Comença la sessió. La llista de preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier. D'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió. Abans de començar, però, els faig avinent que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, la diputada Raquel Sans, per motius de maternitat, i la diputada Mònica Palacín, per hospitalització, han delegat el seu vot en el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, i que el diputat Pol Gibert ha delegat el seu vot, per motius de paternitat, en la diputada Eva Granados, portaveu del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Així mateix, també els recordo que els diputats Oriol Junqueras i Raül Romeva han designat el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. [[Pregunta al Govern sobre la recerca]] [[310-00047/12]] [[El primer punt de l'ordre del dia, doncs, són les preguntes orals al Govern. I en aquest cas la primera pregunta és sobre la recerca, i la formula la diputada senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Quan vulgui.]]
Bon dia, president; bon dia a tothom. Crec que tots podem coincidir que la generació del coneixement i la transferència d'aquest generen progrés econòmic i social al nostre país; que la recerca és un sector clau per a l'economia i per a la nostra societat, i és veritat que a Catalunya tenim uns nivells de recerca excel·lents, molt per sobre de molts països, si ens comparem en població. Només dues dades, per posar èmfasi en això: des del 2008 Espanya ha rebut 167 projectes europeus; d'aquests, 132..., doncs, 67 han anat a Catalunya, i dels articles, els científics i institucions catalanes són els quarts més citats del món, és a dir que els nostres científics són dels que més es citen a les millors revistes científiques d'arreu. Ara bé, parlem d'excel·lència en la producció de la recerca, però quan parlem dels productors, és a dir, els investigadors, d'aquells que fan la feina, és quan trobem clarobscurs. No per la seva recerca, que és excel·lent, i a més a més a la que hi posen molta vocació, sinó per les condicions precàries en les que viuen i treballen: un 60-80 per cent del sector viu en temporalitat, amb uns sous molt baixos. Per aquest motiu molts dels nostres investigadors marxen, i per aquest motiu es van dissenyar, fa un temps, les beques Beatriu de Pinós, per atraure aquest talent que marxa, que foragitem. Ens hem assabentat fa uns dies que el Govern no ha prorrogat el tercer any possible d'aquestes beques a més de seixanta investigadors. Volíem preguntar a la consellera quins han estat els motius de prendre aquesta decisió, que ha malmès el programa. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula la senyora Maria Àngels Chacón, consellera d'Empresa i Coneixement.
Sí; gràcies. És evident, és obvi també que aquest Govern té com a prioritat el foment de la recerca, com dèiem abans, no només com a generador de coneixement, sinó també com a motor econòmic i social de l'activitat del nostre país. Saben també que és en el marc d'aquest Pacte nacional per la societat del coneixement que volem incloure de manera transversal el que és el coneixement, la recerca i la innovació, fent-ho de la mà de tots els agents. I, evidentment, això queda, sense cap mena de dubte, com a prioritat d'aquest departament. Sobre el tema d'aquestes beques, s'havia informat en el seu moment..., i no és cert que aquestes..., vull dir, no és cert el que s'està comentant de que no s'ha renovat. S'havia informat de la durada, de dos anys, i en cap moment aquest Govern havia, doncs, confirmat que hi havia una durada de tres anys. Evidentment, com vostè es pot imaginar, per temes de dotació pressupostària, doncs, no s'hi ha pogut donar continuïtat. I en aquest sentit dir que no hem incomplert, doncs, cap compromís que nosaltres havíem..., o que el Govern anterior havia establert en aquest sentit. Aquest és el motiu, de dotació pressupostària. Respecte al tema de l'activitat, de les persones que realitzen l'activitat vinculada a la recerca, aquesta setmana mateix estàvem aprovant les mesures i el programa del Comitè per a la Integritat de la Recerca. També estem a punt d'aprovar o estem tramitant el tema de la llei de la ciència, precisament per la carrera dels investigadors, de la gent que fa recerca. El tema de la temporalitat no és una precarietat; la temporalitat és típica de totes les activitats de recerca: quan acaben els programes, l'activitat de la qual s'està fent recerca, doncs, acaba el contracte. Pel que sí que hem de vetllar és perquè, un cop estan fent l'activitat, aquestes persones que fan recerca tinguin les condicions que han de tenir a nivell econòmic. Però la temporalitat és inherent a qualsevol projecte. Nosaltres no estem a favor de funcionaritzar de manera permanent l'activitat de recerca. Hi ha d'haver una estructura, en els centres de recerca, permanent. Però, evidentment, va vinculada a cada tipus de projecte. Si no, tindríem un munt de persones contractades per fer recerca de què? Per tant, les vinculem als programes. Gràcies.
Gràcies, consellera. Per repreguntar té la paraula la diputada Romero.
Diu vostè que va ser per motius econòmics. A mi m'agradaria preguntar-li a vostè si va fer una reunió amb el Departament d'Economia, si va anar a Economia a dir-li si hi havia possibilitat de prorrogar un any més. Perquè altres vegades, amb pròrroga pressupostària, sabem que el departament havia anat a parlar amb Economia i s'havia tingut la sensibilitat de poder prorrogar, per exemple, aquest programa un tercer any. Perquè, miri, la temporalitat és precarietat. I, si no, digui-ho als investigadors que venen amb una beca de dos anys, amb possibilitat de prorrogar-la tres: el primer any es situen; el segon, que és quan podrien produir, ja estan pensant en on marxar, i no tenen possibilitat d'estabilitzar la seva vida. Escolti, la temporalitat és precarietat; en recerca també. Si resulta que només tenim de plantilla estructural un 20 o un 30 per cent, ja m'explicarà a mi vostè si això és cuidar la nostra gent, si això és cuidar els nostres investigadors, que generen talent, que generen riquesa i llocs de treball al nostre territori. Sincerament... Vostè diu que van informar. No van informar, van enviar un correu breu. Crec que podia haver, vostè, enviat una carta a aquests seixanta investigadors als que vam intentar atraure després d'un concurs internacional. Cal cuidar la gent, cal dissenyar bé les polítiques...
Senyora Romero, se li ha acabat el temps.
...cal posar recursos i, sobretot, consellera, cal governar. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula de nou la consellera.
Aquest Govern governa. I, si us plau, ensenyi'm vostè on hi havia aquest compromís per escrit i de forma permanent d'aquests tres anys, perquè no hi era, d'acord? I en el tema de finançament per a aquesta pròrroga, doncs, evidentment, les restriccions pressupostàries que patim són les que són.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les intromissions del Govern espanyol en les decisions del Govern i el Parlament de Catalunya]] [[310-00048/12]] [[La següent pregunta és sobre les intromissions del Govern espanyol en les decisions del Govern i del Parlament de Catalunya. I la formula el senyor Ruben Wagensberg, diputat del Grup Parlamentari Republicà. Quan vulgui.]]
Gràcies, president. Bon dia, conseller. La manca de sobirania d'aquest Parlament no ens ve de nou: més de quaranta lleis catalanes han estat recorregudes al Tribunal Constitucional des de l'aprovació de l'Estatut del 2006, estatut aprovat amb una àmplia majoria i referendat per la ciutadania, i retallat també amb sentència pel mateix tribunal. La gran majoria de les lleis suspeses no tenen res a veure amb el procés: Llei de prohibició del fracking, la Llei d'impostos als habitatges buits, la Llei d'igualtat efectiva entre homes i dones..., i podríem seguir així fins arribar a comprovar que més de la meitat dels recursos dirigits contra el Parlament han afectat polítiques socials i la recaptació d'impostos de la Generalitat. Tanmateix, la manca de sobirania legislativa no s'entendria sense la pressió de l'Estat sobre l'acció de govern, com fa poc ha pogut comprovar vostè mateix al seu departament, amb un govern central que recorre la reobertura de les delegacions del Govern a l'exterior. Davant la falta d'instruments per impulsar gaire res, una majoria social d'aquest país va esdevenir sobiranista, i per això un dia vam decidir que la millor manera d'adquirir sobiranies era fer una república. Volem una república, entre altres, perquè totes les lleis que decideixi impulsar aquest Parlament i qualsevol acció legítima de govern siguin possibles. Des del 20 de setembre, en ple procés democràtic, participatiu, institucional i ciutadà per conquerir totes les sobiranies, la repressió va arribar a Catalunya en múltiples formats, sobre la ciutadania i sobre l'acció política. El setge al Parlament, que va acabar portant la presidenta Carme Forcadell a presó, que complia ahir set mesos tancada entre quatre parets i onze metres quadrats de formigó, no ha parat d'intensificar-se. La vida parlamentària es veu plenament afectada pel que fa al seu funcionament, i sembla que a Espanya ja poden anar passant els governs, que res no canvia; per no canviar, no canvia ni el gest. Les persecucions a la ciutadania mobilitzada no cessen, i al Parlament l'última: una declaració política àmpliament aprovada per aquesta cambra, que reprova la monarquia, que tampoc ha pogut escapar de la trituradora estatal. Una trituradora repressiva, que va des dels cossos policials fins al Govern, passant pels mitjans de comunicació, comprats i alineats, i pels estaments judicials. La falta de llibertat d'expressió i d'acció travessa els carrers i els pobles de Catalunya, fins a culminar al Govern i al Parlament. Davant de cap canvi substancial a la vista per part de l'Estat, com planteja aquest Govern tirar endavant el conjunt d'anhels, siguin els que siguin, de la ciutadania d'aquest país? Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, el senyor Ernest Maragall. Quan vulgui.
Sí, senyor diputat, crec que té bona raó en bona part del seu parlament. La intromissió continuada del Govern de l'Estat en les decisions que prenen les nostres institucions crea, ens crea més indignació que sorpresa, lamentablement. I davant d'això la nostra actitud es segueix basant en dos criteris prou coneguts i entenedors: diàleg i dignitat. Diàleg, perquè ens hi hem compromès des de l'inici i perquè continuarem sent-ne els principals defensors, seguirem asseguts a la taula, encara que moltes vegades reaccions del Govern espanyol ens fan dubtar del seu compromís i són signe d'una evident manca de respecte institucional. Dignitat, perquè no ens aturaran el nostre compromís, tenim tota la legitimitat, però també la responsabilitat plena de tirar endavant els nostres compromisos amb la ciutadania catalana. Per això treballarem per recuperar aquelles lleis aprovades per aquesta cambra amb àmplies majores, lleis per lluitar contra la pobresa, la desigualtat, els drets socials de tots i totes les catalanes. I treballarem per tornar a la normalitat la nostra acció exterior, per reobrir les delegacions que van ser tancades i obrir-ne de noves allà on tenen sentit i utilitat per a la nostra ciutadania. I treballarem amb totes les eines al nostre abans, inclosa la pressió internacional, per dur a les... [[per raons tècniques, no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció del conseller]] ...que avui no existeix, i a l'acord, si pot ser, per un referèndum definitiu i vinculant. Efectivament, el Govern ha fet un recurs al Tribunal Constitucional contra la resolució que aquest Parlament va aprovar on es reprovava el rei i es demanava la fi de la monarquia. Que quedi clar: el Govern no està portant al Tribunal Constitucional el Parlament de Catalunya, hi està portant el 80 per cent de la ciutadania catalana que avui signaria i recolzaria aquella mateixa resolució. És el mateix que ja va fer amb l'autogovern català el 2010. De fet, sembla, ens està aplicant la llei mordassa a la mateixa seu de la sobirania catalana. Pretén que aquest sigui un parlament que no pugui parlar? Volen que el Parlament de Catalunya accepti que la monarquia és un tema tabú, que no pot ser objecte de crítica o reprovació? No fa més que confirmar el diagnòstic que no volen admetre: la societat catalana ha trencat amb el règim del 78; ha deixat de considerar la Constitució com un marc de convivència que ens inclogui; ha abandonat qualsevol vestigi de respecte a una institució, la monarquia, que fa repetida ostentació de la seva manca de respecte a la nostra voluntat. Treballarem, doncs, per culminar democràticament la voluntat de lliure decisió sobre el nostre futur. Des de l'acció de govern, des de l'exercici sistemàtic de la sobirania popular que correspon a aquest Parlament, seguirem actuant al servei de la voluntat democràtica majoritària. Seguirem parlant...
Conseller, se li ha acabat el temps.
[[...en veu alta de tot el que tingui sentit en aquesta... (El president retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.)]]
[[Gràcies, conseller.]] [[Pregunta al Govern sobre els deu anys de l'Agència Tributària de Catalunya]] [[310-00049/12]] [[La següent pregunta és sobre els deu anys de l'Agència Tributària de Catalunya. I la formula la senyora Assumpció Laïlla, del Grup Parlamentari Republicà.]]
Gràcies, president. Vicepresident, l'Agència Tributària de Catalunya va ser creada per la Llei 7/2007, del 17 de juliol, com a conseqüència de dos grans factors en aquell moment, que per una banda era el desplegament de l'Estatut –de fet va ser la primera llei que va desplegar aquell Estatut–, i en segon lloc, també la necessitat de transformar i modernitzar l'Administració tributària. I així, doncs, es volia aconseguir i, de fet, s'han aconseguit quatre grans objectius estratègics, com són, òbviament, millorar el finançament de la Generalitat, prevenir i disminuir el frau fiscal, orientar l'actuació d'aquesta agència tributària al servei de la ciutadania i promoure també la cooperació amb altres administracions i operadors tributaris. O, dit d'una altra manera, garantir els drets dels contribuents, millorar-ne la transparència i també actuar amb plena independència, aquesta agència, per tal de treballar cooperativament. En aquells moments, la Llei de creació de l'Agència Tributària de Catalunya ja va aconseguir amplis consensos en aquest Parlament, perquè es va entendre que suposava un canvi fonamental en l'àmbit de la gestió tributària de Catalunya, i agrupava la gestió tributària en el seu sentit més ampli: parlant de la recaptació d'ingressos de dret públic, però també de la gestió pròpiament dita, incorporant conceptes com «objectivitat, «eficiència, «lluita contra el frau i «servei a la ciutadania. I, en aquests deu anys, s'ha demostrat que, tant el desplegament territorial que s'ha fet de l'agència –el 2007 tenia quatre delegacions territorials i tres-cents i escaig treballadors, i ara el 2018 té trenta-cinc oficines amb diferents estatus i més de set-cents treballadors– com també la col·laboració estable amb altres administracions tributàries locals i supramunicipals, i la implantació de la Xarxa de Tributs de Catalunya, mitjançant la finestreta única, s'ha aconseguit proximitat amb la ciutadania, augmentant-ne la col·laboració i també la confiança, més transparència i detecció d'irregularitats i de frau –per exemple, l'última legislatura ha fet aflorar un descobert total de 557 milions d'euros–, i també és obvi que s'ha millorat la gestió dels tributs que ens són propis. Per tant, vicepresident, el meu grup parlamentari voldria conèixer quina és la seva valoració, la valoració que fa el Govern, d'aquests deu anys d'existència de l'Agència Tributària de Catalunya.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el vicepresident del Govern, el senyor Pere Aragonès.
Moltes gràcies, president. Senyora diputada, com molt bé vostè explicava, la setmana passada vam celebrar els deu anys de l'Agència Tributària de Catalunya, i des d'aquí, abans de respondre a la seva pregunta, voldria fer un agraïment al conseller Antoni Castells, al conseller Andreu Mas-Colell i al vicepresident Oriol Junqueras, perquè han estat els meus predecessors en el Departament d'Economia que van tenir una implicació fonamental en el desplegament de l'Agència Tributària de Catalunya. També voldria fer un agraïment als treballadors de l'agència i als operadors tributaris de Catalunya, que han fet possible que avui l'Agència Tributària de Catalunya sigui una de les agències més eficients, pel nombre de treballadors que té amb relació a cada mil habitants. En primer lloc, què s'ha fet en aquests anys? El desplegament territorial. Tenim una plantilla de 721 treballadors, repartits en 32 oficines de la mateixa agència, als quals hem de sumar 169 punts d'atenció; per tant, 201 oficines esteses arreu del territori. Per tant, l'agència està present arreu del país per donar servei als ciutadans. En segon lloc, no només desplegament territorial, desplegament funcional. Gestionem tots els tributs cedits. S'ha recuperat la gestió, també, que hi havia, doncs, dependent dels registradors de la propietat, mercantil i de béns mobles; s'ha integrat a l'agència, generant un estalvi; també, la gestió executiva, és a dir, quan algú no paga un impost voluntàriament, l'exacció, doncs, obligatòria per part de l'Administració, que fins ara estava cedida a l'agència estatal. En total, l'any 2017 es van recaptar, per part de l'agència, 3.182 milions d'euros, a part de multes i tributs d'altres administracions locals. El tercer eix: potenciar els sistemes d'informació i d'Administració electrònica. Hem passat del sistema Gaudí a l'Espriu, amb capacitat per gestionar qualsevol tribut, amb independència de la seva tipologia. I quart: lluita contra el frau. Com vostè deia, 557 milions aixecats de frau fiscal en els darrers tres anys; estem treballant en el nou pla contra el frau fiscal 2019-2022, i hem fet el càlcul de la bretxa fiscal. En definitiva, preparats per assumir totes les responsabilitats. Un govern que vol la màxima llibertat política, que només serà en un estat independent, també vol assumir tota la responsabilitat fiscal i tributària. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Pregunta al Govern sobre la relació amb Aran]] [[310-00044/12]] La següent pregunta és sobre la relació amb l'Aran, i la formula la diputada senyora Anna Geli, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Conselhèra, bon dia. Prumèr de tot, voi profitar era escadença entà arremerciar a totes es araneses e es aranesi que possibilitèren eth referendum der 1 d'octobre, en absoluta solidaritat damb es aspiracions legitimes deth pòble de Catalonha. Aran, mercés ara volentat des aranesi e deth Parlament de Catalonha a arreconeishut eth dret d'autodeterminacion. Er an 2015, aguesta madeisha cramba l'arreconeishec en contèxt dera aprobacion dera Lei deth regim especiau. En referéncia ara autodeterminacion, e en tot soslinhar es paraules deth president Puigdemont: «Aran serà çò que volguen es aranesi. Atau ei: serà çò que volguen es aranesi pr'amor qu'atau ac qu'à volut respectar eth pòble de Catalonha. Se der Estat espanhòu siguesse ena Val parlariem eth Lapapyp –ac arrebrembatz?–: lengua aragonesa pròpria deth Pirenèu, e bé òc, seriem ua comarca diluïda en eth context dera grana Espanha. Atau, auéren escadença de demostra'c pendent era arbitrària aplicacion deth 155, que deishèc er autogovèrn dera Val en ua situacion critica. Pendent toti aqueri mesi d'infamia metec en risc era suberviuença politica, culturau e sociau restacada as nòsti drets istòrics a truca de senténcies, repression, presons e pòrres. Era mia qüestion, conselhera, vò hèr referéncia ath desplegament dera Lei d'Aran. Eth quin punt èm, enquia a on auem arribat e quines son es aspiracions, es accions previstes de forma immediata per aguest Govèrn sustot en çò que tanh ath finançament? Fòrça gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la senyora Elsa Artadi, consellera de la Presidència.
Bé, moltes gràcies. Diputada, efectivament, fa just una setmana vam tenir ocasió de fer revaloració de la situació del desplegament del règim especial de l'Aran. Vam tenir ocasió de fer comissió bilateral amb el síndic, amb el Consell General. Va ser una reunió molt treballada, i, en aquest sentit, agrair tota la feina de tots els departaments, que van fer, i de la coordinació també de la secretària de Relacions amb l'Aran. El desplegament de la Llei, de la 1/2015, ens ha de permetre, entenem, un major reconeixement de la realitat nacional aranesa, no només un cop ets a l'Aran, però, sinó a tot el territori català. Entenem que aquesta és una manera d'enfortir les relacions entre el poble català, el poble aranès, i una manera d'enriquir també el nostre país. En els termes de la reunió, de la reunió bilateral que vam tenir..., bàsicament ens vam centrar en dos àmbits. Un, el finançament; que vam poder tancar el finançament del 2018, que de per si és una bona notícia. Però el que entenem que és la bona notícia és tenir ja un acord polític cap a on ha d'anar el model de finançament; un model de finançament estable de l'Aran, del Consell General, que pugui donar autosuficiència, que pugui també respondre corresponsabilitat; un model que està previst a la llei i que, entre ara i finals d'aquest any, s'ha constituït un grup de treball que ha de fer, ja, una proposta definitiva de com ha de ser aquest model que ha de permetre més estabilitat al consell per fer les seves polítiques. Per l'altra banda, per la banda de les competències, que és una part que es desplega molt a la Llei, a la 1/2015, destacar-ne, sobretot, dues. Federacions esportives: ja hi ha un acord polític perquè es puguin desplegar les federacions esportives araneses. I, en aquest sentit, el que vam estar treballant amb el consell és, dels tres vehicles legislatius que hi ha, quin ha de ser el més ràpid perquè això pugui ser una realitat. I, l'altre, Servei d'Emergències i de Bombers, que teòricament està traspassat des del 94, i que a la pràctica això no s'ha pogut completar. Tenim personal d'Interior desplegat a l'Aran per fer una valoració, tant quantitativa com de coordinació, que també han de tenir una reunió ara, el 4 de desembre, per fer aquesta valoració i que pugui ser una realitat. Si em permets, em remeto a les paraules que abans has comentat, llegint el que diu la llei, la disposició addicional primera: «El Parlament de Catalunya reconeix el dret del poble aranès a decidir el seu futur. Ho diu clarament la llei. No està tombada pel Constitucional –sorpresa, sorpresa– i es va votar el 2015 amb 103 vots a favor, inclosos els del PSC. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el Reial decret llei 15/2018, de mesures urgents per a la transició energètica i la protecció dels consumidors]] [[310-00045/12]] La següent pregunta és sobre el Reial decret 15/2018, de mesures urgents per a la transició energètica i la protecció dels consumidors, i la formula el senyor Narcís Clara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, president. Molt honorable president de la Generalitat, consellera Chacón, membres del Govern i del Parlament, l'assoliment dels acords de París sobre el canvi climàtic és una obligació tant política com moral amb la societat. Assolir un 32 per cent de quota d'energies renovables, un acord del passat mes de juny entre els estats membres de la Unió Europea i del Parlament Europeu, així com la reducció d'un 40 per cent dels gasos d'efecte hivernacle per al 2030, tenint com a referència l'any 1990, són dos objectius prioritaris i fonamentals d'aquesta política. Per afrontar els reptes que es deriven del canvi climàtic, el Parlament de Catalunya aprovà la Llei 16/2017, seguint les bases de la legislació comunitària europea. Els principals objectius són: la reducció dels gasos d'efecte hivernacle, promoure la participació de la ciutadania, estar a l'avantguarda en la recerca i reduir la dependència energètica. Aquesta llei de país és una mostra del model d'estat que volem construir. El passat 6 d'octubre es publicà al Butlletí Oficial de l'Estat el Reial decret llei 15/2018, de mesures urgents per a la transició energètica i la protecció dels consumidors. En aquest decret es declara que s'ha iniciat un procés de transició cap a un nou paradigma caracteritzat per la descarbonització, la descentralització de la generació, l'electrificació de l'economia, la participació més activa dels consumidors i un ús més sostenible dels recursos. És senzill comprovar una forta correspondència entre aquests principis d'actuació, la Llei del canvi climàtic i algunes de les propostes que el Govern català reclama insistentment des de fa temps. Tanmateix, una anàlisi més minuciosa d'aquest decret llei, les crítiques provinents d'organitzacions del sector empresarial català i diverses notícies aparegudes en els «mèdia, fan témer que pugui tenir un impacte negatiu en el sistema productiu català. Senyora consellera, quin posicionament té el Govern respecte al Reial decret llei 15/2018? Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula la senyora Maria Àngels Chacón, consellera d'empresa i Coneixement.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. Efectivament, aquest reial decret llei ara està passant els tràmits..., bé, ha esdevingut projecte de llei, i estem treballant perquè es tinguin en compte les esmenes que nosaltres defensem, en el sentit que nosaltres defensem. Nosaltres donem suport a algunes de les mesures que contempla aquest decret: les relatives a la pobresa energètica, a l'impediment de tall de subministrament elèctric als consumidors vulnerables, i també al desenvolupament del bo social tèrmic. De fet, l'Estat ha acceptat, ha integrat algunes de les posicions que el Govern tenia des de ja fa temps. En aquest sentit, vostè esmentava, també, les mesures contingudes en aquesta Llei del canvi climàtic que aquest Parlament ja va aprovar. Una llei de canvi climàtic, que és el nostre marc normatiu, on ja havíem contemplat, nosaltres, aquestes mesures, i, per tant, per al Govern de Catalunya no són noves. Acceptem la proposta d'autoconsum compartit, perquè elimina determinats peatges i facilita les instal·lacions que no aboquen a l'energia en xarxa. S'ha avançat, també, en l'eliminació de traves burocràtiques respecte a l'alimentació del cotxe elèctric. Però totes aquestes actuacions, ja contemplades en aquesta Llei del canvi climàtic, permeten millorar la competitivitat de les nostres empreses i indústries catalanes, però hi detectem un perill, un perill evident, i en aquest sentit és on pressionarem. Perquè nosaltres entenem, considerem que hi ha un perill que pot afectar la competitivitat de les nostres empreses, i és en les taxes, en les taxes que s'implementen. En aquest sentit, el decret intenta equiparar la tarifació d'altres indrets, com per exemple al País Basc o a Madrid, on les empreses tenen un accés més barat a l'energia en els trams de 30 quilovats fins a 72 quilovats..., quilovolts. Nosaltres què proposem? Nosaltres proposem la unificació del peatge en xarxa de mitja tensió superior o igual a 25 quilovolts fins a un inferior a 72,5 quilovolts. I, en aquest sentit, agraïm –entenem que és positiu– l'acceptació d'aquest greuge que està acceptat per la ministra, però entenem que si no hi ha una correcció de mesures legals en aquest sentit, evidentment haurem d'impugnar la norma. Perquè aquest és un element que afecta molt i molt la competitivitat de les nostres empreses.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre els instruments de protecció i gestió que aportarà la llei d'ordenació del litoral]] [[310-00046/12]] La següent pregunta és sobre els instruments de protecció i gestió, que aportarà la Llei d'ordenació del litoral, i la formula el senyor Antoni Morral, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, president. Conseller de Territori i Sostenibilitat, ahir el Govern va aprovar l'Avantprojecte de llei d'ordenació del litoral. Ara li toca continuar els seus tràmits aquí en el Parlament per a la seva aprovació definitiva. Aquesta és una iniciativa que valorem oportuna, necessària i també important. El litoral és un àmbit sensible per naturalesa. I el litoral català en particular es troba sotmès a una enorme pressió per la intensa activitat humana que s'hi concentra, activitat de caràcter econòmic, hoteler, residencial... De fet, en els municipis del litoral hi viu el 40 per cent de la població catalana. Amb això estaria gairebé tot dit. També tenim un litoral molt heterogeni. Dels sis-cents trams de platges, un 56 per cent són urbanes i un 43 per cent, en espais naturals. A més, ens veiem en l'obligació de fer front a una gestió d'una enorme complexitat per la segmentació competencial entre l'Estat, la Generalitat i els ajuntaments. Els reptes que encara avui planteja l'ordenació del litoral català no han quedat resolts, malgrat l'aprovació dels plans directius urbanístics del sistema costaner, ni tampoc amb el traspàs de competències de l'Administració de l'Estat a la Generalitat. I sovint ens resulta obstaculitzat l'enorme esforç dels departaments i dels ajuntaments en la tasca de preservació del paisatge i els ecosistemes naturals. De fet, l'any 2005 el Govern ja va aprovar dos plans específics per protegir la costa de tot Catalunya d'una excessiva urbanització. Per tant, no es parteix de zero. Al llarg dels darrers anys, ajuntaments i Generalitat han reduït en cent hectàrees els sòls de nous creixements programats que es preveien iniciar, i això només en el litoral de Girona entre el 2010 i el 2018. Veiem en aquest avantprojecte de llei la voluntat del Govern de donar un pas més per millorar les eines de gestió. I, de fet, ens cal. El nostre grup valora positivament la resposta que el Govern vol donar a aquest projecte de llei. Tenim una necessitat important de preservació i de conservació. Ens cal donar un pas qualitatiu per tenir una gestió més integrada i dotar-nos de més recursos a l'hora de donar un paper més rellevant als ajuntaments. Per tant, conseller, quins són els instruments que aportarà aquesta nova llei d'ordenació del litoral per a la seva protecció i gestió?
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el senyor Damià Calvet, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Sí; gràcies, president. Diputats i diputades... Senyor diputat, efectivament, el Govern va aprovar ahir aquest Avantprojecte de llei d'ordenació del litoral. Aquesta és una iniciativa que de fet ja va ser iniciada per l'anterior Govern, pel president Puigdemont i pel conseller Rull; una aposta personal del conseller Rull i del Departament de Territori i Sostenibilitat, de tot el Govern, que va quedar aturada pel 155, com tantes altres coses. En tot cas, ara reiniciem aquest tràmit, seguim. Voldria destacar, en primer lloc, una idea principal d'aquest avantprojecte de llei, que és la superació d'una situació en què la Generalitat, ara per ara, és un mer gestor dels instruments d'ordenació del domini públic maritimoterrestre, històricament regulat per l'Estat –fem de finestreta–, i passar a desenvolupar, aprovar, disposar d'una regulació pròpia que desplegarà el nou marc competencial i regularà el litoral, això és molt important, de manera integral. Per enumerar els instruments que vostè em preguntava, en primer lloc, aquesta llei el que farà és crear el pla d'ordenació del litoral català, un mecanisme de diagnosi de l'estat del litoral, de classificació dels trams de platges –que vostè anomenava–, de l'establiment de criteris territorials per a les concessions, mesures d'actuació necessàries per preservar la integritat dels ecosistemes i dels paisatges del litoral català. Per tant, aquest serà l'instrument bàsic per a aquesta gestió integrada de l'àmbit terrestre i marí de la franja costanera. En segon lloc, i molt important, un nou cànon; un nou cànon a favor de la Generalitat sobre el rendiment econòmic de les concessions. I aquest import, l'import del nou cànon que es recapti, es destinarà íntegrament a finançar actuacions, actuacions de millora de la costa. Permetrà impulsar, sens dubte, polítiques més ambicioses en l'ordenació, la restauració del litoral, també en la mitigació i l'adaptació del litoral al canvi climàtic. I la creació d'un nou òrgan col·legiat, la comissió d'urbanisme d'ordenació del litoral. La comissió d'ordenació del litoral –com tantes altres en tenim, de comissions per a diferents àmbits–, que tindrà funcions de caràcter resolutiu, consultiu i informatiu, participat, com no pot ser d'altra manera, pels departaments, pels ens locals, per aprovar definitivament els plans d'ús del litoral que anirem desenvolupant. També destacaria que crearà els mateixos plans d'ús, també àmbits de participació, com el consell rector del mateix pla d'ordenació del litoral. Una aposta ambiciosa que ens atorga un paper central en la gestió integral d'aquest àmbit del litoral i que, sens dubte, juntament amb altres instruments que tenim en marxa, com el pla director dels sòls no desenvolupats, ens permetrà ser més sensibles a determinants ambientals i paisatgístics entre altres de zones com la Costa Brava. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques retributives dels treballadors que acompleixen activitats que són de titularitat de la Generalitat]] [[310-00043/12]] La següent pregunta és sobre les polítiques retributives dels treballadors que acompleixen activitats que són de titularitat de la Generalitat. La formula el senyor Vidal Aragonés, del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Quan vulgui.
Bon dia a totes. L'acord d'investidura dels grups Junts per Catalunya i Esquerra Republicana de Catalunya, de març del 2018, establia, quant a les retribucions dels treballadors i les treballadores –nosaltres dèiem «treballadores– del sector públic dues qüestions. La primera, un salari –i s'establia com a salari català de referència– de 1.100 euros bruts. I la segona, estudiar l'impacte pressupostari que podia tenir un salari mensual de 1.200 euros per al conjunt dels treballadors i les treballadores del sector públic, ja fossin contractats laborals, contractats estatutaris o funcionaris o funcionàries. Com vostès bé saben, des de la CUP - Crida Constituent no considerem que aquelles activitats que són titularitat de la Generalitat de Catalunya, del sector públic, s'hagin de gestionar d'una manera privada, sinó que s'haurien de gestionar directament d'una manera pública, però, en aquest camí de recuperar aquesta gestió pública, sí que considerem que aquests treballadors i aquestes treballadores que ho desenvolupen a través d'empreses privades o d'organitzacions que no són el sector públic han de tenir garantit un salari de referència de 1.200 euros mensuals per catorze pagues. Preguntem al Govern: per què encara aquests treballadors i aquestes treballadores que realitzen activitats del sector públic a través d'empreses privades o organismes no públics no tenen garantit aquest salari mensual de 1.200 euros?
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el senyor Pere Aragonès, vicepresident del Govern.
Sí; moltes gràcies, president. Senyor diputat, aquest Govern ha entrat en aquest Parlament el projecte de llei de contractes de serveis a les persones, que ha de permetre donar l'empara legal perquè es puguin emprendre diferents mesures en els plecs de contractació, entre d'altres, que hi hagin criteris, més enllà del criteri del cost, del criteri del preu, que es puguin tenir en compte també com a factors fonamentals en l'adjudicació d'un contracte, entre altres les condicions salarials. Per tant, aquest projecte de llei el podrem debatre en aquest Ple les properes setmanes, i esperem que sigui aprovat ben aviat. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula de nou el diputat Vidal Aragonés.
Mirin, és facultat del conjunt de diputats i diputades d'aquesta cambra, que totes les modificacions que fan referència a la contractació púbica, o a la llei de contractació pública..., poguéssim incorporar d'una manera col·lectiva i d'una manera general un salari garantit, per exemple, de 1.200 euros per jornada ordinària amb relació a catorze pagues. Però vostès, el Govern, tenen la capacitat com a poder adjudicador per demà mateix amb l'existència de qualsevol contracte públic imposar aquesta garantia. Per tant, ens han d'explicar... Per cert, amb tots els respectes, però em semblaria fins i tot que les forces polítiques que avui formen part del Govern, o que formen part dels grups que formen part del Govern, doncs, potser porten fins i tot trenta-vuit anys governant aquest país conjuntament. Amb relació a això, els hi demanem, si encara mantindran el que significa precarietat laboral quan no garanteixen un salari de 1.200 euros o si optaran per fer efectiu ja, des del dia d'avui, perquè ho poden fer legalment, una opció perquè els treballadors i les treballadores com a mínim tinguin salaris dignes. És això el que els estem demanant, si ho faran ja, o si encara haurem de passar per discussions de les quals encara no sabem el resultat.
Gràcies, diputat. Per respondre de nou, té la paraula el vicepresident del Govern.
Sí; gràcies, senyor president. Senyor diputat, en matèria de salari mínim nosaltres ho tenim clar. Creiem que la proposta del Govern de l'Estat dels nou cents euros de salari mínim és insuficient per Catalunya perquè no és el mateix el cost de la vida a Catalunya que a altres zones de l'Estat. Per tant, no són el mateix nou-cents euros a Catalunya que nou-cents euros a d'altres territoris. I, per tant, creiem que hi ha d'haver un salari mínim de referència a Catalunya i en aquest àmbit treballem amb sindicats i patronals per fixar-lo. Això s'ha de fer per aconseguir-ho. S'ha de treballar la innovació, s'ha de treballar la formació per tal de que no hi hagi una pèrdua en competitivitat de la nostra economia. En tot cas, què tenim avui aquí? Doncs tenim que l'article 159 de la Llei 5/2007, de mesures, ja establia, doncs, que hi hagi uns requisits mínims salarials d'estabilitat i salut laboral, que s'asseguri en el plec de contractació, que s'exigeixi en les clàusules, doncs, una declaració responsable per tal que els licitadors es comprometin a complir escrupolosament la legislació tributària, laboral i de seguretat social. I que en el pressupost de licitació s'incorporin tots els costos directes i indirectes que han d'estar amb referència al conveni. Nosaltres confiem en la negociació col·lectiva. Creiem que cal donar poder a la negociació col·lectiva. I, per tant, que ningú prescindeixi de la negociació col·lectiva a l'hora de presentar ofertes en un procés de licitació. I és cert que hem de superar barreres legals, perquè és cert que no en tenim prou amb la normativa actual, i per això presentem un projecte de llei per poder arribar aquí. I si cal, miri, ajuntaments governats per la CUP com Celrà on això és una puntuació accessòria però no una condició, la qüestió salarial, nuclear en la licitació. Per tant, nosaltres en aquest sentit actuem com l'Ajuntament de Celrà. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Pregunta al Govern sobre els actes culturals]] [[310-00040/12]] La següent pregunta és sobre els actes culturals i la formula el diputat senyor Carlos Carrizosa en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señor president. Señora consellera, buenos días. Este año por primera vez el premio Planeta se ha celebrado en Barcelona sin la asistencia de ninguno de los miembros de su Gobierno. ¿Qué criterio siguió su Gobierno para boicotear un premio literario de esta categoría?
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula la senyora Laura Borràs, consellera de Cultura.
Gràcies, president. Senyor Carrizosa, vostè parla de boicot. La vida cultural d'aquest país és extraordinàriament rica i diversa i cada dia, en el meu cas concret, com en el de la resta de consellers, per assistir a un acte deixem d'assistir a molts altres actes. Dilluns passat, en la data del premi Planeta, jo estava assistint a un acte a la Biblioteca Nacional de Catalunya en la promoció de les dones escriptores catalanes i de literatura universal. Per tant, vostè podria recriminar que no anés a un acte però estava..., no estava deixant d'anar a cap altre acte, sinó que estava donant continuïtat a les polítiques culturals en les quals creiem, de visibilitat i difusió de les dones escriptores. Però com que vostè m'ha demanat sobre els actes culturals a Catalunya, segurament li sembla que faig poca feina, i l'he feta per vostès, i he fet un llistat de tots els actes als quals he assistit en 128 dies de Govern –m'he descomptat quinze dies de vacances–, he assistit a cent quaranta actes, a quaranta-tres localitats diferents del nostre país i de tres estats diferents, perquè afortunadament es fan molts actes culturals també a fora del nostre país amb relació a la nostra cultura. I la veritat és que m'agradaria molt trobar-los a mi en aquests actes. A vegades voldria trobar-los, trobo diputats de molts altres grups, però a vostès no els trobo. [[Aplaudiments.]] Però m'agradarà molt poder-ho fer.
Gràcies, consellera. Per repreguntar té la paraula, de nou, el senyor Carrizosa.
Señora consellera, búsquenos en esos actos porque vamos a todos. [[Aplaudiments.]] Al que sí que no fue nadie es al premio Planeta, señora consellera. Nadie de su Gobierno, ni usted, ni la consellera de Empresa, ni el señor Torra, ni un director general. Nadie de nadie. Y nos preguntamos si es que a lo mejor es porque estos premios son en castellano y usted no los considera parte de su cultura, como hizo usted en el manifiesto Koiné que decía que los castellanohablantes son instrumentos de colonización. Mire, ustedes, lo que sí que hacen muy bien es boicotear. Boicotear y crear chiringuitos, eso se les da muy bien. Mire, ustedes, boicotearon al jefe del Estado; boicotean el Once de Setiembre a todos los catalanes que no piensan como ustedes; boicotean las instituciones; boicotean el Parlament y lo último que han boicoteado han sido los premios Planeta, el evento literario más importante de España y uno de los más importantes del mundo. Pero cuando ustedes boicotean esto, boicotean también la marca Barcelona. La marca Barcelona, la editorial Planeta, que tiene un edificio en la Diagonal en el cual trabajan miles de personas en Cataluña y viven miles de familias catalanas, y ustedes decidieron boicotearla. En un mundo normal, los autores ese día hubieran sido la noticia, las obras, los autores..., la noticia fue su boicot. Lo normal es que un gobierno que gobernase de verdad hubiese apoyado un evento cultural literario editorial, económico de esta magnitud, pero ustedes decidieron boicotearlo. Ustedes lo que hacen es boicotear, hacer que se vayan las empresas y crear a cambio chiringuitos. Ustedes para qué van a querer a Santiago Posteguillo si ya tienen a Lluís Llach, ¿no? Esto va de eso. Ustedes a lo que tienen miedo es a lo que no manejan. Ustedes tienen miedo a todo lo que no sea sector público, a la libertad, a la libertad de expresión, a las empresas. Ustedes tienen vértigo a todo lo que no dominan ustedes desde su sector público y desde sus chiringuitos. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Vostès segueixin, amb el Manifest Koiné... Estem en el Pla de promoció de la lectura. Els recomano que el llegeixin, si us plau. No tornin a parlar del Manifest Koiné sense haver-lo llegit. El posarem com a exercici del Pla nacional de lectura. Aquest Govern governa i, dilluns, tots els consellers estàvem assistint a actes. [[Veus de fons.]] Eh! L'importa escoltar-me? Estic contestant... Gràcies. [[Aplaudiments.]] Continuo –perdó. Estàvem a actes, perquè governar és triar, i triem i assistim... Miri, divendres, ens estàvem mullant per la llengua, mullant per la llengua, al Palau Robert, al vespre. Dissabte, al dematí, estàvem celebrant els quaranta anys de la Llibreria 22, a Girona. De camí cap a Falset, que teníem un congrés de jotes, amb territoris de parla aragonesa, amb gent del País Valencià, amb gent de les Illes, vam aturar-nos al Barcelona International Day –a vostè que li preocupa tant que boicotegem Barcelona, estàvem a Barcelona–, amb el Consorci per a la Normalització Lingüística. I, diumenge, estàvem a Valls; Valls, diada castellera per excel·lència, Úrsula, en aquests –obro cometes– «puñeteros castells, final de la cita, senyor Carrizosa. No hi eren, però, escolti, com que l'altre dia van fer vostès un acte, en l'última pregunta parlamentària van fer un acte de difusió de promoció de la lectura extraordinari d'El Quijote, jo, ara, em permeto fer-ho de l'Any Fabra, que ahir vam fer, per exemple, un acte dels Premis Fabra i tampoc no hi eren. [[Forta remor de veus.]] No, no hi eren; no hi eren. [[Remor de veus.]] No hi eren. [[Persisteix la remor de veus.]]
Consellera, se li ha acabat el temps. [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments. La consellera dona unes postals literàries de l'Any Fabra a uns quants diputats del Grup Parlamentari de Ciutadans.]] [[Aplaudiments.]] Seguim amb les preguntes a respondre oralment. [[Pregunta al Govern sobre el tracte als interns de les presons]] [[310-00041/12]] I, en aquest cas, la següent és sobre el tracte als interns de les presons. I la formula la diputada senyora Lorena Roldán, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Sí. Gracias, presidente. Señora Capella, la pregunta que le voy a hacer es muy sencilla y le quiero recordar que la están escuchando todos los catalanes y que esto se está grabando. ¿Puede usted asegurar que los presos del procés están recibiendo exactamente el mismo trato que el resto de internos? Gracias.
Per respondre, té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Bon dia, senyora diputada. Doncs, li esmeno la totalitat de les seves afirmacions fora del Ple. Nosaltres tractem a tothom igual i complim el Reglament. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Per repreguntar de nou, té la paraula la senyora Roldán.
Pues, si me va a permitir, señora Capella, que yo insista, porque ustedes famosos por decir la verdad, la verdad es que no acaban de ser. Ustedes les mienten, incluso, a sus propios votantes, entonces, pues me permitirá que dudemos un poco de lo que me está diciendo. Porque es que, además [[l'oradora mostra uns fulls a la consellera]] , mire: «Colau visita a los presos independentistas, «Quim Torra visita a los exconsellers en Lledoners, «Visita institucional de la Diada a Carme Forcadell, en Mas d'Enric, «Urkullu visita a Junqueras en la prisión, «Otegi visita en Lledoners a los políticos catalanes presos, «Una delegación de trece eurodiputados visita a los presos, «Torra, Torrent i Aragonès visitan a los presos para preparar el nuevo curso político, «Sin límite de tiempo, sin cacheos y con asesores, así visita Iglesias a Junqueras. Y podría seguir sacando aquí noticias hasta mañana. Mire como es la cosa, que, según las informaciones publicadas, reciben hasta veintiuna visitas al día. Señora Capella, ¿el resto de internos también puede recibir veintiuna visitas al día? ¿Y esas visitas se pueden hacer sin límite de tiempo, sin cacheos, sin cristal, como ese vergonzoso, vis-a-vis, del señor Iglesias, el emisario, que vaya, a la cárcel, a negociar con Junqueras en nombre de todos los españoles? Yo de verdad que me leo y me releo el reglamento y no encuentro, en ninguna parte, ese concepto de «visitas institucionales que ustedes se han inventado. En ninguna parte pone que los internos puedan recibir visitas de, atención: el presidente del Parlament, el presidente de la Generalitat, el vicepresidente, diputados, exdiputados, concejales, consellers, exconsellers, periodistas, empresarios, altos cargos de la Generalitat... No, no, no, y tampoco son visitas de autoridades, porque ni son autoridades de las que describe el artículo 49 del reglamento, ni tampoco van a visitar a los centros, van a visitar a internos concretos. Y es que, además, encima, todas esas visitas que le he dicho las hacen el mismo día. Vamos, que no se cortan. Están ustedes a punto ya de fletar un autobús con todas estas visitas. ¿De verdad espera usted que nos creamos que les están dando el mismo trato a todos los internos? ¿A todos los internos les montan ustedes fiestas de cumpleaños como a Jordi Sànchez? Sí, sí. Así lo detalla una denuncia de un funcionario de Lledoners, funcionarios a los que ustedes, de nuevo, vuelven a poner entre la espada y la pared. Dejen de dar órdenes políticas a los funcionarios. Me parecen esperpénticas las informaciones que nos están llegando, que es que, encima, ahora, parece que le han puesto un despacho a Junqueras, en Lledoners, porque, claro, con tanto trajín de visitas, pues el hombre necesita un despacho. Esto es muy grave, consellera. Y yo le vuelvo a preguntar: ¿Asegura usted que se les está tratando como al resto de los internos? Le recuerdo que estamos en sede parlamentaria y que todo esto queda grabado. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Bé, senyora diputada. Jo pensava que vostè em preguntaria perquè vostè estava preocupada pel tractament de les persones privades de llibertat, sobre la presó preventiva, una presó preventiva injustificada i desproporcionada [[aplaudiments]] , perquè vostè estaria preocupada perquè persones innocents estan rebent el tracte com si estiguessin condemnades, perquè vostè, quan fa això, no es qüestiona la presó provisional, no es qüestiona que persones innocents estiguin rebent el mateix tracte que si estiguessin jutjades i condemnades, i perquè vostè no es qüestiona que no se'ls ha tingut en compte les seves circumstàncies personals per acordar la presó provisional. Vostè, quan fa això, realment creu que estar a la presó és un privilegi? Quan vostè fa aquesta pregunta i em diu tot el que m'està dient, considera que estar a la presó és tenir un privilegi? Miri, nosaltres estem fent bé les coses, estem complint el reglament. Quan vostè fa aquesta afirmació –ja li ho vaig dir l'altra vegada–, vostè està qüestionant els funcionaris públics, els milers de funcionaris públics dels serveis penitenciaris que fan bé la seva feina i custodien els presos com s'ha de fer: garantint els drets fonamentals de les persones. Per sort, comptem amb excel·lents professionals. I sí, a Catalunya, com a la resta dels països democràtics, les autoritats tenen l'obligació i el dret de visitar les presons i visitar els presos, cosa que ningú del seu grup parlamentari, ningú, ha fet mai: visitar les presons. [[Aplaudiments.]] És més, li diré una altra cosa. [[Aplaudiments.]] Li diré una altra cosa. El fet que moltíssimes autoritats polítiques i públiques de Catalunya, d'Espanya i de fora d'Espanya vulguin visitar el vicepresident, la consellera, els consellers, la presidenta Forcadell a les presons catalanes és una constatació que són presos polítics. [[Aplaudiments.]] Vostès mateixos reconeixen que són presos polítics. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el decret que regula la gestió i el funcionament del servei de menjador escolar dels centres del Departament d'Ensenyament]] [[310-00042/12]] La següent pregunta és sobre el decret que regula la gestió i el funcionament del servei de menjador escolar dels centres del Departament d'Ensenyament i la formula la senyora Marta Ribas, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Gràcies, president. Bé, en ple procés de debat d'un nou decret que actualitzi i millori l'actual sobre menjadors escolars, volem plantejar-li, conseller, les nostre prioritats, però també alguns dubtes, algunes preocupacions sobre el text que prepara. Per nosaltres, el temps de migdia i de dinar als centre escolars és una peça clau en l'educació, ha de ser un temps coherent amb la política educativa general i, per tant, ha de ser un temps de proposta pedagògica, on també es treballin competències i valors, un espai d'alimentació de qualitat, per tant, atenent la diversitat de valors i de creences, però també amb productes de proximitat, i un espai d'equitat, on ningú en quedi exclòs ni per motius econòmics ni per necessitats educatives especials. Per garantir tot això, cal un model de gestió on la comunitat educativa s'hi pugui implicar, amb qualitat ocupacional i qualificació digna del personal que hi treballi, i que qui ho gestioni tingui proximitat amb el projecte i una clara voluntat de servei públic. L'alimentació i l'educació són drets i no poden ser mai un negoci. En aquest sentit, conseller, per nosaltres, el decret hauria d'impedir que les licitacions surtin a concurs amb una fórmula de grans lots. El preu no hauria de ser el principal condicionant. Hauria de tenir un pes importantíssim, en canvi, les clàusules socials, laborals i ecològiques. S'hauria de permetre la singularitat de projectes de gestió de model cooperatiu o comunitari, i hauria de ser imperatiu que els centres tinguin cuina i equip de cuina propi. I, a més, aquest decret hauria de facilitar formació per al personal, hauria de dotar de beques menjador suficients i de suport per als alumnes amb necessitats educatives especials i incorporar també el menjador escolar als centres de secundària amb ESO, especialment en zones desafavorides. Hi coincidim, conseller?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el conseller d'Ensenyament, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, president. Coincidim, diputada. A grans trets, li avenço que el text del decret, que en aquest moment es troba en la seva fase de primer avantprojecte, de tot el que vostè ha esmentat, no inclou, en aquests moments, qüestions de secundària, però en prenc bona nota perquè té raó. Aquest decret que està, hi insisteixo, en fase de primer avantprojecte, el fem perquè l'hem de fer de manera urgent, primer, perquè l'actual decret de menjador escolar és de 1996, d'abans de la LEC; per tant, el primer que hem de fer és adequar-lo a la LEC. Segon, perquè d'aleshores ençà ha canviat molt la concepció col·lectiva de l'espai de menjador, del mateix menjador i de l'espai posterior al menjador com un element educatiu clau, que, en aquella època, no s'hi concebia. I, després, perquè, com tots vostès, senyores i senyors diputats, saben tenim damunt la taula la directiva europea sobre contractació pública i la Llei de contractes del centre públic, que va ser aprovada per aquest mateix Parlament, i a la qual, diguem-ne, la contractació del menjador escolar s'ha d'adequar. Per tant, és evident que un nou decret és necessari. I el fem, a més a més, per aconseguir una major qualitat educativa d'aquest espai, que estigui inserit en el projecte educatiu de centre. Ho fem per assegurar la intervenció, el control i la participació efectiva de les famílies en el servei de tots els menjadors escolars, d'aquells que tenen centre amb AMPA o sense AMPA, o centre amb AMPA efectiva o centre sense AMPA, diguem-ne, realment efectiva. Ho fem per potenciar la qualitat alimentària, amb una dieta saludable i amb productes de proximitat, ecològics i de temporada. I jo li diria, que no tinc temps per explicar-ho, que té dos punts especialment clau: el decret, primer, delegació de competències. Què es pot fer? Els consells comarcals, però també els ajuntaments o també els centres. I, després, un procés de contractació que, com diu el text actual, es podrà adjudicar atenent únicament criteris de qualitat del servei. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per repreguntar, té la paraula de nou la diputada Ribas.
Gràcies, president. Bé, el tema de secundària, doncs, l'instem que l'inclogui. L'instarà, probablement, el Parlament també amb una moció que fem demà sobre pobresa infantil. A títol de resum, el temps de menjador i de migdia a les escoles ha de ser un temps de qualitat educativa i alimentària, un espai d'equitat també i això és incompatible amb el fet que s'obri, ni que sigui una mica, la porta a la mercantilització en la seva gestió. Ja tenim l'experiència amb serveis de salut, amb molts de la gestió de la dependència, de com es degrada un servei públic quan la gestió la fa algú que el que prioritza és el benefici econòmic. Per tant, benvingut un nou decret de menjadors escolars, si és per millorar, però no per repetir errors que ja sabem on ens porten. I encara té temps, conseller, escolti la comunitat educativa i no actuï d'esquena a la família.
Diputada, se li ha acabat el temps. Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies. Precisament, el decret el que vol és aturar alguns processos de mercantilització que, per la manca de seguretat jurídica, ja estaven començant a donar-se i que, en aquest curs, en especial, s'han fet evidents. Gràcies.
Gràcies, conseller. Fins aquí les preguntes a respondre oralment al Govern. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el Consell de la República]] [[317-00022/12]] Passem, ara, a les preguntes al president de la Generalitat. I la primera pregunta la formula el senyor Xavier García Albiol, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya.
Gràcies, president. Senyor Torra, hem conegut que vostè i el seu majoral, el senyor Puigdemont, han acordat utilitzar el Palau de la Generalitat per presentar el Consell de la República. Més enllà de la utilització il·legítima del Palau, per presentar un òrgan que pretén, precisament, de manera absolutament il·legítima, substituir el poder de la Generalitat, li volia preguntar: què pretenen? Si pretén convertir aquest club, aquest òrgan de la independència, aquests amics per la independència en la institució, amb una institució que suplanti l'acció de direcció política de la Generalitat?
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat. Quan vulgui.
Sí, bon dia, president; bon dia, diputat. Jo, l'hi prometo, faré un esforç per anar seguint el meu traductor Albiol-català i intentar entendre què és el que es proposa vostè amb aquesta pregunta... No ho sé, m'ha semblat que parlava del molt honorable president Puigdemont com a majoral; em sembla una falta de respecte terrible per a qui ha estat president de la Generalitat, i vostè li deu tot el respecte, a aquest president de la Generalitat; sempre, li deu tot el respecte. [[Aplaudiments.]] I sí, nosaltres ho vam anunciar en seu parlamentària, que una de les potes en les quals nosaltres volem bastir l'edifici republicà a Catalunya, una de les vies d'acció republicana era el Consell per la República. I això és el que posarem en marxa.
Gràcies, president. Per repreguntar té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. La ventaja que tenemos aquellos que creemos en la pluralidad es que podemos hablar catalán y castellano con absoluta libertad, algo que es evidente que usted no comparte ni tan solo entiende. Pero permítame que le diga que..., mire, le voy a explicar lo que ocurre de verdad. Lo que ocurre de verdad es que hace ya algunas semanas, algunos meses, el presidente del Gobierno español le está poniendo a usted una alfombra roja para que no pise el suelo, para que no se ensucie, para que no se moleste. El presidente del Gobierno español ha sido capaz de romper el consenso institucional frente a lo que está ocurriendo en Cataluña para intentar agradarles a ustedes. Y su respuesta y la de su Gobierno, única y exclusivamente, se basa en el referéndum de autodeterminación y, ahora, en el Consell de la República. Esta es su respuesta. Este Consell de la República es la materialización de un delirio que les lleva a tener una percepción absolutamente alterada de la realidad y de lo que está ocurriendo en Cataluña. Y, señor Torra, usted y su Gobierno están pisoteando la dignidad de la Generalitat de Catalunya. Sus actos demuestran que ustedes no necesitan un enemigo exterior, ustedes no necesitan un enemigo en el Gobierno de España: ustedes se han convertido en el mayor instrumento de descrédito de la propia Generalitat de Catalunya. Crear órganos paralelos de representación a las instituciones legítimas solo cabe en la cabeza de aquellos que tienen una visión absolutamente distorsionada de lo que significa la palabra «democracia. Señor Torra, hágase un favor a usted y a todos los catalanes: convoque de manera inmediata elecciones autonómicas para poner fin a este episodio, a esta pesadilla que estamos viviendo. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, president. Senyor diputat, jo li recordo que en aquesta cambra en dues ocasions, en dues propostes de resolució, es va votar que el molt honorable president Carles Puigdemont tenia la majoria suficient per ser investit president i que no va poder ser. Jo li recordo que en ple debat d'investidura del conseller Turull se'l va empresonar. Jo li recordo que no cal que nosaltres ens esforcem massa per desacreditar l'Estat espanyol, perquè es desacredita sol. Les últimes dades, si em permet..., bé, com que cada dia van passant..., però l'última –no ho sé, potser aquest matí, doncs, ja ha passat alguna altra cosa– és justament l'espectacle que estem veient en el Tribunal Suprem i tot el tema de les hipoteques. Hi ha un problema greu –hi ha un problema greu–, que és el problema del descrèdit de l'Estat espanyol, efectivament. Vostè penso que posava..., de la seva intervenció em sembla entendre que justament posa el focus aquí, no? I jo hi coincideixo plenament: és un problema que arrosseguem des de la mal anomenada «transició democràtica –seria millor «la nova restauració borbònica, per entendre'ns–, en les quals realment hem vist com reductes franquistes han quedat encara en les grans estructures de l'Estat: al Consell d'Estat, eh?, amb una nova, il·lustra membre, nomenada pel president Sánchez, la vicepresidenta Soraya Sáenz de Santamaría; en el poder judicial, en les grans elits que dominen aquest poder estatal, aquí tenim uns reductes franquistes que desacrediten l'Estat en ell mateix. I ho veiem cada dia –i ho veiem cada dia. Per això nosaltres, que volem implantar la república i que tenim un projecte de república..., per nosaltres el Consell per la República és importantíssim, i el presentarem el dia 30 al Palau de la Generalitat, sí.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la presentació del projecte de llei de pressupostos per al 2019]] [[317-00023/12]] La següent pregunta la formula la senyora Jéssica Albiach, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Sí; gràcies, president. Bon dia a totes. President, quan pensa el seu Govern començar a complir amb la seua obligació de presentar una proposta de pressupostos que posen en marxa Catalunya?
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Doncs, miri, les properes setmanes. I esperem tenir llargs debats amb vostès..., amb la CUP no sembla que sigui possible, ara per ara, tenir-los llargs, però almenys sí que voldrem presentar-vos-els i iniciar unes negociacions que esperem que siguin llargues, profitoses i que acabin amb un acord.
Gràcies, president. Diputada, quan vulgui.
Gràcies, president. M'alegro d'escoltar aquestes paraules, perquè anem tard. I anem tard perquè..., li diré algunes dades que fan que Catalunya ocupe avui set podis de la vergonya. El primer és l'atur juvenil: ara mateix més d'un 30 per cent dels joves està a l'atur i altres han hagut de marxar a l'estranger en busca d'una vida millor. En segon lloc, Catalunya ocupa el podi de la vergonya dels desnonaments: som el territori de l'Estat amb més desnonaments, i cada dia quaranta-quatre famílies –que es diu aviat– perden sa casa. En tercer lloc, Catalunya ocupa el podi de la vergonya en retallades sanitàries: ara mateix s'està invertint en sanitat un 27 i mig per cent menys que abans de la crisi. Catalunya també ocupa el podi de la vergonya en retallades educatives, que ens fan situar a la cua de la Unió Europea en inversió educativa. El finançament de les escoles bressol, la lluita contra la segregació escolar, el decret d'escola inclusiva, les beques menjador, els barracots cronificats, són temes que no poden esperar. Un altre: Catalunya ocupa el podi de la vergonya en el preu de les matrícules universitàries, és el lloc de l'Estat que les té més altes. El sisè podi: el podi de la vergonya en despesa en serveis socials, i, com a exemples, només ha aprovat un 5 per cent de totes les sol·licituds de la renda garantida de ciutadania; som els pitjors de l'Estat en llistes d'espera de dependència, i un 30 per cent dels infants estan en risc de pobresa. I acabo: el podi de la vergonya del descens salarial. Som el territori de l'Estat on més ha baixat el salari des de 2010, i ha afectat les persones que menys tenen. President, cal acabar amb urgència amb aquesta situació vergonyosa i de patiment. És probable que vostè i jo no siguem capaços de posar-nos d'acord ni en quina hora és, però almenys –almenys– espero que siguen capaços, vostès, d'abandonar la retòrica buida per un moment i la constitució de l'enèsim consell i vinguin al Parlament, que és la seu de la sobirania del poble de Catalunya, a fer política efectiva amb l'instrument polític més potent que tenen, que són els pressupostos de la Generalitat. Calen uns pressupostos que posen la vida al centre. Ja sabem que a vostè li agrada parlar de vida; doncs uns pressupostos que posen la vida al centre. Uns pressupostos que contemplen totes les sobiranies: la sobirania educativa, la sobirania sanitària, la sobirania de tindre un treball digne, la sobirania del dret a decidir, president. Totes les sobiranies –totes– per nosaltres són imprescindibles. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Miri, em quedo amb la darrera part de la seva exposició: des del «totes les sobiranies, eh? Efectivament, totes les sobiranies; parlem d'això, eh? Perquè aquests pressupostos van a parlar de vida, aquests pressupostos van a posar les persones en el centre. Jo, hi insisteixo, almenys des de la meva, diguem-ne, curta experiència política, em dona la sensació que no té cap mena de sentit la feina que nosaltres puguem fer des del Govern, des del Parlament, des dels ajuntaments, si no és per treballar per les persones. I, si em permeten algunes dades, dir-los que el Govern anterior va ser justament un govern on la preocupació social va estar més amunt que en qualsevol altre govern. Els pressupostos del 2017 es van incrementar en tres punts percentuals respecte als pressupostos anteriors en despesa social: més de 1.355 milions d'increment de despesa social sobre l'any 2015. Gairebé el 80 per cent de l'increment de la despesa total departamental es va destinar a despesa social, per a la priorització de la despesa social i d'atenció a qui més ho necessita. I nosaltres volem anar en aquesta línia. I, per tant, deixi'm agafar aquesta part positiva del seu discurs, per trobar-hi ja punts d'entesa en els quals nosaltres volem avançar. Però deixi'm també... Perquè, miri, ahir vaig tenir la sort de compartir amb uns empresaris catalans que generen riquesa en aquest país i que són molt importants, amb els amics de Cecot, una nit en què honoràvem l'excel·lència i el talent d'emprenedors d'aquest país, no? I a mi m'agrada posar unes quantes xifres, també. Vostè ha posat unes quantes xifres, doncs, que no són massa agradables, diguem-ne; jo voldria també plantejar-li altres xifres que em sembla que també són importants de la realitat d'aquest país, com per exemple que l'atur ha baixat un 5 per cent aquest mes de setembre, fins a 380.000 aturats, i que avui representen l'11,4 per cent a Catalunya i, en canvi, a Espanya és el 15,3 per cent. I vostè em dirà: «Pot haver estat una casualitat. Bé, portem seixanta-tres mesos consecutius –seixanta-tres mesos consecutius– reduint l'atur al país, fins a situar-nos en uns índexs de l'any 2008. Em sembla que és una dada important, una mica més positiva, potser, que les que vostè ens aportava abans. Per setè any consecutiu hem marcat un rècord d'exportació; per tant, em sembla que també...
President...
...és una dada molt important.
...se li ha acabat el temps.
I ja saben les dades de creixement de dinou trimestres consecutius... [[El president retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la convocatòria dels grups i subgrups parlamentaris a la Taula Permanent de Diàleg]] [[317-00021/12]] La següent pregunta la formula el senyor Miquel Iceta, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Quan vulgui.
Gràcies, senyor president. Molt honorable president, el passat 5 de juliol el Parlament va acordar encomanar-li la convocatòria dels presidents dels grups i subgrups parlamentaris per tal de constituir un espai de diàleg per facilitar acords sobre els grans temes de país. El passat 11 d'octubre la cambra va reiterar aquesta encomanda, instant-lo a realitzar-la en un termini de trenta dies. La pregunta és: senyor president, què està fent vostè per donar compliment a aquest mandat?
Respon el president de la Generalitat.
President... Diputat, tinc bones notícies –tinc bones notícies. [[Rialles.]]
Diputat, per repreguntar, quan vulgui.
Annuntio vobis gaudium magnum. Però després es diu el què, president! [[Rialles.]] En tot cas, nosaltres estem en termini –té fins a mitjans del mes vinent per fer-ho–, però ens fa l'efecte, veiem en vostè un zel especial per temes que considera potser més propis o més propers: l'hem vist amb entusiasme –bé, o no tant– presentar el Consell Assessor per al Fòrum Cívic i Social, l'hem vist també amb entusiasme parlant del Consell per la República, però en canvi no el veiem..., o potser és que ho està fent discretament, i m'agradaria conèixer-ho, saber si està treballant per una cosa que és un mandat parlamentari. Nosaltres hem advertit algunes vegades que fer institucions que no tenen encaix en les nostres lleis té alguns riscos; entre altres coses, erosionar el paper de les institucions que sí que estan reconegudes en el nostre marc legal. En tot cas, també l'hem vist, doncs, com, per exemple, no assistia a la cimera del Corredor Mediterrani o –abans ha estat esmentat– al lliurament dels premis Planeta... Ens fa l'efecte que vostè es preocupa només de mig país, i voldríem que ens ho desmentís, voldríem que ens digués: «No, no, és que les coses que estic fent no són conegudes. Nosaltres, la veritat, creiem que sense debat Catalunya endins, sense un diàleg entre les forces polítiques catalanes, no podrem avançar. I, per tant, hem de començar aquest diàleg, i la cambra l'ha emplaçat a vostè a iniciar-lo, aquest diàleg que parteix del respecte. I aprofito aquesta pregunta també, senyor president, per apel·lar a la seva autoritat, la seva proximitat als CDR: si us plau, per afavorir el respecte, el diàleg entre partits, que no assaltin seus de partits polítics. Jo crec que els podria aconsellar en aquesta direcció; seria un bon consell per a la república. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Iceta. Per respondre de nou, té la paraula el president. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputat, si alguna cosa fem és complir els mandats parlamentaris, eh?; d'això no en tingui cap mena de dubte. El nostre mandat parlamentari, penso que va quedar clar en el discurs d'investidura: nosaltres ens proposem anar de la restitució a la constitució, i en això estem. I vam prendre també, en l'últim pla de govern, una sèrie de compromisos, que els estem executant, eh? I, efectivament, nosaltres vam dir que posaríem en marxa un consell per la república, i efectivament es presentarà el dia 30 al Palau de la Generalitat. Nosaltres vam dir que iniciaríem tot el debat constituent, i efectivament n'hem constituït la primera peça, que és aquest consell assessor, i estic entusiasmat –estic entusiasmat– de tenir una personalitat com Lluís Llach i tot un conjunt de membres que em sembla que els sorprendran per la seva pluralitat, per la seva transversalitat i perquè apel·len a moltes sensibilitats del país. Nosaltres vam dir que aprovaríem totes les lleis socials que havien estat suspeses pel Tribunal Constitucional, i ho farem. Nosaltres vam dir que tenim la intenció de restituir el president Puigdemont, i és el nostre objectiu. Per tant, tots aquests compromisos els farem. I, efectivament, nosaltres vam votar, gràcies a una proposta seva, i la cambra s'hi va posar d'acord, que iniciaríem aquesta taula pel diàleg. I nosaltres tenim una data, i els volem proposar –i ho farem formalment aquests propers dies, demà, demà passat, a tots vostès, si els va bé–, doncs, que el 16 de novembre..., ens semblava que dintre de termini era una bona data per poder-nos reunir. Per nosaltres és tan important com per vostès, aquest diàleg. Però un diàleg seriós, un diàleg honest, un diàleg profund, un diàleg que aquest país necessita, i, per tant, estem disposats a fer tots els passos possibles. I serà, doncs, molt interessant veure si, efectivament, aquesta taula que nosaltres convoquem ens pot servir també, a tots nosaltres, per aprofundir en aquest diàleg que estem demanant. Diu que jo és que només treballo per a la meitat del país. Miri, és que només aquesta setmana, o aquestes últimes setmanes, jo ahir presidia l'acte de la nit de la Cecot, vaig presidir l'acte de Pimec, vaig presidir l'entrega de Premis de Recerca. Jo no estic només treballant per a la meitat d'un país, estic treballant per al país sencer, per als 7 milions i mig de catalans. I estic intentant, en una situació extremadament difícil i complicada, trobar una sortida, una sortida que passa per dos punts ineludibles: la llibertat dels presos polítics i el dret d'autodeterminació de Catalunya.
President, gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el Fòrum Cívic i Social per al Debat Constituent]] [[317-00025/12]] La següent pregunta, la formula el senyor Sergi Sabrià, en nom del Grup Parlamentari Republicà. Quan vulgui.
Benvolgut president, celebrem que ahir es posés la primera pedra del Fòrum Cívic. Per a nosaltres aquesta és una eina fonamental per posar sobre la taula el país que volem i que, a més a més, que aquest encàrrec recaigui sobre Lluís Llach, també ens sembla una molt bona decisió. Tenim clar que és una oportunitat per donar veu a tota la ciutadania, i no només donar veu, sinó també capacitat de decisió, que la gent ha de ser la protagonista principal. Aquesta és una proposta que, des d'Esquerra Republicana, sempre hem defensat, un instrument molt potent per apoderar els nostres ciutadans, per enfortir el nostre sistema democràtic, per avançar cap a la república, perquè no hi ha res més republicà que apoderar els nostres ciutadans i que tinguin capacitat de decidir quin és aquest país millor que volem construir per a tothom. Aquest diàleg ens ha de fer ser capaços d'arribar a totes les sensibilitats del país, a totes, no ens ha de fer por innovar en l'àmbit de la participació, però tampoc copiar i, per tant, tenim referents com Escòcia o Irlanda, que segur que ens serveixen. I, president, en definitiva, l'èxit o el fracàs d'aquesta proposta dependrà, al final, de quanta gent s'hi impliqui, de quantes persones se sentin interpel·lades. En la mesura que arribi a la diversitat de la ciutadania del país, serà un èxit o no ho serà. I aquesta és la nostra pregunta, president: com ho plantegem perquè arribi a tot arreu? L'èxit hi serà en la mesura que el Fòrum sigui reconegut com una eina eficaç per al conjunt dels ciutadans, com un instrument potent per pensar, per discutir el país que volem entre tots, independentment que aquells que hi participin vulguin la independència o vulguin un referèndum o no el vulguin. Qui no vol parlar, escoltar o discutir amb els altres ciutadans sobre el país que volem? Qui no vol parlar d'educació? Qui no vol parlar sobre sistema energètic? Qui no vol parlar sobre habitatge? Quines idees ens aportarà la ciutadania en aquesta qüestió fonamental? President, si aquest fòrum és una conversa entre els independentistes convençuts serà un exercici interessant, però de transcendència molt limitada. Si aquest fòrum és una gran conversa entre els republicans, entre les tres quartes parts dels ciutadans, serà un èxit important i una aportació transcendent al nou país que hem de construir, però si aquest fòrum trenca totes les barreres, si arriba a tots els racons, si tothom s'hi sent interpel·lat, voti el que voti i pensi el que pensi, ens farà créixer com a país, ens farà forts com a societat i haurem avançat...
Se li acaba el temps.
...republicanament com mai no ho havíem fet abans.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. Era una bona intervenció per aplaudir. Sí, sí, hi estic totalment d'acord. [[Rialles.]] Efectivament, és així, és la gent, és que en aquest país és la gent. O sigui, tot el que ha passat en aquest país no es pot entendre si no és per aquest apoderament social que ha agafat la ciutadania, que pren decisions i que diu: «Escolti'm, em sento sobirà, em sento sobirà per tirar endavant. I, per tant, si no arribem –efectivament, hi estic d'acord– a aquest gran gruix, a aquests consensos que ara mateix ja hi ha a la societat catalana, sempre estem dient aquests tres grans consensos al voltant dels quals hi ha el 80 per cent de la població catalana, que és: u, que ja no sent la institució monàrquica com una cosa pròpia i se sent republicà, perquè ha arribat a la convicció profunda que la via republicana és l'única via que al segle XXI li pot garantir aquesta llibertat, aquest apoderament que sent el ciutadà; dos, que no està d'acord amb la repressió i, tres, que vol una solució acordada, negociada i amb un referèndum vinculant internacionalment. Si no som capaços d'arribar a aquest 80 per cent, estaria d'acord amb vostè que segurament aquest fòrum no hauria respost a les expectatives que ens plantegem. Però per arribar a aquí per a mi el més important és que aquest consell assessor, que el president Llach, se sentin completament independents i autònoms per tirar endavant aquest projecte. Això em sembla molt rellevant. Em sembla molt rellevant perquè no m'agradaria que es veiés com que l'ombra del Govern estigués darrere d'aquest organisme, al contrari. Nosaltres hem volgut escollir una persona com Lluís Llach, que em sembla que és una persona d'una gran transversalitat, molt més enllà del que significa Llach per a l'independentisme, penso que també arriba a àmplies capes del sobiranisme i del dret a decidir, i que sigui ell qui tiri endavant, amb tota la resta de companys i companyes que formaran aquest consell assessor, aquesta idea d'un gran espai de debat. Si fa quaranta anys vam ser capaços, amb el Congrés de Cultura Catalana, d'implicar el conjunt de la ciutadania, aquest Fòrum Cívic i Social per al Debat Constituent ha de ser també, amb aquesta mateixa intenció, ha de ser també la llavor d'aquest gran debat constituent que aquest país es mereix. Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la deriva de la política internacional del Govern de l'Estat espanyol]] [[317-00024/12]]
La següent pregunta la formula el senyor Albert Batet, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, president Torrent. Molt Honorable president Torra. El model d'estat..., la crisi d'estat de l'Estat espanyol és greu, afecta molts àmbits, afecta diferents estaments. Ara ja no és només el ridícul de la monarquia espanyola i la seva manca de credibilitat, ara ja no és només l'evident crisi de fiabilitat i de confiança del sistema judicial, crec que la crisi de les hipoteques, amb la Manada, etcètera, etcètera, ja és inaguantable. Ara ja no és només que no existeix separació de poders a l'Estat espanyol, ara també és en tot l'àmbit diplomàtic, en tot l'àmbit de relacions internacionals, en tot l'àmbit econòmic comercial que també té a veure amb l'àmbit internacional. Com deia Josep Pla: «No hi ha res que s'assembli més a un polític espanyol de dretes que un polític espanyol d'esquerres, i això té un exemple molt evident, que es diu el senyor ministre Josep Borrell, que és el que s'assembla més a un ministre espanyol de dretes que, fins i tot, a més a més de parlar de «desinfectar quan parla dels presos polítics, ara és un ministre accionista, que es beneficia d'informació privilegiada pel cas Abengoa, i encara no ha dimitit, cosa que també succeeix sovint amb els ministres espanyols de dretes del Partit Popular. En aquest sentit, les vergonyes del ministre Borrell a Espanya no li sap greu tapar-les passant vergonyes internacionals, fent diferents efectes, com han pogut veure durant aquests dies, sobre cònsols, cessament de cònsols honoraris que hem vist, per exemple, l'últim –que se suma al de Filipines, Letònia, Bulgària i Finlàndia–, el de Grècia, que ha estat cessat per assistir a una manifestació. O els ridículs boicots que l'Estat mateix defensa, el senyor Borrell, com el senyor Morenés en l'últim festival Smithsonian, a Washington, amb el mateix president de la Generalitat, amb vostè mateix. I el darrer cas, més greu, el senyor Borrell ha retirat l'estatus diplomàtic com a delegat del Govern de Flandes, justament per unes declaracions del president del Parlament, el senyor Peumans –a qui donem tot el màxim suport–, per donar suport a la presidenta Forcadell. Què li deu passar a l'Estat espanyol amb els presidents del Parlament –ja siguin de Catalunya o de Flandes– que per deixar votar, o per parlar, o per expressar, tenen efectes polítics? Li preguntem per aquesta greu derivada de la política internacional de l'Estat espanyol, senyor president.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; president. Gràcies, diputat. Sí, sí, té tota la raó, i de fet ahir vam viure potser el darrer episodi d'aquesta deriva internacional de l'Estat espanyol, amb aquella aprovació, realment indignant, decebedora, de la venda d'armes a l'Aràbia Saudita entre el PSOE i el PP. És una cosa absolutament inexplicable, em sembla, per a qualsevol demòcrata, per a qualsevol defensor dels principis dels drets civils i de les llibertats. És una cosa que no..., ni la senyora Merkel s'atreveix a fer i, en canvi, aquí hem vist com ha passat. Com, al pas que anem, té tota la raó, jo calculo, hem fet els nostres càlculs, pensem que per Nadal ja no quedarà cap cònsol a Barcelona, perquè diguem-ne que l'esperit anihilador consular del senyor Borrell s'ha activat amb una potència extraordinària, realment. Sap molt de greu per un a govern que pretén dialogar amb nosaltres, doncs, que hi hagi ministres, com el senyor Borrell, que són un autèntic obstacle, però un obstacle immens al mig del camí per arribar a qualsevol mena d'acord. El senyor Borrell –ell ho va dir públicament– dedica el cent per cent del seu temps a combatre el que en diu ell la «propaganda separatista, oi? Bé, resulta que el senyor Borrell, imagini's, si està tan ocupat amb això, és molt difícil que tingui temps per ocupar-se de qualsevol altre tema. Penso que la seva obsessió versus l'independentisme català és realment un dels obstacles ara mateix més seriosos perquè el diàleg entre els governs d'Espanya i de Catalunya puguin tirar endavant. I nosaltres com ho combatrem? Doncs amb més política internacional, amb més acció exterior, sortint cada vegada més als països estrangers a explicar el cas català i que el cas català..., demanar aquesta mediació internacional per a Catalunya, per la situació gravíssima de tenir presos polítics i exiliats i pel dret a l'autodeterminació. Miri, jo vaig tenir l'oportunitat d'estar a la Universitat de Ginebra i fer una exposició sobre aquest assumpte. I els asseguro que en un país que està acostumat a fer, o que en els últims cinc anys ha fet quaranta-cinc referèndums nacionals, els va costar molt, molt, molt d'entendre que per fer un referèndum et posin a la presó o et peguin per anar a votar, molt, els va costar d'entendre. Per tant, el món no està entenent res del que està passant a Espanya i aquí és on nosaltres hem de ser més actius i explicar realment la gravetat del conflicte català.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les llistes d'espera en l'àmbit sanitari]] [[317-00020/12]] La següent i darrera pregunta la formula la senyora Inés Arrimadas, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. Señor Torra, en estos momentos hay centenares de miles de catalanes que tienen mucha prisa –mucha prisa. Prisa porque están en una interminable lista de espera en la salud pública; lista para hacerse una prueba diagnóstica, para tener una cita con el especialista o incluso para una operación. Ciudadanos hoy presenta, en este Pleno, una ley para mejorar la gestión de las listas de espera. ¿Qué le parece a usted como presidente que los grupos que dan apoyo a su Gobierno hayan presentado una enmienda a la totalidad?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Doncs, miri, jo li responc que les llistes d'espera continua sent una prioritat del Govern. En el debat de política general penso que vam tenir oportunitat de contrastar una sèrie de xifres, que no estàvem del tot d'acord, les seves i les nostres, però que ja indicaven unes millores, que estem fent auditories de registres i que, sobretot, tenim en marxa un decret per pal·liar aquells punts que encara no hagin pogut acabar de resoldre les llistes d'espera.
Per repreguntar de nou, té la paraula la senyora Arrimadas.
Gracias, señor Torra. Nuestros datos eran de la página web de la Generalitat, si ustedes están mintiendo, es una buena ocasión para decírselo a todos los catalanes. Pero mire, nosotros queremos hacer un debate serio porque no solo se trata a la hora de hablar de listas de espera de cuántos recursos ponemos en sanidad, que evidentemente es una cosa muy importante, que ya hablaremos en los presupuestos de dónde ustedes podrían meter y encontrar más dinero para reducir las listas de espera, sino que también hay un evidente problema de gestión. Le pongo un ejemplo, en Tarragona para hacerse un TAC, trenta días de espera; en Reus, a quince minutos, un cuartito de hora, unos trescientos días de lista de espera; en la ciudad de Barcelona, mamografía en un centro hospitalario, más de ciento veinte días de espera; en otro centro hospitalario, quince días apenas. ¿No se da cuenta de que hay un evidente problema de gestión? Y ustedes bloquean nuestra ley que viene, precisamente, a hablar de esto, a escuchar a expertos, a asociaciones de pacientes, a llegar a un acuerdo político, pero a ustedes esto les da igual. Porque al señor Torra lo que le importa es el procés, lo que le importa es el referéndum y lo que le importa es la independencia, porque ustedes lo que tienen es una obsesión. Para eso sí que tienen prisa, para crear chiringuitos. ¿El chiringuito de hoy es un consell assessor per a la reducció de les llistes d'espera? No, és un consell assessor per a l'impuls d'un fòrum cívic i social per al debat constituent. ¿Que a quién tiene de estrella invitada? A su amigo el señor Lluís Llach. Como le gusta crear chiringuitos para el procés, como les gusta crear chiringuitos para el procés, donde ponen a dedo a sus amigos, mientras en el Parlament bloquean una ley para hablar de listas de espera. Además, chiringuitos, insisto, que no convencen ni a la mayoría de los suyos, señor Torra, que ustedes, ya no es que sean procesistas, es que son «chiringuitistas, que vamos a tener que incluir esa nueva palabra en el diccionario para describirles a ustedes. Mire, no se crea que todo lo que tiene usted enfrente es el chollo del señor Sánchez, en Moncloa, no se confunda –no se confunda–, porque ustedes han roto la sociedad catalana para nada, han roto la sociedad catalana para perjudicar a los catalanes. Ya sé que usted no me va a hablar de listas de espera –no espero que usted me hable de listas de espera, la verdad–, pero solo le pido una cosa: por favor, pídale a sus grupos parlamentarios que no bloqueen una ley para que sí que pueda venir...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...la gente que sí les importa las listas de espera. Muchas gracias. [[Aplaudiments. El president dona la paraula al president de la Generalitat.]]
Sí; gràcies, president. Diputada, ja em temia que no acabaríem parlant de la llista d'espera, sinó d'això dels chollos i dels chiringuitismos, i tal. Està bé, això dels chiringuitismos, trobo que és un neologisme, consellera, que hauríem de veure com..., com daixò. Perquè és que vostès sempre van aquí, és a dir..., jo, miri, portava sobre les llistes d'espera..., pensava que podríem tenir un debat correcte, jo li volia dir que treballem en un decret llei que ens ha de permetre més rapidesa i avançar en la solució. Per això nosaltres..., perquè estem treballant, perquè hem fet auditories, perquè hem parlat amb els hospitals, amb els metges, perquè sabem on hi han aquests problemes –aquests problemes–, efectivament. I vostè em diu: «Oh, i d'on trauran els recursos? Miri, per exemple, vol... Sap que li contestaré? S'ho pot imaginar, no? Doncs del dèficit fiscal. És que és evident que trauríem els recursos del dèficit fiscal. Vol que li torni a insistir amb la dada que li vaig dir en el discurs que vam tenir de debat de política general? Saps què ens costaria fer un Moisès Broggi? Sap què ens costaria? Tres dies i mig de dèficit fiscal, eh? I aquest és el tema, i és el tema al que hi tornarem sempre. Perquè amb els actuals pressupostos, amb els actuals recursos, nosaltres, efectivament, podem gestionar-los millor, podem auditar allà on tenim problemes, podem veure on podem trobar unes solucions, podem fer un decret llei, podem fer tot, i s'està bolcant el Departament de Salut, justament per evitar les llistes d'espera, i perquè és un tema que ens preocupa. I és un tema que ens preocupa enormement. [[Veus de fons.]] Sí, sí... Ens preocupa, com ens preocupa com va l'economia catalana. I jo, per exemple, ahir, estava presidint, doncs, la Nit de l'Empresari, de Cecot... –que, per cert, eh?, com li passa a la consellera de Cultura–, no vaig veure tampoc a ningú de vostès acompanyant els empresaris del Vallès. No ho sé..., potser és que tampoc forma part dels problemes reals de la gent acompanyar els empresaris del Vallès. Però també estaria bé que, de tant en tant, es deixessin caure en algun d'aquests actes, no? I, per tant, jo li he de dir que aquest Govern... –com li ha explicat, eh?–, aquest Govern governa –governa– per a tots els catalans, però té també un objectiu claríssim, un objectiu que vam compartir amb més d'1 milió i mig de catalans el dia Onze de Setembre, que és fer la república catalana. Efectivament, aquest és el nostre objectiu final. Gràcies.
Acabada la sessió de control... [[Situació de compatibilitat de diputats]] [[234-00001/12 a 234-00009/12, 234-00011/12 a 234-00014/12, 234-00016/12 a 234-00035/12, 234-00037/12 a 234-00077/12, 234-00079/12 a 234-00080/12, 234-00082/12, 234-00084/12 a 234-00093/12, 234-00095/12 a 234-00105/12, 234-00107/12 a 234-00110/12, 234-00113/12, 234-00115/12 a 234-00118/12, 234-00120/12 a 234-00137/12, 234-00139/12 a 234-00141/12 i 234-00143/12 a 234-00148/12]] ...passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la situació de compatibilitat de diputats, atès... Sí, senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Potser no li he deixat acabar la frase, només volíem demanar votació separada i fer explicació de vot en aquest punt de l'ordre del dia.
Votació separada, exactament, de què?
Doncs, miri, dels expedients –234, tots ells– 19, 84, 85, 87, 89, 113 i 107, corresponents als senyors Jordi Sànchez, Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Turull, Josep Rull, Carles Puigdemont i Antoni Comín. De tots aquests, nosaltres ens haurem d'abstenir, perquè són persones que estan suspeses o fugades, en el cas del senyor Comín, i, per tant, entenem que no procedeix que aquest Parlament es pronunciï, en aquest moment, sobre la compatibilitat de les seves activitats, donat que aquests diputats estan suspesos, i, per tant, no tenen vigents els seus drets parlamentaris i no hi ha cap compatibilitat sobre la qual pronunciar-se. [[Vidal Aragonés Chicharro demana per parlar.]]
Sí, senyor Aragonés?
Sí, per una qüestió d'ordre que, a la vegada, també es transforma en una explicació de per què aquest subgrup no votarà. Si..., veient el que se'ns trasllada avui, que és un únic expedient per resoldre totes les incompatibilitats –o les possibles compatibilitats, podrien ser totes dues situacions–, la resposta a la pregunta que ens hauríem de fer és: què passaria si féssim una única votació, que és el que ens porta el dia d'avui i en únic expedient, amb independència després que es pugui fer o demanar votació separada, si es demana i si s'acorda. I això ens portaria un problema, molt senzill: que si tinguéssim, amb relació a un diputat o a una diputada dels 134 que se'ns traslladen a votació, la consideració de que no hi ha compatibilitat, hauríem de votar en contra i estaríem votant en contra també de la resta. Per tant, en la configuració d'un únic expedient, i així també ho vam plantejar en la Comissió de l'Estatut dels Diputats, pensem que no és dona la tramitació correcta de la qüestió de compatibilitat. I al respecte, també, per tenir en consideració, dos elements: el primer, el que fa referència a la interpretació literal de la norma. Si algú va i mira què estableix l'article 18.2 del Reglament, veurà que quan l'article 18.2 parla d'aquesta qüestió, ens parla de «propostes –propostes– i no «proposta. Per tant, està parlant de diferents propostes i, per tant, estan pensant en una tramitació separada. Si algú també llegeix amb un cert deteniment l'article 18.5 del Reglament veurà que parla de «dictàmens i no «dictamen; per tant, està pensant en una tramitació separada. Fins i tot, diu, expressament, «per cada diputat o cada diputada. I després, també, si hi ha algú que té dubtes amb relació a la interpretació d'aquests dos subapartats de l'article 18, haurà d'anar als antecedents del que ha passat en aquesta cambra...
Senyor Aragonés, li demano que vagi acabant, si us plau.
Vaig acabant, però haure d'explicar el perquè.
I tant! Endavant.
Si no em deixa..., ho dic perquè m'ha demanat..., si considera que no puc parlar..., però el «vagi acabant, hauré d'explicar el perquè. I deia, senyor president, que, evidentment, si algú té dubtes de com s'ha d'interpretar això, també pot anar als antecedents d'aquesta cambra. I alguns o algunes dels que porten més anys recordarà que alguna vegada fins i tot s'havia fet de forma separada. Això sí, el fet de que ara algun grup pogués demanar una votació separada no resol un defecte de nul·litat sobre la totalitat del procediment en la mesura que s'ha tramitat en un únic expedient. Nosaltres ja vam avançar que no l'impugnaríem per un tema d'economia administrativa o economia processal, per no provocar 134 votacions, però sí que volíem que quedés constància de que no s'estava tramitant correctament, perquè en una altra legislatura perfectament podríem demanar que es fes de manera separada. [[Pausa llarga.]]
Si no hi ha cap més petició amb relació a això, votarem tal com s'ha demanat: primer, els expedients que s'han sol·licitat votar separadament i, després, votarem la resta del dictamen procedent de la Comissió de l'Estatut dels Diputats. Els expedients que s'han sol·licitat que es votessin separadament, si no m'he equivocat, són el 87, 89, 19, 113, 84, 85 i 107. Sí? [[Pausa.]] Per tant, procediríem a votar, inicialment, aquests expedients i, després, en una segona votació votaríem la resta. Per tant, votarem aquest llistat d'expedients, que no repetiré, i després votarem la resta. Comença la votació. Aquests expedients queden aprovats per 83 vots a favor, cap en contra i 40 abstencions. Passem ara a votar, tal com hem dit, la resta d'expedients del dictamen de la Comissió de l'Estatut dels Diputats. Comença la votació. Aquests expedients queden aprovats per 123 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya per tal de garantir la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial (debat de totalitat)]] [[200-00001/12]] Passem ara sí al següent punt de l'ordre del dia, el tercer punt, és el debat de totalitat sobre el Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya per tal de garantir la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presenta la iniciativa la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella. Els demano que si han d'abandonar l'hemicicle ho facin en silenci i ràpidament. Gràcies.
Bon dia, president del Parlament. Diputades, diputats, m'adreço a vostès per tal de presentar i d'explicar el perquè del projecte de llei que té per objecte la modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya per tal de garantir la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. Aquesta és la primera iniciativa legislativa del Govern que ha tingut entrada al Parlament en aquesta legislatura i fou publicada al butlletí oficial d'aquesta cambra el 5 de juliol d'enguany per iniciar el corresponent procediment parlamentari. Durant la passada legislatura la Comissió de Justícia, i en sessió de 25 de maig de 2017, va adoptar la Resolució del Parlament de Catalunya sobre la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial, presentada el febrer del 2017 pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Aquesta resolució, impulsada per les associacions que defensen els drets de les persones que pateixen discapacitats sensorials, instava el Govern de Catalunya a estudiar i presentar la corresponent modificació del Codi civil de Catalunya per a fer efectiu el dret a la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial en matèria testamentària. El Govern, en tot cas, apuntar també que aquesta proposta –i, per tant, la tardança en la tramitació parlamentària– és també una de les afectades –en aquest cas, aquest projecte de llei– de l'article 155 de la Constitució espanyola. El Govern, l'actual Govern, ha donat compliment a la resolució parlamentària esmentada i, per mitjà del Departament de Justícia i de la seva Comissió de Codificació de Catalunya, ha estudiat i ha donat forma al projecte de llei que avui tinc l'honor de presentar-los. Hem sol·licitat que la tramitació d'aquest projecte de llei es dugui a terme pel tràmit d'urgència, perquè considerem que es compleixen tots els requisits per fer-ho. En primer lloc, es tracta d'un text breu, només són quatre articles, que es veuran modificats, elaborats a instància del Parlament i de les organitzacions interessades. I que suposa, com els apuntava, remoure els obstacles que impedeixin el ple exercici per al col·lectiu de persones afectades modificant unes previsions legals que avui tenen un caràcter clarament discriminatori. En canvi, encara que les característiques del text legal que avui presentem també ho permetrien, no hem volgut proposar-los la tramitació en lectura única per tal que els grups parlamentaris i les entitats que varen impulsar aquesta iniciativa hi puguin introduir, si s'escau, aquelles millores que considerin convenients o necessàries aprofitant el tràmit d'esmenes. Com assenyala el projecte de llei les persones amb discapacitat sensorial són aquelles que pateixen o bé una disfunció o una discapacitat, o tenen un hàndicap visual, auditiu o verbal que limita les seves capacitats, les seves facultats de comunicació, expressiva i receptiva, i que, per tal de subvenir les seves necessitats específiques, és convenient adoptar les mesures oportunes per aconseguir la igualtat de tracte o d'oportunitats en l'exercici dels seus drets i deures com a ciutadans i ciutadanes. Per tant, podem dir que la finalitat d'aquesta iniciativa és aconseguir un tracte igualitari de les persones amb discapacitat sensorial respecte de les altres persones que no en tenen, sobretot en l'exercici dels seus drets a l'hora d'atorgar testament davant del notari. Així com també perquè puguin intervenir, en qualitat de testimonis, en l'acte d'atorgament del testament per una altra persona. Es tracta, en definitiva, de modificar les disposicions del Codi civil en matèria testamentària que estableixen restriccions vers les persones amb discapacitat sensorial que poden qualificar-se de discriminatòries, ja que el fet de tenir una patologia determinada no té per ella mateixa per què constituir una limitació a l'hora de realitzar determinats actes amb eficàcia jurídica. A més, aquestes dificultats sensorials es poden veure compensades i suplertes amb alternatives de comunicació no verbal o amb l'ús de mitjans tecnològics que atorguen la fiabilitat i la seguretat jurídica equivalent a la que es produeix en les actuacions d'una persona que no pateix aquest tipus de discapacitat. L'altra via que se segueix per garantir la igualtat de drets i la no discriminació és suprimir les expressions recollides en el Codi civil vigent, Codi civil de Catalunya vigent, que identifiquen les persones com a sordes, cegues o mudes, ja que la desaparició d'aquestes expressions pot contribuir a eliminar també l'estigmatització que deriva d'aquesta discapacitat, que, com és obvi, és susceptible d'una àmplia gradació i classificació, segons els casos. Concretament, aquest projecte de llei proposa la modificació de quatre articles del llibre quart del Codi civil de Catalunya, relatiu a les successions i que són: l'article 421.8, que fa referència als testaments atorgats per persones amb discapacitat sensorial, del qual se'n suprimeixen les paraules «cec, «sord, «mut o «sordmut; l'article 421.10, apartat segon, per tal que ja no sigui necessària la intervenció de testimonis quan el testador sigui una persona amb discapacitat sensorial. L'article 421.11, del qual es proposa eliminar l'apartat segon, lletra b, amb la finalitat que les persones amb discapacitat sensorial també puguin intervenir en qualitat de testimoni en l'atorgament del testament per part d'altres persones. L'article 421.14, relatiu al testament tancat, és a dir, al testament que és escrit pel testador o per una altra persona per encàrrec seu, que és introduït en un sobre, de forma que no es pugui extraure el testament sense esquinçar-lo, i amb relació al qual s'elimina la prohibició d'atorgar testament tancat per part de les persones cegues, que encara consta a l'apartat cinquè d'aquest precepte, del nostre Codi civil. En definitiva, amb la modificació dels esmentats articles del llibre quart del Codi civil de Catalunya, relatiu a les successions, aquesta iniciativa pretén que les persones amb discapacitat sensorial no pateixin cap discriminació per raó de la seva discapacitat sensorial, en l'exercici dels drets i les llibertats que els corresponen com a ciutadanes i ciutadans, en l'àmbit del dret civil de Catalunya. Crec sincerament que totes i tots ens podem felicitar si tramitem i aprovem aviat una iniciativa com aquesta, que compleix amb el nostre ordenament, amb la Convenció de les Nacions Unides sobre els drets de les persones amb discapacitat, coneguda com «la convenció de Nova York de l'any 2006, així com amb la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea i, en particular, amb els seus articles 21 i 26, relatius a la no discriminació i a la integració de les persones amb discapacitat. Certament, no es tracta d'una iniciativa aïllada, sinó d'un pas més, que s'afegeix als que ja hem anat fent i hem fet al llarg de la nostra història i els que volem fer en el futur immediat. A Catalunya, sempre hem estat capdavanters en molts àmbits que tenen a veure amb el reconeixement i la protecció dels drets de les persones. Si fem un repàs de totes les lleis aprovades en l'àmbit del dret privat, en especial en el dret civil, des de l'adaptació de la compilació del dret civil de Catalunya a la Constitució, l'any 82, constatarem que no hem deixat de treballar per oferir i posar a l'abast de la ciutadania unes eines el més rigoroses, elaborades, adients, i sobretot, justes que fos possible. De la mateixa manera, també hem estat atents a les necessitats que han anat sorgint en el si de la nostra societat, a l'evolució d'aquestes necessitats, impulsant i adaptant el nostre dret, sempre que ha estat necessari, per donar resposta a aquestes necessitats canviants de la nostra ciutadania. En aquest sentit, com recorda la Llei 25/2010, de 29 de juliol, del llibre segon del Codi civil de Catalunya, relatiu a la persona i a la família, que ja es va fer ressò i, per tant, aplicava els principis de la convenció de Nova York del 2006 en recollir una diversitat de règims de protecció de les persones amb discapacitat, vinculats o no a la figura de la incapacitació, i en afirmar que les referències del llibre segon a la incapacitació i a les persones incapacitades s'han d'interpretar d'acord amb la Convenció de Nacions Unides, en el sentit menys restrictiu possible de l'autonomia personal. Aquesta sensibilitat també es va posar en relleu a les lleis aprovades per aquest Parlament durant l'anterior legislatura en l'àmbit del dret civil. En primer lloc, la Llei 3/2017, de 15 de febrer, del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, relatiu a les obligacions i els contractes, no únicament va posar a l'abast de les persones un ampli ventall de tipus contractual –el més paradigmàtic de tots és la compravenda, amb una regulació moderna, actual, dinàmica, adaptada a la normativa de la Unió Europea i que està a l'alçada de les legislacions europees més avançades–, també ens va permetre atendre la reivindicació de les famílies que tenen a càrrec persones amb la capacitat modificada, desposseïda del dret de sufragi actiu i passiu, en el tràmit judicial de modificació de la capacitat, en el sentit de preveure que l'autoritat judicial s'hagi de pronunciar expressament amb relació al dret de sufragi a l'hora de decidir sobre la modificació de la capacitat de la persona. Poc temps després, la Llei 10/2017, de 27 de juny, de les voluntats digitals, va voler posar a disposició de les persones una eina que fins ara no teníem. Tant la Llei del llibre sisè del Codi civil, relatiu a les obligacions i els contractes, com la Llei de les voluntats digitals han estat objecte d'impugnació pel Govern de l'Estat. Més amplia en el primer cas i més acotada en el segon. En aquest cas..., situació davant de la qual només puc refermar de nou i demanar explícitament que nosaltres defensem la competència exclusiva d'aquest Parlament en matèria de dret civil. I reclamar de nou la retirada d'un i altre recurs. Però, dit això, també em sembla convenient destacar del 2018, que s'està plantejant la conveniència que el Congrés dels Diputats elimini totalment les restriccions del dret de sufragi que encara pateixen les persones amb la seva capacitat modificada i que també s'estigui tramitant en aquella cambra, doncs, la regulació estatal de les voluntats digitals. Primer de tot, agrair que segueixin l'estela d'aquest Parlament i, en segon lloc, també recordar-los que no envaeixin les competències d'aquest Parlament i ,per tant, les competències que tenim com a país. La Llei del llibre sisè, de voluntats digitals, i el projecte de llei que avui presento constitueixen exemples recents de la feina que s'ha fet i es segueix fent en el si de la Comissió de Codificació de Catalunya, l'òrgan col·legiat adscrit al Departament de Justícia, que té per objecte l'elaboració de propostes de revisió, actualització i desenvolupament del dret privat de Catalunya, en especial del dret civil. Aprofito per avançar-los avui, aquí, que en els propers dies procedirem a renovar la Comissió de Codificació i els òrgans que la integren. I que ho farem, per primera vegada en la seva història, de forma totalment paritària. Un exemple que espero que també segueixin altres comissions de codificació. No únicament això, sinó que, a diferència de les darreres legislatures, tornarem a activar i nomenar la Secció de Persona i Família, i ho farem des de la sensibilitat que els comentava, amb la voluntat d'atendre totes les qüestions que afecten la igualtat, els drets i els interessos de les persones, en una societat canviant. Amb la voluntat d'atendre les qüestions de gènere, els drets dels infants, dels menors d'edat, les noves formes de família i la protecció de la vellesa, entre d'altres objectius. Com els he avançat, el projecte de llei que avui els presento, sorgeix d'una iniciativa d'aquest Parlament, que novament es fa ressò de les inquietuds i les reivindicacions justes que els fan les persones i els grups socials i ens demana que aprofundim en la implementació de la Convenció de Nacions Unides, la de Nova York, de 2006, sobre els drets de les persones amb discapacitat. I també, com deia abans, de la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea que, com no podia ser altrament, aposta per la inclusió i la no discriminació de totes les persones. Es tracta d'una iniciativa adoptada per aquest Parlament, amb el màxim consens entre tots els grups parlamentaris, que el Govern ha estudiat i treballat per retornar-la de nou al Parlament, amb la voluntat i amb l'esperança de mantenir aquest ple consens en la seva tramitació, i amb el desig que, ben aviat, puguem celebrar tots i totes, junts, la seva aprovació. Moltíssimes gràcies per la seva atenció.
Gràcies, consellera. A continuació, i atès que no s'ha presentat cap esmena a la totalitat, procedirem a obrir un torn d'intervencions, per fixar el posicionament dels grups, per un temps màxim de deu minuts per a cada grup, i de cinc per als subgrups parlamentaris. Té la paraula, en primer lloc, el Grup Parlamentari de Ciutadans, a través del senyor Martín Eusebio Barra, quan vulgui.
Gracias, señor president. Señoras y señores diputados, miembros del Govern, consellera, el Govern y el departament en concreto, el Departament de Justícia, nos presenta un proyecto de ley de modificación del libro cuarto del Código civil de Cataluña, para garantizar la igualdad de derechos y la no discriminación de las personas con discapacidad sensorial. En primer lugar, manifestar que todo proyecto de ley que aspire a garantizar igualdad de derechos y la no discriminación de personas con discapacidad, puede contar con la colaboración de Ciudadanos. En este caso, este proyecto de ley, como ya ha explicado a usted, se dirige a las personas con discapacidad sensorial, y tal y como indica la exposición de motivos, se proponen básicamente dos objetivos, que compartimos plenamente. Primero, en su primera expresión, es..., recogidas en el actual Código civil catalán, que utiliza terminología que en su momento podría ser aceptable y de uso común, pero que su desaparición del marco legal puede contribuir a evitar la estigmatización de estas personas. Y segundo, eliminar las restricciones que se establecen en el actual Código civil catalán, para que estas personas realicen actos de naturaleza sucesoria, como otorgar un testamento, ordenar últimas voluntades o intervenir como testigos en los testamentos de otros. En este caso, aun suponiendo que estas restricciones tuvieran algún sentido cuando se pusieron, ahora mismo sería injusto mantenerlas. Sea porque los avances tecnológicos permiten superar la discapacidad, o simplemente para favorecer la no discriminación y la igualdad de derechos de estas personas. La modificación que se propone –la ha explicado usted– alcanza cuatro artículos del libro cuarto, y el texto, pues, ya habrá ocasión de debatirlo en la oportuna ponencia. Pero, aun reconociendo nuestro acuerdo con los objetivos de este proyecto de ley, y agradeciendo al Govern que lo haya presentado, o precisamente por eso, precisamente porque estamos dispuestos a colaborar en las propuestas para mejorar la vida de las personas con discapacidad y porque nuestro grupo ya ha hecho propuestas en este Parlament, en esa misma línea..., precisamente por eso, es obligatorio hacerle mención a este Govern que tiene pendientes muchas, muchas medidas, que parecen dormidas en el cajón del olvido; algunas, desde hace tiempo, que da reparo casi, casi da vergüenza mencionarlo. Por ejemplo, queda mucho por hacer para armonizar la legislación catalana con la Convención de Naciones Unidas, que usted ha mencionado, sobre los derechos de las personas con discapacidad. Convención que, como bien ha dicho, se promulgó en el año 2006, pero que forma parte de nuestro ordenamiento jurídico desde el 2008, hace diez años. Este mismo proyecto de ley contribuye, en parte, a esa armonización, pero aún queda mucho por hacer. Por ejemplo, en temas de accesibilidad, en temas de trabajo inclusivo, en la escuela inclusiva, lógicamente dotada para poder dar una atención, la atención que merecen estas personas. Sí, algunas de estas medidas pendientes necesitarían de aporte presupuestario, pero otras no. Otras, como ocurre con esta medida que nos traen hoy, tendría un coste cero para la Administración. Por tanto, no entendemos, no entendemos la demora en su implementación. Ley de autonomía personal, ¿les suena? Se prometió en la época del conseller Cleries – del conseller Cleries–; luego la consellera Munté; después, la consellera Bassa, y ahora, el conseller El Homrani..., le agradecería que le hiciera mención. Yo estoy seguro que el conseller El Homrani conoce que esta ley está atascada, imagino que su antecesora le diría en qué cajón de su departament está durmiendo el sueño de los justos, desde hace años. En fin, le agradecería, por favor, que le pidiera al conseller El Homrani que la despierte, que hace falta, que es necesaria, y que no haga como sus tres antecesores. Ley de accesibilidad, ¿les suena? Se aprobó en 2014, debería sonarles. Pero aún sigue sin reglamento, cuatro años y sigue sin reglamento, ¿a qué esperan? Mire, puede ser hasta que se acabe la Sagrada Familia, antes de que hagan ustedes el reglamento de esta ley y que la Sagrada Familia no cumpla los criterios de la ley, no se descuiden. Y mire que, para acabar la Sagrada Familia... Ley de lengua de signos catalana, aprobada en 2010, también les suena. ¿Cuándo piensan desplegarla totalmente? Pongamos un ejemplo, un paciente que necesita intérprete de lengua de signos, lo solicita y le acompaña para solicitar cita con su médico. Bien, una vez que tiene la fecha, tiene que volver a solicitar intérprete para que le acompañe ese día, y no sabe si va a haberlo. Llega el día de la cita, no hay intérprete, y tiene que volver a pedirlo para que le acompañe a cambiar la cita, para volver a pedirlo cuando le den nueva cita..., algo sencillamente injusto. Pero es que, además, si pensamos por ejemplo en la provincia de Lleida, la más grande, donde las distancias son más grandes, solo hay un intérprete de lengua de signos para toda la provincia. ¿Así contribuimos a la integración social de las personas con discapacidad? Y les agradecería que le comentaran –pero tampoco..., ha tenido que salir para hacer sus trabajos– a la señora Artadi que sorpresa, sorpresa: sí, claro que hay leyes aprobadas en este Parlament, que el Tribunal Constitucional las ha recurrido por invasión de competencias, que decían que no invadían a las de este Parlament, otros. Pero sorpresa, sorpresa: hay leyes aprobadas, que no están recurridas, y que nos las cumplen ustedes. ¿Cuánto más tenemos que esperar? En realidad, tampoco tenía que haber buscado mucho para encontrar referencias de necesidades de las personas con discapacidad que ustedes dejan sin cubrir. Mire, este mismo Pleno..., en este mismo Pleno tendremos otro ejemplo fehaciente: mañana por la tarde se debatirá la moción presentada por el Grupo de Ciutadans sobre el inicio del curso escolar. Este Parlamento, consellera, ha estado bloqueado por ustedes tanto tiempo que, desde que se presentó la interpelación, ha empezado el curso escolar, la moción todavía no está debatida y no ha sido el 155, se lo garantizo, han sido ustedes. Se debatirá mañana, como digo, y entre los puntos que proponemos, concretamente el punto 7, pedía que se garantizara que todos los alumnos con discapacidad auditiva que lo soliciten dispusieran de intérpretes de lengua de signos. ¿Y cuál ha sido su respuesta, tan preocupados por ayudar a las personas con discapacidad sensorial? Claro, no sé lo que votarán mañana. Claro. Pero, de momento, han presentado una enmienda de sustitución. Una enmienda de sustitución que dice: «Garantizar los recursos para que los alumnos con necesidades educativas especiales derivadas de una discapacidad auditiva continúen recibiendo una educa... ¿Que «continúen recibiendo? ¿Que sigan como están, que no tienen intérpretes? ¿Esa es su propuesta? Y supongo que mañana nos vendrán con aquello del déficit fiscal y los problemas presupuestarios, la típica excusa de siempre. ¿Saben cuánto costaría esta medida? Unos 350.000 euros. ¿No los tienen? Hombre, sí, me voy a repetir, con ahorrar en chiringuitos..., ¿verdad? A ver, ahora otro consejo asesor de qué, total para nada –para nada–. Sí, ya sé que no van a cobrar, pero habrá gastos, seguro. ¿Gastos en preparación, otra vez, de un fórum de lo suyo? Total, para nada. Si ya sabemos la experiencia de lo que ha pasado hasta ahora, con tantos fórums y tantos consejos asesores. ¿Se acuerdan de la rueda de hámster? Otro fórum, ahora, para pensar qué país quieren. Pero si ya llevan diez años así. Y no, miren, también se podrían ahorrar algún viajecito a Waterloo, señor presidente –se lo podrían comentar también, si me hacen el favor–, porque, total, para nada. Si ya tenemos experiencia con su antecesor. ¿Qué están preparando?, ¿otra jugada de farol, como dijo la consellera Ponsatí? Mire, conseguir esos euros para, por ejemplo, aprobar esta medida que nosotros les proponemos es posible. Y, entonces, sí, entonces sí podrían decir que les preocupan las personas con discapacidad auditiva. De momento, se tramitará este proyecto de ley de modificación del libro cuarto, pero les queda mucho por hacer –les queda mucho por hacer– en el terreno de la no discriminación y de la búsqueda de igualdad para las personas con discapacidad. No dejen pasar más tiempo, por favor. Póngase a trabajar en estas necesidades, que llevan mucho, mucho tiempo esperando. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per part del Grup Parlamentari del PSC i Units per Avançar, la senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, president. Conselleres, diputats i diputades, la modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya que avui aprovarem en aquest Ple arrenca de la Resolució 683/11 d'aquest mateix Parlament, sobre la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. Concretament, aquesta resolució instava a la modificació de l'article 421.10, apartat 2, per a suprimir l'exigència de testimonis en el testament notarial, de l'article 421.14, apartat 5, per a suprimir la prohibició de fer testament tancat, i de l'article 421.11, apartat 2 b, per a suprimir la prohibició de cecs, els sords i els muts per poder ser testimonis. Al final, també es va modificar el 421.8. Però podem dir que la necessitat d'aquesta modificació no ve només d'aquesta resolució de la passada legislatura, és anterior i molt més general. Podem dir que el convenciment de la necessitat de l'equiparació en drets i la no discriminació de persones amb discapacitat és cada cop més present en tots els àmbits i, per tant, és imprescindible fer les modificacions legals oportunes per recollir aquesta voluntat general. Es diu que la llei va un pas enrere respecte a la societat, i, en aquest cas, potser és així. És del tot impensable la discriminació o la no equiparació en drets de totes les persones, especialment aquelles que pateixen algun tipus de discapacitat sensorial i que les limitacions que això els comporta, aquestes discapacitats, són actualment fàcilment superables, per tant, la normativa no pot deixar de reflectir aquesta voluntat de la nostra societat. Aquesta no discriminació ja es va deixar ben clara a la Convenció de les Nacions Unides, com abans comentava la consellera, sobre els drets de les persones amb discapacitat, signada a Nova York el 13 de desembre de 2006 i ratificada per Espanya el 23 de novembre de 2007, per tant, d'obligat compliment pels tribunals i que ens marca la necessitat d'adaptar la nostra legislació. Aquesta convenció obliga els estats part a reconèixer que totes les persones són iguals davant la llei i en virtut d'ella, i que tenen dret a igual protecció legal i que tenen dret a beneficiar-se de la llei en igual mesura, sense cap tipus de discriminació. També els obliga a prohibir tota discriminació per motius de discapacitat i a garantir a totes les persones amb discapacitat protecció legal igual i efectiva contra la discriminació per qualsevol motiu. La igualtat que es proclama en aquesta convenció és efectiva en totes les facetes de la vida, inclosa la referida a la presa de decisions. I creiem important fer referència a l'article 12 d'aquesta convenció de Nova York, quan parla de l'igual reconeixement com a persona davant de la llei. I així es reafirma el reconeixement a la personalitat jurídica i a la capacitat jurídica, en igualtat de condicions amb els altres en tots els aspectes de la vida, de les persones amb discapacitat. I, en aquest sentit, s'hauran d'adoptar, diu la convenció, les mesures pertinents per proporcionar accés a les persones amb discapacitat al recolzament que puguin necessitar en l'exercici de la seva capacitat jurídica, assegurant en aquestes mesures les salvaguardes adequades i efectives per evitar abusos. Aquestes salvaguardes asseguraran que les mesures relatives a l'exercici de la capacitat jurídica respecten els drets, la voluntat i les preferències de la persona. Asseguraran també que no hi hagi conflictes d'interessos ni influències indegudes, que siguin proporcionals i adaptades a las circumstàncies d'aquesta. Entenem, doncs, que la modificació del nostre llibre quart del Codi civil, que avui tractem, va en la línia d'aquesta convenció. De fet, en l'exposició de motius, així es diu: «La finalitat de la llei és situar les persones amb discapacitat sensorial en igualtat de condicions respecte de les altres persones, pel que fa a l'exercici efectiu dels seus drets, a l'hora d'atorgar un testament davant d'un notari i de poder intervenir en qualitat de testimoni en l'acte d'atorgament del testament per una altra persona. Se suprimeixen també, amb aquesta modificació de tot el Codi civil, determinades expressions que identifiquen les persones com a sordes, mudes o cegues, cosa que vol ajudar a eliminar l'estigmatització. I és que entenem que les persones amb discapacitat sensorial poden manifestar la seva voluntat de manera conscient i lliure per poder emprendre les decisions sobre si mateixes o sobre el seu patrimoni amb total facultat de comprendre i discernir. Les seves mancances sensorials, com bé diu el projecte de llei, es poden suplir amb alternatives de comunicació no verbal i per mitjans tecnològics que vindrien a ser les salvaguardes de les que parla la Convenció de les Nacions Unides. En resum, des del Grup Socialistes i Units per Avançar, entenem necessària la modificació que avui fem. És una conseqüència legislativa lògica de l'aplicació dels textos internacionals. Però demanaríem fer un pas més: demanaríem que el Govern encomanés a la Comissió de Codificació que faci un estudi sobre l'aplicació de la convenció de Nova York en tot l'àmbit del dret civil de Catalunya i les possibles millores en la llei vigent. Pensem, per exemple, en la incapacitació, la seva regulació es fa bàsicament en el Codi civil espanyol i la Llei d'enjudiciament civil, però creiem que a Catalunya s'hauria de repensar l'abast dels seus efectes, que sí que estan regulats en el Codi civil de Catalunya. I no només en el Codi civil, cal posar en marxa les mesures contingudes en les lleis sectorials que van, precisament, en la línia d'eliminar les dificultats amb què es troben les persones amb discapacitat. Ens queda feina per fer, consellera, per aconseguir l'objectiu últim, aquell que està recollit a l'apartat 1 de la Convenció de les Nacions Unides, el que parla de promoure, protegir i assegurar el gaudi ple i en condicions d'igualtat de tots els drets humans i llibertats fonamentals a totes les persones amb discapacitat i promoure la seva dignitat inherent. Avui, fem un pas, però hem de seguir caminant. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Joan Josep Nuet.
Bon dia a tothom. Gràcies, president. Bon dia a tothom. Consellera, bon dia. «La discapacitat és un concepte que evoluciona i que resulta de la integració entre les persones amb deficiències i les barreres degudes a l'actitud i a l'entorn que impedeixen llur participació plena i efectiva a la societat en igualtat de condicions amb els altres. Convenció de les Nacions Unides. Nova York, 13 de desembre de l'any 2006. Estem aquí per això. Estem aquí per adaptar la nostra normativa, concretament, el nostre Codi civil a un convenció internacional. A una convenció internacional que va néixer per lluitar, precisament, contra la discriminació de les persones amb algun tipus de discapacitat sensorial. I, evidentment, la legislació europea va recollir ja aquest guant. Per tant, estem actuant també de forma conseqüent respecte a la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea i, concretament, vers l'Estratègia europea sobre discapacitat 2010-2020. A més, com molt bé ha explicat la consellera, estem complint un mandat parlamentari. Un mandat que ens va donar la Resolució 683/11, de 25 de maig de 2017, d'aquest Parlament, sobre la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. Per tant, crec que avui hem d'estar contents, perquè, en definitiva, sé que a vegades costa, però una resolució parlamentària i una iniciativa del Govern es compleixen. És veritat que potser, a vegades, hi han coses que arriben tard, però si arriben, benvingudes són. Aquí, de forma clara, el que anem a modificar, de forma estricta –s'ha explicat, però jo també ho vull repetir–, són aquells preceptes del llibre quart del Codi civil de Catalunya, per tal d'equiparar els drets de les persones discapacitades, i aquesta modificació es duu a terme mitjançant una llei, atès el rang de la norma que es modifica. Concretament, anem a aconseguir aquests objectius, modificant l'actual redacció de diversos articles –quatre articles, de forma concreta– del llibre quart del Codi civil de Catalunya, amb la finalitat d'eliminar qualsevol tracte discriminatori de les persones amb discapacitat sensorial en matèria testamentària. I també afegir, per acabar, que es tracta, doncs, que en l'àmbit del dret civil una persona amb discapacitat sensorial sigui tractada –i ho remarco: sigui tractada– igual que ho està sent qualsevol altra persona que no tingui la capacitat modificada judicialment. Des del nostre grup parlamentari, donem suport a aquesta tramitació. Segur que ens trobarem i segur que, quan definitivament aprovem aquesta llei, tindrem un motiu d'alegria. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Nuet. A continuació, pel Subgrup Parlamentari de CUP - Crida Constituent, la senyora Maria Sirvent.
Sí; intervindrem des de l'escó. En primer lloc, dir que la CUP, a partir d'aquest Ple, hem pres la decisió de no col·laborar amb el parlamentarisme simbòlic ni retòric, que això voldrà dir que només participarem en aquelles propostes i en aquelles decisions que realment tinguin una traducció real i efectiva per a la majoria de la població, en aquelles en què hi hagi un moviment social organitzat al darrere i en aquelles que fomentin l'esperit crític i l'organització de la ciutadania, tenint en compte que entenem que aquest Parlament està absolutament buit de contingut i que la majoria de coses que aprovem no acaben tenint una translació pràctica. Dit això, i respecte a aquesta proposta, ens hi posicionarem a favor. En primer lloc, perquè hi ha un moviment social organitzat en defensa de les persones amb discapacitat i dels seus drets. En segon lloc, perquè entenem que aquesta modificació legislativa sí que fomenta aquest esperit crític i que ens fa veure i ens ensenya que la normativa actual és absolutament injusta; i aprofitem també per donar tot el nostre suport a totes aquelles persones i companyes que han estat citades a declarar davant dels jutjats per haver protestat precisament davant del Tribunal Superior de Justícia per poder modificar aquestes lleis injustes mitjançant l'instrument polític de la desobediència. I per últim, perquè aquesta modificació legislativa també té una afectació real i efectiva i finalment acabarà modificant el Codi civil de Catalunya. Malgrat dir això, no és una mesura, en cap cas, transformadora ni que..., el que fa és posar en qüestió com aquest Codi civil de Catalunya i el Codi civil espanyol fomenten un sistema que el que fa és fomentar descaradament les desigualtats entre una minoria i una gran majoria que en patim les conseqüències. Per últim, i com a puntualització, dir que els termes de «sord, de «mut, de «cec o «sordmuts, per si sols, no han de comportar en cap cas un menyspreu o un menysteniment, sinó que el que ha de comportar un menyspreu és que no sapiguem llegir que les persones amb discapacitat sensorial, amb afectació sensorial, tinguin una plena capacitat de decidir i obrar per poder dur a terme determinats actes jurídics.
Gràcies, senyora Sirvent. A continuació, pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, la senyora Andrea Levy. També des de l'escó?
Molt bé. Des de l'escó, per fer posicionament de vot, que, com vam fer amb la proposta de resolució, doncs, votarem favorablement, perquè creiem que és adequat, que és just i que és adient en el moment actual que fem aquest canvi de terminologia i que s'adeqüi, per tant, el Codi civil de Catalunya, tot i que compartim, de les intervencions inicials d'alguns grups, el fet de que aquest canvi es produeix tard i que hi ha molts altres projectes legislatius que també van tard i que, per tant, el Govern faria bé de esforçar-se en aquesta qüestió. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Levy. A continuació és el torn del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Magda Casamitjana.
Moltes gràcies, president. Conselleres, consellers, diputats i diputades... Primer de tot, als senyors de Ciutadans: parlem avui de la modificació de la codificació del llibre quart, i avui fem efectiva i real –aquesta vegada sí–, i a més la presentem aquí, una proposta feta ja pel Parlament anterior. Per tant, diàleg, participació i restituir la dignitat de les persones. Parlem d'això avui, senyor diputat. Ens hi hem posat i no pararem de fer passos endavant per fer cada dia a dia, dia més..., una miqueta més. Aquest projecte de llei que ha presentat la consellera de Justícia té per objecte la modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya per tal de garantir la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. Com ja s'ha dit, la Comissió de Justícia, en sessió de 27 de maig del 2017, va debatre i aprovar el text d'aquesta proposta de resolució presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. En aquella proposta de resolució –també s'ha dit–, el Parlament de Catalunya instava el Govern de la Generalitat a estudiar però també a presentar, com fem avui, la modificació del Codi civil de Catalunya per fer efectius els drets que s'han esmentat. Primer de tot, doncs, moltíssimes gràcies, consellera, per fer efectiu, real –efectiu–, el mandat del Parlament. Fer avinent, com ja ha apuntat també la consellera, que aquest projecte de llei ja hauria d'haver estat aprovat la legislatura passada, però l'implacable 155 va interrompre la seva tramitació i aprovació en els terminis a què el conseller Mundó –benvingut, conseller Mundó– s'havia compromès. Remarcar que aquesta resolució ha estat impulsada per les associacions que defensen els drets de les persones que pateixen discapacitat sensorial, i, per tant, donar-los les gràcies i felicitar-los per haver contribuït ells també a fer real aquesta modificació del Codi civil. En l'exposició de motius, que ja s'ha explicat, s'explica molt i molt i molt bé quin és l'objectiu que avui es presenta, no només pel que fa als drets de les persones amb discapacitat sensorial sobre aquest tema, sinó que a més s'han adequat també al llenguatge i s'han eliminat expressions que poden contribuir a l'estigmatització que deriva d'aquesta discapacitat i que és susceptible, moltes vegades, d'una àmplia gradació i classificació. Vull agrair una vegada mes al Govern, a tot el Govern, a cada un dels consellers, que lluitin contra l'estigmatització de les persones amb algun tipus de discapacitat. I avui ho tornem a fer. Coincidim amb la consellera quan ha expressat que creu sincerament que totes i tots ens hem de poder felicitar si tramitem i aprovem aviat una iniciativa com aquesta, que implementa en el nostre ordenament la Convenció de les Nacions Unides sobre els drets de les persones amb discapacitat, coneguda com a «convenció de Nova York de 2006. Des del Grup Republicà volem insistir i denunciar alhora que aquesta sensibilitat i aquesta mirada que avui fem palesa en aquesta modificació també estan reflectides en altres lleis aprovades per aquest Parlament en la legislatura anterior. Em refereixo tant a la llei i el llibre sisè del Codi civil de Catalunya, com també..., que va ser aprovat per unanimitat o per àmplia majoria d'aquesta cambra, i que han estat impugnats per part del Govern del Partit Popular a l'Estat. Estem esperançats i convençuts també que el nou tarannà expressat pel Partit Socialista Obrer Espanyol, i pel seu president Pedro Sánchez en especial, faci que es retiri ja el recurs que les té tenallades i que les restableixi, sabent que el Parlament de Catalunya, com ha dit la consellera, és qui té la competència exclusiva en matèria de dret civil. Per tant, demanem al grup del Partit Socialista d'aquí del Parlament que faci arribar aquesta nostra petició i queixa als seus companys de partit i de govern, per desencallar d'una vegada aquesta absoluta irregularitat. Consellera, moltíssimes gràcies per facilitar i fer efectiva la paritat en la Comissió de Codificació de Catalunya. Desitgem que l'Estat espanyol, com vostè ha dit, segueixi les nostres passes. Reivindiquem, com a partit feminista, la paritat i la igualtat a tot arreu. La mirada de la meitat de la població, la femenina, ha de ser sempre –sempre– present, en tots els òrgans, no només de decisió, sinó de resolució i de participació. Volem denunciar des d'aquí que és del tot inadmissible, avui en dia, qualsevol mena de discriminació vers les persones, i encara més quan aquesta es fonamenta en aspectes concrets a què, avui dia, la tecnologia dona una resposta adequada. Tot i l'avenç innegable que han fet molts i molts governs, de moltes legislatures, en la situació que les persones amb discapacitat ha experimentat en els darrers anys, subsisteixen encara un seguit de deficiències que es poden considerar indicadors de desigualtat i/o de discriminació i d'incomplet gaudi dels drets que els corresponen com a individus. Avui, gràcies, consellera i Govern, per, a poc a poc i pas a pas, anar millorant. No oblidem que les persones amb discapacitat a Espanya –també a Barcelona, també a Catalunya, suposo que també al món– constitueixen el sector de la ciutadania amb índexs més baixos d'inclusió social i d'accés regular i normalitzat a drets, béns i serveis. Avui els estem equiparant a la resta. Les lleis han de reconèixer a les persones amb discapacitat els mateixos drets que a la resta de les persones. Les entitats fa anys que reclamen un canvi de legislació, i ho sabem tots aquells que hem format part de les comissions d'Infància o d'Afers Socials, perquè creuen que s'estan vulnerant els seus drets. Avui modifiquem i esmenem una d'aquestes vulneracions. El degà del Col·legi de Notaris considera que aquestes limitacions no tenen cap raó de ser, i en ser innecessàries, per obsoletes, acaben sent discriminatòries. Per tant, avui, un pas més. Diputades i diputats, les lleis es poden adequar, es poden canviar. És un èxit social que la gent es faci escoltar i que els polítics materialitzem les demandes i evidències. Les lleis es poden canviar, les lleis es poden adequar. No és només la llei que ha d'evolucionar i adequar-se, sinó que també és la mirada, sobretot aquella mirada que nosaltres, els grups de l'esquerra d'aquest Parlament, d'aquest Govern, volem tenir. No és només la llei; és també, consellera, com vostè sap, diàleg i dignitat. L'important c'est la rose, deia el Bécaud. No ho oblidem mai. Bon dia, companys i companyes preses polítiques; bon dia, companys i companyes exiliades i exiliats. No esteu sols. Bon dia a tots. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Casamitjana. Per acabar aquest torn d'intervencions, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el senyor Eusebi Campdepadrós.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, honorables conselleres, honorable conseller, bon dia a tothom. El nostre dret civil està fortament arrelat al país, però el Codi civil de Catalunya ha nascut amb una mirada molt present en les tendències modernes del dret internacional i s'ha convertit en un dels més innovadors d'Europa. El principi nuclear del dret civil català és el de la llibertat civil, el respecte a la llibertat de pactes i a la llibertat de la persona. En el dret català les persones estan autoritzades a fer tot allò que la llei no prohibeix expressament. El dret civil és el dret de les persones i afecta el dia a dia de qualsevol ciutadà. És el dret que regula els aspectes fonamentals de la nostra vida, però també forma part de la mentalitat dels catalans i de la identitat de Catalunya. Entre els drets que ens configuren com a nació –la història, la llengua, la cultura, la voluntat de perviure–, hi ocupa un lloc destacat el dret, i específicament el dret civil. Catalunya té, històricament, un dret civil propi; de fet, es va començar a recopilar cap a mitjans del segle XIII, i des de llavors se'n va considerar la redacció definitiva fins al segle XV, quan es va iniciar el moviment compilador català. L'arrelament d'aquest dret a Catalunya era tan profund que fins i tot els decrets de Nova Planta de l'antecessor del monarca recentment reprovat per aquesta cambra –i encara no sabíem els fets de la seva monarquia amiga de l'Aràbia Saudita– es van veure obligats a mantenir-lo i respectar-lo, igual que el franquisme. És, per tant, un fet que ens defineix com a nació amb continuïtat històrica i que dota Catalunya de personalitat jurídica. Potser per aquest motiu, malgrat desenvolupar una competència, com molt bé deia la consellera, exclusiva de l'Estatut, la successiva compilació del nostre dret civil no ha estat exempt dels atacs del Govern central a través del Tribunal Constitucional, amb les corresponents suspensions de la seva aplicació, en perjudici de la ciutadania. S'han interposat fins a cinc recursos d'inconstitucionalitat, tres d'ells desestimats, però encara avui hi ha dos recursos pendents: contra el llibre sisè de contractes, contra la Llei de voluntats digitals; que ens sumem a les peticions fetes, tant per la consellera com pel Grup Republicà, de la seva immediata retirada. El nostre projecte per a aquest país –i crec que compartit per la majoria d'aquesta cambra– és el d'una societat cohesionada, amb igualtat d'oportunitats per a tots, i també igualtat de drets per a tots els seus ciutadans. Però perquè aquesta igualtat sigui possible cal erradicar qualsevol classe de desigualtat i de discriminació. El Codi civil de Catalunya permet actualitzar i reformar el dret d'acord amb l'evolució de la societat, i s'ha de fer en la modalitat de codi obert; de fet, els diferents llibres s'han aprovat i incorporat en moments diferents, de manera flexible i sense distorsionar-ne el conjunt. És en aquest marc que iniciem el tràmit del Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya, per tal de garantir la igualtat de drets i no discriminació de persones amb discapacitat sensorial. La finalitat de la llei, com ja s'ha dit –però evidentment ho reiterarem perquè quedi clar el posicionament del nostre grup, Junts per Catalunya–, és situar les persones amb discapacitat sensorial en igualtat de condicions respecte a les altres persones pel que fa a l'exercici efectiu dels seus drets a l'hora d'atorgar un testament davant de notari o poder intervenir en qualitat de testimoni en un testament atorgat per una altra persona. Les persones amb discapacitat sensorial són aquelles que pateixen o bé una disfunció o un handicap visual o auditiu o verbal que limita les seves facultats de comunicació expressiva i receptiva. I, per tal de subvenir a les seves necessitats específiques, és convenient d'adoptar les mesures oportunes per aconseguir la igualtat de tracte i d'oportunitats en l'exercici dels drets i deures com a ciutadans. Aquesta llei té per objecte, en primer lloc, suprimir les expressions recollides al Codi civil català que identifiquen les persones, com ja s'ha dit, com a sordes, cegues, mudes o sordmudes, perquè la seva desaparició pot contribuir a eliminar l'estigmatització social que deriva d'aquesta discapacitat. En segon lloc, la llei té per objecte eliminar les restriccions que el Codi civil de Catalunya estableix en les persones amb discapacitat sensorial a l'hora de realitzar actes de naturalesa successòria, i situar-les al mateix pla d'igualtat que els correspon a les persones que no tenen aquestes discapacitats a l'hora d'atorgar testaments o d'intervenir com a testimonis. Es tracta, doncs, que, en l'àmbit del dret civil, una persona amb discapacitat sensorial sigui tractada igual que ho està sent qualsevol altra persona; que el fet de tenir una determinada patologia no té per què constituir una limitació a l'hora de realitzar actes amb eficàcia jurídica. La malaltia o disfunció de caràcter físic no és per ella mateixa un criteri per determinar si una persona és capaç o no per atorgar en aquest cas un testament o intervenir com a testimoni. La llei, doncs, elimina amb caràcter general el criteri restrictiu que suposava la pertinença a col·lectius de persones amb discapacitat sensorial, i deixa que sigui el notari qui, en cada cas, i com es fa sempre, en funció de les circumstàncies personals de l'atorgant, valori quina és la seva capacitat de comprensió i les seves habilitats comunicatives, de conformitat amb la normativa general del Codi civil i, naturalment, de legislació notarial. Es tracta, en definitiva, de modificar les disposicions del Codi civil de Catalunya, que establien restriccions vers les persones amb discapacitat sensorial que podien qualificar-se de discriminatòries en aquest àmbit testamentari. Aquestes són persones que poden realitzar actes jurídics amb plena eficàcia, atès que la patologia que afecta els seus sentits no restringeix el seu autogovern. Són persones que poden manifestar la seva voluntat conscient, lliure, i tenen facultats de comprendre i discerniment per prendre decisions en l'àmbit personal o patrimonial com qualsevol altra persona. Actualment, amb els avenços tecnològics, no té cap justificació mantenir al Codi civil limitacions específiques per al col·lectiu de persones amb discapacitat sensorial. Aquestes mancances es poden suplir perfectament amb alternatives de comunicació que atorguen fiabilitat i seguretat jurídica equivalents. Amb l'efecte, a més a més, que la legislació col·lectiva de les persones amb una disfunció als seus sentits resultava discriminatòria. Aquesta llei implementa la Convenció de les Nacions Unides, de 2006, sobre els drets de les persones amb discapacitat, que forma part de l'ordenament jurídic espanyol, com tots els tractats internacionals, a través dels articles 10 i 96 de la Constitució. El text de la convenció recull expressament que la discapacitat és un concepte que evoluciona i que resulta de la integració entre les persones amb deficiències i les barreres degudes a l'actitud i a l'entorn que impedeixen llur participació plena i efectiva en la societat en igualtat de condicions amb els altres, com bé ja ha exposat anteriorment el diputat Nuet, del grup dels comuns. Aquesta llei també dona compliment a la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea, que estableix els principis de no discriminació per raó de la discapacitat i d'integració de les persones amb discapacitat. La Comissió Europea també va aprovar el document que estableix l'Estratègia europea sobre discapacitat 2010-2020, que té com a objectiu fer possible que les persones amb discapacitat puguin fruir de tots els seus drets, així com beneficiar-se de la seva participació a la societat. En la línia d'aquests precedents, aquesta llei pretén que les persones amb discapacitat sensorial no pateixin cap discriminació per raó de la seva discapacitat en l'exercici dels drets i llibertats que els corresponen com a ciutadans en l'àmbit del dret civil català. Amb aquesta iniciativa el Govern dona compliment a la Resolució 683/XI, de 25 de maig del 17, del Parlament de Catalunya sobre igualtat de drets i no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial, mitjançant la qual el Parlament va instar el Govern a estudiar i presentar la modificació del Codi civil, que avui és la que estem debatent i ens porten davant d'aquesta cambra per fer efectiu el dret de no discriminació de les persones amb aquesta discapacitat en matèria testamentària. Per aconseguir l'objectiu d'aquesta resolució es modifica l'actual redacció de diversos articles del llibre quart del Codi civil de Catalunya, com molt bé especificava la consellera, amb la finalitat d'eliminar qualsevol tracte discriminatori de les persones amb discapacitat sensorial en matèria testamentària. Aquesta és, doncs, una resolució, una més, de la darrera legislatura que res tenia a veure amb el procés. O potser sí? Perquè si d'alguna cosa va el procés d'independència és de la no discriminació de les persones i de la igualtat de drets dels ciutadans de Catalunya. Llibertat presos polítics i lliure retorn a tots els exiliats! [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat, i atès que no s'han, com dèiem abans, presentat esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa continua la seva tramitació. [[Proposició de llei de racionalització territorial i supressió del Consell Comarcal del Barcelonès (debat de totalitat)]] [[202-00015/12]] Per tant, passem al següent punt de l'ordre del dia, que, en aquest cas, és el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei de racionalització territorial i supressió del Consell Comarcal del Barcelonès. Els faig avinent que la Junta de Portaveus va acordar que el debat, aquest debat, presentat pel Grup Parlamentari de Ciutadans, se substanciés conjuntament amb els següents punts –és a dir, el 5 i el 6–, que fan referència a la Proposició de llei d'ordenació del mapa comarcal de Catalunya i de traspàs de les funcions, els serveis, el personal, els béns, els drets i les obligacions del Consell Comarcal del Barcelonès, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i la Proposició de llei de supressió del Consell Comarcal del Barcelonès, presentada pel Grup Parlamentari Republicà i el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. És a dir que fusionaríem els debats en un de sol de totes aquestes iniciatives. Per tant, d'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presentaran les iniciatives, en primer lloc, els grups parlamentaris proposants per un temps màxim de cinc minuts cadascun, segons allò acordat en la darrera Junta de Portaveus. I, en primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor Joan García.
President, membres absents del Govern, interessats per aquesta modificació territorial i aquesta proposició de llei de Ciutadans, conseller comarcal del Barcelonès..., quan un es troba davant d'un debat de totalitat, per segona vegada en un any i mig, té dues opcions: una, recuperar tots els arguments que ja vam defensar en el seu moment i introduir-los novament en aquests cinc minuts fusionats de temps, o, la segona opció, és preguntar-nos per què estem fent aquest debat un any i mig després sobre el mateix tema, quan podíem perfectament haver evitat que això passés. És més que òbvia la necessitat de tramitar aquesta llei, perquè és evident que la supressió del Consell Comarcal del Barcelonès, doncs, té al darrere una unanimitat de grups i una proposta evident de la mateixa entitat que creiem que és suficient perquè s'hagués aprovat de forma àgil i dinàmica. Per tant, aquesta llei, que és innovadora a Catalunya perquè, en lloc de crear un nou «xiringuito, entitat, cosa..., el que fa és simplificar i racionalitzar aquest cúmul de sumes que s'han fet durant molt de temps. Però, per què estem aquí? Per què estem aquí, ara i així? Doncs mirin, aquí tinc l'emissió de tràmit d'un recurs d'empara presentat al Tribunal Constitucional el passat octubre del 2017 pel nostre grup, pel meu grup. El vam presentar per la vulneració dels nostres drets fonamentals produïda per la decisió de la presidenta d'aquest Parlament de no convocar els plens fixats pels dies 20 i 21 de setembre, 4 i 5 d'octubre i 18 i 19 d'octubre del 2017 –plens fixats. I per què és important aquest recurs en aquest debat? Perquè aquesta llei, acabada ja la seva tramitació –i molts dels que estem aquí ho sabem–, s'havia d'aprovar en un d'aquests plens. De fet, havia d'anar al del dia 20. Van tancar el Parlament. Van deixar al congelador les necessitats dels catalans un cop més. I aquesta llei és un vergonyós exemple d'això. És evident. No els va importar massa ni l'opinió dels treballadors del consell, les pressions que van fer quan ens deien que «apreteu..., bé. Ells sí que ens deien «apreteu, –apreteu, apreteu– per aprovar aquesta llei, però no va ser suficient. Ni la unanimitat de les forces del mateix consell comarcal, ni tots els problemes que ha acumulat aquesta institució i que continua acumulant durant els últims temps. Tot al contrari, vostès van decidir que el dia 20 havien de fer una altra cosa. Havien d'envoltar la conselleria d'Economia amb una comissió judicial i la Guàrdia Civil a dins, perquè era més interessant aquesta acció política que fer un ple per aprovar aquesta llei. I aquesta llei és un exemple del que vostès van deixar de fer gràcies al procés. Però, bé, algú havia de treballar en aquest Parlament i nosaltres vam esperar uns mesos, però com que no presentaven aquesta llei en aquesta legislatura, vam fer una cosa molt simple, que és anar i demanar, el nostre grup, al consell comarcal que presentés una moció, que es va aprovar per unanimitat el 27 de juny, on es convidava a que el Parlament fes el seu treball. Simplement que fes el seu treball. No sé si la coneixen, però aquesta moció que es va aprovar el 27 de juny al que ens convidava a tots és que presentíssim aquestes lleis, aquests textos. I nosaltres ho vam fer. Ho hem fet. I avui estem aquí amb aquesta llei, en urgència extraordinària, que és refessin una sèrie d'objectius essencials. Evidentment, és una desgràcia, una pena que no tingui temps per explicar-los tots. Però, primer de tot, crec que és bo que puguem debatre aquesta llei i aprovar-la per avançar-nos a les conseqüències laborals i econòmiques que ens suposaria no fer-ho abans de les eleccions municipals del 2019. Segona cosa important, creiem que és important crear un instrument que pugui racionalitzar quaranta anys de sumes, de capes i capes administratives a Catalunya. Un exemple: un ciutadà de Múrcia té per sobre tres administracions només, un ciutadà que viu a Barcelona o a Hospitalet en té set –una d'elles que no funciona perquè vam fer una llei de vegueries que no funciona–, però bé, és igual. Vostès fan lleis i després ja s'aplicaran, algú les aplicarà algun dia. Per tant, crec que hauríem d'assumir aquests errors. El nostre model està clar, però també tenim molt clar que vostès i aquest Govern, que no està present –ja demostra el seu interès per al model territorial de Catalunya–, no es dedicarà ni molt menys a eliminar o a racionalitzar, doncs, la realitat administrativa i territorial de la nostra comunitat autònoma. Nosaltres ho intentarem; intentarem que algun dia ens escoltin, i intentarem que aquest Parlament pugui avançar en la línia de racionalització administrativa...
Se li ha acabat el temps, diputat.
Sí, president, acabo. Acabo, que són cinc minuts només per parlar d'una cosa tan important. Res més, diputats i diputades; espero que ens veiem durant la ponència. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. [[Proposició de llei d'ordenació del mapa comarcal de Catalunya i de traspàs de les funcions, els serveis, el personal, els béns, els drets i les obligacions del Consell Comarcal del Barcelonès (debat de totalitat)]] [[202-00016/12]] És el torn ara, pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, de la senyora Marta Moreta. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades –no hi ha cap conseller, ni consellera–, el març del 2017 el Consell Comarcal del Barcelonès va aprovar per unanimitat una moció de tots els grups polítics del consell comarcal: l'inici del procés de traspàs a d'altres administracions públiques de les funcions i serveis del Consell Comarcal del Barcelonès. Recordar que, per unanimitat, cap dels grups presents en aquesta cambra no va presentar cap esmena a la totalitat a cap de les proposicions de llei. És important destacar la paraula «unanimitat, que últimament no es veu massa en aquest hemicicle. Avui, malgrat tard, tenim l'oportunitat de fer efectiva la voluntat democràtica del Consell Comarcal del Barcelonès. El que tenim clar tots plegats és l'objectiu comú en aquest procés que és garantir la total transparència i capitulació de comptes i ser exemple de rigor i de bona gestió pública. Crec que és de rebut posar en valor la tasca feta pel Consell Comarcal del Barcelonès que ha estat treballant des de l'any 1988 en els municipis de Badalona, Barcelona, l'Hospitalet de Llobregat, Sant Adrià del Besòs i Santa Coloma de Gramenet. Amb trenta anys d'història el consell comarcal ha exercit competències d'ordenació del territori; ha gestionat serveis socials, esportius i de l'àmbit d'ensenyament; ha impulsat activitats i programes adreçats a joves; ha creat el Centre Comarcal d'Atenció als Animals de Companyia; ha realitzat obres de regeneració i millora urbanística; ha promogut i gestionant habitatges de protecció oficial, estacionaments urbans i dotacions públiques i ha dut a terme funcions clau per al territori com són el desenvolupament de la ronda verda i el manteniment integral de les rondes de Barcelona. El Parlament de Catalunya ha dotat diverses mesures de reordenació de l'organització territorial de Catalunya entre les quals l'aprovació el 27 de juliol del 2010 de la Llei de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, amb la que es crea una administració supramunicipal en la que s'assignen diverses funcions i competències que es desenvolupen en el territori en trenta-sis municipis, entre els quals la totalitat dels que integren el Consell Comarcal del Barcelonès. La reforma de l'organització territorial i del món local a Catalunya va viure un nou impuls parlamentari el 3 de setembre del 2013, quan el Parlament de Catalunya va admetre a tràmit el Projecte de llei de governs locals. Aquesta reforma del món local havia de tenir incidència en tot l'àmbit territorial català, i afectava de forma directa el Consell Comarcal del Barcelonès, ja que qüestionava la necessitat d'existència d'aquest ens dins l'àmbit metropolità. Recordar que tots els grups polítics que van presentar esmenes al projecte de llei van manifestar el seu acord amb la dissolució del Consell Comarcal del Barcelonès. Malauradament, l'agost del 2015 va acabar la desena legislatura al Parlament sense haver conclòs el tràmit parlamentari d'aprovació de la nova Llei de governs locals, i, per tant, el projecte de llei va decaure per acabament de legislatura, tot i que el ple d'aquest Parlament ja havia aprovat una moció el 30 de juny del 2017. I és curiós que un incompliment d'un mandat parlamentari no escandalitzi ningú, ni diputats, ni diputades, ni la Mesa del Parlament, ni els consellers ni els mitjans de comunicació. Sense perdre fil, i en aquest context de canvis legislatius que promouen noves delimitacions territorials i la reestructuració de diferents nivells de l'Administració existents al territori metropolità, el Consell Comarcal del Barcelonès ha intensificat les labors de racionalització, simplificació i sanejament i endreçament administratiu, tècnic i econòmic. Ara bé, el procés de traspàs de les funcions i competències del grup, Consell Comarcal del Barcelonès, hauria d'estar presidit pels principis de garantia a la ciutadania en favor del perfeccionament, racionalització i sostenibilitat de tots els serveis i activitats que actualment presta l'Administració comarcal. Per anar acabant, ja, president, la meva intervenció, sí que m'agradaria contrastar que amb l'endarreriment d'aquests mesos en la Proposició de llei de supressió del Consell Comarcal del Barcelonès, ara ens cal actuar amb celeritat. Per això és important també que modifiquem el període de treball de la comissió de dissolució, i que siguem capaços de fer-ho en tres mesos i no en sis, com s'havia proposat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. [[Proposició de llei de supressió del Consell Comarcal del Barcelonès (debat de totalitat)]] [[202-00024/12]] Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Gerard Gómez del Moral.
Gràcies, president. Conselleres, diputades, diputats, doncs efectivament hi tornem a ser: tornem a ser aquí per parlar novament de la llei de tancament, diguéssim del Consell Comarcal del Barcelonès. I crec que la diputada Moreta, a més a més, ha fet una excel·lent cronologia dels fets, no?, que comparteixo de principi a final. Per tant, no m'hi referiré més. Però, clar, som aquí i algú ha intentat dir que si això és culpa nostra, que no vam fer... És tan surrealista, fins i tot amb el Consell Comarcal del Barcelonès vostès no deixen el monotema, eh?, senyor García; fins i tot aquí vostès: monotema, monotema i monotema. Qui va tancar el Parlament va ser el 155, van ser vostès. I van empresonar la presidenta del Parlament i van empresonar els consellers de la Generalitat i van entrar a les institucions de la Generalitat de Catalunya tancant-les, suprimint l'autogovern i tancant el Parlament. Per tant, vostès..., crec que és especialment conscient que això va anar així. Però a més a més, fins i tot... No, jo no volia entrar-hi, en aquestes, diguéssim, picabaralles, en fi, si vostès volen dir-ne, però és que el tancament, l'aprovació definitiva de la llei del Consell Comarcal del Barcelonès havia d'anar al Ple del 6 i el 7 de setembre, vostè ho deu recordar bé. Jo ho recordo bé, perquè Junts pel Sí vam ser els únics, l'únic grup parlamentari que va insistir que havia d'anar al Ple del 6 i el 7 de setembre i aprofitar el període de sessions, l'última quinzena d'agost, per fer Comissió de Governació, aprovar el text definitiu i portar-ho en el primer Ple. Vostès van estar-hi en contra de fer-ho així. Vostès i tots, eh? Vam ser Junts pel Sí els que ens vam quedar sols defensant-ho perquè s'aprovés, efectivament, el 6 i el 7. De fet s'hauria aprovat, i el procediment per tancar el Consell Comarcal del Barcelonès ja hauria estat... Però, bé, com que vostès es centren sempre, sempre, en el monotema... És igual, no fa falta entrar-hi més. La passada legislatura vam fer una bona feina, malgrat tot, i crec que a la ponència hi vam treballar molt bé, en aquest cas –en el cas del Grup Socialista– amb la senyora Martínez, amb Marc Vidal, per part d'Iniciativa; en aquest cas, amb Ciutadans, era el mateix senyor Joan García, però bé..., amb el senyor Villagrasa i fins i tot amb en Nana, amb en Joan Garcia, de la CUP, que era el president, a més a més, en el seu torn, de la Comissió de Governació –i amb en Joan Ramon Casals, que com a companys de Junts pel Sí vam treballar en aquesta proposició de llei. I teníem un gran acord, de fet tenim un text tancat. I nosaltres, que som gent de paraula, diguéssim, el que hem registrat és el text de l'acord al qual vam arribar per unanimitat, que és una paraula tan important, que deia la senyora Moreta, i hi estic d'acord. Hem presentat literalment no la nostra proposta, diguéssim, de modificació de llei que teníem, sinó la proposta final que vam acordar en la ponència tots els grups, per molt que hi havia coses –i vostès ho deuen recordar– que vam estar discutint. Nosaltres hem presentat aquell text: no és el cas ni del Partit Socialista ni de Ciutadans, que han tornat a presentar un text que no té res a veure amb el que vam acordar a la ponència... en fi, no sé si per tornar a iniciar els debats o no. En qualsevol cas, el febrer del 17, el consell comarcal aprova una moció per unanimitat per tancar el consell comarcal. Jo ara podria dir: «Això ho va impulsar Esquerra Republicana, que és cert, eh?, però és que m'interessa molt poc qui ho va impulsar. El que m'interessa és que es va fer per unanimitat. Vostès sempre estan amb les batalles partidistes i del monotema, però a mi m'interessa el resultat final, que és que es va aprovar per unanimitat i que vam signar tots els grups, ho impulsés qui ho impulsés –no m'interessa gens. Al maig, a més a més, es van començar els treballs en aquest Parlament. Aquell estiu, la conselleria de Governació –que aleshores, diguéssim, la vessant del món local depenia de Governació, amb la consellera Borràs al capdavant– va començar ja també els treballs amb el grup de treball per poder-ho fer. Nosaltres vam fer totes les compareixences i vam tancar una proposta de text que és la que el meu grup parlamentari, com a mínim, avui, els brinda a tots vostès perquè ens posem una altra vegada a treballar. Diguéssim, la nostra proposta –i ho saben vostès– es basa a distribuir competències, a crear la comissió mixta; podem ajustar els terminis dels mesos, hi estic d'acord, perquè hi ha un objectiu primordial, diguéssim, que és no arribar al maig amb aquesta situació. Per tant, jo els emplaço a tots vostès, tenint en compte que la nostra proposta és justament la que vàrem aprovar en la ponència, doncs..., ser àgils. Crec que les compareixences es van fer: vam tenir els representants dels treballadors, vam tenir els representants polítics –per cert, representants dels treballadors, tant de RASSA, Regesa com del mateix consell que avui ens acompanyen, i a qui aprofito, doncs, ara mateix, per saludar. Vam fer les compareixences, vam fer els debats, tenim un text: doncs fem-ho. «Fem-ho vol dir posem-nos les piles, podem tancar aquesta proposició de llei, i per tant poder venir al Ple, jo crec que en un termini molt i molt curt –no diré en el proper Ple però podríem estar parlant d'un mes–, tenint les compareixences fetes i tenint una base feta. Posem-nos les piles, fem-ho, perquè el que necessitem és justament aprovar la llei per tancar el Consell Comarcal del Barcelonès. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Anna Erra.
Moltes gràcies, president, diputats, diputades. Avui reprenem, tal com han dit, tornem a fer aquest debat, però hem de deixar clar, com deia el meu company d'Esquerra, que tot això va quedar truncat per l'aplicació del 155 i per la suspensió de facto del Parlament. Avui recuperem el tema allà on es va quedar, i tal com s'ha dit, també, on ja s'havia aconseguit un fort consens. I el reprenem després que els òrgans de govern del Consell Comarcal del Barcelonès, el 15 de març, van aprovar, tal com s'ha dit, per unanimitat, doncs que demanaven l'extinció d'aquest consell comarcal. I nosaltres, com a Junts per Catalunya, volem fer efectiva aquesta voluntat. La nostra proposta de llei ve marcada i condicionada per aquesta voluntat de supressió, i a partir d'aquí encomanar al Govern que faci un decret per tal que acordi la distribució de les actuals competències, activitats i serveis del consell comarcal i els distribueixi, en base al consens amb els ajuntaments afectats, entre la resta d'administracions que ho poden assumir, com poden ser l'Àrea Metropolitana, la Diputació de Barcelona, la mateixa Generalitat o els altres ajuntaments. I que això es faci, sobretot, garantint els seus serveis i la seva alta qualitat i els drets i condicions dels seus treballadors i treballadores. Cal deixar clar que la presentació d'aquesta proposició de llei és un cas excepcional i especial, que ve determinat per la mateixa petició de supressió. Per això voldria fer unes consideracions especials sobre el nostre model de país davant d'aquesta excepcionalitat, per tal de deixar constància per al país de la importància de les comarques i els consells comarcals. La raó per la qual es produeix aquesta supressió és perquè nosaltres escoltem el territori, com vam escoltar una gran reivindicació per part del territori que pogués aparèixer una nova comarca com la del Moianès o bé la vegueria del Penedès. I ara, doncs, ens toca escoltar el consell comarcal, per fer efectiva la seva extinció. Tot i així, cal fer esment que la llei del 2010, de creació de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, com el Projecte de llei de governs locals, del 2013, posaven en qüestió –és veritat– les competències d'aquest òrgan, ja que es determinava que les competències passarien a l'Àrea Metropolitana de Barcelona. Aquesta excepcionalitat no treu –i ho veiem, doncs, amb l'exemple del Moianès i el Penedès– la importància com a país de les comarques i els consells comarcals. Les comarques són la identitat del nostre país, i són també exemple de defensa política d'un espai i d'un territori. Això ho han fet durant trenta anys i ho continuen fent. I a comarques, els consells comarcals actualment tenen més sentit que mai, ja que en el dia a dia demostren donar resposta a dos objectius clau: donar servei a les necessitats de la gent i servir com a model d'identitat. Els consells comarcals donen suport als municipis, especialment als més petits, oferint serveis bàsics de forma mancomunada i garantint així la mateixa qualitat de servei amb independència del municipi de residència. I a part dels serveis delegats per la Generalitat de Catalunya, cada ens comarcal, després de..., o fruit del coneixement, la proximitat i l'adaptació a la realitat de cada territori, s'han especialitzat a oferir nous serveis. Fora de l'àrea metropolitana, on els municipis ja tenen per si sols capacitat per prestar tots els serveis, els consells comarcals són necessaris perquè presten serveis bàsics. Cal reconèixer la realitat del país per afirmar que sense el suport dels consells comarcals molts ajuntaments no podrien garantir gran part dels seus serveis bàsics. Nosaltres, que defensem la necessitat de mantenir els 947 municipis de Catalunya, com a actors integradors i de sentit de pertinença, defensem que es necessita una administració local i supramunicipal que garanteixi la igualtat de serveis i l'equilibri territorial. Per això, i a vuit mesos de les eleccions municipals, és urgent i necessari acabar la feina aprovant aquesta proposició de llei perquè ja no es torni a constituir després de les municipals. Un procés que s'ha de fer amb l'acompanyament de la conselleria i amb tots els agents implicats, ja que parlem de reformulació de com es seguiran prestant els serveis, qui ho haurà de fer i amb les garanties laborals escaients per al personal que hi ha en l'actualitat. Per això, davant d'aquest cas singular, especial i excepcional, i on és el mateix consell comarcal qui ha decidit pel seu propi compte deixar d'existir, presentem aquesta proposició de llei. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Tot seguit és el torn de la senyora Susana Segovia, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Bon dia, presidència, Mesa, diputats, diputades. Jo volia parlar del que realment parlem quan parlem de l'inici de la tramitació legislativa de la supressió del consell comarcal. I de què parlem? Doncs parlem de municipalisme, parla, de governs locals, estem parlant de proximitat, de posar les persones al centre, de construir una Barcelona i una àrea metropolitana, més cohesionada, més igualitària, més justa i sostenible, que no visqui d'esquena al territori, perquè necessitem una àrea metropolitana que sigui sostenible i respectuosa amb la resta de Catalunya. Parlem de tot això quan parlem de la supressió del consell comarcal, perquè parlem també de la sempre esperada llei de governs locals i del desplegament de les potencialitats que pot tenir l'AMB. Com hem vist, el que fa i deixa de fer l'AMB afecta molts aspectes de la vida de milions de persones que viuen a l'AMB, com acabem de veure ara amb l'esforç que s'està fent des d'aquesta institució, presidida per l'Ajuntament de Barcelona, per poder ampliar la zona de transport integrat de la zona 1 a divuit municipis, cosa que suposarà una important disminució del cost del transport públic, mesura bastant fonamental per reduir la contaminació a Barcelona i a tota l'àrea. És de tot això que també parlem, amb aquesta iniciativa legislativa que ara comença, i que esperem treballar amb responsabilitat i amb urgència per part de tots els grups parlamentaris. Aquest procés –ja s'ha comentat– comença amb una moció aprovada al consell comarcal que insta el Govern de la Generalitat de Catalunya i el Parlament a iniciar aquest procediment, així com a traspassar les competències del consell a altres administracions. Ja s'ha dit: aquí estem, un any i mig després; per variar, en això, també anem tard: anem tard pels plens del setembre, anem tard per la DUI i anem tard pel 155 i anem tard per tot el temps que ha trigat a posar-se a funcionar aquest Govern i a posar-se a funcionar aquest Parlament. Vull dir que les raons per les quals anem tard són llargues i nombroses i les hem de repetir cada vegada, perquè és que cada vegada anem tard. La supressió del consell comarcal, i la integració d'aquestes funcions, que també estava prevista –i com ja s'ha comentat– en l'intent de llei de governs locals de Catalunya del setembre del 2013 –una nova tramitació frustrada i inconclusa. Cal dir que, per a nosaltres, al nostre entendre, en aquest cas va ser una mica afortunat que no tirés endavant, perquè era una llei que acatava bona part de les contrareformes i mesures antigoverns locals de l'LRSAL, del Partit Popular, i que, en lloc d'enfortir l'autonomia, les competències i la sobirania dels municipis sobre el seu territori, apostava més aviat per la inversió de competències municipals, sense anar acompanyada d'una llei de finances locals que asseguri i potenciï el municipalisme com a política de transformació i lluita contra la desigualtat. Durant trenta anys, el consell comarcal ha fet la seva feina, sí, ja s'ha comentat, en medi ambient, en habitatges de protecció oficial, però també cal recordar, i no m'estendré en això, que tampoc ha estat un consell exempt de polèmiques, amb manca de transparència i de dubtes en la gestió. Per tant, cal seguir col·laborant activament amb la Sindicatura de Comptes i amb la Fiscalia amb la investigació endegada. Cal apostar fermament per administracions locals transparents i rigoroses en els seus mecanismes d'execució pressupostària i contractació pública. En l'actualitat, l'enfortiment de l'Àrea Metropolitana fa innecessària una estructura com el consell comarcal. A la vegada, cal obrir un debat amb actuacions decidides per a una major i millor concreció competencial de l'Àrea Metropolitana per poder impulsar des de ja mesures de cohesió i correcció de les injustícies i desigualtats socials al territori metropolità. L'AMB no pot ser merament un ens de gestió territorial i de serveis, sinó un govern local metropolità, que és el que necessita ara mateix Barcelona i totes les seves rodalies, amb polítiques públiques i actuacions que busquin la millora de totes aquestes persones, sense detriment del municipi on visquin, sense posar els interessos de les veïnes i veïns d'un poble o ciutat per sobre dels del costat. Un àrea metropolitana més cohesionada, més igualitària, més sostenible i més responsable amb tothom. Al nostre entendre, i des de l'exigència de transparència, és necessari implementar una comissió de traspassos interinstitucionals integrada pels ajuntaments afectats, per l'Àrea Metropolitana i el departament competent de la Generalitat. Una comissió que hauria d'elevar una proposta al Govern per poder fer un decret treballat amb la participació activa i la implicació de sindicats, ajuntaments afectats i també l'Àrea Metropolitana, clar. És bàsic i fonamental, és el nostre deure garantir que tots els drets i condicions de treball de treballadors i treballadores comarcals sigui garantit durant aquest traspàs. Així, aquí, com els dèiem, iniciarem la supressió del Consell Comarcal del Barcelonès, però continuarem sense tenir una llei de governs locals i una llei de finances locals que reforcin l'autonomia local, perquè pugui fer un sistema de finançament estable i proporcional, amb unes competències ben definides pels nostres ajuntaments i perquè es pugui desenvolupar amb garanties de qualitat i transparència en les polítiques públiques. Aquesta llei és necessària i reivindicada durant dècades pel municipalisme del nostre país. Necessitem un municipalisme per al bé comú, que pugui desenvolupar-se i reconèixer la Carta europea de l'autonomia local, i caracteritzat per principis de simplificació, transparència, participació i innovació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara és el torn dels subgrups parlamentaris. En primer lloc, la CUP - Crida Constituent; dos minuts i mig.
Per intervenir des de l'escó, senyor president. Tenim dos minuts i mig, sí, intentarem fer-ho molt ràpid.
Endavant, endavant.
En primer lloc, manifestar evidentment que nosaltres no estem en contra de la supressió del Consell Comarcal del Barcelonès, pensem que en un mateix espai administratiu, polític i territorial, la coincidència de grans ajuntaments per una banda, i per una altra banda Diputació de Barcelona i per una altra banda consell comarcal no ens ha aportat més eficiència. De fet, hi ha hagut alguns moments, fins i tot, de caos. Aquest caos ha estat salvat pels treballadors i les treballadores del consell comarcal. I ens felicitem, això sí, de que tinguem una proposta que sigui de consens, que és una cosa com ben estranya en aquesta cambra. Això sí, hi ha altres qüestions que ens preocupen. Primera qüestió que ens preocupa: derivat de la supressió del Consell Comarcal del Barcelonès, pensem que podria aparèixer en la discussió divisió territorial de Catalunya o del Principat i organització comarcal. I això no hauria de passar, no s'hauria d'obrir la llauna. Segona qüestió que ens preocupa: derivat de la supressió del consell comarcal, que no hi hagi suficients garanties per als treballadors i les treballadores, que a dia d'avui són consell comarcal, i, per tant, no únicament garantia de subrogació –que, per nosaltres, això són uns mínims que ja estableix la llei–, sinó garantia de manteniment de les condicions de treball per al conjunt dels treballadors i les treballadores que s'aniran incorporant a aquells ens que passin a gestionar les activitats que fins ara es feien per consell comarcal, i, per descomptat, ni una única eliminació d'un lloc de treball. I la tercera qüestió que ens preocupa és una qüestió de no anar a blanquejar. Evidentment que hem de fer compatible dues coses, que són: que hi hagi una supressió efectiva abans del maig del 2019; però, a la vegada, també, que es depurin responsabilitats en relació no únicament amb el consell comarcal, sinó amb el consell comarcal, amb Regesa o RASSA. Aquest grup polític, la CUP, va presentar davant l'Oficina Antifrau una denúncia per tota una sèrie d'irregularitats, i esperem que si abans no s'ha resolt, per cert, una denúncia fonamentada en un informe de la Sindicatura de Comptes, que parla d'irregularitats en l'organització, en la gestió comptable, en la contractació pública, en la destinació del poder públic per conveni o en matèria de personal, abans que hi hagi aquesta distinció de la personalitat jurídica s'han de resoldre totes aquestes qüestions. Pensem que és del tot compatible.
Gràcies, diputat. I, finalment, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn del senyor García Albiol.
Sí, també, senyor president, d'una manera molt breu, assenyalar que avui venim a acordar, no a debatre, sinó a acordar una proposta de dissolució; una dissolució que creiem que és del tot innecessària en aquests moments i amb l'actual context. De fet, aquesta proposta arriba cinc anys després que el Partit Popular presentés també aquesta mateixa iniciativa, i en aquell moment només va rebre el suport del Grup de Ciutadans. És totalment incomprensible. I amb això em sembla que hi podem coincidir tots. Que un ciutadà, una ciutadana de Barcelona, de la comarca de Barcelona, tingui sis administracions que, d'una manera o d'una altra, tenen algun tipus d'influència: el Govern d'Espanya, la Generalitat, la diputació, l'àrea metropolitana, el consell comarcal i el seu propi ajuntament. I més si parlem que en aquests moments el consell comarcal probablement està dotat d'una sèrie de competències que li són impròpies, que no s'ajusten al que legalment seria el correcte, com és, per exemple –per exemple–, el cas del manteniment de les rondes. A partir d'aquí, assenyalar que, des del Partit Popular, volem vetllar perquè aquest procés es faci de manera mesurada, de manera responsable, sí que amb la màxima celeritat i salvaguardant un dels aspectes que, per nosaltres, és important, que són els empleats públics. Aquí creiem que hi ha d'haver un compromís de responsabilitat per part de tots els partits polítics, per part de totes les administracions, perquè això sigui així. Apuntaven algunes intervencions, i és cert, que pel camí queden una sèrie de qüestions per clarificar prou importants. Aquella acusació d'irregularitats encara ronda, que encara està per sobre la taula; promocions d'habitatge per part de Regesa que encara generen un problema als seus usuaris; per exemple, a Badalona en tenim una en el barri de Sistrells que contempla una sèrie de deficiències que els veïns pateixen, i creiem que s'haurien de resoldre abans de procedir a liquidar el Consell Comarcal del Barcelonès. I per això demanem la creació d'aquesta comissió, d'una comissió que agrupi totes les administracions afectades, totes les administracions que tinguin alguna cosa a dir, i que procedeixi a aquesta liquidació de manera ordenada. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, aquestes tres iniciatives continuen la seva tramitació. Suspenem la sessió fins a les tres de la tarda; moltes gràcies.
Bona tarda, diputats, diputades. [[Proposició de llei de mesures urgents per a millorar la qualitat en la prestació de serveis sanitaris i sociosanitaris (debat de totalitat)]] [[202-00021/12]] Seguim amb l'ordre del dia. El punt setè és el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei de mesures urgents per millorar la qualitat en la prestació de serveis sanitaris i sociosanitaris. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presenta la iniciativa el Grup Parlamentari de Ciutadans, i per fer-ho té la paraula el diputat senyor Jorge Soler.
Bé, molt bona tarda a tothom. Gràcies, president. Diputades, diputats, bé, m'agradaria, m'agradaria moltíssim saludar el Govern quan en aquest Parlament es debat una proposta sanitària, una llei sanitària per a les llistes d'espera. Desgraciadament..., bé, ho reconec, jo em vaig sentir bastant decebut quan al juliol el president Torra, en unes declaracions, va dir que totes aquestes qüestions, bé, del Govern, per ell eren una qüestió menor, són prioritats considerades menors. Us confesso, per mi és un dels temes més importants, que fan sentit a estar aquí. Aquest matí, la senyora Arrimadas, novament li preguntava al president pel tema de les llistes d'espera, li preguntava el perquè d'aquesta esmena a la totalitat, li preguntava per qüestions concretes de la llista d'espera i de les solucions. Però bé, desgraciadament, el president, igual com ja feia, eh?, l'anterior president, el president Puigdemont, doncs, ni està ni se l'esperava. No contesta mai a solucions d'aquest tipus. Imaginin-se vostès, gent, doncs, que hem vist, evidentment, el patiment, l'angoixa... La gestió, per descomptat, de la incertesa que tenen els professionals quan treballen amb pacients en llista d'espera –i això és una qüestió que es veu quan un és pacient, i també quan és sanitari–, doncs, requereix mesures per ajudar... Perquè, en definitiva, la llista d'espera és una gran preocupació que tenen els catalans, és una gran preocupació per a tot Catalunya. Però avui el Govern, doncs, novament presenta una esmena a la totalitat. Imagino que és perquè ho consideren un tema menor; que l'important ja ha quedat clar aquest matí: és crear «xiringuitos, és generar una mica més d'agència de col·locació del procés. Bé, és qüestió de no arreglar la llista d'espera, és qüestió de donar una mica més als vividors del procés. Però jo avui voldria parlar-vos d'aspectes concrets de la llista d'espera. I per fer-ho, com faig tantes vegades, m'agrada, doncs, trobar exemples que visualitzen molt bé de què estem parlant. Per fer-ho, jo volia parlar de la mamà de la Lucía, de Tarragona, que té una nena de sis anys amb otitis de repetició, amb infecció d'oïda de repetició, i que la seva pediatra l'ha enviat a l'«otorrino perquè faci una valoració de què està passant en aquella oïda. I abans-d'ahir va rebre una carta on li donaven molts mesos d'espera, a Tarragona. I voldria parlar, com faig sovint, de Santa Coloma, on tenim pacients com per exemple el Luis, amb vint anys, que fa dos anys que el seu metge li va dir que estava en risc de mort per una obesitat mòrbida, que requereix una intervenció que no arriba. Inclús, ell es va dirigir al Síndic de Greuges, però imagino que vostès saben que el Síndic de Greuges no ha contestat, perquè es dedica a altres qüestions. I també de la María Isabel, amb cinquanta-quatre anys, una dona a qui li cal una intervenció de genoll, perquè va amb crosses, perquè té dolor. I tampoc arriba, des de fa pràcticament tres anys que està a la llista d'espera. Voldria parlar de la Sandra, que, amb vint-i-vuit anys i mare de família, també va coixa en espera d'una artroscòpia. I, desgraciadament, la setmana passada va presentar una queixa al Trueta, on deia textualment: «M'agradaria conèixer quant temps d'espera em queda, havent transcorregut ja set mesos, des de la meva incorporació a la llista d'espera. Fa dos anys que està amb aquest dolor, fa set mesos que el traumatòleg li va dir que li faria una intervenció abans de l'estiu. I aquesta intervenció no arriba. I, efectivament, sé que em diran que són casos individuals. Evidentment. I és que aquesta llei no solament és per a aquestos casos individuals, aquesta llei és una porta oberta per a molts casos, per als casos del conjunt de catalans, en dos qüestions, en la nostra visió, capitals: la transparència i la millora de la gestió, com a vasos comunicants. Com avui deia la senyora Arrimadas al president, no es poden entendre les desigualtats territorials tan grans i tan greus que hi ha a Catalunya, i no fer res en aquest Parlament. I això em recorda, en resposta, bé, a les necessitats d'aquestos pacients, algunes de les meves promeses, quan jo vaig entrar en política i vaig deixar la consulta. I és que jo crec que alguns que venim d'aquest àmbit no ens podem permetre cap dia sense treballar pels pacients, sense treballar per aquesta llista d'espera. Així que Lucía, Luis, María Isabel, Sandra, bon dia. Jo us vull saludar i agrair que estigueu aquí, doncs, donant veu als pacients. Vosaltres sou un exemple del que, bé, volem treballar, del que volem solucionar. Els vostres problemes són alguns dels problemes que em van fer a mi també entrar en política i que em van fer avui estar aquí, doncs, amb molt orgull, defensant els vostres interessos. Gràcies. [[Aplaudiments.]] I és que aquesta llei va dirigida també a arreglar temes de desigualtats territorials. Inés Arrimadas aquest matí deia: «Els TAC, a Tarragona, tenen una llista d'espera de trenta dies, i a quinze minuts de cotxe –crec que ho ha dit textualment així–, «297. Algú m'ho pot explicar? Bé, doncs, nosaltres avui proposem mesures diferents, mesures de gestió. Parlarem, eh?, de mesures econòmiques, com ella ha dit, quan portin vostès els pressupostos també ho farem, perquè també calen diners al sistema sanitari. Però avui estem centrant el tema en temes de gestió. Cal fer coses diferents. Per què aquestos pacients tenen aquesta desigualtat? Bé, doncs, aquesta llei ens pot arreglar coses, com per exemple el que em deia la Sandra, que li han de fer una intervenció de genoll; si a ella li ofereixen un altre centre que tingui menor llista d'espera, la Sandra aniria encantada a fer-se aquesta prova, a fer-se aquesta intervenció en un altre hospital. Obrim una mica la ment, hi ha gent que està des de fa molts anys governant però que poden tenir visions diferents amb l'ajuda, doncs, de l'oposició. Saben vostès que la llista d'espera a Catalunya, els darrers mesos, continua augmentant, pràcticament quinze mil pacients més que s'incorporen en aquesta llista d'espera. Un estiu on es va tancar una part del servei de radioteràpia de Tarragona. Tenim la radiologia de Bellvitge col·lapsada, tenim dèficit d'infermeria, tenim precarietat laboral... Per què, llavors, fiquen vostès una esmena a la totalitat? Mirin, podran dir que no és la millor llei, i jo, sincerament, amb tota la humilitat, els hi reconeixeré. Em podran dir, perquè així ho crec, que no és el final; és que és el principi. Això és l'oportunitat que tenim avui totes i tots, en aquest Parlament, d'obrir el principi d'una llei que comenci a arreglar temes que són capitals, que són centrals, que són nuclears aquí a Catalunya. Per tant, creiem que cal fer alguna cosa per arreglar-la. I, per tant, jo em pregunto, sentint avui la senyora Arrimadas i la resposta –o la no resposta, en tot cas– del nostre president: quina part no agrada, d'aquesta llei, al Govern? Potser no li agrada que fem una proposta de gestió? És que potser no agrada que Ciutadans, insistentment, a les comissions de salut, en aquest Ple i avui en la defensa d'aquesta llei, incorporem novament propostes de transparència? És això, el que no els agrada? Que els pacients, com la Sandra, no sàpiguen quan els realitzaran una intervenció? És això, el motiu de l'esmena a la totalitat? És que potser facilitaria una mica..., una mica, perquè entenc que la gestió de la llista d'espera és complexa i, per tant, no ho arreglarà mai ningú en la seva totalitat, però que arreglaria una mica la llista d'espera dels catalans? És això, el que requereix una esmena a la totalitat? És potser ficar més fàcil la vida als treballadors, als nostres professionals? Potser és que és Ciutadans qui proposa aquesta llei, i per tant, doncs..., bé, tants anys governant i ara ve algú que ens esmena la plana i, per tant, esmena a la totalitat i tanquem així el calaix, que així sempre ha estat bé en els darrers anys? Mirin, això que avui proposem va bé per a la Lucía, va bé per a la María Isabel, va bé per a la Sandra..., però va bé per al conjunt de la ciutadania de Catalunya. I, per tant, no entenem que avui no obrim aquesta porta a arreglar, a arreglar una cosa que a més a més permetria que vinguessin aquí els professionals sanitaris, que vinguessin aquí els sindicats, que vinguessin aquí les associacions dels pacients que estan, insistentment, venint aquí al Parlament a demanar-nos ajuda, i podrien incorporar-se a aquesta llei. Que vinguin també els col·legis professionals, que vinguin els pacients, perquè aquí el que hem de fer és escoltar-los. President del Parlament, diputades i diputats, en la meua opinió, hi ha molt marge per al consens amb una llei com aquesta. Ho hem demostrat la setmana passada amb la moció que vam aconseguir aprovar Ciutadans a la Comissió de Salut per a millorar les propostes d'accessibilitat en temps de grip; ho vam aprovar també amb les mesures de transparència per a les clíniques del dolor... Creiem que millorar els temes d'equitat territorial pot requerir, bé, un consens, que estic segur que a la comissió l'haguéssim trobat. Hem parlat aquí sovint del temps de garantia, un tema que estic segur –perquè aquí ho hem votat i ho hem aprovat–, sovint... [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I, per tant, acabo, president, com he fet tantes vegades en aquest Parlament: diputades, diputats, la medicina serà humana o no serà medicina. Fem alguna cosa també per a humanitzar les llistes d'espera. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per defensar l'esmena a la totalitat presentada conjuntament pel Grup Parlamentari Republicà i el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la senyora diputada Gemma Espigares.
Bona tarda. Gràcies, president. Mirin, avui fa més d'un any i mig que aquest Parlament va aprovar, per una àmplia majoria –de fet, tots excepte el PP i Ciutadans, una cosa a què ja ens tenen acostumats–, la Llei d'universalització de l'assistència sanitària. Una llei que, amb les ingerències de l'Estat i amb el 155, ha estat més temps al Tribunal Constitucional que vigent, però una llei que ahir vam recuperar. I per això crec que aquesta primera felicitació va per a la consellera Vergés, que des del minut zero li ha exigit al Govern Sánchez que ens tornés la nostra llei, i també per al conseller Comín, perquè va portar a aquest Parlament una llei que va molt més enllà de la llei espanyola. Una llei que no posa condicions administratives a les persones; una llei que no els diu que s'esperin noranta dies per a ser atesos. I, per tant, comencem a treballar ja amb el reglament per poder desplegar també aquesta llei. [[Aplaudiments.]] I els explico per què he volgut començar amb aquesta llei, perquè al final explica molt bé la realitat de la societat catalana en termes de salut. Perquè aquí en aquest Parlament hi ha uns grups parlamentaris que volem parlar de salut i posar al centre les persones i hi ha uns grups parlamentaris que el que volen és posar al centre –i ho dic en paraules del PP, perquè després no em diguin que els hi atribueixo– «la sostenibilidad del sistema sanitario. Doncs mirin, els hi explico d'una vegada, ras i curt: per Esquerra Republicana, la salut no està en venda. [[Aplaudiments.]] Avui els grups que donem suport al Govern presentem aquesta esmena a la totalitat. I ho fem no pel que deien vostès, senyor Soler: ho fem perquè és una proposta que està buida de contingut, una proposta que vol viure de titulars, que vol atribuir-se la feina que el Govern de fet ja està fent i que altres grups d'aquesta cambra porten molts mesos treballant a la Comissió de Salut. Mirin, vostès parlen bàsicament de cinc principis: transparència, independència, neutralitat, objectivitat i diligència. Que maco! Si és que amb això, qui vota que no? Però és que passa com amb tot el de Ciudadanos: que quan rasques una mica no hi ha res més. Vostès volen parlar de transparència. De quina transparència?, si Catalunya és la regió que més transparent és en dades de salut. Les dades que vostè, senyora Arrimadas, deia aquest matí al president Torra, d'on les treu, si no de la pàgina web? Per tant, transparència? Quina transparència? Volen parlar d'objectivitat. De quina objectivitat? Està posant en dubte el criteri de les professionals del sistema sanitari? De les infermeres?, de les metgesses? Perquè no és pas el Govern, eh?, qui fa les llistes d'espera. Per tant, a les nostres professionals, a les professionals de tots, del sistema sanitari, ni les toqui, que estan fent una feina exemplar. [[Aplaudiments.]] Vol parlar d'indicadors. De quins indicadors? Que és que no sap el que és l'Aquas? De fet, sí que ho sap, perquè l'altre dia dos diputats d'aquest grup estaven a la presentació dels resultats. Ja en tenim, d'indicadors; la qüestió és per a què els volen fer servir. Per a què? Sap que ja hi ha una llei del 2016 que diu que hem d'explicar a les persones quin és el lloc que ocupen a la llista d'espera i quin és el temps previst, quin és el centre de destí, quin és el temps mitjà i màxim? Si és que això ja hi és, a la llei; ja ho estem fent, també. La qüestió és que vostès o hi ha indicadors..., i el que passa és que no els agraden, perquè, si no, és difícil d'entendre. També proposen que la gent –i a més ho deia amb un exemple d'una persona que avui està aquí– estaria disposada a anar a un hospital. És que no val, això d'agafar un cas i donar-li la il·lusió i dir que això és extrapolable a tot... I vostè ve del món de la recerca, ve de la ciència, ja ho hauria de saber, que no pot agafar un cas i extrapolar-lo! Quan vostè diu que la gent està disposada a marxar, pregunti al departament, perquè vostè pregunta moltes dades i el departament les hi dona –en això almenys estarem d'acord, espero que sí–; quan vostè... [[veus de fons]] , pregunti! Li diran que hi ha més d'un 30 per cent de les persones que no estan disposades a marxar. Vagi vostè a una senyora de vuitanta anys de Lleida i digui-li que s'ha d'anar a operar a l'Ebre perquè així s'operarà deu dies més ràpid. Li diu que no, que es vol quedar a Lleida, prop de la seva família, prop del seu territori, amb la gent de confort que ja coneix. Per tant, no juguin amb això. I, de veritat, quan diuen que «les preocupan los usuarios con mayores necesidades? de veritat? A vostès els preocupen les persones amb més necessitats? Doncs si és així tornin al Congrés dels Diputats, on la setmana passada es van abstenir per donar salut a tothom i votin aquesta vegada sí per a tothom. [[Aplaudiments.]] Al final, vostès venen aquí a dir: «Ui, que volen reduir les llistes d'espera. I, no ho sé, em fan pensar que deuen ser com el PP, que el que vol és concertar a la privada tot allò que calgui, eh?, i si cal una mica més tampoc passaria res, o, si no, eh?, com van fer al Ple de política general, o autoesmenant-se com van fer al Ple de la setmana següent perquè alguns altres grups ho poguessin votar... Però això no va de privatització, això va d'arreglar i d'arreglar-ho en situacions reals. En definitiva, no vengui altres motos. El que vostè ens està venent aquí és utilitzar quatre conceptes aparentment bons, sense concretar pràcticament res, demostrant un coneixement, com a mínim minse, del sistema de salut i sense cap millora. Per tant, senyor Soler, és que això no és un tema menor per al Govern, no ho és. Presentem aquesta esmena a la totalitat perquè és una proposició de llei innecessària, i totalment superada pel desplegament del Govern. Són coses que ja estem fent, malgrat tots els malgrats: malgrat les ingerències, malgrat les insuficiències de pressupost, malgrat tot, tenim uns serveis sanitaris que els estem garantint. I, a més, amb dades de l'Estat novament, els estem garantint amb una qualitat superior a la mitjana espanyola –perquè també els quedi clar, amb les dades de la societat espanyola. Tenim codis d'atenció ràpida, tenim més inversió a Lleida, al Joan XXIII, a les urgències del Clínic –que els les podríem detallar totes, com ho ha fet el president Torra i com ho hem fet a la Comissió de Salut–, tenim més inversió en salut mental, en recerca, en les àrees bàsiques més desfavorides..., en fi. Quan la senyora Arrimadas diu que no ens corren pressa les llistes d'espera..., miri si ens corren pressa, les llistes d'espera, que quan vostè diu que ara tenim pressa i volem parlar d'altres coses que no siguin «xiringuitos, el Govern l'any passat ja va dedicar 57 milions d'euros addicionals per al pla de xoc de les llistes d'espera. Per tant, no és que nosaltres tinguem pressa, és que vostès van tard –van tard. I acabo. Aquesta esmena a la totalitat –crec que ha quedat clar per què la presentem– va d'oportunisme, va de titulars fàcils, va de que no és la millor manera de fer una..., de fet, ho ha dit vostè, eh?: «No és la millor llei que els podia presentar. Doncs de veritat, diputat Soler, torni a casa, faci bé la feina i vingui la setmana que ve amb una llei que puguem votar aquí. [[Alguns aplaudiments.]] Acabo, perquè a més se m'acaba el temps, dient que els anunciem aquest acord a què hem arribat Esquerra, Junts per Catalunya i els comuns, per portar un decret que plasmi allò que ja treballem, un decret que amplia alguns dels procediments garantits, no només en intervencions quirúrgiques, sinó en la primària, sinó en la població més vulnerable, no només amb criteris clínics, sinó també amb tots els criteris socials, posant al mig l'equitat i, sobretot, amb un sistema públic. Enfortim el sistema públic. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Acabo, president. Avui posem punt final, amb aquesta esmena a la totalitat, a la seva proposta perquè el que els portem és un decret que serà més ràpid, més garantista i que posarà, de veritat, les persones al centre. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn del diputat senyor Josep Maria Forné.
Gràcies, president. Diputades i diputats, invitats a la..., debatem l'esmena a la totalitat de la proposició de llei de mesures urgents per millorar la qualitat en la prestació de serveis sanitaris i sociosanitaris. Qui es pot oposar a mesures urgents per millorar la qualitat en la prestació de serveis sanitaris i sociosanitaris? Difícilment és..., dir que no. Ara, quan ja entres una mica més en el detall aleshores veus més raons per les quals votar aquesta esmena a la totalitat. Aquesta és una proposició de llei que bàsicament el que fa és tractar les llistes d'espera, millorar un dels problemes, certs, que hi ha, que és el de les llistes d'espera, i més quan són persones que tenen necessitats de salut, i en necessitats de salut tot es fa urgent i imprescindible. I, per tant, buscar respostes i buscar-hi solució és, sembla, una obligació per part de tots. Però nosaltres votarem perquè hi hagi una esmena a la totalitat, i, per tant, que aquesta proposició de llei no tingui prosperitat. Per què? No entraré en la concreció de la proposició de llei, no entraré en aquests temes –que hi han propostes interessants, n'hi han de discutibles, n'hi ha que ja s'estan fent, com acaba de dir ara la diputada Espigares–, però només com a exemple: una de les propostes estel·lars –i vostè, el diputat Soler, n'ha fet esment–, la del registre únic... –poder, diguéssim, tenir una mena de llista única per poder distribuir allà on hi ha necessitats i allà on hi ha possibilitats d'oferta–, em diuen que la llista de registre únic ja funciona des del 2001 i la demanda és d'un 30 per cent de l'oferta que es fa. Per tant, aquí ja hi ha alguna cosa que em grinyola. Sí que em centraré més en raons de caràcter més general per les quals justificar el nostre vot a l'esmena a la totalitat d'aquesta llei. Tres raons. Primera raó: que aquesta proposició de llei, i més tal com està plantejada... –i sento dir-ho, diputat Soler–, tal com està plantejada, peca de populisme. Són un problema, les llistes d'espera –són un problema–, però jugar amb les necessitats de les persones, això és populisme. [[Aplaudiments.]] De solucions màgiques, no en tenim, i pretendre amb quatre paraules solucionar un problema greu com el de les llistes d'espera en persones amb necessitats de salut, ho repeteixo, això no és d'aquesta forma. Requereix molta més dedicació, molta més..., segurament que la dedicació, en aquest cas, no la hi discutiré pas a vostè, senyor Soler, però sí que requereix molt menys populisme, molt menys titular i molt menys, diguéssim, buscar allò fàcil. A mi em dol que, d'alguna manera, s'utilitzin noms concrets, com la Sandra, la Lucía, pensant i... –com per exemple abans ha fet en la intervenció del matí la senyora Arrimadas–, utilitzant la contraposició de les llistes d'espera amb unes reivindicacions nacionals. Això no és la manera de plantejar un problema dur i dramàtic per a les persones. Per tant, la primera raó és sortir-nos d'aquest populisme en el qual cau el seu plantejament. Ara sí que vostès em podran revertir..., i em podran dir: «Ara vostè està fent el que està criticant, aquest populisme. Una segona raó per la qual votar en contra d'aquesta proposició de llei, i, per tant, sí a favor de l'esmena a la totalitat, és perquè no n'hi ha prou amb la gestió, sinó que calen recursos per disminuir les llistes d'espera. I els recursos s'obtenen «a través d'un millor finançament, alguns diran, i alguns direm «a partir de la gestió dels recursos propis, que és el nostre objectiu, que és el que reivindiquem. Si hem de pensar que només amb la qüestió de la gestió acabarem solucionant el tema de les llistes d'espera estem enganyant. I això no és el que voldríem ni és el que vull, de cap manera, en temes de cap índole i molt menys en temes sanitaris i sociosanitaris en els quals la salut és una urgència que ens hi hem de dedicar tots... Però encara hi ha una tercera raó per la qual dir que no a aquesta proposició de llei i justificar el vot a l'esmena a la totalitat a una llei que..., ho recordo, perquè això pot semblar molt espectacular: «mesures urgents per millorar la qualitat en la prestació de serveis sanitaris i sociosanitaris. Ja sé quin serà el titular que traureu, eh?, ja el sé: «Voten en contra de les mesures urgents per millorar la qualitat en la prestació. No estem votant en contra d'això. I, si no, una tercera raó és que d'aquí al gener hi haurà un decret en el qual podrem participar-hi, podrà participar-hi tothom –també vostès, també vostè, senyor Soler, amb alguna de les seves propostes– per millorar aquest problema, les llistes d'espera. I aquesta és l'oferta que fa el Govern i aquest és el compromís que fa el Govern, i s'ha pactat i s'ha tractat amb altres grups per incorporar aquestes millores i donar resposta, en la mesura que sigui possible, a un problema dramàtic –i sí de forma efectiva i no populista–, a una situació com és la de les llistes d'espera, Sandra, Lucía, que tots patiu i que tots patim i que tots els qui d'alguna manera, en algun moment, necessitem l'assistència de la salut..., hem de ser atesos de forma digna. Per aquestes tres raons –per combatre el populisme, per reivindicar recursos propis i administrar i per contraposar un decret que donarà resposta a aquesta necessitat–, per això votarem sí a l'esmena a la totalitat i, per tant, mirarem que aquesta proposició de llei no tiri endavant. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara, per posicionar-se sobre les esmenes, té la paraula, de nou, el diputat Jorge Soler.
Bé, novament moltes gràcies, president. Bé, hem escoltat clarament la tònica del senyor Torra que és, quan se li pregunta per les llistes d'espera, fugir d'estudi. Nosaltres portem aquí mesures per obrir la porta al debat parlamentari per millorar les llistes d'espera... què fan els que sempre representen al Govern? Doncs, emprant les paraules del que acaba de parlar, populisme. O prometem que hi ha gelat cada dia de postres –cosa que per cert és bastant poc saludable– o la culpa –potser les dues–, la culpa és de Madrid. Ara, si volem arreglar els problemes dels catalans, la senyora Arrimadas és populista –i jo m'afegeixo a ella amb orgull. Doncs miri, jo crec que tenen vostès un gran problema, i és que aquí els costa, com tantes vegades els costa també en altres temes, però avui no en voldria parlar, dir la veritat. És sortir aquí i dir: «Mirin, mirant a la cara, «nosaltres en aquest tema us hem enganyat, nosaltres aquest tema no el sabem arreglar, nosaltres aquest tema fa trenta anys que governem Catalunya i no sabem sortir-nos d'arreglar la llista d'espera. Ara bé, als que proposen mesures alternatives, als que obren la porta a fer un debat transversal, doncs, els esmenem la plana a la totalitat. Bé. Jo no sé si tinc coneixement minse o no del sistema sanitari; desitjo pensar que avui tampoc no soc jo el que he de justificar la meva activitat ni acadèmica ni de recerca ni gestora..., bé, ni clínica. Crec pensar..., no obstant també és veritat que li ho he de reconèixer, quan vulgui tenir aquest debat quant a anys d'expertesa en qualsevol d'aquests quatre àmbits que jo li acabo de dir, doncs, ho podem comentar, eh?, no hi tinc cap tipus de problema. Però sí que és cert que jo, quan pretenia ser humil dient «això és una porta, i quan jo deia: «És que no és la millor llei. [[Veus de fons.]] Sí, sí..., és que ho torno a repetir, per si algú creu que jo m'he equivocat o que ha sigut una..., bé, fruit d'un error meu. No, no, ho deia amb aquesta intenció, perquè alguns de vostès saben perfectament que quan tractem temes tan complicats com són els de la gestió del sistema sanitari un no pot anar per lliure. De fet, crec que s'equivoca el que ve aquí, surt al faristol i diu: «Els anuncio que presentarem un decretazo. Bé, això ho fan vostès i sé que ho fan, eh?..., altres partits a altres llocs. Però creiem, alguns, que aquesta no és la solució per als temes complexos. Els temes complexos, en aquest cas, doncs, començaríem seient..., per cert, que també no sé si serà populista o no, però crec que és realista, com fem sovint a la Comissió de Salut. És que, bé, no hi ha cap problema per seure amb la diputada Escarp o amb la diputada Ribas... amb tots, eh? I, doncs, ens esmenem... amb la CUP, eh?, amb l'Eulàlia Reguant, quan era aquí la legislatura passada..., i podem negociar millores. Ara, si vostès, doncs, prefereixen, bé, amb nocturnitat, presentar el seu decretazo, començar la seva intervenció –desconec per què– parlant del PP, quan la llei és sanitària i és de Ciutadans, doncs, de veritat, jo no penso parlar aquí ara del PP; crec que si..., és poc elegant. Es a dir, la llei és de Ciutadans i si alguna cosa no hi ha en aquesta llei que us agradi, doncs, en podem parlar. Ara bé, hi insisteixo, dos pilars fonamentals. Retòrica, la que vulguin; oratòria, doncs, alguns van més sobrats que altres, però estem parlant de dues coses fonamentals: transparència i l'apertura de la porta a fer canvis de gestió. Clar, jo escoltava aquí... Suposo, eh? Perquè és veritat, ara fa tres anys i mesos, que potser se m'ha oblidat què és gestionar una consulta en llista d'espera, encara que de tant en tant em paren al carrer Major; encara que de tant en tant em trobo pacients a l'Avant, aquest tren que saben que és tan lleidatà i que a mi tant m'agrada reivindicar... [[veus de fons]] –va per la Marina, sí [[rialles]] –, i m'agrada fer-ho perquè allà també em trobo pacients –vostès diuen que no, vostès neguen la realitat–, també venen al metge, encara que vostè defensi un model diferent, però també venen a Barcelona. Cal parlar amb pacients com els que avui tenim. Mirin, els ho anuncio també, perquè sembla que aquí, doncs, vostès cauen ara de la vinya i... Escolti'm, estan, molts treballadors sanitaris, farts de la seva gestió, i jo crec que serà difícil que els expliquem que aquí obrim una porta transversal, per parlar tots, per fer-los portar i venir aquí al Parlament que ens expliquin coses, i no el seu decretazo. No dubto que probablement estigui molt bé, eh?, que vostè ho farà magníficament bé i que aportarà tota la seva expertesa, no sé, la que pugui tenir, eh? Però, home, si portem aquí els sindicats, les associacions, no creuen, diputades i diputats, que ens sortiria una llei molt més bona, molt més rica? Mirin, jo crec que tots junts podem canviar això. Demanaria, com a última crida, bé, que tots els grups que no són els que formen el Govern [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] recolzin..., perquè si no aquesta porta, diputades i diputats...
Diputat...
...ja veuen que ens la tancaran. Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per fixar posicionament, té la paraula cada grup parlamentari per un temps màxim de deu minuts, començant, en aquest cas, pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar; la senyora Assumpta Escarp, quan vulgui.
Gràcies, president. Diputades, diputats, bona tarda. Deixin-me començar recordant una dona lliure, socialista i lluitadora que avui ens ha deixat, la que fou ministra de Cultura, Carmen Alborch. Un record per a ella en nom de... [[Aplaudiments.]] Gràcies. El Grup Socialistes i Units per Avançar donarem suport perquè continuï la tramitació d'aquesta proposició de llei, perquè creiem en el debat, entre altres coses, perquè volem parlar de llistes d'espera. Perquè tenim un govern que es pensa que si no en parla desapareixerà. Doncs, parlar de llistes d'espera vol dir parlar de les més de 350.000 persones que esperen a la salut, i més de 84.000 persones en espera en dependència. Perquè això podríem dir, i hem dit moltes vegades, és un país que espera; hem d'esperar fins i tot perquè ens posin en una llista d'espera. Segurament, i ho han dit altres diputats, no seria la proposició de llei que presentaríem des del Grup Socialista, però és evident que cal un debat, que cal parlar de llistes, de transparència, de registres. Ens cal parlar-ne. Ara, també l'hi dic, senyor Soler, no ens enganyem, aquesta llei no ho arreglaria tot. El que ens hauríem de fer és preguntar entre tots si el sistema sanitari pot aguantar molt temps més sense pressupost, sense revertir les retallades, sense plans de xoc dotats econòmicament per reduir les llistes d'espera, sabent que ens falten 22.960 nous professionals d'infermeria per apropar-se a la mitjana europea, el 50 per cent més dels que ara tenim, 22.900 professionals d'infermeria ens falten per apropar-nos a la mitjana europea. Sense saber on anem a la primària, on els seus professionals estan al límit i on sentim aquests dies parlar de tambors de vaga. I a més, els ho recordo, ve l'hivern, eh?, tornarem a tenir, vulguem o no, grip, per tant, tornarem a tenir una epidèmia de grip, tornarem a tenir les urgències col·lapsades. D'aquestes i de més coses urgents que afecten tants i tants ciutadans i ciutadanes, hauríem de poder parlar si tinguéssim un govern efectiu i no un govern totalment sense nord. Els reconec que m'he allunyat una miqueta del que proposa la proposició de llei. Jo comparteixo algunes de les coses que s'han dit, per exemple, que no fa falta una llei per establir sistemes d'avaluació o per tenir una imatge fiable sobre els serveis sanitaris ni per crear un registre únic. En primer lloc, perquè els criteris de claredat, transparència, independència, diligència haurien de ser els que presidissin el Govern del Departament de Salut, com ho hauria de ser una bona gestió de l'oferta i la demanda. És el que s'espera d'un govern, que governi. Per tant, no cal una llei, cal governar, administrar, gestionar i prendre decisions. De fet, la seva proposta no està tan lluny del que moltes vegades ens ha explicat, o ens havia explicat, en el seu moment, la consellera. Ara, el que no ens explica la conselleria són aquestes coses que fan amb les llistes d'espera, quan llueixen de transparència, per exemple, que si te'n vas a una intervenció quirúrgica la desprogramen perquè aquell dia no va bé o ha passat una urgència, quan et tornen a posar a la llista et posen com si fossis de nou, per programar-te. Per tant, tot el temps que portes esperant es perd i així baixem, doncs, baixem el que se'n diu el temps mitjà d'espera. O bé que de tant en tant el CatSalut envia instruccions a tots els hospitals perquè s'han de tallar les llistes, a més a més i allà on diuen, per evitar que creixin de manera exponencial. O bé se'ls indica, als centres hospitalaris, quines intervencions s'han de fer, encara que aquestes no siguin les urgents en el territori ni en aquell centre hospitalari, perquè així també abaixem el temps mitjà del que han considerat prioritari. Clar, això no és una bona gestió de les llistes d'espera, i, per tant..., ja està. Per tant, jo crec que cal una bona gestió i potser no cal una llei, però, en tot cas, com els deia a l'inici, benvingut el debat; un debat que negaran els grups que donen suport al Govern, per tant, amb la seva esmena a la totalitat, que ja ho fan habitualment, però el que em sorprèn –i aquí sí que em volia entretenir un moment– és que ho faci –una negació d'aquest debat– un grup com Catalunya en Comú Podem. I sorprèn més encara quan la moneda de canvi per donar suport al Govern és un compliment de les resolucions i mocions aprovades en aquest plenari. El decret que els han promès, el decret que avui ha anunciat el president Torra, no és res més..., espero –a més ho espero, de veritat– que sigui el compliment d'aquelles resolucions i mocions que hem aprovat en aquest plenari amb el vot de tots i que comporten el que és l'atenció a les llistes d'espera i el que són moltes de les resolucions que es van aprovar. Ho vam fer en el debat de política general perquè allà es va parlar molt de salut i també en algun altre plenari. I val la pena fer-ho allà, entre altres coses, perquè estem parlant d'un dret universal, abans ho deia la diputada Espigares, però és que estem parlant, entre altres coses, del que és el 38 per cent del pressupost de la Generalitat. En quasi totes les propostes que hi van haver, excepte les proposades per Esquerra Republicana o per Junts per Catalunya, s'han plantejat iniciatives i accions molt concretes al voltant de les llistes d'espera, de garanties de temps, de com i quan es comencen a comptar els temps per a una prova diagnòstica. I estan aprovades. I avui, el president Torra ens ha dit que aquest Govern complia amb totes les coses que s'aprovaven en el plenari. I, per tant, entenc que el decret, que clar, jo quan he llegit la nota de premsa de Catalunya en Comú Podem i deia: «Hem arrencat al Govern un decret. No és res més que el compliment dels acords del Parlament, alguns instats per vostès, però alguns instats per qui els parla, o per resolucions de l'any 2012 fetes pel Grup Socialista en aquest mateix Parlament. Però miri, ja que vostès han negociat aquest decret i ja que ens ho expliquen, doncs, els demanaré el que vull que vagi en aquest decret. I creiem que l'important que hi hagi en aquest decret sigui el que es va aprovar en el punt 2 de la Resolució 7/XII de Parlament de Catalunya, el dia 11 d'octubre d'aquest any, que és que: «els terminis de referència que s'hi estableixin passin a ser terminis màxims de garantia, –fins ara negat pel Govern, espero que ho aconsegueixin–; s'estableixi un termini màxim garantit de quaranta-vuit hores per a l'atenció a les consultes programades d'atenció primària; s'estableixi un termini màxim garantit de quaranta-vuit hores per tal que tota persona atesa en un servei d'urgències hagi completat tot el seu procés diagnòstic que condueixi a l'actuació que s'ha de fer; perquè es pugui determinar des de l'atenció primària la plaça al sociosanitari i no s'hagin de derivar a les urgències; perquè s'estableixi el mecanisme de reclamació i l'obligació del Servei Català de la Salut per donar una alternativa en cas d'incompliment del termini màxim garantit; perquè hi hagi un termini màxim d'un mes quan es desprograma perquè es torni a programar una intervenció quirúrgica o bé una visita desprogramada o perquè es garanteixi, en el termini d'un mes, la implantació de les mesures necessàries perquè la llista d'espera, el temps d'espera, sigui comptabilitzat des d'aquell moment en què el metge de primària pren la decisió clínica de derivar el pacient i emetre una ordre clínica en el sentit del que pugui necessitar de prova complementària o bé de visita a l'especialista. Això hauria de ser el contingut del decret. I aquest decret que, d'alguna manera, serveix per tapar un debat. Un debat que ens podria ser útil a tots, i que a mi em sorprèn que el diputat Forné ens digui: «un decret que puguem discutir. Des de quan es discuteixen els decrets en el Ple del Parlament? A mi m'agradaria reivindicar el terme «consens quan parlem de salut, però el que és evident és que vostès demanen adhesions, fan un acord i després diuen «home, per què no t'hi sumes, si està bé el que diem. No, no, el que està bé és el que ha aprovat aquest Ple i el Ple del Parlament respecte a actuacions concretes en l'àmbit sanitari que espero i desitjo que es compleixin. I si fa falta fer-ho amb aquest decret. Ara, no ens vingui a vendre que discutirem aquí entre tots un decret, perquè possiblement no discutirem aquest decret sinó que ens el trobarem fet. Continuo dient que no seria la proposició de llei que el meu grup presentaria. És veritat que n'aborda una part, que és la part de transparència. És veritat que hi ha una cosa que jo considero positiva, que és que, com a mínim, el pacient sàpiga on està en la seva situació i tingui sempre la informació acurada. Ara, tampoc, diputat Soler, pensem que això ho arreglaria tot, però el que sí ens fa falta de veritat, i aquí sí –no sé si en forma de decret però sí en forma d'un debat seriós– que valdria la pena que ens plantegéssim cap on anem en la sostenibilitat real, no econòmica, del sistema sanitari de Catalunya. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara, en nom del Grup Parlamentari Catalunya en Comú Podem, és el torn de la senyora Marta Ribas.
Gràcies, president. Aquest matí ho deia la presidenta del meu grup parlamentari a preguntes al president del Govern de la Generalitat, les llistes d'espera en salut són un dels set podis de la vergonya en què a Catalunya som líders. Líders en llistes d'espera. Líders, per tant, a fer patir la ciutadania quan necessita una intervenció, una accessibilitat o un servei sanitari en el nostre sistema de salut públic. Per atacar això, per resoldre això, ja fa molt de temps que estem fent propostes i a més no som l'únic país del món que tenim aquesta problemàtica. No cal anar inventant solucions estranyes. Sabem què cal. Cal un pla integral per reduir-les en tot el sistema sanitari. Ens cal transparència, sí, de dades i de criteris. Ens cal garanties per a la ciutadania. Ens cal recursos per poder-ho dur a terme. I ens cal resoldre la situació amb el mateix sistema sanitari públic; reforçant el sistema sanitari públic. Venim d'una legislatura, l'anterior, en què al principi de la legislatura un pla de xoc social pactat entre Junts pel Sí i la CUP, per tant, la majora parlamentària de la legislatura passada, van acordar 90 milions d'euros per abordar el tema de les llistes d'espera sanitàries precisament al país. No els vam veure als pressupostos del 2017. No els vam veure. Una legislatura en què el conseller Comin va anunciar un compromís de transparència en les llistes d'espera, va anunciar un compromís de complir aquells terminis de referència que havia fixat el senyor Boi Ruiz, eliminant en el seu moment els terminis de garantia d'aquestes llistes d'espera. Va anunciar, el senyor Comín, criteris de priorització objectius i va anunciar uns objectius també quantitatius; va dir que anaven a reduir a la meitat el temps d'espera amb proves diagnòstiques i amb primeres visites a l'especialista i de reduir un 10 per cent el nombre de pacients que esperaven ser operats. On estem de tots aquells objectius de la legislatura passada? Perquè no venim de zero, venim de feina feta. Venim d'haver reivindicat, com bé recordava la senyora Escarp, amb moltes mocions i resolucions en aquest Parlament durant molts d'anys, solucions concretes per a aquest tema. Com estem respecte de tots aquells objectius i d'aquells compromisos fixats pel senyor Comín? Doncs, de transparència, sincerament, encara millorable; de complir els terminis de referència, res de res; evidentment, no s'han recuperat els terminis de garantia; de criteris de priorització, no s'ha complert encara que quan es comptabilitza l'inici d'estar en una llista d'espera sigui el moment en què un metge pren la decisió clínica de derivar-te cap a una intervenció. Encara no tenim les garanties que això s'estigui complint. I, de les dades quantitatives que va fixar el conseller Comín de reducció a la meitat del temps d'espera en proves diagnòstiques i en visites a l'especialista, hi ha hagut reducció, sí, però d'entre un 18-22 per cent; res de la meitat. I, del 10 per cent del nombre de pacients que s'havien de reduir en les llistes de persones esperant per ser operades, la reducció ha estat de menys d'un 1 per cent. Estem cansades de plans de xoc que no ataquen el tema allà on cal i que fracassen en els seus propis objectius de plans de xoc, en que no es doten pressupostàriament tant com s'havia dit que es faria, i en que després, evidentment, el que acabem tenint és que la ciutadania continua esperant més del compte per tenir els serveis sanitaris que necessita. No anem bé. No anem bé quan tenim 350.000 persones encara en espera i no anem bé –permetin-me posar-hi l'accent especialment– quan has d'esperar un mes per tenir visita amb el teu metge o metgessa de capçalera. No anem gens bé. La proposta de Ciutadans..., intenta posar una proposta per resoldre el tema. S'agraeix, però és molt light, senyor Soler. No soc la primera que l'hi diu ni seré l'última: és molt light. És desestructurada, és molt millorable, no proposa res innovador, ni tan sols recuperar els terminis de garantia que es va carregar el conseller Boi Ruiz, ni tan sols això. I bàsicament té dos punts d'interès: elements de transparència, amb els quals estem plenament d'acord, tot i que en alguns dels casos que plantegen ja estan regulats, però en podríem parlar, i el registre únic de llistes d'espera, amb l'objectiu de passar malalts d'un centre més congestionat a un altre amb menys demora. Miri, nosaltres tenim dubtes que aquest sigui el sistema que ens convé al sistema sanitari de Catalunya, aquest sistema «sociovergent de barreja d'allò públic i allò privat, en què l'efecte real, actualment, d'aquesta llista única el que faria és que acabem contractant molt més amb diners públics als centres privats. Aquest seria el resultat real d'una llista única de llistes d'espera actualment. Això xoca, com pot entendre, amb el que per nosaltres és el model del sistema sanitari que defensem. Els agraïm la proposta. Sigui com sigui, tot i que insuficient, però els l'agraïm especialment perquè han ajudat a posar el tema a l'agenda, i això ens ha ajudat a arrencar-li el compromís al Govern de fer un decret abans d'acabar l'any. Un decret que és el compliment de les mocions que hem aprovat en aquest Parlament, senyora Escarp, té tota la raó, sí. Però és que les estem aprovant des del 2012 i encara no s'ha fet –i encara no s'ha fet. Lamentablement, hem d'«apretar el Govern en els moments en què en tenim l'ocasió, per poder complir aquelles coses que milloren les condicions reals de la vida de la gent, i aquest és l'objectiu pel qual nosaltres estem fent política en aquest Parlament. Hem tingut l'oportunitat, en aquest tema, de poder «apretar ara amb un termini determinat: a finals d'any hem de tenir una proposta de reglament..., una proposta de decret –disculpin– per part del Govern. Una proposta de decret en què, a més, nosaltres hem posat la condició: ha de ser parlada amb la resta de forces polítiques d'aquesta cambra, sí, per molt que el decret el faci el Govern, i ha de ser a partir d'aquelles coses que ja hem acordat en comissions de salut, hem acordat en plens, hem aprovat en nombroses ocasions, i que fixen els criteris que hauria d'haver-hi en aquest decret. Per tant, els instem que els altres col·laborin en aquest punt d'inici d'aquest compromís que és fer un decret. Un decret que serà una via més ràpida que la tramitació d'una llei, com seria la de Ciutadans, en aquest Parlament, perquè seria la tramitació de la llei al Parlament més el desplegament reglamentari de la llei per després acabar-ho fent efectiu. Un decret de govern és una via més ràpida, pot ser més efectiva, perquè la fa directament el Govern, es fa en paral·lel amb la discussió d'uns pressupostos per a l'any vinent, i, per tant, crec, una via més útil per anar a allò que ha de ser l'objectiu compartit –almenys és el nostre– del que hauríem d'estar fent quan fem política en aquest Parlament, que és, com els deia, millorar les condicions de vida reals de la gent. Els instem, per tant, a col·laborar-hi, a remar en positiu tots plegats, per poder un decret que sigui aquell que esperem també els partits de l'oposició, i especialment la ciutadania de Catalunya. I els instem, especialment a Ciutadans, a col·laborar també en que després això pugui estar dotat pressupostàriament com cal, perquè, si no, tornarà a ser paper mullat. I això com es fa, Ciutadans? Doncs, entre d'altres, es fa facilitant..., vaja, deixant de bloquejar al Congrés dels Diputats el límit de dèficit que permeti que Catalunya tingui, per exemple, 500 milions d'euros més per a despesa pública en els pressupostos de l'any vinent, i els puguem estar destinant a un pla de xoc real en llistes d'espera [[veus de fons]] –no «vaya tela; són vostès els que ho bloquegen, entre d'altres–, que hi ha hagi un límit de dèficit més flexible que permeti 500 milions d'euros més per a Catalunya. Ja no els dic que aprovin uns pressupostos de l'Estat que permetrien molta més despesa social a Catalunya i que vostès està clar que l'únic que volen és bloquejar per elements electoralistes. Mirin, el que ens convé, crec, és que remem totes en positiu per resoldre un problema. A la Sandra i a la Lucía el que els servirà és que totes sumem per reduir efectivament les llistes d'espera i per millorar la seva gestió. No causem el tema de les llistes d'espera només com a arma llancívola amb fins electoralistes. El decret que hem aconseguit que el Govern es comprometi a fer és una via, una via més ràpida que pot ser més efectiva i que pot ser feta conjuntament, i totes i tots haurem de controlar que sigui el millor possible decret per a aquest tema i que després s'hi doni compliment. Nosaltres hem posat el nostre gra de sorra per resoldre aquest tema de les llistes d'espera. Si a final d'any el Govern no ha complert o la majoria parlamentària que li dona suport no ha complert, serem també les primeres que posarem damunt la taula un nou text de proposició de llei, que els hi posarem damunt la taula a la resta de grups de l'oposició per signar-lo conjuntament, per forçar el Govern a que, aleshores sí, compleixi amb el que toca. Però, si podem fer-ho per una via ràpida com és un decret del Govern, de veritat poden justificar-li a la ciutadania que no ho intentem? [[Remor de veus.]]
Gràcies, diputada. Seguidament és el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del senyor Vidal Aragonès.
Bona tarda a tots i a totes. En primer lloc, nosaltres voldríem valorar el que és l'anàlisi que fem sobre aquesta proposició de llei que ens fa el Grup de Ciudadanos. I en la valoració el primer que hem de dir és que la concreció de la proposició de llei no significarà cap canvi en allò que són, per una banda, les llistes d'espera, i per una altra banda, les condicions d'assistència a la sanitat pública; primer element. Segon element, sobre què podria afectar la proposició de llei que ens fa Ciudadanos; doncs podria afectar amb relació a elements de transparència, allò que és o que pot significar tenir més dades sobre la situació de les llistes d'espera i sobre la situació de la salut. Però, dit això, també volem com a mínim analitzar dos dels articles que s'estan traslladant des d'aquesta proposició de llei. El primer article, l'article 7.3 de la proposició de llei, on, en el format que ens trasllada Ciudadanos, el que pot significar és que hi hagi un traspàs de la sanitat pública a la sanitat privada, perquè pot haver-hi molt bona intenció en l'exercici de que hi doni resposta el primer que pugui, però, primer de dot, per nosaltres això no és planificació de la sanitat, i en segon lloc, el que significarà és que determinades empreses sanitàries privades, doncs, voldran actuar sobre determinats serveis, que són els que els donen molts calés, però no actuaran amb relació als altres, als que els donen menys calés. Per tant, globalment, no donem solucions als catalans i les catalanes que necessiten una resposta amb més celeritat de les llistes d'espera. I el segon article que volem analitzar: l'article 6.1.d de la proposició de llei, aquell que fa referència a una suposada transparència, que es requereix per a tothom, però no es requereix per a les empreses privades que gestionen sanitat pública pel que fa al no servei públic. Evidentment, vostès ens podrien dir: «Hem de respectar la protecció de dades, i nosaltres diem: «Sí, però hi han altres maneres de respectar la protecció de dades i, a la vegada, tenir un control sobre allò que signifiquen les llistes d'espera reals, llistes d'espera on hi ha elements de confusió entre la sanitat pública i la sanitat privada. I, mirin, amb relació a llistes d'espera, encara no fa quinze dies que aquest subgrup feia en aquest Parlament tres propostes molt concretes, tres propostes que passaven, primer de tot, per eliminar el que realment són tres llistes d'espera: una llista d'espera que fa referència a aquells i aquelles que venen amb molts calés i paguen privada; una altra llista d'espera que fa referència a qui té concertades mútues, i una llista d'espera on estem la majoria del país, les classes treballadores, que venim a la sanitat pública via sanitat pública i, per tant, veiem aquella situació absolutament classista on hi ha qui passa per davant primer, qui passa per davant segon, i després, doncs, quan toca, d'aquella manera tan catastròfica, aquells i aquelles que, evidentment, som de les classes populars, de les classes treballadores, i que hi accedim a través del sistema públic. Segona mesura que plantejàvem: 50 per cent de reducció de les llistes d'espera en allò que és prioritari. I allò que és prioritari significa intervencions quirúrgiques, per una banda, i significa, per una altra banda, també un element tan simple com la primera visita a l'especialista. I plantejàvem també, d'una manera general, una altra mesura, que era: acabem amb les retallades que hi ha hagut en el darrer període, que les podem quantificar, allò que s'ha tancat. Això és senzill: anar a veure què s'ha tancat amb relació a les retallades, i revertim aquestes retallades. Més enllà d'aquestes mesures concretes sobre les llistes d'espera, nosaltres no ens cansarem de dir que hi ha dos greus problemes de la sanitat i hi hem de donar resposta: el primer és l'infrafinançament i el segon és la confusió entre allò públic i allò privat. Podem tenir un bon finançament, que si continuem amb aquest sistema de confusió entre allò públic i allò privat, doncs, se'ns en van els recursos per allà. Agraïm molt, sempre, la participació de la diputada Espigares a les comissions de salut, però avui quan diu, fa una expressió que la sanitat no està en venda, nosaltres li diem, amb tot el respecte: hi ha una part de la sanitat que no pot estar en venda, perquè ja la vam vendre, la va vendre la «sociovergència quan ha permès gestionar d'una manera privada bona part dels serveis públics; aquella ja no estarà en venda. I n'hi ha una altra que tant de bo no estigui mai en venda. I sobre aquest element concret, el de gestió pública i privada confusa, volíem recordar i demanaríem als grups polítics que es manifestessin abans de que tinguem sentència del cas Innova, perquè pot afectar bona part dels grups que estan en aquesta cambra. La nostra votació no serà ni a favor ni en contra, perquè hi ha elements dels quals estem a favor i elements dels quals estem en contra, i, per tant, no serà ni en un sentit ni un altre; però també diem que ens ha sorprès l'esmena a la totalitat perquè no puguem discutir aquesta proposició de llei. I ens sorprèn, a la vegada que es planteja un decret, que aquest diputat els diu: algú ara mateix em pot ensenyar quin és el contingut del decret? Perquè hem sentit que teníem decret, hem sentit que discutiríem decret, hem sentit que s'està treballant decret i hem sentit que potser hi haurà decret. Per tant, que algú, en les seves intervencions, evidentment, ens digui que tindrem solucions a allò que és important, que són les llistes d'espera, la qualitat de la sanitat pública per a les classes populars. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat Aragonés. Seguidament, i finalment, és el torn del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, senyor president. Senyores i senyors diputats, aquesta és una proposició de llei que té molt bona voluntat, i crec que té més bona voluntat que no pas efectivitat. Ho explicaré tot seguit, no?, però crec que val la pena recordar que fa unes poques setmanes, la Federación de Asociaciones para la Defensa de la Sanidad Pública situava Catalunya com la tercera pitjor comunitat espanyola en assistència sanitària pública. Fa també escasses setmanes, l'Asociación Estatal de Directores y Gerentes de Servicios Sociales –són entitats que no tenen res a veure ni amb el Partit Popular ni amb Ciudadanos– també deia que Catalunya està a la cua en reversió de les retallades en salut, i concretament xifrava el pressupost de 2017 en un 27,5 per cent inferior al pressupost en salut de l'any 2009. Tot això té una conseqüència, no és gratuït, tot això té una conseqüència, i és que l'element més sensible de la sanitat pública se'n ressent, i aquest element més sensible són precisament les llistes d'espera, que és allò que pretén no sé si resoldre, però com a mínim sí que atacar la proposició de llei que presenta el Grup de Ciutadans. Però el primer que trobem a faltar en aquesta proposició de llei, precisament, és definir a què ens estem referint, perquè parla de llistes d'espera en general, però no està concretant. És més, en l'exposició de motius parla de que quasi 300.000 catalans estan afectats per llistes d'espera, i un, quan va a les dades oficials del Departament de Salut del Govern de la Generalitat, diu: «No, no són vora 300.000, són 727.662 amb dades d'agost del 2018, els catalans afectats per llistes d'espera. Dius: «Bé, és que igual quan van presentar la proposició de llei hi havien unes altres xifres. Dades de finals de l'any 2017: 690.000, 721.000, 721 catalans en llistes d'espera. Amb això, també vull dir, des de finals d'any fins a l'agost, en vuit mesos, les llistes d'espera a la salut s'han incrementat més d'un 5 per cent. Per tant, de què estem parlant concretament? Doncs estem parlant de llistes d'espera per a les intervencions quirúrgiques, tant aquelles que tenen temps garantits com aquelles que tenen temps de referència, en nombre total de 170.000 persones; llistes d'espera per a proves diagnòstiques, 120.000 catalans, o llistes d'espera en consultes d'especialistes, 437.000 catalans. Em preocupa molt que surti algun dels partits que dona suport al Govern, posant-se medalles que la seva màxima fita és la Llei de la sanitat universal. Que, amb dades que es van donar ahir, objectives, amb cinc anys ha afectat 135 persones –135. I avui estem parlant d'una proposició de llei que ha d'intentar aportar solucions a un problema que pateixen 727.000 catalans. Bé, nosaltres creiem que la prioritat ha de ser la que és. Quines són les solucions? Escoltin, és ineludible. Les solucions passen per dotar més recursos a la salut. Jo crec que en això estem tots d'acord. Ara, amb el que no estem d'acord, és amb què el Govern no està prioritzant la dotació de recursos per a la salut. Han estat prioritzant la dotació de recursos per a altres tipus de polítiques. No ho sé..., de molts tipus, és igual, no els en posaré exemples perquè vostès no s'escandalitzin, però, molts altres tipus de polítiques. Per tant, trobem a faltar la manca de voluntat del Govern amb la dotació de recursos per tal d'abordar aquest problema. Però, a més a més, trobem a faltar la manca de voluntat del Govern de resoldre aquest problema, amb l'esmena a la totalitat que han presentat els grups que donen suport al Govern. Valorem la bona voluntat de la proposició de llei, la valorem. Això permetrà, per un costat, evitar llistes d'espera per accedir a les llistes d'espera, que és una realitat. Avui hi han llistes d'espera ocultes per no incrementar les llistes d'espera. Aquesta proposició de llei, si prosperés, ho evitaria. Contribuiria a millorar la transparència, com ja han dit altres grups; però, sobretot –sobretot, sobretot–, el que més m'agrada d'aquesta proposició de llei és l'article 7.3, no tant perquè permeti la derivació de pacients de la pública a la privada, que no ho diu... [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , sinó perquè això permetria la derivació de pacients que estan en llistes d'espera en centres que estan col·lapsats cap a centres que tenen disponibilitat.
Diputat..., se li ha acabat el temps.
I, per tant, en aquest sentit, creiem que aquesta proposició de llei no és la solució, però sí contribueix a millorar la situació. Per tant, el nostre grup no votarà l'esmena a la totalitat. Gràcies.
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. Votarem l'esmena a la totalitat, presentada conjuntament pel Grup Parlamentari Republicà i el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Abans, els faig avinent que, als vots delegats anunciats a l'inici del Ple, hagi d'afegir-hi el de la diputada senyora Adriana Delgado, que també delega, en aquest cas, al senyor Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà. Votarem, com dèiem l'esmena a la totalitat. Els vots a favor s'entenen favorables a l'esmena a la totalitat i els vots en contra, de rebuig a aquesta esmena a la totalitat. Comença la votació. [[Pausa llarga.]] L'esmena a la totalitat, presentada conjuntament pel Grup Parlamentari Republicà i el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, ha estat aprovada per 60 vots a favor, 56 en contra i 10 abstencions. [[Remor de veus. Una diputada s'indisposa.]] Si els sembla, abans de seguir... Suspenem la sessió uns minuts, perquè puguin atendre la diputada.
Diputats, diputades, seguirem amb la sessió. Per tranquil·litat de tots, la diputada sembla que està bé, s'està recuperant i, per tant, seguim amb l'ordre del dia previst. Passem, ara, a les interpel·lacions al Govern. [[Remor de veus.]] Si us plau, diputats, diputades... [[Interpel·lació al Govern sobre les infraestructures i el transport públic]] [[300-00023/12]] La primera interpel·lació és sobre les infraestructures i el transport públic, en aquest cas, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor David Cid. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller, miri, començo de la mateixa manera que començava fa pocs dies en la interpel·lació..., no, en aquest cas, era la Moció subsegüent a una interpel·lació, que feia el PSC, sobre transició energètica i que vostè no hi era i ja li vaig dir que era mala idea que el tema de canvi climàtic i energia no ho portés vostès... [[veus de fons]] , sí, tampoc perquè, en aquest cas, la consellera d'Empresa no hi era, no?, tampoc. Miri, el grup de científics i assessors de les Nacions Unides, segur que ho sap, especialment, en canvi climàtic alertaven de la situació d'escalfament global que viu el planeta Terra i que, a més a més, si no es fa res, segurament, ens trobarem en una situació en què, l'any 2030 o l'any 2050, tindrem un augment de temperatura d'1,5 graus, no? De fet, fins i tot, aquesta mateixa setmana, ha transcendit un informe publicat a una revista científica com és Nature que situa que, en el cas del Mediterrani, estem parlant no d'un augment d'1,5 graus, sinó, fins i tot, de 2,2 graus, amb reducció de les pluges entre un 10 i un 30 per cent, augment de la demanda de l'aigua i, fins i tot, evidentment, més risc d'incendis, no? Per tant, el mateix informe de les Nacions Unides el que reclamava era canvis ràpids, sense precedents i en profunditat en electricitat, agricultura, indústria i especialment transport. I és el que nosaltres li volem plantejar avui, no? Sobretot, especialment, en infraestructures de transport, en finançament del transport públic, i també en gestió de la mobilitat i del transport públic. Alhora, eh? –i conjuntament amb aquest anunci que feia, en aquest cas, el grup d'experts de les Nacions Unides–, sí que és cert que l'àrea metropolitana i, en aquest cas, també amb l'acord de la Generalitat, es va prendre el que nosaltres entenem que és un acord positiu de les zones de baixa emissió, eh?, que han d'entrar en marxa l'any 2020 i que, a més a més, això també fa que necessitem fer un esforç, en aquest cas, per no només el foment, sinó també la millora de l'ús del transport públic i, fins i tot, del finançament del transport públic, no? Nosaltres també li volem ser francs. És a dir, creiem que en aquest Govern i, especialment, per part de vostè, falta lideratge, especialment, en la lluita contra el canvi climàtic, i també, en aquest cas, per l'aposta del transport públic. Creiem que el seu compromís és, a vegades, massa tímid i que és massa per complir l'expedient. I, per tant, nosaltres creiem que cal anar més enllà. Volem més lideratge, volem més compromís i, sobretot, no volem mesures simbòliques –ja sé que vostès estan molt acostumats als simbolismes–, sinó, volem fets concrets. I volem plantejar propostes, eh?, la nostra és una interpel·lació propositiva, en tres camps. La primera és en finançament del transport públic. Nosaltres, des de Catalunya en Comú Podem, fa setmanes, a la Comissió de Territori, però també a la Comissió d'Economia, que plantegem propostes per desenvolupar la Llei de finançament del transport públic, per aconseguir més recursos per finançar el transport públic. La nostra pregunta és: què està fent el Govern? Quins objectiu té el Govern en finançament del transport públic? Creu el Govern que necessitem més recursos per finançar el transport públic? Pensa, vostè, reclamar, per exemple, al Departament d'Economia, que posi en marxa mesures fiscals que existeixen a la Llei de finançament del transport públic, com nosaltres li estem reclamant i li estem proposant? Són mesures finalistes, que nosaltres entenem que ajudarien a millorar les infraestructures; però també, en aquest cas, a poder fer més econòmic l'accés al transport públic per a moltes capes de la nostra població. Després, també li volia preguntar: vostè va fer públic, el juliol de l'any passat, que posaria en marxa l'impost de cotxes contaminants l'any 2019. Per la informació que nosaltres tenim no és possible o no és probable que això sigui així. Llavors, jo li vull preguntar: l'any 2019 tindrem en marxa l'impost de cotxes contaminants, sí o no? O ens esperarem a l'any 2020? Finalment, també li vull preguntar un parell de coses més. És a dir, té previst, el Govern de la Generalitat, incloure més recursos per al finançament del transport públic per als pressupostos de l'any 2019? I també li vull preguntar: com valora vostè l'acord al qual hem arribat, en aquest cas, des de En Comú Podem, des del nostre espai polític amb el Govern de l'Estat, per aconseguir 40 milions d'euros més per al transport públic, en aquest cas, especialment, per a l'àrea metropolitana? Vostè creu que Catalunya pot renunciar a aquests recursos? Per tant, són propostes que nosaltres li fem en el terreny del finançament del transport públic, que nosaltres creiem que són imprescindibles que es posin damunt de la taula. I, a més a més, avui també, vostè sap que, en aquest cas, l'Ajuntament de Barcelona i també, en aquest cas, no?, l'AMB li han fet una proposta molt clara: volem congelació tarifària l'any 2019. I això està, també, íntimament lligat a que hi hagin més recursos per al transport públic, tant a nivell dels pressupostos de l'Estat, però també de la Generalitat de Catalunya. I ja l'hi dic –no hi és el conseller d'Economia– que si volen el nostre suport per als pressupostos, o hi han més recursos per al transport públic o no tindran el nostre suport. Segon element que jo li vull plantejar: la T-Mobilitat i les zones tarifàries. Jo, avui, volia plantejar-li-ho de manera, diguéssim, tranquil·la. Però bé, l'anunci avui que ha fet vostè sobre la T-Mobilitat..., s'ha quedat també descansat, eh?, en aquest sentit. Jo crec que és molt important el que vostès han situat avui, que no és lideratge per part, en aquest cas, de la Generalitat, sinó una altra vegada, el lideratge el tenen, en aquest cas, els ajuntaments i el té, en aquest cas, també, l'àrea metropolitana, amb la integració tarifària dels divuit municipis que no formaven part, en aquest cas, de la integració de zona 1. Jo crec que això és fonamental, en aquest cas, per garantir l'accés al transport públic i que sigui més econòmic. Per tant, això és fonamental. Si no canviem la gestió tarifària a partir de les zones ens trobem situacions que són absolutament inacceptables per nosaltres. Per exemple, no?, Terrassa, una ciutat de més de 200.000 habitants, es troba en zona 3 i té una dificultat, la gent que viu a Terrassa, per accedir al transport públic. Per tant, és fonamental per nosaltres la posada en marxa de la T-Mobilitat. Jo crec que anem molt tard, amb la T-Mobilitat. Vostès han decidit retardar la T-Mobilitat dos anys. La T-Mobilitat hauria d'estar posada en marxa l'any 2019 i vostè avui ha fet públic que la T-Mobilitat no entrarà fins l'any 2021, és a dir, una altra vegada més manca de lideratge de la Generalitat. I aquí qui està liderant la política contra el canvi climàtic i qui està liderant la política a favor del transport públic una vegada més és l'Ajuntament de Barcelona i és l'Àrea Metropolitana, davant d'un conseller que és més tímid i segurament més simbòlic del que hauria de ser. Després també crec que és important que es reclami, en aquest cas, a l'empresa. O sigui, ens trobem davant d'una situació en què de manera reiterada les empreses no estan actuant com han d'actuar per al desplegament de la T-Mobilitat. Jo també l'hi vull preguntar: l'anunci que fa vostè avui sobre el retard de la T-Mobilitat és responsabilitat seva com a conseller de Territori i Medi Ambient o és que les empreses estan incomplint la feina que havien de fer? Si estan incomplint la feina que havien de fer, no és el moment de demanar-los responsabilitats? Si aquestes responsabilitats són molt exagerades, no hem de rescindir el contracte? Vull dir, expliqui'ns per què la T-Mobilitat, que l'havien de posar en marxa l'any 2019, i que és imprescindible per a una gestió fonamental del transport públic, per a una gestió que faciliti l'accés al transport públic, que sigui més econòmica, no la definirem fins a l'any 2021 quan, per exemple, la zona de baixes emissions entra en marxa el 2020. No em deu estar dient que també vol retardar la posada en marxa les zones d'emissions? L'hi pregunto, en aquest cas. Nosaltres li volem ser molt clars en això. Exigim que la T-Mobilitat entri en marxa el 2019, i ho volem així, perquè és al que vostè s'havia compromès. Escolti, s'hi van comprometre l'any 2017; s'hi van comprometre, vostès, en l'estratègia de lluita contra el canvi climàtic l'any 2017. Estan incomplint els seus propis acords. Ja li portarem una resolució específica sobre la T-Mobilitat, i ja veurem què decideix el Parlament. Tercer element: infraestructures i transport públic. Miri, aquí, jo també l'hi vull dir: necessitem més lideratge en el desplegament de les infraestructures i el transport públic. Li faig algunes, també, consideracions. Per exemple, tot el que té a veure amb l'accés amb bus a l'Àrea Metropolitana de Barcelona. Tenen previst vostès posar en marxa carrils bus VAO, per exemple, a la C-31 o a la C-32? Són carrils relativament econòmics –ho estan fent, per exemple, a Madrid– de gestió de trànsit. No els estem demanant que facin una gran infraestructura. Això podria millorar la connexió, per exemple, de municipis que no tenen, en aquest cas, accés a xarxa ferroviària o de metro, i, fins i tot, la connexió amb els polígons. Un segon element que vostè sap que també és una prioritat per a nosaltres, com a reequilibri territorial: el tren tram del Camp de Tarragona. Vostè es creu o no es creu el tren tram del Camp de Tarragona? Teòricament ho hem aprovat també a la Comissió de Territori. I jo l'hi demano –i, d'això, també n'hi farem una proposta concreta–: reclami el traspàs de la infraestructura –reclami el traspàs de la infraestructura–, reclami'n la gestió, perquè sense la gestió de la infraestructura no hi haurà tren tram a Tarragona. I és compatible la reducció de l'impacte arquitectònic a les ciutats com Cambrils i Salou amb una infraestructura com el tren tram. Però si hi ha tramvia a tot Europa! O sigui, per tant, apostem pel tramvia, fem-ho a poc a poc, però no deixi que es desmantelli el servei. Vostè sap que si es desmantella la línia no hi haurà tren tramvia. Tercer element, la línia 9. Ha signat ja l'acord amb el BEI? Vostè ha dit que el tenia aprovat, però l'ha signat? Jo crec que és importantíssim. Quart element, li demano un calendari. O sigui, no pot ser que tinguem calendari per a totes les infraestructures de carretera i per a tots els desdoblaments –vostè és el rei dels desdoblaments de carretera–, però digui'ns: quan arribarà la línia 1, en aquest cas, a Badalona? Quan arribarà la línia 3 a Esplugues? Per tant, digui'ns... O sigui, jo ja sé quins són els límits dels recursos que té la Generalitat, però, en tot cas, li demano que ens fixi un calendari. I, finalment, també l'hi vull preguntar: vostè està a favor o no està a favor de la connexió del tramvia per la Diagonal? Vostè sempre diu que és hereu del conseller Rull, que evidentment està injustament a la presó, i nosaltres, evidentment, expressem tota la nostra solidaritat, però el senyor Ricard Font i el senyor Rull estaven a favor de la connexió del tramvia per la Diagonal. Lideri. Quina és la seva opinió? Hi ha d'haver connexió del tramvia per la Diagonal, sí o no? No és només una qüestió de Barcelona, és una qüestió de l'àrea metropolitana. Estem parlant de la gran conurbació urbana, en aquest cas, del país. Jo crec que si vostè es creu la lluita contra el canvi climàtic, contra la contaminació, hi ha d'estar a favor. No es preocupi, també l'hi farem votar d'aquí a quinze dies. Miri, nosaltres volem el seu lideratge. Deixi'ns que l'ajudem. L'ajudarem amb els pressupostos, que tingui més recursos; l'ajudarem amb les mesures concretes, i li hem fet propostes en tres camps: finançament del transport públic, gestió del transport públic a partir de la T-Mobilitat i infraestructures de transport públic. Nosaltres ens creiem fermament la lluita contra el canvi climàtic i contra la contaminació. Volem tindre un Govern a l'altura dels reptes que té, no només el país, sinó que crec que és un repte de civilització. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Cid. Per contestar la interpel·lació té la paraula el conseller Damià Calvet.
Senyor president, diputades, diputats... Senyor Cid, moltes gràcies per la seva intervenció, el to i el contingut molt constructius. Efectivament, jo crec que nosaltres hem demostrat a bastament com a Govern que estem compromesos amb la lluita contra el canvi climàtic. De fet, jo em refereixo sovint a que tota la feina que fem des del Departament de Territori i Sostenibilitat té com a únic objectiu la lluita contra el canvi climàtic, complir amb els Objectius de desenvolupament sostenible. És veritat que nosaltres som el departament que probablement té més incidència en aquest tema de la lluita contra el canvi climàtic, però n'hi ha d'altres. Vostè ha esmentat els temes d'energia. Efectivament, els temes d'energia no formen part del Departament de Territori i Sostenibilitat, però hi ha moltíssima coordinació amb el Departament d'Empresa i Coneixement per tal que les polítiques d'energia també tinguin aquest component de lluita contra el canvi climàtic. Hi estem compromesos, hi estem fermament compromesos. Totes les actuacions, hi insisteixo, estan encaminades a aquest gran repte que tenim, aquest gran repte majúscul que tenim no com a departament ni com a Govern de la Generalitat, sinó com a societat. Tenim lideratge. El que passa és que vostè potser no el veu, o potser no el reconeix, perquè no ens valora ni una de les actuacions que fèiem, que fem i que pretenem fer. Tot ho posa en valor dels ajuntaments o l'àrea metropolitana, que fan molt bona feina, sens dubte, i que tenim molta coordinació amb ells, però algun valor hem de tenir; el que fem des del departament també són polítiques de lluita contra el canvi climàtic. Perquè en fem i moltes; en fem en matèria de gestió de residus i economia circular; en fem, evidentment, de cara a tenir una mobilitat més sostenible, de la qual forma part inequívoca i com a peça fonamental el transport públic. I ho fem amb aquesta visió de lideratge global, complet, que neix de la pròpia gènesi del que és el Departament de Territori i Sostenibilitat, un departament gran, un departament que porta a una sola mà les polítiques d'ordenació del territori, d'urbanisme, d'infraestructures, de mobilitat, però que també té la part de medi ambient i sostenibilitat. Algú ho ha criticat, en alguna ocasió. Vostè mateix ho ha criticat en alguna ocasió, el fet que ho tinguem tot a una mà, o el fet que no hi hagi un departament de medi ambient específic. Nosaltres a això hi donem molt de valor, molt de valor, perquè efectivament ens permet veure el territori d'una manera molt més integral. I, si el pensem per capes de planejament, la primera capa per nosaltres és la del medi ambient i la sostenibilitat. És sobre aquesta capa, sobre la qual fonamentem la resta de capes, l'ordenació del territori, la de la planificació de les infraestructures i després la dels serveis que es presten sobre aquestes infraestructures. Per tant, nosaltres tenim molt clar que la primera de les capes d'actuació del Departament de Territori i Sostenibilitat és l'ambiental, la capa ambiental. I, evidentment, les infraestructures i la mobilitat tenen efectivament una gran incidència en aquesta lluita contra el canvi climàtic. Per tant, ens ho prenem seriosament i liderem. Jo ja vaig dir en les compareixences a comissió, les compareixences inicials que vam fer, tant a la Comissió de Territori com de Sostenibilitat, que aspirem a un model de gestió de les infraestructures i el transport públic que parteixi de l'estoc actual de les infraestructures que tenim, però que també busqui la sostenibilitat, l'eficiència i la innovació en la programació de noves infraestructures. La bona gestió, els bons serveis que ha d'oferir el transport públic, ens ha de permetre facilitar a la ciutadania una mobilitat eficient, segura, de qualitat, sostenible. Una gestió que ha de donar solucions concretes a problemes concrets, i siguin on siguin aquests problemes, amb independència del titular de la via o de la xarxa. Som ambiciosos, en aquest sentit, perquè vostè sap que tenim un altíssim nivell de complexitat en segons quines infraestructures de mobilitat, bàsicament les ferroviàries i en les viàries. Però aquesta dificultat de gestió, per la complexitat que ens atorguen, per exemple, les titularitats d'una o altra infraestructura, no ha de ser excusa per no actuar-hi globalment. Per exemple, en tot el que plantegem nosaltres sovint –vostè no n'ha parlat, però per nosaltres és una peça fonamental de l'acció que hem de desplegar els propers anys–, de la gestió de les vies d'altres prestacions, el que anomenem «la vinyeta; doncs, bé, hi ha una altíssima complexitat al voltant de qui és la infraestructura sobre la qual s'ha d'actuar, però nosaltres hem fet una aposta i una definició d'aquesta vinyeta completa, integral, valenta. L'hem posada a disposició de..., per coneixement, valoració i si pot ser acord del Ministerio de Fomento. S'ha rebut amb interès. Ens congratula molt que el Ministerio de Fomento hagi rebut amb molt interès aquesta proposta de vinyeta. No passava així amb els anteriors titulars del Ministerio de Fomento, i aquesta és una peça fonamental. Vostè no n'ha parlat, però per nosaltres aquesta pot ser una gran font de recursos per al transport públic, perquè la vinyeta, en la seva aplicació, entre estalvis pressupostaris i ingressos nets, per la mateixa vinyeta, doncs, obtindrem una quantitat econòmica notable. Les nostres previsions ens parlen de 6.000 milions d'euros en deu anys –no són pocs diners–, que ens permetran actuar sobre la pròpia xarxa, també sobre el transport públic i també sobre una part molt important del que és la gestió de la mobilitat i, per tant, de la lluita contra el canvi climàtic, que és l'ambientalització de flotes. Però, d'actuacions concretes, en fem –en fem– i en fem constantment. Hi insisteixo, vostè potser no les reconeix o no les sap veure, però en el camp del transport públic en fem. Per exemple, en l'àmbit de l'àrea metropolitana, doncs, estem elaborant el Pla director d'infraestructures, estem treballant per poder implantar no la T-Mobilitat... La T-Mobilitat és, diguéssim, la part física d'un sistema més ambiciós: aquesta segona integració tarifària. Ja vam fer la primera integració tarifària fa vint anys. La segona integració tarifària és passar a un model en el qual puguem tarifar el transport públic pel que són els recorreguts reals, és a dir, tarifació quilomètrica i també de recurrència. Per poder aplicar aquest model, necessitem un suport que no sigui analògic sinó digital, i això és la part de T-Mobilitat física, que en això, efectivament, hi ha un contracte de l'ATM, no del Govern de la Generalitat –de l'ATM–, que el que s'ha de fer és gestionar-lo dins els marcs del seu contingut. I, efectivament, en som conscients, que el que és la implantació d'aquesta solució digital no va en les dates que s'havien dit en alguna altra ocasió, i segurament ho havia dit el conseller Rull des d'aquesta mateixa estrada. Nosaltres..., el que és el concepte de la T-Mobilitat –hi insisteixo, la targeta física és només una part d'aquest concepte– va molt més enllà: tarifació quilomètrica; per recurrència; sobretot, sistema digital; informació de l'usuari, de manera que ens permeti conèixer perfectament i en tot moment quina és la utilització real de la xarxa de transport públic i com podem millorar-la, com podem millorar-la encara més. La intenció és que la tarifació per quilòmetre i per concurrència la tinguem a punt el 2021. Això és el que he dit avui. Jo no he fet un anunci de retard en l'aplicació de la T-Mobilitat, jo he explicat que la tarifació per quilòmetres i per recurrència la tindrem a punt el 2021. I abans d'arribar a la possible aplicació d'aquesta tarifació per quilòmetres i per recurrència, lògicament tindrem la T-Mobilitat física, aquest suport digital que ens permetrà poder-ho aplicar. I això on ho he fet, aquest anunci? –vostè s'hi referia. L'he fet avui, precisament, a l'ATM. Precisament, acompanyat de l'Àrea Metropolitana i de l'Ajuntament de Barcelona; també hi eren presents la resta –a la roda de premsa, eh?– d'ens consorciats i d'operadors, però en tot cas la roda de premsa l'hem feta l'Ajuntament de Barcelona, l'Àrea Metropolitana i jo mateix com a president de l'ATM i representant del Govern de la Generalitat. I en aquesta roda de premsa el que hem fet és, precisament, anunciar un fet que no és exactament com l'ha explicat vostè. Vostè ha parlat de la integració de municipis de la zona 2 a la zona 1, i això no ho fem –això no ho fem– i no confonguem el personal. No estem integrant..., no estem canviant de zones, no estem integrant municipis de la zona 2 a la zona 1. Estem creant una tarifa plana per als municipis de la zona 2 que pertanyen a l'Àrea Metropolitana de Barcelona. És substancialment diferent. Perquè, és clar, si passéssim de zona el que passaria és que els que estan a la zona 3 es pensarien que, per exemple, la relació entre Sabadell i Sant Cugat, augmentaria de zona, i això no passa. El que hem anunciat avui és que les relacions dins d'aquesta tarifa plana seran d'una zona, i que les relacions fora de l'àrea metropolitana, fora de la zona de tarifa plana, continuaran sent exactament com són ara. I he explicat en diverses ocasions... [[Veus de fons.]] No és exactament el mateix, no estem passant a zona 1, hi insisteixo, no confonguem el personal: estem creant una tarifa plana a l'Àrea Metropolitana de Barcelona. I, efectivament, avui al debat de l'ATM també ha sortit la possibilitat de congelar tarifes per al 2019. Tant de bo –tant de bo. Tot això ho veurem, ho veurem en funció, efectivament, dels pressupostos de la Generalitat, dels pressupostos de l'àrea, de l'Ajuntament de Barcelona i de l'Estat. Nosaltres tenim molt clar que la prioritat del departament, entenent que el valor màxim és aquesta lluita contra el canvi climàtic, és apostar –per tant, pressupostar– allà a on, diguéssim, més mal fem al canvi climàtic, eh?, és a dir, allà on podem lluitar millor contra el canvi climàtic. Per tant, els temes de transport públic són absolutament fonamentals. Nosaltres estem disposats a canviar paràmetres mentals, inclús, del que és el pressupost històric del Departament de Territori i Sostenibilitat, per poder anar per aquesta via que vostè exposava, que és la d'afavorir el transport públic. Avui hem fet una gran passa en la direcció de la T-Mobilitat; el 2021 tindrem el que és aquest sistema tarifari i de recurrència, i encara haurem de millorar molt més.
Gràcies, conseller. Per al torn de rèplica, té la paraula ara, per un espai de cinc minuts, el diputat senyor David Cid.
Conseller, no se m'ho prengui malament, eh?, però jo la setmana passada deia: «És possible que Catalunya compleixi els objectius per evitar l'escalfament global l'any 2030-2050? I jo vaig dir «sí. És possible fer-ho amb aquest conseller? I jo vaig dir «no. I em ratifico –em ratifico. [[Veus de fons.]] I li diré per què. És que, clar, a vegades –tampoc se m'enfadi, però–, és més difícil debatre amb vostè, perquè és veritat que, no?, que vostè..., sí, el canvi climàtic és una prioritat, però els fets no hi són. En canvi, clar, amb algú que nega el canvi climàtic és més fàcil dir: «No, és que a aquesta persona no li preocupa el canvi climàtic. O sigui, vostè parla molt del canvi climàtic, però amb els fets concrets desmenteix el seu discurs. O sigui, jo no tinc problema que hi hagi un gran departament que sigui a Territori i Sostenibilitat, si té sentit! Però el problema és que vostè, en el seu cas, no lidera la part de sostenibilitat o d'ecologia. Vostè, em sap greu dir-l'hi, però vostè és més el conseller de carreteres que el conseller del transport públic. No se m'ho prengui malament, però és que als fets em remeto. O sigui, amb els desdoblaments de carreteres i d'infraestructura viària, o sigui, vostè és, bé, rapidíssim licitant; però en el tema del transport públic..., per exemple, jo li demano que em fixi calendaris per a obres importantíssimes del transport públic i no em contesta. Tercer element. Miri, jo li he proposat, és a dir, mesures per finançar el transport públic. Perquè, clar, tothom parla de «no, és molt important la lluita contra el canvi climàtic, hem de fer, hem de fer...; però, clar, quan hem de prendre mesures valentes, ràpides i agosarades, que és el que demana les Nacions Unides, com, per exemple, desplegar la Llei de finançament del transport públic... No m'estic inventant res, si és que ho van votar vostès. Un recàrrec del 50 per cent, per exemple, de la taxa turística a les grans ciutats per finançar el transport públic, sí o no? Estarà en el proper pressupost o no? Si és que..., contesti'm. I, a partir d'aquí, fem el debat, a partir de les qüestions concretes. I, escolti, allò de la T-Mobilitat és un escàndol. O sigui, jo ja sé..., d'acord, canviarem de cartronet. O sigui, la targeta, en comptes de cartró serà de plàstic, se'm trencarà menys. Però si tenia sentit la T-Mobilitat és precisament pel que vostè deia, per posar en marxa que el sistema de funcionament del transport públic fos per recurrència i per quilometratge. Si això no entra fins al 2021, de què em serveix la T-Mobilitat? Perquè «la Caixa tingui les nostres dades? Bé, fantàstic per a «la Caixa. Però és que..., si servia per al transport públic l'aposta de la T-Mobilitat era per això. I vostè no té lideratge en el transport públic. Vostè em parla d'eurovinyetes, i jo estic d'acord amb l'eurovinyeta. Però jo vull parlar de transport públic. L'eurovinyeta, sí. Després també discutirem quin model d'eurovinyeta, si per quilometratge o tarifa plana. Jo li dic per quilometratge i per cotxe contaminant, perquè això també és parlar de transport públic. Però, en tot cas, la T-Mobilitat, ho sento, però és un escàndol el que ha anunciat vostè avui. I això no estava previst. I vostès es fan enrere dels compromisos que vam prendre l'any 2017, i no em vingui amb històries. El president del Consell d'Administració de l'Autoritat del Transport Metropolità és vostè. Lideratge, li demano lideratge per la lluita contra el canvi climàtic i del transport públic. Faci-ho. I li torno a insistir i li dic: «Pressupostos de la Generalitat. I li faig dues demandes concretes, i, si no, no ens busquin. La CUP, la tenen allà, i segur que es posaran d'acord. Vull més recursos per al transport públic. Volem més recursos per al transport públic –volem més recursos per al transport públic–, els vol el nostre grup parlamentari i els necessita el país per lluitar contra el canvi climàtic. I també l'hi torno a preguntar: vostè creu que Catalunya pot renunciar a 40 milions d'euros per congelar les tarifes? Depèn d'això. Expliqui vostè a la societat catalana que no està a favor, vostè, de congelar les tarifes del transport públic. Nosaltres ho hem aconseguit; no ho va aconseguir, per exemple, Ciutadans quan era determinant segons ell, en aquest cas, en els pressupostos de l'Estat. Nosaltres ho vam aconseguir. Per tant, una proposta molt concreta. I l'altra, que també l'hi dic: tren tram del Camp de Tarragona. No només és una qüestió d'una infraestructura que és clau per a la segona àrea metropolitana de Catalunya, sinó també és un element de reequilibri territorial. El Camp de Tarragona no té cap gran infraestructura de transport públic que no sigui de pas. Jo crec que si som un país complet i vostès volen el país sencer i nosaltres també, posem-nos d'acord. Jo ja sé que no ho farem de cop; sé que és molt difícil; sé els condicionants que tenen amb la situació econòmica a la Generalitat, per això li faig propostes. Treballem junts la Llei de desplegament del finançament del transport públic; treballem-hi junts, asseguem-nos a la taula i veiem quines mesures fiscals es poden posar damunt de la taula. Si vostè realment està a favor d'això, de la lluita pel transport públic i el canvi climàtic, ens posarem d'acord. Què més fàcil que anar de la mà. Però, escolti, lideratge no és només repetir moltes vegades que estic en contra del canvi climàtic, és prendre mesures concretes que moltes vegades són difícils. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Cid. Finalment, per a l'última rèplica del conseller, té la paraula el senyor Calvet.
Senyor Cid, doncs, jo crec que ens podem posar d'acord en moltes coses, però segurament no en l'apreciació sobre el que són els lideratges, no del conseller, sinó del departament. Jo crec que el tenim, el tenim a l'ATM, el tenim davant dels ajuntaments, davant de l'àrea, el tenim davant dels municipis de l'AMTU, és una aposta continuada, hi dediquem cada vegada més recursos, I hi dediquem cada vegada més recursos de manera estratègicament meditada, pensada i aplicada, els gestionem correctament. I vostè, en tot cas, aquí es dedica a repetir que no tenim lideratge, i jo diria que això tampoc és una manera de fer que demostri cap voluntat de millorar el mateix transport públic. Alguna proposta ens ha fet, però que hi hem d'aprofundir. Nosaltres avui hem proposat en el si de l'ATM, per exemple, no tant pensar en el model d'aportacions que hem de fer per a l'any 2019, sinó pensar-lo d'una manera ja, no diré per sempre, però sí que ens doni sostenibilitat suficient al llarg dels propers anys. I precisament avui, en el Consell d'Administració de l'ATM, he proposat que creem un grup de treball estable, amb la, inclús, invitació d'experts sobre aquest tema, que ens permeti, en molt pocs mesos, definir quin és aquest model, en el que no pressuposo, d'entrada, si hi ha d'haver congelació de tarifes, si hi ha d'haver més aportacions per part de les administracions consorciades; però suposo una cosa, sí: que hi ha d'haver més aportacions de l'Estat. Aquesta és segura, eh? –aquesta és segura. I és veritat que vostès, com a força política, han anunciat que han arribat a un acord amb el PSOE, conforme hi haurà una aportació superior en els pressupostos generals de l'Estat a l'ATM. Bé, benvinguda sigui, aquesta aportació. Nosaltres fa temps que la demanem; esperem, doncs, que la puguem obtenir també per les nostres pròpies negociacions. I jo he posat aquest tema sobre la taula del secretari d'Estat i del ministre des del minut u –des del minut u. De fet, formava part de l'ordre del dia de la Comissió Bilateral d'Infraestructures de fa uns quants dilluns. No hi vam arribar, no vam poder arribar a despatxar tot l'ordre del dia perquè ens vam encallar amb el que és la liquidació de la disposició addicional tercera, com és públic i notori; però, en tot cas, forma part també d'aquestes negociacions. I insistirem que l'Estat recuperi el nivell d'inversions que va arribar a posar fa uns quants anys, que després va reduir dràsticament. Sempre ens diuen que com que això és una qüestió d'euros per habitant, si demanem incrementar aquesta ràtio a ells se'ls desmunten els comptes de la resta de l'Estat; però, en tot cas, nosaltres volem recuperar aquest nivell d'inversions absolutament imprescindibles. Per tant, vostès diuen que han arribat en aquest acord, ho veurem en el moment en què s'hagin de plasmar els pressupostos i votar-los. Nosaltres també continuarem negociant, perquè és absolutament imprescindible que sigui així; és imprescindible que trobem també altres mecanismes, per exemple, de fiscalitat. En temes de fiscalitat, bé, tenim els que podem tirar endavant, però n'hi han d'altres que són competència de l'Estat. El tema de la fiscalitat sempre és complex també. Per exemple, amb la llei sobre el canvi climàtic, aprovada per aquest Parlament a iniciativa del Departament de Territori i Sostenibilitat, es contempla la fiscalitat dels vehicles, el CO2, eh?, els vehicles de CO2 i, bé, aquesta llei està recorreguda. Aquesta llei està recorreguda, no suspesa, –està recorreguda, no suspesa. I estem negociant amb el Ministerio para la Transición Ecológica que es retiri aquest recurs. Encara no hem arribat a cap acord respecte a aquesta qüestió. En tot cas, l'Estat ha dit que segurament ells volen fer un impost similar, com que nosaltres hem sigut abans, si el fan ens hauran de compensar, però estem en negociacions, no tant entre el Ministerio de Transición Ecológica i nosaltres, que també, sinó també pel que fa a la Comisión Mixta de Asuntos Económicos y Financieros. Esperem que arribi a bon port perquè, si tot això va endavant, lògicament, el tirarem endavant i serà un impost finalista per millorar el transport públic; en això estem. Dos dades concretes respecte a la línia 9 i la línia 10, que vostè em preguntava: «Escolti doni'ns calendaris. Vostè sap que això val molts diners, encara tenim obres pendents per uns 1.100 milions d'euros, que hem demanat un crèdit al BEI, de 745 milions d'euros, que està ja amb l'anàlisi del que són els comitès de risc, que hem d'acabar de fer les tramitacions necessàries per tal de poder-lo obtenir. La nostra voluntat és obtenir-lo de manera que puguem finalitzar aquest tram central, tram necessari per a l'articulació de tot el transport públic a l'àrea metropolitana. Treballem en un programa d'actuacions entre el 2019 i el 2025 i que les estacions vagin entrant progressivament en servei a partir de l'any 2022. Ara, d'entrada, el que hem de fer és treballar en recuperar la mateixa maquinària que hi ha en el tram central, inclús alguns projectes que hem de renovar. I, finalment, el tren tram. En el tren tram del Camp de Tarragona nosaltres hi estem compromesos també, i hi estem compromesos en la forma en la que es va signar amb ajuntaments, Consell Comarcal, Diputació i altres agents del Camp de Tarragona com volem tirar endavant aquesta infraestructura. D'entrada, hem de pensar a complir el que és l'informe d'impacte ambiental d'Adif, després hem de pensar també en el que ens demanen de dels ajuntaments i, en paral·lel, intentarem que puguem mantenir la infraestructura per tal de poder disposar d'aquest sistema de transport públic. Estem compromesos amb projectes encarregats. Gràcies.
Gràcies, senyor conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les infraestructures que són competència de la Generalitat]] [[300-00024/12]] Finalitzada aquesta interpel·lació, passaríem al següent punt de l'ordre del dia, que és el punt número 10, que és la interpel·lació al Govern sobre les infraestructures que són competència de la Generalitat, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar la interpel·lació, té la paraula per un termini de deu minuts el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, president. Consellera, conseller, avui parlarem molt d'infraestructures. La lluita contra el canvi climàtic no només l'assolirem perquè augmentem les dotacions a favor del transport públic, és una peça més però no l'única. El debat sobre el conjunt de les infraestructures viàries i ferroviàries també l'hem de plantejar des d'aquesta òptica, eh?, o des de vàries òptiques. Perquè miri, Catalunya –i en això jo crec que coincidirem– és el motor industrial no només del nostre país, sinó del conjunt de l'Estat espanyol. Bona part del creixement de l'Estat es produeix o s'accelera en el moment en què Catalunya com a motor tira també de l'economia del conjunt del país. I, per tant, una inversió mal dimensionada en infraestructures frenarà el creixement de Catalunya, però, de retruc, el del conjunt de l'Estat. Aquesta és la nostra visió. La dotació en infraestructures a Catalunya i a Espanya, des del nostre punt de vista, presenta nivells similars a les economies modernes desenvolupades, però que segueix persistint, o persisteixen encara alguns dèficits notables. Li deia, a l'inici de la intervenció... –veig que m'estan donant més temps del que..., el marcador no corre, li ho, agraeixo, president, que me n'hagi donat una mica més–, li deia que en aquesta visió de que les infraestructures s'han de plantejar o han de tenir una visió diferent a la que probablement es tenia vint o vint-i-cinc anys enrere, des d'aquest punt de vista, les infraestructures no les hem de veure com una finalitat o una fi en si mateix; han de tenir, des de la nostra perspectiva, una orientació clara cap a l'economia productiva i cap al servei públic. Jo crec que aquesta és una condició necessària i indispensable per millorar també les condicions de vida de tots i de totes les ciutadanes. I, per tant, han de ser instruments eficaços que ajudin a l'ordenació i la cohesió territorial. Ha passat el moment de dissenyar infraestructures des d'aquella concepció aïllada, des de la visió del campanar de cadascú. Crec que és necessari ja tenir una visió, crec que comença a existir, no?, aquesta visió –i després li desenvoluparé aquest concepte–, una visió global que respongui a les necessitats dels sectors productius del país. Les restriccions pressupostàries en matèria d'infraestructures han estat una realitat en l'escenari general que hem viscut en els últims temps a l'Estat espanyol, però també a Catalunya. Si comparem Catalunya amb altres regions o territoris similars en producte interior brut, amb població, amb les característiques del territori, jo crec que conclouríem que Catalunya manté encara significatius dèficits en les infraestructures de transport i de tot tipus, en aquests moments. I tenim una altra cosa en què crec que també hem de parar atenció: que, degut a aquestes restriccions pressupostàries dels darrers anys, comencem a notar un dèficit en el manteniment de les mateixes infraestructures, les ferroviàries i les viàries. Les de telecomunicacions encara no, perquè són encara bastant noves, no? Però aquí tenim problemes d'inversió, perquè comencem a tenir també algunes complicacions o col·lapses en algunes part del territori. I tenim dèficits d'un altre tipus d'infraestructures que afecten el conjunt de la ciutadania: en tema d'aigua, en tema de telecomunicacions, de sanitat, d'educació, d'infraestructura verda..., que aquesta també depèn del seu departament. Nosaltres creiem, conseller, que, si no comencem a augmentar el ritme d'inversions, la congestió que ja s'observa en algunes infraestructures, tant les viàries com les ferroviàries, s'agreujarà. En aquests moments –em sembla que en alguna altra interpel·lació en què hem parlat estrictament de temes energètics ja ho he mencionat–, en el darrer any s'ha quadruplicat el consum de combustibles, si ho analitzem amb la visió del que havia passat els darrers quatre anys. És un indicador clar de la recuperació econòmica d'aquest país, de l'activitat econòmica, de l'augment de l'activitat econòmica. I aquesta activitat econòmica es sustenta bàsicament sobre les infraestructures que tenim en el territori. I hi han parts de territori del país, sobretot els entorns metropolitans, que comencen a patir seriosos problemes de congestió. Probablement això no ho solucionarem exclusivament fent més carreteres o posant més vies; també haurem de començar a actuar sobre la demanda i com gestionar aquesta demanda. El debat de la vinyeta que el seu Govern ha plantejat, l'entomarem, perquè, a més a més, ens hauria de servir o ens podria servir justament per gestionar la congestió de la demanda no només en pics de contaminació atmosfèrica, sinó de congestió també del trànsit a les entrades i sortides d'aquestes grans estructures metropolitanes. Si tinc temps, després parlaré una mica també de la vinyeta, perquè vostè sap que, coincidint en el fons de que cal aixecar barreres, de que cal recuperar els peatges, tenim algunes discrepàncies respecte a quin és el model final sobre el que s'ha de sustentar aquesta vinyeta o el manteniment per part dels usuaris del consum, eh?, d'aquestes infraestructures. Miri, en els darrers vuit anys, la inversió pública en matèria d'infraestructures ha caigut un 60 per cent, que és molt. Vostè probablement em dirà: «No, és que aquí hem patit una situació de crisi econòmica que ha afectat els comptes públics. D'acord. Però un 60 per cent és un 60 per cent. De fet, en aquests moments, el pes en el producte interior brut de les infraestructures o de la inversió que s'hi fa es situa al voltant d'un 2 per cent; podríem discutir-ne les dècimes, però al voltant d'un 2 per cent, la meitat que ara fa deu anys. No és poc, és molt. De fet, el pes de la inversió pública en el total de la despesa pública ha passat del 12 per cent els anys 2007-2008 a menys de la meitat l'any 2017, un 5 per cent. I aquest any el ritme d'inversió no és millor, no?, respecte als 2017-2016. De fet, l'any 2017 l'Administració de Catalunya que va destinar més recursos econòmics a la inversió pública en infraestructures va ser l'Administració local. Pràcticament un 60 per cent de la inversió que es va produir a Catalunya prové de recursos que surten de l'Administració local: d'ajuntaments, entitats metropolitanes. Un 25 per cent del total el Govern de Catalunya, la Generalitat; i, malgrat els anuncis que feia Mariano Rajoy quan venia a Catalunya, només un 15 per cent de l'Estat. De fet, si analitzem el que ha passat en aquests darrers dotze, catorze anys, els últims sis anys de governs del Partit Popular han estat, han sigut els pitjors de tots en la inversió que li correspondria a l'Estat a Catalunya. Si es manté aquesta baixa inversió pública a Catalunya, la competitivitat de l'economia catalana i la qualitat de vida en general, des de la meva visió, en serà perjudicada i perdrem oportunitats de crear llocs de treball i benestar. Vostès sempre –no sé si ho farà servir avui– tenen dos arguments quan els parlem d'aquests temes: l'herència rebuda –però això ja parlem de fa mols anys, conseller– i que l'Estat no acaba d'invertir suficient. Miri, doncs, amb el tema de l'Estat podríem arribar a coincidir, i esperem que això es reverteixi. Ara, però, i vostès? Vostès tenen competències en infraestructures viàries, en infraestructures ferroviàries, en transport públic... I nosaltres el que hem vist és que l'endeutament de Catalunya en els darrers vuit anys s'ha triplicat i la inversió en infraestructures ha baixat. Per tant, conseller, la pregunta, la interpel·lació, anava en aquest sentit: vostès són competents, també a l'hora d'invertir en el país, i a hores d'ara, malgrat alguns anuncis que ens fa, no coneixem cap tipus de planificació ni cap tipus de priorització sobre quines infraestructures volen pressupostar immediatament, ni calendaris, ni possibilitats d'execució d'alguns dels anuncis que vostè ens ha fet. I més enllà del debat dels greuges, que jo no hi entraré avui, jo crec que vostè té l'obligació de concretar què pensa fer el Govern en un horitzó temporal... Ja sé que els governs de Catalunya últimament duren poquet, eh?; però, home!, ens hauríem d'intentar posar d'acord amb un horitzó temporal de cinc anys, perquè entre que es planifica, es fan els projectes executius i es licita, passa un cert temps, convindria conèixer el país. I en el teixit productiu i en el sistema productiu del país què és el que pensen fer? Li podria fer aquí un llistat ampli de carreteres que són exclusives de la seva competència, de xarxes ferroviàries i línies de metro. Les línies de metro..., no només és la línia 9 i la línia 10: podríem parlar dels perllongaments de la línia 3, de la línia 1, de la línia 2; de connexions de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya; de les zones logístiques, importantíssimes en el país... Per tant, la interpel·lació i la pregunta, conseller, van en aquest sentit: què pensen fer en aquest horitzó temporal dels propers cinc anys?
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per respondre a la interpel·lació, té la paraula el conseller Damià Calvet, també per deu minuts.
Gràcies, president. Senyors diputats, senyores diputades..., senyor diputat, senyor Terrades, moltes gràcies també pel to i pel contingut de la seva interpel·lació. Nosaltres..., vaja, estem absolutament convençuts que des del Departament de Territori i Sostenibilitat i, per tant, del Govern de la Generalitat treballem per una millora contínua de les infraestructures d'aquest país. I els fets així ho demostren: som els que planifiquem, executem i gestionem aquestes infraestructures. Però, evidentment, ho fem amb una sèrie de condicionants. Vostè em demana que no parli dels greuges, però jo, lògicament, a la força, per poder expressar el que podem i el que no podem fer des del Departament de Territori i Sostenibilitat, m'he de poder referir a aquests greuges; si no, m'estaria fent trampa. Perquè no pot fer-me la llista d'actuacions que tenim pendents o que estem fent amb un o altre calendari per, a continuació, dir-me que l'hem de fer amb un calendari que els condicionants no ens permeten executar. I, per tant, una cosa va amb l'altra. No tan sols és l'herència, que també; no tan sols són les inversions de l'Estat, que també; jo li posaria inclús un tercer greuge, que són els mecanismes de finançament de la Generalitat, que són absolutament insuficients per abordar segons quines infraestructures. La llista ens la sabem. La llista..., vostè n'ha fet una, jo n'hi podria fer una altra, la podríem fer amb els ulls tancats i en qualsevol moment, perquè fa anys que es dedica a aquest tema de les infraestructures, i jo, modestament, doncs també. I, per tant, la llista és sabuda, eh? El que també s'ha de tornar a explicar, hi insisteixo, són aquests condicionants. I jo voldria començar aquesta part de la interpel·lació precisament parlant d'aquests condicionants. No podem obviar que partim d'aquest context marcat per una crisi estructural, acompanyada de restriccions pressupostàries, que, en fi, hem de complir objectius de dèficit, que tot plegat s'ha vist agreujat per la intervenció de la Generalitat, primer amb un control econòmic i financer extern, i posteriorment sota els efectes de la paràlisi de l'article 155, també. Ha provocat, doncs, que hi hagin algunes intervencions de la Generalitat, del Departament de Territori; hi han projectes, execucions i gestió d'infraestructures que han quedat condicionats per aquesta paràlisi. I –és el primer dels greuges– part del volum d'inversions del departament està compromès, absolutament compromès pel pagament diferit d'algunes infraestructures que s'han fet i que aporten, evidentment, al benestar del país, tant a la mobilitat dels ciutadans com a la competitivitat de les empreses, però que ens condicionen els pressupostos: peatges a l'ombra, mètodes alemanys, concessions... Aquest greuge hi és i hi continuarà sent, perquè això s'allarga durant molts anys, i, per tant, no puc obviar-lo. Si l'obviés, em faria trampa a mi mateix, i jo crec que vostè també estaria induint a que em fes trampa, i això no pot ser. En el futur, la regla de la despesa, el creixement de la despesa, que no el pot superar l'increment del PIB, fa complex, a més, preveure un escenari de retorn a volums d'inversió d'abans de la crisi, eh? Això és així. I, d'altra banda –segon greuge–, la política d'infraestructures històrica del Ministerio de Fomento. Ara estem en una nova etapa, veurem com evoluciona; però, en tot cas, tant amb un govern com amb l'altre, tant amb governs del PSOE com del PP, els nivells d'inversió de l'Estat han sigut absolutament insuficients, molt per sota dels que necessitaria el país. I aquesta manca d'inversions de l'Estat ha provocat que el Govern de la Generalitat hagi hagut de fer front a determinades inversions que altrament, segurament, les hagués repartit més, amb criteris de cohesió territorial, o no les hagués afrontat amb mecanismes de finançament diferit, que són, al final, els que ens provoquen també aquests condicionants de què li parlava a la primera part de la intervenció. Inversió escassíssima, molt per sota de la que necessitem, molt per sota del pes de Catalunya respecte al PIB estatal. Tant és així, que en la reforma de l'Estatut del 2006 es va incloure la famosa disposició addicional tercera, que ho reconeixia; ja era un gran què, eh? I vostès en són també, doncs, protagonistes, d'aquest reconeixement, per la proposta del mateix Estatut i per l'aprovació també per part de l'Estat. És un fet, doncs, bastant singular, que tot aquell clam que fèiem any rere any i que alguns titllaven de victimisme al final fos reconegut en un article de l'Estatut d'autonomia. Disposició addicional tercera: «La inversió de l'Estat no pot ser inferior al pes de Catalunya en el seu PIB. I el que no arribi per a les infraestructures efectivament executades –ull també amb aquest concepte de l'«efectivament executades, perquè entre el que es pressuposta i el que es liquida hi ha una gran diferència, sovint hi ha una gran diferència, una diferència dramàtica– «s'ha de retornar al Govern de la Generalitat. Amb aquests diners també podríem fer infraestructures. Home, tant de bo!, tant de bo els governs de la Generalitat haguessin tingut els pagaments que els corresponien per aplicació de la disposicional tercera! Però vostè la coneix, la història de la disposicional tercera: es posa solemnement en l'Estatut; els anys d'aplicació són set anys, del 2007 al 2013; es fa el càlcul per al 2007: 335 milions d'euros; es paguen el 2010, està bé; es fa el càlcul per al 2008: 759 milions d'euros, però ja no es paga –no es paga. S'havia de pagar el 2011 i no es paga. No és responsabilitat seva, però no es paga. I això ens agreuja la nostra capacitat per treballar en tot això que vostè ens demana en aquesta llista d'infraestructures que s'han d'executar, de manteniment que s'ha d'efectuar... Només faltaria; però aquests diners no els hem tingut. I mentrestant també hem anat pagant el deute de les infraestructures que hem hagut de fer perquè no hi havia les infraestructures adequades per part de l'Estat. Qui sap si haguéssim hagut de fer segons quina infraestructura si les nacionals haguessin estat desdoblades. Potser no haguéssim hagut de fer algunes de les infraestructures que hem hagut de fer amb mecanismes de finançament diferit o amb mètodes alemanys. Però, en tot cas, aquests diners, aquesta manca d'inversió de l'Estat, hagués pogut significar una gran aportació per poder fer i tirar endavant aquesta llista que vostè em reclama. Els 759 milions d'euros ja no es van pagar. Ara sembla ser que hi ha el compromís de poder avançar per al 2019 200 milions d'aquests 759. És una part, no és tot el que se'ns deu encara des del 2008. En tot cas, no ens hem posat d'acord. Vam fer la Comissió Bilateral d'Infraestructures i encara no ens hem posat d'acord en com s'han de pagar. Nosaltres considerem que s'han de, això, pagar, perquè són deutes. Els deutes es paguen i les infraestructures es fan; i, en canvi, la proposta del Ministerio de Fomento, ara per ara... –i n'anem parlant, i hem constituït, inclús, un grup de treball on donar continuïtat a un grup de treball que ja existia per poder donar una resposta i poder acordar un escenari de retorn d'aquesta disposició addicional tercera–, ara per ara, no ens hem posat d'acord. A mi m'agrada dir que «encara no ens hem posat d'acord. La llista d'infraestructures que ens ha posat el Ministerio de Fomento sobre la taula per poder compensar aquests 200 milions d'euros, nosaltres, no la donem per bona, perquè ens parlen d'acabar infraestructures que ja haurien d'estar acabades, com el pont de Castellbisbal o la variant de Vallirana. Això són infraestructures que s'han d'executar. Els deutes són deutes i s'han de pagar, com els 335 milions del 2007 que es van pagar el 2010; que es paguin els 759 del 2008 i la suma fins al 2013. Sap què puja la xifra de deute de la disposició addicional tercera des del 2008 fins al 2013? Bé, 3.800 milions d'euros –3.800 milions d'euros–, que hauríem de rebre –que hauríem de rebre. Està en la reforma de l'Estatut que vostès van proposar, que vam aprovar entre tots en aquesta cambra –jo no hi era, però els que hi eren com a diputats, evidentment– i que va referendar el poble de Catalunya i que es va, també, acceptar per part de l'Estat. Ja és molt que s'hagi reconegut, això l'hi poso en valor, eh?, que l'actual ministre i el seu secretari d'Estat hagin dit: «Eps!, això ho reconeixem i s'ha de complir. Ja és molt, un primer pas. Però a aquesta música, que sona bé, li hem de posar lletra, i la lletra són acords, que es paguin: 3.800 milions d'euros, amb què podrem fer no aquesta llista d'infraestructures, aquesta, la seva, la meva i la de qualsevol altra persona que també tingui llistes al cap de cohesió territorial a través de les infraestructures, ens fa falta i nosaltres estem disposats a tirar-la endavant. I la programació; la programació la farem amb els mecanismes propis del departament. Tenim plans del que necessitem fer en infraestructures viàries, en infraestructures ferroviàries, tenim el Pla director d'infraestructures, tenim el Pla econòmic financer de GISA, vaja, d'Infraestructures.cat, i aquests són els instruments que anirem desenvolupant; i, en la mesura que tinguem recursos pressupostaris, descomptant els que tenim condicionats, en la mesura que tinguem recursos de retorn d'aquesta disposició addicional tercera, podrem fer. Mentrestant, farem..., efectivament, farem prioritzant. I, dins d'aquesta priorització que vostè em demana –jo abans ho deia en la interpel·lació que m'ha fet el senyor Cid des del grup dels Comuns–, doncs, segurament, les prioritàries, per a nosaltres, són les de transport públic, aquestes són les essencials. Vostè anava un pèl més enllà i parlava també, no tan sols de transport públic, sinó també de competitivitat de les empreses i, per tant, d'infraestructures, ja, de transport, diguéssim, més de caràcter general. Bé, doncs, aquí, el Corredor del Mediterrani. El Corredor del Mediterrani no ens pertoca a nosaltres desenvolupar-lo, és l'Estat el que l'ha de desenvolupar; nosaltres, com a Govern, estarem molt al damunt que es compleixin aquests terminis que va anunciar el ministre en la seva visita aquí, a Barcelona, ara fa unes setmanes, aquest 2021 en tot el corredor a nivell funcional, entre Algesires i frontera francesa. Tant de bo!, no sé jo si la data era la correcta; però, en tot cas, tant de bo! Això ens donarà, efectivament, competitivitat a les nostres empreses. Per tant, recursos condicionats, que hem de mirar de «descondicionar, eh?, per poder tirar endavant aquestes llistes, però també pagament de deutes per part de l'Estat per poder tirar endavant aquestes mateixes llistes, absolutament necessàries per al nostre país.
Gràcies, senyor conseller. Per a la rèplica, el diputat, en aquest cas, per cinc minuts, té una altra vegada la paraula el senyor Terrades. En aquest cas, li dic que no seré gaire generós amb el temps, perquè ja ho he estat a la primera intervenció.
Gràcies, president. De l'addicional tercera, al Grup Socialista, no ens n'ha de convèncer, en vam ser coprotagonistes a l'hora de redactar l'Estatut d'autonomia, aquest que vostès es van voler fulminar, ara, no fa gaire temps, en aquest Parlament. Però, de l'addicional tercera, no ens n'ha de convèncer. Tant és així que el primer que fa el nou Govern d'Espanya, el Ministre de Foment, és plantejar aquest tema, eh? Una altra cosa és que la reunió de l'altre dia –i, ara, m'hi referiré– no acabés de donar els resultats positius que tothom esperava –vostès, nosaltres, jo crec que el conjunt de sectors socioeconòmics del país. Miri, abans li'n parlava, hi han tres nivells d'Administració en aquest país actuant sobre la inversió en infraestructures públiques: el Govern de Catalunya, el Govern de l'Estat i l'Administració local. Jo crec que haurien de concloure que fan falta tres premisses, que cal augmentar la inversió pública, que cal reclamar a totes les administracions coordinació. Vostè em parlava, ara, del Corredor del Mediterrani, és veritat, hi ha un gran esquelet, no?, sobre el qual penjarà una gran infraestructura, però que, d'aquí, se'n desprendran multitud d'actuacions en inversió, algunes li correspondran al Govern de Catalunya i altres a l'Administració local. I, després, cal reclamar lleialtat en els objectius. Miri, jo no sé què va passar a la comissió bilateral perquè no hi era, però tinc la impressió que el Govern de Catalunya no va enfocar bé aquesta reunió. Tinc la impressió que les... –a veure com dir-ho sense ferir cap susceptibilitat–, que les diverses conselleries que estaven interessades en el resultat d'aquesta comissió no es van coordinar. Jo crec que algú volia caixa i altres volien infraestructures, eh?, o projectes. Tinc la lleugera sensació que es va produir algun tema d'aquests. Perquè, miri, l'addicional tercera, si la llegim estrictament, el que diu i el que parla és de la inversió que li correspon a l'Estat fer a Catalunya, i és veritat que partíem d'uns històrics inferiors i per això es va posar aquesta addicional i, per això, el Govern de Rodríguez Zapatero i dels presidents Maragall i Montilla van acordar aquesta addicional, per augmentar la inversió pública a Catalunya. I vostès coneixen, igual que coneixem nosaltres, perquè hi hem parlat tots, el que volen els actors i els agents econòmics i socials, les patronals, les cambres de comerç i els sindicats, que no és altra cosa que noves licitacions en actuacions noves i també manteniment de les infraestructures que tenim en aquests moments. I més recursos, justament, per al transport públic. Abans, el diputat Cid li parlava d'aquest increment d'aportació, si aproven els pressupostos generals de l'Estat, al transport metropolità, no només de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, del conjunt de l'Estat, eh?, perquè jo crec que, aquí, no es poden fer discriminacions a favor d'un o de l'altre, perquè és veritat que el Govern del PP havia restringit les aportacions al transport públic arreu del país. Jo crec que a la cimera de la setmana passada o a la reunió bilateral es va perdre una oportunitat per tancar acords d'inversió, en allò que li pertoca a l'Estat. No li llegiré el llistat, perquè vostè el té igual que jo, però, bé, hi havien temes tan importants com el desdoblament de la R-3 o el soterrament de línies ferroviàries a Montcada. Bé, no li faré la llista de la compra, perquè la coneixem vostè i jo, perquè, a més a més, va sortir també publicada en algun mitjà de comunicació. L'únic que li torno a dir és que vam perdre una oportunitat, que cal reprendre aquestes converses per portar aquesta negociació a una situació positiva per a tots plegats, per al Govern de Catalunya, per al Govern d'Espanya, per al conjunt de ciutadans. A mi em consta, a vostè també li consta, la voluntat del Govern d'Espanya de tancar acords i un calendari d'actuacions en matèria d'infraestructures i de més recursos a favor del transport públic. Jo crec que no perdi, no perdem, conjuntament, aquesta finestra d'oportunitat per arribar a nivells d'acord en benefici dels ciutadans, dels sectors productius del país, en definitiva, de l'economia de Catalunya.
Gràcies, diputat. Ara, per a la rèplica, és el torn, de nou, del conseller de Territori i Sostenibilitat. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, senyor president. Diputades, diputats, senyor Terrades, jo l'hi reconec –l'hi reconec– i ho he dit en la meva primera intervenció, el simple fet que el Govern de l'Estat, el Ministerio de Fomento, hagi volgut recuperar el debat al voltant de la disposició addicional tercera. A nosaltres ens sembla, vaja, meravellós, pràcticament, eh?, perquè, fins ara, no teníem aquest nivell de resposta per part del Govern que hi havia a Madrid, ni molt menys, eh?; d'això, no se'n volia ni sentir a parlar. Li deia: «La música sona bé, però a la música fa falta posar-li lletra. Jo, a la Comissió Bilateral d'Infraestructures, sí que hi era, perquè a mi em tocava presidir la part catalana. Era una reunió que no s'havia reunit..., era una comissió que no s'havia reunit des de l'any 2007, i, per tant, cap dels que érem allà presents havíem anat a les prèvies, per entendre'ns, o a la prèvia, només s'havia reunit una vegada, i, per tant, només pel fet, hi insisteixo, de reconèixer-ho, de reunir-ho, de voler arribar a acords... –i he de ser també molt sincer, amb el ministre Ábalos, amb el secretari d'Estat, hi noto la voluntat d'arribar a acords–, d'arribar a acords respecte a allò que està..., respecte allò que està relacionat amb el mateix Estatut d'autonomia; és llei –és llei–, és que no hi ha res més a discutir. Els deutes es paguen, hi insisteixo, i les infraestructures s'han d'executar. Nosaltres no ens vam voler carregar la disposició addicional tercera de l'Estat ni el mateix Estatut. El que va dir que se'l volia «cepillar era el senyor Alfonso Guerra, que, que jo recordi, no és militant de cap dels partits polítics que donen suport al Govern, més aviat és militant del seu partit polític. Per tant, nosaltres no ens vam voler carregar ni l'Estatut ni la disposició addicional tercera. En tot cas, el que volem és que aquests 3.800, del 2008 al 2013, es paguin, perquè tenim un precedent: els del 2007, els 335 milions del 2007, que es van pagar el 2010, com ha de ser, pagats perquè és la compensació per la manca d'inversió de l'Estat, i que van servir per tirar endavant infraestructures de transport, infraestructures ferroviàries, viàries bàsiques per al benestar dels nostres ciutadans i per a la competitivitat de les nostres empreses. Això es pot fer –es pot fer– i així l'hi vam explicar al secretari d'Estat, es pot fer mitjançant, inclús, els que s'anomena una encomienda de gestión. En tot cas, el que no és de rebut, creiem –i així li ho vam expressar al secretari d'Estat– és que se'ns intentin compensar aquests 200 milions d'euros –que, hi insisteixo, són part del deute del 2008, que puja 759 milions d'euros–, amb una llista d'inversions tòpica, eh?, hi insisteixo, el pont de Castellbisbal o la variant de Vallirana o els accessos al port. Home, és que els accessos al port ja haurien d'estar acabats fa anys i, en canvi, estem encara a les beceroles. Vol dir que estem replantejant tot allò que el ministerio, fins ara, Adif i Puertos del Estado han sigut incapaços de plantejar. En tot cas, aquests són deutes que s'han de pagar per una o altra via. Jo, al secretari d'Estat, li vaig arribar a dir a la Comissió Bilateral d'Infraestructures –i suposo que estarà a l'acta i, com que l'acta serà pública, quan s'hagi aprovat, doncs, ho podran veure– que jo la llista l'acceptava, la llista d'infraestructures que va posar sobre la taula el secretari d'Estat i que va sortir, efectivament, publicada en un mitjà de comunicació, la hi acceptava sempre que el nivell d'inversió de l'Estat per a l'any 2019 es correspongués al que toca, que és el pes de Catalunya en el PIB. Si l'Estat presenta un projecte de pressupostos que té un nivell d'inversió –en infraestructures, eh?– del 18 per cent, és més o menys el pes que mantenim estable des de fa uns anys, i a aquestes inversions, hi insisteixo, que corresponguin al 18 per cent, li afegim els 200 milions. Bingo, li ho accepto, clar! Però el que no pot ser és que el nivell d'inversió sigui un 7 o un 8 per cent, que es liquidi a un 50 per cent o un 60, per tant, estaríem a nivells d'inversió –que és el que acostuma a passar en els últims anys– molt per sota del que pertocaria i que, a més, part d'aquesta inversió siguin els 200 milions que ens deuen del 2008. Home, és que diguéssim que l'històric el tenim, el pagament del 2007 existeix, no és una entelèquia, existeix, els 335 milions d'euros es van pagar, i, per tant, reclamem el mateix –reclamem el mateix–, allò que es va fer per al 2010, que es faci ara, tard, en el 2019, però pel que toca. I nosaltres, amb això, podrem fer, doncs, les inversions de la llista que vostè posava sobre la taula. Problemes importants que tenim..., i jo, sabent que vostè és de Granollers, doncs, li diré que un dels problemes que tenim de congestió a la xarxa viària precisament és la C-17 i que estem treballant amb tots els ajuntaments implicats, també amb l'Ajuntament de Granollers, per poder solucionar aquesta congestió. Per cert, les nostres previsions fan que estiguem a costos molt inferiors als que estaven previstos inicialment. Per tant, també eficiència en la solució que vam aprovar i podem executar. Aquesta és la nostra feina com a Departament de Territori i l'entomem perquè és la que ens pertoca. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la igualtat d'oportunitats en el temps educatiu]] [[300-00025/12]] Passem, ara, a la següent interpel·lació, en aquest cas, sobre la igualtat d'oportunitats en el temps educatiu, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Té la paraula la diputada senyora Esther Niubó.
Bona tarda; gràcies, president. Honorable conseller, convindrà amb mi, conseller, que cada vegada més el temps educatiu no és només aquell temps lectiu que es desenvolupa a les escoles i als instituts, sinó que és un temps educatiu que va molt més enllà. Podem parlar del lleure educatiu, del ventall d'activitats culturals, socials, esportives, extraescolars que es realitzen fora de l'aula, amb una clara intencionalitat educativa, més enllà de l'ensenyament reglat: les activitats complementàries a les escoles, les colònies, les sortides, els casals, o el mateix temps de menjador, o el temps de migdia, que, sense ser un temps lectiu, és, en canvi, un temps educatiu molt important. I quan parlem de temps lectiu, allà és molt evident, que hem de vetllar, o, en tot cas, que el Govern ha de vetllar per la igualtat d'oportunitats, que ha de promoure polítiques i mesures per promoure l'equitat, perquè cap infant quedi exclòs d'oportunitats educatives que es tradueixin en una pèrdua d'oportunitats de promoció personal, de formació, d'integració social, d'inserció laboral en un futur, i, en definitiva, que no se li restin oportunitats de present o de futur que redundin en una pèrdua de capital social, cultural o econòmic en el futur. Però, de la mateixa manera que ho tenim molt clar en l'àmbit lectiu, cal també que el Govern garanteixi aquesta igualtat d'oportunitats, aquesta no-exclusió de cap infant i adolescent en l'àmbit educatiu no lectiu que comentava. Sabem, avui, que les diferències entre infants amb aquest accés a activitats no lectives i a altres que les seves famílies no es poden permetre accedir pot acabar resultant danys al final de l'etapa obligatòria. I, sense anar més lluny, una iniciativa americana, ExpandED Schools, per exemple, apuntava que un infant de dotze anys amb oportunitats acumula sis mil hores més d'aprenentatge que un que no en té. I això ens sembla que és un cost insuportable per a una societat que es vol cohesionada i que es vol equitativa. Són grans diferències que determinaran i pesaran molt sobre les trajectòries personals, educatives i laborals de futur. Per tant, partim de la base que considerem imprescindible abordar les desigualtats que es generen en aquests altres àmbits i temps educatius no lectius, i, per tant, treballar des dels poders públics per combatre-les. I volem conèixer quin és el model que té al cap el seu Govern per fer-ho possible. I esperem, per tant, que aquesta interpel·lació ens serveixi per conèixer i aclarir com, des del Govern, es pot treballar i s'està treballant per garantir la igualtat d'oportunitats. O, dit d'una altra manera, quines mesures contempla el Govern per reduir la bretxa, cada cop més gran, entre aquells infants que disposen de recursos i d'estímuls positius pel fet de tenir accés a aquest tipus d'activitat, en un temps educatiu de qualitat, i aquells que, o bé no tenen accés a determinades activitats, o que per manca de recursos de les seves famílies no els poden donar els mateixos estímuls o aquestes oportunitats. Sabem..., això sí que ha estat una prioritat per al Govern de Pedro Sánchez, de la ministra Celaá, que entre les primeres mesures i propostes que es va fer, directament va optar per abordar la pobresa infantil severa durant els mesos d'estiu, havent-hi un increment dels ajuts als infants en una situació de vulnerabilitat per tenir cobert el menjador durant aquests mesos d'estiu, que, som conscients que era insuficient; però, en tot cas, anava en la bona direcció, i que és imprescindible, perquè sabem que determinats col·lectius, infants entre quatre i sis anys, poden arribar a iniciar el curs havent perdut quatre quilos des de..., en els mesos d'estiu, degut a la seva vulnerabilitat, i al fet que es perdi no només el servei de menjador, sinó també la beca associada a aquest servei en aquests temps i mesos no lectius. També s'han impulsat des del Govern espanyol activitats esportives i educatives per a adolescents entre dotze i setze anys que no han tingut oportunitat de sortir de casa per unes vacances. O s'ha tornat a fer una aposta decidida per la universalització del zero a tres. Conseller Bargalló, entenc que és conscient, són conscients de les diferències i discriminacions que existeixen en l'àmbit de l'educació no lectiva o no formal entre aquests joves i infants, i li volia demanar quines polítiques o mesures contempla el seu departament per reduir aquesta bretxa social i educativa que existeix en aquest àmbit. Vull recordar-li que Catalunya, com Espanya, forma part d'un poc selecte grup de països on la pobresa infantil supera la mitjana de la pobresa del conjunt de la societat. Ens sembla que això és dramàtic, que hem de prendre mesures dràstiques, no només el seu Govern, però també el seu Govern de la Generalitat, com el conjunt de les administracions. I, si comencem parlant de lleure, penso que cometem cap injustícia si diem que aquest àmbit educatiu ha estat en el passat bastant abandonat pel Departament d'Ensenyament, i això no pot passar més. Ja l'any 2014, el mateix síndic de greuges presentava un informe sobre lleure educatiu, on reclamava una normativa per garantir la igualtat en l'accés dels infants al lleure, on denunciava que els menors de famílies amb rendes més elevades participaven mes en activitats extraescolars, i, contràriament, en aquelles famílies vulnerables només el 50 per cent dels infants, doncs, hi poden participar. Afegia, també, que era necessari regular les activitats complementàries a les escoles amb ajuts econòmics. I aquí li voldria preguntar si té previst, en el proper pressupost que ens presentin, incorporar una partida d'ajuts per fomentar, precisament, aquest accés a l'alumnat a aquestes activitats de lleure en igualtat d'oportunitats, garantint el dret de participació sense exclusió per raons econòmiques. Si es planteja reforçar els ajuts per a sortides de molts nens i nenes que n'estan exclosos per motius econòmics, i si es planteja també alguna mesura per garantir aquest caràcter inclusiu, coeducatiu, intercultural d'aquestes activitats. També insistia, aquest informe del síndic, en la manca de reconeixement del dret al lleure, i reivindicava la importància de l'educació en el lleure com una de les maneres d'incidir també en l'equitat en la cohesió social. I, de fet, l'any 2015 moltes entitats socials demanaven al Govern, i també als ajuntaments, un enfortiment i reconeixement de l'educació en el lleure, perquè entenien que aquest accés al lleure educatiu, tot i ser un dret dels infants i dels joves, no estava garantit i tenia unes fortes limitacions en funció de la situació econòmica de les famílies. I aquí seguim on érem. També hem de ser conscients que han passat uns anys, especialment els anys més durs de la crisi econòmica, on es van eixamplar encara més les distàncies, on les ferides socials de la societat, en lloc de desdibuixar-se es van enfortir. On es van crear nous espais de desigualtats educatives, més enllà de l'àmbit més lectiu, a causa, com dèiem, doncs, de les dificultats de moltes famílies per accedir a aquestes activitats. I si bé hem passat un temps en què era prioritari garantir al màxim les possibilitats de determinats perfils d'alumnat en l'espai lectiu, perquè érem conscients de les restriccions pressupostàries, de les retallades que encara no s'han revertit, pensem que comença a ser el moment d'aprofitar aquesta conjuntura, probablement més favorable, tenint en compte el bon comportament dels indicadors macroeconòmics, aquest marge superior de despesa que podríem aprofitar de les comunitats autònomes, per passar de la recuperació econòmica, també, a la recuperació social, a la recuperació de la inversió social. Entenem que n'estem lluny, però és possible i és imprescindible. I, en aquest marge de context econòmic millor, entenem que és el moment, també, de fer un pas endavant i d'abordar l'educació des d'una manera més global. No només des d'un punt de vista dels centres educatius, dels currículums tradicionals, sinó pensant currículums més globals, en com s'adquireixen unes competències, com s'obté el capital social. Per tant, parlar de l'educació a temps complet, de la societat educadora que voldríem. Ja sabem de les desigualtats existents a la societat, no només en el sistema educatiu, però cal que, almenys en els àmbits..., en aquests espais educatius, tant si són reglats com no reglats, es posin tots els recursos necessaris i els esforços per reduir aquestes diferències, especialment perquè sovint els nivells de segregació educatius són, fins i tot, superiors a la segregació social existent en determinats municipis i barris. Conseller Bargalló, què pensa fer per assegurar l'obertura de les activitats extraescolars als infants del territori? O està en condicions de garantir que el centres s'obriran en el seu entorn? És evident que és necessari promoure polítiques d'accessibilitat per part dels poders públics per evitar aquestes desigualtats en l'àmbit de lleure. I això entenem que no es pot descentralitzar, no es pot externalitzar. No es pot delegar la responsabilitat a ajuntaments, o a diputacions, en un àmbit tan sensible. Alguns ho coneixen perfectament i hi estan treballant. Parlo de l'aliança per l'Educació 360, liderada per la Diputació de Barcelona, la Federació de Moviments de Renovació Pedagògica, la Fundació Bofill, que ens sembla una iniciativa fantàstica, una implicació d'ajuntaments de tots els colors polítics. I això ens sembla molt positiu. També he de dir que hi ha experiències prèvies molt bones en el territori, però tots aquests esforços han d'anar acompanyats de recursos i també d'estratègia de govern. No li demanem que aparqui aquestes altres entitats o administracions, que fan molt bona feina, que necessàriament han de ser aliades, però sí que les acompanyi i que les impulsi o que en garanteixi els resultats. I sí que volíem aclarir, o conèixer, quin és el paper concret que juga el departament, el Govern, en aquesta estratègia. I en aquest mateix marc d'educació a temps complet, ens preocupa especialment com garantir el suport i l'atenció adequada als infants i adolescents que tenen necessitats educatives especials, en aquest àmbit, en aquest espai educatiu no lectiu, perquè no resulti excloent. Sabem que els menjadors escolars són espais educatius que poden ser-ho, d'excloents. No és possible, o no sempre és possible garantir una atenció adequada als infants amb necessitats educatives especials en aquest temps, per falta de professionals de suport, de formació d'aquests professionals. Què fem amb els nens i nenes que tenen, per exemple, TEA, el trastorn d'espectre autista, durant el temps de migdia? Com garantim, també, que puguin gaudir de les colònies, de les sortides en igualtat d'oportunitats, sense discriminació per raons econòmiques, territorials, socials, culturals o de capacitat? Com és possible que el decret d'inclusiva no tingui aquesta visió del temps educatiu fora de l'àmbit lectiu, amb la situació d'exclusió que genera en molts infants? I aquí li volíem demanar, concretament, si pensa o té previst revisar aquest decret d'inclusiva, precisament per abordar aquest enfocament d'educació a temps complet i, per tant, l'enfocament inclusiu en tots aquests àmbits. I, en aquest cas, deixaria aquí la primera intervenció, i, en tot cas, aprofitaré el segon per centrar-me més en el servei de menjador, en el temps de migdia i en el nou decret. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el conseller d'Ensenyament, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, senyor president. Diputats, diputades, jo, en una reunió d'alcaldes i regidors d'educació que va convocar la Diputació de Barcelona, justament per donar compte de l'aliança Educació 360, els deia que els alcaldes tenen la sensació que els demanen de tot. I jo li puc assegurar, senyora diputada, que el conseller d'Ensenyament té la sensació de que li demanen de tot, també. Perquè vostè, algun dels plantejaments que ha fet, en els quals hi estic d'acord, globalment ha dit: «I això no ho demani als ajuntaments. En alguna de les coses que ha dit, jo no ho demanaré als ajuntaments, perquè són prou responsables, però és competència d'ells. Perquè no és competència del Departament d'Ensenyament tot el temps educatiu, no ho és. No ho és, tampoc, l'educació a temps complet. Però sí que és competència del Departament d'Ensenyament treballar perquè l'educació a temps complet sigui satisfactòria per al nostre alumnat. I una altra cosa, també. Vostè ha fet un munt de preguntes. Diguem-ne, el temps que té per fer una pregunta és molt més breu, necessàriament, que el temps que jo necessito per fer una resposta a cadascuna de les seves preguntes, que necessito més temps. Per tant, jo intentaré respondre a força de les preguntes que ha fet, tot i sabent que vostè quan pugi em dirà que no les hi he respost totes; però, diguem-ne, si li puc respondre'n algunes amb una certa, diguem-ne, complexitat, segurament que ho agrairà. De fet, és cert; és a dir, l'educació és al llarg de la vida i és sempre. L'educació no és només el moment en què el noi, la noia, l'infant, l'adolescent està en una aula rebent un ensenyament reglat. Això no és només l'educació, és cert. I és cert, també, que nosaltres, com a Departament d'Ensenyament, avui, i Departament d'Educació, aviat, tenim l'obligació de vetllar, primer, per l'alumne quan forma part d'aquest temps reglat, d'aquesta educació formal, però vetllar, també, pel desenvolupament de les habilitats i les aptituds i per l'aprofundiment dels coneixements del nostre alumnat, sempre, sigui a l'aula o sigui a fora. De diverses coses que ha comentat, nosaltres ja ens hem reunit amb les institucions i les entitats promotores de l'aliança Educació 360, ja hem convingut que és bo que col·laborem, que no seria bo que nosaltres forméssim part de l'aliança en si mateixa, perquè els mateixos promotors ens van demanar que preferien que no ho féssim, i que, per tant, hem de treballar coordinadament. I hem de treballar coordinadament en molts aspectes. I jo li comentaré alguns dels que ha comentat. Primer, en una cosa que és voluntat d'aquest departament i que ho hem..., i que hi estem treballant per poder fer-ho efectiu, això: l'obertura dels centres docents. Els centres docents públics són espais públics, i els centres docents concertats són espais públics en tant que reben diner públic. I, per tant, el que no pot ser és que en un barri, en un municipi, en un territori, hi hagi una mancança d'infraestructures per desenvolupar l'educació en el lleure, l'educació no formal, l'esport educatiu; i, en canvi, tinguem centres educatius tancats fora de l'horari escolar. És una ineficiència de recursos absoluta, que en alguns casos és flagrant. Hi ha municipis a Catalunya que l'única biblioteca que hi ha és la biblioteca escolar. Hi ha municipis a Catalunya que certes infraestructures esportives només són –només són– les escolars. Cert que això és segurament al món més rural, però és cert, també, que és un món que es mereix infraestructures com la resta. En aquest sentit, per exemple, acords que ja tenim i que acabem d'estrenar com amb l'Ajuntament de Canovelles, de la utilització per part de la nostra escola, del poliesportiu que està davant mateix de l'escola com a poliesportiu del centre educatiu en horari escolar, com a poliesportiu ciutadà en la resta d'horari. Ens hem estalviat uns diners a l'hora de construir la pista esportiva de l'escola, l'escola tindrà una pista poliesportiva de millor rendiment del que haguéssim construït nosaltres, la pista poliesportiva municipal aquella tindrà més rendiment d'utilització que si no es fes servir per a l'escola. El mateix hi ha a alguns acords que ja tenim amb biblioteques escolars, també. Aquest pla d'obertura de centres és un pla que desenvoluparem molt aviat, però que ja estem duent a la pràctica en alguns municipis. Segurament que aquest pla funciona millor, i funcionarà millor, en aquells municipis on hi ha un projecte educatiu de ciutat del qual nosaltres podem participar, o hi ha un pla educatiu d'entorn que nosaltres hem desenvolupat amb l'ajuntament. Perquè és a partir del pla educatiu d'entorn o del projecte educatiu de ciutat que aquesta Educació 360 té una raó de ser i té una lògica, més enllà de les parets de l'aula. D'altres aspectes que vostè també ha comentat, per exemple, el menjador escolar. Ha dit que vostè volia parlar-ne després, però com que ja ho he comentat, i aquest matí ho deia com a resposta a una diputada..., tot el temps que un infant, un noi o una noia, un adolescent passa en un centre educatiu és un temps educatiu, i tot l'espai d'un centre educatiu és un espai educatiu. Per tant, no hi ha diferència entre una aula o un menjador, entre una aula i un pati. I si hem de ser curosos, per exemple, en el tractament de la igualtat de gènere pel que fa a les oportunitats de treball a l'aula ho hem de fer en el pati, per exemple, que en la majoria de patis tradicionals del país això no passa. I si hem de tenir cura de les necessitats educatives especials del nostre alumnat l'hem de tenir a l'aula i al menjador, per exemple –per exemple. I en aquest moment estem estudiant, en el cas particular que vostè comentava dels TEA, quina és la millor solució. Si el vetllador d'aula fa també l'horari de menjador, amb certs problemes laborals, o si contractem vetlladors de menjador, amb problemes de que la contractació hauria de ser per molt poc horari. I estem intentant trobar una solució que doni servei a les necessitats educatives especials dels menjadors, i del temps previ al menjador i del temps posterior al menjador, amb una eficiència de recursos. I també entendre que el menjador fa una funció d'equitat, que el fet de la supressió dels menjadors de secundària en segons quins instituts ha incidit negativament en aquesta funció d'equitat que fa l'escola, i, que, per tant, segurament cal replantejar-se aquesta funció. L'educació en el lleure. En l'educació en el lleure, des del Departament d'Ensenyament hi hem de col·laborar, hi hem d'ajudar, però forma part d'aquest paquet d'activitats que el Departament d'Ensenyament ha de fer de la mà d'institucions, d'ajuntaments o d'entitats. I és cert que en l'època de restriccions pressupostàries aquest ha estat un aspecte que gairebé ha desaparegut, com a molt al zero-tres. També és cert que dels pressupostos generals de l'Estat, per exemple, va desaparèixer el zero-sis, que s'hi invertia. I és cert ara que el president del Govern de l'Estat ha promès la universalització del zero-tres, que en alguna conversa que jo he tingut amb la ministra, ja he arribat a escatir que és una universalització parcial del zero-tres. Però també he arribat a escatir que cap Govern de l'Estat pot decretar universalitzacions si no les acompanya de finançament. Si l'acompanya de finançament estem disposats a fer-la demà, si no l'acompanya de finançament no la podrem fer demà. Però li puc assegurar que si l'acompanya, el Govern de l'Estat, de finançament, demà comencem la universalització de la part de l'etapa zero-tres que el Govern de l'Estat vulgui tirar endavant.
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, és el torn de nou de la diputada Niubó. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bé, vostè ja anunciava que jo diria que no m'havia contestat les preguntes, i efectivament [[l'oradora riu]] , n'hi ha unes quantes que queden per contestar. Però vostè sí que deia una cosa; deia: «L'educació a temps complet no seria competència del departament en tot el seu gruix. Potser sí, però convindrà amb mi que les diferències, cada cop més importants, que es produeixen en aquest àmbit entenc que algú del Govern, el Govern en si, se n'ha de fer responsable. I, per tant, jo crec que aquí és important, si no es tenen avui, treballar perquè hi hagi propostes, hi hagi mesures, hi hagi polítiques per, precisament, reduir aquesta bretxa, amb cada cop més impacte, en l'educació, en la formació i en el futur i les oportunitats dels nois i noies. Em sembla una bona proposta. Deia vostè que es comprometia a garantir l'obertura dels centres docents públics i concertats; em sembla positiu, però em sembla insuficient. Hi ha moltes de les propostes que probablement a través de la moció que presentarem aniria molt bé que es tiressin endavant. Sobre el temps del migdia, més enllà del temps de menjador, és evident –i aquest mati també se'n parlava– que s'ha d'actualitzar el decret de l'any 96; no només per actualitzar-lo i adaptar-lo a les noves demandes socials, educatives, també a la LEC, però també a la Llei de contractació pública, amb les dificultats afegides de gestió que pot suposar això. Voldríem demanar concretament si ens podia donar comptes de com va el procés participatiu d'actualització d'aquest decret, quin capteniment tenen les diferents entitats, municipis o sindicats amb els que s'han anat veient, més enllà del que coneixem pels mitjans de comunicació, i si estan en condicions de garantir que començarem el proper curs amb aquest nou decret. Ens ha sorprès..., vostè ara parlava del menjador com a temps educatiu, però, en l'avantprojecte que ens ha arribat a través d'alguna entitat, veiem que vostès mantenen la consideració de menjador com a prestació complementària d'ajuda a l'escolarització, i ens sembla que haurien de reconèixer en el nou decret aquest menjador com a servei troncal dins del sistema educatiu, de caràcter universal, no obligatori, que a més a més s'ha d'incloure en el currículum no només de l'obligatòria, també en el primer i segon cicle d'infantil, i, evidentment, també en la secundària. Sabem, i vostè també s'hi referia, que la compactació de la jornada va comportar el tancament de la major part dels menjadors de secundària. Això, en els anys de crisi, va suposar l'estigma de que a molts municipis, en el moment que es tancava aquest menjador de secundària, s'obrien menjadors socials, amb el que això suposa: un nen que fa uns mesos tenia menjador i tenia beca de menjador, després de l'estiu passa a un institut on no té ni menjador ni ajut, això, i passa a menjar en un menjador social. O sigui, jo crec que això no pot tornar a passar. I li vull demanar directament: pensen reobrir els menjadors a tots els instituts, com hem demanat molt recentment en el debat de política general en aquesta moció? Perquè entenem que cal revertir un greuge molt important. No només per això que li comentava, també hi han temes d'horaris, que l'he sentit en alguna conferència i podem estar-hi d'acord, però és imprescindible que comencem el curs que ve diferent de com l'hem començat amb els menjadors de secundària. Sobre preus. Ens ha preocupat molt alguna filtració que ha aparegut a premsa no fa molts dies on apuntava a una pujada de preus màxims. Sap perfectament que som la comunitat autònoma amb un preu de menú més car i li volia demanar si es pot comprometre davant d'aquesta cambra de no apujar aquest preu, o quin capteniment té amb relació a la regulació dels preus màxims. Altres coses que ens preocupen –també ho comentàvem abans–: que dotin el servei de menjador, aquest espai de migdia, de professionals específics que puguin garantir un servei veritablement inclusiu –com que n'hem parlat aniré més de pressa–; que introdueixin les ràtios adequades que permetin aquesta bona atenció de l'alumnat. Si ens creiem que és un espai educatiu hem de preveure recursos professionals que permetin fer una tasca pedagògica. Perquè coneixem casos –no un, ni dos sinó moltíssims– de massificacions a l'hora del menjador. Monitores de P3, per tant, no d'infants més grans sinó petits, amb tres anys, o bé, de quatre anys, que tenen vint-i-dos, vint-i-cinc nens o més a càrrec. I això, quan acaba de començar el curs, no només és un infern sinó que genera situacions d'estrès a aquestes treballadores i unes condicions de qualitat d'atenció molt lluny del que seria desitjable. Hem conegut denuncies que situen fins i tot quaranta infants sota la responsabilitat d'un únic professional i, en aquest context, és pràcticament impossible fer activitats educatives durant aquest moment. No em donarà el temps, però volíem parlar de la precarització laboral del personal educador. Moltes vegades aquestes persones a qui els hi demanem tanta formació, tanta atenció, no només cobren menys que el personal docent sinó que cobren menys que el personal que fa servei de neteja a les escoles i als instituts. Això em sembla impresentable i s'ha de fer d'una vegada per totes alguna cosa per dignificar aquest sector tan precaritzat. I pel que fa a la gestió del servei –i això potser és la part més complicada i m'ha quedat molt pel final–, sí que dir que, vostès, hem sentit que anunciaven que arran de la Llei de contractació obligarien a contractar mitjançant concurs públic i que el departament assumiria aquesta gestió a través de consells comarcals o de la delegació de direccions. I volíem saber quin assessorament, quin suport podran tenir els diferents centres, si és que estan pensant en un perfil professional, doncs, d'algun assessor jurídic per garantir la seguretat jurídica, algun suport des de serveis territorials que els pugui ajudar. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I hem parlat de menjadors i no parlem d'altres contractacions importants als instituts: neteja, subministraments. Potser n'hauríem de parlar...
Diputada...
Sí; gràcies, president. I només volia dir que potser caldria allargar també el període de transició respecte a aquesta nova norma. Gràcies.
Gràcies, diputada. Conseller, de nou, quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Diputats i diputades..., diputada, al final en aquesta rèplica ha parlat només de menjadors. La diagnosi que vostè ha fet dels problemes, amb la qual hi coincideixo completament, és una diagnosi que explica per què hem de fer un nou decret. És a dir, allò que ha expressat vostè, i certament no ha tingut temps de dir tot el que volia dir, explica perfectament per què fa falta aquest nou decret. I, posant damunt la taula també les coses que ha dit..., bé, el servei de menjador escolar és un servei que és competència del Departament d'Ensenyament. Que és un servei que és competència del Departament d'Ensenyament que, per raons d'eficiència i de necessària descentralització i de proximitat, el departament no pot gestionar directament i que tradicionalment ha fet una delegació de competències als consells comarcals. Delegació de competències als consells comarcals que alguns consells comarcals havien acceptat i executaven, d'altres ho feien a mitges i que alguns havien executat a partir, després, de concursos públics, i d'altres no. De manera que en l'actual panorama hi ha menjadors escolars que els gestionen consells escolars; menjadors escolars que els gestionen ajuntaments; menjadors escolars que els gestionen direccions de centres; menjadors escolars que els gestionen AMPAs; centres que han donat a una empresa privada la gestió final; AMPAs que han donat a una empresa privada la gestió final; ajuntaments que... I la diversitat és molt gran, i en la majoria de casos s'ha fet sense un concurs públic. La realitat és que s'hagués hagut de fer sempre segurament, i per una llei de contractació actual, diguem-ne, ja no hi ha excusa per no fer-ho. Per tant, s'ha de fer. Perquè la millor manera de garantir que res no es privatitza és que el procés de gestió es fa a partir d'un concurs públic. El concurs públic no privatitza, privatitza passar la gestió sense concurs públic. Aquest que és un axioma que tenim molt clar a la realitat pot tenir problemes, perquè hi haurà AMPAs o entitats que ho estan gestionant molt bé, que no tenen aquesta regulació. Tenim previst en l'actual avantprojecte una carència, una moratòria de dos anys per als consells comarcals que ho estan gestionant correctament i que els contractes no s'han acabat, però, una moratòria de quatre anys en aquells casos que entitats del tercer sector –AMPAs– ho estiguin gestionant i calgui un temps d'adequació de les mateixes estructures, d'adequació del sistema. Perquè el que no volem és trencar res que funcioni bé, sinó fer funcionar bé allò que d'una manera o altra no funciona. En aquest sentit em sembla que les xifres que han sortit d'augment de cost, que no les hem donat ben bé nosaltres, eren de deu cèntims o de vint cèntims. Jo sí que li puc assegurar la part contrària: el departament es compromet a augmentar les beques menjador, si parlem d'equitat, i fer-ho aportant un nou tram. Vostè sap que ara, en els casos que la beca menjador és necessària es dona, segons quina és la realitat socioeconòmica o la necessitat educativa especial de l'alumne i la seva família, un 50 per cent i, en altres casos, es dona un cent per cent. Som conscients que hi ha un grapat de casos que no s'ajuden al cent per cent perquè no compleixen tots els condicionants del cent per cent però que donar-los el 50 per cent és insuficient. Farem un tram intermedi d'un 80 per cent, de manera que molts casos d'alumnes i de famílies que ara estan en el 50 per cent podran arribar al 80 per cent. En aquests casos, per tant, si l'augment fos de deu cèntims en el preu de sortida, no hi sortirien tampoc, diguem-ne, de manera negativa. I el que pretenem és –ho he dit aquest matí i ho vull tornar a dir–: nosaltres passarem la gestió als serveis territorials, que, en funció dels convenis, la podran passar al consell comarcal, la podran passar a un ajuntament o la podran passar a un centre escolar. Sigui el centre, l'ajuntament o el consell qui hagi de fer-se càrrec de la decisió..., a través de concurs públic, de la decisió de cadascun dels centres concrets, sempre hi participaran en tots i cadascun dels casos les famílies, i sempre i en cadascun dels casos mai podran ser més del 40 per cent els motius econòmics de la decisió. El 60 per cent dels motius de la decisió de la concessió de gestió hauran de ser motius socials, sanitaris i educatius. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre l'Agenda 2030 per al desenvolupament sostenible]] [[300-00028/12]] Passem a la següent interpel·lació, que és sobre l'Agenda 2030 per al desenvolupament sostenible, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Ferran Civit.
Gràcies, president. Consellers i, en aquest cas, doncs, el conseller competent de la matèria, el conseller Maragall... També moltíssimes gràcies a la gent del CADS, també avui aquí presents. Avui parlarem de l'Agenda 2030, que, com saben, són uns deures globals de la humanitat que cada país, en aquest cas Catalunya, ha d'adaptar a les seves necessitats, una feina que aquí va liderar el CADS, i sobretot el que la va liderar va ser el conseller Raül Romeva, que, com avui hem descobert, viu a cos de rei en un balneari de luxe que es diu «presó de Lledoners, que lògicament ho fa a costa dels diners públics, i, com ja sabem, també es troba al jacuzzi tot fent gintònics amb la consellera Bassa i el conseller Rull, mentre comenten l'aplicació de l'Agenda 2030, tot fent la feina que havien començat a la legislatura anterior. És el que té el fet de viure en un privilegi permanent. I, clar, el privilegi permanent també són moltíssima gent que són els principals destinataris de l'Agenda 2030, que, si avui parlem de privilegiats, era el que el Frantz Fanon deia que eren els condemnats de la Terra, doncs, dècades enrere, i que avui encara estan en una situació molt millorable i pel qual l'Agenda 2030 fins i tot sovint queda curta per les seves necessitats. Són gent que ha d'emigrar fugint de la guerra o del canvi climàtic; que en lloc de ser persones són considerats com una amenaça. Ho estem veient, per exemple, ara mateix a Guatemala, el país d'on és originària la meva família paterna, que hi ha milers i milers de persones que intenten arribar a Mèxic per després arribar als Estats Units i que es troben considerats com una amenaça, com si fossin una plaga, frenats a les fronteres, insultats, vilipendiats i, si és possible, arraconats i tornats cap als seus països d'origen. O la Mediterrània, que, com bé sabem, dia sí i dia també es tenyeix de color taronja de les armilles salvavides de les vides que es van perdent. Si estem parlant de llibertat de moviment de capitals, també hauríem de començar a parlar de llibertat de moviment per a les persones, i no només depenent, en funció de si ens interessa o no ens interessa. També, aquesta gent de qui parla l'Agenda 2030, estem parlant dels casos amb què la campanya «Me Too a nivell internacional ha tret per sobre, només com la punta de l'iceberg, les grans vulneracions des de segles, mil·lennis, de l'heteropatriarcat, en el qual les dones estan assetjades, estan humiliades i pateixen moltíssim. També els milions de persones esclavitzades, sobretot dones i menors, que són objecte d'explotació sexual. La pèrdua de la biodiversitat, on es van «esquilmant boscos i selves per fer pastures per a ramats o per a plantar oli de palma. Guerres en les quals es participa de manera directa o indirecta, en les quals sempre –sempre, sempre– hi ha víctimes; perquè no hi ha mai armes sense víctimes, i ho dic, això, per si algú encara potser no ho sabia. Aquests haurien de ser els principals destinataris de l'Agenda 2030. Lògicament, també la gent d'aquí, del país. Són disset objectius i 169 accions, però sobretot és un gran esforç col·lectiu per a assolir unes fites que el 2015, i amb els Objectius del Mil·lenni, es van quedar curts, sobretot en mortalitat infantil i materna, que no hem arribat al nivell desitjat, i que ara, lògicament, amb polítiques nacionalistes, masclistes i d'extrema dreta, com les del Donald Trump als Estats Units, o, per descomptat, doncs, segurament les que per desgràcia ens trobarem amb Bolsonaro a Brasil, la situació encara perilla molt més. O també, lògicament, els darrers informes de canvi climàtic, en què amb els 1,5 graus que estem a punt d'assolir –aprofito per recordar que al Mediterrani hem assolit un grau– hi haurà més sequeres, més inundacions, més catàstrofes naturals, més pèrdua de biodiversitat, més fam, més guerres pels recursos..., per tant, entrant en un cercle viciós que s'allunyi encara més dels objectius. Són deures que no podem deixar per a les properes generacions, i hem de fer-ho ja. Servidor ve del món de l'escoltisme, i una de les coses que vaig aprendre..., potser molta gent es pensa que és el fet de portar el fulard, anar a la muntanya i fer excursions, però el principal lema de l'escoltisme és deixar el món millor del que s'ha trobat. I crec que els que estem aquí, independentment del que pensem, vull creure que sincerament tots venim a fer això, i si estem aquí en política tots plegats és per fer això. Doncs es tracta de fer-ho, de fer-ho ja i, sobretot, de que aprenguem de països com Estònia, Finlàndia, Noruega, en els quals han assumit aquests objectius i fins i tot, a l'adaptar-s'ho als seus propis països, han assumit que encara no és prou, consideren que s'ha de ser més ambiciós, i per fer polítiques ambicioses no cal ser ros d'ulls blaus, com majoritàriament es pot comprovar que aquí som. I per això és molt important canviar el model econòmic. Un economista anglès, Arthur Cecil Pigou, va ser el primer a parlar, fa cent anys, de que l'economia havia d'internalitzar aquelles coses que externalitzava. O sigui, no ens preocupaven, mentre tinguéssim beneficis, les conseqüències que podien tenir les nostres activitats econòmiques; era igual si amb això destrossàvem recursos naturals, si hi havia gent que perdia la feina, si hi havia contaminació..., tot això era igual. Doncs, des de que ell ho va esmentar fins ara, està claríssim que moltíssimes coses no les hem fet bé. Totes aquelles repercussions, generalment negatives, en l'àmbit social i mediambiental s'han d'internalitzar. Tenim, d'una vegada per totes, el deure de posar en la comptabilitat totes aquestes externalitats. Perquè, quan comprem una llauna de refresc, les empreses, que volen que en comprem moltes, moltíssimes, que en beguem cada dia més, no es preocupen de si la bolsita aquella per la qual s'ha fet l'alumini té repercussions o no d'allà on s'ha extret, si després aquesta llauna es recicla o no o acaba en un bosc. Clar... I el mateix passa, doncs, amb coses com els mòbils, el coltan, que suposo que la immensa majoria de gent deuen saber que això provoca desenes i desenes de milers de morts els últims anys a països com el Congo i la regió del Kivu. Perquè totes les accions tenen conseqüències, i el sistema econòmic actual ha de començar a assumir-ho d'una vegada per totes. No hi ha cap actuació neutra, i les nostres accions poden generar destrucció o mort. I si en generen en som coresponsables, i tinguem-ho present, començant per aquesta cambra, i per qualsevol altra. I la generació de riquesa ha d'estar vinculada sempre, de manera sagrada, a la redistribució i a la no generació d'externalitats socials i mediambientals negatives. Amb la crisi –suposo que les dades ja parlen per si soles– hi ha hagut una concentració de la riquesa més bèstia que la que hi ha hagut mai en tota la història de la humanitat. Hi ha més rics que mai, però també molts més pobres. La teoria aquella econòmica parlava del trickle down, del vessament, del sobreeiximent, que els que anirien acumulant a dalt després la seva riquesa baixaria cap a baix, doncs s'ha demostrat que és falsa i que aquestes dinàmiques redistributives no funcionen. I, lògicament, no cal parlar de les coses que estem veient dia a dia amb els bancs, amb la total impunitat amb què actuen a l'Estat espanyol, acompanyats del suport judicial, perdent tranquil·lament 60.000 milions d'euros públics i no passa res, fent canviar sentències judicials amb una telefonada... I així no es pot continuar. Els objectius de 2030 tenen un títol, que és «Transformar el món. Doncs comencem a transformar-lo, perquè tenim molta feina pendent. I aquests reptes els hem de fer a l'Espluga de Francolí, a Barcelona i, per descomptat, al Iemen, perquè no podem garantir els objectius de 2030 si algú ven armes a l'Aràbia Saudita perquè morin infants al Iemen. Fer negocis amb dictadures feudals on cada dia es vulneren els drets de les dones, s'assassinen infants al Iemen o s'escorxen en viu policies dissidents, doncs no sé si és el camí. Associar-se amb un país que no ha assolit ni els objectius del 1830 en democràcia no sé si és assolir els objectius del 2030, perquè d'aquí curiosament no retiraran les credencials diplomàtiques, curiosament, d'aquesta gent. Mentre alguns exporten mort i aspiren a ser part del G-7 de la venda d'armament, aquí a Catalunya hauríem de començar a exportar valors. Catalunya som l'1 per mil del planeta, de la població del planeta, som els responsables de fer-ho bé a casa nostra i, si és possible, d'exportar allò que fem bé. Hi ha alguna cosa que fem bé de tant en tant. Certament, hi ha moltes coses millorables, però, per exemple, el punt catorzè, que parla dels objectius de l'Agenda 2030, parla de la cura dels oceans. Des de la Direcció General de Pesca s'ha fet una estratègia de cogestió marítima que està sent model i que s'està exportant a altres llocs en els quals els diferents actors conservacionistes, i també productius, han treballat plegats per protegir els oceans. I, si hem de fer això, no només es tracta de fer el punt 14, sinó els disset punts restants, perquè hem de transformar el model econòmic i productiu, i les administracions públiques no haurien d'anar a solucionar les disfuncions del sistema a la recta final, quan el mal ja està fet; hi haurien d'intervenir des de bon principi. La Generalitat ha d'actuar amb exemplaritat i anar marcant el camí, com un trencaglaç, a la resta de la societat de Catalunya. Cap administració pública del món hauria d'invertir en sectors productius o financers que inverteixin en armes, tabac, urani, plutoni, carbó, gas i petroli i, òbviament, que no respectin els drets humans o la biodiversitat. El fons sobirà de Noruega, que és el fons públic d'inversió més important del món, com saben, venen els seus recursos del que és l'explotació del petroli i del gas; amb les seves polítiques d'inversió ha decidit començar a canviar-ho, i això ho començarà a fer immediatament, no invertiran en totes aquestes coses que jo ara reclamava aquí, en què la immensa majoria d'administracions públiques inverteixen. Estem demanant un món habitable, un món sostenible, un món compartit, un món sense externalitats socials i ambientals negatives, un món molt diferent d'ara. L'Agenda 2030 n'és el primer pas. Tenim el dret a ser un país lliure, però sobretot tenim el deure de fer un país millor. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el conseller d'Exterior, senyor Ernest Maragall.
Moltes gràcies, president. Diputat Ferran Civit –quan arribi al seu lloc, que deu estar entrant–, diputades i diputats, jo vull precisament agrair al senyor Civit la..., en fi, no només l'exposició, sinó també l'actitud, no?, el coneixement, la implicació que ha demostrat i la passió que hi ha posat, i la recerca també de les conclusions, de les derivades més fondes i més polítiques del plantejament que avui fem, que podria interpretar-se com una qüestió més tecnicoeconòmica. Jo faré, en canvi, potser sí més a prop d'aquests conceptes, una explicació més de fets: del que estem fent, del punt on som i de les perspectives que des del Govern veiem amb relació a l'Agenda 2030. Deixin-me saludar també el senyor Arnau Queralt, el director del Consell per al Desenvolupament Sostenible, que és qui ens acompanya avui en aquesta sessió. Potser val la pena començar dient que avui és 24 d'octubre i és el Dia de les Nacions Unides, eh?, perquè commemora l'entrada en vigor de la Carta de les Nacions Unides, l'any 45. I, per tant, és també... Ho dic perquè l'origen d'aquesta Agenda 2030 són les Nacions Unides, com tots sabem. El setembre de 2015 l'Assemblea General de les Nacions Unides va aprovar l'Agenda 2030 per a la sostenibilitat. Diguem-ho clar: l'Agenda 2030 no és un esdeveniment internacional, ni és un congrés, ni és un seminari molt interessant sobre medi ambient. És un compromís global, és un compromís del món, de pràcticament tots els estats del món, amb una determinada concepció, unes determinades expressions perfectament definides i concretades. Els mots clau de l'Agenda, resumits en els seus disset objectius, són prou explícits: pobresa, fam, salut, educació, gènere, aigua, energia, treball, indústria, desigualtat, ciutats, consum, clima, vida submarina, la Terra, pau i justícia. És a dir, hi és tot, eh?, i és aquesta visió tan transversal com ambiciosa d'anar al fons de cada una d'aquestes qüestions. Bé, doncs aquests disset objectius globals aquí els tenim, i ens afecten a tots, també Catalunya, i em sembla que el que estem fent és tractar de respondre-hi, de ser a l'alçada del repte que se'ns planteja. És cert, amb l'horitzó fixat a 2030, si donéssim compliment als disset objectius d'una manera solvent i creïble i tangible, estaríem..., en fi, no sé si completament, però en tot cas estaríem acostant-nos molt als objectius de reducció de la pobresa i de la fam, de reducció també de les desigualtats dins i entre els països, de construcció de societats pacífiques, justes i inclusives, de protecció de drets humans, d'igualtat de gènere, etcètera, eh?, totes aquestes... Però..., vull dir que això forma part d'un full de ruta que està perfectament traçat, que no és simplement un brindis ni és simplement una expressió de desitjos o de bones intencions. Tenim onze anys només per tirar endavant tots aquests objectius, de manera que hi ha una feina, i una feina exigent i molt compromesa, a la que hem de respondre com a govern, com a Parlament també, per cert –al final en parlarem–, i com a país, com a societat, en tots els sentits. És per això que vam aprovar ja un primer pla de Govern l'any 2016 en relació amb aquest objectiu per concretar l'Agenda 2030, no? I ara acabem d'incloure altre cop en el Pla de Govern, que fa poques setmanes vam presentar i aprovar, considerar per la present legislatura el mateix concepte i els mateixos objectius. Tenim una feina feta molt important. L'informe «Agenda 2030: transformar Catalunya, millorar el món, que ha elaborat el Consell Assessor per al Desenvolupament Sostenible; l'informe, que es va lliurar al setembre del 2016 i que el que s'identifica ja, des d'aquesta perspectiva del consell assessor, absolutament independent, és un missatge clar al Govern respecte dels reptes que ha d'afrontar, i és també al mateix temps, evidentment, una referència no només per al Govern, sinó per al conjunt de la societat, com deien abans. Hem de recordar, efectivament, com ja ha fet el diputat, el paper de Raül Romeva com a impulsor, en aquell moment inicial, de l'elaboració i posada en marxa de l'agenda, però també la implicació del conseller Rull, conseller de Territori, que s'hi va implicar absolutament, i de la consellera Dolors Bassa, precisament, consellera de Treball, que va assumir el concepte de polítiques socials inclòs en l'agenda i que va coorganitzar o va acceptar el repte d'organitzar, de dirigir la primera jornada de divulgació al nostre país de l'Agenda 2030. Tots tres, com saben, avui no ens poden acompanyar. I hem d'agrair també, en aquest sentit, la feina del consell, del seu president, el senyor Rodés, dels setze consellers i conselleres i del seu equip tècnic. No és casualitat que el CADS català hagi presidit durant quatre anys la xarxa de consells homòlegs de tot Europa. I és encara menys casualitat que fa poques setmanes s'hagi renovat aquesta presidència de xarxa europea de consells per a dos anys més, eh? De manera que, tinguem-ho clar i tinguem-ho present, estem fent la feina ben feta. Hem de, en fi, fer un pas més. Tenim l'informe, tenim una primera versió de pla, hem de partir d'aquest document base de pla de treball que concreta els disset objectius i les 169 fites globals en, ho dic conscientment el que dic, eh?, aproximadament, 750 compromisos concrets. I tenir 750 compromisos concrets és un nivell de responsabilitat i d'ambició perfectament, em sembla, descriptible, tenint present que inclouen, la majoria d'objectius, Catalunya endins –Catalunya per nosaltres mateixos–, però també del rol i de les funcions de Catalunya al món. Tenim un govern de l'Agenda 2030 també. A més del CADS, tenim la Comissió Interdepartamental i la Comissió Tècnica, integrada pels tretze departaments, perquè a tots afecta, que estan, efectivament, implicats i responsabilitzats, a través d'aquests organismes, en la seva direcció i execució. Segurament hauríem d'afegir una dimensió explícita, a partir, sobretot, del pressupost del 2020, amb tota probabilitat, quan tinguem ja aprovat formalment el pla d'aplicació de l'agenda des del Govern. A partir del 2020, jo crec que els pressupostos de la Generalitat hauran d'incloure, d'integrar i explicitar quina és la visió pressupostària també de l'agenda, en què i com es concreten aquests objectius. Tenim, com hem vist, exemples concrets. Abans parlava el senyor Civit dels temes d'estratègia marítima. Podem parlar de qüestions com l'establiment de la renda garantida de ciutadania –objectiu número 1– o la reducció del malbaratament alimentari en el 50 per cent, que forma part de l'objectiu número 12, o la protecció del 30 per cent del territori català per raons de patrimoni natural i de biodiversitat, que està en l'objectiu 15. De manera que és evident que hi estem posats i ben posats. Vam tenir ocasió de constatar-ho fa poc, el mes de juliol, a l'Assemblea de les Nacions Unides, on es va, en fi, presentar el paper de ciutats i regions del món amb relació a l'agenda. La nostra participació va ser perfectament, en fi, reconeguda i valorada, com ja està passant, com deia abans, a Europa; malgrat, per cert, alguns obstacles que algú va intentar posar-nos des d'altres nivells de govern. Jo crec que ara estem ja apuntant a aprovar el pla formalment, com a govern, al maig de l'any que ve, al maig de 2019, a partir del treball d'aquestes comissions interdepartamentals i la seva comissió tècnica. És un calendari molt intens, perquè cal definir i concretar i detallar absolutament tota la feina. Però crec que és un compromís ineludible que no podem deixar de complir. Estarem també en condicions de preveure d'establir un sistema de seguiment i de rendició de comptes. I ho farem, diguéssim, a consciència, perquè ens estem, en fi, formulant un nivell d'autoexigència tan alt com l'ambició de la mateixa Agenda 2030. I, finalment, voldria fer una referència al que em sembla que és evident també: el Parlament, la representació de la societat, ha de jugar un paper clau en aquesta Agenda 2030. I voldria proposar que el Parlament decideixi quin és el seu mecanisme d'implicació: quina mena de comissió, quina mena de mecanisme de seguiment, també de control del desplegament i aplicació del pla. Em sembla que serà interessant que avancem en aquesta direcció. I crec també, finalment, que seria oportú, a partir d'aquesta interpel·lació, formular una moció que expressés aquest compromís comú Govern-Parlament, i que ho féssim amb la immediatesa que, en fi, la qüestió requereix i que emmarqui tota l'estratègia que tenim traçada i ben traçada des del Govern per a aquesta Agenda 2030, que jo em felicito de poder avui presentar, compartir i assumir com a compromís efectiu del Govern, del Parlament i de la seva societat. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Hi han tot un munt d'entitats, universitats, centres de recerca, empreses que hauran de canviar coses, que hauran de prendre decisions, que hauran de sentir-se interpel·lades...
Conseller...
...implicades i responsabilitzades. Així serà. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica... [[Veus de fons.]] No? D'acord. Doncs no hi ha rèplica. [[Interpel·lació al Govern sobre els plans exteriors d'emergència de les centrals nuclears]] [[300-00029/12]] Seguim amb la següent interpel·lació, que és sobre els plans exteriors d'emergència de les centrals nuclears, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. I, en aquest cas, exposa la interpel·lació el diputat senyor Lluís Salvadó.
Gràcies, president. Consellera, bé, com és sabut, tres dels set reactors nuclears que avui estan operatius a nivell de l'Estat espanyol se troben a Catalunya: dos a Ascó, un a Vandellòs, on a més a més s'hi ha d'afegir un altre reactor nuclear que, arran de l'accident de l'any 89, es troba en aquestos moments fora de funcionament. Sobre el debat nuclear, mantenim i podríem parlar de molts de reptes fonamentals per al país; segurament hauríem de parlar de que encara no estem prou preparats quant a la generació d'energies alternatives per a quan les centrals tanquin. L'Estat espanyol, avui, encara no ha estat capaç de resoldre a llarg termini la gestió dels residus nuclears, i segurament ens cal treballar encara molt per a generar un teixit econòmic alternatiu als municipis de l'entorn nuclear, on avui moltíssima gent viu directament o indirectament de les mateixes centrals nuclears. Però en aquesta interpel·lació el que voldríem és fer èmfasi en un repte que impacta directament sobre la ciutadania, que són la gestió dels plans d'emergència nuclear. Se tracta d'una competència de l'Estat espanyol, que, com és habitual, està gestionada amb allò que en diem «l'estil Castor: amb negligència, desatenent la seguretat de les persones, incomplint les directives comunitàries, incomplint la seva pròpia legislació –ha fet tan sols un simulacre general en els darrers trenta anys–, i a més a més desatenent les infraestructures necessàries per a la gestió d'una emergència tan severa com és la nuclear. Per tot això, aquest Parlament i el nostre Govern, malgrat no tenir competències, ha de preocupar-se i ha d'ocupar-se d'un tema tan rellevant, i d'una afectació tan extraordinària sobre la nostra ciutadania. De fet, als anys vuitanta, en aquest Parlament ja es va constituir una comissió d'investigació, i posteriorment una comissió d'estudi sobre la seguretat nuclear. I, malauradament, els debats que es van portar fa trenta anys en aquesta cambra, i les conclusions d'aquelles comissions, moltes d'elles avui encara estan pendents de resoldre. I quan parlem de seguretat nuclear, molta gent encara arrossega aquell paradigma dels venedors de l'energia nuclear, que van imposar fa moltes dècades, aquell paradigma de la impossibilitat de l'existència d'accidents a les centrals nuclears. Malauradament, la història ha demostrat la falsedat d'aquell paradigma, i els accidents que en teoria no podien produir-se mai s'han acabat produint, i en alguns casos accidents d'extrema gravetat, com va ser a Maiak, a Rússia, l'any 57; a Windscale, Anglaterra, també l'any 57; a Pennsilvània, a la central nuclear de Three Mile Island, l'any 79; a Txernòbil, el 86; a Vandellòs, el 89, i el darrer i més greu, el de Fukushima, l'any 2011. Aquest darrer accident, a Fukushima, va representar, definitivament, no tan sols la fi del paradigma de la seguretat nuclear, sinó que també va posar en evidència la incapacitat de les institucions de protegir la població dels accidents nuclears, fins i tot al Japó, el país a nivell mundial més preparat per a la gestió de grans catàstrofes. A Fukushima es van evacuar 150.000 persones, tots els residents del radi de vint quilòmetres, i molts dels residents fins a cinquanta quilòmetres de distància de la mateixa central nuclear. Van patir deu dies de fuites massives de radiació, que van posar en evidència la dificultat del confinament dels ciutadans dins de casa seva, les dificultats en distribució d'aliments, d'aigua, l'esgotament de les reserves del iodur de potassi, les dificultats i la manca del preparació del personal d'assistència de treballar en un ambient d'alts nivells de radiació, se van desatendre hospitals, se van desatendre centres d'atenció a la gent gran. L'accident de Fukushima va provocar que, el 2014, el Consell de la Unió Europea modifiqués la Directiva d'Euratom, incrementant les mesures i els criteris de seguretat a les instal·lacions nuclears. La directiva, que havia de transposar-se per part dels estats implicats abans del 15 d'agost del 2017..., i que, òbviament, l'Estat espanyol, com és habitual, avui encara no ha transposat la directiva comunitària ni ha incorporat tots els aprenentatges de Fukushima als diversos plans d'emergències. En primer lloc no ha actualitzat el Pla BEN, el Pla bàsic d'emergència nuclear, que és del 2004, ni ha actualitzat el Penta, el Pla d'emergència nuclear exterior de les centrals nuclears d'Ascó i Vandellòs, que és del 2009. De fet, el mateix president del Consejo de Seguridad Nuclear, l'11 de setembre, assumia al Congreso dels Diputats, en un escrit que ens fa arribar al Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana..., reconeix que encara no s'ha portat a terme l'adaptació dels plans d'emergència, que reconeix que encara no s'ha fet l'increment de cobertura de deu quilòmetres a vint quilòmetres, com assumim, com a mesura bàsica, després de l'accident de Fukushima, que és absolutament imprescindible. I assumix, el president del Consejo de Seguridad Nuclear, que és necessari facilitar a aquests municipis que es troben al radi entre deu i vint quilòmetres tots els mecanismes de protecció que avui ja disposen els municipis de la zona 1, aquells que estan inclosos dins de la corona dels deu primers quilòmetres. Set anys després, el Consejo de Seguridad Nuclear del Ministeri de l'Interior ni tan sols ha fet allò bàsic, que és ampliar a aquesta corona de vint quilòmetres dins dels plans d'emergència. Es tracta, per tant, d'una negligència pròpia d'un país del tercer món; més, tenint present que Vandellòs avui és una central nuclear que, a diferència de tota la resta de centrals nuclears de l'Estat espanyol que es troben en territoris despoblats..., dins del radi de vint quilòmetres de Vandellòs, avui, i especialment als períodes estivals, resideixen centenars de milers de persones; moltes d'aquestes persones, turistes que no tenen ni la més mínima informació ni la més mínima formació sobre com actuar davant d'una emergència. El mateix punt 5.5 del Penta, del Pla d'emergències nuclears exteriors de les centrals nuclears d'Ascó i Vandellòs, compromet la Direcció General de Protecció Civil i Emergències del Ministeri d'Interior i el mateix Consejo de Seguridad Nuclear a coordinar almenys un simulacre general cada tres anys. El darrer simulacre –i l'únic simulacre que s'ha portat a terme– és de fa trenta anys. I això, evidentment, és un escàndol, i evidencia la manca de capacitat i de prioritat per part de l'Estat espanyol envers d'una qüestió que és absolutament cabdal. El simulacre de l'any 87, els que encara el recorden, els que encara van tenir l'oportunitat, en aquella època, de participar-hi, el recorden com una experiència entre tràgica i còmica. De ben segur que, en lloc de fer-se un simulacre cada tres anys, el fet de fer-lo cada trenta anys no és ni un oblit ni és cap problema de caràcter administratiu. Aquesta desatenció de les seues obligacions per part de l'Estat respon a una negligència política de primer ordre, a una negligència estructural del mateix Estat espanyol, i respon al convenciment, per part de l'Estat, de que si porten a terme un simulacre general, això posaria en evidència la mancança de recursos, posaria en evidència la mancança d'infraestructures i la incapacitat logística de l'Estat per afrontar-lo. Un simulacre general posaria en evidència que la línia ferroviària R15, que passa per Ascó, és una relíquia del passat; que les places majors de molts dels municipis dels entorns nuclears avui no tenen cobertura de telefonia mòbil; que a Riba-roja continua existint una de les principals vies d'evacuació, amb un pont sobre el riu Ebre, que més enllà del riu Ebre continua en un camí de pedres, en un camí de carro; que les estacions de classificació i de descontaminació previstes del Penta no són operatives en absolut. I posaria en evidència que en tot l'Estat espanyol, avui, només hi ha un hospital, a Madrid, preparat per a portar a terme la descontaminació interna de les persones afectades. I posaria en evidència que el centre de comandament del Penta, el Cecop, de Tarragona, encara funciona, avui en dia, a base de faxos, i no disposa ni dels recursos tecnològics que marca la legislació. Mentre que, a pocs quilòmetres, la Generalitat disposa del Cecat, un centre que avui disposa de tots els recursos necessaris per a gestionar una emergència d'aquestes dimensions. El Govern de Catalunya avui és el responsable efectiu d'una part molt important dels grups d'actuació del Penta. I la gran majoria de recursos que, davant d'una emergència, caldria mobilitzar: bombers, policia, personal sanitari, personal dels serveis socials. El Govern de la Generalitat Catalunya és l'Administració que si algun dia passés alguna cosa, hauria d'estar al costat dels ajuntaments, quan aquests, segurament, ni disposarien de la formació ni de la informació ni dels recursos necessaris per donar resposta a una de les necessitats segurament més greus a les que un país es pot afrontar. És per aquest motiu que ens sembla fonamental que li exigim a l'Estat espanyol que o bé ens traspassi les competències, o bé que les assumisca de forma rigorosa, que assumisca aquestes obligacions de forma rigorosa mentre encara formem part d'aquest Estat. I em sembla imprescindible que aquest Parlament, com ja va fer als anys vuitanta..., mos hi impliquem, hi posem llum, i aixequem la catifa. Que el Govern català no podem ser còmplices de tanta negligència, i aquest Parlament no pot deixar de denunciar la gestió estil Castor d'un tema amb una repercussió tan transcendent per a la nostra ciutadania. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón.
Moltes gràcies, president. Diputats, diputades, diputat Lluís Salvadó, també esmentar que avui ens acompanya el director general d'Energia, Mines i Seguretat Industrial. En resposta a la interpel·lació presentada pel senyor Salvadó, en primer lloc, voldria fer esment que el tema del qual tracta la interpel·lació és una competència d'Interior, per bé que, des d'aquesta conselleria, la d'Empresa i Coneixement, ens en fem corresponsables, perquè tenim competència en matèria d'energia. Per tant, com deia, doncs, ens fem corresponsables d'aquesta situació actual a Catalunya, perquè, respecte a energia nuclear i la seva gestió, doncs, sí que hi tenim a dir. Catalunya, com bé s'ha dit, compta amb tres centrals nuclears en funcionament: Ascó I, Ascó II i Vandellòs, i un total de 3.037 megawatts de potència instal·lada, que cobreixen, aproximadament, el 40 per cent –40 per cent– de la demanda elèctrica anual, segons un informe d'Icaen, al qual ja s'ha fet referència en part. Al llarg d'aquests anys ha existit un intens debat sobre el futur de les centrals nuclears, entre aquells que defensen el seu perllongament, i aquells que defensen el seu tancament. Amb la Llei de canvi climàtic, la Llei 16/2017, d'1 d'agost, aquest punt va quedar resolt, i és que l'article 19.2 d'aquesta normativa exposa que per a la transició energètica cap a un model cent per cent renovable, desnuclearitzat i descarbonitzat, neutre en emissions de gasos amb efecte d'hivernacle, en primer lloc, s'ha d'establir un pla de transició per al tancament, no més enllà del 2017, de les centrals nuclears, i, sobretot, vetllant per la preservació dels llocs de treball directes que genera en el territori. Deixi'm que li digui, respecte a la gestió dels plans d'emergència nacional, que el pla exterior d'emergències actual, tal com vostè ens ha exposat, és el Penta, el Pla d'Emergència Nuclear Exterior de les centrals nuclears d'Ascó i Vandellòs, a Tarragona, que va ser aprovat en la seva darrera versió per l'Acord de Consell de Ministres el 16 d'octubre de 2009. Aquest pla va ser elaborat pel Ministeri d'Interior, previ informe favorable del Consell de Seguretat Nuclear i de la Comissió Nacional de Protecció Civil estatal. Davant aquest marc normatiu, la Generalitat no té competències en matèria de disseny i direcció dels plans exteriors d'emergència nuclear de les centrals catalanes. I actualment la Generalitat només participa en els grups d'actuació logística o sanitària, però sempre sota les directrius del director del Pla d'Emergència Nuclear Exterior a les centrals nuclears d'Ascó i Vandellòs, a Tarragona, el Pla Penta. Per tant, el paper que té el Govern català davant de l'esmentada situació és de col·laboració i participació, principalment en els grups logístics i sanitaris, els quals periòdicament poden tenir comissions tècniques per a millorar i concretar els temes del Penta. En aquestes reunions es poden proposar actualitzacions, però la decisió final sempre recau en el ministeri, el qual, a l'hora d'actuar ho fa a través del director del Penta. En definitiva, som els principals afectats, com vostè esmentava, i només ens permeten participar, fet pel qual hi estem absolutament en contra, perquè tot el que afecta als nostres problemes i territoris ens afecta a nosaltres. Davant aquesta situació, pot vostè estar segur que la nostra posició és la d'actuar per reforçar i complir els plans de seguretat. En aquest sentit, el nostre compromís és el d'instar el Govern, el Govern espanyol, al compliment de la directiva 2009/71, d'Euratom, per tal d'equiparar-nos en les condicions de seguretat de la resta de països de la Unió Europea, o bé a l'assoliment de la competència i els recursos per part de la Generalitat en aquesta matèria tant i tant sensible. Respecte al tema de simulacres que vostè ja ha esmentat amb molt d'encert, respondre-li que, efectivament, es té l'obligació de fer simulacres periòdics per veure com reaccionen tots els grups davant d'una emergència simulada. La decisió final sobre les aportacions dels simulacres també la té el ministeri, i el director del Penta, fet que posa en evidència, altre cop, com vostè també bé deia, la ineficàcia i la inseguretat per part del Govern espanyol, que no compleix amb les seves obligacions. Com vostè ha exposat, hi ha d'haver un simulacre general cada tres anys, i, efectivament, n'hi ha hagut un de sol fa trenta anys. La nostra veu respecte a aquest tema queda en preguntes al Congrés, en aportacions a la Unió Europea, en intervencions, propostes i demandes per part d'aquest Govern a un tema tan important com és la seguretat. L'únic organisme o taula constituïda on poder fer valdre el nostre criteri és quan el Penta s'obre a successives revisions i millores, però sempre coordinats amb un protocol final que aprova el ministeri, fet que ens torna a deixar al marge de decisions i que ens relega a una situació d'indefensió, perquè, recordem-ho, les modificacions es fan sota les propostes del ministeri, que estudia i informa el Consell de Seguretat Nacional. Però, malgrat l'intent continuat de l'Estat espanyol en matèries de seguretat de deixar-nos al marge, la nostra responsabilitat ens ha portat a que, davant d'un possible cas d'emergència radiològica, tant de les centrals nuclears catalanes com de fora de Catalunya, la Generalitat disposi d'una xarxa d'estacions de mesura per a la vigilància radiològica ambiental. Aquesta xarxa va ser instal·lada l'any 1986 i ha anat evolucionant des de l'any 2009 amb tecnologies avançades. Les estacions d'aquesta xarxa tenen actualment capacitat analítica per determinar, en temps real, els contaminants radioactius possibles i concrets dispersats pel medi ambient, tant a l'aire com a l'aigua. Aquesta xarxa té una especial densitat en les zones al voltant de les centrals nuclears catalanes, però està estesa a tot el territori català, amb estacions perimetrals per captar possibles entrades de núvols radioactius provinents d'altres països. Per part del nostre Govern està previst que aquesta xarxa vagi creixent en estacions i ubicacions per ampliar els anells a l'entorn de les centrals nuclears, i que també es vagi completant una cobertura territorial més eficient. De fet, s'està completant i millorant la xarxa d'estacions de vigilància radiològica ambiental en temps real de Catalunya a nivell de país, fet que permet un control a altíssim nivell de la situació radiològica ambiental existent, que és un element clau en la presa de decisions posteriors. Senyor Salvadó, com a conclusió de tot el que ha exposat, vull que no tingui cap dubte que la voluntat principal d'aquest Govern és la de ser titular de la competència en matèria de seguretat nuclear, perquè el nostre objectiu és el compliment de la directiva europea d'Euratom, i aquest fet ens comportaria ésser qui gestioni la direcció i coordinació del Penta, i, alhora, poder establir una xarxa de seguretat amb protecció civil, coordinada amb les administracions del territori. Perquè, donada la importància i rellevància que tenen els ajuntaments, els consells comarcals i les diputacions en aquestes qüestions, tant per proximitat com per competència, això és el que ens caldria. I si em deixa anar un xic més enllà, el fet d'assolir la titularitat i poder treballar amb tots els recursos i competències respecte a les centrals nuclears, també hauria de ser un objectiu a assolir. El nostre compromís és el de la planificació pel que fa a la reindustrialització de les zones amb centrals nuclears, sempre comptant amb els recursos pertinents, perquè tots volem millorar les condicions de vida de la ciutadania i col·laborar en aquesta societat del benestar. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. Atès que no hi ha rèplica en aquesta interpel·lació, suspendríem el Ple fins demà a dos quarts de deu. Abans, però, els haig de fer avinent que hi ha hagut una sol·licitud, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, i els proposo que, d'acord amb l'article 83.3 del Reglament, hi hagi una alteració de l'ordre del dia de demà en el sentit que l'actual punt número 15, és a dir, la Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat relatives al dret a la propietat privada, pugui substanciar-se després de la interpel·lació que figura com a punt número 17 de l'ordre del dia. Per tant, seria l'última, la darrera de les interpel·lacions. Fins demà a dos quarts de deu. Gràcies.