Es reprèn la sessió. Molt bon dia a totes i tots. [[Interpel·lació al Govern sobre la infància en risc]] [[300-00118/11]] L'onzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la infància en risc, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Gemma Lienas.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputades, diputats, consellera, convidats... Consellera, tornem a ser aquí per denunciar novament que el sistema de protecció a la infància no funciona. Actualment tenim un model assistencial que en certa manera deriva dels hospicis franquistes, quan el que hauríem de tenir és un model preventiu i d'atenció comunitària. Hem d'anar, consellera, a un model que faci prevenció, que actuï sobre les famílies i que hi dediqui recursos. I els centres han de ser només l'últim –últim– recurs, tal com indica la llei. Avui, a més a més de recordar-li això, que volem que es replantegi el model, també li vull traslladar les queixes que m'han aportat persones que treballen als centres, persones que treballen als sindicats, de l'advocacia, famílies, ex-tutelats i tutelades, queixes que les podem resumir en quatre punts i queixes que són molt coincidents, per això les puc resumir en aquests quatre punts: un, manca de seguretat jurídica; dos, coaccions; tres, manca de transparència, i, quatre, trencament del vincle familiar. Començo pel primer, manca de seguretat jurídica. Les famílies no tenen, pel que fa al procediment, aquesta seguretat jurídica, perquè consideren que estan en mans de la DGAIA, que no són suficientment escoltades, se senten indefenses, i amb uns informes que sovint manquen d'objectivitat, i perquè no tenen una segona instància en la declaració de desemparament, com seria desitjable. Diu una advocada de família: «En els desemparaments sovint es vulneren drets fonamentals. També tenen manca de seguretat jurídica treballadores i treballadors, perquè encara que observin irregularitats no poden denunciar-les, ja que tenen risc de perdre el seu lloc de treball. Els treballadors que treballen amb joves conflictius també corren el risc de ser denunciats per ells. Infants i joves també tenen aquest desemparament, o aquesta indefensió jurídica, perquè en cas de risc, fixi-s'hi, consellera, de risc, no de dany provat, són declarats en desemparament, la qual cosa vol dir que se'ls separa de la família, de l'escola, del barri, dels amics, i se'ls integra en una institució. Diu l'advocada Silvia Giménez-Salinas: «En el cas dels adults, in dubio pro reo, però en el cas dels infants és exactament a l'inrevés. Si hi ha un risc –diu– «s'hauria d'eliminar el risc, i no pas apartar l'infant del seu entorn habitual. Conseqüentment, molts infants i joves, quan són traslladats a centres, se senten aïllats i castigats, no pas protegits. En segon lloc, coaccions. A les famílies, des del moment zero, la DGAIA els fa saber que n'hi ha de col·laboradores i n'hi ha que no són col·laboradores. I no ho són aquelles que presenten un judici contra la DGAIA o les que no fan tot el que els diu la DGAIA. I la coacció és que no podran recuperar la tutela de l'infant. També ho diuen als que pretenen parlar amb mitjans de comunicació. Treballadores i treballadors també reben coaccions perquè no denunciïn, sota l'amenaça de perdre el lloc de treball, o per obligar-los a falsificar informes. Tercer, manca de transparència. Les famílies tenen dificultat per accedir als seus expedients, i quan hi accedeixen sovint hi falten pàgines que han desaparegut misteriosament. També tenen dificultats per rebre les respostes a les preguntes que fan a la DGAIA. Treballadores i treballadors es queixen de manca de transparència pel que fa a barems a l'hora de concedir la concertació a un centre, també de manca de transparència en la gestió i de manca de transparència en el control de la despesa. Per últim, trencament del vincle. Se'n queixen infants, famílies i treballadors. Vostè creu, consellera, que es pot mantenir el vincle de família tenint una hora quinzenal per trobar-se en un lloc de trobada sota la supervisió d'un educador? Més: no se'ls deixa tenir objectes de casa, se'ls atorga només quinze minuts de telèfon setmanal... Escolti, els presos confessos i convictes tenen més drets que els nostres nens en els centres. Se separa els germans... De debò pensa, consellera, que amb aquestes normes, normes que s'ha tret l'Administració de la màniga, procuren que l'infant pugui tornar amb la seva família, que quan passi el temps d'estada al centre i quan la família hagi resolt els problemes podrà tornar a casa, o més aviat donen per fet que difícilment l'infant podrà tornar a casa seva? En aquest sentit, voldria fer un incís i explicar-li una qüestió que crec que aporta llum a aquest aspecte. Hi ha una dada que pot escandalitzar, però que no sorprèn. No entraré a explicar per què. Els escolars d'entorns desafavorits acostumen a treure més males notes que els seus companys més privilegiats. Ara bé, hi ha una altra dada que costa més de creure, i és que els alumnes de classe socioeconòmica més desafavorida tenen més probabilitats de repetir curs que els de classe privilegiada tenint el mateix nivell de competències. Sap per què? Per les diferents expectatives que té el professorat respecte als tipus d'alumnat. No és un problema només del professorat. És una qüestió de com funciona el nostre neocòrtex, que aprèn, classifica, i això ens és molt útil, però també ens pot ajudar, segons com ho fem, a crear prejudicis. Dit d'una altra manera: les persones no reaccionem a com són les situacions, sinó a la manera com les percebem i al significat que els donem. Així és com es produeix el que es coneix com a «profecia autorealitzada. És a dir, una predicció que un cop feta és en ella mateixa la causa que es faci realitat. Això pot passar en molts desemparaments. Ara voldria posar el focus en els centres, que haurien de ser l'últim –últim– recurs. Li recordo, consellera, que vostè crea dues-centes places noves en centres, ja ho entenc, perquè estan sobreocupats, però no ens replantegem el model. Ja li avanço... No vull generalitzar, amb el que ara li diré, però sí que es produeixen certes coses en uns centres, certes coses en d'altres... Li avanço també que els centres que tenen més bona premsa són els públics, i entre els concertats, aquells que són petits. Molts dels grans i dels que estan gestionats per ordes religiosos no tenen tan bona premsa. Per cert, consellera, em pot explicar com és que acaben d'inaugurar un centre, un macrocentre, a Girona de cinquanta places? És cert o no que les recomanacions internacionals i les d'aquí aconsellen centres de només deu infants que permetin un tracte afectiu i personalitzat i centres integrats en el territori? Li recordo que el centre de Girona està situat en un turó on només es pot accedir amb vehicle privat o amb un transport públic que passa un cop cada hora. Li detallo els problemes dels centres, tot i que, hi insisteixo, no generalitzo. Hi ha sobreocupació; hi ha convivència d'infants amb joves problemàtics; hi ha situacions de violència; hi ha aprenentatge de models indesitjables; roba i menjar de mala qualitat, en molts casos de beneficència. L'aspecte físic també estigmatitza, consellera. I per cert: on van a parar els diners que s'estalvien els centres quan agafen els aliments del banc d'aliments o la roba de segona mà? Escassa supervisió per part de la fiscalia i per part de la DGAIA, possiblement per manca de mitjans; supressió del mòdul mèdic educatiu, que permetria fer front a ulleres, ortodòncies i necessitats educatives especials; manca de la figura del procurador o procuradora, que ha de ser un referent per a infants i joves, que és a qui es podrien adreçar quan tenen dubtes, quan tenen problemes, però en aquest sentit es troben indefensos. Amb tot, els centres se sostenen gràcies a la dedicació, compromís, esforç i resiliència dels educadors i educadores. Però els tenen abandonats, consellera. Aquests són alguns dels greuges dels treballadors i treballadores que han de resoldre amb celeritat, al marge dels que he mencionat abans. El 80, 85, per cent de treballadors, treballadores, no tenen contracte fix. Molts dels treballadors i treballadores pateixen agressions físiques i psicològiques, i això els provoca ansietat, depressions i baixes, baixes que moltes vegades no són cobertes, la qual cosa fa que els nens estiguin sols o bé hagin d'estar repartits entre diferents educadors. Hi ha treballadors i treballadores sense la titulació pertinent, contractats com a auxiliars però treballant com a educadors i cobrant com a auxiliars. Treballadors i treballadores se senten desapoderats professionalment, els manquen recursos de tota mena. Hi ha centres on hi ha un sol ordinador per centre, o hi ha centres on estalvien de tal manera que obliguen educadors i educadores a fer la neteja ells mateixos. Per últim, voldria fer una menció especial als CREI, on tenim bàsicament adolescents que no han pogut ser controlats als CRAE. Voldria fer-li notar, consellera, que els adolescents i les adolescents actuals no tenen res a veure amb els de fa vint-i-cinc anys, encara que només sigui per l'acceleració de la vida o perquè han estat educats sense cap mena de resistència a la frustració, al «jo ho vull, jo ho tinc. Els CREI, però, continuen funcionant amb programes de fa vint-i-cinc anys enrere. Aquests centres, doncs, no s'han adaptat a les necessitats actuals. D'altra banda, els joves que van a parar a aquests centres poden ser simplement indisciplinats, haver comès una falta greu, o una falta, poden tenir problemes greus de conducta o poden tenir trastorns mentals. Tenir-los tots junts no afavoreix que resolguin els problemes, i si no es resolen és la seva última oportunitat, i si no ho aconsegueixen vostès, consellera, es convertiran en adults i adultes inadaptats, quan els havien declarat en desemparament precisament per evitar aquesta possibilitat. I, per acabar, consellera, la qüestió és que separen infants de la família i els institucionalitzen, però en la majoria de casos els resultats de la seva empara no semblen millors dels que haurien aconseguit les seves famílies biològiques. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Lienas. Té la paraula la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta; gràcies, diputada, per la seva intervenció. Miri, només li diré una cosa, al començament: em sap greu, perquè de la manera que n'ha parlat vostè sembla que els centres de menors siguin l'apocalipsi, amb el que passa. Començaré només amb una dada: dels desemparaments, que és del que parla vostè..., dels expedients oberts que hi ha, els desemparaments representen el 0,13 per cent. En aquests moments, d'1.390.956 infants que hi ha a Catalunya, tenim 13.661 expedients oberts per algun tema; amb mesura protectora, 6.898, que són el 50,5 per cent, i d'expedients de desemparament n'hi ha una mica més de 1.000. Però, a més a més, no ho dic jo, a partir de l'any passat, a partir d'una interpel·lació i a partir d'una moció d'aquest Parlament, se'ns va dir que féssim el màxim de transparència. El màxim de transparència vol dir que hi ha un informe estadístic mensual, obert a tota la població de Catalunya, que cada dos mesos, o tres, no recordo si en són dos o tres, s'actualitza, on trobarà tot el tema de tots els desemparaments que es fan de nou, quin és el sistema de detecció o denúncia i derivació dels casos de maltractament, el nombre d'infants, els que estan amb mesures protectores, el nombre de treballadors, de quina manera s'obre un expedient, com es fa, amb tots els números actualitzats a cada moment, també tots els recursos professionals que existeixen. Per tant, del que vostè ens parla avui és del que li comentava: aquest 0,13 per cent del que representa la feina que fa la DGAIA. Dit això, hi ha algun dels temes en què vostè té raó. Però estic segura que el que pretén amb aquesta interpel·lació, més enllà d'aquesta visió tan negativa, és construir i trobar camins de treball comuns, per tant que puguem trobar aliances fraternes per fer el possible des del progrés per fer un sistema d'atenció i protecció a la infància molt millor del que tenim ara. I amb això hi estem d'acord. No diré mai que està tot bé, que està perfecte, però intentem canviar-ho, i estic segura que amb l'aportació al pressupost.., vostès hi votaran a favor, perquè l'increment en temes d'infància és un increment que no hi havia sigut mai. Per tant, parlem de destinar a programes d'infància i adolescència 237,5 milions, ho explicava l'altre dia en la sessió del pressupost. Representa un 11 per cent més del que hi ha ara, però, a més a més, molta part dedicada a la prevenció. Ahir, en una pregunta, explicava: «Nosaltres no parlem de “protecció als infants”. Parlem de la “llei de les cinc pes”. La llei de les de les cinc pes vol dir, primer de tot, prevenció, i actuar en la prevenció, i això ho hem demostrat amb el contracte programa. Posem molts més professionals en els EAIA, i vostè ho sap, d'acord amb els ens locals. Arribem a les ràtios que diu la llei, que no s'hi havia arribat mai. Per tant, primer de tot, tota la prevenció. Segona part, participació. Hem tornat a accelerar tot el que és la participació dels infants en el tema del consell d'infants, en el tema de que els infants hi puguin dir la seva, tant a dintre els centres com fora dels centres. La tercera part, promoció dels drets, on també hi estem treballant; protecció que no vol dir només als centres, vol dir totes les mesures, vol dir que, amb aquest pressupost que deia, de creació, destinar 8 milions a 210 noves places residencials; creació de 48 places de CREI, 80 places d'itineraris de protecció individualitzada, 80 places de centres d'acollida, 30 places per a centres terapèutics, 16 places per a cases d'infants, 60 per a centres residencials d'acció educativa; 314 noves places que, com veu, no són en un centre i prou, sinó que té en compte tot el que és el sistema de protecció. L'hi deia abans: per a la prevenció, finançament dels equips d'atenció a la infància i adolescència –els EAIA–, 6,5 milions addicionals. La creació d'un servei especialitzat diürn per a menors d'edat estrangers nouvinguts. Com sap vostè i ho he dit diverses vegades, tenim un greu problema; quan miri les dades veurà que arribem a unes xifres a què no s'havia arribat mai. Aquest any 2016, set-cents menors han arribat a Catalunya desemparats. La xifra que hi havia fins ara, any rere any, eren tres-cents com a màxim. Per tant, aquests, el que en podem dir «MENA –menors no acompanyats– s'han doblat aquest any 2016. Però també estem parlant del desplegament dels serveis d'intervenció socioeducativa, servei de suport a les famílies d'infants de zero a tres anys, servei d'intervenció en famílies i adolescents, servei d'acompanyament socioeducatiu per a adolescents, servei d'intervenció socioeducativa itinerant, promoció de l'acolliment familiar, que suposo que ha anat escoltant la campanya, i és un dels punts que hem dit sempre: de zero a sis anys no han d'estar en els centres. Per tant, primer de tot, el desemparament, que s'ha de fer obligatòriament..., ha d'anar primer en famílies: famílies de l'entorn, família extensa; en cas de que no existeixi família extensa, intentar família acollidora, i si no, petites unitats familiars. Però, a més a més, 1,7 milions destinats a la creació de nous complements de prestació, també, a aquestes famílies acollidores, perquè puguin, doncs, millorar el nombre però també la qualitat de les famílies acollidores. Des del departament continuem treballant primer de tot per alinear estratègies comunes de la Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Institut Català d'Acolliment, perquè creiem que només així podem tenir una protecció integral. Continuem treballant pels drets dels infants, desplegant la Llei de drets a les oportunitats de la infància i adolescència, així com el Pacte per a la infància. Impulsem i millorem els mecanismes de detecció i protecció efectiva davant els maltractaments a infants i adolescents; per aquest motiu, com deia al principi, hem ampliat el servei d'atenció especialitzada als menors d'edat i creem un centre de recerca sobre el maltractament infantil. Continuem, per tant, reforçant totes les mesures d'estiu destinades també a infants i a joves en situació de vulnerabilitat per no haver d'arribar a la protecció. Per tant, el que fem és entendre la protecció dels infants des d'un prisma global. Enguany, el sistema de protecció ha sigut capaç d'atendre, per exemple, com deia, el doble de menors no acompanyats que han arribat a casa, i això és protecció. Jo ho he dit en altres ocasions: no fugim de la realitat. Precisament per això ahir mateix, com vostè sap, vam acollir tretze joves; a ningú se li escapa l'impacte que això té. I seria molt més fàcil per a la Generalitat dir: «A partir d'ara no desemparem a ningú, que, escolti, els centres ja estan plens, als centres ja hi ha gent. La nostra obligació és, primer, els infants, i, per tant, en això estarem. Però també cal dir el model d'èxit, que amb tota la seva visió sempre ha sigut la part negativa. El sistema de protecció també té èxit, i mai s'explica. Per exemple, vint-i-cinc joves que arriben a la universitat cada any, que obtenen una beca d'estudi; això són vint-i-cinc històries d'èxit de la protecció a Catalunya. Estem compromesos en la millora del sistema de protecció, i donarà fruits en el futur. I per això l'animava a que, com que el pressupost és vital, votin el pressupost, i veurà com els canvis seran clars. Estem implantant un nou model de centres, amb menys places, que permeti una atenció més personalitzada, amb una vocació d'integració comunitària, com vostè molt bé deia, i les cases d'infants en són un exemple. Nous itineraris de protecció individualitzats per traçar un projecte de vida específic per a cada jove, que passi de la formació a la inserció laboral. Aquest programa en aquests moments, implementat fa molt poc, compta amb vuitanta joves, estem treballant dur; estan en pisos, per tant, tenen el recolzament dels professionals, i estem invertint sobretot en la baula de prevenció, per evitar la institucionalització dels menors en situació de risc. Vostè m'ha parlat dels professionals; és veritat, és una tasca que queda sovint amagada per situacions complexes i episodis puntuals de desprotecció. Continuarem treballant amb ells, com hem fet fins ara, però sobretot més encara, perquè reconèixer que els professionals són la punta de llança dels nostre sistema de benestar..., i recordar que, tinguin la categoria que tinguin –funcionaris, interins o personal d'entitats–, estan qualificats per a la feina que estan fent, cosa que no passa en totes els altres...
Consellera, ha exhaurit el temps.
...sectors i en tots els altres àmbits. Continuem.
Té la paraula la senyora Lienas.
Gràcies, presidenta. Miri, consellera, jo parlo de persones, vostè parla d'expedients; potser perquè jo parlo amb persones i vostè rep informes. I sí, el meu grup està aquí per col·laborar a canviar aquest sistema que trobem que no funciona com hauria de funcionar, que necessita un altre model. Òbviament, consellera, en el casos en què hi ha hagut un maltractament per acció, cal treure la tutela als adults i intentar trobar qui pugui acollir aquests infants. I, si no hi ha cap solució en família, com a últim extrem se'ls ha de posar en un centre. Nosaltres, però, parlem de desproporció. No poden dir que s'estimen més –com ens ha passat– pecar per excés que per defecte, sense sospesar la condemna que cau sobre l'infant i la seva família. Sobren professionals de despatx i de centre, i en falten de territori i proximitat. Està bé que digui que estan augmentant, ho sabem; però encara en necessitem més, molts més. Nosaltres creiem també, consellera, que el sistema ha de ser eficaç i just, i no pas un sistema judicialitzat. Són vostès els qui diuen a les famílies quan els retiren la tutela que si volen recuperar-la han d'anar a judici. Li vull recordar que vostè en un programa de televisió va dir que només tenien un 0,8 per cent d'errors, referint-se als casos en què els porten a judici i el jutge dona la raó a la família. Són molt poques les famílies que engeguen un procés judicial contra DGAIA, perquè DGAIA les amenaça i perquè la gran majoria de famílies són d'una extracció social en la qual no tenen recursos econòmics, ni recursos de contactes, ni recursos de formació. Per tant, només hi recorren les poques famílies que sí que tenen recursos. Aquest 0,8 per cent d'errors augmentaria significativament si totes les famílies poguessin plantar-los cara. També voldria posar-li alguns exemples del que he dit abans, només per ser pedagògica; jo sé que els irriten el exemples, eh?, però és perquè vull ser pedagògica. Miri, quan parlo d'informes subjectius, em refereixo a observacions com aquestes: «En tal té dèficit intens a nivell emocional, amb dificultats per connectar amb la tristesa, amb mecanismes maníacs, negant la dependència i fugint cap a l'adultesa. Escolti, res del que diu aquí és observable i mesurable, tot és una pura percepció de la persona que ha fet l'informe; és una descripció, no serveix de res. Quan li dic que els centres no són la millor solució... I, perdoni, però vostè només parla dels èxits. Està molt bé, a mi em sembla fantàstic que n'hi hagi, d'èxit; però hi ha molts fracassos també. Per exemple, l'únic informe a què hem pogut accedir –perquè no n'hi ha, no perquè ens els amaguin, suposo, sinó perquè no n'hi ha– és un treball de la Universitat de Girona que parla del nivell d'estudis que assoleixen els nens i nenes que estan en centres tutelats. Miri, és un informe que posa els pèls de punta: només un de cada dos infants va al curs que li toca, o un 16,5 per cent són absentistes i només un 27 per cent arriba a quart d'ESO, i, d'aquests, no tots es treuen el títol de graduat. Un altre exemple: els i les joves que estan en els CRAE i els CREI –adolescents, eh?– necessiten, amb més motiu que qualsevol altre, una bona educació afectivosexual. Vostè sap què passa amb els nois i noies quan es fuguen i estan un mes sense estar en el centre? Que quan tornen ho fan amb diners, i ja es pot imaginar com els han aconseguit. Però, en comptes de rebre una bona educació afectivosexual es poden trobar, com passa en un centre –en un, no dic que passi a tots–, que no els volen donar tàmpaxs a les noies, «perquè són una marranada. També es poden trobar que separin els germans o que els impedeixin parlar entre ells en la seva llengua materna, si és diferent del català o castellà. Quan parlo que existeix una idea prèvia respecte a les famílies, em refereixo, per exemple, al fet que les investigacions s'inicien de manera secreta, i això repercuteix directament en la percepció i en la diagnosi que els diversos professionals en fan; és allò que els explicava abans de la profecia autorealitzada. D'altra banda, els treballadores i treballadors socials que examinin les famílies no només han de tenir formació, sinó també experiència. Una persona que no és mare o pare, o no ha passat per una experiència similar, i que no ha hagut de bregar amb adolescents no hauria de fer informes sobre desemparament; hauria de tenir experiència vital per fer-los. I, per descomptat, el que li he dit de la titulació adequada, és cert: el Ricard Calvo va mantenir, el novembre del 2016, una reunió amb sindicats, on els va reconèixer que aquest problema existia i que donaria tres mesos de moratòria per resoldre'l. I de moment no s'ha resolt. D'altra banda, li recordo que el juliol passat es va aprovar una moció nostra en aquest Parlament amb relació als desemparaments, de la qual acaba d'aparèixer, fa molt poc i com un bolet, el seu control de compliment, i el contingut sembla escrit de pressa i corrents i per complir l'expedient, però no respon pràcticament a res del que demanava la nostra moció. Quan vulgui, seiem i en parlem. I ja li avanço, consellera, que la moció que presentarem arran de la interpel·lació d'avui tindrà un sol punt: crear un grup de treball participat per Parlament, Govern i societat civil, per tal de revisar el model de protecció a la infància en desemparament. Volem repensar entre tots i totes el model. No podem continuar tancant els ulls o portant pegats a un sistema que afecta de ple el futur d'infants i joves. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Lienas. Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. Per nosaltres, el sistema no és només protecció, ja ho he dit d'un inici. Per tant, si només té un punt per protecció, anem malament, perquè el que ens interessa és primer la prevenció, abans que la protecció. Per tant, aquí ja comencem malament. Li agrairia que, en lloc d'un punt, en fessin dos i el que féssim entre tots sigui veure com prevenim abans de protegir i d'haver de fer els desemparaments. Això, per una banda. Per altra, això que em diu que ha aparegut com un bolet..., escolti, l'informe aquest és l'informe de compliment d'una moció que vàrem presentar el 28 de juliol, que jo mateixa la vaig revisar, el que es deia de compliment, a finals d'any –per tant, sis mesos–, i s'ha portat al Parlament en data i forma. El que passa, que es descuida de dir que tots els punts es compleixen. «Elaborar en un termini de quatre mesos un protocol d'actuacions. La DGAIA ha constituït un grup de treball amb tots els tècnics de diferents equips, que estan elaborant aquest document base. S'ha revisat el contingut del que es marcava. Es recull tot el que hi havia a la moció. S'està treballant per tal que el Sini@ –el sistema d'informació de la infància, per als que no ho sàpiguen– pugui recollir aquests punts. Hi ha les síntesis avaluadores a punt per ser comunicades a tots els professionals el mes de març, tal com vàrem quedar. Estem treballant sobre un primer esborrany de document, en una fase de consens amb tots els equips, per tal que puguin fer les seves aportacions. Ens demanaven una síntesi avaluadora dels informes. En l'actualitat ja es té en compte, està adjunta a la síntesi de tots els equips tècnics que porten els seus informes a la resta d'equips. Ens deien que en els casos de desemparament hi havia manca de recursos econòmics a la unitat familiar i al conjunt de mesures. En totes les síntesis avaluadores s'hi ha afegit l'informe elaborat pels serveis socials derivant... Vostè, quan parla de desemparament, sembla que hi ha una persona que fa un informe, i amb això ens regim. Perdoni: tots els desemparaments venen abans dels serveis socials; per tant, hi ha hagut molta gent que ha fet informes, i tots estan especificats. I l'informe conté també la situació de les famílies, la situació del nucli familiar, així com les accions realitzades pels equips socials, abans d'enviar-ho a les EAIA. Un pla individual d'acció? L'equip ja ha proposat i ha acordat amb la família quin ha de ser, el pla aquest; és conegut per la família, es revisa per avaluar el nivell de compliment de l'acord. Suposo que quan parla amb els sindicats no l'han acabat d'informar, però divendres mateix, divendres passat, jo vaig tenir reunió amb els sindicats; em varen entregar els documents que ells deien com a millora, vam acordar que els estudiàvem un per un dels punts; alguns van reconèixer els mateixos sindicats que ja els havíem posat en marxa, i per tant pot mirar-ho en la llista de la gent que es troba amb mi i veurà exactament amb qui vam estar parlant i què. Referent al centre que m'explica de Girona, s'informi bé: no és un centre nou, és un centre que té diferentes plantes, és un centre que estava molt devaluat, que estava molt malament; es va acordar amb els tècnics i les persones que hi havien al centre que es treia una part dels infants, que es portava a un altre centre; durant quatre o cinc anys s'ha estat fent tota la reestructuració, i ara el que es farà és tornar en el centre totalment separats; vostè sap que estan funcionant dos pisos, funcionarà un tercer pis totalment separat, amb unitats de convivència petita en què hem d'acabar de consensuar amb els professionals de la manera que ho fem. Per tant, no inaugurem cap macrocentre, de cap de les maneres. La nostra idea és cada vegada reduir els centres. Ho hem dit des del primer dia i ho estem fent. La convido a fer una volta per CRAE, CREI..., que no sé si l'ha feta, perquè, pel que sé, té els informes, té les notícies per diaris, té les notícies per informes, però la convido que vingui, i, si vol, hi anem juntes, a tots els centres que hi han a Catalunya i llavors podrem veure de la manera que treballen els professionals, a qui vull llançar una llança..., perquè la realitat és que només comptant amb la seva feina, només pensant que la seva gran tasca és el que fa que el sistema aguanti..., per una raó molt clara, i és el que deia abans: arriben molts menors no acompanyats que ens n'hem de fer càrrec, i ens n'hem de fer càrrec no per obligació sinó perquè el sistema de protecció de Catalunya és dels més avançats, i continuarem en aquesta línia. Però, per nosaltres, primer la prevenció, la participació i l'entorn dels infants, i després la protecció com a últim recurs. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. El dotzè punt... Senyora Lienas, per què em demana la paraula? [[Veus de fons.]] Crec que a les interpel·lacions no és costum donar la paraula per al·lusions. [[Interpel·lació al Govern sobre la dignificació de l'atenció a la infància]] [[300-00119/11]] El dotzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la dignificació de l'atenció a la infància, presentada per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la té la paraula la senyora Gabriela Serra.
Gràcies, presidenta. Bon dia. Avui, consellera, per partida doble. Per sort –no sé si és per sort o per desgràcia–, això de ser la segona ha fet que moltes de les coses que volia dir ja han estat perfectament plantejades per la senyora Lienas; per tant, potser aniré fins i tot una mica més ràpid. Consellera, no és una situació apocalíptica, però el que és cert, i vostè ho sap, que darrerament han aparegut diverses informacions sobre la situació de la infància tutelada a Catalunya. Professionals, sindicats, el Síndic de Greuges, moltes famílies han expressat la seva preocupació per la situació d'aquests infants. Vol que parlem de casos d'agressió o de casos de violació, de casos d'atemptat contra els mínims drets d'aquests infants? I la situació s'agreuja dia a dia fins que ha arribat a límits que vostè i jo hem comentat, que no només són insostenibles sinó que són ja quasi explosius, per no dir explosius del tot. Per això, després de parlar amb aquest conjunt d'actors, ens hem pogut fer una composició de la situació actual en la que es troba el sistema, aquest sistema de protecció de la infància que ha de garantir el manteniment, la dignitat, la llibertat, el benestar, el plaer d'aquestes criatures que la Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Adolescència n'ha pres la tutela. Però el que hem sabut i el que hem conegut i el que hem escoltat, el que he escoltat, em neguiteja, em preocupa molt i fins i tot li puc dir que en alguns casos fins i tot m'indigna. Entrem-hi, doncs, va. La Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Adolescència té quatre tipus de mesures per complir la seva tasca de protecció als infants tutelats: l'acolliment familiar simple o permanent, l'acolliment convivencial, l'acolliment en centre, l'acolliment preadoptiu i les mesures de transició a la vida adulta. Ara bé, no ens negarà, no pot negar que tot aquest sistema no protegeix de manera eficaç els infants i els adolescents tutelats. I això vostè sap perfectament que és així; per això la conselleria està profundament preocupada i per això la conselleria està prenent mesures, en alguns casos fins i tot dràstiques, davant de certs abusos. Per què? Perquè la realitat ens demostra que no s'està protegint de manera eficaç tots els infants i adolescents que estan sota tutela. Perquè si des de l'inici la privatització de centres públics, l'externalització dels serveis d'atenció a la infància tutelada, va ser una opció –que vostè ho sap perfectament– implantada del 91 al 96 pel secretari general d'aleshores, el senyor Felip Puig, i el conseller Antoni Comas, aquesta opció –aquesta opció– no s'ha modificat. S'han realitzat canvis, ningú l'hi nega, però canvis que no són profundament significatius, perquè no canvien res estructural per allò que fa a la reinversió d'una opció privatitzadora i mercantilitzadora del patiment, del malestar, del desemparament dels nostres infants. I òbviament aquesta situació va ser molt més aguditzada amb la crisi del 2012, quan des de la conselleria es va donar llum verda a les mesures d'eficiència; siguem clars: a les mesures de retallades que no han fet més que agreujar la situació d'una manera injustificable. I vull citar només algunes conseqüències. Primer, l'empitjorament de les condicions laborals dels treballadors i les treballadores. O sigui, no cuidem els cuidadors, no protegim els protectors, no cobrint les substitucions dels educadors de baixa o de permís, no respectant les ràtios educadores, no respectant els acords dels convenis de l'acció social de Catalunya, etcètera; reduint les despeses dels serveis quotidians bàsics de les cases, ja s'ha dit: qualitat del menjar, la roba, les restriccions del consum bàsic, la calefacció... I això tant a centres concertats com a centres públics, que en principi estan molt més millor. La reducció d'activitats extraescolars; imprescindibles perquè els nanos, els nostres nanos, les nostres nanes puguin tenir un accés no només al lleure, que hi tenen tot el dret, sinó també a socialitzar les seves capacitats, les seves possibilitats, els seus interessos. Han augmentat els concursos de gestió de centres delegats –drets de subhasta, diríem–, sense cap tipus d'auditoria o fiscalització sobre el que es fa, com es fa i en què s'empren aquests tres mil euros per nen i mes que es reben. Vull recordar una frase que a mi em sembla molt explicativa de la Carmen Orland, una jutgessa del jutjat de menors, en una entrevista, que opinava sobre un informe d'Amnistia respecte als maltractaments, i afirmava: «Estamos apostando por unos centros concertados con gestión privada, se están haciendo multinacionales de tratamientos de menores, porque aunque tienen que ser entidades sin ánimo de lucro, de hecho son negocios. Todo esto es un tinglado. Carmen Orland, jutgessa [[alguns aplaudiments]] del jutjat de menors. Quines mancances i quines deficiències tenim? En primer lloc, la inexistència d'un estudi independent que expliciti les conseqüències de les mesures d'eficiència implementades per la DGAIA a partir del 2012, tant en els centres concertats, com les greus retallades i privatitzacions en els serveis públics. La saturació d'un sistema de protecció, vostè ho sap –ràtios no complertes, massificació, barreja de tipologies–, agreujat, com vostè molt bé ha dit, per la quantitat de joves no acompanyats que ens estan arribant. La contradicció, i lamento dir-l'hi, amb les recomanacions del síndic; tenia raó; estic d'acord amb la senyora Lienas, perquè s'ha continuat apostant pels centres de gran nivell, s'hi continua apostant. El centre de Girona, per molt que tingui moltes plantes, continua..., un centre que és difícil de gestionar i que és difícil, per tant, de poder desenvolupar amb coherència cara a aquest ajut que necessiten. La carència de centres especialitzats en tractament terapèutic i de contenció, els únics adients per a menors amb patologies psiquiàtriques, tot i que un dels últims informes del síndic, com vostè molt bé sap, manifesta que el 40 per cent dels nens tutelats a la DGAIA són usuaris del centre de salut mental infantil i juvenil. L'absència de contractació de professionals, psicòlegs i terapeutes que prestin serveis de tractament especialitzat directament als centres residencials; la inadmissible tolerància... –permeti'm que l'hi digui, consellera–, la inadmissible tolerància de la DGAIA pel que fa a la convivència en un mateix centre –parlem, per exemple, de Sant Andreu, si vol– d'adolescents de setze, disset i divuit anys amb greus trastorns mentals, consumidors habituals de tòxics i conductes altament sexualitzades, amb manifestacions agressives, que conviuen amb infants de quatre i cinc anys, compartint lavabos mixtos i sovint habitacions. L'escassa previsió de les places a pisos per a joves a punt d'arribar a la seva majoria d'edat o extutelats. El reduït increment real d'acolliments familiars i les deficiències en el seguiment d'aquest sistema d'acolliment realitzat per entitats privades, empreses que han de concursar periòdicament per aconseguir la gestió d'aquests serveis. La supervisió dels professionals educatius del CRAE, especialment aquells gestionats per ordes religiosos, per assegurar que totes les places concertades les ocupi una persona amb formació necessària, una educadora social, i no religioses que manquen de la preparació que es requereix. Les disparitats en la vida quotidiana dels nens i nenes tutelats de recursos i qualificació de l'atenció si es tracta de centres públics o centres concertats –també ho ha explicat la senyora Lienas. La inexistència d'un sistema públic d'avaluació, auditoria i fiscalització d'activitat i gestió de centres públics concertats capaç d'identificar els incompliments, males pràctiques o deficiències en les que poden incórrer. Revisar els contractes signats temps enrere amb determinades entitats. Per acabar, creiem necessari fer un replantejament profund de tot el sistema, dels seus mitjans i objectius, de les seves mancances i possibilitats. Aquest replantejament s'ha de fonamentar amb una anàlisi i una reflexió profunda, realista i agosarada, com li vaig dir, on siguin els interessos dels infants i els criteris tècnics ben definits els que defineixin i prevalguin sobre posicionaments ideològics, interessos econòmics i empresarials, sempre partint de l'evidència, també s'ha dit, que el millor lloc on pot estar un infant és a ca seva, que el millor lloc on es pot desenvolupar és en el seu entorn familiar. Ara bé, la realitat dels infants atesos no pot esperar a que acabem amb aquest procés; les nostres criatures tutelades, els equips professionals que els acompanyen, els treballadors i treballadores que els faciliten la vida no poden esperar a tenir una república catalana més social, més redistributiva, més justa, més democràtica per poder exercir els seus drets com a infants i com a gent treballadora. Hi han necessitats, mancances i situacions de risc que han de ser ateses al més aviat possible. La infància d'aquests menors s'esgota mentre parlem de quina és la millor manera de protegir-la. I per poder resoldre un problema primerament s'ha de saber quina és la realitat i què cal fer. Com delicadament escriu Carlos Ruiz Zafón, una de les trampes de la infància és que no li cal comprendre quelcom per sentir-ho; per quan la seva raó és capaç d'entendre el que ha passat les ferides al cor ja són massa profundes. Evitem-los les ferides, fem-los autèntics subjectes de drets, a ells, als seus cuidadors i als seus guardadors. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Molts gràcies, senyora Serra. Té la paraula la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada, perquè no ha fet la visió aquesta, tan apocalíptica, com a mínim. Estem d'acord tots que hem de canviar temes; estem d'acord tots que hi ha hagut uns anys que no s'ha invertit el que s'hauria d'haver invertit, i això ho he dit des d'un primer moment. Per això des d'un començament li deia a la diputada senyora Lienas que el que volia i que creia que havíem de fer era construir i treballar i trobar camins de treball comú, aliances, tots junts, per un sistema d'atenció i protecció a la infància molt millor del que tenim ara. Em sap greu si he donat la sensació de dir que ho fem tot bé; no, perquè precisament el que estem treballant des del departament, des de fa molt de temps, tant amb els professionals com amb els sindicats, és per veure com podem millorar, com podem revertir tot allò que ens sembla que no està bé, i per això li estava parlant de que per nosaltres és prioritària, no només la protecció, que també, però tot allò altre; per això parlava de que hem d'incidir més en la prevenció en temes que s'havien deixat de banda durant uns anys, sigui per temes econòmics, sigui pel que sigui. El tema de participació; tornem a tenir veu en els infants, tot el que us deia... I sobretot el tema de provisió de recursos, molt important. Per tant, continuo animant les dues diputades que aprovin els pressupostos, perquè és imprescindible per nosaltres aquesta part a Infància. Però, més enllà d'això, no cal parlar de diners i podem parlar dels sistemes. Què estem treballant amb els professionals? –ho estem treballant directament. Mesures per dignificar la feina. On tenim el greu problema? Doncs, tenim el greu problema en els centres públics, i això els professionals ens ho diuen dia a dia, però un problema; un problema que és que els funcionaris tots tenen edat avançada. Ells diuen que no poden atendre les necessitats dels infants perquè, vostès ho saben, ha canviat molt la situació dels infants i dels adolescents de fa deu anys, quan varen entrar. La mitjana dels funcionaris és d'entre cinquanta i cinquanta-cinc anys, dels centres públics, i, per tant, aquí hi estem treballant. Estem treballant amb ells un protocol d'actuació per dotar de més eines els educadors que puguin veure situacions d'assetjament. Estem treballant amb ells el projecte Respir, destinat a aquells centres propis en què hi han situacions de conflictivitat temporal. Això permetrà que temporalment alguns infants o joves puguin ésser acollits per una entitat determinada i poder descongestionar la tasca que tenen els professionals. Incorporem quaranta interins a funcionari del cos de treballadors de la Generalitat. Estem treballant a veure si hi hauria la possibilitat, que fins ara legal no hi és, però treballarem amb Administració pública perquè aquesta gent de més edat que són funcionaris o interins en els centres, que, com diu la llei, només poden atendre directament, poguessin passar a ser tècnics, que és el que ells desitjarien i els agradaria, i, per tant, poguéssim canviar les plantilles dels centres públics amb gent jove i amb menys ràtios d'infants. Per tant, modificar, com deia, també, l'RLT dels treballadors públics, concretament dels educadors socials. Això, per un costat, milloraria i dignificaria el tema amb els treballadors públics. Per altra banda, també dir que, intervenint des de l'òptica de la professionalitat, l'obligació com a Govern és actuar i intervenir sempre a favor dels drets dels infants. Per tant, quin model tenim? I aquí, amb relació al que em presenta la diputada senyora Gabriela, el model d'atenció i protecció d'infants que tenim al departament no serà un canvi radical, ja l'hi dic d'ara, no per ser el model públic ha de ser millor que el model que sigui concertat, concertat amb un control públic, eficient i real, dia a dia. I això vostè i jo ho hem parlat diverses vegades. Parlem i discutim de com podem millorar les condicions laborals. Parlem i discutim de com millorar la situació dels infants a dintre els centres, però no confonguem l'opinió pública. Vull llançar, per tant, una llança a favor del model de concertació, sempre en l'àmbit social. Estem treballant amb un ampli ventall d'entitats, associacions i fundacions del tercer sector. No hi ha cap gestor de centre que no sigui fundació, cooperativa o associació. Jo crec que això l'opinió pública també ho ha de saber. Ni un d'ànim de lucre. Per tant, gràcies a la col·laboració amb aquest règim de concertació, ens permet rapidesa per fer front a les emergències socials. Escolti, com atendrem, aquesta setmana, quaranta més menors no acompanyats? Tretze persones més, infants i adolescents, i tres més a l'aeroport, que vostès saben que s'han dit. Com n'atenem en una setmana cinquanta en centres públics amb ràtios ja al límit, si no fem una concertació social, d'emergència social del moment per intervenció? Tenim una gran planificació, i és veritat, però vostès saben que cal actuar amb espais d'acollida i de protecció. Segon: territorialitat. El país es mereix, i som coneixedors de la realitat, de que el procés de transparència sigui al màxim, clar i evident, però que hi hagi territorialitat a tot el país per atendre els infants i joves. Tercera cosa importantíssima: expertesa. No podem obrir centres així com així. Vostès saben, burocràticament, quant de temps hi ha per obrir centre. Que podem anar més cap a centre públic, hi estic d'acord, que podem treballar més en aquest sentit, però a hores d'ara –vostès tenen els números, perquè a més a més són públics–, en aquests moments tenim deu centres propis amb 210 places, centres on els professionals és allà on ens diuen que hi ha més problemes, no més problemes dels infants sinó dels professionals, com deia, la ràtio de les edats. Hem de canviar totalment la relació laboral en aquests centres. Centres delegats, 12, 251 places; centres concertats, 75, amb control públic i avaluació. El mateix passa amb els CREI. Amb CREI tenim un centre propi i tres de concertats. Què hem fet? Millorar l'avaluació, tenir més control diari: les persones acreditades totes; cap professional del sector pot estar sense l'acreditació adequada; la inspecció i l'avaluació, fins i tot en els nous pressupostos reforcem el servei d'inspecció propi amb un règim sancionador per ser garantistes. Per tant, aquí el que quedaria obsoleta seria aquella llei òmnibus que es va haver de fer en un temps determinat i que ara revertim amb una situació molt més garantista del control públic per continuar dignificant el servei d'atenció a la infància i adolescència. Si el servei no funciona i els usuaris, per tant, els adolescents i els infants, no reben l'atenció digna, es mereixen que tinguem capacitat per capgirar-ho, per replantejar el contracte i canviar-ho. Fins ara no ho podíem fer. Amb la llei de mesures jo crec que això podem revertir-ho i ho podrem fer. Per tant, estem d'acord tots junts que hem de millorar el sistema i aquí estem. Treballarem per millorar-ho i en el que és a les nostres mans estarem oberts a totes les noves implantacions, a totes les noves idees que ens portin, però el dia a dia vol dir que hem d'atendre tots els infants. Estem treballant amb els sindicats, estem treballant amb el personal de tots els centres i estem treballant amb totes les entitats que estan donant suport a aquest sistema de concertació social que tenim en aquest moment. La millorarem i en això estem treballant ara. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Gabriela Serra.
Ara em faré un embolic amb tants papers, perquè, com que he hagut d'anar retallant... Consellera, no pateixi, que aviat sabrem què passarà amb els pressupostos. Però el que no és de justícia és que cada vegada que parlem de que s'han de modificar algunes coses, que s'han de millorar algunes coses, vostès ens treguin uns pressupostos que tenen un sostre, que tenen unes limitacions, que no es poden apujar impostos, que no es pot modificar l'IRPF, que no es pot modificar la llei de successions, que no podem fer la de patrimoni... Miri, només que es llegís amb atenció –jo l'hi vaig passar– les nostres propostes de com redistribuir els mateixos diners que tenim, com redistribuir-los, la seva conselleria obtindria 6 milions i escaig d'euros per poder-los repartir tot just tocant retribucions complementàries, atencions protocol·làries, el CTTI aquest famós, 6 milions que podrien anar a cobrir moltíssimes d'aquestes despeses. I no em digui tampoc, consellera, vostè ho sap, que només els centres concertats o de gestió delegada són cooperatives, fundacions i associacions que respecten uns criteris, uns principis. Miri, li posaré un cas. Vostè ha sentit parlar del Petit Príncep, del CRAE del Petit Príncep, que va saltar a la premsa per moltíssimes coses. Bé, l'antiga directora d'aquest centre cobrava un sou de 64.508 euros anuals, tot i que el conveni d'aquest tipus de centres estableix un sou de 36.503 euros. Per tant, no em negarà que certa malversació de fons públics existeix. No em negarà que certs maniqueismes en el concepte de fundació, de cooperativa hi ha. Ningú ha dit, ni molt menys, que totes les cooperatives, totes les fundacions siguin totes d'aquesta mena, però vostè sap perfectament bé que aquestes pràctiques existeixen i que aquestes realitats hi són. Ho deia abans la senyora Lienas i té raó. Fins i tot ens hem trobat amb casos que les persones que han sigut capaces de denunciar aquestes situacions han durat en el seu lloc de treball el que dura un xupa-xups –ara no sé si són xupa-xups–, un xupa-xups a la porta d'un col·legi –ara deu ser una altra cosa, perquè ara mengen unes altres coses, els nens. Per això jo li deia que en el que cal avançar profundament és en l'existència d'un sistema públic d'avaluació, auditoria i fiscalització. Perquè vostè deia: «No, no, aquí tothom compleix unes normes i tal. No, no és cert. La senyora Lienas li ha posat un exemple abans i jo n'hi vull recordar un altre. Per què li demano supervisió? Perquè sobretot voldríem, lligat amb un debat que va haver-hi ahir també provocat per Catalunya Sí que es Pot, la supervisió dels professionals educatius als CRAE, especialment aquells gestionats per ordes religiosos. Per què? Per assegurar que aquestes places estan ben fetes i per assegurar que no hi hagi una lluita permanent i constant, reaccionària, patriarcal... [[Veus de fons.]] Perdó, escolta'm, ara m'has tallat en... És que has dit una cosa horrible. Bé, vostè ja m'entén. És que ell sempre posa... [[Veus de fons.]] No podem amagar la realitat, i el sistema, avui per avui, no és un sistema que doni satisfacció al que ha de donar, que és exercir una tutela amb plenes garanties d'eficàcia, amb plenes garanties d'acolliment i amb plenes garanties del control de què es fa en tots i cada un dels centres que estan sota la tutela de la DGAIA. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Serra. Té la paraula la consellera.
Gràcies, diputada. Jo crec que m'explico molt malament, perquè jo no he vingut aquí a defensar que tot està molt i molt bé, i ho he dit tant una vegada com l'altra. I he dit: «Escolti, estem d'acord que hem d'avançar, estem d'acord que ho hem de fer conjuntament. Els he dit: «Les convido a que anem juntes als CRAE, als CREI, a les cases d'infants, que detectem personalment, si volen, fins i tot. Estudis, n'hi han molts; també els recomano que llegeixin l'estudi aquell dels drets subjectius; exactament, es diu Els drets subjectius dels infants tutelats, que posa en comparativa quins són els temes de felicitat dels infants tutelats en centres i els que hi ha a nivell de Catalunya, quines són les situacions de cara a l'èxit escolar d'uns, dels altres. També els recomano que el llegeixin, que veuran que les diferències, com a pertot, n'hi han, però no són d'una manera exagerada. Jo simplement vinc a dir dues coses. Hem d'avançar, i hem d'avançar conjuntament. Estem treballant per millorar-ho. És veritat que ja potser s'hauria d'haver fet. La situació que hi havia en el nostre país no ho permetia. Per tant, ara estem en condicions de poder-ho fer. I no tot són diners, i ho he dit des d'un bon començament. Ara, sí que, per exemple, no podem posar més control, no podem posar penalitzacions quan hi ha una realitat que no ens agrada i que no hi ha de ser en els centres, a la concertació, si en la llei de mesures abans no hi tenim les penalitzacions. Per tant, tot aquest any quan hi havia una situació en un centre concertat detectat no podíem revertir-la perquè no hi havia, ni a la llei de mesures; no es podia fer aquesta penalització. Per tant, això l'hi hem posat. Però, escolti, el que vinc a remarcar és que la realitat del sistema de protecció ni és tan negra com vostès la presenten ni vull fer una al·legoria que és el màxim de blanc. Com a pertot, hi ha grisos matisables i, per tant, estem perquè el gris més fosc es converteixi en el blanc més possible: 3.793 joves i infants en acolliments en família, el 55 per cent dels protegits; 2.957, i no parlo d'expedients, parlo de joves i infants, en acolliment en centres residencials, i 148 en altres mesures provisionals. Això és protecció. Això és protecció més enllà dels centres. Dels cent vint centres existents, vostès en parlen de dos, i han aparegut informacions de tres més. Estem treballant, per exemple, en un centre com Can Rubió, que saben que ha aparegut alguna informació, que vostès mateixes algun dia m'han fet arribar. Estem treballant per reconvertir-lo; reconvertir-lo en un tema de salut mental, perquè saben que estem treballant, juntament amb Salut, en com podem anar avançant aquí. Els informes i els actes d'inspecció dels centres no corroboren el que vostès descriuen tampoc. I això són informes que no els fem directament al departament. Evidentment, jo acabaré la meva intervenció dient que tot és millorable i que estem treballant moltíssim perquè es millori. El sistema de protecció també té èxit i també s'ha de dir –hem de dir la part negativa i hem de dir la part positiva. I sobretot, des de l'òptica de la professionalitat, vull tornar a remarcar, com els he anat dient sempre, que és gràcies a la seva gran professionalitat que el sistema de tot Catalunya aguanta; perquè, per molta planificació que fem, quan arriben set-cents infants i adolescents, que protegim immediatament, quatre hores després de detectar-los, és complicat portar-ho endavant. Estem per treballar conjuntament, estem per avançar, i aquí ho estem fent. No podem improvisar; ens hi juguem la vida, ens hi juguem l'èxit, ens hi juguem el dret subjectiu de cada un dels infants que necessiten protecció. Primer, família; després, família extensa; després, acolliment i protecció en els centres al màxim de dignes possible, com si estiguessin en famílies. Unitats familiars petites, i aquí anirem avançant. D'avui per demà no es pot canviar tot, però hi estem treballant i els convido, a tots els diputats i diputades, a que treballem en la línia constructiva de que la millor protecció per als infants a Catalunya sigui la que estiguem fent, i que, per tant, tot allò que veiem en negatiu, entre tots i totes ho puguem revertir en positiu. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la protecció dels treballadors públics]] [[300-00116/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la protecció dels treballadors públics, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor José María Espejo-Saavedra.
Muchas gracias, presidenta. Señoras y señores diputados... Honorable consellera, hoy estamos aquí y le interpelamos para hablar de trabajadores; de trabajadores como la inmensa mayoría de los ciudadanos de nuestro país, que son trabajadores que cada mañana se levantan para ganarse la vida, para mantener a sus familias, para pagar sus impuestos, para ayudar al tejido productivo y social. En definitiva, esa mayoría de trabajadores que hacen que nuestra tierra sea como es y que sea mejor cada día. Están los trabajadores asalariados en sus empresas; los trabajadores autónomos, que cada día levantan la persiana de sus negocios jugándose su dinero para ganarse la vida, y también, y a ellos va destinada esta interpelación, unos trabajadores especiales, que, también podemos decirlo así, levantan la persiana cada día, la persiana de la Administración, la persiana de los servicios públicos. Es más, podemos decir que no es que levanten una persiana, es que son los que la mantienen abierta 365 días al año, proporcionándonos, entre otras cosas, seguridad, servicios sanitarios, infraestructuras, educación y el resto de servicios públicos. Son los trabajadores públicos; por un lado, nuestros funcionarios, y todo el resto de personas que cada día, sean funcionarios o no, trabajan en nuestros servicios públicos. Pues bien, esas personas, esos trabajadores, esos ciudadanos –que también lo son, «ciudadanos–, precisamente por trabajar en lo que interesa y en lo que afecta a todos con independencia de su ideología o de cualquier otra condición, tienen unas obligaciones específicas, por un lado, y también, más importante aún, unos derechos específicos ante sus jefes; sus jefes que son ustedes, el Gobierno, y específicamente usted, consellera, como consellera de Governació. Pero la relación con sus jefes también es una relación particular, la relación de estos trabajadores públicos con sus jefes es una relación particular porque los funcionarios o los trabajadores públicos no se deben estrictamente a sus jefes, sino a todos los ciudadanos, sin excepción –a todos los ciudadanos, sin excepción–, piensen lo que piensen. Y los trabajadores públicos –como todos los ciudadanos, pero, lógicamente, con más razón– tienen la obligación de cumplir la ley y el ordenamiento jurídico, cosa que hacen cada día, dando ejemplo, por cierto, a su Gobierno. El problema para estos trabajadores –y ahí queremos ir– se produce cuando, como en Cataluña, el Gobierno tiene como voluntad explícita y declarada incumplir la Constitución y las leyes –explícita y declarada– y eso les genera un grave problema a estos ciudadanos que, en Cataluña, son, ni más ni menos que alrededor de 230.000 personas. Porque toda la acción de la Administración, es decir, toda la acción del Gobierno se lleva a cabo a través de los funcionarios. No cabe que el Gobierno actúe en ningún ámbito de su gestión sin que se les dé órdenes, instrucciones o cualquier tipo de indicación a sus funcionarios. Y esas órdenes, en principio y lógicamente en cualquier sistema democrático, los funcionarios están obligados a cumplirlas, es el funcionamiento normal de una administración. Eso es así, pero también es cierto que los tiempos de la obediencia ciega ya han pasado en los sistemas democráticos como el español, afortunadamente, y no se puede exigir a los servidores públicos la obediencia a las órdenes contrarias a la ley, a la Constitución o a las resoluciones judiciales. Algunos, como ustedes o como sus socios de gobierno de la CUP, llaman a desobedecer las leyes democráticas, pero la única desobediencia legítima –la única desobediencia legítima– es la que se ejerce frente a órdenes o instrucciones contrarias a la ley. Porque mire, señora consellera, sí, hay una desobediencia legítima, perfectamente legítima, una desobediencia que es garantía de democracia, y es tan legítima que en los países democráticos como España la prevén, precisamente, las leyes; la prevén las leyes. Le voy a leer, para que lo tenga en cuenta, uno de los principios que, según la ley, rigen la conducta de los empleados públicos, y está en el artículo 54 del Estatuto básico del empleado público, que dice que estos empleados, estos ciudadanos, estos trabajadores deben obedecer las instrucciones y órdenes profesionales de sus superiores, salvo que constituyan una infracción manifiesta del ordenamiento jurídico. Hay una desobediencia legítima, a las órdenes que sean ilegales. Ese artículo 54 espero que no deba aplicarse, porque eso sería malo sobre todo para estos ciudadanos, pero yo le pido que tenga en cuenta lo que dice. Como le digo, yo no quiero que llegue ese momento, no quiero llamar ahora a los trabajadores públicos a ejercer ese derecho legal ni quiero tener que hacerlo nunca ni que ellos lo tengan que hacer nunca. Solo pretendo que usted, que el Gobierno al que usted representa, el Gobierno de todos los catalanes o que debiera ser el Gobierno de todos los catalanes nos garantice, y sobre todo les garantice a esos empleados públicos, que nunca va a dar una orden, una instrucción, una recomendación a sus funcionarios que vulnere la Constitución, la ley, y que les ponga, por tanto, a estos trabajadores, en una complejísima tesitura –en una complejísima tesitura–; en este caso, vital, porque son gente no como ustedes, políticos, son gente que se gana la vida y que tiene un sueldo para llegar a fin de mes, para desempeñar esa tarea. Y si le pido eso no es porque sea una ocurrencia, es porque su Gobierno dio apoyo... [[Veus de fons.]] Si me permiten, continúo la interpelación. Y después, si quieren, la consellera tendrá oportunidad de contestarme, y si quiere hacerlo usted, también puede.
Si us plau, respectin el torn de paraules.
Y si le pido eso no es porque sea una ocurrencia, es porque su Gobierno dio apoyo y aprobó un texto como este, que dice: «El Parlamento de Cataluña reitera que aquesta cambra i el procés de desconnexió democràtica de l'Estat espanyol no se supeditaran a les decisions de les institucions de l'Estat espanyol, en particular del Tribunal Constitucional, que considera mancat de competència i legitimitat. El Parlament de Catalunya insta el futur Govern a complir exclusivament les normes o els mandats emanats d'aquesta cambra. Es decir, que la Constitución aquí para ustedes no vale. Y ustedes no han renunciado, ni mucho menos, a eso, y si es así y nos lo dice, pues yo estaré encantado; pero no creo, porque tienen una supermegasecreta ley de transición nacional que culminará en esa desconexión. Por lo tanto, entenderá que me preocupe por la situación de estos trabajadores, porque para llevar a cabo su propósito, como necesitan dar esas instrucciones a los trabajadores públicos y se les pone en una tesitura muy complicada. Por un lado, incumplir una orden de un superior –es decir, de ustedes–, lo que podría conllevarles una responsabilidad disciplinaria. Pero, claro, como ustedes son tan inteligentes y lo prevén todo y tienen un supermegacatedrático, el señor Viver Pi-Sunyer, igual pretenden darle apariencia de legalidad, lo cual obligará a decidir a estos trabajadores, a veces sin la necesaria formación jurídica y de manera inmediata, si se tiene que cumplir o no. También porque el incumplimiento o cumplimiento de sus órdenes puede equivaler a descubrir su posición sobre la primacía constitucional que ustedes niegan como posición política, por lo que básicamente también les estarían obligando a marcarse e identificarse políticamente, lo cual no es otra cosa que una violación de un derecho fundamental. Peor aún si el Gobierno, en un acto de vergüenza, se niega a emitir una orden expresa y escrita y hace algo como una recomendación oral, colocando a estas personas al borde de un precipicio, y trasladándoles el peso de un incumplimiento de sus deberes, sin dejarles ni siquiera la posibilidad de acogerse a lo que sería la obediencia debida. Una coacción inaceptable que les pondría entre la espada y la pared. En fin, a mí me parece mal que ustedes, como Gobierno, desobedezcan la Constitución, pero lo que quiero al menos es poder garantizar que asumen ustedes solos las consecuencias y que no trasladan la gravedad de sus actuaciones a personas que nada tienen que ver con sus obsesiones revolucionarias de coche oficial. Porque ustedes, desde el coche oficial y cobrando cien mil euros al año, pondrían en una complicada situación a ciudadanos normales, a ciudadanos que cobran un sueldo modesto a fin de mes. Y esos trabajadores, esas personas, esos ciudadanos, en su gran mayoría, a diferencia de ustedes, quieren seguir trabajando para todos los ciudadanos –para todos los ciudadanos–, con independencia de lo que piensen. Yo solo le pido que asuman ustedes en exclusiva las consecuencias y que, por tanto, nos garantice que este Gobierno no va a dar órdenes o recomendaciones a sus funcionarios que contradigan la ley, las resoluciones o el resto del ordenamiento. Y si no asume este compromiso hoy aquí, estará desamparando a cientos de miles de personas sobre las que usted, como consellera de Governació, tiene una gran responsabilidad. Y si lo asume, que es lo que espero, tendremos ocasión de votarlo en la moción que seguirá a esta interpelación. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Espejo. Respon la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Sí; gràcies, senyora presidenta. Senyors i senyores diputades, avui vostès m'interpel·len sobre els treballadors públics de la Generalitat, i em donen l'ocasió i l'oportunitat de fer diverses coses, no? En primer lloc, un reconeixement; un reconeixement a la tasca que realitza aquest col·lectiu, que certament jo crec que segurament és una tasca que no està prou valorada per la mateixa societat. I, per tant, en aquest sentit jo crec que en un moment en què hem passat una crisi econòmica greu i que si bé és cert que a diferència de la resta de treballadors del país, doncs, no han patit per la seva feina estrictament, sí que han patit les conseqüències d'una crisi greu i això ha portat, doncs, a una pèrdua de drets, que estan recuperant, i que, per tant, en aquest sentit, jo crec que si s'ha mantingut l'estat de benestar, això, ha sigut gràcies al compromís ferm dels treballadors públics. Bé, vostè em passa a parlar sobre la defensa, i la seva interpel·lació, no?, és sobre la defensa i la protecció dels treballadors públics, i em demana que no els posem en una situació de dificultat i que, per tant, en aquest sentit, els garantim, doncs, que ells podran fer la seva feina amb tota tranquil·litat. Bé, escolti'm, aquest és un tema que el Govern s'hi ha manifestat del dret i del revés, i aquest és un tema que, a dia d'avui –i seguirà sent així–, doncs, no hi ha cap amenaça sobre els treballadors públics. És més, jo crec, amb tota sinceritat, que l'única amenaça que en aquests moments, doncs, s'ha posat sobre els treballadors públics és la que vostès demanen que el Partit Popular faci sobre els treballadors públics. Volen generar la por, volen generar la por sobre, doncs, la feina a dur a terme per part dels treballadors públics, i vostès han sol·licitat clarament que s'enviïn cartes, una a una, als treballadors públics d'aquest país, per tal de posar-los en estat d'alerta per no sé pas quantes coses. Però, vostès saben, precisament, que els sindicats –els sindicats d'aquest país, els sindicats majoritaris a Catalunya–, doncs, no s'arronsen ni escolten, podríem dir, el seu discurs de la por, i, per tant, formen part del que és aquest Pacte nacional pel dret a decidir. I en el Pacte nacional pel dret a decidir, doncs, sap que hi ha la Unió General de Treballadors, sap que comptem també amb Comissions Obreres, hi ha la Unió Sindical Obrera de Catalunya i la Intersindical-CSC..., per què? Perquè segurament responen al que és la veu majoritària d'aquest país, que demana, més d'un 80 per cent dels ciutadans i ciutadanes de Catalunya, que es pugui dur a terme un referèndum, que es pugui votar sobre el que hem de decidir en un futur. Per tant, aquesta és la situació a dia d'avui. El nostre Govern, com li deia, no ha posat ni posarà, doncs, cap treballador en una situació de risc. I, per tant, en aquest sentit, jo li demano que estigui tranquil. Cregui'm, no s'ha emès cap informe ni instrucció que convidi a incomplir amb la legalitat vigent ni s'ha lliurat cap mena d'instrucció concreta que insti els treballadors públics a desobeir l'estat de dret. Aquest és un fet que no existeix, i, per tant, en aquest sentit, també dir-li que estigui molt tranquil. Sabem, i tenim molt clar que l'Administració actua d'acord amb dos principis: un és el principi de jerarquia, lògicament, però també amb ple sotmetiment a la llei i al dret vigent. I això és el que es farà d'una forma constant i permanent amb els treballadors públics. Aquí no es demanarà a ningú, cregui'm, que desobeeixi i que s'aparti del que és la funció que li pertoca a tota Administració, que és el servei al ciutadà, com vostè deia, i servir les lleis vigents en tot moment. Aquesta és la realitat en què respondrà el Govern de Catalunya. Per tant, nosaltres no farem altra cosa que fer les coses ben fetes, que això és el que ha de donar tota garantia als funcionaris. I, per tant, escolti'm, nosaltres, hi insisteixo, donarem aquesta garantia. I no pateixi, no són els funcionaris sinó la gent qui, doncs, anirà a votar; és la ciutadania qui farà vàlid el resultat, i tenim garanties que aquest procés, a més a més, l'hem de poder fer d'una forma neta, transparent, eficaç i efectiva. La força d'aquest procés –no ho pot qüestionar ningú– és precisament la força de la gent, i això és el que s'ha demostrat. I, a partir d'aquí, escolti'm, nosaltres, hi insisteixo, garantim i garantirem que els funcionaris puguin treballar, doncs, amb tranquil·litat i amb independència i li agrairia moltíssim, amb tota sinceritat, que deixin d'utilitzar-los com una eina política, perquè això és el que vostès fan d'una forma continuada, no? Jo crec que els hem de deixar treballar tranquil·lament i que, per tant, seria bo que vostès, en aquest sentit, doncs, prenguessin una altra actitud, i permetin que els treballadors públics puguin treballar tranquil·lament. Vostès, de fet, no saben com aturar el referèndum, i, per tant, el que fan és mirar de portar als tribunals tot allò que poden i que tenen a mà, no? Però, escolti'm, vostè em parlava, doncs, d'una resolució aprovada en el Parlament i em deia que el Govern actua d'una forma que no pot ser. Escolti'm, del que vostè em parlava, en concret del que em parlava, és un tema que s'ha aprovat aquí, en el Parlament; per tant, no és un mandat del Govern: és un mandat del Parlament al Govern. El que vostè em deia: «Vostès còmodament, etcètera... No, vostès, no sé si còmodament o incòmodament, han aprovat una resolució que demana al Govern tota una sèrie d'accions. I això, que vostè troba que no s'ha resolt bé..., què vol que li digui?, és fruit de la democràcia. O vostè no accepta la democràcia? El que ha aprovat aquest Parlament és fruit de la democràcia i, per tant, jo ho entenc, vostè està en minoria i no li agrada allò que s'ha aprovat, però, escolti'm: hi creu o no, en la democràcia? Creu que el que s'ha de fer és allò que per veu d'aquells que han votat, doncs, han donat la sobirania a aquest Parlament de Catalunya? O resulta que vostè no se la creu, la democràcia? O resulta que vostè la democràcia només se la creu quan manen les seves teories? I resulta que vostè només creu que s'ha de fer allò que mandata el Parlament quan és allò que li agrada a vostè? Doncs, no, la democràcia no va així. La democràcia va que si aquest Parlament dona un mandat al Govern, li agradi o no li agradi, és un mandat democràtic. Sap què? Si aquest Parlament fa un mandat al Govern de Catalunya, vostè com a mínim l'ha de respectar, perquè aquest és un mandat que democràticament aquesta cambra ha decidit. I així funciona la democràcia i aquí és on rau, em sembla, la gran diferència entre el que vostè exposa avui i el que estic exposant jo. El que mana en democràcia evidentment és, en primer lloc, la voluntat de la gent, que es demostra a través..., de diverses maneres. Una: lògicament, a través dels vots; dues: a través d'aquests vots, hi ha una cambra democràticament escollida i és aquesta cambra qui ha fet un mandat concret al Parlament de Catalunya. Escolti'm, no em digui que aquesta és una voluntat del Govern, aquesta és una voluntat del Parlament de Catalunya, que el Govern, doncs, assumeix, evidentment, i que per tant es compromet a tirar-ho endavant, però, hi insisteixo, vostè l'únic que vol fer és traslladar la por als treballadors públics; vostè l'únic que vol fer és no acceptar la democràcia, perquè no acceptar els mandats d'aquest Parlament, que s'ha escollit democràticament, és no acceptar, hi insisteixo, la democràcia. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Borràs. A continuació, té la paraula el senyor José María Espejo-Saavedra.
Bueno, he descubierto hoy, señora consellera, que usted es una filósofa política de alto nivel: «La democracia soy yo y lo que yo digo, ese es su planteamiento. Pues, no, la democracia es algo que está descrito en la filosofía política desde hace mucho tiempo –mucho tiempo–, mucho antes, incluso, que este Parlament de Catalunya, muchísimo, y la democracia en la filosofía política moderna es el cumplimiento de la ley democrática, de la ley democrática que es la Constitución española votada abrumadoramente por el pueblo de Cataluña. Eso es la democracia –eso es la democracia. [[Aplaudiments.]] Mire, abrumadoramente. ¿No le da vergüenza –no le da vergüenza– decir que nosotros utilizamos a los funcionarios como herramienta política después de decir públicamente...?, Meritxell Borràs: «Trobaria normal i necessari que els funcionaris agafessin festa per acompanyar Mas, ¿no le da vergüenza decir que nosotros utilizamos a los funcionarios como herramienta política después de decir públicamente esto? [[Aplaudiments.]] Eso es utilizar a los funcionarios, no como herramienta política, sino como claca de una opción política, que eso es mucho más grave, sobre todo cuando lo dice una responsable del departamento que dirige a los funcionarios. Eso es lo grave y eso es lo vergonzoso –eso es lo vergonzoso. Y en cuanto a lo que usted dice de los sindicatos, que dan apoyo al pacto por la repetición del 9-N... Mire, eso es legítimo por parte de los sindicatos y es legítimo que cada funcionario piense lo que le dé la gana. Yo no me meto en lo que opinan los sindicatos ni en lo que opina cada funcionario, en eso se mete usted, que es lo que ha argumentado aquí: «No, es que los funcionarios... No es que los sindicatos que representan a los funcionarios piensan que tal. No, no, no. Yo no me estoy metiendo en lo que piensan los funcionarios, yo no soy como ustedes. Yo lo que estoy diciendo es que les garanticen a los funcionarios que no les van a dar ninguna instrucción, ninguna orden, ninguna recomendación –no contraria al ordenamiento jurídico vigente, porque podríamos entrar en una discusión sobre lo que es vigente o no–, garantice que no va a ser una orden contraria a la Constitución. ¿Está usted en disposición de decirnos aquí que no va a dar ninguna orden contraria o una instrucción contraria al cumplimiento de la Constitución, que es la norma suprema del ordenamiento jurídico catalán y español? ¿Nos lo puede eso usted garantizar aquí o no lo va a hacer y va a votar en contra en la próxima moción que presentaremos en este Parlamento, que va a pedir exactamente esa cuestión? Porque ya sé que ustedes en un acto de vergüenza política tienen una ley de transitoriedad jurídica que no tienen la valentía de enseñar; no tienen la valentía de enseñar el instrumento en el que ustedes pretenden basarse para culminar ese imposible proceso de desconexión. Instrumento que, por otra parte, no les servirá, como no les ha servido ninguna de las innumerables ocurrencias políticas y jurídicas que han tenido hasta ahora. No les ha servido ni una y no les servirá ninguna, pero al menos tengan la valentía de mostrarlo –tengan la valentía de mostrarlo. Yo..., evidentemente es clarísimo que la posición que mantengo respecto a su voluntad de desobediencia al ordenamiento jurídico democrático... –es clarísimo– y lo he dicho y lo diré mil veces y mi grupo lo dirá mil veces, pero yo tengo que hacer una, digamos, alabanza a la coherencia al menos de sus socios de Gobierno de la CUP, porque ellos no se esconden. Ellos defienden una posición política, que yo desde luego no puedo estar más separado de ella, pero ellos no se esconden. Ustedes sí, ustedes se esconden día tras día y hacen unos discursos que ya no consiguen engañar a nadie, de hecho generan unas tensiones importantes con sus socios de Gobierno porque sus socios no se esconden –no se esconden. Y ustedes tienen una supuesta ley de transitoriedad jurídica –que vete tú a saber si la tienen, porque [[l'orador riu]] es que algo que se dice «tenemos una ley de transitoriedad jurídica..., pues, enséñenla, si no pasa nada, asúmanlo–, pero no hagan que personas que nada tienen que ver con sus obsesiones políticas de coche oficial y cien mil euros al año paguen las consecuencias de sus actos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Espejo. Respon la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats...; escolti, senyor diputat, de filòsofa res, però sí que com a mínim sé llegir i faig cas a allò que llegeixo. I, per tant, li faré lectura, perquè em sembla que serà el més fàcil i vostè em donarà més credibilitat. Sap què diu la Real Academia de la Lengua respecte a la democràcia? Doncs, miri, perquè no hi hagi dubte l'hi llegiré directament, diu: «Forma de gobierno en la que el poder político es ejercido por los ciudadanos. Doctrina política según la cual la soberanía reside en el pueblo que ejerce el poder directamente o por medio de representantes. Doncs, això, això era el que jo li deia. Això és el que passa en aquesta cambra. Això és el que hi ha i és el que vostè no accepta. Sap què passa? La democràcia va néixer molt abans que la Constitució, i això vostè ho hauria de tenir molt en compte. I, per tant, en aquest sentit, què és democràcia? Doncs, és això: és que la veu de la gent és la que acaba, doncs, decidint. I és el que vostès volen impedir de totes totes –és el que vostès volen impedir de totes totes–, que estan judicialitzant-ho tot –estan judicialitzant-ho tot. I diu: «A vostè no li fan vergonya, les seves declaracions? Cap ni una, al contrari. Escolti'm, davant del fet de que s'ha judicialitzat un fet polític, davant del fet que han judicialitzat i han portat –han portat– als tribunals, en contra dels que eren en aquells moments els fiscals de Catalunya, que van haver de canviar tota la fiscalia del país per tal de poder-lo portar davant dels tribunals, resulta que quan porten –doncs, sí, hi ha un judici– el president Mas, la vicepresidenta Ortega, la consellera Irene Rigau, doncs, sí. Jo dic, davant de la pregunta del periodista que em diu: «Escolti, vostè veuria bé que els treballadors públics agafessin un dia d'assumptes propis per anar a fer suport al president Mas?, jo dic: «Sí, ho trobaria bé i inclús necessari. Doncs, sí. I si a vostè l'escandalitza, doncs, em sap greu, però és la meva opinió i, per tant, aquí estem. Ara, la gran diferència és el que vostès fan. I vostè diu que no li digui que vostè utilitza com a eina els funcionaris. I tant, que ho fan. Miri, l'hi llegeixo també. Vostè, el senyor Rivera, concretament, que s'ha manifestat molt crític amb la inacció –inacció– del senyor Rajoy durant el 9 de novembre del 2014, ha emplaçat el Govern espanyol a desplegar una campanya d'enviament de cartes com a mesura preventiva per evitar el referèndum: «Ciutadans vol que l'Executiu espanyol utilitzi l'Administració i la justícia per redoblar la pressió sobre els funcionaris de la Generalitat advertint-los mitjançant la missiva de les conseqüències de desobeir, etcètera. Vostès l'únic que volen fer és generar por. I sap què? Els sindicats d'aquest país els han contestat de la forma més tranquil·la i més sàvia, que és formant part del pacte nacional que hem tirat endavant. Per tant, escolti'm, vostè pot anar dient el que vulgui, el que ha de fer és acceptar la democràcia; el que ha de fer és acceptar que està en minoria; el que ha de fer és acceptar que aquest Parlament –aquest Parlament– ha fet un mandat al Govern i, per tant, el que ha d'acceptar és que aquest país ha de poder decidir, aquest país, com qualsevol altre, ha de poder votar en llibertat i sense les seves amenaces. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Borràs. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre polítiques agràries, ramaderes i forestals]] [[302-00084/11]] El catorzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre polítiques agràries, ramaderes i forestals, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per exposar-la, té la paraula la senyora Hortènsia Grau.
Bon dia, consellera, diputats, diputades. Gràcies, presidenta. En primer lloc, saludar els representants dels agents rurals de Comissions i d'Asparc que ens acompanyen, i reiterar el condol pels assassinats del Xavi i el David, dues persones, a més, del membre, molt compromeses. El Xavi havia estat aquí el 2012, quan vam fer la compareixença, i crec que avui podem avançar, i el millor homenatge record que els podem fer és treballar tots i avançar per anar resolent tots els reptes que té el cos, i crec que així ho farem. Bé, també agrair a tots els que heu presentat esmenes, perquè era una moció llençol, ho reconec, era llarga i complicada. Potser és perquè, com que no podem parlar moltes vegades d'agricultura o del primer sector en el Ple, doncs, quan ho intentem, no?, posem totes aquelles coses de model que ens preocupen i, bé, reconec que se me'n va anar una mica la pinça i vaig fer una moció massa llarga, per això encara té més valor, i us agraeixo a tots els que heu presentat esmenes, i amb els que hem pogut negociar i transaccionar, especialment a la Carmina; també a la cap de relacions del departament per l'esforç aquest d'arribar a un consens i acord, que no és fàcil –que no és fàcil. I abans que m'ho digueu algú dels que també intervindreu, ja us ho dic jo: aquesta moció l'hem de mirar en global, i jo penso que hem intentat arribar a consensos. Me podeu dir: «Ah, és molt pactista. Bé, doncs, sí, segurament sí, però jo la miro en global i el que he intentat... Bé, primer, que hi havia una part que quedava extemporània, perquè recordeu que aquesta moció la vam presentar a començaments de novembre, quan encara estàvem amb tot el debat pressupostari. Per tant, hi havia punts que eren molt relacionats amb el pressupost i que jo crec que ara mateix no tenia sentit perquè l'estem tenint en un altre context, aquest debat. I per tant, jo he volgut mirar en global i he volgut, sobretot, a partir dels diferents models que tenim cadascú, que ho hem de reconèixer i és legítim, els tenim, no tenim el mateix model, potser pel que fa a regadius, pel que fa a l'aigua, pel que fa als temes clau, no?, temes de dejeccions ramaderes... Però sí que hi han uns comuns, uns mínims comuns denominadors que jo crec que som capaços de trobar perquè ens puguin fer avançar i pel bé del sector, i perquè això és el que ens estan demanant al final tots, els ramaders, els agents rurals, els ecologistes que conviuen amb els ramaders, els que..., tots. Per tant, amb aquesta idea és amb la que jo he intentat treballar, és amb la que jo he intentat treballar la moció. I és evident que no hi ha tot el que al nostre grup, Catalunya Sí que es Pot, ens agradaria, com suposo que el Govern ha hagut de cedir en coses que no és tampoc el que els agradaria. I també reconeixent que és difícil fer virar un departament que durant els últims anys ha anat en una direcció i que a mi em consta que hi han qüestions que es volen fer virar i canviar, i això no és fàcil –això no és fàcil– i s'ha de reconèixer. Per tant, jo, és en aquest sentit que vull posar en valor aquesta moció. Hi ha qüestions clau que penso que hem avançat i que, consellera, estarem molt amatents que les vagin complint, relacionades amb les demandes històriques i que també estan en el pressupost. Pel que fa a la protecció del sòl agrari, a l'accés a la terra; crec que hem avançat en el tema de dejeccions, de compromisos. També per mi important, el tema del Segarra-Garrigues, que si auditoria, que si no auditoria. Bé, poder aclarir que aquests comptes, dins de Regsega, dins d'Infraestructures.cat, ja s'auditen, i que, d'alguna manera, així es dona compliment al que deia l'informe del CADS, doncs, és una qüestió que ens tranquil·litza. Després haurem de veure si hem de tornar a refer tot el pla econòmic financer, això hi haurem d'estar a sobre, però jo penso que ja és una garantia que tinguem una auditora independent que ens està dient si hem gastat massa o no; també és una qüestió que haurem de veure, perquè és una gran obra, i potser replantejar en funció de les necessitats. Pel que fa..., hi ha un tema que per mi també és important, que és el tema..., ens fa avançar en el tema animalista, en el tema del benestar animal, que és el tema dels gossos de caça, que pot semblar un tema menor, però que preocupa un sector i que penso que donem un pas més, tot i que en el tema de permís d'armes i maltractament animal ara mateix les competències les té l'Estat. Llavors... Però en aquest sentit també els dic que el nostre grup, Unidos Podemos, al Congrés, en concret l'Uralde, el d'Equo, també està treballant, està presentant una PNL per treballar en aquest sentit. I això ens fa avançar, que a Catalunya sempre hem estat avançats en temes de benestar animal. També els acords a què hem arribat amb agents rurals i que jo crec que són l'inici d'un treball que em consta que vostès començaran amb el cos i que esperem que pugui donar fruits per desenvolupar el CAR. Se m'acaba el temps. En tot cas, després ja concretaria. Així que reiterar l'agraïment a tots els grups. Gràcies.
Gràcies, senyora Grau. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Òscar Ordeig, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, membres del Govern, representants dels agents rurals, benvinguts, gràcies, de les diferents entitats. Començar, com no pot ser d'altra manera, des del Grup Socialista, donant mostres de condol pels dos agents assassinats i al mateix temps de reconeixement de la gran tasca del cos i, per tant, jo crec que el desgraciat accident ocorregut jo crec que ens ha de fer a tots reflexionar amb calma sobre com podem garantir la seguretat i les condicions de treball adients en el futur, i sobretot escoltar un grup d'un cos que fa molt bona feina, però que, segurament, no se'ls ha tingut prou en compte els darrers anys i, per tant, cal actualitzar les demandes, el suport i els recursos necessaris per continuar fent la seva feina i que el seu bon nom, doncs, continuï en la línia que ha estat els últims anys. En segon lloc, el que també volem fer és, coincidint que avui comença la marxa pagesa –ja ho havíem dit–, en la qual el sector agroalimentari, el sector agrícola i ramader comença una sèrie de mobilitzacions avui, demà i demà passat, d'arreu de Catalunya fins a Barcelona, per reivindicar el sector la importància econòmica, social, territorial i posar solució als diferents temes que tenen pendents. En tercer lloc, com deia l'Hortènsia, jo crec, Hortènsia, que sí que és veritat que t'has passat, perquè una moció de vuit pàgines, tan extensa, hi ha molta reflexió, està bé, però llavors, a l'hora de concretar, costa molt. No passa res, en tot cas, està bé que el dia que fem una moció d'agricultura hi hagi la reflexió necessària i, per tant, segurament que aquell dia vulguem parlar de tot el que ens interessa. En tot cas, ja saps, amb tot el «carinyo i que coincidim en moltes coses, nosaltres trobem a faltar... Votarem pràcticament a moltes coses que sí, alguns temes que no acabem de veure, s'han concretat poc o que, segurament, no coincidim amb la reflexió general i, per tant, en algun punt farem abstenció però sí que, dir, des del Grup Socialista, pensem que, bé, s'han acceptat poques esmenes del Grup Socialista, algunes sí; dos, ha sigut molt pactista amb Junts pel Sí, cosa que és del tot legítima, però creiem que segurament feia falta concretar més en alguns aspectes, collar més en partides pressupostàries i avaluar més si aquest any de govern, doncs, quines coses han funcionat, quines polítiques no han funcionat. I com dèiem també en comissió, aquells indicadors que estan funcionant però aquells indicadors socioeconòmics, territorials, de la pagesia, de la renda agrària, de l'abandonament de terres, doncs, quins han funcionat i quins no. A vegades ens dona la sensació, que és aquí on no coincidim, a part de concretar més la moció, amb consignacions pressupostàries concretes, amb programes més concrets, sobretot amb crítica a allò que no està funcionant. A vegades trobem a faltar, també, una visió no tant romàntica, no tant conservacionista del territori sinó perquè, per exemple, diem que cal fomentar facilitats a l'accés a la terra. Nosaltres diem: «Home, el més important és que la gent no abandoni les terres. Costa molt més que una persona nova se'n vagi a treballar unes terres, que no pas intentar que aquells que hi són es guanyin la vida, que la terra sigui productiva, que el territori sigui competitiu i que les nostres empreses, a part de fer agricultura ecològica, que en poden fer, però també hi ha espai perquè des d'arreu del territori s'exporti arreu del món, es venguin productes competitius, de diferents preus, de diferents qualitats i, per tant, no només una visió romàntica, conservacionista sinó també una visió competitiva, de valor afegit, d'exportació. I, per tant, des de la petita, mitjana empresa agrícola, ramadera o de la indústria alimentària fins a la gran, doncs, jo crec que aquí hi ha molt recorregut i en el qual cadascú necessita, evidentment, unes eines concretes. Com també, evidentment, una visió integral i més amplia del sector agroalimentari, del sector territorial, en el qual diferents infraestructures, diferents inversions que afecten diferents departaments, afecten, com ja havíem dit, carreteres, infraestructures, cobertura de telefonia mòbil –que trobem a faltar, amb la caiguda de la inversió dels darrers anys, que també se'n parli més. Per tant, mesures pressupostàries. Creiem que calia demanar, una altra vegada, que el decret de dejeccions ramaderes es presenti i s'aprovi al més aviat possible, perquè estem a final de legislatura en els termes en que el Govern ho havia plantejat. Llei de caça: més o menys complicat serà fer la reflexió, evidentment, però no podem seguir com estem, i amb la Llei de caça fem una reflexió de molts dels temes que tenim sobre la taula i que encara tenim pendents. Per tant, inversions concretes; fomentar que la gent no abandoni les terres, que no abandoni les explotacions; l'aprofitament forestal amb mesures concretes; el pagament de les ICM, que ho hem reivindicat tantes vegades. Per tant, donarem suport a la majoria dels punts de la moció. Sí que hem trobat a faltar, segurament, una visió més crítica del Govern, que s'acceptés alguna esmena més del nostre grup. En tot cas, evidentment, ens emplacem a seguir treballant tots plegats. Moltes gràcies, diputades, diputats, presidenta. Agents rurals, estem amb vosaltres per continuar treballant pel bé del cos. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Ordeig. A continuació té la paraula el senyor Francisco Javier Domínguez, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Presidenta... Benvinguts tots els convidats del Cos d'Agents Rurals. A diferència dels que m'han precedit, jo parlaré dels agents rurals al final de la meva exposició; m'he reservat un espai per al cos. Diputada Grau, gràcies per aquesta moció llençol, perquè ens dona opció de parlar del que vulguem, perquè pràcticament toca tots els temes d'agricultura. I gràcies pel treball de buscar el màxim de consens i del que mana l'aritmètica parlamentària; el meu reconeixement, almenys, per la feina que s'ha fet. Entenc que moltes de les esmenes i les transaccions que s'han incorporat són millores al text, i altres no tant, o entenc que algunes fins i tot l'empitjoren. En general, crec que, per tal d'aprovar, s'ha rebaixat bastant el to i la concreció de molts dels punts. Un cas concret que volia explicar, perquè no cal, perquè amb el llarg que és no em donaria temps, seria un exemple que..., introduïu una esmena on es barreja lo que és país, lo que és Govern... I és que a mi em dona la sensació que al Govern sembla que no li agrada tenir projectes de govern. En lloc de projectes de govern, ho transforma en projectes de país. I és una manera de que..., bé, entenem que hay vida más allá del Govern. No cal confondre lo que fa el Govern –que és lo que fa el Govern– i lo que vol el país o lo que fa el país. En aquest sentit, hi ha un punt que parlava de la promoció de produccions ecològiques i tradicionals, de qualitat, i afavorint el comerç de proximitat i productes locals, que és..., jo crec que ningú votaria que no, i queda transformat en una transacció del grup que dona suport al Govern, i comença parlant de seguir un projecte de país, de sobirania alimentària, entesa com el dret de qualsevol poble a decidir les seves pròpies polítiques agroalimentàries... Estem perdent l'oremus: si estem parlant de promoció de produccions ecològiques, per què fotem tota aquesta parrafada que no té res a veure amb la producció ecològica? Això jo entenc que és una manera de barrejar-ho tot, i al final no sabem què estem votant. Però repassem una miqueta els punts. Parlem de pressupost d'Agricultura. Ja s'ha parlat. El Govern hi destina aproximadament un 1 per cent i voldríem que arribessin, com a l'Aragó o a la Comunitat Valenciana, a l'1,6 o 1,7. Això determina una miqueta la importància que el Govern dona a l'agricultura. Programa de desenvolupament rural. A aquest punt i a l'anterior, jo penso que s'ha de reflectir on es pot treballar, que és al pressupost. Per tant, a banda que quedi aquí aprovat, s'ha de reflectir al pressupost. Protecció i usos dels sòls agraris. D'acord, l'accés a la terra per garantir el relleu generacional, un model de seguretat alimentària... Amb vint-i-quatre hores més hauríem pogut aprovar-ho tot, però ens han faltat unes hores més de parlar. Model ramader, dejeccions ramaderes: un pas endavant per aprovar unes coses concretes, bastant transcendentals. Aigua i regadius, s'ha aprovat al final, o s'aprovarà, presumiblement, un text políticament molt correcte, però ha caigut una miqueta de... Potser, amb aquesta auditoria que es diu que ja s'està portant a terme, valdria la pena informar per saber què s'està fent i no tornar a demanar-la, si és que s'està fent. Gestió forestal. El cargol poma..., igualment, entenc que el Govern ha de liderar amb més força la lluita contra el cargol poma; perquè, quan parlem del Delta ens referim no solament a l'agricultura, sinó al parc natural, al turisme vinculat al parc natural i al paisatge, a l'activitat econòmica relacionada, a l'hostaleria, les muscleres... És tot el Delta el que està en perill, no només els agricultors. I l'últim minut, per als agents rurals, el dedicaré a... És evident que de dotze punts ho tracta molt de passada, però cal tornar a dir que està literalment abandonat, almenys no s'està atenent com es mereix aquest cos. Com a resum, caldria mirar la Moció 35/XI, que parla del Cos d'Agents Rurals, que parla de plantilla, que parla de desplegament de les categories professionals, de que cal augmentar la plantilla –els sotsinspectors, els agents de base–, de la formació especialitzada...; però també quant a mitjans –equipament dels vehicles, les instal·lacions, que no totes són tan dignes com haurien de ser–; la dignificació del cos: la visibilitat del cos, la imatge corporativa, la difusió de la seva tasca, tant externa, de cara a l'exterior, com internament, dintre del mateix departament. I després, el reglament d'ús d'armes, que està pendent. Ja es va aprovar el maig, però no sé si s'ha fet encara re per solucionar aquest tema. Ara a mi no em toca debatre si armes curtes o armes llargues, això ja es debatrà, però el reglament s'hauria d'engegar. I, per últim, per acabar, un prec al Govern. Crec que el Govern hauria d'apostar pel cos, que creguin en ell, i que, només, encara que estigui a Agricultura, treballa per a Agricultura, per a Territori i per a Interior i per a altres aspectes més. Per tal d'una bona feina, cal que es faci amb uns bons mitjans. Gràcies.
Gràcies, senyor Domínguez. [[Alguns aplaudiments.]] A continuació, té la paraula la senyora Carmina Castellví, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, bon dia a tothom, i una salutació molt especial als membres del Cos d'Agents Rurals que ens acompanyen. Fa uns mesos, la meva companya, l'Anna Caula, ens va descobrir que era una moció llençol. Avui Hortènsia, i t'ho dic amb tot el «carinyo, ens has reblat l'aposta i ens has portat tot l'aixovar sencer. Em sap greu que un sector tan important per al nostre país, com és l'agroramader i forestal, que mai ha estat prou reconegut, ens l'hàgim de ventilar en una moció així; una moció que va des del PDR fins al cargol poma, les dejeccions ramaderes o el canal Segarra-Garrigues, passant per la gestió forestal, l'accés a la terra, el sector agroalimentari o els agents rurals. Tots aquests temes són prou importants com per merèixer un tractament individual sobre el que fem un debat ampli i serè i no haver de parlar de tot alhora de forma superficial per defensar o rebutjar tot un seguit de propostes heterogènies en cinc minuts. I no és això, Hortènsia, necessitem un sector agrari fort, competitiu i de qualitat, amb accés als millors canals de comercialització per als nostres productes, sense perdre de vista la venda de proximitat i el quilòmetre zero, on som pioners amb el segell de proximitat. Això, ho repeteixo, necessita un debat de país, en el qual s'analitzin les grans línies estratègiques que ha de seguir el sector i les mesures concretes que cal adoptar per assolir els objectius que ens fixem i en els quals puguem, entre tots, definir cap a on volem anar i com ha de ser un dels sectors productius més importants que tenim. En tot cas, agrair-te que ens hagis acceptat moltes esmenes, que n'hagis transaccionat moltes altres i, sobretot –sobretot–, l'actitud que has demostrat i les ganes d'arribar a acords. A la majoria de la moció hi votarem a favor, però m'agradaria fer una pinzellada, encara que sigui molt breu, als diferents aspectes que inclou la moció. Votarem «no al punt 2.b, que parla del PDR. Entenem que no és necessari presentar-hi cap modificació, perquè actualment ja es compleixen les prioritats d'acord amb el pressupost pactat entre les organitzacions agràries i el departament, i, en tot cas, és reiteratiu de l'apartat a. I aquest 2016 s'han batut els records en beneficis d'ajuts als joves i els plans de millora i agroambientals. A més, mai he sentit queixar-vos de la reducció de l'aportació que el Ministeri d'Agricultura, fa amb aquest programa: dels 230 milions d'euros que va posar l'Estat per al període 2007-2013 s'ha passat als 53,3 milions d'euros per al període actual, 2014-2020. Ens han deixat amb una quarta part del que hi havia, i no us he sentit protestar per això. La Generalitat ha hagut d'augmentar substancialment la seva aportació per intentar compensar aquesta reducció i que el sector no tingués un sotrac tan fort. Quant al tema de l'accés a la terra, creiem que l'accés dels joves del sector..., de tots els joves, amb independència del lloc d'on provinguin, siguin de ciutat o del món rural..., en qualsevol cas, per ajudar-los tenim unes magnifiques escoles agràries i fins i tot hi ha una escola agrària, la de Tàrrega, que fa formació específica per a joves que no venen d'origen agrari. Pel que fa al model ramader i de gestió de dejeccions –vaig molt ràpid perquè em quedaré sense temps–, la moció no diferencia entre dos tipus de ramaderia completament diferents –l'extensiva i la intensiva–, implantats en espais geogràfics diversos i que parteixen de realitats i models diferents que no s'han de contraposar sinó complementar. Anem errats si partim de la base que un dels dos tipus és bo i l'altre dolent, i no és just ni convenient que el foment i la promoció de la ramaderia extensiva s'hagi de fer en detriment de la intensiva. Necessitem els dos models perquè tots dos, dins dels seus respectius àmbits, generen ocupació i riquesa econòmica al territori on s'implanten, i tots dos han de ser sostenibles. Per a l'ús de planificació de regadius, podríem dir que ja s'estan fent. I, pel que fa a les tarifes d'aigua del reg, ara el preu de l'ús de l'aigua es divideix en una part fixa, en funció de la superfície de reg de les finques que es donen d'alta al sistema, i una part variable, en funció del consum que en elles s'hi efectua. D'aquesta manera, s'intenta reflectir, per una banda, els costos fixos que es produeixen en tot el sistema de distribució d'aigua, i, per l'altra, que qui n'usi més pagui més. A més a més, la Generalitat ja està assumint i avançant la part dels pagesos. I no voldria acabar..., per últim, tot el reconeixement al Cos d'Agents..., al cos essencial que és el CAR, i un record als agents rurals assassinats el passat dissabte. Tot el suport, afecte i reconeixement, meu i del meu grup parlamentari, a les famílies i als companys de les víctimes. Xavier, David, que la terra us sigui lleu. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Castellví. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, en primer lloc, també vull donar una salutació als membres del Cos dels Agents Rurals que avui ens acompanyen. I bé, i abans d'entrar en matèria, doncs, una vegada més, mostrar el meu condol i el del Grup Parlamentari del Partit Popular als familiars dels agents rurals assassinats el passat 21 de gener i a tots els companys del cos. Bé. Diputada Grau, aquesta, com s'ha dit, és una moció llençol, un minimonogràfic que la mateixa diputada Grau ha hagut de retallar perquè hi havia qüestions, doncs, que ja s'havien tractat en els pressupostos. Bàsicament la majoria de propostes, d'una manera o d'una altra, doncs, ja han estat tractades en el marc pressupostari i els diferents grups, doncs, ja n'hem estat parlant dintre d'aquest marc, no? Altra cosa és que el Govern compleixi –compleixi– amb els compromisos adquirits, i que la majoria, doncs, ja venen de lluny. Recordem els monogràfics del 2010 i del 2014. I, miri, entrant en la moció de la senyora Grau, a qui li vull agrair que finalment es puguin debatre avui aquí, després de totes les peripècies que han passat, doncs, vull començar pel final, no?, pel darrer punt, que és aquell que tracta sobre el Cos dels Agents Rurals. I, en aquest sentit, ens fem nostra la petició de l'Asparc i és que sigui el Govern de la Generalitat el qual per boca del seu president en aquest moment tan dur es posi al costat del cos i acordi reforçar-lo amb un increment de la seva plantilla proporcional a l'increment exponencial de funcions que ha assumit els darrers anys, com l'atenció al 112, amb el desplegament de les categories professionals que té pendents des del 2017 i amb el compromís de dotar-lo de la formació i dels mitjans que siguin necessaris per a exercir les tasques de vigilància i control amb major seguretat. Crec que amb això està tot dit. I bé, tornant a l'inici de la moció, al primer punt, que tracta de pressupostos, es fa una declaració d'intencions que la majoria de grups ja hem manifestat en diverses ocasions i és aquest desig que aquest departament incrementi els seus recursos per afrontar una sèrie de mancances que afecten directament els pagesos catalans. I en aquest bloc vull destacar quelcom important per a la seva activitat diària i que no costa ni un sol euro i que és el fet de que es posin tots els mitjans per millorar la simplificació administrativa i gestionar millor els ajuts. Precisament, una de les queixes habituals en aquest sector és aquesta manca de celeritat per part de l'Administració a l'hora de tramitar expedients, atorgar subvencions, etcètera. Només corregint això faríem un favor enorme als nostres agricultors i ramaders. Quant al PDR, també li vam manifestar a la consellera, fent d'altaveu del sector, que aquests pressupostos no s'adeqüen a les necessitats reals, i, per tant, s'hauran de modificar. Diputada Grau, deixi també que posi en quarantena que el Govern presenti durant aquest primer semestre el Projecte de llei d'espais agraris, i, davant d'aquest dubte, i fins que no ho tinguem clar, ens abstindrem en el punt 4, sobre l'accés a la terra. Importantíssim tot l'apartat referent a la seguretat i sobirania alimentària. Comparteixo allò que exposa la moció amb les esmenes incorporades dels diferents grups, però, si em permet, crec que tenim un mecanisme estatal, la Llei de mesures per a la millora de la cadena alimentària, que permet per primera vegada... –vull fer ressaltar que no té precedents a la Unió Europea–, doncs, que permet la instal·lació de contractes homologats, és a dir que, entre les parts, entre el qui ven i el que compra, pacten lliurement unes condicions pel que fa als preus, els terminis i la forma de pagament. Aquest pacte entre productors i compradors suposa una obligació per a ambdues parts, que han de complir. En definitiva, un dels principals objectius d'aquesta normativa és prohibir la venta de productes en supermercats per sota del preu de producció. Per exemple, tot el que són marques blanques, doncs, no es podran vendre per sota del preu de cost. Crec que és un avanç important en aquesta qüestió, no? I, per tant, aquesta llei que ja tenim l'hem d'explotar, doncs, a través de denúncies i tot el que faci falta en benefici dels productors. Una altra qüestió important: la gestió de les dejeccions ramaderes. I aprofito per reiterar, no?, el nostre desacord amb les sancions que la conselleria té previst aplicar als ramaders. I també l'hi traslladava així a la consellera en el debat de pressupostos: aplicar les sancions i taxes pensem que és una manera de responsabilitzar els propietaris d'explotacions ramaderes, que ja fa temps que esperen una solució a un problema que cada cop és més complicat. Estem esperant des de fa mesos una normativa que ordeni aquesta qüestió i, tal com s'aprovarà en aquesta moció, i suposant que es compleixi, pot ser que no la tinguem fins al mes de juliol. Okay a la majoria de propostes sobre l'ús eficient de l'aigua i la planificació de regadius, també al foment de la gestió forestal i als plans d'eradicació del cargol poma, i quant a les propostes que fan referència a la protecció del benestar animal, hi donarem suport en la majoria i ens abstindrem en el darrer punt. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Xandri. A continuació té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé; gràcies, presidenta. Ja ho han dit tots los grups, és una moció molt llarga, és la moció òmnibus d'agricultura; té onze apartats i quaranta-sis punts, finalment, tal com ha quedat, i és pràcticament igual en nombre de punts a l'original, i tracta, doncs, sobre un ampli ventall d'aspectes relacionats amb lo món rural. I hi trobarem temes, doncs, pressupostaris del departament, el Programa de desenvolupament rural, protecció i usos del sòl agrari, accés a la terra, canvi de model agrari, sobirania alimentària, model ramader, ús eficient de l'aigua i regadius, gestió forestal i valorització de productes forestals, caragol maçana, protecció i benestar animal, i agents rurals, finalment. Aprofito per mostrar també el nostre record més sentit pels dos agents rurals assassinats aquest cap de setmana passat i també donar molts ànims i molta força i una forta abraçada a familiars i companys, alguns avui aquí presents. Com a CUP compartim la immensa totalitat dels punts que es presenten, pel seu contingut, i votarem a favor de quasi tots ells, tot i una sèrie de consideracions. La majoria dels punts fan referència a aspectes pal·liatius del model que patim, un model agroindustrial que precaritza socialment, que contamina ambientalment i que concentra empresarialment, i, en el fons, si no canviem aquest model, sempre anirem posant pedaços, i una mica la impressió, doncs, és de que aquesta moció lo que planteja és anar posant aquests pedaços, potser com a primera mesura de contenció o complementant d'altres qüestions que també m'hi referiré. Perquè molts d'aquests punts també ja han estat aprovats en diferents espais parlamentaris. Sense anar més lluny, com a CUP - Crida Constituent, la primera moció que vam presentar en aquesta legislatura ja feia referència a alguns aspectes que es referix la moció, concretament lo cas del Segarra-Garrigues, que demanàvem una revisió, que es va aprovar, i d'aquesta revisió no en sabem re, o almenys no se mos n'ha dit res a dia d'avui, i ja farà gairebé un any, perquè és una moció aprovada el 17 de febrer del 2016. En una altra segona moció que vam presentar el 5 de maig també fèiem referència al Projecte de llei de sòl d'ús agrari, que m'hi referiré de forma específica al final de la meua intervenció. També el Grup de Ciutadans va presentar una moció monogràfica sobre el Cos d'Agents Rurals, que va ser esmenada positivament per molts grups, entre altres pel nostre, que van ser acceptades moltes esmenes i que es va aprovar per una amplíssima majoria en molts d'aquells punts. És una moció que es va debatre i aprovar, ja dic, de forma gairebé unànime el 18 de maig de l'any passat. Igualment, també, com a CUP hem presentat molts d'aquests punts al Projecte de llei de pressupostos i de la Llei de mesures, concretament la creació d'un banc de terres, que ha estat acceptada de moment parcialment pel Govern; contenció i reversió de retallades als sectors vulnerables de l'agricultura i ramaderia ecològiques i sectors de muntanya, que no ha estat acceptada i que, en part, tot això està provocant, doncs, aquesta marxa pagesa que tindrem, que ja tenim a partir del dia d'avui i que acaba aquest dissabte; control de la despesa i auditoria del Segarra-Garrigues, que s'ha acceptat una esmena que hem fet als pressupostos parcialment; impost a les emissions de les dejeccions ramaderes intensives, que aquesta sí que ha estat acceptada, i un reforç del Cos d'Agents Rurals que, de moment, no ha estat acceptat. Igualment, molts d'aquests punts també han estat tractats a la Comissió d'Agricultura, especialment los referents a la contenció i reversió de les retallades als sectors vulnerables de ramaderia i agricultura ecològica i de muntanya. I hem votat moltes resolucions en aquest sentit a la Comissió d'Agricultura. Malgrat aquesta sensació, no?, de frustració, fins i tot de pèrdua de temps que sovint tenim mentre aquí anem aprovant un munt de coses i després veiem que no s'estan aplicant o que no s'estan aplicant totalment per part del Govern, malgrat tot això, donarem suport, ja dic, a la majoria dels punts. Mos abstindrem –presidenta, si vol apuntar votació separada–, al punt 3 sencer i al 6.a i al 10.c. Lo 6.a i el 10.c fan referència a demanar coses a Madrid, i vostè mateixa ja ha reconegut que això no tindrà pràcticament cap efecte –nosaltres ja fa temps que hem deixat de demanar coses a Madrid–, i el punt 3, que aquest sí que breument comentaré lo que fa referència a la qüestió relacionada amb la Llei del sòl d'ús agrari. És una llei que l'any 83..., la Llei de política territorial ja deia que s'havia de fer, aquest pla d'espais d'interès agrari. Ho va derivar al Pla territorial general de Catalunya de l'any 95. Aquest Pla territorial general ho va derivar a que es fes a través d'un pla sectorial, i de tots los plans sectorials que deia aquell Pla territorial general de Catalunya que s'havien de fer, l'únic que no s'ha fet ha sigut aquest, l'únic. Trenta-quatre anys després podem afirmar la manca de respecte més absolut per part de tots los governs respecte al sector primari en no haver fet aquest pla [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , i això afecta molta gent d'aquest arc parlamentari. I només apuntar que vam presentar una moció, vam acceptar una esmena de Junts pel Sí que deia que aquest pla s'havia de portar abans de sis mesos –vam acceptar..., nosaltres dèiem tres i en vam acceptar sis. Aquest termini per portar aquest projecte de llei aquí al Parlament se va acabar lo 5 de novembre; per tant, fa tres mesos que estem esperant aquest projecte de llei amb una esmena del mateix grup que dona suport al Govern. I per això mos abstenim en aquest punt, per demostrar aquesta crítica i aquesta, diguéssim, falta de consideració cap a coses que aquí anem aprovant de manera reiterada i que avui tornarem a aprovar...
Senyor Saladié, ha exhaurit el temps.
...i que no hi ha manera que el Govern les acabi impulsant. Gràcies, presidenta.
Gràcies, senyor Saladié. A continuació té la paraula la senyora Hortènsia Grau per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. Consellera... Molt ràpid, en dos minuts... A la senyora, a la diputada Carmina Castellví. A veure, nosaltres sí que ens queixem de l'aportació del PDR, i no només ens queixem, presentem iniciatives parlamentàries al Congreso, que ara els seus representants a Madrid tindran oportunitat de votar, de revisió, eh?, com a Unidos Podemos. Hi ha una altra qüestió. Vostè diu: «Comparen els dos models de ramaderia, i aquí venen les diferències de model quan les dues són bones. No, miri, hi ha una qüestió, hi ha una evidència: el model de ramaderia intensiva ha provocat un problema de contaminació de zones vulnerables, d'aqüífers, etcètera. I el model de ramaderia extensiva té unes altres bondats. Una altra cosa, i aquí venen les diferències ideològiques que hi ha en aquesta cambra, legítimes, és que vostès defensaran un model, nosaltres creiem que cal canviar el model, en la línia del que deia el company Sergi Saladié. Per tant, no es poden equiparar. Un, una ramaderia, afavoreix el bé comú, l'altra no; l'altra, els beneficis se'ls queda el privat i externalitza els costos ambientals. Per tant, no pot ser igual, el model. Pel que fa al company Òscar. A veure, Òscar, no tinc una visió..., no ens posis d'ecologistes de happy flowers verds, no és veritat. [[Rialles.]] I mira't –i mira't– les mesures concretes. Estem parlant de venda directa, estem parlant de posar els obradors com hi ha a altres zones d'Itàlia, estem parlant de que no es pugui vendre per sota el preu de cost. Per tant, hi han mesures concretes que potser són pal·liatives, té raó el Sergi, però que jo confio que puguin fer millorar el model i que ens hem de combinar tots perquè facin millorar el model. I ja per acabar, hi ha una qüestió. Jo crec que és veritat, ho hem aprovat moltes vegades, ho hem votat moltes vegades, però no per insistir..., jo penso que hem de fer de gota malaia, hem de continuar insistint perquè per això estem aquí; estem aquí per avançar i per aconseguir coses. Potser amb la moció d'avui, que té el repte el departament d'anar complint, més les mobilitzacions de la marxa pagesa, avui dia 26, que han sortit del Pirineu, de Ponent, de Terres de l'Ebre, que ens trobarem tots el dissabte a Barcelona, doncs, potser entre tot podem anar a poc a poc complint tots aquests punts que, bé, hauran de fer canviar el model, però, senyor Saladié, el seu model i el nostre, que és molt semblant, nosaltres necessitem ser hegemònics per canviar-lo. Per tant, de moment, com que no ho som, cures pal·liatives. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Grau. Estem cridant a votació. Senyor Ordeig, per què em demana la paraula?
Per demanar, presidenta, votació separada del punt 1.d, punt 4, punt 6, apartats b, c, d i e, punt 10...
Si us plau, a veure... M'has dit 1.d?
1.d.
Torna-ho a repetir, sí.
Sí; punt 4.
Punt 1.4?
No, punt 4 –4.
El 4 tot sencer?
Sí, sí. El punt 6...
Sí, aquest ja està demanat. El punt 6, tot sencer?
No, no, perdona; del punt 6, els apartats b, c, d i e. I el punt 10.
Tot sencer, el punt 10?
Sí –sí, sí. [[Pausa.]]
Senyora Castellví, per què em demana la paraula?
Votació separada també, sí, presidenta.
De quins punts?
Punt 2.b –2.b.
Sí; el 2.b, sí.
7.d.
7.d.
7.e, 7.f i 10.c.
Senyor Fernández... [[Veus de fons.]] Senyor Fernández, m'ha demanat la paraula? [[Pausa.]] No. [[Veus de fons.]] Doncs, anem a repetir els punts que s'han demanat en votació separada, perquè com que n'hi ha tants... [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa?
Sí; també per demanar votació separada dels apartats 5.a, 7.d i 7.e.
D'acord.
Molt bé, gràcies.
A veure, s'ha demanat votació separada... Vaig a dir els punts; si us plau, estiguem atents perquè en són molts. El punt 1.d, el punt 2.b, el punt 3 tot sencer, el 4 tot sencer, el 5.a, el 6.a, el 6.c, el 6.d, el 6.e, el 10.c i el 10; el 7.d, el 7.e i el 7.f. Algun més? [[Veus de fons.]] 10.c, sí, i el 10, s'ha demanat la votació separada... Per tant, votarem el 10.c i després el 10. És tot correcte? [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]] No, perdó. Senyora Granados.
No hem sentit si també ha dit el 6.b, que també hauria de ser separat.
6.a, 6.b –ara sí–, 6.c, 6.d i 6.e.
D'acord. Sí. Gràcies.
D'acord? [[Pausa.]] Doncs, anem a votar en primer lloc el punt... [[Pausa.]] Un moment, que tenim... Sí, sí, ara. Ja està. Anem a votar el punt 1.d. Comença la votació. El punt 1.d ha estat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 15 abstencions. A continuació votarem el punt 2.b. Comença la votació. El punt 2.b ha estat aprovat per 72 vots a favor, 60 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt 3 ha estat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha estat aprovat per 106 vots a favor, cap en contra i 26 abstencions. A continuació votarem el punt 5.a. Comença la votació. El punt 5.a ha estat aprovat per 107 vots a favor, 25 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt 6.a. Comença la votació. El punt 6.a ha estat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació votarem el punt 6.b. Comença la votació. El punt 6.b ha estat aprovat per 116 vots a favor, cap en contra i 15 abstencions. A continuació votarem el punt 6.c. Comença la votació. El punt 6.c ha estat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 15 abstencions. A continuació votarem el punt 6.d. Comença la votació. El punt 6.d ha estat aprovat per 115 vots a favor, cap en contra i 15 abstencions. A continuació votarem el punt 6.e. Comença la votació. El punt 6.e ha estat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 15 abstencions. A continuació votarem el punt 7.d. Comença la votació. El punt 7.d ha estat rebutjat per 47 vots a favor, 85 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt 7.e. Comença la votació. El punt 7.e ha estat rebutjat per 36 vots a favor, 72 en contra i 24 abstencions. A continuació votarem el punt 7.f. Comença la votació. El punt 7.f ha estat aprovat per 72 vots a favor, 60 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt 10.c. Comença la votació. El punt 10.c ha estat rebutjat per 37 vots a favor, 59 en contra i 36 abstencions. A continuació votarem el punt número 10, tot sencer. Comença la votació. El punt número 10 ha estat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 15 abstencions. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre polítiques agràries, ramaderes i forestals ha estat aprovada per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les relacions entre els governs de Catalunya i Espanya]] [[302-00097/11]] El quinzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les relacions entre els governs de Catalunya i Espanya, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Ferran Pedret. [[Pausa.]] Senyor Pedret, quan vulgui.
Sí; gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats..., també una salutació a les persones que ens acompanyen des del públic o que puguin estar veient aquest debat des de casa. El Grup Parlamentari Socialista va interpel·lar el conseller en el darrer Ple al voltant de les relacions entre els governs de Catalunya i d'Espanya, unes relacions que, com en tot país de composició complexa, com és el nostre, sempre tenen algunes tibantors, algunes friccions. Els temes competencials són també temes conflictius en altres països compostos, complexos, com poden ser, per exemple, els països federals; no cal que els en posi molts exemples: els tribunals constitucionals de diversos països es posen molt sovint a resoldre temes d'aquestes qüestions. I és veritat també que moltes de les qüestions que tenim encara sobre la taula pendents de resoldre amb un diàleg entre el Govern d'Espanya i el Govern de Catalunya no venen d'ahir ni tampoc venen necessàriament d'aquesta etapa en la que està la política catalana, alguns s'arrosseguen de fa bastant temps. Però crec que podem convenir que la confrontació política..., i ho dic sense pretendre carregar més les tintes en la paraula que la pròpia etimologia, però la confrontació política en què es troben el Govern de Catalunya i el Govern d'Espanya en el moment actual produeix un plus en la conflictivitat entre les dues institucions. I es produeix també, de manera potser més lamentable, un bloqueig de les relacions en aspectes del funcionament ordinari entre les dues administracions i també en qüestions que són de rellevància política per al conjunt dels catalans i les catalanes, i algunes d'elles, per les seves pròpies característiques, també per al conjunt de la ciutadania espanyola. Mirin, nosaltres, en la moció que presentem, subsegüent a la interpel·lació i al diàleg que vam tenir amb el conseller al seu dia, intentem proposar diverses qüestions. Vagi per endavant que no estem reclamant amb aquesta moció que ningú abandoni els seus plantejaments polítics de màxims respecte a la relació que vulgui de Catalunya amb la resta d'Espanya. Estem parlant, si ho volen entendre així les forces partidàries de la independència de Catalunya, del mentrestant, estem parlant de les coses que seria urgent resoldre passés el que passés en un futur immediat o a mitjà termini a Catalunya o amb relació a la relació de Catalunya amb la resta d'Espanya. Estem parlant de reactivar tots els mecanismes que existeixen de caràcter bilateral entre Catalunya i el Govern d'Espanya, perquè alguns d'ells no s'han reunit des de 2011. I és veritat que tant el Govern de Catalunya com el Govern d'Espanya periòdicament van renovant les designacions de persones que han d'estar al capdavant d'aquestes comissions mixtes, comissions de traspassos..., els estalvio l'enumeració perquè ja està a la mateixa moció i perquè tinc poc temps. Els hem anat renovant, però el cert és que no hem fet l'esforç de posar sobre la taula els temes concrets per les convocatòries concretes i també, de ben segur, això ja l'hi dic d'entrada, és molt probable que a l'altra part no hi hagi hagut tampoc la voluntat política d'abordar aquests temes tan importants com els que es plantegen, perquè n'és coneixedor el Govern, n'és coneixedora la cambra, de la rellevància dels aspectes a tractar en aquestes comissions bilaterals, en aquestes comissions mixtes, per exemple, de traspassos, o d'afers econòmics i fiscals, o d'infraestructures. Són temes extraordinàriament rellevants. En tots ells s'hi tracten assumptes que tenen un impacte, una influència [[veus de fons]] sobre la vida quotidiana de la gent. Sí, presidenta, m'indiquen que el temps s'ha congelat. Entenc que...
Sí.
...en algun moment m'indicaran si estic...
Perdoni, senyor Pedret.
...acabant.
Tenim problemes tècnics i aquí no em funciona. Ho estic...
Molt bé.
...comptant jo mateixa.
Pensin que el temps té aquesta virtut elàstica: quan un l'està usant, li sembla que s'allarga allò..., eh? Ja m'avisaran. Molt bé. Doncs, els deia: són temes tots ells transcendents. També demanem al Govern de la Generalitat que es plantegi la viabilitat jurídica, que entenem que seria factible, però volem que s'estudiï bé, de presentar incidents d'execució respecte a cadascuna de les sentències que s'han dictat per part del Tribunal Constitucional favorables als interessos de la Generalitat de Catalunya en conflictes de competències o en recursos d'inconstitucionalitat. I després li demanem també que plantegi totes les accions possibles de les que es preveien en l'informe que el Govern de la Generalitat va encarregar l'any 2010 per tractar de revertir els efectes de la Sentència 31/2010, sobre l'Estatut d'autonomia de Catalunya, i que es podrien abordar. De fet, al seu dia es van començar a abordar amb un diàleg polític amb el Govern espanyol, després hi va haver un canvi de signe del Govern espanyol, i sembla que no va ser possible. Nosaltres demanem també que aquesta sigui l'actitud del Govern d'Espanya, el que passa és que és una altra la cambra en què ho fem i per tant avui toca aquí comminar el nostre Govern a que faci això. És extraordinàriament necessari. I no és de cap de les maneres una renúncia ni una flaquesa per part dels qui defensin altres opcions polítiques diferents de les que defensa el socialisme català entrar a intentar desbloquejar tot això, perquè mentrestant els problemes dels catalans i les catalanes es van acumulant com expedients sobre la taula d'algú i cal anar donant sortida a tots i cadascun d'aquests expedients, perquè afecten moltíssim moltíssima gent, moltíssimes empreses...
Ara, senyor Pedret, sí que se li ha acabat el temps.
...–gràcies, presidenta, per la indicació–, i, per tant, l'únic que estem fent és demanar que posem fil a l'agulla en tot això. Entendríem que seria molt estrany que les formacions polítiques d'aquesta cambra no ens poguéssim posar d'acord almenys en això, que entenem que és de mínims. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula per a defensar les esmenes presentades el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. El nostre grup parlamentari votarà favorablement cada un dels punts d'aquesta proposta que ens porta a la cambra el Grup Parlamentari Socialista. I el que vull fer amb la meva intervenció és explicar el fons del perquè, per què anem a votar a favor, que va més enllà de la concreció del que diu exactament aquesta proposta de moció. Mirin, la nostra força política es mou bàsicament en aquest tema amb dues grans idees de la ciència política; és la que inspira el pensament de la pluralitat del que som, un grup divers, amb diverses formacions. La primera d'aquestes idees és el federalisme republicà de Pi i Margall, que ell, ja l'any 1854, en un dels seus escrits més coneguts, que es deia La reacció i la revolució, va escriure a mitjans del segle XIX que entre sobirans només hi pot haver pactes. Evidentment, Pi i Margall pensava en un pacte entre iguals, entre pobles iguals que només accepten les subordinacions que siguin pactades i que sempre mantenen la sobirania per repensar, reformular o exhaurir el contracte constitucional. Ens hauria agradat, evidentment, que el Grup Parlamentari Socialista hagués acceptat la totalitat de la nostra esmena, que la seva segona part parla del dret a decidir del poble de Catalunya, una idea que avui –n'estem convençuts– Pi i Margall subscriuria, i que el federalisme clàssic, sens dubte, albira en la seva ànima. Per tant, nosaltres som federalistes pimargallistes en el sentit més clàssic del terme. I, per tant, estem convençuts que les entitats federades són sobiranes per decidir lliurement. Una altra idea que també inspira el nostre grup parlamentari és la concepció marxista de l'Estat, aquesta que Marx i els pensadors marxistes van defensar i segueixen defensant avui, que diu que l'Estat és l'expressió primordial dels interessos de la classe dominant. I quan pensem en l'Estat espanyol o en l'estat català pensem en aquests termes i, per tant, no podem separar els interessos de classe que dominen un estat de la seva concepció. Quan pensem en Espanya pensem en aquests termes, i quan pensem en Catalunya, també. I estem convençuts que la idea de que altres pobles estan condemnats a viure sota la bota de la reacció és una idea reaccionària. Defensem el nostre poble i defensem que el que volem per al nostre poble és possible que ho aconsegueixin també altres pobles veïns que no són millors ni pitjors que el nostre poble. Per tant, el que queda clar és que quan pensem en l'Estat espanyol pensem en aquestes idees, i quan pensem en el projecte europeu, també. I ho subratllo: el projecte europeu també ha de ser pensat sota els mateixos criteris, quan definim també el que volem i el que desitgem per a l'Estat espanyol. Per tant, en el nostre pensament polític hi ha el pacte, amb la idea clàssica federal; la sobirania, que també està profundament en el federalisme, i els interessos de la majoria social, que és una idea d'emancipació. I les tres coses pensem que és possible combinar-les. Evidentment, el Grup Parlamentari Socialista i el company Pedret han acceptat una part d'una de les nostres esmenes, que parla d'un aspecte concret de la política catalana, el seu procés de judicialització, i que inspira el punt 18, que finalment està present en el text. I, per tant, agraïm que s'hagi recollit, perquè pensem que és una cosa a denunciar. Acabo. S'ha dit abans: en la situació actual, però encara que el poble de Catalunya decidís que vol ser independent, sempre haurem de gestionar una transició, i sempre voldrem un bon veïnatge amb els pobles veïns. Per tant, construïm diàleg, construïm ponts, construïm pacte, fem servir cada engruna que tenim per construir un diàleg amb el Govern espanyol. Sabem que és molt difícil, perquè governa el PP, però pensem que un dia a Espanya canviarà el Govern i que també a Catalunya això passarà, i serà bo per a Catalunya i serà bo per a Espanya. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Nuet. A continuació té la paraula el senyor Fernando de Páramo, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Bé; gràcies, presidenta. Bien, esta moción en teoría no debería ser necesario presentarla, y lo digo con todo el respeto al trabajo que ha hecho el diputado Pedret, pero digo que no sería necesaria presentarla porque pedirles a los políticos que dialoguen es como pedirles a las personas que respiren. En la política, el diálogo forma parte inseparable y es propio de la política, y no debería exigirse; debería ser, pues, una actividad totalmente usual y normal. Así lo entendemos algunos que nos dedicamos precisamente a eso, a dialogar constantemente. El diálogo, como el movimiento, que se demuestra andando, pues, el diálogo se demuestra dialogando y se demuestra llegando a acuerdos. Nosotros lo hemos hecho así desde el primer día, dialogando con unos y con otros, dialogando con el Partido Socialista y con el Partido Popular. Hay algunos que todavía los critican, esos diálogos; será que no se enteran de que en esta nueva etapa política el diálogo es fundamental. Los que todavía critican que seamos capaces de llegar a acuerdos a un lado y al otro es porque no se enteran de que en esta nueva etapa política lo importante es llegar a acuerdos. Eso es propio de los viejos partidos, que han vivido en un estado de mayoría absoluta permanente y no han tenido que dialogar con nadie, absolutamente con nadie. Pero yo creo que podemos cometer el error –y ya que ha salido este tema a raíz de la moción del diputado Pedret– de que el diálogo acabe siendo uno de esos términos que utilizan los políticos cuando no quieren decir nada y que quede vacío de contenido. Por eso creemos que el diálogo está muy bien; pero hay que concretar. Más allá de las fotos y de las cumbres, es importante concretar el diálogo, concretarlo en acuerdos, concretarlo en pactos. Hay que hacer documentos, hay que hacer apartados, hay que hacer exigencias, y hay que ponerlos en un papel y firmarlos. Creemos que esa es una labor fundamental a la hora de hablar de diálogo. Quizás hubiese sido más útil que esta moción, aunque le reconozco el trabajo que ha hecho, que a lo mejor ustedes cuando se abstuvieron con el señor Mariano Rajoy, pues, hubiesen puesto encima de la mesa condiciones y no un cheque un blanco, y hubiesen puesto precisamente el diálogo como una condición. Nosotros lo pusimos, en esas ciento cincuenta exigencias, que el diálogo con el Gobierno de Cataluña, el Gobierno de la Generalitat de Catalunya, se iniciara cuanto antes. Y eso está en esas ciento cincuenta exigencias y no en un cheque en blanco. En cualquier caso, le agradecemos la enmienda que nos ha aceptado sobre la Conferencia de Presidentes. Creemos que es una necesidad concretar precisamente lo que decíamos en esos acuerdos, y esta puede ser una de esas concreciones, porque al final lo que se ha aceptado ha sido una enmienda de adición para que el presidente de la Generalitat cumpla con sus obligaciones y vaya a esa Conferencia de Presidentes. Porque en esa Conferencia de Presidentes autonómicos la silla no es del señor Puigdemont, la silla es de todos los catalanes, y por eso creemos y aceptamos y nos parece..., y le agradecemos al diputado Pedret que se haya aceptado esa enmienda que obliga a todos los presidentes autonómicos a ir a esa conferencia; a ir a esa conferencia a hablar de los problemas reales que tienen todos los catalanes y todos los ciudadanos de España, porque al final esa silla no le pertenece al señor Puigdemont, y es su obligación ir a esa conferencia, porque, entre otras, le pagan el sueldo para que trabaje, no solo para que se haga fotos y para que vaya a cumbres pagadas por todos. En cualquier caso, ya que Puigdemont no va a esa conferencia, y no ha ido, y parece ser que no volverá más, si es que finalmente vuelve a ser presidente de la Generalitat, nosotros sí iremos a explicarle al Gobierno de España cuáles son nuestras reformas. Y ese ejercicio de diálogo que apuntaba el diputado Pedret nosotros sí lo vamos a ejercer, y lo vamos a ejercer directamente como líderes de la oposición en Cataluña, en una reunión con la vicepresidenta del Gobierno de España donde hablaremos de nuestras propuestas, de las propuestas que creemos que son importantes para todos los catalanes. Tampoco puede ser que la única visión que tenga el Gobierno de España sea la del señor Junqueras; creemos que es positivo que también tenga la visión del principal partido de la oposición, que representa hoy a muchos catalanes. Y, sobre contenidos concretos de la moción, nos preocupa y nos sorprende también que el Partido Socialista compre el discurso de la judicialización de la política. Nosotros creemos que los que judicializan la política son precisamente los que se saltan las leyes, los que judicializan la política son precisamente todos aquellos que se creen que tienen una patente de corso por el hecho de ser políticos y que pueden hacer lo que les dé la gana. Nosotros creemos que todos somos iguales ante la ley; por supuesto, los políticos también, faltaría más. Igual que hay un autónomo que cuando no paga sus facturas, pues, tiene una multa, o cuando cualquiera de nosotros no cumplimos con nuestras obligaciones, faltaría más que los políticos se pensaran que pueden estar por encima de las leyes que nos obligan a todos, afortunadamente, en una democracia. Después hay otras cuestiones en las que tampoco estamos de acuerdo, como es el tema de las inversiones en función del PIB. Creemos que es un criterio, pues, que es muy poco progresista, muy poco igualitario, precisamente. Porque eso sería como decir que hay que invertir más en aquellos barrios que son más ricos y hay que invertir menos en aquellos barrios que no lo son. Nos parece un criterio..., y por eso presentamos una enmienda en este sentido, para clarificarlo, porque la propia sentencia del Tribunal Constitucional apunta a que tiene que ser un criterio orientativo, y no tanto un criterio..., el único criterio para determinarlo, pero no ha sido aceptada. En cualquier caso, felicitar al diputado por el trabajo que ha hecho con nosotros para intentar llegar a acuerdos. Así que gracias.
Gràcies, senyor De Páramo. A continuació té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Moltíssimes gràcies, presidenta. El Partit dels Socialistes de Catalunya presenta una moció exhaustiva, molt àmplia –dinou punts–, potser fins i tot massa; se'ls ha de reconèixer certa valentia, i fins i tot una miqueta de temeritat, perquè s'han atrevit a posar damunt de la taula el principal maldecap i problema en el discurs que han tingut en la darrera dècada, que és la temàtica que aborda aquesta moció, és el tema. «¿Cuándo se fastidió el Perú?, es preguntava Vargas Llosa. En realitat no feia servir la paraula «fastidiar; en feia una altra començada per jota que és irreproduïble en seu parlamentària. Aquesta mateixa pregunta es podria aplicar al PSC: ¿cuándo se fastidió el PSC?, aquell PSC de cinquanta-sis escons que era capaç de guanyar eleccions autonòmiques amb vots a Catalunya i governar gairebé totes les poblacions catalanes de més de 25.000 habitants. Doncs, el dia que es van veure obligats a posicionar-se sense ambigüitats en el tema que avui ens ocupa, en la cosa. Fins aquell moment tot eren alegries, tot eren flors i violes; però, clar, en el moment en què es van veure obligats a posicionar-se de manera clara sobre el tema, van aflorar les contradiccions i, sobretot, l'error històric dels socialisme català contemporani: acceptar la noció, el concepte romàntic de «nació, associat a llengua, tradició, cultura, és a dir, a la identitat, i no a la ciutadania, com havia fet històricament l'esquerra. Clar, quan vostès cometen aquell error, amb una miqueta de raó els nacionalistes genuïns, els que sí que ho són, els deien: «Ei, si vostès diuen que som una nació, som un subjecte polític propi i, per tant, podem decidir al marge d'Espanya. I, clar, en aquell moment: «Ah, jo no volia..., això era una al·legoria, una metàfora, una reflexió..., es van veure obligats a posicionar-se. Que el PSC abracés el concepte nacionalista de la nació, tradicionalista, no deixa de ser extraordinàriament sorprenent. Van abandonar la tradició de socialisme cívic, que per exemple a Espanya representava Francisco Tomás y Valiente, per defensar un concepte de nació carlista, tradicionalista i, sí, joseantonianoidentitari. Són les contradiccions de la política; és com quan la CUP defensa el proteccionisme identitari com fa Donald Trump. Doncs, a vostès els passava exactament el mateix. Aquell error va tenir una plasmació especialment cruel en una manifestació independentista que va encapçalar José Montilla, que amb cara de pòquer havia d'aguantar que l'insultessin dient-li «xarnego i «botifler. Bé, aquesta moció sembla que comença a corregir una miqueta el rumb en la part més substancial d'aquesta, i per això recolzarem la gran majoria de punts. Hi ha uns altres que no, que sembla que no aprenen la lliçó. Com que estem positius i molt dialogants, doncs, començaré per la part positiva i en els que hi estem d'acord. Votarem favorablement els quatre primers. Entenem que els mecanismes legals, estatutaris, de relació de govern Espanya-Catalunya s'han de potenciar, i nosaltres hi estem completament d'acord. Per cert, va ser el Govern de Catalunya, el juliol de 2012, qui va decidir interrompre aquelles reunions, ja amb el Partit Popular al Govern d'Espanya. Votarem que sí també als punts 10 i 11. Per cert, els agraïm que reivindiquin a aquestes alçades la figura de l'incident d'execució davant del Tribunal Constitucional, perquè a Madrid estan dient que derogaran aquesta llei, que, com vostès poden comprovar, té tots els avantatges, i només n'han de tenir por aquells que tenen intenció d'incomplir les resolucions del Tribunal Constitucional. Per cert, aquesta tarda tindran també oportunitat d'exercir amb responsabilitat el seu vot quan es parli de la moció de l'Institut d'Estudis Autonòmics. Votarem que sí als punts 13, 14, 15 i 17. Totalment d'acord en portar seus institucionals del Govern d'Espanya a Catalunya; totalment d'acord amb les mesures de difusió del català. Però –i aquí ve la part negativa– no podem votar favorablement, votarem en contra dels punts 6, 7, 8, 9, 12 i 18. És el mateix error de sempre, que ha comès el Partit dels Socialistes: generar unes expectatives que després no poden complir. Ja li va passar a José Luís Rodríguez Zapatero. És aquesta pretensió que, amb tossudesa, mantenen vostès d'anar més enllà del que realment es pot fer a Catalunya, perquè hi han temàtiques que afecten al conjunt d'espanyols i que només el conjunt d'espanyols podem decidir col·lectivament com vam fer l'any 1978. I això no canviarà. I si continuen entestats en aquest error continuaran amb la mateixa singladura que han tingut darrerament. El Partit dels Socialistes de Catalunya, i acabo ja, continuarà sent una peça fonamental, i ho dic amb tota la franquesa, en la necessitat de construir una alternança política a Catalunya no nacionalista. Només hi ha dues comunitats autònomes a Espanya que no hagin tingut alternança política: Andalusia, que no n'ha tingut, ni de partit, ni d'ideologia, i Catalunya, on sempre ha governat el nacionalisme, amb diferents fórmules, però sempre el nacionalisme. I hi ha una possibilitat..., va passar al País Basc, va ser terapèutic, va ser sanador, fins i tot el PNB es va adonar que no portava un bon camí. A Catalunya, necessitem una alternança política d'aquesta naturalesa, però necessitem un PSC que s'assembli més a la primera part dels punts que he exposat i no a aquesta de reproduir els errors que els han fet passar de 56 escons i guanyar les eleccions, a la situació que tenen actualment. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Fernández. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Carles Riera, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. [[Pausa.]]
Bé, gràcies presidenta. I gràcies al Partit Socialista per presentar aquesta moció que, sens dubte, és clarificadora, oportuna, escaient, arriba en el moment més adequat possible. I també..., vagi per endavant que, com és obvi, la rebutjarem. Dit molt esquemàticament, no..., no em quedaré només amb aquest argument. És la proposta del policia bo, eh? –és la proposta del policia bo–, però que, tanmateix, és policia i que, per tant, en última instància, no fa altra cosa que, amb altres mètodes, defensar l'statu quo. Per tant, dit això, que resumeix sintèticament la nostra posició, passaré a argumentar-la de forma una mica més detallada, eh? Nosaltres, almenys el meu grup, el nostre grup, ja no estem en el mar lògic de la reforma de l'Estat, que considerem, a curt i mitjà termini, no reformable, de naturalesa antidemocràtica. Un Estat espanyol que és un conglomerat ben travat d'oligarquies i elits funcionarials, empresarials, bancàries, eclesiàstiques, mediàtiques, policials, militars i polítiques extractivistes, de matriu falangista, que es resisteixen a perdre les seves darreres colònies. Aquesta és la realitat de l'Estat espanyol, els agradi o no –aquesta és la realitat de l'Estat espanyol–, la seva gènesi històrica i la seva naturalesa. Val a dir que, després de la crisi econòmica, social i política, que hem passat els darrers anys, certament, van aparèixer veus que parlaven de crisi d'estat, de crisi de règim i de la possibilitat d'un procés constituent a l'Estat espanyol. Tanmateix, cap de les forces reformistes, tan reformistes com regeneracionistes, han assolit, per ara, l'hegemonia a l'Estat espanyol. Amb Ciutadans, que era una d'elles, els nostres projectes són, òbviament, antagònics. Amb Podem, tenim notables sintonies en molts aspectes, entre ells, el d'un referèndum democràtic d'autodeterminació, com l'escocès, fruït d'un pacte democràtic amb l'estat. Però aquesta via és impossible, ja en vam parlar ahir: aquesta via és absolutament impossible. I és per això que avui, els companys i companyes dels comuns, el que els demanem és que, per solidaritat, estiguin al nostre costat en la unilateralitat, que avui és l'única via possible per exercir l'autodeterminació. Els he de dir, sincerament, que ens preocupa i ens inquieta que, davant i amb relació a aquesta moció, vostès estiguin, no només físicament sinó políticament, a aquest costat de l'hemicicle; sincerament, és inquietant el seu posicionament en aquest sentit. Avui, la senyora Ada Colau deia que «està d'acord amb un referèndum, però que ha de tenir algun tipus de reconeixement de l'Estat. Aquí la senyora Colau fa trampa, perquè ella sap perfectament que aquest reconeixement d'un referèndum, en el marc de l'Estat espanyol, és absolutament impossible. Tal vegada ella ens diu: «Escolteu, tingueu confiança que quan nosaltres governem, que quan jo sigui a l'Estat espanyol, doncs, aleshores podrem donar reconeixement a aquest tipus de referèndum. Doncs, miri, nosaltres no tenim cap mena de confiança en que això sigui possible, perquè nosaltres no tenim cap mena d'esperança, en aquests moments, en que, en el marc juridicopolític espanyol, en el marc de l'Estat espanyol, el dret a l'autodeterminació sigui possible, ni ara ni mai. Per tant, entenem que amb aquests arguments fem trampes. Com ara amb la transacció que sembla ser que s'ha acordat per part d'alguns polítics, en la que diu que «el poble català té dret a exercir, a decidir democràticament, dintre del marc institucional existent, les seves opcions de futur. Escolti'm, en el marc juridicopolític espanyol, nosaltres no tenim possibilitat d'existir com a nació. Per tant, no hi ha cap mena de possibilitat d'exercir cap dret a decidir, substancial. Des del nostre punt de vista, per tant, ha arribat l'hora de la unilateralitat democràtica, de l'autodeterminació i de la independència. I, des de la nova república, establir les noves relacions de solidaritat i de cooperació amb els altres pobles i nacions de l'Estat espanyol, per a les quals avui l'Estat no és un bon mediador, sinó que justament al contrari, n'és un obstacle depredador. I, en aquest nou marc republicà, vagi per endavant la nostra prioritat: construir un nou marc de relacions de cooperació i de solidaritat, a nivell euromediterrani, des dels Països Catalans. Per tant, nosaltres... –vaig per endavant i quedi clar, eh?–, nosaltres tenim plena solidaritat, plena afinitat i ple suport amb el republicanisme espanyol, amb el qual hem mostrat sempre la nostra absoluta simpatia i amistat i amb els seus objectius democràtics. Però, mirin, la nostra millor contribució... –no en tinguin cap dubte–, la nostra millor contribució i solidaritat amb el republicanisme espanyol és fer nosaltres, ja, el primer pas i proclamar, ja, la nostra república. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Riera. A continuació, té la paraula el Jordi Sendra, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Honorable consellera, honorable conseller, senyores i senyors diputats..., diputat Pedret, deixi'm dir-li, d'entrada, i vostè ho sap, perquè ahir ja l'hi vaig avançar, que no votarem a favor de la seva moció, que ens hi oposarem. I per defensar aquest vot en contra, em remeto a les darreres paraules del conseller Romeva, en la interpel·lació que ha motivat aquesta moció que avui debatem. Deia el conseller: «El problema no el tenim simplement perquè no hi ha una bona entesa entre el Govern de la Generalitat i el Govern de l'Estat, el tenim perquè hi ha un problema estructural. I, o afrontem el problema estructural o aquesta conversa que tenim avui –fa uns dies– que és la mateixa que hauríem pogut tenir fa deu anys, d'aquí a deu anys, no l'haurem aprofundit ni un petit pas. Aquesta és la diferència fonamental de visió entre vostès i nosaltres: tenim visions radicalment diferents del moment en què estem. Efectivament, senyor Pedret, vivim en dos mons diferents. Vostès, en un món, no diré de yuppie, però en un món federalista virtual, on tenen el convenciment que tot s'arreglarà amb la reforma de la Constitució i la conversió de l'Estat espanyol en un estat federal. I jo els hi respecto. I vostès defensen això amb vehemència, tot i que mai, ho repeteixo, mai van intentar dur-ho a terme, implementar-ho, a l'Estat espanyol, i no serà que no van tenir oportunitat de posar-ho en pràctica en els llargs anys de Govern socialista a Espanya: ni amb Felipe González –catorze anys–, ni amb Rodríguez Zapatero –set anys. I, per tant, vostès s'oposen a qualsevol iniciativa que no vagi d'acord amb el mantra federalista. Fins i tot, quan aquesta iniciativa té el suport del 80 per cent dels ciutadans de Catalunya i no és altra que un referèndum per decidir el futur del nostre país. I la prova d'això que li dic l'hem tinguda avui mateix, amb l'esmena presentada per Catalunya Sí que es Pot, que ens ha presentat aquest matí en aquesta moció, on parlaven dels efectes nocius de la judicialització de la política com entrebanc del diàleg, i on també parlava que el poble de Catalunya té dret a decidir, democràticament, dins del marc institucional existent, les seves opcions de futur. Vostès accepten la primera part, rebutgen la segona part. No en volen sentir ni a parlar. Nosaltres vivim en un món, en una Catalunya cansada d'esperar un tracte just, des de tots els punts de vista, per part de l'Estat espanyol, una Catalunya cansada de veure com, dia rere dia, se'ns ignora, se'ns critica, se'ns menysprea, se'ns boicoteja, se'ns maltracta, per part d'un estat que ja ha deixat de ser el nostre i que avui no té cap oferta per Catalunya. Ens cansa intentar, una vegada i una altra, plantejar al Govern de l'Estat un diàleg en què es pugui parlar de tot, també d'això que vostè proposa, també de la llista de quaranta-sis temes pendents, dels quaranta-sis, no només de quaranta-cinc, perquè cansa que et responguin que es pot parlar de tot, menys del referèndum. Però no pateixin, tenim molta força, tenim molta energia i seguirem intentant-ho, almenys, fins a la mateixa nit abans del referèndum del 2017. Vostès reclamen, insten i constaten coses, algunes, si m'ho permeten, estrambòtiques, com el trasllat del Senat a Barcelona. No ho diuen, però ho insinuen. Creuen que resoldrien el problema català amb el Senat a Barcelona o a Tarragona o a les Cases d'Alcanar? Fan peticions..., fan altres peticions, que no són més que reiterats incompliments de les obligacions de l'Estat a Catalunya i que, vistos els precedents, són d'impossible compliment, com un pla d'inversions en infraestructures i el seu compliment en cinc anys. D'aquí a cinc anys, ja ens els farem nosaltres, els plans d'infraestructures, l'hi asseguro. O algunes..., que fan caure la cara de vergonya, com demanar que l'Instituto Cervantes promogui i difongui la llengua i la cultura catalanes. Però que ja no és ara la seva obligació? M'ha encuriosit molt, el punt 6, en què demana fer servir la via prevista a l'article 150.2 de la Constitució espanyola per recuperar el potencial màxim de l'Estatut del 2006. Aquell a qui el seu company Alfonso Guerra va passar el ribot sense pietat i amb manifest orgull. Tan fàcil que seria fer servir aquest article de la Constitució i que se'ns delegués la facultat de convocar un referèndum! En definitiva, vostès ens porten a un bucle que es repeteix eternament i que, per tant, no duu enlloc. Perquè creuen vostès que, coneixent el tarannà de PP, PSOE, Ciutadans, es pot produir un canvi absolutament radical en les polítiques de l'Estat espanyol? Jo no ho crec, però si vostès, senyors del PSC, ho creuen, siguin valents i presentin, fil per randa, totes aquestes propostes, al Congrés dels Diputats, on hi ha una majoria alternativa a PP i Ciutadans, liderada pel seu partit mare: el PSOE. Senyor Pedret, el meu respecte ja el té, però si aconseguís..., si això ho aconseguís, vostè, tindria, a més, la meva admiració. Els encoratjo a fer-ho i també els encoratjo a abandonar la trinxera autonòmica i a sumar-se a la revolució pacífica més bonica de totes: la de la democràcia, la de les urnes, que ens portarà a la llibertat del nostre poble. Hi són a temps, no es quedin amb aquells que tenen por de la democràcia. Gràcies, senyora presidenta. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sendra. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Ferran Pedret.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellera, diputats, diputades..., l'esmena de Catalunya Sí que es Pot, ja l'ha comentada el senyor Nuet, l'hem assumida parcialment, perquè la segona part hem tingut ocasió, a bastament, de discutir-la, de votar-la i segurament ho seguirem fent i no tenim cap por d'abordar-la, amb una moció específica sobre aquestes qüestions. Del PP, també s'ha comentat, s'ha fet una petita transacció i no hem assumit algunes de les esmenes que modificaven els continguts, que està clar que no plaïen al senyor Fernández. I amb Ciutadans, doncs, no ha estat possible arribar a cap transacció, no hem assumit les seves esmenes, excepte la que constata que, efectivament, anar a la Conferència de Presidents, per part del president de la Generalitat de Catalunya, sembla una cosa raonable i que s'hauria de fer. Bé..., ens deia el diputat de Junts pel Sí que..., si crèiem que, amb el trasllat del Senat a Barcelona o a les Cases d'Alcanar, es solucionaria el problema de Catalunya. Evidentment que no, no intenti ridiculitzar els arguments dels seus adversaris d'aquesta manera perquè insulta la nostra intel·ligència i la del conjunt de la cambra. De totes maneres, és sorprenent que, d'una formació nacionalista com la seva, dins de la coalició en la que està, que hi ha gent que afirma que no és nacionalista, en sorgeixi un menyspreu d'aquesta manera a la política de gestos i al simbolisme, i més després de tants anys de procés, tants símbols i tants gestos. Però, en qualsevol cas, el que estem demanant és que els governs de Catalunya i d'Espanya facin el que podrien fer i no fan, els hi demanem als dos, que facin el que podrien fer i no fan; amb independència del projecte polític que tinguin cadascun, el que els hem posat sobre la taula no afecta els objectius màxims, els objectius polítics que pugui tenir cada formació política en funció de la seva visió del món. I ja ho hem vist: aquí tothom fugint d'estudi, fent –potser sí que s'acosten eleccions– electoralisme barroer. I, per part del senyor Fernández, que ens deia que nosaltres havíem comès alguna temeritat..., deixi'm dir-li, senyor Fernández, que si alguna temeritat s'ha dit avui aquí és la de titllar el PSC de joseantoniano. Va i li diu al meu company Moratalla, exmilicià del POUM, que va estar als camps de concentració a França, que érem joseantonianos. No, no, senyor Fernández; deu estar content i satisfet de la seva suposada mordacitat.
Gràcies, senyor Pedret. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Senyor Fernández, per què em demana la paraula? [[Remor de veus.]] Si us plau, silenci.
Sí; per demanar votació separada dels punts 5, 16, 6, 7, 8, 9, 12 i 18.
Perdó; 5, 6, 7...
7, 8, 9, 12, 18 i el 16.
5, 6, 7, 8, 9, 12, 16 i 18.
Exactament. Gràcies.
D'acord. [[Fernando de Páramo Gómez demana per parlar.]] Senyor De Páramo?
Per demanar la votació dels..., crec que alguns estan repetits, que ha dit el company Fernández, però són el 5, el 6, el 8, el 9, el 10 i el 18.
Faltava el 10, eh?; l'únic que faltava era el 10. És a dir, s'ha demanat votació separada dels punts 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 16 i 18. D'acord? [[Pausa.]] Aquests punts es podrien votar tots junts? [[Veus de fons.]] No? [[Pausa.]] Doncs anem a començar. Iniciem la votació, doncs. Comença la votació. Anem a votar el punt número 5. El punt 5 ha estat rebutjat per 26 vots a favor, 70 en contra i 36 abstencions. A continuació votarem el punt número 6. Comença la votació. El punt 6 ha estat rebutjat per 27 vots a favor, 106 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha estat rebutjat per 51 vots a favor, 81 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 8. Comença la votació. El punt número 8 ha estat rebutjat per 26 vots a favor, 82 en contra i 25 abstencions. A continuació votarem el punt número 9. Comença la votació. El punt número 9 ha estat rebutjat per 26 vots a favor, 82 en contra i 25 abstencions. A continuació votarem el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 ha estat rebutjat per 26 vots a favor, 71 en contra i 36 abstencions. A continuació votarem el punt número 12. Comença la votació. El punt número 12 ha estat rebutjat per 51 vots a favor, 81 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 16. Comença la votació. El punt número 16 ha estat rebutjat per 51 vots a favor, 71 en contra i 11 abstencions. A continuació votarem el punt número 18. Comença la votació. El punt número 18 ha estat rebutjat per 26 vots a favor, 107 en contra i cap abstenció. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre les relacions entre els governs de Catalunya i Espanya ha estat rebutjada per 62 vots a favor, 71 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la competitivitat de l'empresa catalana]] [[302-00098/11]] El setzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la competitivitat de les empreses catalanes, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula el senyor Joan García. [[Remor de veus.]] Senyor García, quan vulgui.
Molt bé. Sí; gràcies, presidenta. Diputats, diputades, conseller, entitats empresarials que avui ens acompanyeu, i organitzacions empresarials –gràcies per venir i escoltar-nos avui–, parlàvem en la interpel·lació que dona pas a la moció que presentem de com el Govern de la Generalitat ha segrestat el debat polític habitual i ha segrestat allò que considerem habitual al carrer. Potser no acaba d'agradar a l'actual Govern de la Generalitat que els acusem de no escoltar la ciutadania de Catalunya, però és que un fa un exercici de seguir un relat del Govern, i les grans fites, els grans moments èpics no es troben mai del costat d'allò que diuen els catalans a les seves mateixes enquestes del CEO que els preocupa realment. Les pimes i les microempreses, com els emprenedors, en general, i els autònoms, són part d'aquesta realitat oblidada o que com a mínim no forma part de les prioritats del Govern de la Generalitat. L'oposició està per fiscalitzar decisions però també per portar a aquest Parlament aquells temes que un govern més preocupat per omplir sales a Brussel·les no és capaç de fer, fet que demostra també amb el balanç legislatiu que porta, que creiem que és bastant pobre. Avui ho fem i hem d'agrair, de fet, que bona part dels grups de l'oposició hagin entès, doncs, aquesta proposició que portem. La competitivitat de l'empresa és un factor essencial per precisament lluitar contra l'atur; per incrementar la competitivitat hem d'incrementar la productivitat, i per fer-ho hem d'incrementar els factors, molts d'ells transversals, que la construeixen. Aquests factors encara són més importants quan parlem d'un teixit empresarial català constituït en un 99 per cent per micro, petites i mitjanes empreses; mesures que són vitals quan parlem d'emprenedoria però també quan ho fem de creixement i de la consolidació de projectes empresarials. Les dades d'aquests anys han sigut dolentes, des del 2008 s'han perdut trenta mil empreses, moltes d'elles, la majoria, petites, mitjanes, i, de fet, una de cada tres han sigut petites empreses que han desaparegut des d'aquell any. Avui dia tenim dades preocupants també; el senyor conseller potser no hi està d'acord però ho són, i són dades com a mínim que poden generar alarma. En aquest debat crec que és important que ho posem sobre la taula. Veiem com fa uns dies un mitjà econòmic molt important, doncs, parlava d'aquest saldo negatiu d'empreses que surten de Catalunya cap a altres comunitats autònomes i de les que venen, que són moltes menys. Vostès ho neguen. De fet, conseller, vostè ho diu. Però la realitat i els números són així. I, de fet, aquesta relació entre comunitats autònomes és per Catalunya negativa. També parlem d'un dels informes que ha sortit d'un dels espais més importants, com són les start-ups, l'Start-up Ecosystem Overview, del que també van parlar a la sessió de l'altre dia, de pressupostos, on es parlava de la pèrdua, de fet, de volum, de volum d'inversió, a Catalunya en un hub tan important com és el de Barcelona. En canvi, altres hubs, com el de Madrid, estan recuperant o estan incrementant aquesta inversió. I això són dades reals. Doncs bé, què volem plantejar amb aquesta moció? Doncs mesures concretes, mesures concretes que vagin en tres àmbits: la lluita contra la morositat, facilitar l'accés a la contractació pública i la reducció de traves burocràtiques. L'empresari sap perfectament quants dies triguen en rebre o en poder ser pagada una factura que envien a l'Administració. Volem que la Generalitat doni informació transparent i útil sobre com i quan pagarà als proveïdors. Volem fer accedir a les pimes i microempreses als contractes de l'Administració, fragmentant-los, realment fragmentant-los, i reduint les garanties excessives que avui dia els demanen a empreses que no poden fer front al que considerem nosaltres un abús. Volem canviar els processos de licitació; volem canviar tota una sèrie de processos de licitació que considerem que avui dia no s'adapten a les necessitats de les petites i mitjanes empreses. De fet, necessitem també accedir definitivament a una administració eficaç, a una finestreta única desplegada a tot el territori; per això posem data a això i crec que en això podrem trobar-nos. En definitiva, diputats, diputades, volem fer un exercici propositiu, que pugui crear noves eines que millorin el dia a dia d'aquells que es juguen molt per fer créixer una societat que necessita poder mirar-los fixament als ulls i, convençuts, dir-los que són una de les prioritats, que avui no ho són, d'aquest Parlament i d'aquest Govern de Catalunya. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor García. A continuació té la paraula el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, per a defensar les esmenes presentades.
Gràcies, presidenta. Senyor García, la moció que vostès han presentat situa alguns elements de tres dels aspectes que vostè va citar en la seva interpel·lació –en va citar alguns més– que podrien ajudar a la millora de les circumstàncies en les que treballen les nostres empreses, especialment, tal com vostè ha dit, les petites, mitjanes i microempreses, que són les més nombroses del país, però també les que probablement tenen més dificultats per competir en una economia global. Són elements parcials, el que vostè presenta, d'aspectes concrets, que podrien ser d'altres, podrien ser molts d'altres, se'n podrien citar més. Però, com que són la selecció que vostè ha fet, ens hem abstingut –no ens sembla malament– d'afegir altres aspectes que..., no perquè diguem més coses les acabarem complint. Elements que matisen, elements que particularitzen situacions que ja s'estan fent però que vostès hi afegeixen un petit plus que, per tant, podria permetre millorar-los. Per tant, ja li diem d'entrada que els votarem gairebé –gairebé– tots a favor, tot i algunes apreciacions i algunes matisacions que li voldria fer. El primer element que situa vostè, tal com ha dit, és amb relació a la morositat, que, evidentment, és un problema greu per a tothom, però sobretot per a les petites empreses que tenen una liquiditat escassa i que el fet de no cobrar a temps les situa en una greu distorsió que sovint els pot acabar fent abaixar la persiana. Per tant, és evident que s'hi ha de lluitar en contra. Ara, ni és una qüestió fàcil ni que es pugui resoldre amb uns petits canvis de normativa o canvis d'instruccions com els que plantegem aquí a la moció; n'hem de ser conscients. Perquè som, en el fons, un país on tradicionalment la morositat és acceptada com un mal menor, i, lamentablement, ens caldria probablement un canvi de comportament social amb relació a la puntualitat dels pagaments a tots els nivells, a tots els nivells socials; evidentment, també en el que fa al cas. Hi ha un informe, que segurament deu haver llegit, «Comparativa europea de terminis de pagament en les transaccions comercials –és del 2012, és elaborat pel Banc Mundial–, que situava Espanya, a nivell privat, com el tercer país de la Unió Europea amb terminis de pagament més dilatats: noranta-nou dies, només per darrere de Grècia, amb cent deu, i d'Itàlia, amb cent tres; i per davant hi teníem Portugal, amb noranta-dos. Per tant, països del sud; això ja vol dir alguna cosa. Ara, també és cert que s'han anat prenent mesures, d'aquell any que he citat fins ara, i que l'evolució d'aquestes mesures ha estat positiva; i això cal reconèixer-ho. Perquè, si mirem el Butlletí de Morositat i Finançament Empresarial de Cepyme, veiem que dels 98,3 dies de mitjana de finals del 2011, hem passat als 81,4 a l'inici del 2016. I, a més, en aquest informe precisament destaca positivament l'evolució de les empreses a Catalunya, que es situa com la segona regió espanyola que paga millor, per dir-ho d'alguna manera. Prenent de referència el tercer trimestre del 2010 fins a començaments del 2016, ha reduït en setze dies els terminis mitjans de pagament, i ha passat a setanta-cinc dies. I si mirem en el sector públic, on s'han establert –hi ha una esmena que vostè presenta sobre això– uns indicadors comuns per a totes les administracions públiques, veurem que el període mitjà de pagament a proveïdors mensual, Generalitat de Catalunya, novembre 2016, serien 62,19 dies, quan el gener del 2016 van ser de 66,48. Per tant, anem millor, però efectivament encara no és suficient. Perquè si hi ha una cosa que s'observa en aquests informes és que un dels riscos associats a la consolidació d'aquesta suposada expansió econòmica i d'aquestes suposades expectatives de creixement és que la major demanda i disposició de liquiditat relaxi les empreses, la vigilància en matèria de cobraments, la vigilància en matèria de pagaments. I això explicaria un cert repunt o un cert estancament, per dir-ho millor, en les xifres d'evolució d'aquesta millora. Per això ens semblen bé els matisos que vostès introdueixen sobre aquest tema en els vuit primers punts de la moció, només amb l'excepció del punt tercer. Creiem que no es fa prou èmfasi en la relació que té la morositat amb el funcionament i el preu del crèdit. L'evolució dels tipus d'interès de les noves operacions de crèdit bancari a pimes ha evolucionat a la baixa a tot Europa, però seguim sent dels països on aquest tipus és més alt. A començaments de l'any passat el tipus mitjà estava al 3,28 a Espanya, quan la mitjana euro estava al 2,74. És evident que el comportament de la banca privada al nostre país amb relació a la seva funció social deixa molt que desitjar. Per això hem incorporat aquella esmena que hem hagut de transaccionar, perquè vostès no volien posar les paraules «banca pública, però que els acceptem la transacció, que diu que allà on no arriba la privada, si us plau, que hi intervingui la pública a l'hora del finançament, per ajudar les nostres petites i mitjanes empreses. El segon element que vostès situen és amb relació a la contractació pública. Hi ha mesures que ja van sortir en el seu moment en aquell decret que vam convalidar aquí. Discutim-ho allà. Els recomano que retirin la seva esmena a la totalitat, perquè moltes d'aquestes mesures estan incloses i les podem millorar en aquell punt. I finalment, i acabo, pel que fa a la simplificació de l'activitat administrativa, estem d'acord amb la simplificació sempre que garantim els llocs de treball i la seva qualitat, que és l'esmena que li hem presentat i que vostè ens ha acceptat. Per tant, presidenta, votació separada del punt 3. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Vidal. A continuació té la paraula el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. Per part nostra, doncs, valorem que el gruix de la moció fa, doncs, una sèrie de recomanacions molt genèriques amb les quals no podem estar en contra. Sí que explicaré els dos aspectes concrets als quals no donarem suport. En primer lloc, la creació d'un observatori de morositat, perquè pensem que en aquest cas, doncs, la Plataforma Multisectorial contra la Morositat ja compleix aquest paper; una plataforma, per cert, que si entreu a la seva web, doncs, crida l'atenció un gràfic que hi ha –no és a l'entrada– sobre l'estat de la qüestió en els terminis de pagament i en el qual crida l'atenció, sobretot, comparar el termini mitjà de pagament de l'Administració, que són aquests vuitanta-dos dies que afirmava el diputat Vidal, amb el de les empreses de l'IBEX 35, que són cent seixanta-nou dies. I està bé recordar-ho perquè a vegades des de determinades versions del liberalisme s'apunta sempre l'Estat o l'Administració com la font dels problemes, quan en realitat és la pràctica dels grans monopolis, de les grans empreses oligàrquiques, que tenen aquesta capacitat d'incidir en l'Estat i de convertir-lo en l'expressió primordial dels interessos de la classe dominant, com s'ha afirmat també abans, doncs, són aquestes grans empreses les que trenquen aquesta il·lusió de la lliure concurrència en el capitalisme, no? L'altre punt al qual no donarem suport és la recuperació de l'Oficina de Supervisió i Avaluació de la Contractació Pública, ja que pensem que actualment, com a direcció general i a més dependent, doncs, d'un departament de transparència, ja compleix la seva funció i a més té més rang. Sobre les esmenes dels altres grups, sí que lamentem que no s'hagin incorporat algunes que crèiem de pes. Pensem, doncs, en efecte, en la que presentava Junts pel Sí, que feia referència al pagament del FLA, ja que, si exigim legítimament, evidentment, que l'Administració compleixi a l'hora de pagar els seus proveïdors, també hem d'exigir que l'Estat posi aquestes facilitats en tresoreria, no?, i això seria anar a l'arrel del problema, i no tan sols apuntar, com sembla que fa la moció, cap a les deficiències de la Generalitat quant a pagament a proveïdors. I també que no s'hagi acceptat en la seva integritat la que proposava Catalunya Sí que es Pot sobre la banca pública. S'ha quedat finalment, doncs, redibuixada al·ludint a l'Institut Català de Finances, però alguns grups en aquesta cambra tenim molt clar que qualsevol política pública de suport al teixit productiu queda mancada si no incorpora una potent banca pública com a motor. Finalment, la nostra esmena, que ha estat transaccionada, anava a un punt concret sobre contractació pública. És un tema que també considerem prioritari, si bé nosaltres l'enfoquem més des de la perspectiva de la lluita contra la precarietat que no pas des de la perspectiva de la competitivitat de l'empresa. I només així s'entén, doncs, que Ciutadans hagi acceptat una part de l'esmena, la referència als salaris dignes, però no la concreció que aquest salari digne, com ja hem fet valer també en les esmenes de la Llei de mesures, seria 1.200 euros per a la categoria més baixa. Aquesta és precisament una de les esmenes que hem presentat, com deia, a la Llei de mesures per aprofundir en una contractació pública més honesta i que no precaritzi justament..., juntament amb altres punts que cal que el Parlament abordi tard o d'hora, com els límits de la subcontractació i que no puguin guanyar concursos empreses contractistes que operin en paradisos fiscals. Tot i així, aquesta esmena no s'ha acceptat íntegrament, però ha estat transaccionada, i és un punt que també votarem a favor. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Botran. A continuació té la paraula el senyor Oriol Amat, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, senyora presidenta. Consellers, diputades, diputats, bé, el tema que tracta aquesta moció és un tema rellevant, és oportú. Tracta sobre morositat, sobre tràmits administratius, sobre contractació; per tant, és un tema oportú, perquè està molt relacionat amb tot el que ho fa més fàcil o que treu dificultats a les empreses perquè tirin endavant, eh? Per recordar una dada que és a nivell europeu, simplement, doncs, el que és la mortalitat empresarial, no?: una empresa, des de que neix, doncs, hi ha un 82 per cent de probabilitat de que als quatre anys ja no existeixi, el 82 per cent de les empreses viuen menys de quatre anys, eh? Els estudis de mortalitat empresarial, quan analitzen les causes de per què les empreses moren tan ràpid, en donen unes quantes; la primera sempre està relacionada amb el finançament i la morositat. Per tant, el tema de la moció és rellevant. Abans d'entrar, doncs, en el posicionament concret que tenim en diferents punts, simplement dir que al mateix temps creiem que la moció, tot i tractar un tema rellevant, oblida temes que són importants. Per exemple –en diré quatre–, el primer d'ells: el tema de la morositat és una prioritat d'aquest Govern, i creiem que la moció, i amb el redactat que té, no reconeix, no posa en valor que s'han produït millores molt importants en els últims dotze mesos en el que és el termini de pagament. Fa dotze mesos el termini de pagament que tenia la Generalitat era de seixanta-sis dies, en aquests moments són trenta-dos dies, ha passat de seixanta-sis a trenta-dos. Hi ha hagut una caiguda important. Estem millor que la mitjana estatal: Catalunya té trenta-dos dies –per donar un parell de dades–, Madrid té quaranta-vuit dies, Múrcia, seixanta-tres. Catalunya, trenta-dos; per tant, estem millor. Per tant, creiem que no es reconeix una bona gestió que s'ha fet. Això té a veure amb el Govern. Aquí també cal parlar de FLA. El FLA té inconvenients, el FLA ha tingut en moments importants costos financers excessius. Al mateix temps s'ha de reconèixer que una part del que ha passat està relacionat amb l'existència del FLA. Evidentment, el... També esmento el que sabem tots: que el FLA no és la solució, o no és la solució ideal. Catalunya té un dèficit fiscal molt important, que és el que explica que moltes vegades hi hagin penúries. Bé, aleshores, la moció també es deixa altres temes importants; no diu el que és més greu amb relació a la morositat. Tal com va fer públic fa un any la Plataforma Multisectorial contra la Morositat, les grans empreses constructores espanyoles paguen els seus proveïdors a terminis, algunes d'elles, de 492 dies. O sigui, aquí estem parlant de seixanta, trenta... Les grans empreses constructores, algunes d'elles, paguen a 492 dies. Un altre tema que no tracta la moció –ho ha esmentat el diputat Botran de la CUP– és el tema del FLA, eh? El FLA té dos problemes. Un és el FLA ordinari, estem a finals de gener i no sabem quina quantitat cobrarà la Generalitat de FLA, ni la quantitat ni la data. I del FLA extraordinari, que té a veure amb excés de dèficit de l'any anterior, no sabem encara la quantitat i, en principi, el previst és que es cobri, de l'excés de dèficit de l'any anterior, al juny i al desembre. El que demanem, el que demanàvem en una esmena és que és comencés a cobrar aquest FLA extraordinari a partir del gener. Bé, en relació amb la moció, votarem que sí a algun punt, ens abstindrem en bastants i també direm «no en algun d'ells. Els principals motius són: tot el que té a veure amb el càlcul del període mitjà de pagament. Quan calcules un indicador, no és tan important com es calcula, que ho és..., però també és molt important amb què ho compares. Si nosaltres canviem com ho calculem i la resta de comunitats autònomes i d'administracions públiques mantenen el reial decret Montoro de com es calcula, tindrem problemes de comparació. Sobre el tema de crear un observatori de morositat, evidentment, avui tenim gent del sector, però jo els diria que potser haurien de parlar també amb Pimec, amb Cecot, amb Foment del Treball... Hi han organitzacions que ens diuen que no fa falta, que ja hi ha la Plataforma Multisectorial contra la Morositat. De contractació, en algun tema ens abstindrem o votarem «no, perquè són coses que ja es fan o hi han imprecisions. De l'oficina de supervisió, creiem que funciona millor actualment amb el format de direcció general. I finalment, per acabar, un darrer comentari. Com que el diputat Joan García, al qui li agraeixo el «talant amb el que hem negociat alguna esmena i alguna transacció..., també li volia recordar que, quan es fixa en determinades dades sobre les empreses, jo li diria que tingui en compte els informes de la Cambra de Comerç, que tingui en compte el que diu el Financial Times, que tinguin en compte el que diuen la majoria d'informes, que és que Catalunya lidera les exportacions, lidera el creixement del PIB, lidera la creació d'empreses, és una comunitat on es tanquen menys empreses que en altres comunitats autònomes; és una comunitat, és una regió que de cara als propers anys és una de les preferides de tot Europa per a la inversió. Aleshores, amb totes aquestes dades diuen el que diuen, què dirien si alguna d'aquestes dades no fos tan bona com és? Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Amat. A continuació té la paraula el senyor Sergio Santamaría, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Bueno, yo, en primer lugar, quiero comenzar felicitándonos por la reducción del paro durante el año 2016 en más de 541.000 personas. Es una muy buena noticia para Cataluña, es muy buena noticia para España, y eso demuestra que desde el Gobierno del Partido Popular estamos ayudando –insisto en la palabra: ayudando– a la creación de empleo ya por tercer año consecutivo. En cuanto a la moción que nos trae el Grupo Parlamentario de Ciudadanos, debo decirle, señor García, que no deja de ser una declaración necesaria, aunque algo extemporánea. Porque la situación económica ha variado, afortunadamente, mucho en lo que afecta a morosidad empresarial. Miren, de hecho, cuando la morosidad se mostraba con más virulencia que en la actualidad, nuestro grupo parlamentario presentó una proposición de ley de lucha contra la morosidad en el ámbito de la Generalitat. Era una propuesta ambiciosa y del todo punto procedente, destinada a embridar los incumplimientos sistemáticos de la Administración pública, y especialmente –y ahí está la adición que usted ha aceptado– los entes del sector público de la Generalitat. Efectivamente, en noviembre de 2016, la Generalitat pagaba con un retraso medio de treinta y dos días, aquí se ha dicho, mientras que el resto del sector público, cuarenta y siete y medio. Por eso entendemos que era necesaria su adición. En lo que me refería a la proposición de ley que planteamos en el año 2013, nuestra iniciativa no contó con el respaldo mayoritario de la cámara, y ello a pesar de que en ese momento –en ese momento– sí que se revelaba como especialmente idóneo contar con una disposición normativa de esa naturaleza. En cualquier caso, eso lo suplió el Gobierno de España en todo el ámbito nacional con la acción protectora que, de alguna forma, supuso el plan de pago a proveedores. Acabamos y sacamos las facturas de los cajones. Y también debo decir que no era mi intención hablar de él, pero dado que ha salido, hablaré de él, hablaré del FLA. Me parece sorprendente, cuando no alucinante, que se nos diga que el FLA no funciona. Más de 60.000 millones recibe Cataluña, ha recibido Cataluña, del FLA en los últimos años; es más del 30 por ciento del volumen del fondo. ¿Y todavía se quejan? Recuerden que la Generalitat de Cataluña no puede acudir a los mercados financieros a financiarse porque su bono recibe la catalogación de bono basura; por tanto, sean más ecuánimes en el análisis de la cuestión. En cualquier caso, vamos a respaldar, en relación a la moción, los ordinales 4, 5, 6 y 7, y defendemos la supresión del número 8 en tanto que nos parece que establecer un régimen sancionador que vaya más allá de las propias indemnizaciones que se contemplan en la Ley, la 15/2010, por la que se establecen medidas en la lucha contra la morosidad, es suficiente. En cuanto a la segunda parte de la moción, en relación a la contratación pública, hemos propuesto la eliminación de la posibilidad generalizada de fragmentar los contratos. ¿Y por qué en lotes, eh? ¿Por qué? Porque de todos es conocido que el uso indebido de esa práctica ha facilitado comportamientos deshonestos en el ámbito de la contratación pública. También quiero decirles –quiero decirles– que el clima económico ha variado mucho. Ha variado mucho porque realmente la crisis económica en buena medida la hemos dejado atrás, y lo digo claramente desde el punto de vista empresarial. Pero tampoco puedo olvidarme y debo decirle que estamos conociendo datos extremadamente preocupantes en relación a la creación de tejido empresarial en Cataluña. Hemos conocido que, en el año 2016, 802 empresas se fueron de Cataluña y 531 se instalaron aquí. Es decir, por cada tres empresas que se van, vienen dos aquí del resto de España. Por tanto, estamos perdiendo ese tejido. Tenemos un problema de deslocalización, señor conseller. Es un dato escalofriante que desde 2008 a 2016 haya habido una pérdida neta de 2.522 compañías, y además últimamente las que se marchan son significativamente más grandes y con más capacidad de facturación. Hay razones, por otra parte, que lo explican. Mire: la elevada fiscalidad –esa, esa que la CUP les impone–, la excesiva regulación que traba su actividad y, cómo no, la inestabilidad política e institucional que promueve el Gobierno de la Generalitat de Cataluña. La deslocalización se ve incrementada por la elevada inseguridad jurídica que provoca, por ejemplo, que pudiéramos quedarnos fuera del paraguas de la Unión Europea en caso de que prosperaran sus tesis separatistas, y máxime si así lo desean sus socios de la CUP, que acaban siempre llevándose el gato al agua. Por tanto, yo les pido [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que en este fenómeno eviten –eviten– correr, eviten precipitarse, no deben dar más pasos en la mala dirección. Esta carrera desenfrenada no nos conduce a ninguna parte, y los datos así lo revelan. Lo que pasa es que muchas veces la estadística, desde el ámbito de la Generalitat, se presenta de forma parcial, interesada y subjetiva, y eso le resta credibilidad. Y para un proceso como el que ustedes pretenden, lo que están demostrando es básicamente eso, falta de coherencia, falta de credibilidad. Y, sobre todo, están cometiendo verdaderos...
Senyor Santamaría, ha exhaurit el temps.
...–acabo–, verdaderos atropellos democráticos. Nada más. Muchísimas gracias.
Gràcies, senyor Santamaría. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bon dia, consellers, diputats, diputades, bé, doncs, Ciutadans ens presenta avui una moció que té un títol ambiciós, perquè parla de la competitivitat de l'empresa catalana i, realment, quan un entra a la moció no parlem, en general, de la competitivitat de l'empresa catalana perquè, si no, hi podríem trobar a faltar moltes coses, i amb això segur que el diputat Joan García, doncs, hi coincidirà, no? Perquè segurament hi trobaríem a faltar, doncs, parlar de la dimensió de l'empresa, de les dificultats o capacitats que han de tenir per poder exportar, per poder internacionalitzar-se, de les dificultats, també, doncs, per innovar, per invertir en innovació i, per tant, també ser més competitives amb els seus productes, serveis o processos i, evidentment, també podríem entrar a parlar de la qualitat de l'ocupació. I aprofito que el senyor Santamaría ha tret el titular que li anava bé per dir-li que si analitzem les dades d'ocupació també podríem veure..., ara UGT acaba de treure fa poca estona uns gràfics en els que apareix la diferència entre l'ocupació al quart trimestre del 2015 en comparació amb el quart trimestre del 2016 i queda clarament visible com augmenta l'ocupació en el sector serveis i baixa en el sector industrial. Això vol dir, per desgràcia, precarietat, perquè sabem que el sector serveis, bàsicament molt lligat al comerç i al turisme, són sectors que en aquests moments no estan contractant amb nivells de qualitat alts, sinó que hi ha molta precarietat, hi ha molta temporalitat, els sous són baixos... Per tant, ull: augmenta l'ocupació, però fixem-nos que quan analitzem els sectors augmenta en serveis i baixa en indústria. I si comparem el tercer i el quart trimestre del 2016, veiem com baixa el sector químic, per exemple, i puja l'hostaleria. És a dir, que hauríem d'anar amb compte i analitzar molt bé les dades. Perquè que augmenti l'ocupació, d'entrada, pot semblar positiu; però quan les analitzem, si resulta que estem destruint llocs de treball en el sector industrial, que és un sector, sabeu, que estabilitza, que té bons salaris i unes millors condicions, probablement no estem fent cap bé. Per tant, la moció no parla, diguem-ne, de la millora de la competitivitat de l'empresa catalana, sinó que jo crec que es centra –i el senyor diputat segur que hi estarà d'acord amb mi–, es centra molt en la relació de l'Administració amb l'empresa, no?, i com l'Administració ha d'intentar ser el millor exemple per no generar problemes a l'empresa catalana. I com? Des del punt de vista de la morositat, és a dir, des del punt de vista de la gestió del pagament de l'Administració cap a les empreses; també des del punt de vista de la contractació pública que fa la mateixa Administració, i després en aquella regulació que té capacitat amb relació, doncs, a la simplificació administrativa, llei amb la qual el Grup Socialista va ser molt i molt crític ara fa uns mesos, no? En tot cas, és veritat que la morositat és un problema. Però a mi també m'agradaria dir que és veritat que la Generalitat ha millorat els terminis de pagament, i crec que aquí els critiquem moltes vegades, però és veritat que en aquest sentit ha millorat d'una manera important i val a dir-ho. I també és veritat que l'instrument del FLA ha ajudat a que això sigui així. A nosaltres tampoc ens agrada el FLA com a instrument; creiem que té moltes mancances i molts dèficits, però en tot cas el tenim i ens ha ajudat, també, a poder millorar aquests terminis de pagament. La majoria de propostes que es plantegen en morositat volen millorar la transparència i la informació que donem a les empreses. També un element important, per nosaltres, que és el tema de les sancions, és a dir, que els puguem sancionar, i que també puguem informar les subcontractades, les empreses subcontractades, de quin és el pla de pagaments que tindran. Perquè és veritat que normalment són elles les que acaben tenint majors dificultats per als cobraments. I, per tant, la majoria dels temes que es toquen, doncs, a nosaltres ens semblen positius i hi votarem favorablement. Pel que fa als aspectes de contractació pública, molts d'ells és veritat que es tracten amb el decret que vam convalidar ara fa poc, i que sembla que vindrà una llei que ens permetrà aprofundir més i, per tant, estem d'acord amb tots ells. El que ens agradaria és que tot això pogués acabar incloent-se en aquesta llei i, per tant, la fem..., doncs, li donem més solidesa a aquest tema. I per tant, doncs, en general, excepte al punt 3, a la resta hi votarem favorablement. Em sembla que és una moció molt relacionada amb la relació de l'Administració amb les empreses, que és molt important perquè el sector públic genera molt negoci a les empreses. I per tant, doncs, el que hem d'intentar és que aquest negoci el doni a les micropimes, a les pimes i que ajudi, doncs, a que aquestes puguin tenir en l'Administració un client que sigui sòlid i que sigui fiable, no? I en aquest sentit, doncs, la majoria de propostes plantegen, són positives i van en aquesta línia. I, en tot cas, un altre dia podem parlar de la competitivitat de l'empresa catalana més enllà d'aquesta relació amb l'Administració pública. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Joan García.
Sí; gràcies, presidenta. Aniré per passos. Senyora Romero –està aquí–, hem parlat moltes vegades d'altres factors que influeixen evidentment en la competitivitat de l'empresa catalana. Creiem que aquests factors que hem dit, aquests tres, són molt importants, sobretot per a les pimes i per a les micropimes. Parlava també –i ens ho ha comentat el senyor Botran–, doncs, que hi ha una sèrie de dies, de morositat que, sobretot les grans empreses, estan molt per sobre del que té l'Administració; és cert. I per això nosaltres el que volem és que sigui l'Administració la que es relacioni, moltes vegades o de la forma més directa possible, amb les subcontractes. De fet, d'aquesta forma també responc al senyor Amat quan em deia que aquest punt, que és un dels punts més importants, un dels factors més importants que generen problemes al creixement de les empreses, doncs, no l'havíem tractat. El tractem i, de fet, parlem de notificar i de relacionar-nos directament amb aquestes subcontractes, de que precisament es pugui saber o puguin conèixer quan s'ha pagat a l'empresa contractada per a la qual estan treballant. I creiem que aquest punt era molt important. Jo, en general, volia donar les gràcies, doncs, per l'actitud més positiva de pràcticament tots els grups; crec que ha sigut important que sigui així. Però vostè, senyor Amat, ha comès aquest error que precisament nosaltres estem, doncs, dient que comet tothom. Ens ha parlat del canvi, que s'han passat de seixanta-sis dies a trenta-dos. Ens ha dit que l'Administració paga en trenta-dos dies; no és veritat, paga en seixanta-dos dies, perquè els trenta dies que diu la llei no s'incorpora en aquest informe que nosaltres volem canviar perquè, precisament, es pugui conèixer realment els seixanta-dos dies totals en els quals es paga. Amb això també hem de sumar, moltes vegades, no només els seixanta-dos dies que estem parlant, sinó també quan s'emet la factura, quan la rep l'Administració i quant temps es troba aquesta Administració amb aquesta factura, doncs, al calaix, amagada. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Siguem transparents, crec que és important. No em donarà temps per a res més; simplement, dir-los que jo crec que si vostès volen proclamar una república, doncs, crec que són capaços també de canviar un informe, no? Crec que ho podrien fer i no hi hauria cap problema per fer-ho, per tant, ens ha posat moltes dificultats per canviar aquest informe perquè hi ha un reial decret que li permet però no li permet... Bé, doncs, s'ha de ser una mica més valent també per l'empresa.
Senyor García...
Moltes gràcies.
...ha exhaurit el temps.
Gràcies, presidenta.
Gràcies, senyor García. [[Alguns aplaudiments. Pausa.]] Senyor Botran, per què em demana la paraula?
Per votació separada dels punts 7, 8 i 15. [[Pausa.]]
Senyor Fernández, per què em demana la paraula?
Sí, per demanar votació separada dels punts 2, 3, 8, 9, 10, 11 i 12. [[Pausa.]] I... Ho té? [[Pausa.]] Sí, i després, el 6... No el 16 bis. No, 6 bis. [[Veus de fons.]] D'acord. El 6 bis.
6 bis? [[Pausa.]] Senyora Rovira, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada, i atès que tenim molts punts per demanar-ne votació separada ens plantejàvem demanar votació separada dels disset punts que té la moció.
Dels disset punts?
Sí. Si no, li canto els que en volem votació diferenciada. Sí?
A veure, canti, i després veurem si ens surt a compte.
Canto –canto.
Perquè també tenim altres peticions.
Som-hi. Els punts 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 10, 11, 15 i bingo.
S'ha demanat votació separada dels punts 1, 2, 3, 4, 5, 6, 6 bis, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 15 i 20. I, és clar..., no es poden votar junts, no els podem agrupar? [[Pausa.]] No. Doncs fem aquesta votació i després la resta de la moció, que no sé si seran dos o tres punts, però... [[Veus de fons. Marta Rovira i Vergés demana per parlar.]] Senyora Rovira.
Tenim una confusió, perquè crec que no hi ha el punt 20. Deu ser el 16, l'últim.
Sí.
D'acord.
D'acord, comencem. Comencem votant el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat aprovat per 71 vots a favor i 61 abstencions. A continuació, votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha estat rebutjat per 61 vots a favor, 71 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha estat rebutjat per 35 vots a favor, 71 en contra i 26 abstencions. A continuació, votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha estat aprovat per 71 vots a favor, cap en contra i 61 abstencions. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha estat aprovat per 71 vots a favor, cap en contra i 60 abstencions. A continuació, votarem el punt número 6 bis. Comença la votació. El punt número 6 bis ha estat aprovat per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 6. Comença la votació. El punt número 6 ha estat aprovat per 71 vots a favor, cap en contra i 61 abstencions. A continuació, votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha estat rebutjat per 61 vots a favor, 71 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 8. Comença la votació. El punt número 8 ha estat rebutjat per 47 vots a favor, 81 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 9. Comença la votació. El punt número 9 ha estat aprovat per 121 vots a favor, 10 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 ha estat rebutjat per 61 vots a favor, 71 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 11. Comença la votació. Al punt número 11 hi ha un empat: 61 vots a favor, 61 en contra i 10 abstencions. En tot cas, ja saben que en aquest cas hem de repetir la votació. Per tant, tornem a sotmetre a votació el punt número 11. Comença la votació. Hi torna a haver un empat: 60 vots a favor, 60 en contra i 10 abstencions. És diferent. En tot cas, ara el que farem serà cridar a votació d'acord amb el Reglament. Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
No, per demanar un parell de minuts, i si fem això del Reglament per parlar-ho, a veure si podem, eh?
D'acord.
Gràcies. [[Veus de fons.]]
D'acord amb el Reglament, hem de deixar un parell de minuts. Hem de deixar un temps, s'ha de cridar a votació i es torna a votar. [[Pausa llarga.]] Repetim la votació. Ja saben que si hi ha un empat el punt decau. Per tant, tornem a sotmetre a votació el punt número 11. Comença la votació. Doncs el punt número 11 s'ha aprovat per 62 vots a favor, 61 en contra i 9 abstencions. [[Aplaudiments.]] Continuem. Votem el punt número 12. Comença la votació. [[Veus de fons.]] Votem el punt número 12. El punt número 12 ha estat aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 15. Comença la votació. El punt número 15 ha estat rebutjat per 62 vots a favor, 69 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre la competitivitat de l'empresa catalana ha estat aprovada per 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments. Veus de fons.]] Hi ha hagut un error? [[Pausa. Veus de fons.]] D'acord, ho direm, ho direm als serveis tècnics. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les retribucions públiques]] [[302-00099/11]] El dissetè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les retribucions públiques, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor David Mejía. [[Pausa.]] Si us plau, silenci, que hem de continuar la sessió.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellera, membres sindicals, bon dia. Presentem aquesta moció subsegüent a la interpel·lació que vàrem fer en l'últim Ple, amb uns objectius molt clars i molt concrets. Ja que la consellera, en el seu torn de paraula en el Ple passat, no va contestar moltes de les preguntes que li vàrem fer i no ens va donar la seva opinió com a responsable del departament que és, d'entre altres coses, per exemple, dels sous abusius d'alguns alts càrrecs i directius, utilitzant com sempre el comodí que tenen de Madrid, és a dir, el de tirar pilotes fora, hem volgut i hem intentat plasmar en aquesta moció uns punts molt concrets i clarificadors per poder revertir el que creiem que no es fa bé per part del Govern de la Generalitat. En primer lloc, i principalment, el que volem és restablir els drets que es van treure als funcionaris i que aquests encara a dia d'avui no han recuperat. Per això, demanem que en un període de temps concret es pugui fer una calendarització de la devolució de les pagues del 2013 i del 2014. Alhora, també volem intentar reduir les taxes d'interinitat i que aquestes siguin les mateixes en tots els àmbits de la funció pública, i evitar les desigualtats que existeixen actualment. En aquest sentit, també demanarem la calendarització de les corresponents ofertes d'ocupació pública. En segon lloc, volem que es redueixi el nombre d'alts càrrecs i personal de confiança. No entenem com en les èpoques tan complicades com les que viuen tots els catalans siguin capaços d'augmentar els alts càrrecs un 9 per cent i els directius un 13 per cent. I vull tornar a recordar, perquè crec que els catalans es mereixen conèixer quines són les dades concretes, el cas escandalós del gerent del Consorci del Port de Mataró i Portbou, que cobra 169.000 euros. De veritat, vostès ho troben normal? No tenen res a dir sobre això? Doncs, aquest és un dels molts exemples que podríem posar. Però ens alegrem d'una cosa. Ens alegrem que la consellera, en el passat Ple, reconegués que l'augment era conseqüència de la seva ruta separatista. En concret, i llegeixo literalment, la consellera va dir: «Aquest Govern es creu el procés que té entre mans i, per tant, lògicament, hem de respondre. I requerim les persones necessàries per dur-ho a terme. Per tant, cregui que aquest increment de l'11 per cent no és desmesurat per al que tenim al davant. Per fi vostès comencen a reconèixer que la independència s'està subvencionant a costa de tots els catalans; per fi assumeixen que el seu procés separatista és el que crea despesa, és el que crea clientelisme i és el que crea amiguismes. Tenim més alts càrrecs, tenim més vividors del procés, però tenim menys benestar social. Doncs, saben què els diem? Que nosaltres volem fer justament el contrari. Nosaltres volem més benestar social per als catalans i menys alts càrrecs, volem més polítiques socials i menys processisme. Insisteixo en la idea que els vaig traslladar: com poden dir que aquests són els pressupostos més socials de la història i més després de reconèixer que el procés els genera totes aquestes despeses? I, en tercer lloc, i relacionat amb el punt expressat anteriorment. Sol·licitem al Govern que presenti en els propers mesos un projecte de llei en el que es pugui fixar una taula salarial dels alts càrrecs adequada a les seves responsabilitats. Amb això el que aconseguirem és que no hi hagi aquesta dispersió i desequilibris de salaris que ningú entén. Ningú, o quasi ningú, perquè alguns em sembla que ho entenen molt bé. En conclusió, des de Ciutadans el que volem és adequar la realitat social que viu la societat catalana a la realitat de les persones que dirigeixen les diferents institucions dependents de la Generalitat. I per això hem d'acabar amb el capitalisme d'amiguets, amb el clientelisme i amb els vividors de la partitocràcia. Però, per sobre de tot, i ja per dignitat democràtica, el que s'ha d'acabar és que la consellera vegi normal i necessari que els funcionaris agafin festa per acompanyar el senyor Mas al jutjat. [[Alguns aplaudiments.]] Saben el que hauria de ser normal? Que els funcionaris cobressin a temps i que no se'ls prenguin els drets adquirits i puguin fer la seva feina sense coaccions polítiques, que és el que vostès estan fent. Dit això, aprofitaré després el torn de les esmenes per aclarir una sèrie de qüestions, sobretot del punt 3. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Mejía. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Miri, com que portem dues mocions seguides de caràcter laboral, estic convençut que la presidenta em deixarà començar aquesta una mica diferent: «Muy despaciosamente hay que nombraros. / Muy despaciosamente / para llenar de orden la magnitud de Enero, / como quien reconoce en las palabras / la contención civil de la barbarie. / Muy despaciosamente / exponerse al talud de la memoria, / a la hostil intemperie del recuerdo, / acorralar los años del silencio / con la luz de sus nombres, / empujarlos con una mano amiga / muy despaciosamente. / Muy despaciosamente hay que nombraros: / Luis Javier, Serafín, / Javier Sauquillo, Enrique, / Ángel y también Lola, / Miguel, Luis y Alejandro; / porque sólo así el mundo / adquiere su armonía: / Muy despaciosamente. És un poema de Raúl Cordero, en memòria dels cinc advocats laboralistes morts a Atocha i els seus companys ferits. [[Aplaudiments.]] Crec que està dedicat als desmemoriats, als que han oblidat o als que potser mai han sabut que no fa tant de temps lluitar per la llibertat i pels drets de les persones treballadores podia costar la vida, i que el sindicalisme ha existit, i que segueix existint, i que res comença de nou, i que res ens ha estat regalat, i que qui perd els orígens per la identitat. I ara anem per les coses menors, que és la moció que ens ocupa, i ja em disculpareu. Mirin, la seva moció..., hi ha tres parts definides. La primera, em sap greu dir-l'hi, però és la seva propaganda habitual amb relació a la despesa inútil de l'Administració pública que sempre fan, i que en aquest cas ho centren, sobretot, en el tema dels alts càrrecs i els càrrecs de confiança. Vostès saben que és la xocolata del lloro i no per repetir-ho més serà més cert, només intoxicarem una miqueta més. A veure, que hi ha d'haver només els alts càrrecs necessaris i prou amb una assignació de tasques concretes? D'acord. Que han de cobrar uns sous dignes però de cap manera uns salaris desmesurats? També d'acord. Que els càrrecs de confiança han de ser el menor nombre possible també en tasques assignades i que cal buscar-los, sobretot, des dels funcionaris públics i no posar l'amic de torn? També d'acord. Però, si el que volem aconseguir és això i no només dir que ho volem aconseguir per quedar bé amb la nostra clientela, ho hem de fer bé. Mirin, vostès diuen: «Reduir un 10 per cent els alts càrrecs. Bé, des de quan? Fins a on? En quins organismes? Perquè, és clar, el Govern dirà: «Escoltin, mirin les xifres: des del 2011 ençà s'han reduït un 11 per cent. Home, clar, per això el que li he fet –i no m'ho ha acceptat– és presentar-li esmenes en aquests dos punts, que el que fan és concretar un pla per definir i per reassignar les tasques que han de fer, i anar tendint progressivament, sense posar una xifra sinó aquella que sigui necessària en funció de les tasques que s'han de fer, anar tendint, dic, a la progressiva disminució d'aquestes figures, però a partir de les quantitats presentades pel mateix Govern en els pressupostos del 2017. Per tant, ja li dic d'entrada que en aquests dos primers punts que vostès parlen d'aquestes dues qüestions demanarem votació separada. I, miri, la segona part que vostès fan és amb referència a les condicions de treball del personal de l'Administració. I això té relació amb el que hem parlat abans, que és el sindicalisme. Miri, vostès fixen una sèrie de condicions que el Govern ha d'impulsar. És clar, s'han oblidat d'una cosa que és bàsica, que és la negociació col·lectiva. El Govern no ha de fixar condicions, ni que siguin bones, allà on existeix un marc de negociació. I, per tant, és una qüestió conceptual. Per això li he presentat esmenes i per això hem arribat a una certa transacció només en aquest sentit: que es concreti allò que s'acordi a la mesa de negociació i que algunes xifres, que vostè les posa, que siguin les xifres coincidents amb allò que són els sindicats que estan a la mesa sectorial, els que estan negociant, com per exemple el tema del 8 per cent, que vostès ja apugen fins al 10. I la tercera part és demanar al Govern que presenti un projecte de llei d'ordenació de les retribucions dels alts càrrecs. No ens sembla malament que s'ordenin, que es regulin criteris generals, tant de l'existència, com dels objectius, com de les retribucions dels alts càrrecs. Si aquesta proposta va en aquesta direcció a nosaltres ja ens semblarà bé. Per tant, en resum, només demanarem la votació separada dels punts 1 i 2. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Vidal. A continuació, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bon dia de nou. Consellera, diputats, diputades, bé, doncs, aquesta és una moció que ens agradaria que no hagués de venir a aquest Ple, bàsicament perquè moltes de les coses que es demanen ja han estat aprovades en aquest Parlament, han estat aprovades en aquest Ple, moltes d'elles en el Ple de fa tot just un any, el 20 de gener del 2016, i, per tant, si el Govern fes la seva feina probablement no hauríem de ser aquí. Però, vaja, tampoc és la primera vegada ni amb el primer tema que ens trobem que el Govern no compleix, i, per tant, els grups de l'oposició intentem tornar-los a comprometre perquè d'alguna manera compleixin allò que aprova la majoria d'aquest Parlament. Mirin, en el punt 1 i 2 nosaltres hem fet alguna esmena. Em sembla que s'ha de parlar d'una manera molt seriosa sobre els càrrecs de confiança i els alts càrrecs, perquè no hi hagi un sobredimensionament d'aquests, perquè tinguin molt clares quines són les seves funcions, perquè sapiguem què és el que fan, perquè tinguem clar quines són les seves retribucions, els seus complements, i, per tant, aquí, doncs, és veritat que hem d'anar amb compte amb la demagògia, però també val a dir que hi ha una llei aprovada, o hi han alguns elements en una llei aprovada arran d'una esmena d'Esquerra Republicana, l'anterior legislatura, que demanava que cap alt càrrec cobrés més que un conseller. I és veritat, com deia el senyor Mejía, que hi han alts càrrecs en aquests moments al Govern de la Generalitat que cobren més que un conseller. Per tant, no és que ho diguem nosaltres, és que vostès no compleixen una llei que van aprovar alguns grups que avui, doncs, donen suport al Govern, no? Per tant, la demagògia no és que la fem, és que demanem que es compleixin les lleis. I, en tot cas, el que caldria és un..., és veritat, un debat més assossegat sobre aquest tema i poder-ne parlar amb molta més calma. Miri, després nosaltres fem algunes esmenes en aquesta moció, primer, perquè nosaltres creiem que és molt important tenir clar que qui ha de negociar les condicions i els drets suspesos són els sindicats, i tenen una funció molt clara, la negociació és seva i està en una taula, i és la Mesa General de la Funció Pública, i, per tant, nosaltres hem fet esmenes perquè instem la mesa a arribar a uns acords amb el Govern. Creiem que és així com ha de ser i nosaltres no hauríem d'interferir en aquesta negociació. És veritat que en la moció que es va aprovar el 20 de gener de 2016 marcàvem alguns elements, i aquests s'han d'anar desenvolupant, però al ritme que es consideri i que puguin acordar els sindicats amb el Govern. Aquí es posa una data límit, bé, que..., en una certa transacció que s'ha fet; nosaltres creiem que és millor no posar dates límit perquè acabem condicionant les negociacions. Però, en tot cas, la votarem favorablement, perquè el que cal és que la Mesa General de la Funció Pública es convoqui i es comenci a negociar. I dic que «es convoqui perquè la part social de la mesa va enviar una carta perquè es convoqués aquesta Mesa General de la Funció Pública el 12 de gener i no hi ha convocatòria. És increïble –és increïble– que el Govern no s'assegui a parlar amb els sindicats, no comenci a avançar en aquells drets suspesos que encara no ha començat, doncs, ha desenvolupar, a millorar. I podríem parlar-ne de molts: des de les IT, des del Fons d'acció social, les borses de treball. Molts elements que apareixen en aquesta moció. Sincerament, no entenem que el Govern no s'assegui i no intenti acordar algunes coses i anar millorant. I em dirà: «No, hi han uns grups de treball. Bé, miri, és que aquest grups de treball tampoc avancen, i els grups de treball és només dilatar la solució i dilatar les respostes. I això, de veritat, és impresentable un any després. L'únic que vostès han complert és la part de la paga que els tocava del 2012, tenint en compte que totes les comunitats autònomes d'Espanya ja han cobrat el cent per cent d'aquesta paga –si no són el cent per cent, el 90 per cent de les comunitats. Per tant, sempre anem enrere, nosaltres, sempre anem enrere. No, i a més a més, han cobrat molt més del que nosaltres hem pagat. Per tant, sempre anem enrere amb això. I és veritat que moltes vegades que s'apel·la als empleats públics i als funcionaris públics..., potser hauríem també de ser conseqüents amb aquestes apel·lacions que fem i tractar-los bé. Intentar millorar les seves condicions laborals i retornar-los aquells drets que es van suspendre. L'únic que demanem és que seiem i negociem, perquè hi han alguns drets suspesos que tampoc valen tants recursos, que tampoc són cents, centenars de milions d'euros. Que ara ens dirà que, clar, que pagar la paga del 2012, doncs, són centenars de... Bé, perfecte; ja ho sabem, per això hem dit: «Fem un calendari, i a poc a poc. Però és que hi han altres coses, més enllà de les pagues, i això és una cosa que nosaltres no acabem d'entendre. Per què no es convoca aquesta mesa? Una de les nostres esmenes també va en aquesta línia: que es convoqui abans de set dies a comptar des d'avui, que s'aprovarà aquesta moció –esperem–, la convocatòria d'aquesta Mesa General de la Funció Pública, i avançar en aquesta negociació, i deixar-nos de dilacions, com els grups de treball, que no ens porten cap solució ni cap resposta, i ho podem veure, un any després estem gairebé allà mateix. Hem fet alguna altra esmena lligada als aspectes de les taxes d'interinitat, perquè hi ha moltes interinitats... Bé, parlen vostès d'alguns cossos, nosaltres creiem que també calia incloure-hi els agents rurals i el personal de presons, que també les tenen i també són personal molt delicat i amb unes característiques molt especials, i, per tant, doncs, els hem volgut incloure aquí. Però, ho repetim, aprovarem aquesta moció, però el que cal aquí és que es senti interpel·lat el Govern; es senti interpel·lat el Govern a seure, a negociar i a avançar, i a retornar alguns drets suspesos, aquells que no valen centenars de milions d'euros, i els que valen centenars de milions d'euros, doncs, a poc a poc, ja ho entenem. Però, home, tinguin vostès l'actitud i la voluntat de negociar, que no la tenen. I em sap greu, consellera Borràs, però no la tenen. I si no, doncs, tenim els sindicats que ens ho van dir fa deu dies davant de la plaça Sant Jaume entregant cartes al president del Govern i entregant cartes a la consellera, i encara, doncs, no han tingut ni una resposta. Per tant, una mica més de diàleg i una mica més de voluntat. Gràcies.
Gràcies, senyora Romero. A continuació té la paraula la senyora María José García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Bueno, quiero dar la bienvenida a los representantes sindicales que nos acompañan. Señoras y señores diputados, consellera, más allá de si son ciertas las cifras del diputado de Ciutadans o de las respuestas un poco incompletas y un poco inconexas de la consellera en la interpelación, hay varios hechos que hay que tener en cuenta para contextualizar el debate; hechos ciertos que nos permitan hacer propuestas correctas y realistas. Primero. Es cierto que el sector público catalán es el más pesado, caro y duplicado de España. Con cifras oficiales del Ministerio de Hacienda y Administraciones Públicas, Cataluña, con 393 entes, lidera el ranking, seguido de Andalucía, con 331, y Madrid, con 157. Mantener todos estos entes nos cuesta a los catalanes unos 4.000 millones al año. Y podríamos prescindir de muchos que solo sirven para mantener la ilusión del estado que no somos. Segundo. Es cierto que los sueldos de los altos cargos en estos entes son muy elevados. Nosotros lo hemos denunciado en otras ocasiones, y está feo señalar, pero no hay más que consultar el portal de presupuestos en la web de la Generalitat, ente a ente, para comprobarlo. Tercero. También es cierto que los funcionarios catalanes que dependen de la Generalitat han sufrido con estoicidad recortes y tensiones laborales sin precedentes y sin comparación en toda España. Cuarto. Sabemos que los representantes sindicales presentes en la Mesa de la Función Pública están preocupados e insatisfechos con la Generalitat y denuncian su falta de voluntad negociadora. Quinto. Finalmente resulta triste admitir que la respuesta del Govern, a través de la consellera, no está a la altura. Está haciendo oposición al Gobierno de España desde el Parlament de Catalunya, lo que solo demuestra su falta de argumentos convincentes, y lo está haciendo todo en una negociación que ella sabe perfectamente que ella misma tiene boicoteada. Y es que, en contra de la Resolución 7/XI y del acuerdo de la Mesa del 9 de junio, la consellera Borràs ha resuelto no convocar la mesa general, convocatoria pendiente desde el 28 de noviembre pasado. Ante tal arbitrariedad, el 17 de enero los sindicatos pidieron por escrito amparo al presidente del Parlament, y aquí están las pruebas, aquí están todas las cartas. [[L'oradora mostra uns fulls a la cambra.]] Por tanto, más allá de que cada uno debería hacer política en el parlament en el que se sienta más cómodo, en el Congreso o aquí, pero sobre todo lo que debería hacer cada uno es cumplir con sus obligaciones con Cataluña, nuestra responsabilidad hoy aquí es desencallar y agilizar estas negociaciones, para dar respuesta a los casi doscientos mil catalanes que dependen de la Generalitat. Los funcionarios catalanes de la Generalitat han sufrido la crisis como mínimo tres veces más que los demás funcionarios catalanes o españoles en general. Ya saben: tres pagas recortadas en tres años, además de otros derechos perdidos. Pero es que a la hora de devolver la paga del 12, la Generalitat es la que más tardó o está tardando tanto en negociar como en devolverla, y eso que hay un real decreto que la obliga. Y de la devolución de las pagas del 13 y del 14, como no hay real decreto, porque no se recortaron en otras partes de España, pues, así estamos, a la espera de que la Generalitat se digne a plantear o aceptar alguna propuesta. Pues bien, a la vista de esta estrategia dilatoria y opaca de la Generalitat, de su falta de voluntad negociadora, nosotros planteamos hoy como enmienda una propuesta de acuerdo, la misma que hemos registrado como enmienda a los presupuestos del 17 y que cuenta con el respaldo de los sindicatos presentes en la Mesa de Función Pública: que en 2017 se devuelva un tercio de la paga del 13; en 2018, los dos tercios restantes, y que en 2019 se devuelva el cien por cien de la paga del 14. Lamentamos que este punto no haya sido aceptado por los demás grupos de la oposición, aunque sea una petición directa de Comisiones, UGT e IAC. La verdad es que no lo entendemos, pero aun así apoyaremos la transacción final, que lo fía todo a una fecha límite de retorno en el 2019. También hemos planteado otras enmiendas que también apoyan los sindicatos, que también tenemos como enmiendas a los presupuestos, para empezar a concretar y a votar cuestiones para intentar orientar la negociación de la mesa en una dirección que creemos más justa: que se recupere la plantilla anterior al 2012, con una oferta plurianual suficiente de empleo público reduciendo la precariedad al 8 por ciento; que se dé estabilidad laboral al personal interino; que se garanticen iguales derechos al personal interino o laboral temporal; que se garanticen sustituciones desde el primer día en puestos de atención directa al ciudadano; que se recupere el cien por cien por incapacidad temporal desde 1 de enero del 17; que se recupere el Fondo de acción social, el 60 por ciento en el 17 y el cien por cien en el 2018; que se devuelva a los trabajadores del ICS el derecho a treinta horas por indisposición sin incapacidad temporal, lo que representa una discriminación que se está manteniendo; que se recuperen las horas lectivas de los docentes, la reducción también de dos horas para mayores de cincuenta y cinco años, y que se retire la aplicación del decreto de plantillas, rechazado por todos los sindicatos y la mayoría de los docentes. Agradecemos que todas estas enmiendas hayan sido aceptadas por el Grupo de Ciudadanos. Y finalmente también pedimos –también se nos ha aceptado– que el Parlament obligue a la consellera a convocar la mesa general antes del próximo 3 de febrero, la semana que viene, para que se puedan firmar acuerdos definitivos antes de acabar marzo del 17; acuerdos justos que den respuesta, en la línea que proponemos con nuestras enmiendas de acuerdo con los sindicatos, a la situación tensionada y decepcionada de nuestros funcionarios, que tienen derecho a poder confiar en su administración, si es que esta se empieza a comportar con ellos como corresponde. Presidenta, pedimos votación separada del punto 4.a. Muchas gracias, presidenta, consellera, señoras y señores diputados.
Gràcies, senyora García. A continuació té la paraula el senyor Sergi Sabrià, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Presidenta, diputats, bé, deixeu-me començar, com sempre en aquests casos, fent un reconeixement a la tasca del treballador públic, a la tasca important que fan, i també a la paciència que han tingut. Hem de reconèixer –i ho hem de fer una vegada més– que han patit, potser més que ningú en aquest cas, els ajustos en aquesta etapa tan difícil i que els hem demanat moltíssims, moltíssims esforços. Deixin-me agrair el to d'algunes de les intervencions. Crec que amb en Marc estem molt d'acord en molts dels aspectes que ha posat sobre la taula; que a la senyora Romero, doncs, jo li agraeixo que quan surti parli de seure, de negociar, d'avançar, d'anar a poc a poc... Però alhora dir-los que el que posen sobre la taula i el que entenc que votaran no té res a veure amb el que estan posant aquí, que és demanar més esforç de treball a la mesa, sinó que el que estan fent aquí en realitat és una esmena encoberta als pressupostos, que són pràcticament 700 milions per a aquest any, 1.500 pel que fa a les pagues en dos anys i mig i gairebé 2.500, diria jo, si comptem també l'oferta de treballadors públics que posa sobre la taula. Per tant, molt bé el tarannà, molt bé que ens entenguem, molt bé –molt bé– que hi hagi reunió el dia 2 de..., per tant, la setmana que ve, i em sembla que els companys dels sindicats que són ara aquí i que els agraeixo que hi siguin, també la secretària general, s'han citat finalment per al dia 2. I, per tant, esperem que això sigui una mostra de la voluntat de dialogar, de continuar treballant, d'arribar a acords. A nosaltres ens sembla que la funció pública en general no es mereix gaire aquesta moció que es presenta avui aquí. Per què? Perquè la mostra de que aquestes retallades es volen revertir, jo crec que l'hem fet moltíssimes vegades: hem pogut arribar a acords, n'hem tingut les primeres mostres... Per tant, allò que vostès sempre deien que mai passaria, és una evidència que està passant. I, quan es troben en aquesta situació en què veuen que s'avança, que el retorn es comença a fer realitat, el que plantegen és dir: «Doncs, escolti, ara ho volem avui, ara mateix, de manera immediata. I això és el que és impossible. Ja no són paraules meves; agraeixo molt, doncs, a la companya Romero que ho posés sobre la taula i que ho expliqués tan bé com ho ha explicat, que potser algú ho entendrà millor..., que no pas jo. Fan una esmena per la porta del darrere al pressupost i ens diuen que hem d'apujar-lo, però en cap cas posen sobre la taula a partir de quines baixes ho podríem fer. Què fem? No posem sobre la taula els set mil llocs de treball que tenim pensats per a l'any que ve? Em sembla que no, que aquesta és una oportunitat boníssima. Renunciem a l'acord per tenir més professorat? Jo crec que tampoc. Per tant, jo crec que el que hem de fer, sobretot, i és el que tothom ha reiterat, és treballar junts, continuar dialogant en l'àmbit de la mesa; «apretem, els diputats, tots junts, al Govern, li demanem que continuï parlant, que s'asseguin tantes vegades com faci falta, però tampoc substituïm la concertació social, que a qui li toca fer la feina que la faci. Posem en valor també –i no em donarà temps a fer un repàs punt a punt–, i aquí també se n'ha parlat, per tant, la reducció que hi ha hagut en els darrers anys: si ho mirem, doncs, en perspectiva, avui hi ha un 10 per cent menys d'alts càrrecs dels que hi havia. I, per tant, el que vostès plantegen en el seu punt número 1 en realitat ja es compleix. Pensem en altres coses; nosaltres també hi estarem a sobre. Veurem si Ciutadans, que té un paper tan important, és exigent ara amb els alts càrrecs del Ministeri de Cultura, aquells que en realitat no tenen cap funció i que segur que vostès treballaran cada setmana perquè desapareguin de pressa. Jo insisteixo en el tema de la concertació social. No usurpem el seu espai de treball, siguem exigents des d'aquí. Animem els sindicats a fer la feina. Animem el departament a posar les eines per fer-ho..., no el departament, sinó els departaments implicats. Ens sembla que el que va passar el 20 de gener de 2016, encara que algú hi vulgui treure valor, és important, perquè el que van fer és traslladar a la mesa aconseguir acords, i ho van fer. I, per tant, hem avançat en LEBEP, en els dies d'assumptes personals per antiguitat, en els dies de vacances, en la paga extra de 2012, que és prou important. Insisteixo en el punt 4, quan demanen més estabilitat: aquest any surten set mil places a concurs. Només un petit apunt molt breu per a Ciutadans: set mil places és el límit que permet l'Estat, i vostès ens demanen que ens ho saltem. Ens sembla que aquí patinen fort si ens demanen que ens saltem la llei. És la llei espanyola qui no permet anar més enllà. Per tant, nosaltres li demanem un pèl de temps, diríem; esperin fins a la república, i tindrem els recursos i, a més a més, la llei no els haurà de preocupar. Però posin els set mil llocs en valor, hi ha molta gent que els està esperant. És una oportunitat...
Senyor Sabrià...
...que no hem tingut durant...
...ha exhaurit el temps.
...molts anys. Aviat tindrem calendari, tan aviat com tinguem pressupost. Moltes gràcies.
A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Diputats, diputades, consellera –presidenta, gràcies–, intentaré posicionar el nostre grup no en funció de les paraules que ha dit el que presenta la moció, perquè soc independentista, som anticapitalisme, i no d'amiguets, sinó de qualsevol tipus; no en coneixem d'altre. El capitalisme, per nosaltres, és un i dolent. Bé, pel nostre grup comença a resultar una mica..., anava a dir «molest o «emprenyador –i perdoneu per l'expressió, si és que es pot dir– que en un tema en el que tots els grups sembla que estiguem d'acord –tots estem a favor dels drets dels treballadors, dels funcionaris de la funció pública–, doncs, això no es concreti o no es pugui concretar d'alguna manera amb una acció governamental que posi en solfa aquesta suposada unanimitat i que cristal·litzi d'alguna manera eficient, eh?, en la presa de decisions del Govern. Són moltes les mocions –ho deia abans el company de Catalunya Sí que es Pot– i els cops que tractem el tema. Segurament també hi ajuda el fet de que, com que paguem amb comptagotes, cada vegada que cau la gota hàgim de parlar de com ho farem, no? Però el tema i el problema crec que són prou coneguts. Estem parlant o tractant un tema que afecta un col·lectiu nombrós de treballadores i de treballadors, amb molta incidència social i amb unes polítiques governamentals davant les quals ens hem de saber posicionar, donades les altes repercussions pressupostàries que el tema té. D'aquesta manera és fàcil, doncs, veure com propostes fetes a través de mocions ens situïn per sobre de les mateixes reivindicacions que a vegades es tracten a les meses de la negociació col·lectiva. I això, molt lluny de ser un privilegi per al sector públic, per nosaltres sovint, creiem, actua com un fet negatiu, en la mesura que queda o posa en evidència la fragilitat amb què poden ser instrumentalitzades les legítimes reivindicacions de les treballadores i treballadors de la funció pública. No ho dic com a retret a ningú; allà cadascú com ho instrumentalitzi i cada grup com ho vulgui fer. Però és significatiu el que deia, que algunes propostes vagin més enllà inclús del que es tracta en les meses de negociació. Alta sensibilitat sindicalista per part d'alguns grups presents a la cambra? No –no. No ens enganyem, no hi ha alta sensibilitat sindicalista, i no enganyem tampoc a ningú: donar suport a la junta a reclamacions dels treballadors de la funció pública passa per reforçar la negociació, com s'ha dit aquí, la negociació col·lectiva, entre d'altres, per concretar un compromís del Govern, com s'ha dit aquí també, i per concretar canvis pressupostaris, com s'ha dit aquí també. I això no va de veure com podem deixar amb el cul enlaire un o altre grup amb referència als pressupostos. Aquest és un objectiu que pot ser legítim en determinades circumstàncies, però que davant la negociació col·lectiva el que fa, creiem, és afeblir, precisament, la capacitat de negociació a la recerca dels acords que es puguin reflectir en partides concretes en els pressupostos i d'acord amb la resolució, que també se n'ha fet esment aquí, aprovada el gener passat, eh?, per aquest Parlament, amb el qual, pensem, el Govern s'ha de sentir compromès. Des de la CUP defensem i donem suport a la recuperació del poder adquisitiu i als pagaments pendents de les pagues extres corresponents al 2013 i 2014. Penso que no vaig errat en dir que tots els grups parlamentaris han expressat el suport a que es facin efectives aquestes pagues, i que això, precisament, i ho torno a repetir, ha de sortir a través de l'acord en la negociació col·lectiva. Hem deixat palès altres vegades per part del nostre grup que pensem que el debat de les polítiques retributives cal fer-lo en un marc general que permeti també fixar topall de màxims i, de l'altra, de mínims en el salari o pagues que gestioni l'Administració, amb l'objectiu d'escurçar la desproporció existent en els sous més alts i els més baixos, i que aquesta diferència es redueixi de manera dràstica. De fet, en les esmenes presentades pel nostre grup, fem una proposta de redistribució i proporcionalitat en les retribucions dels alts càrrecs i els treballadors eventuals. Concretament proposem la reducció del 19 per cent de les retribucions complementàries dels alts càrrecs. I aquesta proposta, que alguns ja interpreten malèvolament, eh?, per la CUP és clara: la defensa del poder adquisitiu dels treballadors de l'Administració pública no pot encobrir la desproporció existent entre els sous més alts i els més baixos, com tampoc retribucions desproporcionades, i menys, inclús, no justificades. I tot i la proposta de pressupostos, també observem increments; nosaltres observem increments d'alts càrrecs. També presentem una esmena que aposta perquè s'acabi amb la interinitat del personal funcionari interí [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] o del personal laboral temporal –perdona, ja acabo–, i serà en funció d'aquestes voluntats expressades reiteradament des d'aquesta tribuna i des de comissió al respecte del que avui tractem, que nosaltres donarem suport o ens abstindrem en els punts de la vostra moció. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Garriga. A continuació té la paraula el senyor David Mejía per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, m'agradaria agrair la voluntat que han tingut tots els interlocutors dels diferents grups parlamentaris: el senyor Vidal, la senyora Romero, la senyora Cuevas; també el senyor Sabrià i el senyor Garriga. La veritat és que hem intentat transaccionar la majoria de punts per tal de fer un millor text possible i crec que així ha estat; en alguns punts ens ha costat més, en d'altres menys, en d'altres no hem pogut arribar a acords, però jo crec que la voluntat hi ha estat. També hem intentat plasmar les reivindicacions que han expressat els diferents sindicats, no només el nostre grup sinó també la resta de grups. I, en definitiva, crec que quedarà un text millor del que s'havia presentat inicialment. Deia el senyor Sabrià que fóssim exigents. No es preocupi; ho serem, d'exigents. De fet, no és que ho serem, és que ja ho som, d'exigents, i ho seguirem sent. Respecte al tema de les transaccions i dels punts, el punt 1 i 2, que feia referència el senyor Vidal, bé, nosaltres creiem que ja és correcte com estan. Entenem la seva postura, però hem decidit, creiem que ja està bé com s'ha definit finalment. Respecte al punt 3, que és el que hi ha hagut més diferències fins a última hora, jo crec que tots els grups han rebut l'última versió. En tot cas, jo crec que al final podrem arribar a aquest acord. En definitiva, esperem que es recuperi i es faci efectiva aquesta recuperació dels drets dels treballadors i que sigui una evidència i que puguem recuperar les pagues que es deuen i millorar la funció pública dels treballadors catalans. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Mejía. Estem cridant a votació. Per què em demana la paraula, senyor Sabrià? [[Veus de fons.]] Dels punts...? [[Veus de fons.]] Es poden votar junts? El 6, el 7 i el 8 es poden votar junts? [[Veus de fons.]] 6 i 8, sí. Senyor Garriga, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada del punt número 3.
Número...?
Tres. Perdó.
De fet, s'ha demanat votació separada dels punts 1, 2, 3, 4, 6, 7 i 8. I el 6 i el 8 es poden votar junts. D'acord? [[Pausa.]] Senyora García, per què em demana la paraula?
Para retirar una petición. Retiro la petición de votación separada del punto 4.a. Por nosotros se puede votar todo junto. No tenemos petición de votación separada.
A veure, per tant, s'ha demanat votació separada dels punts números 1, 2, 3, 4, 6, 7 i 8. Ho repeteixo: els 6 i el 8 es poden votar junts. D'acord? [[Pausa.]] I algun punt d'aquests es poden votar junts, l'1 i el 2, per exemple? L'1 i el 2? [[Pausa.]] L'1 i el 2 es poden votar junts. D'acord. [[Pausa.]] Molt bé. Començarem votant conjuntament els punts número 1 i número 2. Comença la votació. Els punts número 1 i número 2 han quedat rebutjats per 60 vots a favor, 62 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha quedat rebutjat per 59 vots a favor, 61 en contra i 10 abstencions. A continuació votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat per 70 vots a favor, 61 en contra i cap abstenció. A continuació votarem conjuntament els punts número 6 i número 8. Comença la votació. Els punts número 6 i número 8 han quedat aprovats per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha quedat aprovat per 71 vots a favor, cap en contra i 59 abstencions. I a continuació votarem la resta de la moció, que només és el punt número 5. [[Veus de fons.]] La resta de la moció és el punt número 5, eh? Comença la votació. La Moció sobre les retribucions públiques ha quedat aprovada [[aplaudiments]] per 70 vots a favor, 61 en contra i cap abstenció. Moltes gràcies a totes i tots. I se suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda a totes i tots. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'Institut d'Estudis de l'Autogovern]] [[302-00100/11]] El divuitè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per a exposar-la té la paraula la senyora Esperanza García.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellera..., tenim una consellera, l'hemicicle mig buit, però tenim la consellera aquí. Ser y parecer. En ese punto justo dejamos la interpelación que al final origina y es origen de esta moción que desde el Partido Popular traemos a votación a este Pleno en el día de hoy. Desde que el Govern en 2013 recicló el Consell de Transició Nacional y al señor Viver, por supuesto, desde ese consell, convirtiendo el Instituto de Estudios Autonómicos en Instituto de Autogovern y se crearon las diferentes oficinas, secretariados –sí– interdepartamentales bajo ese nombre de «autogovern –nombre que ha sido, en definitiva, una coartada que supuestamente explicaba la creación de esos organismos para la mejora del autogobierno–, no hemos encontrado ningún hecho ni ninguna explicación que nos induzca a pensar que eso funciona precisamente para eso, para mejorar el autogobierno. No hemos obtenido respuesta como grupo parlamentario, ni de forma escrita, ni de forma oral, ni con las siguientes comparecencias de los dirigentes y de los directivos y las personas que se encargan de la gestión de esas estructuras. Y por tanto, al final, formulamos una interpelación prácticamente hace un mes a la señora Munté donde preguntada acerca de la función y cuáles son las consecuencias del ejercicio de las funciones de esos organismos, coste y finalidad de las mismas, lo único que nos dio como respuesta fue la callada, y desde luego sí que nos utilizó el insulto como única herramienta justificativa para reconocer, al final, lo que sabe toda esta cámara, que esos organismos son los que son, y que al final ese Institut d'Estudis d'Autogovern –una vez pasado por el diccionario procesista y caído en manos de Viver– se ha convertido, junto con los otros órganos, en organismos que están dirigidos por militantes destacados del partido del Gobierno y que se dedican, al final, a diseñar cómo deshilachar lo que es la democracia de la que disfrutamos en España, que tanto esfuerzo ha costado a millones de españoles, sufrimiento y muchísimas renuncias. Por tanto, por mucho que estos organismos se apelliden «de autogobierno lo único que hacen, por lo pronto, así, a corto plazo, es debilitarlo y ponerlo en riesgo, y a largo, debilitar nuestro sistema democrático, que es el bien común que deberíamos todos proteger. Ayer mismo nos enteramos que el señor Puigdemont y el resto de acompañantes, es decir, los tres tenores: Puigdemont, Junqueras y Romeva, se marcharon de excursión a Bruselas y eso nos costó 127.000 euros a los catalanes, al final solo para realizar un acto de consumo interno. Y lo que entendemos es que igual que ese acto..., hoy precisamente traemos esta moción aquí –precisamente– para evitar eso, para evitar que se dilapiden recursos que los catalanes podrían disponer para otras cuestiones mucho más beneficiosas y productivas, como podría ser la mejora del estado de bienestar. Por tanto, la moción es muy simple, es de un único punto, porque en esta cuestión hay que tener bien..., las cosas bien claras. Si no se está de acuerdo en que la Generalitat haga uso –bajo la coartada de nombres de autogobierno– de instituciones y recursos de los catalanes para separar en vez de para unir o mejorar nuestras instituciones de autogobierno, aquellas personas que crean eso y aquellos grupos que representan a personas que piensan eso deben posicionarse claramente para suprimir esos organismos que se dedican a la deconstrucción, y no a la creación ni construcción de un estado de bienestar y de una autonomía fuerte y solvente. Por tanto, esos departamentos que se han generado, que se dedican, al final, pues, al estudio de referéndums ilegales, que se dedican al estudio de hacer conferencias sobre cómo se negocia el derecho de autodeterminación, a estudios que hablan sobre la creación de un nuevo DNI o del CNI catalanes, precisamente esas instituciones en nuestra autonomía sobran. Y sobran, ¿por qué? Porque no cumplen con las funciones para las cuales supuestamente fueron creadas, y, por tanto, dedicarles recursos humanos y económicos a esas instituciones resulta un claro fraude de ley. Dicho esto, yo espero que con una moción tan simple, de un único punto, no haya medias tintas en posicionamientos con respecto a esto. Quiero, y les pediría, por favor, que entraran más allá del nombre y el titulo de estos organismos; miren el fondo, analícenlo, reflexionen y, sobre todo, tomen una determinación sobre que aquellos ciudadanos que ni creen ni desean ni consideran que la independencia es una solución a sus problemas de cada día están cansados de que sus recursos humanos y económicos se destinen a destruir y no a crear. Gracias.
Gràcies, senyora García. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades, en realitat l'esmena que ha presentat el Grup Parlamentari Socialista..., que era una esmena de supressió, que, com és, suposo, comprensible, el Partit Popular no ha assumit. Però volíem amb això mostrar el nostre ferm rebuig al plantejament que fa el Partit Popular al voltant d'aquesta qüestió. Mirin, una cosa és que assistíssim en el seu dia, no fa gaire, a una compareixença de la persona que encapçala la Secretaria per al Desenvolupament de l'Autogovern del Departament de Presidència, que m'estalvio qualificar, però que, en qualsevol cas, va ser molt aclaridora, perquè bàsicament era incapaç de citar cap aspecte en el que estigués treballant per a la millora de l'autogovern, en quelcom concret, cap pla, cap acció, res que no fos, en la rèplica, una reiteració d'algunes consignes. Però l'altra és fer aquesta tasca que pretén el Partit Popular de demolició d'uns instruments existents fins al moment i que han tingut i tenen, entenem, un sentit. Es discuteixi o no quin és el marc de relacions actuals de Catalunya amb la resta d'Espanya, i es vulgui ampliar la capacitat d'autogovern que té la Generalitat de Catalunya o fer que el país transiti cap a un nou estatus, el cert és que, ara i aquí, aquests són instruments que un govern autonòmic ha de tenir i que és raonable que tingui. Podríem discutir si les funcions de l'Oficina per a la Millora de les Institucions de l'Autogovern i de la secretaria es solapen en part o no i veure quina hauria de ser la distribució més racional de tasques entre una i altra. En tot cas, el que sí que de cap de les maneres s'hauria de suprimir, ni tan sols de voler suprimir, és la Comissió Interdepartamental per al Desenvolupament de l'Autogovern, perquè entenem que hi ha aspectes en tots i cadascun dels departaments que és oportú coordinar, que és bo que es coordini, i que, en tot cas, pot servir també per elevar propostes sobre com millorar els instruments d'autogovern que té la Generalitat de Catalunya. I, sens dubte, de cap de les maneres podem passar perquè es pretengui limitar l'Institut d'Estudis de l'Autogovern –que evidentment fa molt de temps que funciona, encara que amb un altre nom–, de fer..., com diuen aquí: «A centrar les seves funcions d'estudi i assessorament en les competències que li són pròpies, és a dir, a treballar per la millora de l'exercici de l'autogovern, conforme al que disposa l'Estatut d'autonomia i la Constitució. Però, bé... És que no es pot ni estudiar quines serien les possibles fórmules per millorar, incrementar l'autogovern de Catalunya, sigui dins del marc de l'actual Estatut i la Constitució, o sigui proposant reformes puntuals de l'Estatut o de la Constitució? És que ni tan sols això es pot fer? És que no pot comparar, com ha fet durant tantíssims anys i, a més, amb articles interessantíssims publicats a la seva revista, els sistemes federals existents en altres països d'Europa? O en general, els estats que estan organitzats amb alguna forma de desconcentració i descentralització política, i veure quines experiències són interessants i es poden importar, quines altres són interessants pel fet de que són problemàtiques i per tant caldria no incórrer en aquests errors? És que, certament, em sembla absolutament forassenyat. Ara, diguem-ne, en aquesta mena de fúria centralitzadora del Partit Popular és evident que a nosaltres no ens hi trobaran de cap de les maneres i per molt que apel·lin a aquestes adhesions –a què se'ns apel·lava, per cert, també en la sessió d'aquest matí–, certament, no sembla la millor de les maneres fuetejar els que discrepen de vostès per fer-los entrar a un o altre rengle. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Bueno, no puedo agradecer la presencia aquí del señor Carles Viver i Pi-Sunyer, a quien parece que no le interesa que se esté debatiendo acerca de la oficina de l'Institut d'Estudis d'Autogovern que él dirige, parece que no quiere venir, no le interesa... Hay un partido que dice que él continúe, pero que adapte sus estudios a la Constitución y al Estatuto y tal, pero esto parece que no interesa, parece que no interesa al resto de departamentos, de oficinas dependientes del Departament de Presidència i d'Economia i Hisenda, qué es lo que se va a hacer con estas oficinas que se pretenden suprimir. Y es que es normal, ellos no quieren dar vuelo a esto, ellos no quieren que se haga ruido, ellos quieren ser discretos, ellos quieren obrar poco a poco. Ellos quieren hacer una desobediencia repentina cuando..., que parezca que nadie se da cuenta de lo que están haciendo, que trabajen en un sótano haciendo una llei de transició nacional que no conozca nadie, allí, discretamente. Eso es lo que requiere este trabajo de incumplir la ley: requiere cierta oscuridad, requiere sótanos cerrados y cajas fuertes donde se guardan textos que los demás no podemos conocer porque a lo mejor nos asustaríamos. Y entonces estas personas deciden no venir hoy a escuchar qué se dice aquí. Deciden hoy no venir, a que haya partidos que les reprochen que ellos, que deberían servir a todos los catalanes, sirven solo a determinados partidos a los que votan los ciudadanos catalanes. Estas personas que cobran del erario público, el señor Viver i Pi-Sunyer cobra tanto como un conseller, tenemos los consellers del Govern y tenemos al señor Carlos Viver i Pi-Sunyer haciendo en el l'Institut d'Estudis Autonòmics algo a lo que no podemos tener acceso los demás, porque él con su discreción lo tapa, y hoy no está aquí ni para asentir ni para negar. Cuando el dinero de todos los catalanes se invierte en cosas que no sabemos bien qué son, que tenemos que preguntar y no obtenemos respuesta, me parece muy lógico que haya partidos políticos que digan: «Oiga, pues, si estos no explican lo que hacen y lo que nosotros sabemos por los medios de comunicación es que se dedican a hacer cosas para las que no tienen competencias, y no pueden estar gastando el dinero a espuertas y viviendo como pachás con el dinero de todos, pues que se cierre. Esto es lo que se pide para aquellas oficinas que no tienen oficio conocido. Para las que sí que lo tienen, del antiguo Institut d'Estudis Autonòmics, que ahora llaman «d'Autogovern, simplemente se pide que se ciña a sus funciones de toda la vida. Por lo tanto, aunque lamentamos que el Partido Popular no ha aceptado las enmiendas que nosotros proponíamos, que eran, digamos, algo más completas ya que lo que solicitábamos y reiterábamos es que se nos diese explicación cumplida de cuántas personas trabajan allí, qué presupuesto de verdad se están llevando, qué recursos están drenando de nuestra autonomía y de todo aquello que necesitamos el resto de catalanes. Y como esto no se nos ha contestado por el momento, pese a que comparecieron aquí las personas responsables de estas oficinas cuya supresión se pide hoy, pues, entonces creo que es conveniente que lo traigamos aquí al Pleno y que el resto de representantes de los partidos pidamos aquello que creemos justo. Y lo que no nos parece tampoco de recibo, señor Pedret, es que nos pongamos de perfil. Cuando hay oficinas, se están usando recursos públicos, claramente, para trabajar contra la ley, de forma opaca, no transparente y con salarios de fábula, injustificados, que no sirven a cualquier criterio objetivo salarial de tablas de los servidores públicos, sino que son premios de sus amigos políticos, me parece que tenemos que tener un poco más de espíritu crítico y de valentía para reprocharlo, exactamente igual que si hubiese un partido que en el resto de España consiguiese, con los votos de todos los españoles, querer cargarse el estado de las autonomías que tenemos y lo hiciera desde oscuras oficinas, con el dinero de todos. Pues, mire, Ciudadanos critica esto de estos señores que se quieren cargar la Constitución y nuestro estado de derecho. Y de la misma forma lo haríamos si desde el Estado central se estuviese propiciando un incumplimiento generalizado de la legalidad con toda la opacidad y con el dinero de todos. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Carrizosa. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades, mireu, el nostre grup parlamentari votarà en contra de la moció que ens proposa avui el PP, sobretot per la lògica política i la dinàmica en què s'inscriu aquesta moció, que em sembla, d'entrada, una manera propagandística d'abordar un problema polític que tindria o hauria de tenir o podria tenir una discussió absolutament legítima. El debat sobre els diferents organismes que tenen assignada la tasca d'impulsar l'autogovern –la millora i el desenvolupament de l'autogovern– no només és necessària sinó plenament legítima. De fet, aquest matí, quan discutíem la moció que ens presentava el Grup Socialista, parlàvem d'algunes vessants importants de l'autogovern. Per tant, la discussió està oberta i l'autogovern de Catalunya està en qüestió, eh? Això és evident. Però us dèiem que l'abordatge que fa la moció del PP no ens satisfà; en primer lloc, per la forma, perquè la moció proposa suprimir tot un seguit d'organismes: la Secretaria per al Desenvolupament de l'Autogovern, l'Oficina per a la Millora de les Institucions, la comissió interdepartamental... D'entrada, cal dir que més enllà del que cadascú pugui pensar d'aquest organigrama, i fins i tot del seu treball, i he de dir que després de la compareixença a la qual vam assistir recentment a la Comissió d'Afers Institucionals el nostre grup tampoc va sortir amb un entusiasme desbordant sobre l'activitat i la tasca d'aquests organismes, però més enllà d'això cal reconèixer que correspon al Govern organitzar la seva feina com ho entengui. I la discussió és més aviat política, no un debat organitzatiu o d'organigrama; el fons de la discussió és altament polític. Però, és clar, justament per això difícilment podem desvincular aquesta moció que ens presenta el PP del clima general de confrontació que estem vivint i en el qual s'inscriu aquesta moció. Llegint-la, difícilment podem fer abstracció del refús obstinat que mostra el Govern del PP a Madrid a reconèixer la realitat pública nacional de l'Estat espanyol i les aspiracions democràtiques que manifesta la societat catalana. Quan llegim la moció i com acaba, la caiguda final de la moció, gairebé ho formula amb aquests termes: commina l'institut a pensar dins del marc constitucional. És clar, el pensament no pot ser comminat i un institut d'estudis ha de tenir la facultat de poder estudiar. I cal recordar –i cal recordar– que el mateix Tribunal Constitucional afirma i reafirma en la seva doctrina que la Constitució espanyola no és una constitució militant. Per tant, la llibertat de pensament, més enllà del marc constitucional, està reconeguda per la mateixa Constitució. Nosaltres votarem en contra de la moció perquè ens sembla imperatiu i urgent trencar amb aquesta lògica de confrontació institucional en la qual sembla que estiguem abocats i que ens sembla altament perillosa. Assistim a una mena de xoc de legitimitats que, si el seguim nodrint en lloc de reconduir-lo cap a àmbits de solució política, podem acabar prenent mal de debò. La via de la judicialització del conflicte, d'un conflicte de naturalesa política com el que tenim plantejat i en què s'obstina, una via en la que s'obstina el Govern del PP –el proper dia 6, nosaltres encara, un cop més, haurem d'anar als jutjats a acompanyar el president Mas per denunciar i explicar que aquest no és el camí i que això no ens porta enlloc–, no només és una via injusta, sinó que és una via absolutament aventurera i irresponsable per part del Govern del PP. I no podem llegir la moció que se'ns presenta al marge de tot plegat. Però per això mateix, perquè és una moció que entra en aquesta dinàmica de confrontació institucional, també és el moment –i atès el que és, d'algunes coses que s'han dit aquest matí– de fer algunes precisions sobre el curs dels esdeveniments i com estem gestionant la cosa des d'aquest Parlament. Perquè nosaltres pensem que esdevé urgent articular àmplies majories socials i teixir complicitats a Espanya i a Europa que siguin favorables a un marc de decisió democràtica que permeti desencallar el conflicte que tenim plantejat. I ho repetim perquè, sentint algunes intervencions d'aquest matí, un comença a pensar que potser estem entrant en la lògica de «com pitjor, millor, i això és una lògica que hem de trencar –és una lògica que hem de trencar–, i permetin-me dir-los, perquè aquest matí se n'ha fet esment i crec que és obligat dir-ho, aquest matí es parlava molt amb una certa lleugeresa dels sindicats i de la posició dels sindicats, i jo vull recordar que els sindicats tenen els seus propis portaveus i que ahir Comissions Obreres es va adherir a un manifest en favor d'un referèndum pactat amb l'Estat espanyol, apel·lant al diàleg entre el Govern espanyol i el Govern de la Generalitat per una consulta en el marc legal establert. Per tant, que ningú pensi que els sindicats estan en una altra posició, estan en aquesta, i nosaltres estem en aquesta posició exactament. Per tant, justament perquè creiem que cal trencar amb aquesta dinàmica de confrontació i anar cap a vies de diàleg i d'entesa, que són difícils i complicades, però que són les úniques que poden desllorigar la situació, per això votarem contra aquesta moció. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rabell. A continuació té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarde a toti. E ben, era CUP - Crida Constituent votarà que non. Non ei cap sorpresa, imagini, perque en tot léger era mocion, trobam qu'ei ua bona prepausa de dialòg. De hèt, pensam qu'eth desir dialogant qu'exprèsse era sua mocion ei eth de suprimir er autogovèrn, e dilhèu aguesta dialoganta auantsala de suspension ei era suspension dera autonomia dirèctament. E a nosati mos hè olor a ua dialoganta coordinacion entre era Audiéncia Nacionau e eth Tribunau Constitucionau, tostemps afinada pera dialoganta Fiscalia der Estat, entà suspéner es foncions d'alcaldes, regidors e cargues elegidi d'aguest país. E, en definitiua, coma qu'ei ua dialoganta mocion que vò suspéner era libertat d'expression d'aguest pòble, e ei un dret universau coma ei eth dret ara autodeterminacion, donques auem decidit votar que non. Mès, aquerò non vò díder que nosati non èm dialogants. De hèt, le dam era rason, en ua fasa d'autogovèrn, e çò que pensam ei que cau preparar eth possible scenari dera victòria deth sí despús deth referendum, non? Aguesta segona fasa, que ja non serà de govèrn, senon que serà de recuperacion d'un govèrn liure, sobeiran, plen, passant der autogovèrn ath govèrn. E, coma didia, eth nòste vòt negatiu non ei cap sorpresa, perque nosati partim dera idea qu'aciu auem vengut a hèr a quèir ath regim, a construir ua republica e a recuperar sobeiranies qu'an estat perdudes; aguest ei eth nòste mandat. E non mos agrade parlar d'autogovèrn perque er autogovèrn qu'auem ei ua causa que mos hè a pensar en ua autonomia qu'ei complètament intervenguda per Estat, pera Union Europèa, pes poders factics, economics, e peth Tribunau Constitucionau. Auem un autogovèrn qu'ei complètament segrestrat. Auem ua libertat d'expression qu'ei amputada. Auem un poder legislatiu en aguest Parlament qu'ei capat, qu'ei intervengut, qu'ei empresoat, un autogovèrn que non existís coma tal, ja non auem aguest autogovèrn, ei complètament segrestrat. E açò represente era sua mocion aué. E açò non ei aquerò que vò aguest país. Aguest país, mès deth 80 per cent, vò decidir damb un referendum, era gran majoria d'aguest país vò començar un procès constituent tà recuperar es sobeiranies, totes, tà poder decidir coma a d'èster eth país que volem, eth país a on volem víuer. E nosati non mos amagam darrèr un discors de «no se puede, quan en realitat aquerò que vòlen díder ei «no se quiere. E nosati didem referendum e procès constituent, referendum vinculant, construccion democratica d'ua naua constitucion, d'ues naues règles. E aguesta serà una fasa importanta en aguest procés d'emancipacion popular, perque volem era independéncia non tà èster independents perque sí, senon perque volem recuperar totes es sobeiranies. E eth camin entà hèr açò ei eth referendum e que guanhe eth sí. E, conselhèra, volem qu'eth Govèrn s'implique en açò, volem que s'implique e que prepare eth procés constituent d'un còp. Le demanam qu'abans deth referendum mos explique a toti es ciutadans d'aguest país que i aurà ua sèria de debats territoriaus, sectoriaus, qu'an de perméter discernir, decidir es principis basics dera constitucion. E per açò eth Govèrn, des de ja, des d'ara madeish, a de planificar era logistica tà hèr-les, tà hèr aguest procès participatiu. Planifiquen era estructura qu'a de gestionar tot açò, perque aguest procès participatiu serà tan gran, èm tanta gent en aguest país, ei tan complicat d'organizar-le que s'i cau méter ja a organizar-le. E, a mès, serà un procès decisòri qu'a d'èster exemplar entà tota Euròpa, perque non ei sonque ua qüestion catalana, ei ua qüestion de tot un continent a on aué arrés pòt decidir practicament arren, e a d'èster exemplar entà cambiar tanben aguest continent, que barre es pòrtes e que dèishe auançar ara extrèma dreta. A mès a mès, aguest procès constituent ei era melhor campanha deth sí que podem hèr, que podem interpellar ara gent entà participar-i. E, antes de votar, toti en aguest país auem de poder decidir, auem de saber tà qué servís eth nòste vòt, perque un sí o un non non son uedi, an contengut, les auem de dar contengut, pòden decidir tantes causes que calerie començar a explicar-les, e calerie començar a hèr aguesta campanha, explicar qué passarà e coma se desvoloparà aguest procès constituent. Perque auem de començar a construir en positiu e deishar de costat era campanha dera pòur e dera proïbicion qu'aguesta mocion mos presente aué.
Gràcies, senyora Boya. A continuació té la paraula la senyora Anna Caula, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a totes i a tots. Vostès parlen de «duplicitats, com a eufemisme de «nosa. Com que hi ha plantejaments que no els agraden, els que els fan nosa plantegen eliminar-los. I per justificar-ho s'apunten a la demagògia antiadministració. El problema no és la inversió pública feta en aquests ens i activitats que descriuen en aquesta moció; el problema, per vostès, és l'autogovern. Això és el que els fa al·lèrgia, és la capacitat de decidir dels catalans i les catalanes el que no suporten. I per això han agafat l'organigrama del Govern de la Generalitat i amb aquella funció que té el Word, han fet: buscar «autogovern i eliminar. I clac. Això és la realitat. Després, l'han de vestir i per això ens parlen d'estalvi i duplicitats. Volen parlar de duplicitats? Volen que els donem pistes de què poden eliminar per estalviar en duplicitat, i, per tant, en recursos públics? Comencin per eliminar el Ministeri de Cultura: les competències les tenen les comunitats autònomes i, tot i això, mantenim un ministeri que costa 800 milions d'euros. S'imagina com reforçaríem les nostres cultures? Parlem també del Ministeri de Salut, un àmbit on també tenim totes les atribucions. I, en canvi, hem de pagar la part proporcional d'una superestructura que no ens dona cap servei i que costa més de 4.000 milions d'euros. Volen estalviar recursos? De veritat? Doncs, parlem del Ministeri de Defensa. Estem parlant, formalment, de més de 5.800 milions d'euros; formalment, perquè a la realitat és molt més. La realitat és que, si tenim en compte les desviacions i les partides militars amagades en altres àmbits, probablement aquesta xifra es duplicaria o es triplicaria. En volen més, de despeses supèrflues? Es poden fixar, doncs, en la despesa diplomàtica. L'ambaixada espanyola a Tòquio s'ha gastat 293.000 euros en antiguitats i obres d'art, o la catifa de 40.000 euros anunciada ahir. I seguiríem i seguiríem. La majoria dels ciutadans d'aquest país vol canviar l'estatus polític de Catalunya. La majoria, partidaris de la independència; però encara més majoritària és l'opinió de que cal incrementar l'autogovern. Així, doncs, aprofundir en l'anàlisi de les vies per incrementar l'autogovern del nostre país no només és necessari, sinó que, vistos els sondejos, és una obligació; una obligació que farem a través del Parlament, per descomptat, però també des del Govern, perquè el substrat de tot això, encara que n'hi ha molts que no volen escoltar, és treballar per imaginar i aconseguir un país millor. Nosaltres no volem cometre els mateixos errors ni reproduir els mateixos models. Nosaltres volem ser prou hàbils i intel·ligents, intel·lectualment i emocionalment, per no haver deixat ni una opció per analitzar, per estudiar, per valorar, per trobar respostes i per fer de les nostres institucions unes institucions modernes, àgils, democràtiques, equitatives i, sobretot, obertes i sense por als canvis, a l'evolució, reforçant així tot allò que ha fet gran al poble català. Nosaltres volem lleis i constitucions vives que evolucionin com evoluciona i ha evolucionat la nostra societat. I per això necessitem tots aquests instruments que en aquesta moció vostès volen suprimir, a més d'altres, per seguir dibuixant el nostre futur. Aquestes estructures d'autogovern ens han de servir, també, per gestionar el mentrestant, detectant, analitzant i fent un seguiment de totes aquelles actuacions que vostès, des del Govern de l'Estat, duen a terme. Defensem aquestes estructures per preservar el nostre autogovern, perquè una cosa tenim clara, i és que fugim de l'immobilisme, del «es fa així perquè sempre s'ha fet així. No fa gaire vaig visitar el Museu del Cinema de Girona amb la meva neboda de set anys, i no saben el que em va fer suar perquè entengués què era una càmera de fer fotos en una sala en què es recollia l'evolució d'aquestes màquines. Ella no entenia que abans per fer una fotografia calia utilitzar un estri que t'obligava a mirar per un forat petit, i que a dins tenia un carret que fins que no l'acabaves no el podies portar a revelar, que, fet i fumut, podies tardar deu, quinze dies a poder veure les fotos. Això si acabaves el carret, que valia bastants calerons i no era qüestió de malmetre recursos, i no sempre, un cop revelades, tots ho recordem, era el que esperaves. Ella m'escoltava atentament i jo m'esforçava a fer-l'hi entenedor. Però al cap d'una estona em va mirar i em va dir: «Tieta, i no és més fàcil fer una foto amb el mòbil? I vet aquí el que volem fer, perquè la societat que volem tenir és la d'avui, amb les necessitats actuals del segle XXI, i no esperant el revelat d'un carret del 1978. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Caula. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Esperanza García.
Bé. En primer lloc, explicar el perquè el nostre grup no ha acceptat determinades esmenes. Señor Pedret, Partido Socialista, la verdad es que nunca imaginé que le iba a decir a usted que ha tomado la peor cara del conservadurismo. Es decir: «No vamos a retirar estas instituciones porque hace tiempo que existen. Usted me dice: «Bueno, se puede hablar de muchísimas cosas. Se puede incluso estudiar cosas que..., determinadas cuestiones que están o no incluidas dentro del Estatut de autonomía. Pero yo le pregunto... Usted me dice: «Se puede hablar de federalismo, pequeñas nociones en un mundo que se hace grande, una visión geográfica de la independencia, justicia y legalidad de la secesión hacia una interpretación actual del derecho a la autodeterminación. ¿Todavía usted tiene dudas de que esto son instrumentos que son simplemente lo que dicen los propios independentistas, los coordinadores de la desconexión? ¿Todavía tiene dudas, el PSC, de que estas instituciones lo único para lo que sirven es para desconectar a los catalanes entre si y a los catalanes del resto de españoles? ¿Todavía tienen ustedes dudas? Respecto de Ciutadans, no hemos aceptado las enmiendas, señor Carrizosa, se lo explicamos ayer, pero yo quiero que quede claro, porque al final el saber lo que han hecho durante este tiempo, que ya lo sabemos –que ya lo sabemos–, no es que lo sospechemos, es que además lo sabemos, y el intentar averiguar cuántos recursos se han destinado ha resultado imposible en el pasado, y nosotros lo que consideramos con esta moción es que no hace falta que vuelvan a pasar por la Comisión de Afers Institucionals para que nos mientan. No queremos que vengan otra vez a mentirnos. Como ya sabemos a lo que se han dedicado lo que proponemos es algo muchísimo más práctico: dejen ustedes de malbaratar recursos públicos, dejen ustedes de hacer pedagogía de la separación y de la deconstrucción y empecemos a construir, a fortalecer y a no poner en peligro ese autogobierno que nos permite nuestra autonomía. Es por eso que no le hemos aceptado esas enmiendas, justo por eso. Al señor Rabell le diría una cuestión: mire, cada gobierno se organiza como quiere, pero, desde luego, los gobiernos tienen un marco democrático que son las normas de convivencia, y eso se tiene que respetar, y con esas instituciones no se hace. Y una última cuestión –sé que la presidenta me va a llamar la atención, pero creo que es importante–: señora Caula, yo le pediría, por favor, que usted vigile las palabras que dice, porque tan catalana es usted como nosotros, como mínimo. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora García. Estem cridant a votació. Per què em demana la paraula, senyor Pedret?
Per al·lusions.
Trenta segons.
Gràcies, presidenta. Dubte, ni un; aquest grup no ha tingut cap problema amb exercir la crítica que des d'aquest Parlament s'ha d'exercir, tant a informes del Consell Assessor per a la Transició Nacional, com a l'actuació del senyor Viver Pi-Sunyer. Però ens sembla que si haguéssim de tancar totes i cadascuna de les coses que ens mereixen crítica als que estem aquí ens trobaríem probablement alguns mil·lisegons després del big bang. [[Veus de fons.]]
Senyora García, per què em demana la paraula?
Breument i amb relació a les afirmacions que ha fet el senyor Pedret. És com a aclariment, crec que és necessari. Senyor Pedret, no estem demanant el tancament...
Deu voler la paraula per contradiccions.
Doncs, per contradiccions. Li sembla? [[Pausa.]] Bé. Senyor Pedret, no estem demanant...
No, no em sembla: el Reglament.
...no estem demanant el tancament de l'Institut d'Estudis d'Autogovern, sinó la resta d'organismes. [[Pausa llarga.]]
Votarem la Moció sobre l'Institut d'Estudis de l'Autogovern. No s'ha demanat cap votació separada; per tant, votem tota la moció. Comença la votació. La Moció sobre l'Institut d'Estudis de l'Autogovern ha quedat rebutjada per 36 vots a favor, 94 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els feminismes]] [[302-00101/11]] El dinovè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els feminismes, presentada per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la té la paraula la senyora Anna Gabriel. [[Pausa.]]
Bé. Molt bona tarda. Si ho recordeu, perquè ja fa uns quants dies, presentàvem una interpel·lació sobre feminismes i dèiem ja en aquell moment que, de feminismes, n'hi han molts i de molts tipus, i que a més a més calia parlar de feminismes amb una mirada llarga i tenint en compte totes les tradicions, no només teòriques, sinó també militants, i ja en aquell moment també dèiem que nosaltres fèiem una tria de temàtiques sobre les quals posar els focus perquè és impossible, si no, amb les breus intervencions que tenim en el plenari, fer-ho d'una altra manera. Avui, per tant, portem una moció conseqüent amb aquella interpel·lació i que, per tant, no fa una mirada llarga sobre feminismes; jo diria que ni tan sols és una moció que canviarà de forma radical la vida de les dones, en absolut, preferim ser humils i honestes en aquest sentit: no subvertirem l'ordre patriarcal, que ningú s'espanti, a les que han marxat, els hi podeu dir en aquest sentit. Tranquil·les, el patriarcat seguirà ben viu fins i tot si aprovem aquesta moció. Tampoc és que presentem una bateria de propostes que afecti tots els estaments institucionals que tenen responsabilitats i que podrien actuar en clau feminista, no toquem, per exemple, el municipalisme. Dit d'una altra manera, anem a mínims, anem a mínims del tot. I és que l'objectiu era més aviat.., o podríem dir que hi havia dos objectius en aquesta moció: el primer, arrencar el compromís de que s'implementi allò que ja hem aprovat, perquè jo crec que totes som conscients que, de lleis, n'hi ha, que de propostes aprovades, n'hi ha, i que de mocions, n'hem aprovat, i, per tant, arrencar un compromís d'implementació d'allò que ja tenim d'alguna manera aprovat; i, de l'altre, aconseguir pocs compromisos, però que els que aconseguíssim fossin ferms i que, per tant, doncs, vagin acotats també en el termini de temps en el que els volem implementar. En aquesta tria necessària que fèiem ja en la interpel·lació parlàvem de fer visible i de no invisibilitzar més les militants feministes, perquè molt injustament, sobretot les dones que han estat capdavanteres, que han estat avantguarda en la defensa de la igualtat entre gèneres, són invisibilitzades perquè en el terreny de l'expertesa o de la professionalitat són sempre les grans oblidades. Posàvem el focus també en economia feminista, i, en aquest sentit, presentem també algunes mesures. I, en tercer lloc, volíem parlar de violència masclista, i violència masclista no només centrada en els «feminicidis, que és l'expressió més violenta, segurament, a les que totes li dediquem, doncs, el poc que tenim de feminista dintre nostre en qualitat de minuts de silenci, però volíem abordar violències també més simbòliques, i la violència que encara s'exerceix sobre els nostres cossos, concretament quan parlem d'avortament, d'interrupció voluntària de l'embaràs. És bàsicament sobre aquests tres focus que se centrava la moció i les propostes, doncs, que hem fet van en aquest sentit. Tots els grups parlamentaris heu fet esmenes. I, de fet, sobre totes elles hi hem pogut treballar jo crec que força bé. Per tant, té poc sentit que jo disseccioni la intervenció inicial de la moció relativa a les esmenes perquè la moció té sentit en tant que les esmenes han estat bàsicament incorporades totes. Després, si cal, m'hi referiré amb més deteniment. En tot cas, que sapigueu que volem arrencar el compromís de que despleguem i implementem de forma definitiva la Llei 17/2015, que ja la tenim aprovada i que, si la implementéssim en el seu conjunt, sí que creiem que hi hauria millores substancials en la vida de les dones. Apostem també perquè en l'Observatori d'Igualtat de Gènere, que en aquest moment està en exposició pública, s'hi incorpori una línia de treball efectiva sobre els principis de l'economia feminista. Cal que hi hagi persones que treballin en visualitzar que hi ha una alternativa al capitalisme patriarcal que ens abocaria a majors quotes de dignitat en les dones. En aquest sentit, també apostem perquè s'incorpori l'informe anual d'usos dels temps, eh?, i, per tant, una anàlisi del repartiment de les tasques domèstiques en la quantificació econòmica del treball no remunerat a Catalunya. També parlem d'impacte de gènere als pressupostos de la Generalitat. Demanem també un compromís de que en dos mesos es presenti una proposta de campanya institucional contra la violència masclista, i una altra que vagi, doncs, a combatre una greu llacuna que tenim, sobretot en la població adolescent, que desconeix moltíssim què pot passar amb els seus cossos si queden embarassades, sobretot si és de forma no desitjada. L'Associació de Planificació Familiar de Catalunya i Balears ens alertava de l'altíssim desconeixement que tenen les joves, i que calia fer-hi alguna cosa. En aquest sentit, també, fem un suggeriment a l'ICS, que amb una petita modificació d'una circular interna podem millorar també els drets de les dones. I proposem una cosa relativament innovadora però que al nostre entendre és absolutament essencial, que és l'observatori de les violències masclistes dels Països Catalans. Ara que hem hagut d'enterrar feminicidio.net , que era una iniciativa militant que donava llum als feminicidis que hi havia a l'Estat espanyol, nosaltres proposem que sigueu les institucions dels territoris del nostre país que impulseu aquest observatori de violències al conjunt del país. Gràcies.
Gràcies, senyora Gabriel. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Gemma Lienas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, vostès segur que coneixen la faula d'Esop que es titula Mons parturiens. Per als diputats i diputades que no hagin estudiat el batxillerat que tenia el llatí, com jo, els en tradueixo el títol: El part de les muntanyes. Diu la faula que les muntanyes cridaven, i bramulaven, i tronaven, perquè estaven de part, i tothom estava aterrit. Tothom pensava: «Què parirà, la muntanya? I la muntanya, quan va anar de part, va deixar anar un ratolí. Per què els explico aquesta faula? Per establir una comparació entre la interpel·lació que va fer la diputada Anna Gabriel i la seva moció. De fet, ella mateixa ho acaba de dir amb altres paraules. Ho ha dit avui, no ho va dir l'altre dia, però és veritat; a nosaltres ens va sobtar que fes una lliçó magistral de feminismes, com la va fer, però després la conseqüència en fos un ratolí. Benvingut el ratolí, però, pobra bestiola, tindrà feina per tirar endavant la igualtat entre dones i homes en el nostre país. Per això nosaltres hem proposat diferents esmenes. La primera. Considerem que la línia de treball que es proposa en el punt 2.a, que fa referència a l'Observatori d'Igualtat de Gènere, ha de ser un mandat clar. I per això cal recollir-lo, o regular-lo, allà on és preceptiu i vinculant. És a dir, en el decret de creació i funcionament del mateix Observatori d'Igualtat. L'esborrany d'aquest decret contenia una estructura de funcions molt bàsica. El procés participatiu que va endegar l'ICD el passat 2 de novembre amb les entitats de dones va enriquir més enllà del temps de la cura i els treballs reproductius aquestes funcions. Encara, però, no coneixem el resultat final de la proposta que farà el Govern per a la creació de l'observatori. D'aquí la nostra esmena. La següent esmena fa referència a la necessitat d'establir com a funció de l'observatori l'obligació d'informar sobre el compliment de les obligacions atribuïdes al Govern per la Llei 17/2015, especialment en allò relatiu a l'impacte de gènere dels pressupostos de la Generalitat. Al mateix Govern que se salta la Llei d'igualtat quan no elabora l'Informe d'impacte de gènere dels pressupostos li demanem que s'obligui a si mateix, via decret, a ser fiscalitzat i a informar la ciutadania dels incompliments. Ens cal defensar els instruments legals i el marc normatiu del qual ens hem dotat. És injustificable que la igualtat a Catalunya es quedi al calaix, i és injustificable que incomplir les pròpies lleis no tingui cap cost per al Govern. Ens sembla gravíssim. Una altra esmena que demanem és que es doti l'Observatori d'Igualtat de Gènere d'una línia pressupostària pròpia i de recursos tècnics suficients per garantir, primer, que s'impulsaran les funcions aportades per les entitats –tal com explicava abans amb aquest procés participatiu d'elaboració del decret–, i també per garantir l'especialització en gènere del personal tècnic de l'Administració de la Generalitat adscrit a l'observatori, que ja ens sembla una peça fonamental. Ja ho vam dir a la consellera en una compareixença. El que ens preocupa de l'observatori no és només si ofereix informes i treballs sobre l'economia feminista. És això, però també més que això. Ens preocupa si l'observatori serà o no una eina de servei públic orientada a millorar la planificació de les polítiques públiques de gènere, si serà útil per millorar el treball transversal que han de tenir les polítiques d'igualtat a totes les conselleries, si es faran visibles les desigualtats i discriminacions que genera l'organització patriarcal de la nostra societat. Ens preocupa també com s'ha dissenyat l'observatori i que la CUP, aliada del Govern, hi hagi intervingut poc. Algú ens pot explicar quin serà el model de gestió? Es volen externalitzar els estudis i recerca? Serà un organisme públic amb la màxima autoritat dins de l'Administració de la Generalitat per publicar i fer publicar totes les dades pròpies? I si és així, en qui es pensa per fer aquests encàrrecs públics? En tot cas, les línies estratègiques de treball que calen per millorar la igualtat a Catalunya són moltes. Per això proposem que els acords parlamentaris siguin normes d'obligat compliment per al Govern. Per últim, també hem demanat la incorporació de grups de treball del Consell Nacional de les Dones, perquè és un òrgan representatiu de les entitats de dones a Catalunya, malgrat que està en un moment de baixa intensitat participativa, atès que l'Institut Català de les Dones l'impulsa poquíssim. Però cal fer el reconeixement del treball que les organitzacions hi fan per mantenir un espai de relació institucional i d'incidència sobre les polítiques públiques de la Generalitat. Les nostres esmenes han estat totes acceptades, excepte la del punt cinquè, i agraïm la voluntat d'acord de la CUP. Votarem la moció a favor, excepte en el punt cinquè, en què ens abstindrem. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Lienas. A continuació, per a defensar les esmenes presentades pel Grup Socialista, té la paraula la senyora Marta Moreta.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades i diputats, avui fa divuit mesos que aquest Govern va aprovar una llei, una llei importantíssima, una llei que no ens la van imposar. Tot el contrari: va ser aprovada per aquest Parlament amb una àmplia majoria d'aquesta cambra. I, evidentment, parlo de la Llei 17/2015, d'igualtat efectiva de dones i homes. Avui, un any i mig després, ens trobem amb una moció que presenta el Grup Parlamentari de la CUP on demana al Govern que es faci el desplegament reglamentari de la llei. Diputades i diputats, això ho hem demanat a cada comissió, a diversos plens, a diverses mocions, a diverses propostes de resolució, a diverses preguntes. I, de fet, no ens cansarem de demanar que aquest Govern i els seus socis es decideixin a desplegar d'una vegada per totes aquesta llei. «Divuit mesos els sona d'alguna cosa? No s'equivoquin, no pensin en altres coses. Divuit mesos sense fer el desplegament reglamentari de la llei. La moció que avui debatem parla, entre altres coses, d'incorporar una línia estratègica de treball vinculada als principis d'autonomia feminista; també de fer un informe anual sobre l'ús del temps per tal de poder definir polítiques públiques que abordin la divisió sexual del treball a les llars catalanes, o bé de fer una sessió de treball monogràfica amb l'Institut Català de les Dones on hi hagi representats els grups parlamentaris i organitzacions feministes. Per cert, parlant dels usos del temps, vostès parlen d'elaborar un informe anual sobre l'ús del temps per tal de poder definir, com deia, polítiques públiques que abordin la divisió sexual del treball a les llars catalanes. La veritat és que és una proposta molt interessant. Sobretot, pensant en els milers de mares que es queden a casa cuidant els seus fills perquè no es poden permetre de portar-los a l'escola bressol; sobretot, recordant que aquest Govern, al qual vostès donen suport, no destina ni un sol euro a l'etapa de zero a tres anys. La moció, punt rere punt, demana que es compleixin les demandes en el termini de dos mesos. Ja m'agradaria que aquest Govern ho pogués complir, però, vist el vist, no en tinc massa esperances. Però voldria aturar-me en un punt de la moció que ens cal pensar i segurament reconduir: es demana que es faci una campanya institucional d'informació sobre la interrupció de l'embaràs. El Grup Parlamentari Socialista ha presentat algunes esmenes sobre aquest punt, perquè entenem que les campanyes institucionals sobre aquest tema són importantíssimes, però també ho és el fet d'actualitzar les dades corresponents al 2016 de l'Informe sobre la interrupció voluntària de l'embaràs de Catalunya, elaborat pel Departament de Salut. Crec que és bo fer un parèntesi sobre aquest tema: el de la interrupció de l'embaràs en les menors. Ens agradaria saber el detall de tots els casos en què s'ha sol·licitat el consentiment per escrit, i ho recalco, per escrit, de tots dos progenitors quan s'ha produït la interrupció de l'embaràs d'una menor. I també m'agradaria saber per què aquest Govern demana el consentiment de tots dos progenitors quan hi ha una llei que precisament no ho demana. Per això, avui, des d'aquest faristol, reclamem que es modifiqui la instrucció interna de l'ICS –llàstima que no hi hagi el conseller de Salut, espero que la consellera li ho farà saber– que demana precisament el doble consentiment dels progenitors. M'agrada que la CUP hagi recalcat aquest tema, perquè és una esmena que ha fet el Grup Socialista. Per tant, estic contenta. I no m'agradaria allargar-me més. Només dir que donarem suport a tota la moció, i esperarem a veure el compliment que en farà el Govern, i els seus socis, d'aquesta moció, que espero que aprovem. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Moreta. A continuació, en representació del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula la senyora Natàlia Figueras.
Gràcies, presidenta. En un primer moment, també agrair la presència de la consellera de la Presidència i la de la presidenta de l'Institut Català de les Dones, juntament amb la directora de la mateixa institució, i a continuació agrair a totes les diputades que una vegada més en aquest Ple continuem parlant i continuem treballant en relació amb el tema de les dones, en relació amb el tema de la igualtat i en relació amb el tema de la violència. La gran majoria de nosaltres, i segurament d'aquesta cambra, devem estar d'acord que no és un gran pas, que és un pas de continuïtat, que és insistir-hi, que és ser-hi i és continuar treballant perquè això no passi. Segurament, el Govern hi té una part important, hi té un poder per poder-ho executar i per poder-ho treballar. Però això és feina de tots. I aquest Parlament també tenim aquesta feina, i els diputats i diputades som responsables de que la igualtat pugui ser realment efectiva i de que puguem acabar aplicant totes aquestes polítiques que tant, en moltes ocasions, defensem, expliquem i en fem bandera. Amb relació a la moció, és cert que en la gran majoria de punts ja s'hi treballa, han sortit en diferents comissions. El tema de continuar desenvolupant la Llei 17/2015, de la igualtat..., en el qual ja s'ha anat desenvolupant el decret que regula l'Observatori de la Igualtat de Gènere, un decret que evidentment hi entren totes les funcions que haurà de tenir, que no seran pas poques, i que ens permetrà que sigui un instrument amb el qual també les entitats puguin participar i es doni veu a molts àmbits en què a data d'avui es fa de forma més privada, sense tenir un estament. Continuarem –i dic «continuarem perquè ja es fa, segurament no el suficient, però tant com es pot– amb els projectes i les propostes que es presenten, amb les campanyes per combatre aquesta desigualtat, amb el fet d'intentar dotar de forma pressupostària moltes d'aquestes parts en la mesura que podem, perquè no existeixi aquesta desigualtat. No només en l'àmbit laboral, sinó sobretot familiar. Parlem de responsabilitats familiars; parlem de coresponsabilitats perquè hi hagi la mateixa oportunitat de cara a la dona i l'home en aquest sentit; comencem a introduir vocabulari no només estrictament feminista, sinó també per portar-hi, entrar-hi, aquesta figura de l'home. És important que també ho fem, perquè, com s'ha dit aquí, tots els feminismes tenen un punt comú; són diferents, però tenen un punt comú, que és lluitar per aquesta desigualtat. La moció en si, segurament, en part s'ha detallat en alguna comissió, hi hem treballat. Però sí que, com a Grup de Junts pel Sí, al tema dels terminis hi hem de fer referència, perquè és molt fàcil sortir a l'hemicicle i criticar que no complim terminis. Però en el tema dels terminis s'hi treballa. La gran majoria són justos. Per tant, hem adquirit el compromís de fer aquests informes i aquesta proposta, però parlem d'uns terminis amb els quals..., en dos mesos, d'aquí a dos mesos, és just per fer tots aquests punts. Però la voluntat hi és, les ganes hi són, els instruments també. I, per tant, segurament, hi donarem compliment, perquè és una necessitat, i no només és una part estrictament de l'Institut Català de les Dones. En aquest cas, parlem d'igualtat. La igualtat no entén de política, no entén d'edat, ni de religió, ni d'orígens. Però segurament en algun moment sembla que tots en situem en una falsa sensació de confort, que la justícia prevaldrà i que tot acabarà vencent; que som conscients, en parlem, però que sabem que avui encara no hem vençut, que mentre hi hagi un elevat percentatge de persones que pateixen una discriminació, que pateixen un maltractament..., bé, o que siguin maltractades de forma psicològica o física, de no tenir les mateixes oportunitats, no hem de dubtar mai que segurament l'impacte que podem tenir, ja sigui parlant-ne, ja sigui fent pedagogia, ja sigui treballant-ne amb un ratolinet, segurament aquest granet de sorra valdrà la pena, i és una cosa que hem de fer entre tots i que no només podem carregar-ne la responsabilitat al Govern, sinó que això ho som tots i ho hem de treballar entre tots, perquè no és just només carregar-ho al que és el Govern en si, perquè és un tema del dia a dia i és un tema en el qual hem de participar, hi hem de ser i l'hem d'aplicar a la societat en si. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Figueras. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la senyora Noemí de la Calle.
Gracias, presidenta. Las cifras de mujeres asesinadas es realmente aterradora, y la otra violencia, la silenciosa, la que no salta a los medios de comunicación, también es terrible, y, aunque la conciencia social ha aumentado en los últimos años, las muertes no cesan. Por ello desde todos los partidos políticos se ha reclamado un pacto de estado contra la violencia de género, y nos alegramos que haya sido el primer acuerdo unánime de esta legislatura en el Congreso de los Diputados. Ahora bien, para poner fin a la violencia de género un pacto no es suficiente; no es suficiente tampoco aprobar mociones que luego el Govern tampoco cumple, porque la verdadera lucha radica en combatir las causas que provocan la desigualdad entre hombres y mujeres. Seguimos sin conseguir la paridad en ningún ámbito de la vida, la brecha salarial aumenta con la crisis, el desempleo femenino tiene tasas aberrantes, por no hablar de la precariedad laboral. La corresponsabilidad y la conciliación parecen una utopía, y estamos viendo cómo aumenta la feminización de la pobreza. Por ello la aprobación de leyes en pro de la igualdad y la firma de pactos contra la violencia de género no deben hacer que nos relajemos y nos olvidemos de las razones estructurales y profundas de las mismas. Querría agradecer a la diputada Anna Gabriel que hayan añadido en su moción el cumplimiento de una propuesta de resolución de Ciudadanos que instaba a este Govern a desplegar el reglamento de la Ley de igualdad, y también su voluntad a la hora de transaccionar para incluir en el diseño de una campaña institucional a las entidades sociales, psicólogos y profesionales sanitarios y educativos en relación directa con la salud sexual y reproductiva de las mujeres catalanas. Hay que poner en valor todos los esfuerzos que se hagan en aras del consenso necesario para sacar adelante medidas relativas a los derechos de las mujeres. Y, en aras de ese consenso que suele haber en temas de igualdad y lucha contra la violencia de género, no entendemos la enmienda a la totalidad presentada por Junts pel Sí a una proposición de ley de Ciudadanos que propone una herramienta de apoyo más al Programa de protección y atención a las víctimas de la violencia de género que se ha demostrado realmente efectiva donde se ha implantado y se ha puesto en práctica, a nivel terapéutico y como medida de protección; una proposición de ley que no necesariamente necesita dotación presupuestaria y que lo que realmente recoge es el derecho de una víctima a poder utilizar en todos los aspectos de su vida esa protección. Aún están a tiempo de retirar esa enmienda a la totalidad. Hay una enmienda que no hemos podido transaccionar, y aunque reconozco que me lo esperaba no dejamos de lamentarlo, la que habla de los observatorios de las violencias machistas dels Països Catalans. Porque la lucha por la emancipación de la mujer y la lucha contra la violencia de género entendemos que es una lucha global que exige comprometer a la humanidad entera, porque es una cuestión de derechos humanos; exige hermanar a las personas en torno a proyectos cada vez más incluyentes, y en ningún caso deben ponerse fronteras a la lucha contra la violencia hacia las mujeres. La dignidad, los derechos y la vida de una mujer aragonesa, murciana o leonesa valen lo mismo que los de una catalana o valenciana, y creemos que impulsar acciones coordinadas entre todas las comunidades es mejor que hacerlo solo entre tres de ellas. Y, para finalizar, la diputada Anna Gabriel hablaba en su interpelación de un plan integral a nivel de los medios de comunicación, y por ello agradecemos que se haya aceptado nuestra enmienda para velar por los contenidos en los medios de comunicación públicos. Tenemos que ser muy cuidadosos para evitar malas interpretaciones o frivolizaciones. Este domingo muchos nos escandalizamos cuando al president se le preguntó por la agresión violenta que sufrieron unas mujeres que estaban en una carpa pidiendo que se instalasen unas pantallas para poder ver un partido de la selección española. Esas mujeres fueron golpeadas; no solo hay un atestado policial y un parte de lesiones, sino que cualquiera puede verlo, porque hay un vídeo. La respuesta del president fue literalmente: «Jo..., em semblava que vostè, que ara estava preocupada per la violència, realment es preocupava per la violència de veritat. Ahir van morir dues persones a Lleida, tirotejades per violència criminal, quan estaven fent la seva feina. Aquesta és la violència que ens preocupa. Y más tarde redujo la violencia ejercida contra esas mujeres a la altura de una anécdota. Yo estoy segura de que el señor Puigdemont en ningún caso quería restarle importancia a un caso de violencia hacia las mujeres o hacia unas mujeres, pero tenemos que ser muy cuidadosos, aunque me temo que sí hubiese condenado esa violencia si las víctimas no hubieran llevado una pulsera de España. [[Alguns aplaudiments. Remor de veus.]] La violencia que sufrieron esas mujeres también es violencia criminal...
Silenci...
...también es violencia criminal.
Silenci, si us plau. Silenci...
Una agresión verbal, un menosprecio, también es violencia. Y todos tenemos que extremar el cuidado, sobre todo en la televisión pública. En el pasado Pleno, la Anna Gabriel finalizaba su intervención citando a Cheris Kramarae cuando decía que el feminismo es la noción radical de que las mujeres son seres humanos. A mí me gustaría finalizar la mía citando a Rebecca West: «Yo nunca he sido capaz de averiguar exactamente qué es el feminismo. Solo sé que la gente me llama “feminista” cuando expreso sentimientos que me diferencian de un felpudo. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora De la Calle. A continuació té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta, vicepresidents. Bé, a l'hora de preparar-me aquesta moció, em venia al cap la intervenció, la moció en el passat Ple de la diputada socialista Marta Moreta sobre violència de gènere, en la que la diputada de la CUP se li tirava a sobre perquè en ajuntaments governats pel Partit Socialista, doncs, es feien tallers adreçats a les dones, tallers sobre la salut femenina, d'higiene i emocions, sobre la cura de menors i elaboració de receptes de cuina, etcètera. A mi també se m'acusava de fer un discurs racista que, per cert, avui tornaré a fer, pel fet de defensar la igualtat de drets de les dones que vulnera part de la cultura musulmana. Partim, per tant, de la premissa de que la CUP només defensa la dona, defensa aquest feminisme quan li convé, i quan no, doncs, el ridiculitza, no?; quan es tracta d'altres grups, aquest feminisme queda ridiculitzat per la CUP. Bé, crec que a cap de les que estem aquí, doncs, se'ns pot acusar de no ser feministes, de ser dones que volem el millor per a nosaltres, la igualtat entre els homes, i, per tant, ningú ho pot discutir. Que l'esquerra més radical es vulgui apropiar d'aquesta defensa de la dona i de la seva dignitat, a la mateixa alçada que l'home, sens dubte, dic que aquesta superioritat moral a l'hora de donar lliçons de feminitat i feminisme no ens ajuda a l'hora de legislar per al bé de totes. Alguns, algunes creuen que s'és feminista pel fet de que als del sexe masculí se'ls tracti en femení. Miri, per vostè serà molt important o serà determinant que l'article «les serveixi per definir-nos a tots; per mi no té la més mínima importància. D'altres estan convençudes que el veritable feminisme rau en el dret a decidir sobre el propi cos, és a dir, a l'avortament, proposant campanyes institucionals. I què passa amb les dones que basem una part de la nostra feminitat en el fet de ser mares? Per què des del seu grup no presenten o proposen campanyes de suport a la maternitat, o donen suport a algunes campanyes que nosaltres hem presentat? Quant al tema laboral, evidentment que volem les mateixes retribucions, i ho exigim, i les mateixes oportunitats; és evident, no? Però no creiem en aquest fal·laç discurs ideològic que pretén definir polítiques públiques que abordin la divisió sexual del treball a les llars catalanes. Perdoni, però a casa meva les decisions les prenem nosaltres, i l'Administració, com més lluny, millor. Em molesta profundament aquesta espècie de ressentiment i competitivitat de què fan gala algunes dones quan es tracta aquest tema. Miri, senyora Gabriel, soc mare de quatre fills per decisió pròpia, i hi ha hagut temporades que he estat a casa, és a dir que he provat les dues opcions, i en cap cas veig que una estigui per damunt de l'altra. Hi ha moltes dones que han decidit tenir cura de la seva família, que això els dona més satisfaccions que desenvolupar una vida laboral. Així que comprenc perfectament que a la majoria de les nostres àvies i les nostres besàvies els omplís profundament quedar-se a casa cuidant els seus fills. És una qüestió de llibertats –és una qüestió de llibertats–, de que la dona no estigui sotmesa a pressions i decisions que poden minvar les seves aspiracions. I en aquest sentit, com vostè sap, senyora Gabriel, hem presentant una esmena que fa referència a quelcom que vostès mai en parlen: l'ús de determinades vestimentes que atempten directament contra la dona. Perquè parlar del burca o parlar del nicab mai –mai– pot anar associat a la paraula «llibertat. Una esmena que vostès han rebutjat i que deia el següent: «El Parlament de Catalunya insta el Govern a impulsar mesures i accions per treballar contra la discriminació de les dones immigrades, regulant la prohibició del burca i el nicab tant en edificis públics com al carrer. Miri, el Tribunal Europeu va donar suport a la llei francesa que prohibia el burca en espais públics. El mateix Marroc –el mateix Marroc– aquest mes de gener ha declarat la guerra al burca prohibint la seva elaboració. Segurament ho ha fet per un tema de seguretat, però és que les associacions de les dones d'allà ho estan celebrant, i estem parlant del Marroc. Bé, ho sento, però és que veig tanta hipocresia en el seu discurs, tant «bonisme per a segons què i alhora tan dèspota i intolerant en altres qüestions, que és difícil donar-li suport. I coincideixo en el que deia una reconeguda tertuliana..., per cert, no pas santa de la meva devoció, però que deia el següent: «No deixa de resultar grotesc que els mateixos que practiquen una tolerància inconcebible amb el masclisme feudal islàmic siguin els que històricament han aixecat la bandera del feminisme. I només una petita cosa al Govern: lamentar la manca de paritat que hi havia a la conferència de Brussel·les, on a la tarima on es feia el discurs hi havia set homes i ni una sola dona. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Xandri. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Anna Gabriel.
Bé, moltes gràcies a totes. Aniré una mica per ordre i ràpid, de forma obligada. A la companya de Catalunya Sí que es Pot, és cert, nosaltres començàvem dient quin objectiu tenia aquesta moció; fixi's que fins i tot quan parim ratolines som honestes i avisem de que parirem ratolines, eh?, nosaltres mai no enganyem. I, per tant, doncs, és cert que anàvem a fixar unes prioritats molt concretes, molt tangibles, i a veure si les aconseguim implementar. Eren vostès també lliures per fer esmenes del calat de lleona, diguéssim. Tampoc han optat per aquesta via; correcte. Jo crec que si aconseguim el que ens hem emplaçat avui a aconseguir ja ens donarem per satisfetes. Perquè, a més a més, i relligo amb la intervenció de Junts pel Sí..., que ha estat potser un dels punts de més tensió, els terminis. Doncs, sí, al final hem aconseguit entendre que amb dos mesos hi havia temps suficient com per presentar les propostes a què ens hem emplaçat, per fer els estudis, per incorporar la visió de l'economia feminista, etcètera. I, per tant, en aquest sentit és positiu també el nivell d'entesa. Només vull dir una cosa, per això: no és que sigui un punt de continuïtat, eh?, jo crec que això és un punt d'inflexió. A la Llei d'igualtat, si vostès la repassen, hi apareix dues vegades la paraula «feminisme: una en el preàmbul, una en l'articulat. Jo crec que avancem si donem visualització al feminisme, que és també el que fa aquesta moció. A la companya de Ciutadans i amb relació a les fronteres, vostès saben que per nosaltres els Països Catalans és la nostra nació. Jo crec que quan vostè, en el principi de la seva intervenció, feia al·legoria del Pacto nacional contra la violencia de género, que m'imagino que és estatal –no l'han fet pas vostès ni amb França, ni amb Portugal, ni amb Itàlia–, no és pas perquè vostès vulguin que a les italianes o a les franceses o a les portugueses els vagi malament la vida, és perquè aquest és el vostre marc nacional. El nostre és el dels Països Catalans, i no té res a veure amb posar fronteres. A la representant del Partit Popular tindria tantes coses a dir-li que evidentment no tinc temps, però en diré una –en diré una. La frase «a casa meva, l'Administració, com més lluny, millor me l'han dit molts homes en tots els anys que he treballat a serveis socials intentant combatre la violència de gènere. Massa vegades els homes ens han volgut, a algunes feministes, fora de les seves llars. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Gabriel. Estem cridant a votació. Senyora Figueras, per què em demana la paraula?
Per al·lusions directes.
Trenta segons.
Senyora Noemí, primer de tot, li demanaria que demanessin disculpes pel que acaba de dir referent al president. Li hem dit, hi treballem. El tema de la igualtat, el tema de les dones, el tema de condemnar la violència no forma part de discursos demagògics, és un fet que hem d'assumir tots i cadascun dels diputats que estem aquí i de les persones que estan al Govern. Per tant, li agrairíem que retirés el que ha dit respecte al president perquè sap vostè que no és cert.
Senyora Lienas, per què em demana la paraula?
Voldríem votació separada del punt cinquè.
Punt...?
Punt cinquè; el número 5.
Cinquè, gràcies. Senyora De la Calle, per què em demana la paraula?
Diu la diputada Natàlia Figueras, que..., lo que he dicho del presidente Puigdemont no es cierto. He leído palabras textuales, la lectura ha sido literal y si quiere..., comenta que no hay que hacer demagogia con este tipo de temas; retiren la enmienda a la totalidad de nuestra proposición de ley. [[Alguns aplaudiments.]]
Estem cridant a votació. Únicament, s'ha demanat votació separada del punt cinquè. [[Veus de fons.]] D'acord, ens esperem, senyora Xandri. Senyor Fernández, per què em demana la paraula? [[Pausa.]] Digui.
Votació separada: 3.a, 3.b, el 4 i el 7.
Bé, s'ha demanat votació separada dels punts 3.a, 3.b, 4, 5 i 7. D'acord? Alguns d'aquests es poden votar junts? [[Veus de fons.]] No. D'acord, doncs. Iniciem la votació. Votem el punt 3.a. Comença la votació. El punt 3.a ha estat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 3.b. Comença la votació. El punt 3.b ha quedat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Espero que en el 4, el 5 i el 7 no sigui igual, perquè, si no, els votarem junts. [[Rialles.]] El punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha estat aprovat per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Es poden votar junts el 5 i el 7? [[Veus de fons.]] No? Votem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat aprovat per 73 vots a favor, 11 en contra i 49 abstencions. I a continuació votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha quedat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La moció sobre els feminismes ha quedat aprovada per 122 vots a favor, 11 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el transport públic i la mobilitat sostenible]] [[302-00102/11]] El vintè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el transport públic i la mobilitat sostenible, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Marc Sanglas. [[Pausa.]] Quan vulgui, senyor Sanglas.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, en tot cas, fruit del debat que ja vam tenir fa quinze dies en aquest plenari, en el qual, diguem-ne, des del Grup de Junts pel Sí vam exposar un seguit de denúncies, volíem posar en relleu algunes coses que estaven passant des de l'Administració de l'Estat respecte a l'àmbit especialment de les autopistes, de les radials de Madrid. Vam preparar aquesta interpel·lació, i, per tant, aquest era un dels elements que a nosaltres ens semblava..., el qual calia incloure. Altres àmbits en els quals vam aprofitar aquella interpel·lació i preguntàvem al Govern quin era el seu posicionament sobre un seguit de temes era tot el tema de les inversions en l'àmbit de les infraestructures ferroviàries, què havia fet el Govern de la Generalitat en l'àmbit de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, en contraposició a allò que el Govern de l'Estat no feia respecte dels àmbits que eren de la seva competència. També vam aprofitar per posar en relleu la manca d'aportacions per part del Govern de l'Estat en l'àmbit del transport públic, en què quedava clar que l'aportació del Govern, l'aportació de la Generalitat i de les altres administracions catalanes anava a l'alça, i, en canvi, les aportacions del Govern de l'Estat anaven a la baixa. Entenem, en l'àmbit aquest de les aportacions de l'Estat al transport públic, que el sistema amb el qual està treballant el Govern, de la T-Mobilitat, preveu un sistema d'ampliació de l'actual marc dels set consells comarcals, que abasta avui en dia, finançats a través, diguem-ne, de l'àmbit que abasta les aportacions que rep en aquests moments el transport públic de Catalunya per part de l'Estat, l'abastem, el fem créixer fins a tretze àmbits comarcals, i abastant una població de més de 5 milions i mig de persones. I aquest és el model en el qual ens sembla que hem d'anar a raure, a aquesta T-Mobilitat, que ens ha de permetre treballar amb una igualtat a tot el país, independentment d'on se sigui. És en aquest àmbit on reclamem i aprofitem aquesta moció per demanar a l'Estat que aporti els 108 milions necessaris per complementar les aportacions i per evitar el dèficit del sistema. I a més a més, els que reclamem també, aquests diners per poder compensar les aportacions que en anys anteriors no ha fet el Govern de l'Estat i que ens sembla que és important que faci. En una altra línia de coses apuntàvem, i posem en relleu, igual que vam posar, i no podia ser d'una altra manera, en aquesta moció, allò que reclamàvem del Govern de l'Estat, els incompliments constants per part del Govern de l'Estat, el famós Pla de rodalies, aquell famós pla de 4.000 milions d'euros que el Govern de l'Estat havia de fer tant... Normalment, quan s'acosten les eleccions en aquest país apareix el ministre de Foment o la ministra de Foment de torn i anuncien inversions miraculoses que després no es realitzen. I, per tant, el que demanem, en aquesta moció, més enllà, diguem-ne, d'aquests 4.000 milions d'euros per al Pla de rodalies 2008-2015, i els 306 milions d'euros que es van aportar o es va dir que es farien per a un pla que s'anomenava urgent i del qual només s'ha acabat aplicant, executant un 5 per cent, el que fem en aquesta moció és reclamar que tots aquests recursos es traspassin al Govern de la Generalitat. Entenem que si el Govern de l'Estat ha estat incapaç fins al moment d'executar aquests pressupostos, el millor que pot fer és traspassar aquestes quantitats al Govern de la Generalitat perquè executi el seguit d'obres que estaven previstes allà. En la nostra moció apuntem algunes de les obres, no són la totalitat, però sí que ens sembla que valia la pena destacar-ne algunes. Especialment –i volem fer-hi èmfasi– en el tema de poder adaptar el cent per cent de les estacions a persones de mobilitat reduïda, que ens sembla que és una reclamació de tota la societat i que, per tant, sembla que és important que consti com una de les primeres propostes. I, finalment, el que reclamem en la nostra moció, un tercer punt, és referent a les autopistes radials de Madrid. Aquest escàndol de vergonya majúscula en el qual, amb unes autopistes que ja se sabia per endavant que no tindrien cap tipus de rendiment econòmic, el Govern de l'Estat intenta fer unes autopistes al costat d'unes autopistes que ja són gratuïtes. Per tant, no calia ser un Einstein de les matemàtiques per veure que això no tindria un final feliç per a les finances públiques i que això acabaria tenint un cost. Per tant, el que fem nosaltres, la proposta que fem en aquesta moció, que esperem que trobi el suport de la resta de grups parlamentaris, és demanar –segurament innocentment, perquè el Govern de l'Estat ja sabem com actua– que no s'aportin recursos públics al rescat d'aquestes autopistes, atès que entenem que ja no és una situació de malbaratament, sinó que és una situació d'una estafa continuada cap als ciutadans. I en el següent torn em pronunciaré sobre les esmenes que han presentat la resta de grups parlamentaris. Motles gràcies.
Gràcies, senyor Sanglas. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, el Grup Socialista ha presentat dues esmenes en aquesta moció, que ja els anuncio que no han tingut gaire èxit entre el grup proposant i que, per tant, no han estat acceptades. Jo el que faré serà justificar-les. La primera és la que fa referència a exigir al Govern de l'Estat els incompliments reiterats en matèria d'inversió. Estem d'acord en el principi, creiem que aquestes inversions són del tot necessàries. De fet, el senyor Sanglas parlava del famós Pla de rodalies, que era..., la millora de rodalies, que era un pla que havia de començar el 2010, acabar el 2015, es van comprometre 4.000 milions dels que se n'han executat aproximadament un 13 per cent. D'aquest 13 per cent, un 10 per cent va ser en el darrer any del Govern del senyor Rodríguez Zapatero, aquests 400 milions, eh? Per tant, quan parlem de Govern de l'Estat, hauríem de ser capaços, també, de diferenciar el signe del Govern de l'Estat, perquè no és el mateix l'un que l'altre. Nosaltres, l'esmena que proposàvem, atesa l'aritmètica parlamentària actual, era exigir el compliment d'aquestes inversions compromeses i exigir al Govern actual de l'Estat, del Partit Popular, que en els pressupostos generals de l'Estat, d'aquí, del 2017 fins al 2020, es comprometin aquestes inversions. I fins i tot en alguna altra intervenció que jo he fet respecte a algunes de les demandes que el conseller ha fet sobre les rodalies, es poden trobar les fórmules perquè aquestes inversions les pugui fer el Govern de la Generalitat. A altres països amb estructura federal, com Alemanya o com Austràlia, en el tema que estem parlant de les inversions ferroviàries, el que es fa és encomanar la gestió als governs, als Länder, o als governs regionals a Austràlia, i, per tant, fórmules perquè qui executi aquestes inversions sigui el Govern de la Generalitat se'n poden trobar. Per tant, a aquesta exigència de que tots els recursos es traspassin, fent aquest llistat meravellós d'inversions que caldria fer –suposo que també obeeix a aquest període preelectoral que crec que estem obrint–, doncs, nosaltres, ja ho sap el senyor Sanglas, no hi podrem donar suport. Tampoc ens hi negarem, eh? Farem una abstenció en aquest punt, perquè sí que creiem que aquestes inversions són necessàries per a les infraestructures a Catalunya. També donarem suport a exigir al Govern de l'Estat que assumeixi més compromís amb el transport públic. De fet, les administracions catalanes, Govern de la Generalitat al davant, però també l'Àrea Metropolitana de Barcelona, estan posant més recursos econòmics per finançar el transport públic. I aquí el Govern de l'Estat, el Govern del Partit Popular, ha fet un pas enrere, eh? Per tant, cal exigir que faci una contribució similar a les administracions catalanes. Respecte a rescatar amb diners públics les autopistes radials, també li donarem suport. Nosaltres..., nosaltres no, perquè el nostre àmbit d'actuació, el del Partit dels Socialistes de Catalunya és Catalunya; però el Partit socialista Obrer Espanyol a Madrid es va oposar també, en el seu moment, a la construcció d'aquestes autopistes radials, d'aquestes vuit autopistes, perquè ja es veia que estaven mal planificades i que això acabaria malament, com ha acabat. Jo el que vull dir és que la solució que s'acabi trobant el que no pot ser és que vagi sobre l'allargament de les concessions allà on l'Estat també segueix tenint competències, eh? Ja s'imaginen a què m'estic referint. A veure si ara per trobar una solució a Madrid, a algú se li ocorre, malgrat les declaracions que s'han fet, augmentar les concessions de les autopistes a Catalunya o en altres zones..., o al País Valencià, d'aquelles autopistes que són competència de l'Estat. Ens hi oposarem, si això es vol fer així. I havíem presentat una tercera esmena que és la necessitat de construir un tercer túnel a la ciutat de Barcelona. I no farem el mateix que van fer Esquerra Republicana o Convergència i Unió, l'any 2008, quan estàvem parlant del túnel del tren d'alta velocitat, que va introduir unes dosis de preocupació a la ciutadania. Al conseller Rull, ja l'hi he explicat: nosaltres li donarem suport; ara, només faltaria que del primer llistat que vostès presenten es poguessin fer les obres i que després no tinguem el tercer túnel, de nord a sud, a la ciutat de Barcelona, perquè ni milloraríem freqüències, ni milloraríem la seguretat ni de les rodalies ni del regionals a Catalunya. I, escoltin, jo crec que aquí sí que és una responsabilitat del Govern de la Generalitat de Catalunya i dels grups que li donen suport començar a plantejar aquest debat. Com més el retardem, pitjor serà per millorar el transport ferroviari de rodalies i de regionals al nostre país. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la senyora Marina Bravo.
Gracias, presidenta. Diputadas, diputados, conseller, esta moción recoge algunas reivindicaciones que estoy convencida que el diputado Sanglas sabe que estamos de acuerdo con ellas. Habla de inversiones, algunas muy necesarias. No sé si habrá alguien en este hemiciclo con más ganas de ver funcionando la variante de Vandellós. Reclama financiación, apoyo del Gobierno de España al transporte de proximidad, el que usamos todos los días. Es muy necesaria. Y, por último, denuncia que se pague con fondos públicos, con dinero de todos, el rescate de unas concesiones ruinosas por las que no se ha pedido responsabilidad alguna; es una vergüenza, desde luego. Estamos de acuerdo en estas reivindicaciones, pero no nos gusta la forma. ¿Qué es eso de exigir, cuando las sillas de la negociación se están dejando vacías? Tampoco nos gusta el trasfondo victimista, ni el uso partidista que se hace de estos problemas siempre que se tiene ocasión, ni la falta de lealtad, ni la alimentación de la confrontación. Con nada de eso estamos de acuerdo. Pero no por ustedes, sino por todos los catalanes que lo necesitan, vamos a dejarnos la piel para que estas reivindicaciones lleguen donde tienen que llegar. Y vamos a trabajar incansablemente, si quieren a su lado, para que se puedan resolver. Y no es que vayamos a trabajar, es que ya estamos trabajando mucho. Y seguimos trabajando cada día. Al que no lo haya hecho aún, le recomiendo ver las enmiendas que hemos presentado, que tampoco han tenido mucho éxito –son varias–, verá que a todo lo que aquí se propone ya habíamos presentado nosotros soluciones. Y soluciones, no quejas oportunistas. Algunas también las habíamos presentado en este Parlamento. Porque hay mucho que sí se puede hacer desde aquí y que no depende de nadie más, y no se está haciendo: nuevos trenes, mejores horarios, mejor información al viajero... Sí, les suena. Y otras cosas, las que dependen del Gobierno de España, las hemos propuesto donde se tienen que proponer: en el Congreso. Y las hemos negociado allí. La priorización y la gestión de las infraestructuras es una de las cosas que hay que reformar en España; lo hemos incluido en el pacto con el que se puso el Gobierno en marcha. Y aunque el PP sigue sosteniendo lo insostenible, que lo ha estado haciendo bien y que lo que tiene que hacer es seguir igual, a partir de ahora ya no va a poder ser, porque ya no tiene mayoría y ahora tiene que negociar, tiene que escuchar, tiene que hablar, aunque no quiera. Hay políticas que corregir. Y en el Congreso nosotros ya estamos haciendo cambios, con análisis, con conocimiento de los problemas, con cifras, con datos, con intención constructiva, sin acritud, y, sobre todo, sin populismos ni apriorismos tramposos. Porque aquí el primer punto es prácticamente un apriorismo puro: «Déjeme a mí, que yo arreglo rodalies. Mire, no digo que lo hagan todo mal, que saben perfectamente que no lo pienso –hemos trabajado mucho juntos–, pero hay hechos que les preceden, y las dos principales obras, el canal Segarra-Garrigues i la línea 9 de metro dejan muchas dudas. La solución para las infraestructuras de Cataluña no es ningún nou país; esas dos obras estaban únicamente en sus manos y han tenido dinero suficiente y tiempo suficiente para acabarlas. Dinero suficiente han tenido, y han gastado todo el que hacía falta y más: más de 4.000 millones de sobrecoste reconocidos ya; pero ni tenemos regadío, ni tenemos una línea 9 que atraviese Barcelona. Y lo peor: ni siquiera sabemos cuándo la vamos a tener. Y no por qué no lo hayamos preguntado, no. Pero es que tenemos un conseller que, como el president, cada día está más ausente; ausente de las negociaciones y ausente de las necesidades de los ciudadanos. Porque ha venido el ministro y no ha querido hablar más que de traspaso, más que de ruptura. Le ha dicho que no quiere ningún nuevo plan. Le ha dicho que no quiere nada, que no quiere hablar. Pero, vaya, aquí sí que lo han pedido, aquí sí que se exigen a ustedes mismos; en esta automoción se exigen exigir, exigir al ministro después de que ya se ha ido. Dejen de hablar solos, porque lo que hay que hacer es ir a trabajar y no quedarse en casa cuando les convocan a las reuniones. Me falta hablar de autopistas. En fin, exijamos, sí. Sobre las autopistas hay mucho que exigir –nosotros ya lo hemos hecho en el Congreso–: que se depuren responsabilidades y que se acabe de una vez con esta práctica en la que unos favores políticos los acabamos pagando todos del dinero de los ciudadanos. Eso no puede ser. Ya basta de privatizar beneficios y socializar pérdidas. Estamos totalmente de acuerdo. Pero aquí en Cataluña también se sabe mucho de eso, de ver cómo se prorrogan concesiones de autopistas –que las más largas son las de aquí, las autonómicas–; de ver cómo se dejan en manos privadas buenos negocios, como ATLL; de ver también cómo se rescata –que aquí también hay rescates– con dinero público, como la C-17, de la que hablan poco. Exijan, claro que sí, exijámoslo todos juntos, que se haga todo bien en el Gobierno de España. Pero nosotros les exigimos también a ustedes que cumplan con la parte que les toca –y de ahí venían nuestras enmiendas, que no han tenido ningún éxito–, porque los catalanes, todos, lo merecen, y porque estamos aquí para eso. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Bravo. A continuació, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Presidenta… Conseller, diputados..., bueno, aquí el partido que da apoyo al Gobierno nos presenta una moción típica del victimismo nacionalista. Y dentro del discurso victimista, siempre está la inversión en infraestructuras. Esto es un top ten, ¿no?, del mensaje nacionalista independentista. Pero cuando hablan de obra pública y de transferir, pues, los presupuestos necesarios para ejecutar la obra pública del Estado..., hombre, yo también quiero que esa obra pública se haga. Pero ustedes no son un referente para ejecutar obra pública; su referente, actualmente, es la L9 –la L9–, con una ejecución horrorosa, con un sobrecoste brutal y con un mal acabado sin cumplir todas las promesas y expectativas que se habían propuesto con la L9. Por lo tanto, no son un referente ni nadie para dar ejemplo de cómo ejecutar la obra pública. Y dicen: «Se invierte poco. Seguramente. Se lo dije el otro día, señor conseller: «A todos nos parece poco. Pero poco ¿comparado con qué y comparado con quién? Y le daré algunos datos, que se los di el otro día, pero hay que repetirlos. En el primer trimestre del 2016, el Estado invierte un 71 por ciento más que la Generalitat en Cataluña. En el periodo 2011-2015, el Gobierno de España invierte un 41 por ciento más que el Gobierno de la Generalitat. Y si nos vamos al 2016..., al 2015, 2006… –perdón–, al 2015, y con datos concretos, el Gobierno invierte más de 8.000 millones de euros en Cataluña –un 63 por ciento de este es para Adif–, lo que supone un 18 por ciento del total de inversión del Estado. Madrid, se lo dije, un 5,3. ¿En qué comunidad autónoma invierte más el Estado? En Cataluña. Usted dirá: «Está presupuestado. Porque si está presupuestado, significa compromiso. Y, por lo tanto, se puede reclamar que se ejecute. Y su ejecución, posiblemente, es de las más altas que hay en el resto del Estado. Y, claro, piden hacer obra pública con el dinero del Gobierno central, cuando aquí tienen problemas con Ferrocarriles de la Generalitat de Catalunya, que antes era un ejemplo –era un ejemplo– de servicio y ahora ya no lo es. Tienen problemas de conexión entre los Valleses; problemas de frecuencias con la línea del Vallés –i, además, importantes–; es urgente soterrar las líneas de Can Feu, por Sabadell. ¿Por qué no ejecutan lo que a ustedes les corresponde? Hagan la obra pública que les corresponde. Y, si quieren, reclamemos todos juntos al Estado, al Gobierno del Estado, las obras que tienen que ejecutar. Pero esta no es la vía. Y luego, eso sí, ¿eh?, nos vamos a Madrid. Y piden que no se rescaten los peajes de la Comunidad de Madrid. Que, por cierto, es un tema legal –es un tema legal. Ya sé que a ustedes eso de la legalidad no les suena mucho, pero las leyes o las sentencias..., la legalidad se ha de cumplir. Pero, claro, ustedes quieren que desde el Parlament digamos que los madrileños paguen peajes. A eso se llama hacer amigos –a eso se llama hacer amigos. Posiblemente esto es para despistar e intentar, pues, no preguntar por la supresión de los peajes en Cataluña. Oiga, no, pues, lo que hay que hacer es respaldar al Gobierno y al menos felicitarnos que para el 2019 y el 2021 la AP-7 y la AP-2 no tendrán peajes. Y, por tanto, lo que es necesario es que el Gobierno, el Gobierno de la Generalitat –el Gobierno de la Generalitat– pueda establecer un calendario para saber cuándo van a desaparecer los peajes que penden de ustedes, porque eso, a día de hoy, no lo sabemos. Yo, para ir finalizando..., señor diputado, señor conseller, España no asfixia a nadie. España no asfixia ni a la Generalitat ni a los catalanes. Son ustedes quienes asfixian a los catalanes con su continuo y falso victimismo, que lo único que hace es paralizar el progreso de la sociedad catalana.
Gràcies, senyor Villagrasa. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, nosaltres donarem suport a aquesta moció subsegüent a la interpel·lació, perquè ens sembla de justícia tot el que es demana, però sí que voldria fer alguns comentaris. En primer lloc, crec que la interpel·lació..., o la moció, més que dir-se subsegüent sobre el transport públic i mobilitat, s'hauria de dir «sobre les infraestructures i serveis de transport públic i mobilitat que el Govern de l'Estat té compromeses i no ha realitzat. Perquè aquí només ens centrem en aquelles obres que el Govern de l'Estat té compromeses i no ha realitzat, no parlem dels altres aspectes de mobilitat i transport públic que estan en mans de la Generalitat. I ens sembla..., en el primer punt es fa un llistat en què hi ha molta cosa; no están todas las que son ni son todas las que están, és veritat, podria ser més exhaustiu. També pensem que exigir les quantitats necessàries..., d'acord. Per exemple, el senyor Terrades, el diputat Terrades, amb la seva esmena els feia una proposta de com això es podia exigir. I a mi m'agradaria també que m'ho expliquessin, com ho hem d'exigir. Perquè..., bé, nosaltres hi donarem suport. Nosaltres, per exemple, a Madrid ja estem exigint, no?, a través del Grup d'Unidos Podemos, i jo sé que totes les forces hi donen suport. Però com ho farem? Anirem tots a Madrid? Farem una proposició de llei? Com ho farem? Deia el senyor Sanglas, quan va fer la interpel·lació..., deia que cal reclamar al Govern de l'Estat que mentre hi siguem s'impliqui en el finançament del transport públic. Clar, jo també els hi dic: mentre hi siguem, mentre estem, hem d'asseure'ns i negociar. No sé en quin nivell estan les negociacions. No sé si es van reunir les bilaterals. No sé si, a part d'exigir, també tenen previst un calendari de negociacions, d'asseure's, com en el seu moment va fer el conseller Vila, per exemple, amb el pla dels 306 milions. Que és veritat, no el va complir. Però jo penso que mentre hi siguem, ho hem d'intentar. Nosaltres ens hem de carregar de legitimitat, i, per tant, hem d'estar sempre en aquest àmbit negociador. De la llista, de la llista aquesta del punt 1, home, hi ha algunes coses que són també una mica..., a veure, diguéssim que no es pot exigir també el que tu no fas. Jo estic d'acord amb totes les demandes; però, per exemple, adaptar al cent per cent les estacions per a les persones amb mobilitat reduïda, dit així, home, nosaltres..., a Catalunya, el departament té adaptat un 91 per cent de la xarxa de metro i de ferrocarrils; tenim un pla –ho va explicar l'altre dia el secretari, el Ricard Font– fins al 2020 per anar adaptant el que queda. Home, doncs, el que nosaltres no fem, no cal..., vull dir, hi han maneres de demanar les coses. El punt 2. El punt 2 és molt important, perquè aquí, és veritat, qui ha fet l'esforç han sigut els ajuntaments, el món local, l'Àrea Metropolitana i la Generalitat. Perquè aquí hem vist que, en els darrers anys, dels 173 milions d'euros que posava l'Estat..., com ho ha anat reduint. I, per tant, aquí és molt important. I també ho és perquè aquí tenim el deute de la TMB, que entre tots haurem de veure com un deute que no el té la TMB perquè sí, sinó degut justament a aquest mal finançament i a aquesta manca d'aportacions..., i que això s'ha de resoldre. Per tant, creiem que és un punt molt important. Clar, aquí..., el tercer punt, no? Totalment d'acord, i a més jo celebro molt que el Grup de Junts pel Sí..., Esquerra Republicana sempre havia estat en aquesta línia, però que el PDECAT vingui ara a aquesta línia, perquè, justament, històricament no ha sigut aquest el posicionament. Jo encara recordo el primer rescat de les autopistes espanyoles, de les radials de Florentino a Madrid, doncs, que va ser gràcies a una esmena, en els pressupostos generals, de Convergència i Unió. Per tant, perfecte. Escolta, rectificar és de savis. I m'encanta que vostès facin aquest viratge, igual que amb l'eurovinyeta, perquè aquí tampoc hem fet les coses bé del tot, aquí també hem tingut rescats... Alguns justificats, eh? Per exemple, jo crec que l'operació que volem fer amb la C-17 per treure anys i abaratir, penso que és interessant. Per tant, aquí hem d'anar tots a una, jo crec, en acabar amb aquest model concessional que privatitza els guanys, socialitza les pèrdues; hem d'anar a mirar què passa amb la responsabilitat patrimonial de l'Administració, que està mal entesa i l'hem de modificar, perquè acaba eximint els concessionaris del risc i ventura empresarial. I, per tant, també hem d'anar, de totes aquelles infraestructures, a fer aquest pacte –que sé que la senyora Marina Bravo ha demanat moltes vegades, i jo crec que és necessari, i que resoldria allò del túnel–, a veure quines obres realment són les més necessàries, com públicament hi donem suport i tenen més retorn social. I respecte als punts, d'acord, però ja ens explicaran com ho volen fer. Si es tracta d'anar a Madrid a demanar-ho, comptin amb nosaltres. Gràcies.
Gràcies, senyora Grau. A continuació té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé; gràcies, presidenta. Nosaltres mos abstindrem als tres punts d'aquesta moció, bàsicament perquè estem d'acord amb lo fons del que es planteja, fins i tot amb tota la diagnosi de la problemàtica que aquí s'exposa, però no estem tan d'acord amb quina és la forma en com s'aborden o es pretenen abordar les solucions a aquesta problemàtica. Anem a veure-ho. Los dos primers punts plantegen una sèrie de dèficits que fan referència a les infraestructures de transport públic, especialment en lo sector ferroviari; enumeren fins i tot tots aquests principals dèficits amb un llistat molt ben detallat, i constaten quines són les desinversions que s'han produït per part de l'Estat, i són unes xifres, diguéssim, que cada vegada es coneixen més: l'Estat només ha invertit un 13 per cent del compromès amb lo Pla de rodalies i un 5 per cent en lo Pla de millora de la fiabilitat ferroviària. I fins aquí estaríem d'acord, i és important que això es reiteri, que és d'aquesta manera, i denunciar, diguéssim, aquesta irresponsabilitat del Govern espanyol respecte a un compromís que té encara, fins a dia d'avui, amb aquest territori i amb aquesta matèria concreta. Quant a la solució, però, vostès lo que fan és plantejar una exigència de la transferència dels diners per poder fer aquestes inversions des d'aquí. Això és, diguéssim..., en termes d'educació diríem que progressen adequadament. És a dir, ja han canviat allò, aquell discurs que feien anar fins a dia d'avui, que era demanar a Madrid que faci les inversions; ara el que feu o el que plantegeu fer és exigir a Madrid los diners perquè nosaltres, amb aquests diners, ja ho farem, nosaltres. I, diguéssim, això també és positiu, aquest canvi de tendència, aquest canvi d'actitud, doncs, respecte a aquest discurs que es fa anar respecte a això d'anar sempre darrere de Madrid, anar demanant. Fins aquí mos sembla bé també; lo que passa, que, diguéssim, això seria bo –això seria bo–, si no sabéssim ja anticipadament quina serà la resposta de Madrid, del Govern espanyol, que és «no. Amb això mos passa una mica com en lo referèndum; és a dir –sobretot amb lo referèndum pactat–, vostès ja saben que diran que no, i, malgrat això, hi volen continuar anant. D'acord; endavant, facin-ho. O sigui, vagin, com han acordat en lo tema del referèndum, amb lo Grup de Catalunya Sí que es Pot..., d'anar primer encara a tornar a demanar a Madrid si mos deixen fer un referèndum pactat. I nosaltres no els diem que no ho facin –no els diem que no ho facin–, però tampoc, diguéssim, avalem o volem avalar aquesta estratègia. Com ja és àmpliament conegut quina és la nostra estratègia i quin és lo nostre posicionament respecte a quines relacions hem de tindre amb lo Govern espanyol, defensem, no?, aquesta unilateralitat i pensem que estem en un moment en lo que hauríem d'estar parlant més de quina estratègia consensuem o podem arribar a consensuar des d'aquí per com farem aquesta separació de béns un cop puguem fer el referèndum i puguem declarar la independència, per tant, com farem aquesta separació de béns amb l'Estat. Aquí és on hauríem d'estar treballant, amb lo benentès que, si aquesta separació de béns se produïx per les bones, doncs, simplement és fer allò, un càlcul del debe i el haber, no? I ja el tenim fet, perquè, doncs, ja tenim llistat quins són aquests dèficits de tot allò que l'Estat mos hauria de donar per tal de procedir a la reparació, a la regularització, a la millora d'aquestes infraestructures. I si l'Estat no s'avé a fer una separació de béns, diguéssim, per les bones, doncs, potser haurem d'anar..., i aquí és on hauríem d'estar parlant de quina estratègia adoptem com a país per tal d'anar cap a mesures més contundents, no?, fins i tot d'ocupació directa d'aquesta infraestructura i d'aquest servei. És a dir, això, objectivament, és una cosa que no funciona; tots ho veiem. Per tant, alguna solució hi hem de donar. Si aquesta solució ha de vindre per les bones, millor; però, si no ve per les bones, hem de ser prou espavilats per tindre una estratègia per solucionar-ho d'una altra manera. I, per acabar, en lo tercer punt, que vostès exigixen a l'Estat que no rescati amb diners públics les autopistes fallides, bàsicament de l'entorn de Madrid, les autopistes radials, nosaltres evidentment que estem a favor de no rescatar amb diners públics empreses privades, però no mos semblaria coherent donar suport a una petició que el que fa és demanar..., dir als altres que no facin alguna cosa que nosaltres, o en aquest cas los diferents governs d'aquests últims anys, sí que han fet. O és que aquí no s'ha permès lo rescat d'autopistes o autovies fallides? Doncs sí. Per part de diferents governs: lo tripartit va signar un contracte el 2006 que va executar l'anterior Govern, de Convergència i Unió, el 2015, pel qual se va subrogar lo crèdit de 275 milions d'euros a una empresa privada, Cedinsa, formada per Fomento, etcètera, per al rescat de la C-17, del tram Vic-Ripoll. Per tant, primer considerem que hauríem de fer les coses bé aquí, abans que anar a donar lliçons de com han de fer les coses los altres. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Saladié. A continuació té la paraula el senyor Marc Sanglas per pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. En tot cas, abans de res, agrair el suport de Catalunya Sí que es Pot a la totalitat de la moció, malgrat alguna estiradeta d'orelles que ens ha fet la senyora Grau, però amb molt de «carinyo. Dir-li que, en tot cas, el que reclama..., vostè ens diu: «Reclamem el cent per cent de garantir que les estacions estiguin adaptades per a les persones amb mobilitat reduïda, i el Govern només ho té a un 91. En tot cas, tampoc no s'exigeix una execució immediata, sinó que, en tot cas, és una voluntat que s'arribi a aquest punt. Perquè, al final, el problema que hi ha és que, en tot cas, el Govern de la Generalitat té un planejament o té una planificació per fer possible aquesta adaptació, cosa que no ocorre per part del Govern de l'Estat. I, per tant, des d'aquest punt de vista, sí que ens preocupa. Alguns també ens han dit: «Escolti, exigir no és la manera, s'ha de negociar. Doncs, miri, preguntin a tots els consellers abans del senyor Rull –i el senyor Rull també ho ha intentat, ha intentat negociar, ha parlat amb els diversos governs de Madrid– quina ha estat la resposta. Perquè, recordem-ho, això és el pla del 2008-2015; per tant, no és que sigui des d'ahir que es comença a exigir, sinó que és des de fa molt de temps que s'intenta negociar i tots els governs han intentat negociar i al final no hi ha hagut cap resposta positiva per part del Govern de Madrid. I, per tant, des d'aquest punt de vista ens sembla que sí que cal utilitzar aquesta paraula, aquesta expressió d'exigència, perquè ja n'hi ha prou. Seguirem negociant tantes vegades com calgui, el Govern ho seguirà fent, però en tot cas la paraula «exigència ha de sortir. Miri, ens parlava del sobrecost de l'L9; l'L9, li recordo que no va tenir ni finançament europeu com tenien, diguem-ne, les instal·lacions i infraestructures de Madrid..., i que, en tot cas, també el Govern de l'Estat deu 8.000 milions d'euros amb la disposició addicional tercera. I si de sobrecostos parlem, doncs, miri, les radials de Madrid havien de tenir un valor d'expropiacions de 380 milions d'euros que es va acabar amb un valor de 2.250 milions d'euros. Per tant, no ens parlin vostès de sobrecost. I pel que fa al que parlava de les línies del Vallès, sí, és veritat; hi ha uns problemes de sobreocupació en aquests moments a les línies del Vallès que estan en vies de solució. Vostè sap que vam aprovar una proposta de resolució a la comissió corresponent. S'han posat en marxa noves estacions, tant a Terrassa com a Sabadell, que han augmentat el nombre d'usuaris, que, en definitiva, del que es tracta en el transport públic és que aconsegueixi augmentar el nombre d'usuaris. I el que s'està estudiant en aquests moments: quina és la manera de millorar les freqüències en totes aquestes dues línies per acollir amb la major comoditat possible tots els viatgers que transporten. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Sanglas. Estem cridant a votació. Senyor Fernández, per què em demana la paraula?
Gràcies, presidenta. Per demanar votació separada dels punts 1, 3 i 2..., 1, 2, 3, vaja. [[Rialles.]] El 2? [[Veus de fons.]] El 2. [[Veus de fons.]] No, perquè... [[Remor de veus.]]
És a dir, de tots els punts...
Sí?
Sí.
Sí. Doncs, vinga.
És que la moció té tres punts...
Ja pot comprovar que no estic especialment inspirat aquesta tarda. Gràcies. [[Pausa llarga.]]
S'ha demanat votació separada dels tres punts de la moció. Per tant, procedirem a la votació. Comencem votant el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat aprovat per 72 vots a favor, 11 en contra i 50 abstencions. A continuació votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha estat aprovat per 112 vots a favor, cap en contra i 21 abstencions. I a continuació votarem el punt número 3. Comença la votació. La Moció sobre el transport públic i la mobilitat sostenible ha estat aprovada per 112 vots a favor, 11 en contra i 10 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el dret a morir dignament]] [[302-00103/11]] El vint-i-unè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el dret a morir dignament, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la té la paraula la senyora Marta Ribas. [[Pausa.]] Senyora Ribas, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Amb aquesta moció, i amb la interpel·lació que vam fer al Ple del desembre, des de Catalunya Sí que es Pot volíem ser útils en tres sentits, per aquest tema. Primer, en col·laborar que es parli de la mort, perquè també el Parlament, ja ho deia a la interpel·lació, hem d'estar parlant de la mort si volem que a la societat es parli de la mort. És necessari perquè la ciutadania es conscienciï i reflexioni sobre què és per cadascú una mort digna. I perquè mostrem, també, que aquesta és una prioritat social i política en el nostre país. Aquest era un dels objectius. L'altre era traslladar una proposta de millora per garantir el dret a una mort digna en allò que ja tenim regulat i com a competències a Catalunya, especialment centrant-nos en el document de voluntats anticipades i en tot allò relatiu a les cures pal·liatives. I el tercer objectiu era recordar allò que encara està pendent i empènyer per desencallar-ho, i això vol dir la despenalització de l'eutanàsia i del suïcidi assistit. Per ser un país on realment es respecti el dret de les persones a decidir com morir dignament, ens cal reobrir aquest debat i ens cal empènyer perquè finalment tinguem una despenalització de l'eutanàsia i del suïcidi assistit. I començo per aquí: l'eutanàsia i el suïcidi assistit avui, any 2017, continua sent causa o objecte possible d'anar a la presó. I, en aquest sentit, avui tenim en el Parlament –crec que encara no ha pogut entrar–, precisament, una de les persones que ho ha patit: el primer metge que va ser condemnat penalment a Espanya per eutanàsia, per facilitar-li la mort a una pacient de vuitanta-dos anys amb càncer terminal, que demanava que li facilitessin la mort, així com també ho demanava la seva filla. Un any de presó que no va haver de complir, però sí que ha hagut de complir moltes i moltes conseqüències en la seva vida personal i professional a posteriori. És el doctor Marcos Ariel Hourmann. [[Aplaudiments.]] I crec que ha de valer aquest aplaudiment com un reconeixement a una persona que ho ha patit en pròpia sang i en pròpia pell, i la seva família. I per això hem d'estar lluitant. I per això s'està lluitant des d'aquí i per això estem lluitant també des del Congrés, amb la Marta Sibina, que avui també ens acompanya, com a diputada, i que també han entrat una proposició de llei en el Congrés perquè això canviï. I vull que aprofitem aquest debat d'aquesta moció per celebrar que des que vaig registrar la moció i fins al dia d'avui hi ha hagut novetats, perquè aquest Parlament també faci passos endavant en aquest sentit, i s'ha registrat una proposició de llei conjuntament entre Junts pel Sí, el Partit Socialista, Catalunya Sí que es Pot i la CUP per demanar al Congrés dels Diputats que es treguin del Codi penal, precisament, l'eutanàsia i el suïcidi assistit. La resta de la moció, però, com els deia, bàsicament el que pretén és millorar allò que ja tenim, i per això la resta de punts, com bé coneixen, és sobre com millorar la informació sobre com morim, sobre com millorar el procés de mort en allò que ja es pot fer i ja tenim dret i tenim mitjans i tenim reconeixement i tenim els recursos, com les cures pal·liatives, però també en com promoure que es parli de la mort i com volem morir i del document de voluntats anticipades. Crec que amb la moció, amb els punts d'aquesta moció, amb les esmenes que han fet els grups i que hem incorporat o transaccionat, hem col·laborat a fer que se'n parli en aquesta cambra, a reclamar que hi hagi molta més gent fent d'altaveus d'això mateix, per començar, la resta dels cent trenta-cinc diputats i diputades d'aquesta cambra a partir d'aquest debat. Però també, evidentment, per reclamar-li, al Govern, que usi el sistema per arribar al màxim possible de gent, per promoure aquesta reflexió de la ciutadania respecte a com volem morir. Perquè la defensa d'una vida digna ha d'anar precisament lligada també a la defensa d'una mort amb dignitat. Si defensem l'apoderament de la ciutadania amb les decisions a prendre durant la vida, el dret a decidir sobre tantes i tantes coses, com, per exemple, el dret al propi cos, del que hem estat parlant fa una estona en aquesta cambra, cal que la ciutadania, apoderada, també puguem decidir sobre la nostra mort. I que aquestes decisions, a més, siguin respectades i siguin exercides, perquè no estem parlant d'un luxe, estem parlant d'un dret. Un dret que avui es reforça amb un pronunciament polític d'aquest Parlament amb aquesta moció, amb el primer punt d'aquesta moció, però que també es reforça amb l'exigència al Govern d'eines concretes per poder-lo fer realitat en allò que ja tenim regulat, com són, per exemple, les cures pal·liatives o la difusió del document de voluntats anticipades per a tota la ciutadania. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Ribas. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Rosa Maria Ibarra, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Deixin-me dir, per començar, que no em tocaria a mi avui fer aquesta intervenció. Li tocaria fer aquesta intervenció a la nostra companya Assumpta Escarp, que, com saben, ha tingut un petit problema de salut i que no pot estar avui aquí, però que ha estat treballant aquest tema amb el grup presentant i amb els membres de la plataforma per una mort digna, i, per tant, jo l'únic que faré serà transmetre tot aquest treball que ha fet tan i tan bé l'Assumpta durant tot aquest temps. I, a més a més, dir-los que des d'aquí li enviem tot el nostre escalf i tota la nostra energia positiva perquè pugui tornar, al més aviat possible, a reincorporar-se a la feina i pugui estar treballant amb nosaltres. [[Aplaudiments.]] Molt bé, Assumpta, ànims! Deia, doncs, que l'Assumpta havia fet una molt bona feina treballant aquesta moció amb el grup presentant, amb la Marta Ribas, de Catalunya Sí que es Pot, i també amb els membres de la plataforma del dret a morir, amb Xavier Gol, amb Isabel Alonso i amb tants d'altres. Avui no només voldríem saludar-vos, sinó que voldríem que el debat d'aquesta moció del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot fos en si mateixa un reconeixement de la vostra tasca en la vostra lluita, compromís i exemple, com ho ha de ser el projecte de llei sobre despenalització de l'eutanàsia que hem promogut quatre grups d'aquesta cambra i que esperem que properament discutim aquí mateix. L'octubre de l'any passat la plataforma va comparèixer a la Comissió de Salut. Prèviament, ho havia fet a la Comissió de Justícia. I ens deia la senyora Isabel Alonso: «Correspon als grups parlamentaris la concreció de les propostes, el seu debat i la seva aprovació, si s'escau, per, a partir d'aquí, fomentar els actes de govern que siguin adients. Bé. Doncs, avui, amb aquesta moció, tenim la possibilitat de concretar les accions a fer. Hem de parlar més de la mort. Aquesta cultura, aquest tabú que ens fa difícil fins i tot expressar-ho és amb el que hem de trencar, perquè volem viure amb dignitat el procés de la nostra mort i d'aquells que ens envolten. Diputats i diputades, avui no tractem un tema sensible ni un tema espinós, avui estem parlant de garantir un dret que reconeix l'article 20 de l'Estatut de Catalunya i la Carta dels drets i deures de la ciutadania en relació amb la salut i l'atenció sanitària. Totes les persones tenen dret a rebre un tractament adequat del dolor i cures pal·liatives integrals i a viure amb dignitat el procés de llur mort. Totes les persones tenen dret a expressar llur voluntat d'una manera anticipada. Amb aquest objectiu entenem que hi ha dos nivells a desenvolupar: un primer, el de les millores necessàries dins del marc legal existent, que és el que es vol recollir amb el contingut de la moció que avui discutim; un segon, la despenalització i la regulació posterior de l'eutanàsia i el suïcidi assistit. El primer pas, com dèiem, el veurem amb el Projecte de llei de proposta de modificació del Codi penal. Catalunya, i així ho reconeixem totes i tots, ha està capdavantera en la legislació sobre els drets dels pacients, en la implantació del Registre de voluntats anticipades i en el desenvolupament de les cures pal·liatives. Però, malauradament, com diu la plataforma, partint de la seva experiència encara hi ha massa persones que continuen patint un sofriment innecessari al final de la seva vida. I això és així per desconeixement de la legislació per part del personal sociosanitari, desconeixement dels drets per part dels pacients i el seu entorn; dificultat d'accés als equips de cures pal·liatives, i per desinformació o per manca de recursos per atendre tota la població que ho necessita. La moció busca contractar, amb l'esperança que el Govern sigui capaç d'implementar-ho, quatre objectius. Primer, coneixement: com es mor a Catalunya? A les plantes dels hospitals? A les UCI? A urgències? A les residències? A casa? Es demana crear un observatori de la mort, on es puguin recollir totes les dades, extreure conclusions i proposta de millora. En aquest moment és difícil trobar aquestes dades, tots sabem que hi ha suïcidis encoberts. Segon, informació: informació a la ciutadania sobre drets del pacient i promoció del document de voluntats anticipades. Com és possible que un dret tan important sigui exercit per menys d'1 per cent de la població? Hi ha dificultats per fer-ho i per registrar-ho. Per tant, cal simplificar. Hem d'incloure dins la primària la promoció del document. Als Estats Units un terç de la població el té fet. Però, per altra banda, no estem segurs que el sistema respecti el document. Som conscients que estem en un context on parlar de la mort i com desitjaríem que es produís és un tema tabú. Tant és així que als nostres hospitals es parla de la mort d'una manera eufemística: «No s'ha mort aquell pacient, el pacient ha estat exitós. Expressar la voluntat anticipada és una reflexió sobre la pròpia mort feta en l'entorn familiar i sanitari, perquè és molt important que els professionals s'impliquin. Desconeixem el nostre dret i els professionals també el desconeixen. Tercer, garantia: garantia d'accés universal a les cures pal·liatives amb equitat territorial tots els dies de l'any i les vint-i-quatre hores al dia. I quart, formació: formació de tot el personal sanitari amb drets pel pacient...
Senyora Ibarra, em sap greu, però ha exhaurit el temps.
Bé. Només per acabar, dir-los que el Grup Socialista dona suport a la moció i que hem volgut presentar una esmena que creiem que recull millor la voluntat dels quatre grups que hem signat la tramitació de la Proposició de llei a la despenalització de l'eutanàsia i que l'hem vist recollida. Volem agrair a la diputada Marta Ribas la seva feina i la voluntat d'acord...
Em sap molt greu, però és que ha exhaurit molt el temps. [[Rialles.]]
...i la seva capacitat [[l'oradora riu]] per parlar de la mort, ara que és la imatge de la vida. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Ibarra. [[La presidenta riu.]] A continuació té la paraula la senyora Alba Vergés, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, en primer lloc, donar la benvinguda a..., veig membres de l'Associació pel Dret a Morir Dignament, que van comparèixer aquí al Parlament, a la Comissió de Salut, Comissió de Justícia també, i que aquest Parlament, com avui és una mostra, respon a aquestes peticions, a aquestes propostes que ens fa arribar aquesta associació, com a resposta també de tota la societat catalana. Gràcies també a la diputada Marta Ribas, per portar aquesta moció. Crec que ja el conseller l'hi va dir en el moment de la interpel·lació. I sí és cert, el Parlament també ha fet feina, com es porta molta feina fent des del Congrés dels Diputats per part de molts grups des de fa molts anys, i, en aquest cas, al Parlament hi ha entrat aquesta proposició de llei, entrada per diferents grups parlamentaris per modificar aquest Codi penal; aquest Codi penal que, a hores d'ara, el que fa és penalitzar una pràctica que hauria de ser una resposta a la voluntat de la gent, a una dignitat. Com deia bé la Marta, la dignitat no ha de ser només en la vida, sinó també la dignitat de morir dignament, com demana la mateixa associació. Per tant, aquesta despenalització de l'eutanàsia i de l'ajuda al suïcidi. Vam fer diferents esmenes a aquesta moció, que no venien a canviar el sentit de la moció, la qual ja anuncio que votem a favor perquè la recolzem plenament. Vam fer una esmena respecte a l'observatori, només per concretar que l'Aquas, l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries, acull dins l'Observatori del Sistema de Salut de Catalunya tots aquells observatoris de temàtica concreta que hi ha..., que hi hagi ara actualment o que es vagin creant. Això creiem que ho pot enfortir, que li dona potència, perquè d'una manera ordenada aquesta tasca es pugui fer de forma rigorosa. Estem parlant de l'observatori de la mort, i ho dèiem aquí, hem de parlar molt més de la mort. Sona fort quan ho dius així, observatori de la mort, però cal conèixer, com bé ens demanaven, com estem morint al nostre país, quines millores podem tenir, perquè realment és un dels països que estem més avançats en moltes pràctiques, però que encara hi pot haver millora, mirar quina és l'equitat territorial en el nostre territori respecte a l'atenció al final de la vida, respecte a aquest respecte a la voluntat dels pacients, de les famílies. I, per tant, aquest observatori és important i és clau que hi sigui. L'altre aspecte en què volia insistir és el de promoure el document de voluntats anticipades. A part d'aquella promoció, d'aquell consell que es pugui fer en general cap a la ciutadania mitjançant mitjans de comunicació, difusions de vídeos, etcètera, donem un paper rellevant a l'atenció primària. I això és important. Ho deia la Marta, volem que el sistema ens ajudi en aquest coneixement del document de voluntats anticipades, i ho hem intentat incloure en una esmena perquè aquesta promoció es pugui fer de forma efectiva, que no sigui una frase buida, sinó que es pugui fer de forma efectiva perquè puguem fer un salt endavant per garantir el coneixement d'aquest document de voluntats anticipades per part de la ciutadania. Aquest no és un document exclusiu per a una població concreta, potser sí que és més interessant insistir en un pacient crònic, en un pacient d'edat avançada, però no ha de ser exclusiu. És un document que el pot escriure tothom, i sobretot que hem de deixar que tothom el conegui. Tampoc es tracta que es tingui en el Registre de voluntats anticipades els documents de tothom, sinó que tothom qui vulgui l'hi tingui. I això de moment no ho estem garantint del tot, perquè encara hi ha molta gent que no el coneix. Per això cal insistir en aquest «promoure. Catalunya és cert que ha fet molt els deures en aquest sentit. Cada any, any rere any, creixem en les xifres de documents de voluntats anticipades en el registre. Partíem el 2003 de 1.500 documents i ara n'hi ha més de 70.000. Anem al capdavant amb molta diferència per població respecte a altres llocs, però tot i així, com que encara hi ha molta gent que no el coneix, i nosaltres creiem que és important, per això insistim en aquest paper de l'atenció primària, en aquest paper del sistema que deia la diputada Marta Ribas, en ajudar en aquest coneixement. I en aquest sentit, també hem inclòs una esmena per part de Junts pel Sí perquè per part dels serveis residencials que depenen del Departament d'Afers Socials i Famílies es pugui fomentar també el coneixement del document de voluntats anticipades. I el segon aspecte, més enllà d'aquest coneixement, és que cal que aquest coneixement estigui ben transmès. I per això s'insisteix en aquesta moció –i ho fa molt bé– en la formació dels professionals, no només en el document, evidentment, sinó en l'atenció al final de la vida, en el respecte a les voluntats del pacient i en tots aquells aspectes referits a la bioètica. Acabo, amb els aspectes de l'atenció final de la vida, també insistint en aquest paper de l'atenció primària d'atendre les necessitats també en el domicili en els períodes, en els dies, en els moments finals de la vida. Fer-ne una avaluació de com actualment ho tenim en atenció primària, en hospitals, en sociosanitaris..., no descuidar les necessitats d'atenció pediàtrica a tot el territori. I en aquest sentit Junts pel Sí també ha incorporat una altra esmena que garanteix que es millorin les condicions d'acompanyament, d'intimitat, de confort en aquells moments...
Senyora Vergés, ha exhaurit el temps.
...finals de la vida en els centres hospitalaris. Acabo. És un debat important que cal fer-lo i a la carta de drets tenim la llei sobre la informació, tenim l'Estatut del 2006 i tenim un comitè de bioètica que ens diu com fer-ho. Gràcies –gràcies, presidenta. [[Veus de fons i aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el senyor Jorge Soler, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Bé; gràcies, presidenta. Diputades, diputats, en primer lloc, una abraçada a la diputada Escarp i els nostres millors desitjos de recuperació. Recordo bé la meva estada a les pràctiques a la Unitat de Medicina Pal·liativa, com entraven els pacients, la forma de seure, les mirades, els silencis... Aquell equip i la forma que tenia de treballar era exemplar; no es tracta de treure el dolor, que també, sinó que hi ha moltes més coses de la seva feina que cal reconèixer i posar en valor. La màxima del segle XIX «guarir de vegades, alleujar sovint, consolar sempre continua plenament vigent. Un metge no oblida la primera vegada que entra al domicili d'un difunt, i molt menys oblida quan ha estat anant a casa dels seus pacients a la fase agònica. Novament, els silencis, la família, aquelles sensacions. Aquests dies he llegit molt sobre el tema i he fet com he fet sempre davant les qüestions científiques importants: he consultat els grans experts en la matèria, alguns dels meus veterans professors. Com sempre, la gent experta et fa pensar, i com és habitual en ciència, ni tot és blanc, ni tot és negre. Fer algunes preguntes ens porta sovint a rebre, com a respostes, respostes i preguntes molt més complicades, que ni la ciència ni l'ètica ni l'experiència clínica poden resoldre. Això no ha de ser un debat ideològic. Vaig rebre una carta llarga de la meva professora on em deia –i en cito un petit fragment–: «La meva visió ve dels meus valors i creences, però també de l'observació i de compartir ja vint-i-tres anys acompanyant el final de la vida d'una mitjana de cinc-cents pacients/any. La demanda d'eutanàsia dels pacients que atenem és escassa, molt escassa: un, dos pacients/any en el context de molt sofriment. Un sofriment que pot ser físic per estar mal tractats o emocional per estar frustrats, perquè la realitat no respon a les expectatives. La majoria dels casos podrien disposar d'eines per a donar-li resposta amb equips de cures pal·liatives ben dotats i ben formats. Més enllà dels professionals clínics, la bibliografia internacional assenyala que els motius pels quals els pacients sol·liciten escurçar la seva vida en molts casos tenen a veure amb no ser una càrrega per a les seves famílies. En aquest sentit, les ajudes a la dependència, com bé saps, han descendit de manera notable –tanco cometes. Cal ser curosos i anar en sintonia també amb les guies de pràctica clínica i amb la bibliografia internacional. Per exemple: han llegit el que diuen els nostres experts de l'Institut Català d'Oncologia, aquí al costat? Quan als pacients se'ls tracta bé, diputades i diputats, no volen morir. Excloure els professionals del debat és un gran error, cal estar molt segur del moment en el qual una malaltia està en fase terminal, i que el malestar no sigui una causa superposada a la malaltia terminal, perquè molt sovint això és tractable. No és el mateix una situació irreversible en la seva fase agònica, que una malaltia terminal amb símptomes encara reversibles. La sedació és una bona pràctica: ajudar a morir sense patir és una obligació moral. Agraeixo molt poder tenir aquest debat avui, però no és un tema de cinc minuts. El nostre grup ha treballat molt aquest assumpte i ja en el pacte, primer amb el PSOE a Madrid, com després també amb el PP, vam incloure que cal treballar-lo. Nosaltres l'anomenem «llei de la mort digna; una llei per garantir els drets dels ciutadans a afrontar amb dignitat i d'acord amb les seves decisions el tram final de la vida, assegurant la llibertat de les persones respecte a la continuació o no dels tractaments, i la prestació de les cures pal·liatives que precisen. Al desembre, Ciutadans vam presentar la llei que dona resposta a tot això. Aquesta és la llei, per si la volen consultar. Aquest text que ens porten avui aquí és la resposta a la petició d'una associació a qui novament, doncs, aprofito per saludar; però que és molt més el que cal fer pels drets i llibertats dels pacients. Cal consensuar moltes veus no polítiques. Entendran que aquell petit paràgraf que alguns han signat aquí instant Madrid a canviar la llei, no el subscrivim, perquè nosaltres no instem Madrid a fer: anem a Madrid i fem. Molt honorable presidenta, diputades, diputats i, especialment, conseller Comín, m'han sentit dir moltes vegades que la medicina serà humana o no serà medicina. Tenir malalts als passadissos és una vergonya. Permetre que hi hagi pacients agonitzant als passadissos no és humà i no és bona medicina. I, conseller Comín, no culpi infermeria, no culpi els treballadors. Cal dignificar l'atenció dels pacients. Admetre la continuïtat de les retallades sanitàries no és admissible, és indigne i no és sa per al nostre sistema sanitari. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Soler. A continuació té la paraula el senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Haig de dir que després de la intervenció del diputat Soler, que també ve de l'experiència i d'aquesta medicina humanista, no puc fer gaires aportacions, però, malgrat això, ho intentaré. Surto a la tribuna a fer..., a defensar una posició política que xoca amb el mainstream cultural i amb les ideologies políticament correctes, malgrat que sembla que compten amb el suport de la majoria de professionals. No es creguin, ja ens agrada també, als del Partit Popular, bastir-nos a vegades amb el romanticisme de la contracultura. I més si del que es tracta és de defensar la cultura de la vida davant dels que intenten estendre i normalitzar una cultura de la mort. Tinc la seguretat que vostès actuen amb bona intenció, com tinc la convicció que la via que proposen condueix al final a una banalització de l'existència i ens encamina a una pendent perillosa, com s'ha demostrat en altres països. Però això no ho podem esgotar avui, ho parlarem un altre dia. Tenim alguns desacords sobre la vida i sembla que també tenim algunes divergències sobre la mort. Allò, clar, que sempre passa als altres, fins que algun dia ens passa a nosaltres. Sempre s'ha parlat molt de la mort, menys ara; sempre, tota la història de la humanitat. Els clàssics l'anomenaven «la gran igualadora; «igualadora, potser per això vostès tenen tantes ganes d'avançar-la. [[Rialles.]] Però, un cop més, avui quedarà palès que, més enllà de les diferències –més enllà de les diferències–, compartim un ampli espai comú, i vostè ho sap i jo me n'alegro. Volem una mort humanitzada, volem una mort digna, volem una bona mort. Però el camí per a la bona mort no és la legalització ni l'extensió del suïcidi assistit. Vostès ens diuen: «Hi ha gent que ha perdut la il·lusió de viure. Cert, però no és propi de vostès, que sempre ens diuen que hem d'anar a les causes últimes dels fenòmens, la solució que aquí ens porten. No ens podem rendir tan ràpid. Estàs cansat de viure? Apa, t'ajudo a marxar. Clar, això és més fàcil que preguntar-se i fer front a les causes d'aquesta situació. És més fàcil donar el passaport a l'altre barri que trencar la soledat o patir el dolor, que és la causa habitual per la qual les persones desitgen avançar la mort, com demostren els estudis i les mateixes enquestes que es fan. És més fàcil; també és més barat i, segurament, és més perillós. I vostès mateixos se n'adonen –vostès mateixos se n'adonen– i per això quan algú té comportaments antisocials, vostès ens diuen: «No tractem només el símptoma, anem a les causes, abordem les causes de la seva actuació. I aquí, en canvi, el que prefereixen és fer callar definitivament el símptoma, el desig de morir sense abordar ni voler fer front a la seva motivació. Les persones, en general, no volen morir; el que volen és no patir, el que volen és sentir-se acompanyades, el que volen és no ser una càrrega, el que volen és no sentir-se innecessàries. I els estudis ens ho diuen. Si canviem aquestes condicions, les persones, llavors, canvien la seva voluntat d'anticipar la mort. I jo crec que vostès mateixos ho veuen i per això ens han introduït aquestes modificacions i aquesta extensió de la seva proposta. Potser perquè han baixat dels seus castells ideològics, potser perquè han parlat amb el sector, potser perquè han parlat amb els col·legis mèdics. I ens han presentat una moció bastant més ampliada al final, bastant més sensata, que nosaltres compartim en bona part. Si volem acompanyar bé les persones en el darrer trajecte de la vida, hem de preparar els metges, hem de donar la formació adequada, hem d'introduir els accents necessaris en els estudis, i vostès ho proposen i ho proposen molt bé. I hem avançat molt, aquests darrers anys, i ara se'n parlava. Però ens queda molt camí per recórrer. Com hem de comunicar a una persona que se li acaba la vida? On ha de passar els seus darrers dies? Com podem ajudar-la en el trànsit? Tot això són qüestions que ens hem de fer i que vostès plantegen. La medicina és una gran ciència, però els metges cabdals de la història ens han demostrat també que la medicina és una pràctica de l'humanisme. Per això, senyores i senyors diputats, no té cap sentit que els mateixos que ens diuen que hem de posar l'economia al servei de la vida, i tenen raó, ens diguin que hem de posar la medicina al servei de la mort. Aquest no és el camí, el camí és un altre. Hem de fer tots els esforços possibles per a una bona mort, i per això hem de desenvolupar estudis, com demanen, sobre les condicions de la mort a Catalunya. Hem de saber com mor la nostra gent; no pot morir com números anònims en la foscor i en el fred de la indiferència social. Estem d'acord en crear aquest observatori de la mort, no en convertir l'observatori de la mort en una mena d'eina lobbista per promocionar l'eutanàsia. Però estem d'acord en que hi estiguin tots, tots els grups, tots els sectors, també els que avui ens acompanyen i que treballen pel que creuen que han de treballar. Doncs, que siguin allà i que hi siguin tots. I al final hem arribat a un acord amb vostès. Acabo. Ja un altre dia podrem aprofundir més en el debat de fons i també científic. Avui, senyores i senyors diputats, hem de quedar-nos en afirmar, alt i clar, sí a una mort bona i digna, no al suïcidi legalment assistit. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sánchez. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; moltes gràcies, bona tarda. Primer, una prèvia. Lamentablement, la consellera Bassa no hi és, però avui el Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent anem tots amb un llacet vermell, malgrat que no siguem massa de llacets, nosaltres, normalment. Però anem amb un llacet vermell perquè l'1 de desembre és cada dia i, per tant, si l'1 de desembre és cada dia, també es defensa cada dia i es defensa no augmentant les polítiques de copagament en drogodependència i en seropositius i, per tant, com que volem també denunciar-ho, avui volíem anar amb aquest llacet. [[Alguns aplaudiments.]] Anant a la moció, la veritat, volíem ser breus perquè compartíem l'esperit de la moció, perquè després de la compareixença de l'associació d'una mort digna ens vam comprometre, la majoria de grups parlamentaris, a treballar per una resolució conjunta i, per tant, enteníem que això era i podia ser el fruit d'aquella compareixença, però, escoltant algunes de les intervencions, no podem deixar de sorprendre'ns que es faci demagògia amb la mort. Perquè parlar de la cultura de la vida és també parlar d'una mort digna. Perquè parlar del dret al propi cos és també parlar d'una mort digna. I això és el que fa aquesta moció, i això és pel que cal treballar. Perquè no es tracta de dir: «Cal que millorem les condicions de vida de la gent i ja està. Cal que, si fem això, entenguem que la mort també és un episodi més i un estadi més, i que aquí hem de, col·lectivament, defensar-ho i posar-hi les eines necessàries, eines necessàries que queden recollides en part en aquesta moció: la necessitat de l'observatori de la mort, vinculat en aquest cas a l'observatori de la salut, però cal que fem una anàlisi del tema, cal que informem pacients, però no només, sinó també que formem i que facilitem l'accés al document de voluntats anticipades. En aquest sentit, també nosaltres creiem que, malgrat que al final no ho hem introduït perquè era un tema que volíem treballar i discutir més, hi ha gent que està començant a plantejar-se la necessitat d'ampliar els supòsits previstos a la llei per tal que es pugui variar una mica la necessitat dels tres testimonis per facilitar l'accés a la gent gran o a altres persones que tenen dificultats en això i, per tant, que es pugui canalitzar via altres vies, però a partir del que aquí a la moció queda recollit creiem que és un bon moment per començar a treballar-ho. Perquè és necessari i queda recollit l'accés universal i efectiu de les cures pal·liatives. Per tant, que enfortim això i sobretot també que avancem en la formació del personal sanitari. Nosaltres creiem, i tot i que l'hem firmada, que poques coses instarem o aconseguirem canviar en el Codi penal actual, perquè el Codi penal actual, malgrat que sembla que alguns se n'oblidin, té uns autors i gent que el va escriure, que està bé que al llarg dels anys després variïn d'opinió, però que hi ha hagut diferents episodis al Congrés dels Diputats on s'ha intentat introduir aquest tema, i diversos grups sistemàticament l'han bloquejat. Nosaltres, però, escoltant el que demanen els col·lectius que aquí defensen el dret a una mort digna, donàvem recolzament i donem recolzament a aquesta proposició de llei. Entenem que podrem debatre-ho molt més. Però sobretot tenim clar que no podem oblidar i, tal com deia l'autora Núria Terribas a la compareixença el mes d'octubre aquí al Parlament, esperem, confiem i creiem i treballarem perquè, quan aquí tinguem capacitat per redactar el nostre propi codi penal, el dret a una mort digna i a l'eutanàsia estarà recollit. Perquè si parlem de drets, parlem de dret a decidir i de defensa del propi cos, també hem de parlar d'això. Perquè un tema, com deia, aquí sí, el diputat del Partit Popular, que, al llarg dels anys i les cultures s'ha parlat molt, com és la mort, actualment no se'n parla, i, per tant, és un tema que hem de parlar, però és que no només hem de parlar, l'hem de reconèixer i l'hem de, també, defensar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Reguant. A continuació, per a defensar les esmenes... No, perdó, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bé; gràcies, presidenta. Permetin-me agrair les esmenes que hem rebut de tots els grups i la voluntat de transaccionar-les i d'entrar en el debat d'aquesta moció. Una salutació especial a l'Assumpta Escarp i un agraïment especial a qui és, en realitat, el motor d'aquesta interpel·lació i d'aquesta moció, que és l'associació Dret a Morir Dignament, que són els que després, ara, amb un alè molt viu, segur, perseguiran el Govern perquè es compleixin tots els punts que aprovarem d'aquí uns moments en aquest Parlament, en aquesta moció. Punts que intenten pal·liar allò que vam explicar al desembre, que és que encara hi ha molta gent que mor lentament, en condicions doloroses, quan no caldria a Catalunya, i que això es pot evitar i que això és per desconeixement dels drets, per desconeixement de la legislació per part del personal assistencial o per manca de recursos per atendre aquesta gent, i a això és al que posem solucions concretes en aquesta moció, per garantir aquesta atenció amb universalitat. Permetin-me una referència personal. Segurament aquesta és la meva última intervenció durant un temps. El proper Ple espero estar donant vida, precisament. I, per tant, els deixo deures, en aquest Parlament, que és que instem de veritat des d'aquest Parlament, a Madrid, a regular que des de la defensa d'una vida digna i des de la màxima defensa d'aquesta dignitat ens cal poder garantir una mort digna i, per tant, aquesta proposició de llei, que hem entrat conjuntament diversos grups, aviat entri en aquest Ple i puguem portar-la cap al Congrés dels Diputats. I evidentment, nosaltres també anem a Madrid, a fer-ho directament des d'allà, com he destacat abans, des del Grup d'en Comú Podem. Però crec que és molt important que també el Parlament de Catalunya faci aquest pas que fins ara no hem aconseguit fer des d'una àmplia majoria de dir que no tindrem de veritat aquest dret de dignitat individual, també en el moment de la mort, regulat i garantit fins que no surti del Codi penal la possibilitat d'un suïcidi assistit o d'una eutanàsia. L'exemple, els hi deia en la meva primera intervenció en aquest debat, és el que li va passar al Marcos Ariel Hourmann, que ara sí que ja està aquí dintre i que li fèiem un reconeixement fa una mica. Perquè el que no pot ser és que en un moment com l'actual, el 2017, el cas del Ramón Sampedro encara hauria estat impossible. No, no, vull dir, hauria estat tal com va passar o que encara avui, el 2017, hi hauria hagut una condemna de presó per a un metge que fes un suïcidi assistit o una eutanàsia. I això també és la defensa d'una vida digna; i això, evidentment, és la defensa del dret a decidir; i això és el que els deixo de deures, si m'ho permeten, que em retiraré una temporadeta per anar a donar vida i defensar una vida digna, però també amb aquesta dignitat en la mort que hauríem de poder tenir tots. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Ribas. Estem cridant a votació. Senyor Fernández, per què em demana la paraula?
Sí, gràcies. Per demanar votació separada del punt 1. [[Pausa llarga. Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Votació separada, presidenta, de l'1.a.
1.a. La senyora Marta Ribas està d'acord amb aquesta votació, perquè és separar...? Hi està d'acord? [[Veus de fons.]] D'acord. Per tant, han demanat votació separada del punt 1 i del punt 1.a. Doncs, començarem votant el punt 1.a, després votarem l'1 i després la resta de la moció, d'acord? [[Pausa.]] Estem votant el punt 1.a. Comença la votació. El punt 1.a ha estat aprovat per 96 vots a favor, 11 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt número 1. Comença la votació. El punt 1 ha estat aprovat per 98 vots a favor, 10 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre el dret a morir dignament ha estat aprovada per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Ja sé que en tenen moltes ganes. Molt bona tarda a tothom, moltes gràcies a totes i tots. I s'aixeca la sessió.