra a aquesta moció que hem presentat. I a veure si entre tots aconseguim, doncs, posar fil a l'agulla. Moltes gràcies. Ah, i esteu convidats, eh? –esteu convidats. [[Remor de veus.]]
Gràcies, diputat. Sí, senyor Castel, per què em demana la paraula?
Per un aclariment.
Digui'm.
Re, un aclariment, perquè ha sortit la moció que va presentar Ciutadans... [[Persisteix la remor de veus.]]
Un moment –un moment, un moment–, si us plau. Els diputats i diputades, si volen seure en silenci al seu escó... Estava intentant parlar el senyor Castel.
No...
Digui.
...era un aclariment, perquè hi ha hagut dos grups parlamentaris que sembla que parlaven d'aquella moció que va presentar Ciutadans. Només una reflexió envers una pregunta: saben quants habitatges de promoció pública s'han portat a terme...
Senyor Castel, això és evident que no procedeix.
El número és rodó: zero. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]]
Digui'm, senyora Granados.
Per demanar votació separada del primer punt. Gràcies.
Molt bé. Votació separada del primer punt, sí. [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Senyora Caula?
Per demanar votació separada del punt 1 bis i 2.a que per nosaltres es podrien votar conjuntament.
Senyor Solsona, el mateix? [[Pausa.]] Molt bé. Alguna altra petició de votació separada? [[Veus de fons.]] Molt bé. Per tant, votarem primer el punt 1, el punt 1 bis i 2.a conjuntament, i la resta de la moció? Sí? [[Pausa.]] És així? [[Pausa.]] Senyora Granados, vostè demanava el punt 1; no 1 i 1 bis, sinó només 1, eh? [[Pausa.]] Molt bé. [[Veus de fons.]] A mi no em consta 1.a, jo només tinc un 1, 1 bis i 1 ter. [[Veus de fons.]] U, d'acord. Molt bé. Passem, doncs, a votar el punt 1, només 1. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 40 vots a favor, 72 en contra i 17 abstencions. Passem ara a votar el punt 1 bis. [[Veus de fons.]] Perdó, sí..., 1 bis i 2.a junts –1 bis i 2.a. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 125 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha quedat rebutjada per 57 vots a favor, 72 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les infraestructures que són competència de la Generalitat]] [[302-00017/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el punt vint-i-unè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les infraestructures que són competència de la Generalitat. Quan vulgui, senyor Terrades.
Gràcies, president. Consellers, consellera, diputades, diputats, malgrat que la inestabilitat política no ajuda, l'economia manté un ritme de creixement elevat, i constant, fins al segon trimestre d'enguany. I dintre dels actors econòmics que fan de motor en el creixement sostingut de l'economia catalana, hi tenim el sector industrial, que continua sent el més dinàmic. Però ens calen encara resoldre –li deia en la interpel·lació que li vaig fer al conseller ara fa quinze dies– mancances a les infraestructures que donen servei als ciutadans i ciutadanes del país, però a l'economia del país, no?, perquè, si resolem aquests colls d'ampolla que encara tenim, estic convençut –estem convençuts– de que farem més competitiva l'economia catalana, i, de passada, en el seu conjunt, a l'economia espanyola. Crec, perquè tots n'hem parlat, i, per tant, aquesta és la nostra opinió, que hi ha una posició sense fissures dels sectors econòmics i socials del país, que ens comencen a alertar que, en determinats entorns territorials i en determinades infraestructures, comença a haver-hi una situació de col·lapse, sobretot a l'entorn de les grans aglomeracions metropolitanes. Aquesta congestió que ja podem notar, que la podem viure pràcticament cada dia, fa que la nostra economia sigui cada dia menys competitiva. El mateix dia que jo li feia la interpel·lació al conseller Calvet, el president de la Cambra de Comerç, el senyor Valls, ens alertava també d'aquesta posició, aquesta preocupació, que té repercussió en els costos de producció, i, per tant, en la creació d'ocupació, i que, en termes de salut pública, també té les seves conseqüències en forma de contaminació, com hem pogut veure, o com diversos estudis també ens alerten aquests darrers dies. En els darrers anys, la inversió en infraestructures del transport i en equipaments a Catalunya s'ha aguantat per l'esforç de l'Administració local. És l'hora de començar a revertir aquesta situació. I és evident també que hi han tres nivells d'administracions que actuen en les infraestructures del país: l'Estat com a tal, l'Administració local i també el Govern de la Generalitat. Nosaltres creiem que és importantíssim, per abordar aquesta problemàtica, que hi hagin pressupostos tant a Espanya com a Catalunya, perquè sense pressupostos no es podrà avançar en l'addicional tercera, però tampoc es podrà avançar en aquelles inversions que són competència directa de la Generalitat de Catalunya. Nosaltres creiem, conseller, diputades i diputats, que cal revertir aquests anys on la inversió per part del Govern de la Generalitat s'ha disminuït de..., en aquests moments estem pràcticament a la meitat, de 12-13 per cent que significava en l'aportació de les infraestructures en el global de la despesa pública, estem a la meitat. Perquè, home, responsabilitats amb la construcció, amb la gestió i manteniment d'infraestructures, la Generalitat també té, en alguns casos, competències exclusives. A vegades, presentem mocions que són molt llargues. Nosaltres, aquesta vegada, hem volgut concentrar la moció en dos punts, que ens semblen essencials. Un, dir-li al Govern: «Presenti en l'horitzó dels propers cinc anys, i en un termini adequat –nosaltres plantejàvem a finals d'any, al final seran sis mesos–, quines són les prioritats del Govern en matèria d'inversions, que serveixi com a base després del futur Pla director d'infraestructures de Catalunya, que acaba, la vigència de l'actual, el 2020. I li dèiem: «Home, les dues prioritats estan fixades en transport públic –li dèiem–: calendari d'acabament de la línia 9 i 10 del metro, dels perllongaments de la línia 1, 2, 3 i 4 del metro, i la connexió de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya entre plaça Espanya i Gràcia, que ens permetrien, doncs, connectar el Baix i l'Occidental. I li dèiem: «Home..., i l'altra és el compromís que creiem que..., el Govern de la Generalitat en els pressupostos que haurà de presentar per al 2019, que hi hagi un compromís d'augmentar aquesta aportació percentual de la inversió pública en infraestructures en el conjunt de la despesa pública. Molt senzill: dos punts per encarregar-li al Govern de la Generalitat feina. Perquè el Govern de la Generalitat no es pot escudar sempre en que les responsabilitats són d'altres administracions. Vostès també en tenen.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, és el torn, en primer lloc, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor David Cid.
President, gràcies. Conseller, diputats, diputades..., bé, ho parlàvem també aquests dies, que un dels principals reptes que tenim com a societat, i també com a país, és la lluita contra el canvi climàtic. I, des de la nostra humilitat, que estem intentant, des de Catalunya en Comú Podem, que aquest sigui un dels debats que tenim aquí al Parlament de Catalunya, que puguem parlar del canvi climàtic, que sigui un dels eixos de debat en aquest Parlament i en la societat catalana, i també, bé, com ho és en altres societats, com ho és, per exemple, en aquests moments a Alemanya, o com ho ha estat, per exemple, també, a les eleccions que s'han celebrat aquesta setmana als Estats Units. Ho dèiem també aquests dies, les Nacions Unides ens alerta de la situació límit que vivim a nivell planetari, que si no es prenen mesures valentes, agosarades i urgents, arribarem a una situació límit, i que estem en risc de que la temperatura del planeta augmenti 1,5 graus, si no fem res, fins i tot, molt abans del que s'esperava, entre l'any 2030 i l'any 2050. Per tant, nosaltres també creiem que això ha de fixar el marc del debat sobre les infraestructures a Catalunya, i aprofito que tinc l'ocasió de parlar en el Parlament de Catalunya, per animar a tots els diputats i diputades a participar aquest cap de setmana en la Marxa pel Clima, que és la manifestació que organitzen diferents entitats ecologistes per reclamar polítiques valentes, urgents i agosarades en la lluita contra el canvi climàtic. Nosaltres hem presentat una esmena, pràcticament senzilla, amb ànim constructiu, amb la idea de donar suport a la moció, que és que, en aquest cas, pel que fa a la planificació i l'execució de les infraestructures de Catalunya, els objectius de mitigació i adaptació, és a dir, de la lluita contra el canvi climàtic, també serveixin per fixar les prioritats i es tinguin en compte a l'hora de definir quines infraestructures volem a nivell de Catalunya. I com, en aquest cas, també cita el text de la moció, i nosaltres també ho compartim, això vol dir prioritzar les infraestructures de transport públic, ja sigui acabar la connexió de la línia 9 en el seu tram central, perllongar les línies de metro que tenim especialment a l'àrea metropolitana, la connexió del nord, no?, en aquest cas, la de les dues xarxes de Ferrocarrils de la Generalitat. Per tant, com deia, l'aposta per al transport públic. Hem de dir que esperem que la moció s'aprovi, però ens preocupa i tenim la sensació, ja l'hi hem dit alguna vegada, al conseller, tot i que no ho comparteix, però que, no?, creiem que tenim un govern que és més amic del transport privat que del transport públic, que és més amic, en aquest cas, de..., no de les carreteres, que no de la xarxa de transport, en tot cas, segurament pot ser una apreciació errònia, i veurem també, no?, com es desenvoluparà la seva tasca, i , fins i tot, què passarà en els propers pressupostos. Un segon punt que també compartim de la moció és la necessitat d'augmentar la inversió pública de Catalunya en infraestructures, especialment, com deia, en infraestructures de transport públic que ens permetin lluitar contra el canvi climàtic, i creiem que això ha de començar, com també cita el text de la moció, en els pressupostos del 2019. L'any 2017, si no anem errats, es va executar un 83 per cent del pressupostat en infraestructures públiques a Catalunya. Estem parlant de 487 milions que queden lluny encara de quin havia estat el ritme d'inversió en infraestructura pública a Catalunya que s'havia produït anys enrere. Sabem de les dificultats financeres de la Generalitat. Sabem que és molt difícil recuperar els nivells que hi havia hagut d'inversió pública en infraestructures, però creiem que es pot i s'hauria de fer un esforç en els propers pressupostos, no? Per tant, nosaltres esperarem a veure quina és la proposta de pressupostos que planteja, en aquest cas, el Govern, per veure si aquests dos objectius es compleixen, és a dir, primer, una priorització clara en la inversió pública en aquelles infraestructures de transport públic, que són fonamentals per mitigar els efectes del canvi climàtic, per adaptar-nos al canvi climàtic, i sobretot per reduir les emissions de CO2, en aquest cas també, per reduir la contaminació. I, en segon lloc, augmentar, com també cita la moció, la inversió pública a Catalunya de manera gradual a partir dels pressupostos del 2019. Dir-los que ens preocupen, per això, les declaracions que recentment ha fet, en aquest cas, el secretari general d'Economia, el senyor Albert Castellanos, dient que el marge que hi ha per als pressupostos de l'any 2019 és pràcticament mínim o, per no dir, escàs; ho dic perquè, bé, també es plantegen molts objectius a nivell pressupostari, però les notícies que ens arriben, en aquest cas per part del mateix Departament d'Economia, no són positives. I sí que els volem traslladar que, pel que vostès mateixos afirmen, ni la lletra ni la música dels pressupostos sona massa bé. En tot cas, esperarem a veure si aquests objectius que fixa la moció es compleixen o no en els propers pressupostos. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, del diputat senyor Javier Rivas.
Gràcies, president. Consellers –no en tenim–, diputats, diputades... Esta es una moción que nos presenta el Partido Socialista. La empezaría con: «En un lugar de Lleida, de cuyo nombre no me quiero acordar... Hace un tiempo estaba de visita en un pueblo, en un pueblo de la provincia de Lleida –diré pecados, pero no pecadores–, y estaba de visita a un amigo. Es un pueblo mediano, pequeño, que está en el lecho de un rio, en un plano, y está bordeado por unas colinas tenues, ¿no?, no son muy grandes, ¿no? Estábamos en una parte elevada y eso nos daba una perspectiva de todo el pueblo, ¿no? Él, como buen Cicerón, y como amante, lógica e inevitablemente, de su pueblo, pues, me iba señalando: «Mira, aquello es mi casa, aquello es el molino, aquello es el ajuntament, la iglesia. Y me señaló: «Mira, y aquello es la antigua calzada romana. Se paró para decir que habían pasado los romanos, por allí, por su pueblo, y que era el acceso de toda la vida al pueblo. Y luego me mostró que el acceso había pasado de ser por el este a pasar por el oeste. Y le pregunté: «Y eso, ¿por qué? Así, a vista de pájaro, resultaba como mínimo extraño, ¿no?, porque, orográficamente, la entrada natural era la de tiempos de los romanos, ¿no?, y aquello era una bifurcación que había implicado un desmonte y que era costoso. Me dijo que en los años cincuenta, cuando llegó el asfalto a su pueblo, pues, cambiaron la entrada por allí. No lo entendí. Le pregunté: «Y eso, ¿por qué? Y me dijo: «Esto es la curva del alcalde. Y yo no entendí ese concepto y le pedí ampliación. Le dije: «¿Qué quiere decir eso, “la curva del alcalde”? Me explicó que el que era alcalde en ese momento, pues, tenía sus intereses particulares e hizo cambiar la ruta natural, lógica, tecnológicamente eficiente, para que pasara la carretera por delante de sus tierras, por delante de su tierra. Es un ejemplo del uso espurio de las infraestructuras, de la política en las infraestructuras. Y creo que es un ejemplo a seguir, ¿no? Cuando empezamos la pasada legislatura, en la Comisión de Territorio fuimos observando que cada dos por tres llegaba, pues, una petición de cada pueblo pidiendo una rotonda, pidiendo un soterrament, pidiendo mil cosas, lícita y lógicamente a través de sus grupos parlamentarios. Constatamos un peligro, y es que a veces el que se otorgaran, se aprobaran esas obras, o no, dependía muchas veces, nuevamente, de si el alcalde es de mi partido, o si hago esta obra tendré un beneficio en la comarca para las próximas elecciones, y eso no puede ser, eso vuelve a ser la curva del alcalde en versión 2.0. Por eso hicimos una propuesta en la que se reflejaba lo que hoy prácticamente vamos a votar, que es hacer una planificación, una planificación más técnica que política, que se sacara un poco de la ecuación de las infraestructuras a los políticos, porque normalmente tenemos una desviación, una tendencia, pues, a veces un poco perniciosa. Tengo que decir que todos los grupos nos votaron en contra y que la PR, la perdimos, y que lo que nos ponen hoy encima de la mesa lo votaremos favorablemente. Los chinos tienen un refrán que dice que «gato negro, gato blanco, me da igual si caza ratones. Y, en este caso, creo que es una aportación que es positiva. El punto 2, lo que solicita es incrementar la inversión en infraestructuras, y a priori es un binomio que cumple: más dinero, más obra, pues, a priori, puede ser positivo. Tengo que decir que sí que tenemos serias dudas de que luego el Govern realmente cumpla con el mandato parlamentario, porque es un govern que está más instalado en la dialéctica del agravio, de «el “profe” me tiene manía, y con eso no vamos muy lejos, es un viaje que se queda corto. Supongo que nos aducirán dos motivos: uno, la financiación, que siempre es insuficiente. Quiero recordar que en este…, no hace tantísimo tiempo, en este mismo hemiciclo, en tiempos del president Montilla, cuando gobernaba Esquerra, gobernaba Iniciativa y gobernaban los socialistas, aquí se dijo que habíamos conseguido la mejor financiación de la historia de Cataluña, lo que pasa es que nos ha durado poco la alegría. También supongo que el Govern aducirá que un tercer presupuesto está comprometido nada más empezar la legislatura, lo cual es cierto, pero es que con esto llegamos a la versión «curva del alcalde en 5.0. Con la crisis hemos aprendido todos nuevas palabras: «Ley de estabilidad, «desviación presupuestaria, «regla de gasto; y las alternativas que han surgido para compensarlo, pues «el método alemán, «el peaje en la sombra. Es que nosotros somos pioneros. En el año 97, Jordi Pujol, president de la Generalitat, inauguró doce veces el eix Transversal. Luego, con el tiempo, hemos sabido que una parte la había pagado el Gobierno de España y la otra parte quedaba como un pago en la sombra que todavía estamos pagando. Quiero decir que las infraestructuras…, un poco el pecado capital de los políticos que quieren pasar a la historia más como faraones que como servidores públicos, eventuales, durante un tiempo. Invertir, sí, pero en toda sopa siempre hay un pelo, ¿no? Pongo dos ejemplos, porque veo que me quedan ocho segundos, y necesitaría dos horas. Canal Segarra-Garrigues: 1.000 millones de presupuesto, 800 gastados, 25 por ciento conseguido. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Línea 9 del metro: 2.000 millones presupuestados, 4.000 gastados ya, y dicen que acabará costando 16.000. Esto sí que es la versión 5.0 de la curva del alcalde.
Diputat, se li ha acabat el temps.
Si esta moción –ya acabo, presidente– sirve para minimizarlo algo, pueden contar con nosotros, lógicamente, como siempre, para dar un giro a las infraestructuras. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el senyor diputat serà Gerard Gómez del Moral.
Bé, president, gràcies. Conseller, diputades, diputats, bé, avui, de fet, els discursos fins ara més enllà de «curvas del alcalde, gatos negros o gatos blancos, i no sé què..., jo no hi entraré, diguéssim. I entraré en una moció que ha presentat el Grup Socialista, en aquest cas, i crec que seré el primer que parlaré estrictament de la moció però em sabrà greu avorrir-los, potser, però intentaré cenyir-me al seu contingut. Que és una moció de fet, que planteja el senyor Terrades, bastant senzilla, no? Perquè efectivament, ho ha comentat vostè, a vegades fem enciclopèdies, no?, en el format de moció i que acaben sent tot un totum revolutum que no sabem ben bé què demanen, o que ho demanen tot alhora, no? I aquí, és veritat, és una moció concisa, concreta, dos punts; en els quals el que es demana és, probablement, una millor..., o una planificació de cara al futur. En primer lloc, jo voldria agrair la voluntat del senyor Jordi Terrades i del Grup Socialista d'haver consensuat, també amb el Grup de Catalunya en Comú, aquesta proposta de resolució que crec que efectivament posa les bases per millorar o per intentar implementar les inversions que es plantegin, no? Les obres públiques que es plantegin, en aquest cas, en el cas concret de transport públic. Hi han obres, efectivament, que cal fer i que el Govern té la voluntat de fer. El senyor Calvet, el conseller Calvet les ha anunciat, però també són obres que també venen d'anuncis o de voluntats, també, del conseller Rull, que vull tenir –per enèsima i malauradament vegada– un record per ell, avui, doncs, que està injustament empresonat a la presó de Lledoners. I al final cal –i el que busca la proposta del senyor Terrades és justament això– posar negre sobre blanc, en un període d'anys concret, quines obres públiques de les que estan compromeses s'han de fer. I, per tant, quin és el capteniment, la prioritat del Govern per poder-les fer. És cert que nosaltres entenem que això ha de ser en el Pla director d'infraestructures que s'ha de fer el 2020, diguéssim, que ha de començar el 2020, com vostès saben. Doncs el PDI del 2011 al 2020 està a les acaballes. És cert que també ha coincidit en un moment, diguéssim, de recessió econòmica i de dificultats econòmiques per poder invertir i per poder fer les obres que estaven previstes. Per tant, és cert que no s'ha pogut executar, tal com ens hauria agradat segur a tots. També és veritat que els incompliments de l'Estat no venen del senyor Montilla, que deia el senyor Rivas, els incompliments venen sempre per part de l'Estat. Tu pots pactar una cosa, però, en qualsevol cas, l'Estat, en general, parlant malament, s'ho passar pel forro, no? I, per tant, doncs, és veritat que hi ha hagut una mancança, diguéssim, de compromisos per part de l'Estat, i podríem entrar també en l'addicional tercera, etcètera. En qualsevol cas, això no treu que la Generalitat no tingui, doncs, la part de responsabilitat concreta d'afrontar allò que és competència seva i, per tant, amb aquesta moció el que posem són les bases del futur pla director que ha d'haver-hi d'infraestructures. Posem també la voluntat, negre sobre blanc, diguéssim, d'augmentar el pes percentual de les inversions en transport públic. I el senyor Terrades posa, a més a més amb noms i cognoms, algunes de les obres necessàries. Necessàries en el cas, a més a més, també de la ciutat de Barcelona, però també de la conurbació metropolitana, com les ampliacions de la línia 1 del metro a Badalona; l'ampliació de la línia 3 cap al Baix Llobregat; la connexió de la L8 de plaça Espanya a Gràcia, efectivament, que interconnecta les dues xarxes de ferrocarril, la del metro del Vallès i la del ferrocarril, diguéssim, del Baix Llobregat i de l'Anoia, o el tram central de la línia 9 que, com tots vostès saben, a més a més amb una insistència per part del departament, doncs, de poder aconseguir els recursos en aquest cas del BEI per poder acabar de finançar i fer un pla d'execució de l'obra, que, com sabeu és costosa, com saben és costosa, és difícil tècnicament, però, poder aconseguir els recursos per poder desenvolupar i acabar de finalitzar i acabar els trams de la línia 9 i la línia 10 sud i nord, respectivament. Per tant, aquestes són obres importants per a Barcelona i per al país. Per tant, nosaltres hem arribat a aquest acord amb el Grup Socialista per poder posar les bases d'aquesta futura planificació, per poder desenvolupar aquestes obres. I en aquest sentit, el meu grup parlamentari votarà a favor, íntegrament, de la proposta de resolució presentada.
Gràcies, diputat. Seguidament, és el torn, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, de la diputada, senyora Anna Erra.
Gràcies, president. No podem fer veure que vivim en una situació normal. Hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això, jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat de tots els represaliats. No ens rendirem. Consellers, diputats, diputades, avui el Partit Socialista ens presenta una moció perquè el Govern de la Generalitat presenti, abans de finalitzar el 2018, un pla d'infraestructures viàries, ferroviàries i transport competència de la Generalitat, que es fixin prioritats en un horitzó dels propers cinc anys. I evidentment que això vagi acompanyat d'augmentar la inversió pública en els pressupostos del 2019. És a dir, dues línies clares d'actuació que nosaltres hi estem totalment d'acord. Una línia d'actuacions a executar i un programa d'inversions lligat a unes previsions de finançament i capacitats segons les disponibilitats pressupostàries. Doncs com deia, davant d'això, nosaltres li podem dir que compartim aquests dos objectius. Ja que també són prioritats per al Govern millorar les infraestructures i, evidentment, tenir els diners per invertir-hi. Ara bé, hem de ser realistes als problemes que tenim. Vostès saben que el pla d'inversió que es demana és, en gran part, el Pla d'infraestructures de la regió metropolitana, que haurà de redactar l'ATM i que la vigència del pla actual, com ja s'ha dit, és fins al 2020. Però tothom sap que un treball així requereix un termini no inferior als dos anys, per tant, és impossible tenir-lo redactat abans de finalitzar l'any 2018. Per això nosaltres els hem demanat per començar, en un termini de sis mesos, el treball per tal d'elaborar el nou pla director d'infraestructures i els agraïm l'acceptació de l'esmena. Ara bé, també tots sabem que un pla d'inversió va lligat a un finançament i cal constatar les dificultats pressupostàries que s'ha trobat el Departament de Territori per executar el pla actual, és evident, tot i l'esforç que fa a sortir d'aquesta problemàtica buscant altres alternatives, com està fent conjuntament amb el Departament d'Economia, negociant amb el BEI per aconseguir un préstec per acabar la línia 9 del metro. Un compromís pressupostari per a uns quants anys, però que si s'obté permetrà concretar un cronograma detallat de la posada en servei de la L9 i la L10. Perquè ens cal i necessitem un millor finançament i per això aquí el nostre compromís, que així sigui i que s'incrementi. Però sí que m'agradaria recordar que a Catalunya molts sabem que, fins que no siguem república, un bon finançament no el tindrem. I davant d'aquesta situació sí que els voldria dir que vostès, amb aquesta moció, són molt exigents, i és el que els toca fer, és veritat; però jo també els demanaria que aquesta exigència la facin a Madrid, ara que vostès governen, perquè del pressupost a càrrec de l'Estat per invertir a Catalunya, que era de més de 4.000 milions d'euros, la majoria d'actuacions encara s'han d'iniciar en la pràctica totalitat. I tots sabem de la importància de les millores de les infraestructures: perquè la gent es pugui desplaçar, per crear centres de dinamisme econòmic, per millorar el medi ambient i fer front al canvi climàtic, com demanaven al partit de Podemos, i també sobretot per als que vivim fora de la conurbació de l'àrea de Barcelona, perquè sabem de la importància i de la necessitat de la millora de les comunicacions per tal de fidelitzar la gent en el territori i generar oportunitats. I què ens trobem? Que l'Estat no ha invertit res i que encara hi ha importants infraestructures aturades. N'hi posaré uns quants exemples: la variant de Vallirana, el Quart Cinturó entre Abrera i Terrassa, la finalització de l'A-7 Valls-Montblanc, la nacional II de Girona fins a França, el desdoblament de la nacional 240 de Lleida a les Borges Blanques, o el tan demanat soterrament de les vies de Montcada i Reixac, que dilluns mateix es feia un acte unitari amb la petició de que finalment es faci aquest soterrament per a, sobretot, la seguretat de la gent que viu allà, o bé el desdoblament de l'R-3. Com els deia, nosaltres estem d'acord en invertir, en fer i en millorar les infraestructures, i cal que ens hi posem tots, marquem prioritats i fem cronogrames. Ara bé, nosaltres –ho torno a repetir– som conscients de la problemàtica econòmica que té el país, però, tot i així, nosaltres continuarem treballant per planificar, invertir i buscar els diners possibles per avançar en els plans directors que es van marcant, per tal de millorar i avançar en les infraestructures del territori i del país. I per això votarem a favor d'aquesta moció. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. [[Aplaudiments.]] Per fixar la seva posició, a continuació té la paraula, en primer lloc, el Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Té la paraula la senyora Natàlia Sànchez.
Gràcies. Bona tarda. Bé, s'ha adjectivat aquesta moció..., a nosaltres, no sé si perquè encara em considero novella fent de diputada, l'adjectiu que ens ha sortit o com la definíem era com a poc ambiciosa. I, de fet, mirant el dos punts que hi ha i com els agrada –no només en això, sinó en molts punts– iniciar estudis, iniciar comissions..., és a dir, concretar, poquet, nosaltres creiem que, bé, en bona part nosaltres no hi donarem suport, a aquests dos punts, per poc concrets, poc ambiciosos i per ambigus. D'una banda, per començar qualsevol pla d'inversió nosaltres considerem que es necessita un pas previ, que és el d'auditar el deute amb la finalitat de saber quines han estat les inversions que no han respost a l'interès col·lectiu i, si calgués, depurar-ne les responsabilitats. També caldria conèixer l'impacte ambiental d'aquestes inversions, aquestes grans infraestructures necessàries, que segur que estaríem molt d'acord, si hi entréssim al detall, sobre aquestes infraestructures; però, bé, com que no s'hi entra en gaire detall –en algunes sí–, nosaltres veiem que caldria una mica més de concreció. Si analitzem la situació de totes aquestes infraestructures, veiem que la gran majoria no estan sota control públic. Hi ha dues maneres a través de les quals aquestes infraestructures s'escapen del poder i del control popular, és a dir, del control democràtic i amb un exercici de transparència: d'una banda, tenim aquelles infraestructures públiques gestionades per l'Estat, com poden ser els ports de Barcelona i Tarragona –tot i que ara no parlem de ports–, o de l'altra, també tenim aquelles infraestructures públiques de titularitat de l'Estat espanyol o de la Generalitat explotades per empreses privades, com les autopistes de pagament o les vies d'alta capacitat amb peatges a l'ombra. Nosaltres considerem que el que cal és fer tot el traspàs del servei de rodalies i regionals de l'Estat espanyol a la Generalitat i que caldria que –més enllà que algunes s'han fet a partir del 2010– aquestes línies estiguessin totalment dotades i que les inversions que l'Estat espanyol hauria d'haver fet en la xarxa ferroviària es fessin. Però d'això el PSOE no en diu res, sobre les responsabilitats de l'Estat espanyol del transport ferroviari de Catalunya. I, per tant, nosaltres entenem que també és una mica hipòcrita en aquest sentit. D'altra banda, i per acabar la meva intervenció, nosaltres no hi donem suport, com deia. Recordar l'L9, que tant s'ha parlat avui, que és imprescindible recordar que és un dels forats econòmics més escandalosos de les infraestructures catalanes, que va iniciar amb Pujol, i també va continuar amb Mas i el tripartit. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I, per acabar, simplement per recordar..., ara feia referència a l'N-II que arriba a França; per nosaltres l'N-II...
Diputada...
...arriba a la Catalunya Nord; ahir, que era la Diada de la Catalunya Nord, doncs, recordar que caldria també parlar en aquests termes. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, crec que el debat d'aquesta moció ha començat força bé, i jo he estat a punt de començar la intervenció felicitant el senyor Terrades, perquè havia aconseguit, allò, centrar el tema del debat; dic: «Per fi, apuntem bé, centrem bé el tema del debat, fins que, quan ha intervingut la senyora Anna Erra ho ha espatllat tot, i llavors, senyor Terrades, ja no el puc felicitar. Perquè, tot i que aquesta moció crec que sortirà aprovada pels números que he sentit, jo crec que ja hem sentit que això no es complirà. Perquè vostès fan un plantejament que és molt assenyat i molt raonable, de dir... Jo segurament l'hagués fet de l'inrevés, no?: primer, garantir els recursos, garantir que les inversions creixen, que el percentatge d'inversions creix, i després dir: «Escolta'm, i ara planifiquem; ara que tenim els recursos, planifiquem. Perquè la realitat és que en el pressupost del 2017... Si es poden anar a buscar recursos fora de la mateixa Generalitat, evidentment que s'ha de ser, i nosaltres ja hi donarem suport i farem el que calgui per anar a buscar recursos. Però que entre 22.000 milions d'euros de despeses no financeres de la Generalitat només se'n destinin 1.500 –entre parèntesis– a inversions, home, em sembla ridícul. Especialment perquè 1.000 –1.000!– són compromisos adquirits dels governs fins a l'any 2010, del tripartit; i, per tant, reals, per a noves inversions, només se'n destinen 500. Per tant, home, em sembla un abús que d'un pressupost de 22.000 milions d'euros de despeses no financeres només es destinin 500 milions d'euros a noves inversions, competència de la mateixa Generalitat de Catalunya, i a partir d'aquí es digui: «I la culpa és dels altres, que no fan més inversions. Cadascú ha de fer les inversions en el camp que els correspon, i la moció que vostès ens presenten precisament el que ve a dir és: «Una, dediquem més recursos a inversions –perfectament d'acord; de recursos propis, evidentment– «i dos, planifiquem aquestes inversions, planifiquem com a mínim en aquells grans temes en què tots coincidim que són temes que hem d'abordar de la forma més immediata possible. I, senyor Terrades, vostè ha admès una esmena que diu literalment que en un termini de sis mesos es presentarà aquest pla d'inversions. Perquè la interpretació que li he sentit a la representant de Junts per Catalunya, que és el grup que dona suport al Govern i el mateix grup del conseller, era que en sis mesos començarien aquesta planificació, per presentar-la d'aquí a dos anys, que no és el que diu la...
Diputat...
...moció que se sotmetrà a votació. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, finalment, té la paraula de nou el diputat Terrades, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Per posicionar-me sobre les esmenes... Jo al conseller Aragonès no li he demanat una pluja de milions, com va prometre el senyor Rajoy ara fa uns mesos. Li faig confiança, al vicepresident i conseller d'Economia, que diu que posarà més recursos propis en el pressupost de la Generalitat –espero que el presentin– per a les inversions de l'any que ve. Li faig confiança. Si no ho fa, no tingui cap dubte que tornaré a pujar en aquesta tribuna o baixar en aquest faristol a recriminar-l'hi. I el que hem transaccionat és justament que el Govern no començarà a fer el pla director d'infraestructures, sinó que presentarà un pla d'aquelles coses, d'aquelles infraestructures que són de la seva competència, eh?, que són de la seva competència. I aquestes són les bases de la transacció, en base a les esmenes que havien presentat Esquerra Republicana i Junts per Catalunya. Hem acceptat una esmena que han presentat els comuns, perquè sí que creiem que el futur pla director d'infraestructures ha d'incorporar una visió dels efectes del canvi climàtic sobre les infraestructures. No hem acceptat la de Ciutadans, tot i que l'esperit de la seva proposta es recull perfectament en el punt 1 de la nostra moció. Miri, i no hem volgut fer, senyora Erra, «la llista de la compra, que haguéssim pogut fer perfectament. I discriminem allò que ha de fer l'Estat..., i no li càpiga cap mena de dubte que nosaltres seguim reivindicant les infraestructures que ha de fer l'Estat a Catalunya. De fet, en la bilateral, que no va reeixir, el Govern d'Espanya venia amb tota una sèrie d'actuacions per retornar esforços inversors de l'addicional tercera. I, per tant, cap dubte, no tingui cap dubte d'això. Ara, el que li reclamem és que el Govern de la Generalitat actuï en allò que són competències pròpies. I n'hi hem definit algunes de concretes: línies 9 i 10 del metro; 1, 2, 3 i 4 també del metro, i la línia 8 de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya.
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] Sí? Senyora Sànchez, digui'm.
Votar separats el punt 1 i el 2; no té més...
Exacte; més és impossible, diguéssim, eh? Molt bé. Votarem, doncs, separadament el punt 1 i el punt 2 d'aquesta moció. Comencem la votació amb el punt número 1 de la moció. Comença la votació. Aquest punt, el número 1 d'aquesta moció, ha estat aprovat per 124 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 2 de la moció. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 124 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les infraestructures i el transport públic]] [[302-00019/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, el punt número 22, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les infraestructures i el transport públic. Presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, per exposar-la té la paraula el senyor David Cid.
Gràcies, president. Consellers, conselleres, diputats, diputades, bé, la interpel·lació que vam presentar al conseller de Territori i Sostenibilitat, com la moció que presentem avui, té bàsicament un objectiu clar, eh?: situar Catalunya com a punta de llança de la lluita contra el canvi climàtic; li reclamàvem també lideratge en la lluita contra el canvi climàtic, al conseller –lideratge que al nostre entendre avui està més en el món local que no a la Generalitat; per tant, volem empènyer conjuntament aquest lideratge–, i passar també dels discursos sobre canvi climàtic als fets. Per nosaltres, en la lluita contra el canvi climàtic és importantíssim el foment i l'impuls del transport públic, i amb aquesta voluntat constructiva presentem una moció que tenia inicialment deu propostes, que finalment, fruit de les esmenes de Ciutadans, en té onze, amb tres objectius: el primer objectiu, mobilitzar més recursos per finançar el transport públic; el segon objectiu, fer-lo més accessible i, en aquest cas, també millorar-ne la gestió tarifària, i el tercer objectiu, impulsar les infraestructures de transport públic a Catalunya. Com deia, el primer objectiu és mobilitzar més recursos a favor del transport públic. No som ingenus ni ingènues, sabem de les dificultats financeres que té la Generalitat i, per tant, sabem que si volem més recursos, en aquest cas per al transport públic a Catalunya, cal que els anem a buscar. Com? Ja els hem presentat de manera reiterada en diferents comissions, en aquest cas, tant a la Comissió de Territori com a la Comissió d'Economia, la necessitat de desplegar la Llei de finançament del transport públic, de desplegar-la en la seva totalitat, i, especialment, el que fa referència a les mesures fiscals que inclou, en aquest cas, aquesta llei. Ens demanen temps, ens demanen consens amb els agents socials; nosaltres hi estem d'acord, estem d'acord a debatre-ho, en aquest cas, també a buscar aquest consens, però també els diem que el temps se'ls acaba, que aquest temps té una prova del cotó que serà els propers pressupostos de la Generalitat. I en segon lloc, també dir-los que ens sorprèn –també en les esmenes que han presentat– el seu rebuig a posar en marxa l'impost sobre cotxes contaminants l'1 de gener del 2019. Ens sorprèn, perquè la quantitat de recursos que pot generar, segons ens ha contestat la mateixa conselleria, són pràcticament 150 milions d'euros en un any, i perquè, en aquest cas, també el mateix conseller de la Generalitat, si no vaig errat, el 15 d'agost va dir públicament que aquest impost estaria en marxa l'1 de gener del 2019, i ara sembla que vostès van cap enrere com els crancs. Però, en tot cas, nosaltres també seguirem insistint en aquesta necessitat de buscar més recursos a favor del transport públic. El segon objectiu és fer més accessible el transport públic i millorar-ne la gestió. Miri, aquí tenim dues..., dos reptes o dues necessitats molt clares. La primera és que nosaltres, i sap que, en aquest cas, també l'alcaldessa de Barcelona i presidenta de l'Àrea Metropolitana, com fa bé de recordar en aquest cas el senyor Terrades, li ha enviat una carta reclamant que la Generalitat, i, en aquest cas, com a president vostè de l'ATM, doncs, treballi per congelar –congelar– les tarifes del transport públic l'any 2019. Sap que nosaltres, en aquest cas, hem arribat a un acord –un acord que crec que és positiu– amb el Govern de Pedro Sánchez per aprovar uns pressupostos que inclouen 40 milions d'euros més, en aquest cas, per a l'ATM. Vostès, legítimament, i nosaltres ho respectem, sembla que bloquejaran aquests pressupostos; doncs nosaltres el que els reclamem, perquè la nostra voluntat és congelar les tarifes de transport públic i, per tant, fer-lo més accessible, és que vostès, als pressupostos de l'any 2019 posin, no?, aquestes mesures a sobre de la taula, i posin, en aquest cas, aquests recursos a sobre de la taula. També ens preocupen les notícies, ja l'hi vam dir, que ens arriben sobre la T-Mobilitat. Vostè fins ara no ha donat explicacions de per què ha retardat la T-Mobilitat; no sabem si és responsabilitat de la Generalitat o si és responsabilitat de l'empresa. Ja hi ha hagut..., en aquest cas, els retards que s'han produït en la posada en marxa de la mobilitat han produït un encariment del projecte de 24 milions d'euros, d'un desviament del 41 per cent del que estava pressupostat, i ens agradaria saber, que ens donés explicacions de quin és el motiu, en aquest cas, del retard, i si tindrem noves conseqüències econòmiques per la Generalitat en..., bé, fins ara no ho ha fet... Sàpiga també que nosaltres hem reclamat la seva compareixença a la Comissió de Territori perquè ens ho expliqui, sobretot perquè nosaltres no creiem que sigui raonable que, en aquest cas, per exemple, els ciutadans de Terrassa continuïn fins a l'any 2021 sent zona 3, que els ciutadans de Manresa siguin zona 6, o, per exemple, no?, que els ciutadans de Terrassa paguin vint-i-set euros per una T-10, que creiem que és profundament injust. I el tercer objectiu que també els plantegem és tot el desplegament d'infraestructures de transport públic –s'hi ha fet referència abans. Les que tenen a veure especialment també amb l'àrea metropolitana de Barcelona, també amb el tren tram del Camp de Tarragona; crec que aquí podem seguir treballant conjuntament com ho estem fent. Crec que hem arribat a un acord –i després també m'hi referiré– per intentar fer una cimera amb els agents socials per veure si podem reclamar en aquest cas la gestió de la infraestructura; és per nosaltres una prioritat. I també, com que li reclamem lideratge, una de les propostes que posem damunt de la taula és que d'una vegada per totes també la Generalitat lideri conjuntament amb l'Ajuntament de Barcelona la connexió del tramvia per la Diagonal, que és la connexió, en aquest cas, més ràpida, més directa i que permetria a l'àrea metropolitana dotar-nos d'una infraestructura de transport que és molt important per al conjunt de la població, no només de Barcelona, sinó per al conjunt de l'àrea metropolitana. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Cid. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula en primer lloc, pel Grup Parlamentari del PSC - Units per Avançar, el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, president. D'entrada ja li demanaré votació separada, perquè no me'n descuidi, dels punts 3 i 5 de la moció. Per què demanem votació separada d'aquests punts? Primer, perquè el punt 3, que és implementar l'impost sobre vehicles contaminants..., que aquí noto una lleugera variació en les posicions que els comuns havien mantingut a l'anterior legislatura, perquè a la Llei de canvi climàtic vostès van votar en contra d'aquest impost –el grup socialista també, eh?–, i explicaré per què no podem donar suport, tal com està redactat, a aquest punt. Nosaltres crèiem –i creiem– que, tal com el recull la Llei de canvi climàtic, aquest impost té una finalitat recaptadora, no mediambiental. I ja li anuncio que si finalment el Govern presenta la llei de pressupostos i la llei d'acompanyament del pressupost –la llei de mesures fiscals i financeres–, nosaltres presentarem una modificació d'aquest punt perquè tingui justament aquesta vocació ambiental que pretén l'impost. No pot pagar el mateix un vehicle que circuli mil quilòmetres per les carreteres catalanes, que un que en circuli vint o vint-i-cinc mil, perquè contamina més el que circula..., i emet més CO2 a l'atmosfera. I en aquests moments és possible fer una discriminació i gravar de diferent manera aquells conductors, aquells usuaris que utilitzen d'una determinada forma el vehicle privat envers uns altres, eh? Per tant, no podem donar suport en aquest punt tal com està redactat. Nosaltres el pretendrem modificar a la llei d'acompanyament del pressupost, esperant que ja en aquells moments el Govern d'Espanya hagi retirat el recurs que el Govern del Partit Popular va presentar contra la Llei de canvi climàtic, que en aquests moments té bloquejat l'aplicació d'aquest impost. I després veiem que entre el punt cinquè, d'implementació de la T-Mobilitat que ens proposen, i una altra esmena que li han acceptat a Ciutadans, hi ha una contradicció entre ambdós punts. En un fixen que l'any que ve hauria de posar-se a la pràctica la T-Mobilitat i en l'altre queda més difusa la seva posada en marxa. Per tant, com que veiem que hi ha aquesta contradicció també ens abstindrem en aquest punt. I respecte a la T-Mobilitat, mirin, el que és inaudit és que portem ben bé nou anys de retard respecte a la implementació de la T-Mobilitat, i que amb els anuncis que el conseller Calvet ens va fer ara fa deu, quinze dies, aproximadament, ens remet, eh?, a la posada en marxa de la T-Mobilitat el 2021. El Govern que a vostès no els agrada recordar, el del..., el Govern de..., catalanista i d'entesa, d'esquerres, eh?, els hi va posar en safata, l'aplicació de la T-Mobilitat. El que passa és que vostès van canviar els criteris, i una T-Mobilitat que era de gestió pública, vostès la van convertir en una altra cosa. I entremig del camí encara no sabem ben bé què ha passat. Bé, sí, sabem que a altres ciutats d'Espanya –miri, Saragossa, Madrid– estan posant..., ja han posat en marxa sistemes similars o digitals, respecte al que vostès volien implementar. I hem sabut, astorats, que els costos d'implementació de la T-Mobilitat s'han multiplicat; com a mínim ens costarà el doble del que vostès havien previst. Jo crec que seria convenient, conseller, que en lloc que li demanéssim la resta de grups parlamentaris la seva compareixença en seu parlamentària per explicar què passa amb la T-Mobilitat, vostè demanés i sol·licités la seva compareixença per explicar què passa amb la T-Mobilitat. Perquè creiem que aquesta podria ser una eina molt útil per al transport públic, per als usuaris que fem servir el transport públic, per reorganitzar d'una manera més eficient les corones tarifàries, i crec que es mereix una compareixença el conseller per explicar en quina situació està la T-Mobilitat, a què es deuen aquests retards de més de deu anys, aquest increment de costos que hem sabut pels mitjans de comunicació del país.
Gràcies, senyor Terrades. A continuació, pel Grup Parlamentari Republicà, el senyor Marc Sanglas.
Bona tarda. Consellers, diputats, diputades, en tot cas el senyor Cid ens planteja una moció a la qual nosaltres hem tingut a bé a esmenar, entenent que podíem fer-hi algunes aportacions, algunes millores al text inicialment presentat, i, en tot cas, ja volem manifestar l'agraïment i la predisposició del senyor Cid d'acceptar algunes de les esmenes que hem presentat i, per tant, diguem-ne, amb la voluntat de millorar un tema que ens preocupa a tots, i en el qual creiem que és bàsic que..., l'establiment de grans consensos. Estem parlant d'unes lleis, d'un àmbit que afecta al canvi climàtic i que, de retruc, afecta clarament la salut dels nostres ciutadans i, per tant, des d'aquest punt de vista, és important arribar a aquests consensos. Ens plantejava el senyor Cid uns primers elements de la Llei de finançament de transport públic, que va ser aprovada, hi insisteixo, amb gran..., amb un ampli consens, en aquesta cambra parlamentària i, per tant, des d'aquest punt de vista entenem que sí, que cal donar-hi suport. Hem volgut fer unes esmenes, que des del punt de vist tècnic agraïm que s'hagin acceptat, en el sentit de que per fer el desplegament correcte d'aquestes lleis cal algunes modificacions o cal algunes tramitacions en aquesta cambra parlamentària, i, per tant, des d'aquest punt de vista creiem que cal anar-hi. El que plantegem..., i creiem que algunes de les mesures fiscals que desplega la Llei del transport públic cal abordar-les amb un ampli.., amb una àmplia anàlisi, perquè és evident que podem..., tenint en compte altres mecanismes i altres lleis que hi ha, podríem estar afectant els mateixos àmbits, però que en tot cas creiem que sí que cal abordar. Plantejava vostè –i aquí sí que no hem pogut arribar a un acord– en l'àmbit de l'impost dels vehicles contaminants, vostè..., aquí hi han dos elements que a nosaltres ens preocupen: un primer element de temporalitat clar. Vostè ens demana que a 1 de gener, diguem-ne, hi hagi aquesta llei posada en marxa. És impossible, com vostè comprendrà, que la tramitació parlamentària..., sigui necessària. I després, un altre element, de concepte, al qual nosaltres ja havíem presentat una esmena que no ha estat acceptada, en el sentit que vostè plantejava que aquest fons previst a la Llei de canvi climàtic fos destinat al finançament del transport públic. Creiem que hi ha altres vies de finançament del transport públic, però que, en tot cas, sí que hi ha una part, diguem-ne, d'aquest impost que es pot destinar pel que afecta en l'àmbit de reducció dels gasos..., de l'emissió dels gasos de l'efecte hivernacle. I, per tant, des d'aquest punt de vista sí que podem compartir només una part, diguem-ne, d'aquest fons, però això és en la línia que nosaltres li plantejàvem i la qual vostè no ha acceptat. Pel que plantejava, quant al tema de la dotació dels recursos dels pressupostos del 2019, per a la congelació de les tarifes, nosaltres també anàvem en el sentit de plantejar-li que aquest acord es prengués en l'àmbit de l'ATM, que totes les administracions consorciades prenguessin el compromís davant de tothom i, diguem-ne, de disposar d'aquests recursos, i a partir d'aquí poguéssim fer-ho. Creiem que és la millor manera. En tot cas, plantegem quina ha de ser..., de quina manera ho podem trobar, perquè aquesta voluntat hi és. I en l'àmbit de la T-Mobilitat, que nosaltres també li plantejàvem una esmena –i insisteixo també en l'àmbit que nosaltres li plantejàvem, de fer un exercici de realisme–, podem fer autocrítica, eh?. I acceptem l'autocrítica de que el desplegament s'ha anat retardant, o s'ha anat diferint en el temps, però, en tot cas, el que nosaltres li plantejàvem era..., fèiem aquest exercici de realisme. Com vostè comprendrà, és impossible que tot es pugui desplegar el 2019 i, que, en tot cas, el que li dèiem era: «Escolti, comencem a desplegar l'àmbit tecnològic aquest 2019 i l'àmbit d'aplicació, diguem-ne, del que seria l'eliminació de les zones tarifàries, en les quals hi estem plenament d'acord, fos a partir del 2021. Pensem, igual com apuntava el senyor Terrades, que amb l'esmena que després sí que ens han acceptat..., creiem que això es matisa i, per tant, diguem-ne, també agraïm que anem en aquesta línia de treball i de consens. Pel que fa al tema de la valoració dels incompliments i que s'apliquin sancions si és el cas, i que es pugui arribar a la rescissió del contracte, plenament d'acord. I, per tant, des d'aquest punt de vista també hem pogut arribar a aquest element de..., a aquesta transacció. Creiem que cal fer un exercici de transparència. L'element, diguem-ne, de la transparència en la gestió dels recursos públics és del tot necessari i, per tant, des d'aquest punt de vista, estarem d'acord. Pel que fa al tema de la planificació d'infraestructures, agraïm també... En aquest sentit hem plantejat perquè creiem que sí, eh? –i coincidim en el llistat, incorporant també el tema del Camp de Tarragona–, que són algunes línies que són prioritàries, algunes actuacions en l'àmbit del transport públic que són prioritàries, però que això s'ha de fer tenint en compte una planificació clara de recursos, especialment. I, com vostè reconeixia en la seva intervenció, actualment, la dificultat econòmica hi és, tot i que n'anem sortint, però que, en tot cas, creiem que amb una bona planificació a partir del pla director i un pla, diguem-ne, d'inversions necessari i realista, podem arribar a aquests punts. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] En tot cas, i finalment ja per acabar, agrair-li, hi insisteixo, la predisposició que ha tingut. En els altres casos hem pogut arribar també a alguna esmena, a alguna transacció en aquestes esmenes, i, per tant, també hi donarem suport. Gràcies.
Gràcies, senyor Sanglas. A continuació, també, per defensar les esmenes presentades, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el senyor Antoni Morral.
Bona tarda. Gràcies, president. Consellera, consellers, diputades, diputats, no podem fer veure que vivim en una situació normal. Hi ha represaliats, exiliats i presos polítics a qui l'Estat demana més de dos-cents anys de presó. Per això, jo acuso l'Estat espanyol de mentir, de vulnerar drets fonamentals i criminalitzar l'independentisme. Exigim l'arxivament de la causa i la llibertat dels represaliats. No ens rendirem. Bé, la moció que ens ocupa, de fet, jo diria que amb tan poca lletra però molta ambició. De fet, és una moció que té molta ambició en el seu contingut, ambició que sincerament políticament compartim, eh? Però hem presentat tot un seguit d'esmenes, de les quals agraïm també el fet que algunes d'elles hagin estat transaccionades. Hi ha hagut voluntat de diàleg, de negociació i d'acord, diguem-ne, tant pel grup proposant com, també, pel Grup de Ciutadans i Socialistes, però n'hi ha algunes que ens han quedat, diguem-ne, que no han estat acceptades, i explicaré una mica la posició del nostre grup. La voluntat que manifesto aquí, en nom del meu grup, que el contingut ambiciós d'aquesta moció és compartit..., però la gestió és tossuda, moltes vegades. I el contingut de les nostres esmenes..., estan fonamentalment argumentades amb dos arguments. Un primer, doncs, de caràcter temporal. És a dir, per fer efectius els acords, doncs, cal el temps... La gestió té les seves lògiques i les seves normes, i la voluntat política moltes vegades no les pot combatre. I, en aquest sentit, hi han propostes força ambicioses que cal ajustar en els raïls de la gestió. I les altres esmenes estan situades fonamentalment en el respecte a les institucions. És a dir, el tema de la mobilitat és un tema que està a cavall, també, de moltes institucions: l'ATM, l'Ajuntament de Barcelona, els mateixos ajuntaments i el Departament de Territori i Sostenibilitat. Per tant, pel que fa referència als punts número 1 i número 2, que han estat transaccionats, els votarem a favor. El punt número 3, que fa referència, doncs, a posar la data de l'1 de gener per a l'impost de vehicles contaminants, ens sembla que és una data que acota molt i fa inviable aplicar aquest impost per a aquesta data. I, a la vegada, el destí finalista que considerem que hauria de tenir aquest impost tampoc ha estat recollit a la moció, que pensem que hauria de ser per a gasos contaminants, per a prevenció, per a la reducció, per a temes que específicament facin referència al canvi climàtic. El punt següent, dotar de recursos econòmics suficients els pressupostos del 2019 per congelar les tarifes del transport públic, aquesta és una decisió que s'ha de prendre de forma col·lectiva. Les diferents administracions competents en aquesta qüestió, no és només el departament, sinó que també són l'ajuntament i l'Autoritat del Transport Metropolità. I certa voluntat de lideratge hi és, però..., aquest lideratge compartit que reclameu, doncs, hi és, però perquè hi hagi voluntat de lideratge compartit hi ha d'haver també lleialtat compartida, i, aleshores, en aquest sentit, tota la disponibilitat a poder seure en una taula i veure la disponibilitat franca de realment congelar les tarifes del transport públic per a aquest any. Hi ha la qüestió del Trambesòs i el Trambaix, que fa referència molt específicament a l'Ajuntament de Barcelona. A nosaltres ens sembla... estem totalment a favor de la connexió dels trams –totalment a favor–; però un acord que no s'ha pogut arribar a consensuar en la mateixa ciutat, quan és una competència i una infraestructura que afecta, d'una manera molt important, la ciutat de Barcelona, ens sembla que és poc lleial que el Parlament de Catalunya prengui un acord posicionant-se, sense cercar el que hauria de ser un acord consensuat. En aquest sentit, tota la disponibilitat per part d'afavorir el que és aquest acord, en primer lloc, per fer viable aquesta connexió i el seu concret traçat. També pel calendari que es fa en referència a totes les infraestructures, el tram central de la línia 9, la línia 1 de Badalona, Esplugues de Llobregat, el Camp de Tarragona [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , aquest pla òbviament ha de tenir molt present, també, el que són no només els calendaris, sinó també les disponibilitats econòmiques per poder fer front a aquestes infraestructures tan importants i tan estructurals per al país. I, en aquest sentit,...
Vagi acabant, senyor Morral.
Vaig acabant. En aquest sentit, se'm presenta sempre la reflexió de dir: «En el cas que fóssim un estat, probablement moltes d'aquestes...
Se li ha acabat el temps, senyor Morral.
...la demanda de recursos econòmics i competències ens seria més fàcil de poder abordar. Gràcies.
Gràcies, senyor Morral. A continuació, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la senyora Marina Bravo.
Gracias, president. Diputados, diputadas, consellers, nosotros vamos a dar apoyo a esta moción. Habla de viejos conocidos, de la T-Mobilitat, que va pasando de conseller en conseller y todos dicen que la van a poner en servicio. Aquí tenemos a Santi Vila, que hablaba en el 2016, habla de desplegar la Ley de Financiación del Transporte Público, que es de la décima legislatura, habla de la línea 9, vieja conocida... Este conseller es de cuando yo acababa la carrera. Y habla también del tren tram, de Tarragona, que, señor conseller, ¿verdad que tendríamos muchos menos problemas si ya estuviera licitado? En Salou, en Cambrils... En resumen, habla de muchas obras, muy necesarias, pero que tendríamos que tener ya. Y que si quienes tienen la responsabilidad o las han tenido sobre ellas se hubieran dedicado a ellas o hubieran prestado la mitad de la atención que dedican a otras fantasías, desde luego estarían, si no acabadas, mucho más avanzadas. Y esto también estaría bien que lo recordara el grupo proponente. Porque cada vez que hace de muleta del separatismo, cada vez que les tira un flotador, lo único que consigue es permitir que se alargue un poco más este procés, agotado y agotador, que no nos lleva a ningún sitio, y que lo único que permite es que no podamos trabajar en estas cosas. Porque el procés se lo ha ido cargando todo: ha dividido a la sociedad; ha degradado nuestras instituciones, hasta que hayamos tenido que pasar vergüenza, yo creo que todos nosotros, y ha puesto una losa enorme sobre todo lo demás, que nos frena y no nos deja avanzar. Señor Cid, nos frena y no nos deja avanzar, tampoco en esto, tampoco en el transporte público, que parece que le importa, como a mí, porque ¿sabe la de cabezas pensantes que hay en Cataluña, muchas pagadas con dinero público, que, en vez de pensar, por ejemplo, en ese tren tram, en cómo le dábamos solución, estaban pensando, haciendo planes y proyectos sobre qué vía del Estado nos quedábamos primero, si la de Mataró, si la de Vic? Sí, pero tienen un plan, un proyecto, que hasta nos lo han venido a presentar aquí en sede parlamentaria, en vez de estar pensando en el tren tram. ¿O en hacer informes llenos de mentiras para convencer cuando no tenían razones para ellos? ¿O hacer propaganda, también llena de mentiras –que si luego tengo tiempo se las detallo, que creo que no me va a dar–, con el mismo objetivo? Y todo esto lo justifican –otra vez lo hemos tenido que volver a oír aquí– en que, claro, en realidad avanzan así y hacen todo esto porque la solución a todos nuestros problemas es que el Govern de la Generalitat lo gestione todo. ¿Saben la de veces que lo hemos tenido que oír? ¿Saben lo cansinos que son, la de veces que hemos tenido que oír que la solución a todos nuestros problemas, a los problemas de todos los catalanes es que el Govern de la Generalitat lo gestione todo? Pues, ¿saben lo que pasa? Que las evidencias demuestran absolutamente todo, todo, todo lo contrario. Y esta moción es un ejemplo de ello. No hay una sola comunidad autónoma que haya tenido un desastre como el de la línea 9 de metro: 4.000 millones de sobrecoste ya, hoy –esos son innegables–; 4.000 millones con los que se podrían hacer, por cierto, veinte o treinta tranvías como estos que aparecen en el otro punto de la moción, que a veces perdemos los órdenes de magnitud. O la T-Mobilitat, que lleva ya el 50 por ciento de sobrecoste. A ninguna comunidad autónoma le ha costado tanto cambiar de sistema de gestión en la tarificación. O muchas otras que no aparecen en esta moción. No hay ninguna comunidad autónoma que se haya gastado 200 millones en una ocurrencia como la de Spanair o que tenga un problemón encima como el que tenemos de ATLL, que ya van por más de 800 millones. Eso también son muchos tranvías de los que hablábamos antes. Vamos a apoyar esta moción, sí, pero les aseguro, señor Cid, que está por ahí, y compañía, que lo mejor que pueden hacer por el transporte público es dejar de hacer de flotador de este procés, que lo único que hace ya es aguas, que no nos lleva a ningún sitio, que ya lo hemos comprobado, y lo que podrían hacer es ayudarnos a pasar página para que podamos empezar una nueva etapa política en la que trabajar en serio sobre todo esto, y en la que los consellers y todos los departamentos de este Govern –que a veces pensamos solo en el president, pero es que en todos los departamentos ocurre lo mismo– concentren todos sus esfuerzos, toda su atención y todo su interés en resolver los problemas que de verdad tenemos. Y como veo que sí que me sobran unos segunditos, pues le comento: cuando hablo de mentiras no hablo por hablar. Hemos visto un reportaje entero en TV3 hace poquito que estaba lleno de mentiras. Y estos anuncios, que están pagados con dinero de todos nosotros, pues, hablan de temas sobre los que yo he trabajado previamente. Bueno, yo se los leo, no se preocupe: «1.597 incidencias vinculadas a la infraestructura entre 2012 y 2016. Con esto he trabajado yo a diario, y me sonaba un poco raro el dato. Entonces, le hemos pedido la cifra en pregunta parlamentaria. ¿Cuántas incidencias –exactamente el mismo dato, de 2012 a 2016– vinculadas a infraestructura? Ni siquiera se han molestado en darse cuenta de que ya lo habían publicado en prensa: son 836, la mitad de las que publican. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Bravo. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, pel Subgrup Parlamentari CUP - Crida Constituent, la senyora Natàlia Sànchez.
Bé. En la presentació de la moció es plantejaven alguns objectius sobre els diferents punts. D'una banda, generar majors ingressos. De fet, deia que els sorprenia que no se'ls donés suport, però a nosaltres ens ha sorprès que precisament hagin transaccionat el punt número 2, on de forma molt clara era un punt on s'augmentaven els ingressos per precisament dedicar al transport públic. I han fet allò que deia abans que feien: instar, estudiar, farem... Bé, no gaire res. Un segon objectiu, que diu: «Fer més accessible el transport públic a tothom. Bé. Nosaltres en aquest sentit considerem que el que cal no és congelar les tarifes, que el que cal és la gratuïtat del transport públic, per a les classes populars, per tenir un accés universal al transport públic. I si això s'ha de fer, evidentment, amb una transició cap a la gratuïtat, prioritzant aquelles persones amb més precarietat, aquelles persones aturades, les joves, les dones, que són les principals usuàries del transport públic, doncs, planifiquem-ho des d'aquesta perspectiva. Però congelar, a les portes d'unes eleccions, les tarifes del transport públic, bé, potser no és només el senyor Albiol el qui està en campanya electoral. D'altra banda, dèiem, sobre la T-Mobilitat, que també se'n parla, s'ha dit que anem passant de conseller a conseller. Però saben el que no canvia mai? Les empreses que es beneficien de la privatització de la targeta de mobilitat. I, a més a més, nosaltres considerem que aquesta externalització, aquesta privatització que es van inventar, i sobre la qual no hi han pogut fer gaire res per eliminar-ho, doncs, gairebé, per dir-ho d'alguna manera, gairebé immoral. Nosaltres creiem que, donats els incompliments i retards, cal assumir plenament la gestió de la T-Mobilitat i apartar-ne les empreses privades, com «la Caixa o Indra i tornar a la gestió pública d'aquesta targeta, no estudiar si els incompliments ens faran veure que... Aquí hi ha unes empreses públiques que s'estan beneficiant amb la targeta per poder accedir al transport públic. Finalment, nosaltres entenem que acabem de parlar de dos mocions vinculades a les infraestructures, al transport públic, que són exclusivament centrades en les àrees metropolitanes del país. Crec i creiem que tenim algunes tasques pendents, i nosaltres ens hi comprometem, a posar la mirada també en la resta de territoris del país [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , perquè a l'Ebre, al Pirineu i les comarques que no estan a prop de les àrees metropolitanes tenen unes mancances evidents de transport públic. Per acabar, sobre lo cansinos que som...
Diputada...
...dient que si gestionéssim els recursos públics serien molt millor. És evident. Nosaltres el que volem canviar són els que han gestionat fins ara, gestionar-ho directament. I això no vol dir que no siguem eficients, perquè, si hi ha empreses privades que ho estan fent millor que els gestors públics, és que els gestors públics ho estan fent malament.
Gràcies, diputada. Ara, en nom del Subgrup del Partit Popular de Catalunya, és el torn del senyor Santi Rodríguez. Quan vulgui.
Gràcies, president. De l'escó estant, per dir sintèticament que a tots aquells punts que fan referència a la promoció del transport públic nosaltres hi donarem suport; a tots aquells que fan referència a més impostos, no hi donarem suport, i a més a més hem de dir que estem convençuts de que la solució al canvi climàtic no passa per cobrar més impostos. I en aquest sentit apuntar, amb relació a tres dels punts, el sentit del vot. En primer lloc, un vot favorable a la proposta de congelació de tarifes al transport públic, seguint les mateixes propostes de l'Ajuntament de Barcelona i l'Àrea Metropolitana de Barcelona, com a mínim congelar..., d'aquesta manera es compensen els forts increments que hi han hagut en els darrers anys –anys que no eren electorals– d'aquestes tarifes. En segon lloc, votarem en contra, també en la mateixa línia que ho fa el grup municipal a l'Ajuntament de Barcelona, de la unió del tramvia per la Diagonal. I en tercer lloc, ens abstindrem en un punt que veiem com a mínim sospitós, perquè, si el que volem és negociar el traspàs en el moment en què entri en servei la doble línia Vandellòs-Tarragona i volem negociar el traspàs amb el Govern de l'Estat a la Generalitat per tal de poder dur a terme un tramvia en aquella zona d'allà, no sé si el que és millor que fem és una cimera. En tot cas, el que hauríem de fer és que la Generalitat, doncs, es reunís amb els responsables del ministeri per traslladar-los aquesta voluntat. I, per tant, com això de la cimera és un concepte absolutament indeterminat, nosaltres preferim abstenir-nos. Per tant, president, li demanarem votació separada dels punts 2, 3 i 9, d'un costat, i del punt 10, d'un altre costat. Gràcies.
Gràcies, senyor Rodríguez. Ara, per posicionar-se sobre l'acceptació o no de les esmenes, té la paraula de nou el diputat senyor David Cid.
Bé, en primer lloc, agrair la predisposició de tots els grups, no només dels que han fet esmenes, sinó amb qui també hem pogut dialogar. Agrair-li a la senyora Bravo que em digui que soc «la muleta del separatismo; m'havien dit moltes coses, però aquesta, fins ara, no; però, bé, l'hi agraeixo. [[L'orador riu.]] En tot cas, quatre consideracions ràpides. La primera és: jo els hi vaig dir, és a dir, és molt fàcil parlar del canvi climàtic, però quan s'han de començar a implementar mesures del canvi climàtic comencen els problemes. I, evidentment, els impostos, senyor Terrades –vostè hi feia referència en els seus comentaris–, han de tindre una part dissuasiva; però nosaltres no som ingenus: si li estem reclamant a la Generalitat que posi més recursos per al transport públic i tots i totes coincidim que la Generalitat té dificultats econòmiques, hem d'implementar mesures per generar més recursos. En segon lloc, sobre el tema de la congelació tarifària, poden fer tots els focs d'artifici que vulguin, però el president, en aquest cas, del Consell d'Administració d'ATM és el mateix que és conseller de Territori i Sostenibilitat. I, per tant, nosaltres li traslladem... És a dir, nosaltres hem fet l'esforç d'arribar a un acord per poder congelar les tarifes de l'Àrea Metropolitana de Barcelona. Si vostès –o en aquest cas l'ATM– en aquest cas volen bloquejar els pressupostos, doncs, en tot cas expliquin d'on traurem els recursos. Però la demanda hi és. Crec que serà una demanda no només, en aquest cas, de la presidenta de l'Àrea Metropolitana i de l'alcaldessa de Barcelona, sinó que també serà una demanda del Parlament de Catalunya. Ens demana un principi de realisme amb el calendari. Jo ja estic d'acord amb les esmenes que feien, però és que les dates se les han fixat vostès. Em sap greu, conseller, però avui l'acaben de desautoritzar. Vostè va dir, el 15 d'agost, que entraria en marxa l'impost de cotxes contaminants l'1 de gener del 2019, i avui els grups que li donen suport han dit que això és impossible. Vostès esmentaven el calendari perquè no han fet la feina. I és el mateix que passa amb la T-Mobilitat. O sigui, que havia d'entrar en vigor la T-Mobilitat l'any 2019 és cosa seva; si van, vostès, dir la data! Per tant, entenc que costa a vegades fer autocrítica, vostès deien, però les dates que hem posat no ens les hem inventat nosaltres, són les dates que vostès havien donat. I, sobre el tramvia per la Diagonal, a mi em fa molta gràcia que demanin consens a nivell municipal. Quan vostès fan carreteres com el Quart Cinturó o la C-32 a Blanes, són capaços de passar per sobre dels ajuntaments per fer-les. Ara, pel tramvia per la Diagonal, aquest Parlament de Catalunya no es pot pronunciar. A mi em sembla que vostès, ja els hi dic, tenen molta pressa per fer carreteres i van molt lents per fer infraestructures de transport públic. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. Si no m'erro, s'han demanat votacions separades dels punts 3 i 5, conjuntament, i del 2... [[Veus de fons.]] No, perquè no coincideix amb la sol·licitud que havia fet el senyor Rodríguez, que era 2 i 5, per un costat; 9 i 10, de l'altre. Per tant, faríem: 2, per un costat... [[Diversos diputats demanen per parlar.]] Són més sol·licituds de votació separada? [[Pausa.]] Votarem separadament tots els punts, i ja està. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Sí, digui'm, senyora Segovia.
Per demanar la lectura de l'acord número 9, si us plau, abans de la votació.
Molt bé; llegirem el punt número 9 abans de la votació. En tot cas, votem primer tota la resta de punts, i finalment votarem el punt número 9. Per tant, finalment votarem separadament tots els punts de la moció. Iniciem la votació. Votem el punt número 1 de la moció –punt número 1. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 119 vots a favor, 7 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 3 de la moció. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat [[veus de «No]] ..., perdó, queda rebutjat per 12 vots a favor, 63 en contra i 51 abstencions. Passem ara a votar el punt número 4. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 62 vots a favor, 60 en contra i 4 abstencions. Passem a votar ara el punt número 5. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 45 vots a favor, 65 en contra i 17 abstencions. Passem ara a votar el punt número 6. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 123 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 7. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció, és a dir, per unanimitat. Passem ara a votar el punt número 8. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. Passem ara a votar el punt número 10, perquè el 9 el votarem finalment, que és el que se'ns ha demanat que se'n faci lectura. Per tant, votem el punt número 10. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 124 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 9, i abans en farem lectura. El secretari Pérez llegirà el punt. Secretari, quan vulgui.
Punt número 9: «Impulsar conjuntament amb l'Ajuntament de Barcelona la unió definitiva del Trambesòs amb el Trambaix a través de la Diagonal, amb la recerca dels consensos necessaris.
Passem a la votació d'aquest punt, el punt número 9. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 90 vots a favor, 3 en contra, 34 abstencions. [[Aplaudiments. Veus de fons.]] I finalment, perdó, sí, queda un punt, que és el punt onzè. Votem l'onzè i darrer punt, ara sí, d'aquesta moció. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 122 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. I no hi han més punts... [[Albert Batet i Canadell demana per parlar.]] Sí? Digui'm, senyor Batet.
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de l'orador.]] ...senyor president. Perquè constés en acta, senyor president, que voldríem manifestar i posar en relleu la situació d'excepcionalitat en què es troba aquest Parlament, que es concreta en que decisions judicials han provocat la suspensió dels drets d'uns quants diputats, que incideixen directament en els resultats de les votacions, com ha succeït al punt 4 d'aquesta votació, una situació que demostra l'anormalitat que viu aquest Parlament i que no podem deixar de reiterar i de posar de manifest.
Molt bé. Gràcies, senyor Batet. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la igualtat d'oportunitats en el temps educatiu]] [[302-00018/12]] Seguim amb el següent punt de l'ordre del dia, que és el punt vint-i-tretzè; és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la igualtat d'oportunitats en el temps educatiu. Moció presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, per exposar-la té la paraula la diputada senyora Esther Niubó. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bona tarda, diputades, diputats, consellers. Aquesta setmana la començàvem amb un acte important de la Fundació Jaume Bofill en la que el professor Francesc Pedró, que és director de polítiques educatives de la UNESCO, definia el sistema educatiu a Catalunya com a mediocre i inequitatiu. I, quan detallava quins eren els principals frens per a la millora de l'èxit educatiu a casa nostra, evidentment parlava de les desigualtats, parlava de segregació, perquè, per tal que un sistema educatiu es pugui considerar bo en el seu conjunt –i això no ho dic jo, això ho diu l'OCDE– ha d'abordar els rendiments més baixos; ha de, per tant, anar a millorar els resultats dels que van pitjor. I això és la missió número 1 d'un sistema no només equitatiu, sinó d'un sistema eficient. Doncs bé, hem llegit moltíssimes expertes, experts en polítiques educatives parlar de les desigualtats existents en l'àmbit educatiu, en el lectiu, i això ho parlem sovint, però també en el no lectiu, en el no reglat; per tant, en el fora escola, en l'accés a activitats extraescolars, a les colònies, al lleure educatiu o, en general, a l'espai de migdia. Sabem, avui dia, que dos terços de les desigualtats educatives es generen fora de l'escola. Sabem que hi ha sis mil hores de diferència d'aprenentatge entre aquells infants de dotze anys que tenen accés o han tingut accés a oportunitats i aquells que no n'han tingut. Diferències que acabaran influint i pesaran molt sobre les trajectòries personals, educatives, relacionals o laborals de futur, i també sabem, per la Fundació Bofill, que participar en activitats extraescolars equival a un guany de dos mesos més sobre el progrés acadèmic mitjà de l'alumnat per a cada curs. Per tant, sabem de l'altíssima correlació que hi ha entre èxit educatiu i participar d'aquestes activitats. Doncs bé, si això és així, què fem amb tots aquells infants i adolescents que, per manca de recursos de les seves famílies, pel fet de tenir necessitats educatives específiques, queden excloses d'aquestes oportunitats, d'aquestes activitats? Nosaltres pensem que el Govern, com altres administracions, ha d'abordar les desigualtats existents en l'àmbit educatiu des d'una visió de l'educació a temps complet, molt més enllà de l'horari lectiu, i, fins i tot, més enllà del que passa als centres educatius. I per això entenem que calen dues coses. Primer, reconeixement. Cal reconeixement que efectivament això s'ha de fer, que des del Govern de la Generalitat s'ha d'entomar aquest repte, i, per tant, entendre que, des del Govern de la Generalitat, sense ser-ne l'única Administració responsable, però tampoc pot ser l'única que se'n desentén com fins ara. I, per tant, treballar per reduir la bretxa educativa i social existent en aquest àmbit no lectiu. I la segona cosa que cal, i això és evident, és inversió pública. Vol dir, destinar-hi més recursos, vol dir incidir en mesures de foment i de promoció de l'accés per garantir el dret a la participació de l'alumnat i a la no-exclusió per raons econòmiques, socials, territorials o de capacitat. I amb aquesta moció volem posar una primera pedra en aquesta doble direcció: reconeixement i recursos. Inversió pública. Per tant, som conscients que estem a les beceroles, que fins al dia d'avui el Departament d'Ensenyament, com a tal, no ha fet res o ha fet molt poc en aquest àmbit, però coneixem les evidències existents, molt preocupants, que les distàncies que s'estan obrint en aquest àmbit, i, per tant, els demanem que s'hi posin. La nostra no vol ser una moció pròpiament d'oposició, vol ser una moció gairebé d'impuls al Govern. I per això els instem a desplegar el dret a l'accés al lleure educatiu en igualtat d'oportunitats, d'acord amb el que estableix la mateixa LEC. Els instem a fomentar l'accés en igualtat d'oportunitats. I això vol dir habilitar els recursos necessaris en el proper exercici pressupostari per incrementar ajuts, per incrementar beques, per millorar les exempcions per als infants amb més dificultats econòmiques, perquè no podem permetre que infants i joves quedin exclosos de sortides, de colònies, per la vulnerabilitat en la que viuen les seves famílies. Què hi ha més reproductor de desigualtat si no és això? I, per tant, aquest esforç, ja, com he dit, entenem que no ha de ser exclusiu del Govern de la Generalitat, sinó que s'ha d'abordar conjuntament amb altres administracions. Però també els demanem que no en quedin al marge. D'altra banda, els demanem que assegurin, d'una vegada per totes, serveis inclusius, tots. Tots els serveis educatius han de ser inclusius: el menjador, l'espai del migdia, el lleure, les sortides, els serveis d'acollida... I això vol dir tenir dotacions de personal educador qualificat necessari, amb l'establiment, també, de ràtios específiques; que cap infant, com passa ara, quedi més exclòs d'aquestes oportunitats. En el tema de menjadors, els demanem senzillament que donin compliment al que hem aprovat ben recentment: que recuperin el servei de menjador a la secundària. Als instituts, que restableixin un servei essencial que la consellera Rigau va decidir estalviar-se en detriment de la salut dels més joves, i que, per tant, també recuperin els ajuts vinculats a aquest servei. I, finalment, i ho deia en la interpel·lació, tenim professionals fent funcions educatives en l'àmbit no lectiu, que no es que cobrin menys que els docents, que ho fan, és que tenen pitjors condicions laborals que el personal de neteja dels centres educatius. Professionals als quals demanem que atenguin l'alumnat amb necessitats educatives específiques, que ho facin en anglès, i, per tant, els demanem, si us plau, a través d'aquesta moció, que treballin per solucionar la precarietat amb què viuen. Per tant, els demanem a tots el suport a aquesta moció. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara, i per posicionar-se sobre les esmenes presentades, té la paraula, en primer, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Sonia Sierra. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Bona tarda, diputats, diputades, consellers..., en primer lloc, volia agrair a la senyora Niubó la presentació d'aquesta moció, perquè tracta d'un tema molt important i del que no parlem gaire sovint, que és la bretxa que es produeix entre l'alumnat amb el temps de lleure. I aquesta moció parla, també, d'un tema molt important, que nosaltres ja vam portar a aquest Parlament en l'anterior legislatura, i és que no pot ser que els instituts de secundària no tinguin menjador escolar i que els nens acabin menjant en un menjador social. Aquestes imatges no es poden tornar a repetir mai més. És que només pensar en aquesta escena..., és que es trenca l'ànima. D'altra banda, en la resposta del conseller a la interpel·lació, va dir que estaven treballant per cercar personal perquè pogués tenir cura dels alumnes autistes i que es poguessin quedar a dinar al menjador. I la veritat és que em va sorprendre molt aquesta afirmació, perquè fa tres anys Ciutadans va ser el primer grup que va portar aquest problema al Parlament, i quina va ser la resposta a la Comissió d'Ensenyament? Bé, en primer lloc, la mala educació habitual, que cada cop que agafo la paraula, comencen tots a parlar. Però, després d'això, em van dir que era mentida, que de cap de les maneres, que evidentment que els nens amb autisme es podien quedar als menjadors escolars, malgrat que jo conec nens amb noms i cognoms, que no diré perquè són menors, que no es poden quedar. I em van acusar de dir mentides. Senyor conseller, benvinguda sigui la solució; tant de bo la trobin aviat, però tant de bo, sobretot, haguessin començat fa tres anys. En comptes de dir «mentidera a aquesta diputada i reconèixer que el problema existeix, tant de bo fa tres anys haguessin començat a buscar la solució, perquè s'hauria estalviat molt de patiment a aquestes famílies. Prou problemes tenen els nens amb autisme i les seves famílies perquè la Generalitat, en comptes de donar-los suport, els posi més entrebancs. Perquè vostès tenen molta humanitat..., per al que els interessa. Perquè amb els nens sords i amb els nens autistes, humanitat, humanitat..., jo no els en veig gaire, la veritat. Potser que comencin a mirar-me..., porque es un poquito de eso de consejos vendo que para mí no tengo. O, dime de qué presumes y te diré de qué careces. Perquè, hi insisteixo, ja m'agradaria veure aquesta humanitat de la que presumeixen tots, tant, amb els nens autistes i amb els nens sords. Nosaltres hem presentat una esmena que consisteix a demanar la supressió de l'apartat 2.1 del document de l'organització i la gestió dels centres. Aquest apartat és el que parla del tema lingüístic als centres. I aquí es demostra claríssimament que aquest Govern és el Govern del manifest Koiné, perquè el que diu aquest apartat és que tot, i quan dic «tot, absolutament tot, ha de ser en català: el menjador escolar, les activitats extraescolars, la comunicació entre l'alumnat i el professorat... [[Remor de veus.]] Jo els demanaria una miqueta de respecte quan parlo. Crec que no és tan difícil, eh?, i podríem acabar abans tots. Bé. Doncs, hi insisteixo, aquest punt demostra claríssimament que aquest és el Govern del manifest Koiné. En poso un exemple. Es poden fer comunicacions amb les famílies amb un idioma estranger però no es poden fer comunicacions amb les famílies en espanyol. És a dir, manifest Koiné en estat pur. Fer veure que som plurilingües per ocultar que no es permet fer servir l'espanyol a les escoles catalanes. I la veritat és que no és estrany que aquest sigui el Govern del manifest Koiné, perquè aquí tenim a la consellera supremacista que defensa aquest manifest. En comptes de demanar disculpes per haver-lo signat..., perquè, mira, tothom s'equivoca; en comptes de demanar disculpes, cada cop que s'adreça a nosaltres ens diu que ens hem de llegir aquest manifest, perquè com és supremacista, només hi contempla dues opcions: o no l'hem llegit, o l'hem llegit, però com que som una mica curtets, que som de Ciutadans, no l'hem entès. Doncs, miri, senyora consellera, i tant que ho hem entès! I també la vam entendre perfectament quan va dir que aquest manifest Koiné el posarà com a exercici al Pla nacional de lectura. Un manifest que diu que les persones que venen de la resta d'Espanya són instruments involuntaris de colonització lingüística, i entenc perfectament el subjecte, el verb i el complement, i li dic: subjecte, verb i complement. És vostè una supremacista, que quedi ben clar. Ens hem llegit l'article i per això ho podem dir. [[Aplaudiments.]] La veritat és que no hem tingut gaire sort amb l'esmena, no l'han acceptada. Normal. El «sanchisme mira cap a una altra banda quan es fan abusos a l'escola com aquest o d'altres. Per exemple, a la ministra Celaá li sembla perfecte que la presidenta del Consell Escolar sigui una imputada per desobediència, però nosaltres igualment donarem suport a aquesta moció, perquè, hi insisteixo, tracta d'un tema molt important, i un tema que afecta sobretot als alumnes de l'escola pública. I nosaltres defensem l'escola pública, senyor conseller. (Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.) Si jo sempre he estudiat i he treballat a l'escola pública, i com he treballat sempre a l'escola pública, he patit...
Senyora Sierra...
Sí, ara acabo. He patit...
Sí, i tant.
Sí, he patit les retallades del Govern d'Esquerra Republicana i de Convergència, i he passat fred a les aules. Així que lliçons de defensa de l'escola pública, cap ni una. Si vol defensar l'escola pública, retorni les pagues extres...
Senyora Sierra, se li ha acabat el temps.
...si no, no té credibilitat. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la senyora diputada Najat Driouech.
Bé. Gràcies, president. Bona tarda, consellers, conselleres, diputats, diputades..., les persones que ens acompanyen a l'hemicicle i a tota la comunitat educativa del país. Avui parlem de l'escola catalana, l'escola oberta. El nostre objectiu és modernitzar-la i posar-la al dia per al segle XXI. L'escola catalana és un dels tresors més grans que té la nostra societat. Una escola que ha estat i és una de les eines claus per a l'avenç social. Una escola que vetlla per la cohesió social, per la integració de l'alumnat en el centre educatiu i que aposta per l'èxit escolar situant sempre l'alumnat en el centre. Una escola catalana forta i amb una comunitat educativa compromesa, a la qual volem acompanyar en la seva tasca educativa que necessàriament ha d'anar més enllà de les parets de l'aula. Gràcies, companys de Socialistes - Units per Avançar. Compartim les vostres preocupacions de la nostra escola i el seu entorn, especialment el lleure, que considerem com a part imprescindible. És un espai d'aprenentatge, accessible per a tot l'alumnat. Ha de disposar de professionals amb la formació i condicions laborals necessàries per complir amb la seva tasca. Hem presentat esmenes realistes. Només ens han acceptat un punt. Compartim la intenció de la moció. Seguim conscients que aconseguir aquesta visió és una tasca complexa i que el Departament d'Ensenyament i el Govern impulsa amb ganes. Però insistim en la corresponsabilitat d'altres administracions i recursos necessaris per dur-la a terme. Compartim plenament la necessitat de reduir la bretxa educativa i social existents. De fet, el curs 2018-2019 impulsem tres nous plans educatius d'entorn 2.0 que posen l'accent en la importància de la xarxa educativa i tenen com a objectiu garantir l'accés a les activitats educatives a tots els alumnes en igualtat d'oportunitats. Després de set avaluacions, s'ha demostrat que els plans educatius d'entorn són una eina eficaç per reduir la desigualtat en la participació en activitats extraescolars de l'alumnat. Estem desplegant el dret a l'accés al lleure educatiu, i treballem per assegurar el dret a la participació de l'alumnat i la seva no-exclusió en activitats extraescolars, amb la col·laboració de municipis i entitats, amb una única finalitat, la de garantir que els infants amb més dificultats econòmiques tinguin igualtat d'accés a l'educació. Esmena que ens han acceptat. Des del 2014, la Direcció General de Joventut impulsa un programa d'ajuts econòmics que beneficia a més de vuit mil infants i adolescents. Cal ser més ambiciosos? Sí. Però ens cal un pressupost. Un dels reptes que la Generalitat afronta amb plena convicció és que tots els alumnes, independentment de les seves necessitats educatives tinguin accés en igualtat d'oportunitats al sistema educatiu, tant lectiu com no lectiu, i treballar per implementar el decret de l'escola inclusiva. Però no ens enganyem: aquí no hi ha problema de voluntat de fer-ho bé, té un cost important. Compartim l'objectiu de la moció de convertir el temps de menjador escolar en espais educatius, i tant! Plantegem, per exemple, el debat sobre la reforma horària. Per això, l'esborrany del nou decret de menjadors té com a objectiu principal situar el menjador com a espai educatiu amb les màximes garanties, i per garantir l'accés de tots els alumnes en els plantejaments de la nova definició de beques per trams, incorporant una categoria del 80 per cent. Malgrat tot això, votarem a favor de tots els punts, excepte al punt 4. Senyors de Ciutadans, el seu únic objectiu és intentar tenir viu un conflicte inexistent, alimentant el relat de l'odi i la divisió mitjançant l'escola, en concret, l'ús de la llengua en els nostres centres educatius. Que trist que siguin incapaços de debatre amb serietat sobre l'educació a Catalunya. Señora Sierra, hoy en día, yo no hubiera tenido la oportunidad de estar aquí. Estic aquí gràcies, en part, a l'escola catalana, a l'acollida que em va fer la Montse, a tercer de primària, quan vaig arribar, a la implicació de l'Andreu en la meva millora de competències lingüístiques a secundària, i a l'apoderament constant de la Lluïsa, a batxillerat. Gràcies a tots els docents; tots i cada un de vosaltres heu format part...
Diputada...
...de la construcció de la persona que soc avui en dia. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per què em demana la paraula, senyora Sierra?
President, per al·lusions.
Al final de les intervencions.
Ah, bé, com que ahir eren a la meitat... D'acord. [[Rialles.]] Però al final me la donarà..., no? [[Remor de veus.]]
Seguim. Té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Junts per Catalunya, el senyor Xavier Quinquillà.
Gràcies, president. Conselleres, conseller, diputades, diputats, agraïm la moció en el seu conjunt pel que suposa situar en un espai d'importància dins del que és el tot de l'escola, el tot educatiu, aquest esperit educatiu no lectiu, com bé ha explicat la diputada Niubó, suposa, en primer lloc, iniciar un necessari reconeixement d'aquest caràcter educatiu d'unes activitats de lleure, d'extraescolars del propi servei de menjador, i la seva vinculació amb el sistema educatiu, entenent, com bé ha dit, que és una eina de cohesió i de desenvolupament integral. I, en aquest sentit, compartim que cal desenvolupar un marc d'ordenació de les activitats complementàries en el seu conjunt, que s'incardinin dintre de la pròpia escola en el seu conjunt, formant part també del projecte educatiu de centre, que garanteixin la qualitat, però també assegurant el dret al seu accés. I, en aquest sentit, compartim que hi ha un tema fonamental que són els recursos: calen més recursos, ho compartim, i, en aquest sentit, també, des d'aquesta corresponsabilitat amb altres agents, especialment de l'àmbit local, que garanteixin aquest accés, però sí dir-li que ens abstindrem en el punt 4, perquè, justament, aquesta responsabilitat que compartim no la podem assumir en aquests moments per raons òbvies, perquè suposa un compromís pressupostari que no podem adquirir. En tot cas, sí que voldria destacar la voluntat constructiva de la moció des de la voluntat de seguir millorant el nostre sistema educatiu, una eina de país fruit d'un ampli consens social, un consens també que s'expressa avui aquí, en aquest Parlament, i que vull agrair a tots els grups parlamentaris que el fan possible, també al grup proposant, amb qui, malgrat profundes diferències, també som capaços plegats de renunciar a fer partidisme de curta volada per reservar, per preservar, en aquest cas, un pilar bàsic de cohesió i progrés com és el model d'escola catalana. I ho dic en contraposició a la irresponsabilitat i la demagògia dels que fan bandera permanent i partidista –començant ja per l'esmena proposada– barrejant peres i pomes, amb aquestes macedònies absolutament infumables a les quals ens tenen vostès tan acostumats, fent guerra de llengües, aixecant sospites, ahir acusant el cos d'inspectors poc més de comissaris polítics, posant permanentment en dubte el sistema i la professionalitat dels docents, i, un cop més –i un cop més–, faltant al respecte a una consellera. Fent-ho, a més a més, amb una bandera, amb una bandera de la igualtat que no compartim; igualtat, com a sinònim d'homogeneïtat, d'uniformitat, perquè és aquí, efectivament, on vostès se senten còmodes, en la igualtat i la uniformitat: una nació, un himne, una bandera, una llengua. La igualtat entesa justament com a contrari de diversitat; un concepte d'igualtat amb el qual pretenen justificar repressió, presons i exili contra aquells que pensen diferent. Vostès estan per la igualtat, nosaltres, per l'equitat, que significa garantir oportunitats per a tothom, acceptant la diversitat no com un problema sinó com una oportunitat de creixement personal i col·lectiu, perquè som un espai divers, som un país divers, i perquè volem una escola plural, oberta al món, intercultural, plurilingüe; un espai de llibertat que desenvolupi pensament crític, talent, i que sigui generador d'oportunitats per a tothom; un espai de cohesió i de consens, un consens en el qual ens hi tornem a trobar avui aquí reivindicant i posant en valor, en aquest cas, l'espai educatiu no lectiu com una peça important del nostre model educatiu, de la nostra escola, hi insisteixo, de la nostra escola, l'escola de totes i tots. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. Bé, bona tarda, i agrair a la senyora Niubó la presentació d'aquesta moció. Les activitats del lleure no són ni poden ser una opció, són una part essencial de l'educació, de tota la nostra infància, i no pot dependre de raons econòmiques ni territorials ni socials ni culturals, el fet de que els infants hi pugan accedir si realment volem ser una societat que avança cap al combat i la lluita contra l'exclusió social perquè siga una prioritat. Però la realitat és que els infants de famílies de classe alta participen un 30 per cent més en activitats esportives, artístiques i acadèmiques, i, paral·lelament, tenim el revers, el 50 per cent dels infants de classe baixa passen dues hores i mitja cada dia més davant la televisió o jugant als videojocs, segons diu la Fundació Bofill. I això té un impacte que és directe i negatiu en el rendiment escolar. De fet, sabem que el nivell de renda de les famílies, el nivell socioeconòmic és el factor que més condiciona l'èxit o el fracàs educatiu i la participació o no en les activitats complementàries n'és un dels motius. Ara ja ningú qüestiona, de fet, és un consens en la comunitat educativa i els experts, la importància que té el temps educatiu, no només el temps escolar, tot el temps educatiu, per a garantir l'equitat. Però, tanmateix, hi ha una manca en la garantia del temps de lleure per a les famílies amb menys nivell econòmic. Per això, cal un compromís decidit en la lluita contra la segregació educativa, i aquesta no només es pot es pot tirar endavant des de l'escola, igual que tampoc es pot tirar endavant des d'una de totes les administracions, s'ha de fer conjuntament amb totes les administracions. Accedir a colònies, activitats complementàries, a casals, a excursions, al menjador escolar, són un element imprescindible per a la igualtat d'oportunitats. També, també ho són els plans educatius d'entorn, que ja s'han anomenat, que durant els pitjors anys de la crisi i de les retallades, van quedar profundament minvats. La moció que tenim davant parla d'aspectes que ja estan aprovats o establerts. Parla del desplegament de la llei, parla d'habilitar recursos, de donar ajuts i bonificacions, i, a més, recull, en bona part, les recomanacions que ha plantejat el Síndic de Greuges als seus informes en contra de la segregació educativa; coses que el Govern ja hauria d'estar complint, com reconèixer el valor i el caràcter educatiu de les activitats de lleure o el servei de menjador escolar. Però, tot i així, és necessari, i per això li agraíem a la senyora Niubó que ho torni a presentar, a veure si aquesta vegada no només són temes que aprovem sinó també son temes que acabem complint i tirant endavant. I voldria fer només un parell d'observacions entrant als punts concrets de la moció. Pel que fa al punt relatiu del menjador escolar a secundària, només recordar que a la sessió de control de fa només quinze dies, a una pregunta del meu grup parlamentari, el conseller es va comprometre a garantir menjadors escolars als centres de secundària dels entorns més desafavorits, amb el compromís i amb l'objectiu d'anar estenent-los a la resta de centres progressivament; esperem que siga així. I pel que fa a les condicions dels professionals del sector del lleure, no només ens preocupa la lluita contra la precarietat sinó també la formació, i, en aquest sentit, defensem i demanem que s'obriga una línia de formació específica que estiga compassada, que estiga d'acord amb les escoles de formació en educació en lleure per especialitzar el personal que treballa al menjador escolar i al temps de migdia. I ja per tancar i com a conclusió, el lleure ja hem vist que no és només un joc sinó que també esdevé una eina imprescindible en la formació i el creixement personal dels nens i de les nenes per a les seves aptituds, hàbits, habilitats i valors, i, per aquest motiu, no només és una eina imprescindible per a la infància, també ho és per a nosaltres com a societat per la seua funció com a eina de cohesió social i d'igualtat d'oportunitats. I, per tot això, hi votarem a favor. Gràcies.
Gràcies, diputada. Ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del senyor Carles Riera.
Gràcies president. Des de l'escó, només per dir que donarem suport a la moció. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, la senyora Levy.
Daremos apoyo a la moción con la única excepción del punto número 3, relativo a la escuela concertada, porque creemos que debe dejarse a la iniciativa privada el derecho a poder regular, como considere oportuno, esta cuestión. Y, para hacer un apunte ya que hablamos de escuela y la importancia del desarrollo de los alumnos en esa etapa educativa, pedirle al conseller que, ya que usted sabe cómo me ha contestado en las preguntas por escrito que me ha devuelto esta semana, decirle que en la escuela pública no puede ser un lugar para soflamas independentistas y que por favor no se desentienda y pida que no haya lazos amarillos en los colegios públicos catalanes. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. Ara, per posicionar-se sobre l'acceptació o no de les esmenes, té la paraula de nou la diputada senyora Esther Niubó.
Gràcies, president. Gràcies, en general, a tots els grups pel suport a aquesta moció. Dir també, per posicionar-me sobre les esmenes, que no hem acceptat totes aquelles que suposaven una rebaixa del contingut del compromís sobretot pressupostari en forma de partides, d'ajuts, d'excepcions, que ens sembla que tot això és fonamental per fomentar i facilitat precisament aquest accés a les activitats de lleure; tampoc d'altres que rebaixaven objectius que han estat recentment aprovats i que voldríem doncs poder tornar a aprovar avui. Ens sembla que el Govern hauria de ser capaç, tal com estableix el punt 1, de tenir un pla –un pla– per combatre la bretxa educativa en aquest àmbit a finals d'aquest curs. Respecte a l'esmena de Ciutadans, sap perfectament..., no la podem acceptar. Ens semblava que implicava barrejar aquí una qüestió que no té res a veure amb la igualtat d'oportunitats en aquest àmbit. I sí dir que ens sap una mica de greu que, com dèiem a l'inici, no?, això vol ser una primera pedra que es basa en dos eixos: el reconeixement i els recursos, que els grups que donen suport al Govern doncs no votin el punt que, precisament, fa referència a la inversió pública. Saben perfectament que sense això queda molt minvat o quedaria molt minvat el compromís del que estem parlant. I, finalment, només dir que, per exemple, a la Marta Mata no li agradava gaire parlar d'«escola catalana, la Marta Mata parlava de l'«escola comuna, i ho dic perquè moltes vegades tots aquells que parlen massa d'escola catalana són els que amb la seves retallades més l'han erosionat. [[Veus de «Molt bé!]] Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Digui'm, senyora Sierra, per què em demana la paraula? [[Veus de fons.]] Al·lusions de...?
Bé, perquè ha insultat a Ciutadans i els seus votants.
Això no són al·lusions, senyora Sierra, em sap molt de greu.
Sí, home, a mi em sembla...
Això no són al·lusions.
A veure, a mi...
Passem a la... No té la paraula, senyora Sierra. Passem a la... [[Najat Driouech Ben Moussa demana per parlar.]] Sí, senyora Driouech? [[Veus de fons.]] Digui'm. Jo, en tot cas, em permeto recordar-los que, tant des de l'escó com especialment des del faristol, cuidin, si em... [[Remor de veus.]] Escoltin, si us plau, perquè és un advertiment per a tots els diputats. Tant des de l'escó com especialment des del faristol, cuidin el seu llenguatge. Ja ho vaig dir ahir, ho torno a repetir avui, perquè hi ha hagut expressions que han faltat al respecte a altres diputats de la cambra. I demano que es respectin a vostès mateixos i que sobretot respectin la institució que representen el conjunt dels diputats i de les diputades i els membres del Govern. Ho adverteixo avui, ho vaig advertir ahir i ho advertiré cada vegada que faci falta. En qualsevol, cas, a partir de la propera vegada, em reservo la potestat de cridar a l'ordre i prendre mesures disciplinàries. [[Aplaudiments.]] Senyora Driouech, digui'm.
Gràcies.
Per què em demana la paraula?
No són al·lusions, sinó que és la descripció d'una realitat; simplement és això. [[Veus de fons.]]
Em sap molt de greu, senyora Driouech, però no pot. Per a això, no. [[Albert Batet i Canadell demana per parlar.]] Digui'm senyor... Digui'm senyor Batet.
Senyor president, només per mostrar-li el ple suport en la manifestació que acaba de fer. Crec que... [[Forta remor de veus i aplaudiments.]]
Forma part d'aquesta crida a la responsabilitat i al respecte que jo he fet abans, deixar parlar i escoltar la resta de diputats. [[Albert Batet i Canadell demana per parlar.]] Digui, senyor Batet.
Jo entenc que hi ha diputats que se senten més còmodes...
Per què...?
...en un plató de televisió que al Parlament de Catalunya, però això és el Parlament de Catalunya, hi ha un reglament, que s'ha de complir [[rialles i remor de veus]] , hi ha unes conductes a..., comportar-se, com marca l'article 233.2 de l'ordre...
Senyor Batet...
Potser no els agrada sentir-ho, però és una realitat que tenim...
...li deixo...
...i és el 233.1. I creiem que és bo que es tallin, fins i tot enmig de les intervencions, quan hi han insults a persones, diputats i conselleres d'aquí el Parlament. [[Remor de veus.]]
Gràcies, senyor Batet, em reafirmo en el que he dit abans. Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Pues no lo sé exactamente, para lo mismo que el señor Batet, para hacer un exhorto... [[aplaudiments]] , una exhortación a que se respecte el Parlamento. No sé, lo mismo, más o menos, pero desde mi perspectiva.
És evident que s'ha sol·licitat per una qüestió d'ordre, perquè abans hi ha hagut un incident. Si vostè m'ho demana per una qüestió d'ordre, li donaré o no li donaré, en funció de si crec que s'ajusta al Reglament.
Pues entonces pido...
Però demani per què demana la paraula?
Por una cuestión de orden, señor presidente.
Digui.
Sí. Pues que queremos que se nos respete en este Parlamento de la misma forma que se respeta a los diputados que comparten grupo con el señor presidente del Parlamento. [[Aplaudiments.]]
Molt bé. Passem ara... [[Andrea Levy Soler demana per parlar. Veus de fons.]] Perdó. Digui'm, senyora Levy.
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de l'oradora.]] ...dijous per la tarda, però tranquil·litat. Només per demanar votació separada del punt número 3. [[Rialles i aplaudiments.]]
Alguna altra petició de votació separada? [[Pausa.]] Sí, senyora Caula?
Del punt número 4, si us plau.
El 3, el 4... Algun més? [[Pausa.]] La resta, entenc que es poden votar tots conjuntament, eh? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs iniciarem la votació pel punt número 3 d'aquesta moció. Comença la votació. Aquest punt, el punt número 3, queda aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 4 de la moció. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 65 vots a favor, 1 en contra i 60 abstencions. Passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció queda aprovada per 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció, és a dir, per unanimitat. [[Aplaudiments.]] No hi han més punts a l'ordre del dia per avui. Suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Moltes gràcies.