Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 4. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: gospa Ksenija Korenjak Kramar, gospa Andreja Potočnik, mag. Lilijana Kozlovič, gospa Jelka Godec, mag. Andrej Šircelj, dr. Vinko Gorenak, mag. Matej Tonin, Matjaž Hanžek, gospod Srečko Blažič, mag. Anže Logar, dr. Franc Trček, dr. Matej T. Vatovec in gospod Kamal Izidor Shaker od 16. ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA – PREDLOG ZAKONA O FISKALNEM PRAVILU, PRVA OBRAVNAVA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 52 poslank in poslancev s prvopodpisano dr. Simono Kustec Lipicer zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predsedniku Vlade dr. Miru Cerarju.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani poslanke in poslanci! Po dobrem mesecu dni je pred vami ponovno Predlog zakona o fiskalnem pravilu, pri čemer, kot veste, gre tokrat za predlog Vlade. Dovolite mi, da na kratko predstavim zgodovino priprave predloga. V maju 2013 je bil sprejet Ustavni zakon o spremembi 148. člena Ustave Republike Slovenije, z namenom doseči dolgoročno stabilnost javnih financ. Zdrave javne finance so eden ključnih elementov za doseganje stabilnega makroekonomskega okolja in gospodarskega razvoja. 148. člen Ustave Republike Slovenije določa načelo, da morajo biti prihodki in izdatki proračunov države srednjeročno najmanj uravnoteženi brez zadolževanja. Določa tudi, da se način in časovni okvir izvajanja tega načela podrobneje določi z zakonom, ki ga Državni zbor sprejme z dvotretjinsko večino v šestih mesecih po uveljavitvi te ustavne spremembe. Ta rok je bil, kot veste, že močno prekoračen. Naša vlada je zaradi zamude pri sprejetju izvedbenega zakona takoj po nastopu svojega mandata pristopila k pripravi Predloga zakona o fiskalnem pravilu. Besedilo Predloga zakona o fiskalnem pravilu je sprejela v začetku decembra na svoji 12. redni seji in ga takoj poslala v obravnavo in sprejetje Državnemu zboru. Od takrat so potekala številna usklajevanja z vsemi parlamentarnimi strankami, da bi za sprejetje zakona dosegli široko podporo. V teh pogovorih je vlada pokazala, da je pripravljena na vzdržne kompromise, takšne, ki sledijo oziroma so v okviru določb Ustave Republike Slovenije in Pakta o stabilnosti. Predloga izvedbenega zakona, o katerem je v Državnem zboru tekla razprava decembra 2014, zaradi konceptualnih razlik v primerjavi z vladnim predlogom, ki je bil takrat že predložen Državnemu zboru, nismo mogli podpreti predvsem iz dveh razlogov. Prvič, predlog poslancev ni omogočal uporabe fiskalne politike za blaženje nihanja v gospodarski aktivnosti znotraj okvirov, ki ne ogrozijo srednjeročne vzdržnosti javnih financ. In drugič, zaradi metodoloških težav pri ugotavljanju dejanskega stanja ekonomije znotraj gospodarskega cikla bi na podlagi poslanskega predloga obstajalo tveganje, da fiskalna politika deluje prociklično in s tem povečuje šoke v ekonomski aktivnosti. Upam, da smo uspeli v številnih razgovorih v zadnjih dveh mesecih te razlike dodobra pojasniti in obrazložiti ter s tem doseči sprejemljivost sedaj obravnavanega predloga zakona tudi za opozicijske politične stranke. Na tem mestu bi še enkrat rad poudaril, da vladni Predlog zakona o fiskalnem pravilu določa zelo strog okvir za vodenje javnofinančne politike. To izpostavljam zato, ker se je na podlagi preteklih razprav dalo zaznati, da so nekatera mnenja temu nasprotna. Sprejetje predlaganega zakona namreč pomeni, da moramo javne finance v prihodnjih nekaj letih strukturno uravnotežiti, kar bo glede na strukturni deficit v višini več kot 2 % oziroma 700 milijonov evrov izjemno zahtevna naloga. Na to, kako zelo zahtevna bo, kaže dejstvo, da je sektor država v zadnjih 15 letih, tudi v časih največje gospodarske rasti, strukturno vedno izkazoval deficit. Vseeno pa je strukturna uravnoteženost javnih financ v srednjeročnem obdobju nekaj, kar je po skorajda splošnem soglasju treba doseči. Spoštovani poslanke in poslanci! Imejte, prosim, ta skupni cilj pred sabo, ko boste odločali o podpori temu zakonu. Hvala lepa.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina SDS, v njenem imenu mag. Marko Pogačnik.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Spoštovani predsednik Vlade, spoštovani ministrski zbor! V nadaljevanju bom predstavil stališče Slovenske demokratske stranke v zvezi s fiskalnim pravilom. Ne moremo mimo dejstva, da je Slovenija že več kot eno leto v neustavnem stanju, kajti Državnemu zboru do danes – ne pod vlado Alenke Bratušek, ne pod vlado Mira Cerarja – ni uspelo sprejeti izvedbenega zakona. Ta izvedbeni zakon bi moral biti sprejet že novembra 2013. Državni zbor Republike Slovenije je 24. maja 2013 sprejel Ustavni zakon o spremembi 148. člena Ustave Republike Slovenije, s katerim je spremenil 148. člen Ustave Republike Slovenije in določil način izvrševanja tega spremenjenega člena Ustave. V 148. členu je v 1. odstavku določil, da morajo biti vsi prejemki in izdatki za financiranje javne porabe zajeti v proračunu države. Prihodki in izdatki proračuna države morajo biti srednjeročno uravnoteženi in brez zadolževanje ali pa morajo prihodki presegati izdatke. Od tega načela se lahko začasno odstopi samo v izjemnih okoliščinah za državo. Z zakonom, ki ga sprejme Državni zbor z dvotretjinsko večino glasov vseh poslancev, se določajo način in časovni okvir izvajanja ustavnega načela uravnoteženosti, merila za določitev izjemnih okoliščin in načina ravnanja ob njihovem nastopu. V Slovenski demokratski stranki ocenjujemo, da je stanje na področju javnih financ zaskrbljujoče. Trend ekstremnega zadolževanja se je začel pod časom vlade Boruta Pahorja. Trend zadolževanja se je nadaljeval tako pod vlado Alenke Bratušek, ne nazadnje pa je bil eden izmed prvih ukrepov vlade Mira Cerarja tudi ponovno zadolževanje. Stanje javnih financ v Sloveniji je, da zadolževanje presega že več kot 80 % BDP, če to primerjamo z ostalimi državami Evropske unije, bi lahko rekli, da to zadolževanje še nekako vzdrži, vendar v Slovenski demokratski stranki ocenjujemo, da je glavni problem, in sicer v letu 2014 smo samo iz naslova obresti morali plačati več kot 1,1 milijardo evrov. Pri tem je treba poudariti, da letni prihodki v proračun pa znašajo zgolj malo več kot 8 milijard evrov. Iz tega naslova bi lahko dejali, da 15 % vseh letnih prihodkov porabimo za poplačilo teh obresti. Torej, 15 % namenimo zgolj za poplačilo obresti. V Slovenski demokratski stranki ocenjujemo, da je fiskalno pravilo treba nujno sprejeti, s tem smo se zavezali tudi z ustavo in posledično temu je treba poudariti, da se je ob koncu leta 2014 Slovenska demokratska stranka odločila, da sama vloži predlog fiskalnega pravila v proceduro Državnega zbora. Žal takrat zakon, predlagan s strani Slovenske demokratske stranke, ni bil podprt in so bili dejansko razlogi oziroma argumenti s strani sedanje vlade in koalicije, da se pripravlja nov fiskalni zakon, ki naj bi bil vsebinsko bolj dovršen, kot je bil predlog s strani Slovenske demokratske stranke. Zakon iz tretjega odstavka spremenjenega 148. člena Ustave Republike Slovenije ni bil niti predlagan v sprejetje v Državni zbor Republike Slovenije, dokler tega predloga ni predlagala Slovenska demokratska stranka. Mi ocenjujemo, da se je škoda za Slovenijo z nesprejetjem tega fiskalnega zakona že naredila. Poudariti je treba, da več kot eno leto je Slovenija že v neustavnem stanju. Dokončna in dejanska implementacija fiskalnega pravila oziroma pravila uravnoteženosti javnih financ, predvsem pa njegovo izvrševanje v proračunu države, ima merljive pozitivne učinke tako na bonitetno države in na obrestno mero, po kateri se država zadolžuje. V času takega neustavnega javnofinančnega položaja na področju javnih financ je dne 11. februarja 2014 prišlo do zadolžitve Republike Slovenije v višini 3,5 milijarde dolarjev za pet in za deset let. Če bi bil izvedbeni zakon po ustavnem zakonu o 148. členu sprejet in bi se proračunska politika izvajala z načeli po ustavnem zakonu o 148. členu, bi bile lahko obrestne mere bistveno nižje. Podatki iz drugih primerljivih držav kažejo, da vsaj za 1-odstotno točko, kar pomeni, da bi bilo zadolževanje države v tem primeru cenejše vsaj za 35 milijonov dolarjev letno. Republika Slovenija se je pod vlado Mira Cerarja zadolžila dne 28. oktobra 2014 za dodatno 1 milijardo po sicer bolj ugodno obrestni meri, kot se je pred tem zadolževala vlada Alenke Bratušek, predvsem zaradi mednarodnih ekonomskih gibanj na finančnih trgih in zaradi ukrepov Evropske centralne banke. Ne glede na to pa bi se s pravočasnim sprejetjem zakona o fiskalnem pravilu lahko dosegla še nižja obrestna mera, ki bi upoštevala tudi pravne okvire zakona o fiskalnem pravilu, ki bi pripomogli k srednjeročni in dolgoročni konsolidaciji javnih financ. V Slovenski demokratski stranki ocenjujemo, da izvedbeni zakon o fiskalnem pravilu mora določiti predvsem proračunsko disciplino. Podlaga za to je seveda tudi ustava, ki je jasno določila, na kakšen način mora Slovenija izvesti to izvedbo fiskalnega pravila. V Slovenski demokratski stranki ocenjujemo, da posledice tega in odgovornost morajo sprejeti tisti, ki tega izvedbenega zakona niso pripravili. V Slovenski demokratski stranki ocenjujemo, da je za ta izvedbeni zakon nujen iz več razlogov, ki smo jih že našteli. Po drugi strani bi pa izvedbeni zakon o fiskalnem pravilu moral biti predvsem v interesu državljank in državljanov Republike Slovenije, kajti izvedbeni zakon o fiskalnem pravilu bo državljanke in državljane Republike Slovenije ne glede na to, ali bo leva, ali bo srednja, ali bo desna vlada, zaščitil pred enormnim zadolževanjem. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da izvedbeni zakon ne sprejemamo zaradi Bruslja, ampak ga sprejemamo zaradi nas samih. Treba je pa poudariti tudi, da izvedbeni zakon mora vsebinsko biti takšen, da se lahko jasno določi, kdaj je treba odhodke omejiti. Poudariti je treba, da na prvi pogled predlog tega zakona, ki ga je pripravila vlada Mira Cerarja, pušča mnoga vprašanja še odprta. Ocenjujemo, da vsebinski del, ki je trenutno na mizi, ne zadovoljuje vseh tistih pogledov, ki jih ima Slovenska demokratska stranka na vsebino, katero bi fiskalno pravilo moralo vsebovati. V Slovenski demokratski stranki pričakujemo, da bo skozi današnjo razpravo minister za finance znal pojasniti, katere zadeve so za njih pomembne, in seveda, ali se razmišlja, da se bo predlagani zakon v nekaterih segmentih še tudi dopolnil. Pričakujemo danes konstruktivno razpravo in tudi pogoj za to so, za sprejetje oziroma za potrditev tega fiskalnega pravila, dejansko odgovori in pa pojasnila s strani Ministrstva za finance. Poglavitno za Slovenijo je, da ta izvedbeni zakon dobi, predvsem je pa pomembno, da to fiskalno pravilo vsebuje vse tiste vsebine, katere bodo jasno določale, da bo Slovenija imela v prihodnosti lahko uravnotežene javne finance, uravnotežen proračun in da bo to varovalka za vsako vlado, da ne bo mogla Slovenije enormno zadolžiti. V Slovenski demokratski stranki ocenjujemo tudi, da glede na vse dogodke, ki so se zgodili, in glede na vse zadeve, kajti to fiskalno pravilo bi moralo biti uveljavljeno že pred več kot enim letom, da verjetno v danem trenutku se sprašujemo, ali je sploh mogoče z novim fiskalnim pravilom, ki bo sprejeto, slediti ustavnim načelom, ustavnim pravilom, da se bo fiskalno pravilo začelo uporabljati že za leto 2015. Tukaj pričakujemo seveda dodatna pojasnila Ministrstva za finance. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Desus, zanjo gospod Uroš Prikl.
Spoštovani predsednik, predsednik Vlade, spoštovani kolegi ministri in ministrici, spoštovane kolegice in kolegi, poslanke in poslanci! V Poslanski skupini Desus se zavedamo, da je svetovna finančna in gospodarska kriza močno prizadela celotno Evropsko unijo, s tem pa tudi Slovenijo. Če želimo Sloveniji iskreno dobro in iskreno pomagati pri okrevanju, predvsem pa preprečiti ponoven nastanek podobne krize, moramo sprejeti pravila, ki omejujejo predvsem javnofinančne odhodke, s tem pa tudi obseg zadolževanja za tekočo javno porabo. V Poslanski skupini Desus smo maja 2013 podprli spremembo ustave, s katero se je v ta najvišji pravni akt vneslo fiskalno pravilo. To smo seveda storili v želji, da bi zagotovili boljše spoštovanje proračunske discipline in bolj odgovorno ravnanje z javnimi financami. K sprejetju ustreznih fiskalnih pravil za krepitev fiskalne discipline pa nas zavezuje ne nazadnje tudi fiskalni pakt. Republika Slovenija je z vključitvijo fiskalnega pravila v ustavo poslala pomembno sporočilo o zavezi Slovenije k fiskalni disciplini. Poleg tega menimo, da ima implementacija fiskalnega pravila, predvsem njegovo izvrševanje v proračunu države, merljive pozitivne učinke na boniteto države, na obrestno mero, po kateri se posamezna država zadolžuje. Res je, z ustavnim zakonom smo se zavezali, da bomo izvedbeni akt sprejeli do konca novembra 2013. In res je tudi to, da tega do danes še nismo storili. Vprašanje, ali je k temu pripomogla politična kriza, menjava vlade, predčasne volitve. Morda, verjetno. Mogoče pa tudi, ali pa zagotovo pa to ne sme biti razlog, da še vedno nimamo zakona o fiskalnem pravilu. Zato je stališče naše poslanske skupine, Poslanske skupine Desus, da moramo nujno in čim prej sprejeti kakovosten zakon za izvedbo tega ustavnega določila. Opozicija bo verjetno dejala ob tej priložnosti, da smo imeli njihov zakon na mizi že na prejšnji seji in smo ga zavrnili. To seveda drži. Vendar, zakaj? Poglaviten razlog, da se je do tega negativno odzvala tudi Poslanska skupina Desus, je bil seveda ta, da je bil predlagani zakon opozicije zelo restriktiven, mnogo bolj restriktiven, kot je ta, dopuščal je mnogo manj manevrskega prostora, ne nazadnje pa je pod vprašaj postavil tudi ustanovitev demografskega sklada. Za ustanovitev tega sklada pa – kot dobro veste in je tudi zapisano v koalicijskem sporazumu – si je Desus prizadeval od vsega začetka in bo seveda tudi striktno bdel nad tem, da se zadeva realizira. Zakaj izpostavljam to na tem mestu? Osnovni namen demografskega sklada je zagotavljanje dodatnih virov za financiranje pokojninskega stebra. Namenjen je torej zagotavljanju dolgoročne vzdržnosti pokojninske blagajne oziroma pokojninskega sistema iz demografskih razlogov. Dejstvo namreč je, da so prilivi v pokojninsko blagajno iz leta v leto manjši, število upokojencev pa se veča. To so pač demografska dejstva. To posledično vedno bolj obremenjuje državni proračun. Z dodatnimi viri iz upravljanja državnega proračuna bi vsaj delno nadomeščali sredstva in posledično razbremenili pritisk na proračun. Izvedbeni zakon, ki je sedaj pred nami, je drugačen, saj ne omejuje ustanovitve oziroma financiranja demografskega sklada, je bolj fleksibilen, ima več manevrskega prostora in, po našem mnenju, primeren za sprejetje. V Poslanski skupini Desus se nam zdi tudi pomembno dejstvo, da zakon opušča tako imenovano švicarsko formulo, ki je primernejša za države, ki imajo fiskalno, tudi lastno denarno, torej monetarno politiko. Slovenija kot članica evrskega območja nima več lastne in denarne politike, zato za hitro reagiranje na gospodarske šoke ali druge izjemne okoliščine potrebuje vsaj še del fiskalne politike, avtonomne fiskalne politike. Predlagani zakon nam dopušča več fleksibilnosti v izvajanju fiskalne politike in hkrati daje več prostora za proticiklično ekonomsko politiko. V dobrih gospodarskih časih zahteva večje proračunske presežke, v slabih pa dopušča višje primanjkljaje, s tem pa se državi omogoča večje možnosti za gospodarsko rast. V Desusu dopuščamo možnost, da bo zakon, ko bo v tej fazi potrjen, deležen tudi morebitnih sprememb. Ob tem pa v Poslanski skupini Desus zopet poudarjamo in opozarjamo, da vnos fiskalnega pravila v ustavo nikakor ne sme posegati na področje socialno najšibkejših ciljnih skupin in na področje pokojnin. Desus je namreč pri oblikovanju koalicijske pogodbe vztrajal na stališču, da so ukrepi za konsolidacijo javnih financ oblikovani tako, da imajo čim manjše negativne posledice za konkurenčnost in rast slovenskega gospodarstva ter da se obenem uveljavi na način, da niso prizadete najbolj ranljive ciljne skupine. Nad tem bomo tekom zakonodajnega postopka budno bdeli in skrbeli. V Poslanski skupini Desus se zavedamo, da so za sprejetje zakona nujno potrebni tudi glasovi vsaj dela, želeli bi si pa celotne opozicije, saj je za sprejetje zakona potrebna dvotretjinska večina. Verjamemo, da bo predlog zakona, ki ga je pripravila in vložila vlada, deležen široke podpore, kakor smo bili priče v primeru sprejemanja oziroma spreminjanja ustavnega zakona. Ob zaključku; predlog zakona bo s strani Poslanske skupine Desus podprlo vseh deset naših poslank in poslancev v upanju, da bo predlog omogočil uravnoteženje javnih financ, makroekonomsko stabilnost ter dolgoročno blaginjo v Republiki Sloveniji, bolj natančno, njenih prebivalk in prebivalcev, ob tem pa ne bodo utrpeli škode najranljivejše ciljne skupine. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina SD, zanjo gospod Matjaž Han.
Hvala lepa. Spoštovani predsednik, predsednik Vlade, ministrski zbor, poslanke in poslanci! Znova smo pred razpravo o fiskalnem pravilu oziroma o njegovem izvedbenem zakonu. Da je temu tako, gre pripisati dejstvu, da je Državni zbor leta 2013 potrdil zapis fiskalnega pravila v ustavo, zakona pa kljub nekajkratnim poskusom ni bilo moč spraviti skozi zakonodajno proceduro. Ko pogledamo nazaj na razmere, v katerih je zrasla in se s svetlobno hitrostjo po evropskem prostoru širila ideja o fiskalnem pravilu, spoštovani, vidimo, da je fiskalno pravilo v letih največje krize postalo nekakšen gasilni aparat, ki naj pogasi ogenj velikih proračunskih primanjkljajev, zadolževanj ter vse obsežnejših neravnovesij držav. Kaj kmalu se je izkazalo, da so idejo, kako bo fiskalno pravilo rešilo javne finance evropskih držav, kako bo le z njim mogoče pogasiti ta nevaren požar, ki se širi in ki lahko ogrozi ne samo proračunov, temveč razvoj celotnega območja – takšno fiskalno pravilo sta posvojili dve vrsti ljudi. Eni, lahko jim rečemo naivni dobronamerneži, so v fiskalnem pravilu videli edino odrešitev za vse proračunske muke. Brez teh bomo lahko zopet postavili temelje gospodarske rasti in z uravnoteženim proračunom dobili verodostojno zaščito, ki bo preprečila enoglasne in radikalne poteze posameznih vlad. Druga skupina pa je skupina ljudi, ki jim lahko rečemo špekulanti z njim lastnimi interesi. Ta skupina ljudi pa je v fiskalnem pravilu videla odlično priložnost, da se poreže z vsem tistim, kar odžira priložnost za dobiček, kar vzdržuje in omogoča kolektivno zaslužkarsko logiko, kateri je socialna država, javno šolstvo, javno zdravstvo velik trn v peti. Ti so se potihoma, preko raznovrstnih predlogov pritajili tudi v razprave o tako imenovanem fiskalnem pravilu. Njihov glas je bilo marsikdaj slišati prav v iskanju soglasja, ki naj zaobidi varovalke, ki bi fiskalno pravilo zaščito pred njim samim. Če sem prej omenjal fiskalno pravilo kot gasilni aparat, bi prav skupina naivnih, tako imenovanih dobronamernežev, rekla, da pogasimo ta proračunski ogenj in še dodatno zmočimo celoten gozd, da ne pride do požara. Druga skupina, tista skupina špekulantov, pa pravi, da nič, gozd raje posekajmo in je stvar opravljena – aja, hlodovino, ki bo ostala, pa odpeljemo na varno. Socialni demokrati ne moremo pristati na nobeno od logik teh dveh skupin; eno, ki pravi, da je vse, kar nam ponuja naša širša evropska družina, suho zlato v vsaki meri, pod vsako ceno, in drugo, ki se preko fiskalnega pravila nadejajo odlične priložnosti za zaslužke in različne mahinacije. Fiskalno pravilo, spoštovani, ni suho zlato, ki nas bo rešilo vseh proračunskih zagat, ki si ga lahko glede na posamezne politične interese vsakomesečno malo prilagodimo in ga uporabimo takrat, ko nam to seveda ustreza. Fiskalno pravilo, spoštovani, je resna zaveza, ki pa jo je treba na način – da nam bo koristila, ne glede na okoliščine gospodarske rasti, ne glede na to, katera opcija bo na oblasti. Ob razpravi o fiskalnem pravilu ponovno poudarjamo, da to ni pravilo in ni enoznačen manever. Tako fiskalno pravilo v svojem bistvu ni le zakon, ki ga danes obravnavamo, ni samo zapis v ustavo, ki nam bi samo po sebi pomagalo k srednjeročni uravnoteženi proračunski politiki; je niz ukrepov, je niz akcij, ki morajo v prvi vrsti skrbeti za ranljivo ravnotežje med proračunskimi odhodki in prihodki, na drugi strani pa ne smejo rušiti temeljnih ustavnih postulatov, ki jih je sprejela naša družba, naša država. Da je Slovenija socialna država, kar piše v ustavi, je danes dikcija, ki ne gre zlahka od ust. Socialna država je bila v letih krize tolikokrat na preizkušnji in zmotno je mišljenje, da ji s pozitivnimi napovedi in obeti kaj prizanesemo. Ne samo zmotno, celo zavajajoče je takšno mišljenje, prav danes, ko imamo na tnalu izvedbeni zakon o fiskalnem pravilu, ki lahko ob neprimerni uporabi ali načinu njegove izvedbe ne samo ogrozi, temveč tudi razgradi socialno državo. Zato Socialni demokrati ostajamo skeptični do vsakršnih poskusov, da lahko manevriramo s fiskalnim pravilom brez jasnih in nedvoumnih zavez po zmernem uveljavljanju njegovega cilja. Zmernost vidimo v tem, da ne želimo, nočemo in ne bomo soglašali z enormnimi rezi in odpovedovanju na račun najšibkejših. Seveda bi nam Evropa ob nepoznavanju in nezaznavanju ostalih [[nerazumljivo]]trendov, ki bi se nam s tem obetali, prijazno prikimavala. Pa vendar, to prikimavanje bi kaj kmalu zamenjala zaskrbljenost, ko bi bili priča negativnim trendom, brezposelnosti, revščini in še večjemu razslojevanju družbe. Socialni demokrati na to nismo pristajali, ne pristajamo in ne bomo nikoli pristali! Besedilo izvedbenega pravila, kot je danes na mizi, tako ni odkrivanje tople vode in plod velikih političnih kompromisov. Fiskalno pravilo mora biti resna zaveza in ne nazadnje tudi, če želite, kompromis med vsemi političnimi strankami v Sloveniji. Je predlog, ki je prehodil dolgo pot preko vseh razprav, preko vseh mnenj in preko vseh stališč. Socialni demokrati smo zadovoljni, da je predlagatelj prisluhnil našim opozorilom, da če že fiskalno pravilo moramo imeti, če želimo z njim res kaj narediti, potem je zmernost, potem je odgovornost, skrb za najranljivejše tisti kompas, ki mu mora to pravilo slediti in ne obratno. Da ne bomo potem nemo obstali, ko bo socialna država postala le še nepomembna podružnica v službi vsemogočnega fiskalnega pravila, ki živi na račun ljudi, zato smo Socialni demokrati vztrajali pri zavezah, da mora predlagatelj upoštevati okoliščine in določen čas, v katerem se lahko fiskalno pravilo v celotni meri uveljavi. Hkrati mora država imeti manevrski prostor na prihodkovni strani. Predvsem pa, še enkrat, fiskalno pravilo ne sme niti v najmanjši meri stopiti na tekmovalno stezo skupaj s socialno državo. Še za konec. Ko se tako veliko pogovarjamo o fiskalnem pravilu, bi bil že skrajni čas, da ob bok temu postavimo tudi pravilo – če želite, socialno pravilo –, pravilo, ki ne bo ščitilo le proračun, temveč bo ščitilo socialno državo, javno šolstvo, javno zdravstvo. Besedilo izvedbenega zakona o fiskalnem pravilu kot je predlagano, je za Poslansko skupino Socialnih demokrat sprejemljivo, zato bomo v tej fazi postopka sklep o primernosti za nadaljnjo obravnavo seveda tudi podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Luka Mesec.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani ministrski zbor, spoštovani predsednik Vlade, kolegice in kolegi! Zvezna Republika Nemčija po letu 1969 ni imela nikoli izravnanega proračuna. Na to sem pred enim mesecem opozoril predlagatelje švicarske formule, danes pa se s tem opozorilom obračam na finančnega ministra, Vlado in koalicijske partnerje. Nemčije pa ne omenjam po naključju, ampak kot državo, ki je po prvi in drugi svetovni vojni doživela dve ogromni dolžniški krizi. Po prvi svetovni vojni so zmagovalci vztrajali pri odplačilu reparacij in povrnitvi vsega dolga in to sta bila dva od ključnih razlogov za hudo poslabšanje ekonomskih in socialnih razmer v Nemčiji v naslednjem desetletju, ki so tlakovale vzpon nacizma. Po drugi svetovni vojni zato zmagovalci niso ponovili te napake. Z londonskim sporazumom leta 1953 so Nemčiji polovico dolga odpisali, preostanek dolga pa je bil reprogramiran. Pogodba o reprogramu je določala, da bo Nemčija dolg odplačevala samo v letih, ko bo imela zunanji trgovinski presežek in da odplačila ne bodo presegala 3 % prihodkov od izvoza; torej, Nemčija je dolg odplačevala samo v letih, ko je imela presežek in odplačila niso presegala 3 % prihodkov od izvoza, polovica dolga pa je bila odpisana. Ti pogoji, spoštovane kolegice in kolegi, so bili pogoj za nemški gospodarski čudež po drugi svetovni vojni. Nemški primer odpisa dolgov pa omenjam ravno zato, da vidimo, kako so se dolžniške krize razreševale v preteklosti. Pa danes? Fiskalno pravilo je dobesedno nasprotje odpisov in reprogramiranju dolga. Fiskalno pravilo je orodje za izterjavo nasedlih naložb finančnih špekulantov neposredno od prebivalstev prizadetih držav, ki s finančno krizo nimajo nič. Ponovimo, visoki javni dolgovi evropskih držav niso vzrok za sedanjo krizo, ampak njena posledica. Kriza se je začela v dereguliranem finančnem sektorju, prešla na medbančni trg, od tam naprej pa so morale vskočiti države, da so se izognile popolnemu kolapsu svetovnega finančnega sistema. Torej, povečani primanjkljaji in visoki dolgovi držav v zadnjih letih so posledica dokapitalizacije povečini zasebnih bank in skladov z bilijoni davkoplačevalskega denarja. V nasprotju z reševanjem krize po drugi svetovni vojni se tokrat evropske ekonomske in politične elite niso odločile za razreševanje te krize s kombinacijo gospodarske rasti in inflacije, kar preverjeno deluje, ampak so se odločile breme krize neposredno prevaliti na ramena prebivalstva. To je tudi v nasprotju z odločitvijo, recimo, Japonske in ZDA, kjer dolžniško krizo rešujejo z monetarnimi orodji. Kaj pomeni fiskalna konsolidacija v času krize, smo videli tudi že v Sloveniji. Imamo že četrto vlado zapored, ki se je reševanje dolžniške krize lotila z zmanjševanjem socialnih pravic in zategovanjem pasov najšibkejšim skupinam prebivalstva, brezposelnim, upokojencem, javnim delavcem, učiteljem, sedaj celo učencem. A če kdaj, je danes po petih letih tako imenovanega reševanja krize s fiskalno konsolidacijo popolnoma jasno, da ta pušča za seboj socialno in gospodarsko opustošenje, hkrati pa ne dosega niti osnovnega namena – zmanjšanja javnega dolga. Namreč, od leta 2010, ko se je Evropska komisija in z njo večina držav članic Evropske unije odločila za pot fiskalne konsolidacije in odplačevanje dolgov z zategovanjem pasov, se je dolg, skupni dolg držav v evroobmočju, povečal s takratnih 7 tisoč 900 milijard evrov na današnjih 9 tisoč milijard evrov. Torej, za tisoč milijard evrov se je v zadnjih treh letih povečal dolg, medtem ko so države varčevale, da bi ga odplačale. Verjetno ni treba ponavljati, do kakšnega socialnega in ekonomskega opustošenja je medtem prišlo v vsem evrskem območju, še zlasti pa na njeni periferiji, Grčiji, Španiji, Portugalski in Italiji in tudi Slovenija je na žalost na tej poti. Današnja razprava je namenja prvi, torej konceptualni obravnavi, zato bi rad podal splošno oceno politike, ki temelji na fiskalnem in podobnih pravilih in analizo političnih posledic. Fiskalno pravilo je način, kako doktrino fiskalne konsolidacije dvigniti na najvišjo raven, na raven ustavne zaveze. Je vpis zgrešene neoliberalne politike v ustavo in zakon. V slovenskem primeru gre to neposredno proti volji ljudstva, saj tukaj nobena stranka z neoliberalnim programom ni nikoli dobila večine glasov na volitvah in nobena vlada, ki je tako politiko vodila, ni zdržala do konca štiriletnega mandata. Predsednika Vlade in poslance koalicije bi zato rad še enkrat opozoril na to, kako se je to nesrečno fiskalno pravilo sploh znašlo v slovenskem pravnem redu. 2. marca 2012 je bila v Evropski uniji podpisana Pogodba o stabilnosti, usklajevanju in upravljanju v ekonomski in monetarni uniji. To je bila neobvezujoča mednarodna pogodba, ki je Češka in Velika Britanija sploh nista podpisali. A naša vlada, ki jo je takrat vodila skrajno desničarska SDS, pa je v Državnem zboru to pogodbo ratificirala že v treh tednih. In čeprav se tovrstne pogodbe uporabljajo v našem pravnem redu neposredno, je ta stranka vztrajala k vpisu v ustavo. Vlada je med tem padla, a to ni žalost ni oviralo fiskalnega pravila v ustavo. Nova koalicija je vpis fiskalnega pravila podprla v zameno za, pazite to, podporo desničarskih strank pri prepovedi referenduma. Torej stranke, članice evropskih liberalcev ter socialistov in demokratov so fiskalno pravilo sprejele, zato da bi zmanjšale demokratično raven pravic ljudstva. Prepoved referendumskega odločanja o zadevah, ki imajo proračunske posledice, je bila sprejeta, kljub temu da je v več kot 20 letih bil izveden samo en referendum, ki je urejal te prispevke. To je bila pokojninska reforma in pokojninski zakon Pahorjeve vlade. Sporno vprašanje tukaj pa ni bila višina prispevkov, ampak upokojitveni pogoji. Velika napaka Pahorjeve vlade, zaradi česar je ta tudi padla, je bila, da se je obrnila proti lastni bazi, namesto da bi sprejela kompromis, ki je bil leto kasneje sprejet kot ZPIZ-2. Prepoved odločanja na referendumu je bila sprejeta, kljub temu da v državah s primerljivo ureditvijo referenduma, v tem primeru, recimo Švica, takih prepovedi ni in kljub temu da je bilo o vseh teh vprašanjih v 22 letih organiziran samo en referendum. To žalostno epizodo sem opisal, ker je v tem parlamentu približno polovica poslancev, ki s tem nimamo nič. Smo pa bili izvoljeni z obljubami in z upanjem, da bomo prekinili osovražene nedemokratične prakse. Vprašati se moramo, do kdaj bomo pristajali na to politiko izvršenih dejstev, čeprav vemo, da je napačna. Do kdaj bomo upoštevali nelegitimne zaveze o privatizaciji, o zmanjševanju primanjkljajev, o v ustavo zapisane protidemokratične politike? Gospe in gospodje iz tako imenovane sredine, ali ne vidite, da smo s pristajanjem na izvršena dejstva vsak dan bližje fantaziji skrajne desnice o drugi republiki, čeprav imate že tri mandate zapored večino v tem državnem zboru in čeprav je ideja druge republike v popolnem nasprotju z voljo več kot dveh tretjin slovenskega volilnega telesa. Fiskalna konsolidacija, katere del je fiskalno pravilo, ne bo rešila dolžniške krize, sploh pa ne dolžniške krize takega obsega. Morda najslavnejši svetovni ekonomist našega časa Thomas Piketty je bil nedavno v intervjuju glede tega jasen: nobena država v svetovni zgodovini ni rešila dolga na ta način in ga ne more. Jože P. Damijan je ob spremljanju socialne tragedije v Grčiji dodal še, da nobena država ne more odplačati takih dolgov, ne da bi ob tem uničila polovico svojega gospodarstva in pomorila polovico svojega prebivalstva in vsako bo ustavila prej revolucija. Zgodovina to jasno potrjuje. Ceaușescujeva Romunija, ki je ena izmed redkih držav, ki je dolžniško krizo rešila med recesijo in zategovanjem pasov, je imela ob začetku dolžniške krize po bankrotu Mehike leta 1981 28 % BDP javnega dolga. Slovenija ga ima danes 80, Romunija ga je imela takrat 28. Tamkajšnja oblast se je odločila za reševanje te dolžniške krize z zategovanjem pasov in starejši se verjetno dobro spomnite, v kakšne skrajnosti je to pripeljalo: izklapljanje elektrike, izklapljanje ogrevanja pozimi, racionalizacija porabe jajc in mesa, popolno uničenje sociale in gospodarstva. Diktator je do konca desetletja ta dolg dejansko odplačal, teh 28 %, sam pa je končal pred zidom. Pa poglejmo dva druga primera, kako pa se dejansko na civiliziran način rešuje dolžniške krize. Dolg Velike Britanije je bil konec druge svetovne vojne 240 % BDP. 240%! Velika Britanija ga je v naslednjih 20 letih uspela zmanjšati pod 100 %, do leta 1971 pa na 68 %. Kako? Dolg se ni zmanjšal zaradi varčevanja, ampak ravno obratno, po edini normalni poti, s kombinacijo reprogramiranja kreditov, inflacije in gospodarske rasti. In v tem času, torej govorim o obdobju od 1945 do 1971, je v Britaniji nastala moderna socialna država, s praktično polno zaposlenostjo, standard se je povečeval, delavski razred se je dvignil v srednjega, inflacija je bila vseskozi obvladljiva, povprečno okrog 4,3 % letno, nikoli ni presegla 12 %. Tako s socialnega kot ekonomskega vidika je bilo to daleč najboljše obdobje v britanski zgodovini. Da ne hodimo predaleč, spomnimo še na domač primer. Tudi v Jugoslaviji in Sloveniji smo, ne nazadnje nedolgo tega, doživeli dolžniško krizo. Guverner Arhar je večkrat poudarjal, da v Sloveniji v nasprotju s kakšno bolj proameriško, vzhodnoevropsko državo ni bil odpisan niti cent dolga. Zdaj vemo, da to popolnoma ne drži, ker je bil nekaj časa odpisan dolg do hrvaških in bosanskih varčevalcev Ljubljanske banke, ampak to ni bistveno. Bistveno je, da se je Slovenija izvlekla iz dolžniške krize v teh letih na normalen način, torej z gospodarsko rastjo in inflacijo, ne pa s fiskalno konsolidacijo. Kako je prišlo do tega? Leta 1992 so delavci z močnim nasprotovanjem takratne vlade s splošno stavko dosegli dvig realnih plač, povečanje plač pa je privedlo do povečanja domačega povpraševanja in s tem pospešilo gospodarsko rast. Slovenija je imela v naslednjem desetletju in pol vseskozi malenkosten primanjkljaj, ki je znašal v povprečju do leta 2004 1,6 %, v nekaterih letih je zanihal do 3 %, presežek je imela samo v letih 1996 in 1993. Pa vendar, čeprav smo imeli 15 let javnofinančni primanjkljaj, kar bi bilo s fiskalnim pravilom prepovedano, v tem času dolg nikoli ni presegel 30 % BDP. Zakaj? Ker je deloma pomagala inflacija, ker smo se zadolževali v tolarjih, glavnino pa je prispevala gospodarska rast, ki je bila vedno višja od javnofinančnih primanjkljajev. V tem času je Slovenija rastla organsko in kot celota, torej država, prebivalstvo in podjetja je bila nasproti tujini neto upnica, primanjkljaj in dolg so bili pod maastrichtskimi pogoji, plačilnobilančni primanjkljaji pa pod 2 %. Vse te izkušnje so popolnoma v nasprotju s tem, kar je danes prevladujoča usmeritev Evropske komisije in njenih držav članic. Zato ponavljam oceno: fiskalno pravilo je zgrešen, škodljiv in nevaren projekt. Zgrešen, ker so primanjkljaji normalen del kapitalističnega gospodarstva; škodljiv, ker zavira rast in družbeni razvoj, in nevaren, ker so skrajne razmere, v katerih demokratično izvoljeni organi in državljani izgubljajo nadzor nad družbenim dogajanjem, zgodovinsko gojišče fašizma. To se spet kaže danes, ko v Grčiji po 70 letih zopet postaja fašizem normalen del parlamentarnega življenja, govorim o Zlati zori, in podobno v Ukrajini, kjer fašizem z aktivno podporo Nata in EU postaja celo prevladujoč političnega življenja, kjer, mimogrede, IMF in Evropska unija izvajata podoben program izžemanja prebivalstva in fiskalne konsolidacije kot trojka v Grčiji. Tudi namen je isti, ohranjati na oblasti kolaborantski režim in poskrbeti, da bodo tuji upniki do Ukrajine poplačani. Doživljamo déjŕ vu iz južne Amerike in weimarske Nemčije. Zdaj pa prehajam na konkretno oceno vladnega predloga. Svetla točka tega predloga definitivno je, da ga v obdobju krize verjetno ne bo treba uporabljati. Zdi se, da sta finančni minister in premier to razumela, kajti ta zakon državi omogoča več manevrskega prostora kot predlog skrajne desnice. Tisti predlog je bil naravnost samomorilski. Izjemne okoliščine so opredelili kar se da togo in strogo, fiskalno pravilo naj bi se nehalo uporabljati samo v primerih, ko bi prišlo do 3-odstotnega padca BDP v enem ali dveh letih, kar je Slovenija doživela samo dvakrat v zadnjih dvajsetih letih: prvič leta 2009, ko je finančna kriza zajela Slovenijo, in drugič, skupaj v letih 2013 in 2012, ko je tedanji vladi z ZUJF uspelo državo potegniti v drugo recesijo. A celo v tem primeru je bil ta kriterij, ki so ga predlagali predlagatelji švicarske formule, komajda izpolnjen, ker se je BDP v obeh letih skupaj zmanjšal za 3,6 %. Kar hočem povedati, je, da bi ta formula suspendirala fiskalno pravilo samo v res res skrajnih okoliščinah. Ampak danes se redkokdo spomni, da smo imeli pred tem, se pravi v letih 2010 in 2011, že gospodarsko rast, a če bi fiskalno pravilo takrat veljalo, tako kot ga je predlagala skrajna desnica, bi morali radikalno zmanjšati porabo že v teh letih. Po tem scenariju bi Slovenije že dve leti pred ZUJF padla v recesijo. Vladni predlog v tem smislu pomeni korak naprej, ker ne določa fiksnih pogojev izjemnih okoliščin, ampak odločitev o tem prepušča Fiskalnemu svetu. Korak naprej je tudi to, da o tem, kdaj se fiskalnega pravila ne uporablja, dokončno odloči Vlada – torej načeloma demokratično izvoljeni organ, ne pa neka tehnokratska institucija, kot je Fiskalni svet. Toda tudi ta rešitev ne odpravlja težav s fiskalnim pravilom. To pomeni – te določbe pomenijo, govorimo o 12. in 13. členu –, da bo zakon verjetno nekoliko znosnejši v kriznih časih, ker se pravilo lahko v tem času, če bo taka volja Vlade in Fiskalnega sveta, lahko prenehal uporabljati, a kar nas v Združeni levici skrbi še bolj od tega, pa je, kako se bo fiskalno pravilo obneslo v normalnih časih in v prehodnem obdobju, ko se končajo izjemne okoliščine in se sproži tako imenovani korekcijski mehanizem. O tem več, ko bo razprava o posameznem členu. Na kar bi rad tukaj opozoril, pa je simulacija o hipotetičnem delovanju švicarske in vladne formule fiskalnega pravila v obdobju od leta 2000 do 2014, ki jo je pripravilo Ministrstvo za finance. Bistveno je, da si tukaj pogledamo, kako se obe pravili obneseta v normalnih časih. Recimo, če vzamemo obdobje od 2000 do 2005. Med tema letoma je BDP v Sloveniji rastel v povprečju za 3,7 % na leto, država, prebivalstvo in gospodarstvo so bili neto upniki do tujine, brezposelnost se je zmanjševala, raven socialnih pravic je bila solidna. Slovenija pa je imela v tem času konstanten javnofinančni primanjkljaj, v povprečju je znašal 2,7 %, a javni dolg, kot sem povedal že prej, zaradi gospodarske rasti ni naraščal, bil je vseskozi pod 30 % BDP. Ključno pa je tole: kaj bi bilo, če bi fiskalno pravilo veljalo takrat? Po vladnih izračunih bi morali imeti v vseh teh letih, torej od 2000 do 2005 namesto v povprečju 2,7 % javnofinančnega primanjkljaja, ki je tudi zagotavljalo stabilno rast, bi morali imeti namesto tega vseskozi javnofinančni presežek. Kaj to pomeni? Če vzamemo, recimo, za primer leto 2002, ko je bila rast 3,8 %, bi morali po fiskalnem pravilu, po vladnem predlogu v tem letu zmanjšati javno porabo za 750 milijonov evrov. 750 milijonov! V tem letu, se pravi v letu 2002, so celotni prejemki socialne pomoči znašali 346 milijonov evrov. To pomeni, da bi morali, če bi hoteli ta javnofinančni cilj doseči, odpraviti vse prihodke socialnih transferjev, da bi dosegli teh 750 milijonov. Zato sprašujem, kaj bi to pomenilo, če bi imeli leta 2002 fiskalno pravilo in bi morali zmanjšati te izdatke? Koliko javnih uslužbencev bi bilo treba odpustiti? Za koliko zmanjšati socialno pomoč? Koliko bi bilo treba zarezati v pokojnine? In; bi s takim fiskalnim pravilom, se pravi tudi po vladnem predlogu, sploh lahko imeli socialno državo ali bi to enostavno pomenilo njeno gotovo smrt? In ob tem se je treba vprašati tudi, kaj bi s 750-milijonsko zmanjševanjem javne porabe v teh dobrih letih pomenilo za rast BDP. Koliko delovnih mest bi bilo zaradi tega uničenih? Leta 2002 je slovenski BDP v evrih znašal dobrih 23 milijard evrov. V krizi se je zdaj izkazalo, da se je za vsak evro, ki ga je država vzela iz javne porabe, BDP zmanjšal v povprečju za 1,7 evra. Če zdaj preračunamo, kaj to pomeni za zmanjšanje porabe, 750 milijonov evrov, to pomeni, da bi v letu 2002 imeli kar 5,6 % nižji BDP. Te številke so jasne in po mojem dovolj zgovorne. Preprosto ne vidim možnosti, kako bi sploh lahko s fiskalnim pravilom tudi v dobrih časih ohranjali socialno državo in ekonomsko rast, če bi nam, recimo, kdo leta 1993 ali pa leta 2000 vsilil fiskalno pravilo, kakršnega imamo na mizi danes. In to ni abstraktno vprašanje, to je zelo konkretno vprašanje o tem, če uzakonjenje fiskalnega pravila pomeni, da lahko v prihodnosti pozabimo na gospodarsko okrevanje, razvoj in socialno državo. Nisem makroekonomist, morda se motim, ampak to so številke ministrstva in kot vedno je dokazno breme na strani predlagatelja. Naj zaključim. Ker v Združeni levici ne želimo postati grobarji slovenske socialne države in gospodarstva, zakona seveda ne bomo podprli. Vlado pa še zadnjič pozivamo, naj ga raje izbriše iz ustave. Hvala lepa.
Hvala. Stališče Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov bo predstavil gospod Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovana gospa podpredsednica. Spoštovani predsednik Vlade, ministrski zbor, spoštovane kolegice in kolegi! Predlanskim, točneje, 23. maja 2013, je bila izglasovana ustavna sprememba 148. člena Ustave Republike Slovenije, po kateri je prišlo do zapisa fiskalnega pravila v ustavo. To ustavno določilo zavezuje vsakokratno vlado k srednjeročni uravnoteženosti prihodkov in izdatkov proračuna države brez zadolževanja. 148. člen ustave napotuje na sprejetje izvedbenega zakona v obliki zakona o fiskalnem pravilu. Za sprejetje zakona o fiskalnem pravilu je potrebna dvotretjinska večina vseh poslancev Državnega zbora, torej 60 poslanskih glasov, zato je treba iskati širše politično soglasje za sprejetje tega zakona. Upam, da se sedanja koalicija tega dejstva zaveda. Naj spomnim. 2. marca 2012 so voditelji 25 držav članic Evropske unije podpisali Pogodbo o stabilnosti, usklajevanju in upravljanju v ekonomski in monetarni uniji med 25 državami članicami Evropske unije ali, krajše, Pogodbo o fiskalnem paktu, ki jo je ratificiral tudi slovenski državni zbor. Namen pogodbe je okrepiti gospodarski steber gospodarske in denarne unije z nizom pravil za krepitev proračunske discipline s fiskalnim utrjevanjem, krepitvijo usklajevanja gospodarskih politik in izboljšanjem upravljanja območja evra ter obenem s tem podpreti cilje za zagotavljanje vzdržne rasti, zaposlovanja, konkurenčnosti in socialne kohezije. Pogodba je začela veljati 1. januarja 2013. Temelj pogodbe pa je fiskalno ali zlato pravilo, ki določa, da morajo biti proračuni uravnoteženi ali v presežku. To pomeni, da strukturni primanjkljaj, to je primanjkljaj, ki ne upošteva gospodarskega cikla, torej konjunkture in recesije, na letni ravni ne sme preseči 0,5 % bruto domačega proizvoda. Pogodbenice morajo zlato pravilo prenesti v nacionalne zakonodaje najpozneje v roku enega leta od uveljavitve pogodbe, in sicer z zavezujočimi in stalnimi določbami, pri čemer so zaželene ustavne določbe. Na eni strani, kolegice in kolegi, se zdi neverjetno, da se v tretjem tisočletju po Kristusu ukvarjamo z vprašanjem finančne discipline oziroma s fiskalnim pravilom, ko pa so ga poznali in tudi prakticirali že faraoni tri tisočletja pred Kristusom. Na drugi strani pa prav to kaže na pomembnost in nujnost upoštevanja finančne discipline v gospodinjskih in še bolj v državnih financah. Nova Slovenija – krščanski demokrati trdimo, da sta podjetnost in varčnost dva potrebna pogoja za razvoj družbe. Od tod izhaja, da imamo do državnih financ konservativna stališča in konservativne zahteve. Že večkrat smo poudarjali, kako odločilno je ravnanje v obdobjih gospodarske rasti. Kriz se namreč ne da reševati takrat, ko nastopijo, temveč se jih rešuje, preden se zgodijo, predvsem z dobro pripravo zalog v času tako imenovanih debelih krav. Ta svetopisemski nauk že več tisoč let opozarja na modro ravnanje, po katerem v najboljših letih ni pametno porabiti vsega, temveč je določen del nujno shraniti za slabe čase. Takole pravi prva Mojzesova knjiga: "Torej naj faraon sedaj poskrbi za razumnega in modrega moža in naj ga postavi nad egiptovsko deželo. Postavi naj oskrbnike po deželi, da bodo v sedmih letih obilja pobirali petino v egiptovski deželi. Naj zberejo ves živež teh dobrih let, ki pridejo, in naj spravijo žito pod faraonovo oblastjo kot živež po mestih in ga shranijo. Ta živež bo zaloga za deželo za sedem let lakote, ko bo vladala v egiptovski deželi. Tako dežela zaradi lakote ne bo propadla." Konec citata. Za dolgoročen obstoj družbe je torej nujno zagotoviti restriktivnost določb zakona o fiskalne pravilu za čas gospodarske rasti. Žal pa zakon, kot je predlagan, po našem mnenju ni dovolj restriktiven. Lahko pristajamo na zakonske določbe, ki ministru za finance oziroma vladi dajejo želeno fleksibilnost v času recesije. Toda v času rasti, v času konjunkture te fleksibilnosti ne potrebujemo – nasprotno! Takrat je še kako potrebna javnofinančna restriktivnost. Mi, Nova Slovenija – krščanski demokrati želimo jasne določbe v zakonu o fiskalnem pravilu, s katerimi bi vladi oziroma vsakokratni vladajoči koaliciji preprečili skušnjave po financiranju ljudstvu všečnih zadev. Za čas debelih krav mora v zakonu o fiskalnem pravilu vsakokratna vlada imeti zavezo po maksimalnem razdolževanju države, sicer bodo v letih recesije obresti državo dušile in jo bodo lahko pripeljale na rob bankrota. Nas skrbi dolgoročna usoda Slovenije, zato želimo dobiti ustrezno zagotovilo za razdolžitev države v prihajajoči konjunkturi. Omejevanje obsega javne porabe v času konjunkture bi preprečevalo tudi nevarnost nastajanja strukturnega primanjkljaja. V času velikega blagostanja se vse preveč rado zgodi, da se delijo politični bombončki, še posebej pred volitvami, ki jih na dolgi rok družba ni sposobna plačevati. Žal se ta nezmožnost plačevanja pokaže šele v recesiji. Zato, kolegice in kolegi, predlagamo v razmislek, da v del, ki ureja uravnavanje države v konjunkturi, pripeljemo nazaj tako imenovano švicarsko formulo. Stvar je namreč preizkušena in dobro deluje. Švicarji so se v letih gospodarske rasti med 2005 in 2010 razdolžili z 130 na 111 milijard švicarskih frankov. To je približno s 53 % BDP na 40 % BDP. In še, ko smo usklajevali predhodni vladni zakon o fiskalnem pravilu, švicarski formuli nobena od političnih strank ni nasprotovala. K numeričnim fiskalnim pravilom, določenimi torej z eksaktnimi formulami, pa nas ne nazadnje zavezujejo tudi evropske direktive. Kolegice in kolegi, gospe in gospodje, v zadnjih šestih letih smo našo državo dodatno zadolžili za preko 20 milijard evrov, 20 tisoč milijonov evrov. Javni dolg sedaj že dosega 80 % BDP, še konec leta 2008 pa je javni dolg znašal 22 % BDP. Zaskrbljujoča je ne le višina javnega dolga, pač pa sam trend naraščanja višine javnega dolga. Kakšen cilj pravzaprav zasledujemo z zapisom fiskalnega pravila v ustavo in s sprejetjem predlaganega izvedbenega zakona v zvezi s sprejetim fiskalnim pravilom? Cilj je jasen: zajeziti zadolževanje države in strukturno uravnotežiti javne finance, kar vodi k zaključku, da je bila slovenska ekonomska politika v zadnjih letih izključno in samo politika najemanja dolga v tujini. Strukturnih reform ni bilo niti jih ne napoveduje sedanja vlada. In kaj je v tem slabega, da se zadolžujemo, bodo vprašali nekateri. Vsekakor dejstvo, da je dolgove treba vrniti; in ne le to. Za najete dolgove je treba plačati tudi obresti. Obresti sedaj dosegajo višino približno 1,2 milijarde evrov. To je seveda stanje sedaj, pa smo še daleč od uravnoteženega proračuna. Torej se bomo za pokrivanje tekočih potreb najverjetneje še nadalje zadolževali. Tak scenarij pomeni vedno manj denarja za javne storitve, vedno manj denarja za šolstvo, vedno manj denarja za zdravstvo, pomeni slabše življenje državljanov in nižanje njihovega standarda. Tak scenarij pomeni, da se zavijamo vedno globlje v spiralo zadolženosti. Kaj je na koncu spirale, vemo in poznamo – Grčija. Si res tega želimo? Mi, krščanski demokrati zagotovo ne. V Novi Sloveniji smo prepričani, da je treba zadolževanju države dejansko in čim prej konec in k temu želimo iskreno in konstruktivno pomagati. čeprav bodo ukrepi za dosego tega cilja morda boleči, vendar so nujni in dolgoročno bodo prinašali boljše življenje za vse nas. Vsako odlaganje s tem rezom pomeni samo to, da bodo potrebni rezi večji in še bolj boleči. Ali je vladni predlog zakona o fiskalnem pravilu, ki ga obravnavamo danes, res tista zanesljiva pot, ki nas vodi iz primeža zadolževanja? Po našem prepričanju in po prepričanju finančnih in ekonomskih strokovnjakov, s katerimi smo se posvetovali, v vsebini, kot je bil predložen Državnemu zboru v postopek, žal, ne. Toda mogoče so izboljšave, pri tem želimo konstruktivno pomagati. Predlog zakona je zelo ohlapen, preštevilna področja prepušča presoji vsakokratne vlade, pa naj gre za ugotavljanje obstoja izjemnih okoliščin, ko je dopustno začasno odstopanje od fiskalnega pravila, pa vse do ukrepov, ki so potrebni za ponovno vzpostavitev javnofinančnega ravnotežja. Sprašujemo se, ali res lahko dobo dodatnega zadolževanja podaljšujemo še nekaj let? Ali je zakon brez zavezujoče numerične formule za izračun maksimalne višine izdatkov pri pripravi vsakoletnega proračuna sploh kakšna resnična zavezujoča omejitev za vsakokratno vlado? Poznamo razlage zakonov slovenskih pravnikov, formula je vendarle eksaktnejša. Naslednje vprašanje, ki smo si ga zastavili krščanski demokrati pri obravnavanju tega zakona in ostaja še odprto, pa je, ali je priložena vsebina predloga zakona primerna podlaga za začetek zakonodajnega postopka in bi jo bilo mogoče v nadaljnjem postopku popraviti, dopolniti in izboljšati. Naj najprej spomnim, da smo poslanci Nove Slovenije glasovali za spremembo 148. člena Ustave Republike Slovenije, ker želimo med drugim tudi ustaviti vračanje v socializem, ker ne želimo, da bi sedanji starši – tako kot nekoč jaz – za svoje otroke švercali pomaranče iz Radkensburga. Ne želimo, da bi kakšen direktor informatike kot nekoč jaz potreboval dve leti za uvozno dovoljenje računalniškega sistema. Platon je nekoč povedal, da se vse vrti v nenehnih ciklusih. To pomeni lahko tudi tole: je čas debelih krav in je čas suhih krav; sedaj je čas suhih krav. Evroskepticizem nam ne bo pomagal do blagostanja državljank in državljanov. Potrebujemo konsolidacijo javnih financ, a najprej potrebujemo konsolidacijo koalicijske večine, do sedaj izražena mnenja so po našem prepričanju preveč mlačna. Mi tudi razumemo, da implementacija fiskalnega pravila garantira, zagotavlja obstoj socialne države. In poslanci Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov bomo danes pozorno še naprej spremljali razpravo o tem predlogu zakona, tako argumente koalicijskih kot tudi opozicijskih poslancev. Seveda bomo pozorno prisluhnili komentarjem in razlagam ministra za finance dr. Mramorja. Stališče do tega predloga zakona bomo oblikovali glede na vsebino razprave in ga jasno obrazložili pred samim glasovanjem o zakonu ta petek. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Zavezništvo, zanjo mag. Alenka Bratušek.
Spoštovana predsednika, gospe in gospodje! V konsolidaciji javnih financ se v zadnjem času veliko govori, veliko se piše, v zadnjih dveh letih se je pa v zvezi s tem tudi kar nekaj naredilo. Da gre za pomemben zakon, kaže tudi to, da je za sprejetje tega zakona potrebna dvotretjinska večina. Lahko rečem, da mi že od ustavnorevizijskega postopka za spremembo 148. člena Ustave, torej od leta 2012 naprej, zagovarjamo stališče, da mora biti konsolidacija javnih financ postopna, vse ostalo bi bila katastrofa za državo in naše ljudi. Ko govorimo o konsolidaciji javnih financ, govorimo o tem, da je našo skupno javno porabo treba spraviti v okvire, ki si jih dolgoročno lahko privoščimo, upoštevati pa je seveda treba več dejavnikov. Tako na primer mora biti javnofinančna politika, ki jo država vodi, vzdržna. To seveda velja tako za čas gospodarskega razcveta kot za čas krize. Javnofinančna politika v zaostrenih gospodarskih razmerah nikakor ne sme dodatno negativno vplivati na gospodarsko rast in na zaposlovanje. Ljudje prav v težkih kriznih časih upravičeno pričakujejo pomoč od države. V najtežjih časih država mora pomagati ljudem, zato pa nasprotno, v času dobrih gospodarskih razmer država ne sme porabiti preveč. Kljub temu da so javnofinančni prihodki dobri, kar je logično posledica dobre gospodarske situacije, mora država voditi vzdržno javnofinančno politiko in v teh dobrih časih pripraviti zalogo za slabe čase. Slovenija je imela v letu 2006 – in še posebej 2007, deloma tudi 2008 – rekordno visoko gospodarsko rast. Kljub temu smo prišli v krizo, ki je sledila, popolnoma nepripravljeni, zato je bil šok tako velik. Zgodovina nas uči, da bomo imeli vedno dobre in slabe oziroma manj dobre čase, zato je pomembno, da smo na to pripravljeni. Slovenija in naši državljani so krizo občutili veliko bolj kot večina evropskih državljanov, še vedno pa manj kot v tistih državah, kjer problemov niso zmogli rešiti sami in so morali zaprositi za pomoč. Pomembno se mi zdi poudariti tudi danes, ko govorimo o fiskalnem pravilu, kako pomembno je, da še vedno sami odločamo o tem, na kakšen način in v kakšnih časovnih okvirjih bomo svoje probleme reševali. Dve leti nazaj ni bilo tako samoumevno. Res je, danes beležimo praktično najvišjo gospodarsko rast v Evropski uniji, brezposelnost se relativno hitro zmanjšuje. Stroški našega zadolževanja so rekordno nizki. Velikokrat slišim komentarje, da se je vse to seveda zgodilo samo od sebe, pa je daleč od tega. Veliko trdega dela in premišljenih ukrepov je bilo potrebnih za to, da smo danes tam, kjer smo. Skratka, ni se zgodilo samo od sebe, zavedam pa se, da če bi država bankrotirala, pa nismo bili daleč od tega, pa bi seveda za to bila kriva in odgovorna prejšnja vlada – to se ne bi zgodilo samo od sebe. Dve leti nazaj je tudi velika večina finančnih analitikov in mogoče tudi politikov pričakovala, da bo slovenska pot podobna ciprski ali grški, kar pomeni, da bi nekdo drug odločal o načinu in hitrosti naše konsolidacije javnih financ. In prav način in hitrost konsolidacije je za Zavezništvo ključnega pomena pri odločanju o podpori zakonu o fiskalnem pravilu. Nikoli nismo in ne pristajamo na brezglavo hitenje pri konsolidaciji javnih financ in s tem rušenje socialne države. Postopnost konsolidacije mora zagotoviti, da na področju sociale, javnega zdravstva, javnega šolstva in delovanje širšega javnega sektorja ne bo brezglavega poseganja in prav tako ne sme biti dodatnih negativnih posledic za gospodarstvo in zaposlenost. Verjetno se marsikdo vpraša, ali je to sploh mogoče. Vsekakor je! Naš cilj mora biti vzdržna socialna država. Ljudem moramo jasno pokazati, kaj je naš cilj in zakaj je postopna konsolidacija potrebna in dobra tudi za njih. V Zavezništvu smo prepričani, da kar je dobro za državo, mora biti in je dobro tudi za Zavezništvo, zato smo napovedali podporo zakonu o fiskalnem pravilu. Če bodo zaradi podpore ostalih strank potrebne še dodatne spremembe v zakonu, smo seveda pripravljeni prisluhniti, nikakor pa ne bomo podprli zakona, ki bi zahteval hitrejšo konsolidacijo na račun socialne države. Kot je znano, so tudi v začetku leta 2014 potekala usklajevanja med predstavniki parlamentarnih strank in Ministrstvom za finance v zvezi s pripravo zakona o fiskalnem pravilu. Usklajevalo se je besedilo, ki je v marsičem enako z današnjim predlogom, a tudi v marsičem popolnoma drugačno. Če se vprašamo, kaj sprejetje tega zakona pravzaprav sploh pomeni za javnofinančno politiko države, potem lahko odgovorim, da pravzaprav nič novega, k čemur nas že tako ali tako ne zavezuje fiskalni pakt in določene stvari v okviru tako imenovanih korektivnih mehanizmov, ki smo jih dolžni upoštevati pri pripravi naših proračunov. Če pa se vprašamo, kaj sprejetje tega zakona pomeni za kredibilnost Slovenije, kredibilnost Slovenije na mednarodnih finančnih trgih, pa je odgovor bistveno drugačen. Sprejetje zakona o fiskalnem pravilu bo dal jasen signal mednarodnim trgom, da smo v Sloveniji resni in tudi dovolj enotni, ko govorimo o konsolidaciji javnih financ. Če na koncu povzamem. V Zavezništvu smo zagovorniki postopne finančne konsolidacije, a ne za vsako ceno. Ne za ceno socialne države, ne za ceno zaposlenosti in ne za ceno gospodarskega okrevanja. Verjamemo, da je postopna konsolidacija edina prava pot, ki nas bo v razumnem času pripeljala na pot stabilnega, zdravega javnofinančnega okolja. To so bila tudi naša izhodišča, ko smo se z vladno stranjo začeli pogovarjati o podpori zakonu. Izračuni, ki nam jih je ministrstvo predstavilo, kažejo, da izvajanje zdaj predlaganega fiskalnega pravila zagotavlja prav to: zagotavlja postopno konsolidacijo javnih financ. Ministrstvo nam je posredovalo tudi predlog sprememb, ki bodo ali naj bi bile v nadaljevanju vključene v predlog zakona. Tudi te predvidene spremembe so za Zavezništvo sprejemljive, zato smo se v Poslanski skupini Zavezništva odločili, da v tej fazi obravnavo zakona podpremo. Naša podpora pa seveda ni brezpogojna. Kot sem že omenila, podpiramo besedilo, ki je pred nami danes. Imamo pa še kar nekaj, lahko rečem, tudi bolj tehničnih vprašanj glede izvajanja tega zakona. Verjamem, da bomo uspeli v okviru postopka ta vprašanja razčistiti. Prav tako bomo vse morebitne nove spremembe dodatno proučili in se odločali na podlagi novih dejstev. V Zavezništvu se zavedamo svoje odgovornosti, zavedamo se pomembnosti tega zakona in, kot sem enkrat že omenila, kar je dobro za državo je in mora biti dobro tudi za Zavezništvo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti, zanjo dr. László Göncz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod predsednik Vlade, spoštovane ministrice in ministri, poslanke in poslanci! S spremembo 148. člena Ustave Republike Slovenije, s katero smo v skladu s Paktom za stabilnost položili osnove odgovornega oziroma odgovornejšega ravnanja z javnim denarjem, smo se tudi zavezali, da bomo konkretne izvedbene določbe t. i. fiskalnega pravila uredili v zakonu. Poslanca narodnih skupnosti sva se do tega vprašanja od začetka postopka spreminjanja ustave opredelila odgovorno, v duhu evropskih načel in racionalnega ravnanja z javnimi sredstvi, kar sva tudi potrdila pri odločanju o tem pomembnem vprašanju. Tako nameravava storiti tudi pri tem odločanju o Predlogu zakona o fiskalnem pravilu oziroma pri njegovem prvem branju. Zavedamo se, da je doseganje poglavitnih ciljev zakona, ki temeljijo na načelih fiskalnega pravila, torej srednjeročna uravnoteženost ter previdnost pri načrtovanju in ocenjevanju obsega javnofinančnih prihodkov in izdatkov, kakor tudi zagotavljanje neodvisnega nadzora v dokaj oteženih okoliščinah zelo zahtevna naloga. Iskanje rešitve ponuja več mogočih variant, kar potrjuje tudi dejstvo, da se pri različnih državah srečujemo s precej odstopajočimi rešitvami. V preteklih tednih smo se podrobno seznanili z različnimi mogočimi variantami zakonskega besedila. Ugotavljamo, da ima lahko sleherna varianta svoje prednosti in pomanjkljivosti. V zvezi s sedanjim vladnim predlogom nas je najbolj zanimalo, ali so predlagane določbe dejansko zadostne z vidika zagotovitve dolgoročno vzdržnih javnih financ. Pripravljavci zakona so z navedbami nekaterih relevantnih argumentov potrdili, da glede na slovenske specifike, predvsem če izhajamo iz dejstva, da sodimo v krog držav s skupno evropsko valuto, je predlagano besedo sprejemljiva varianta. Predlagane določbe zakona o fiskalnem pravilu postajajo bolj jasne tudi skupaj s prebiranjem že omenjenih t. i. amandmajev, ki po naših informacijah tudi na osnovi pristojnih evropskih strokovnih ustanov oziroma njihovih mnenj kvalitetno nadgrajujejo sedanje besedilo. Zavedamo se, da bodo glede na neugodne finančne trende v zadnjih letih predvsem prvi koraki približevanja k uravnoteženemu proračunu zelo zahtevni in težko izvedljivi, ker prejudicirajo tudi posege v pomembne sisteme, kot so sociala, zdravstvo, šolstvo ter ostala javna sfera. Zato je jasno, da je sprejetje zakona o fiskalnem pravilu, s katerim sicer zelo zamujamo, nujen korak, ki ga moramo narediti, vendar to pogojuje tudi nujen pristop k ostalim strukturnim reformam, brez katerih dejanskega dolgoročnega učinka fiskalnega pravila ne more biti. Pri načrtovanju in izvajanju reform seveda mora obveljati načelo pravičnosti in preglednosti, ne sme pa biti vprašanja, ali lahko prihodnost države temelji samo na zadolževanju. Torej, pri sprejemanju tega zakona nihče ne bi smel imeti fige v žepu, ker s takšnim pristopom predvsem zavajamo sami sebe. Torej, kot sem že nakazal, s kolegom Battellijem bova predlog zakona v tem prvem branju podprla, upava pa tudi, da bo v naslednjih dneh besedilo še nadgrajeno, da bo res dosežen karseda najširši možni konsenz. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina SMC, zanjo gospa Urška Ban.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, hvala za besedo. Spoštovani predsednik Vlade, spoštovani ministrski zbor, poslanke in poslanci! Predstavila bom stališče Poslanske skupine SMC glede zakona o fiskalnem pravilu, ki ga danes obravnavamo. Pa če grem od začetka. Leta 1997 so države članice EU sprejele Pakt za stabilnost in rast, ki vsebuje skupne usmeritve za ekonomski razvoj v okviru EU. Zagotavljanje vzdržne javnofinančne politike je del tega pakta, natančneje, temelj fiskalnega pakta je zlato pravilo, po katerem morajo biti proračuni držav podpisnic uravnoteženi ali v presežku. Pakt za stabilnosti in rast so države članice EU kasneje večkrat dopolnjevale in nadgrajevale. Ta prizadevanja pa so v letu 2012 pripeljale k pripravi in potrditvi fiskalnega pakta kot posebne mednarodne pogodbe, ki ureja temeljno vprašanje izvajanja javnofinančnih politik v državah članicah EU, posebej tistih, ki so se odločile za vključitev v monetarno unijo. Slovenija je podpisnica tega fiskalnega pakta. V skladu z drugim odstavkom 3. člena ta pakt države pogodbenice zavezuje, da v enem letu od začetka veljavnosti te pogodbe v svojo zakonodajo vključijo ustrezna fiskalna pravila za krepitev fiskalne discipline. V letu 2013 je Državni zbor Republike Slovenije tako sprejel spremembo 148. člena Ustave Republike Slovenije. S to spremembo je določil temeljno načelo javnofinančne politike države in določil, da se z zakonom, ki ga sprejme Državni zbor Republike Slovenije z dvotretjinsko večino glasov vseh poslancev, določijo načini in časovni okvir izvajanja načela srednjeročne uravnoteženosti proračunov države brez zadolževanja, merilo za določitev izjemnih okoliščin in način ravnanja ob njihovem nastopu. To je bil prvi korak, ne pa tudi zadosten ukrep za srednjeročno stabilizacijo gospodarskih razmer v Sloveniji. S to spremembo 148. člena Ustave smo v Sloveniji svoj pravni red prilagodili zahtevam evropskega fiskalnega pakta. A to je le pravni okvir in začetek nove poti. Slediti mu bodo morali še drugi zakoni, reformska ekonomska politika, socialni dogovor in drugi ukrepi, ki nam bi prinesli več produktivnih naložb za gospodarski preobrat. Zato tega pravila ne vidimo kot magično rešitev, ocenjujemo pa, da gre za pomemben instrument nujno potrebnega uravnoteženja javnih financ. Slovenija je sicer že do sedaj imela pravilo uravnoteženih javnih financ zapisano v zakonodaji, konkretno v Zakonu o javnih financah, a ga žal nismo spoštovali. Očitno potrebujemo nekaj več, kot je samo zakon, da bi se sprejetega resnično držali, kar smo z zapisom v Ustavo Republike Slovenije kot najvišji pravni akt tudi storili. Je pa prvi naslednji korak vsekakor sprejetje danes predlaganega zakona o fiskalnem pravilu. Sprejetje zakona o fiskalnem pravilu na osnovi spremembe ustave bo vsekakor pomenilo napredek pri vodenju fiskalne politike, saj je diskrecijska fiskalna politika vodila v nevzdržne proračunske primanjkljaje. Fiskalna politika, temelječa na fiskalnih pravilih, naj bi zaradi večje transparentnosti in kredibilnosti vodila do hitrejše konsolidacije javnega dolga, dolgoročne vzdržnosti javnih financ ter manjše procikličnosti fiskalne politike. Pri samem konceptu fiskalnega pravila je treba upoštevati tudi pomembno dejstvo, da je Slovenija država članica Evropske unije, ki uporabljajo skupno valuto in nima možnosti uporabe monetarne politike, zato ji javnofinančna pravila Evropske unije omogočajo več fleksibilnosti pri uporabi fiskalne politike. Z vključitvijo Slovenije v monetarno unijo ob spremenjenih makroekonomskih pogojev tako nimamo več deviznega tečaja, s katerim bi bilo mogoče vsaj do neke mere popravljati slabosti preostalih politik oziroma z drugimi besedami, slabosti preostalih politik so postale relativno dražje za državo in teh ni bilo malo na področju fiskalne politike. Tako je imela Slovenija v pogojih zanjo visoke gospodarske rasti v letih neposredno pred krizo samo uravnotežen javnofinančni položaj, čeprav bi morala imeti znaten presežek. V času trajanja same krize pa je vlada izrazito zamujala s prepotrebno javnofinančno konsolidacijo. Slabosti so bile tudi na področju strukturnih politik, kjer se je predolgo odlašalo s sprejetjem prepotrebnih strukturnih reform, kar se je sčasoma odrazilo v izgubljanju tudi mednarodne konkurenčnosti. Kot rečeno je bil ključen namen spremembe 148. člena Ustave Republike Slovenije zagotoviti dolgoročno vzdržnost javnofinančne politike ob upoštevanju prevzetih mednarodnih obveznosti. Skladno s tem morajo biti rešitve v izvedbenem zakonu o fiskalnem pravilu v kar največji meri usklajene z določbami iz mednarodne Pogodbe o stabilnosti, usklajevanju in upravljanju v ekonomski in monetarni politiki. Pri tem je pomembno tudi to, da mora Vlada Republike Slovenije že v skladu z usmeritvami EU sprejemati takšne rešitve, ki srednjeročno zagotavljajo makroekonomsko stabilnost in ravnovesje. Fiskalno pravilo lahko najenostavneje opredelimo kot stalno omejitev pri vodenju fiskalne politike, ki jo izrazimo z indikatorjem fiskalne porabe. S fiskalnim pravilom, ki je tudi temelj fiskalnega pakta, se namreč država podpisnica zaveže, da ne bo porabila več, kot ustvari. Z drugimi besedami, nacionalni proračun države mora biti uravnotežen ali pa izkazovati presežek. V skladu s fiskalnim paktom bo cilj veljal za doseženega, če letni strukturni javnofinančni primanjkljaj države, torej primanjkljaj, ki ne upošteva ali konjunkture ali recesije, ne bo presegel meje 0,5 % bruto družbenega proizvoda. Če je javni dolg občutno nižji od referenčne vrednosti 60 % bruto družbenega proizvoda, se lahko meja primanjkljaja določi na enem odstotku bruto družbenega proizvoda. Ključno merilo pri določitvi minimalne vrednosti na nivoju Evropske unije sta vprašanji preseganja mejne vrednoti za javnofinančni deficit na ravni 3 % BDP in dolgoročne vzdržnosti javnih financ, ki je odvisna predvsem od višine dolga, sektorja država in stroškov potencialnih obveznosti, ki bi v prihodnosti lahko močno vplivale na javno porabo. Zaradi tega je Evropska komisija določila srednjeročni cilj za Slovenijo izravnan strukturni saldo. Res je, da je trenutni srednjeročni cilj, ki ga je Evropska komisija postavila, na ravni strukturne uravnoteženosti, vendar pa se to lahko zniža, ko bo Slovenije izvedla strukturne ukrepe, ki bodo izboljšali dolgoročno vzdržnost javnih financ in dvignili potencialno gospodarsko rast. Odstopanje od srednjeročnega cilja je le v izjemnih gospodarskih razmerah, na primer v obdobju globoke gospodarske krize oziroma kot to določa zakon. V 3. členu predlaganega zakona je opredeljeno fiskalno pravilo skladno z načelom srednjeročno uravnoteženosti, ki izhaja iz drugega odstavka spremenjenega 148. člena Ustave Republike Slovenije. Šteje se namreč, da so prihodki in izdatki proračunov države srednjeročno uravnoteženi brez zadolževanja, če strukturni saldo sektorja država v posameznem letu ni nižji od srednjeročnega fiskalnega cilja, pri čemer se kot minimalna vrednost srednjeročnega fiskalnega cilja upošteva vrednost, določena v mednarodni pogodbi, ki ureja stabilnost, usklajevanje in upravljanje v ekonomski in monetarni uniji. S tem odstavkom se določi fiskalno pravilo. Le-to zavezuje sektor država kot celoto in ne zahteva, da je proračun ali finančni načrt vsake posamezne institucionalne enote sektorja država srednjeročno uravnotežen. Izhodišče je, da mora biti strukturni saldo sektorja država v posameznem letu višji ali vsaj enak srednjeročnemu fiskalnemu cilju. Najnižja dopustna vrednost srednjeročnega fiskalnega cilja je strukturni deficit v višini 0,5 % BDP, kot to trenutno opredeljuje tudi mednarodna pogodba o stabilnosti, usklajevanju in upravljanju. Srednjeročni fiskalni cilj za sektor država kot celoto sicer ob upoštevanju prevzetih mednarodnih obveznosti predpisov in aktov Evropske unije določi Vlada Republike Slovenije. Srednjeročni fiskalni cilj, ki se določi v razponu med strukturnim deficitom na ravni 0,5 % BDP in neomejenim strukturnim presežkom, to sicer pomeni, da znotraj srednjeročnega obdobja v posameznem letu lahko pride do minimalnega strukturnega deficita, vendar največ do 0,5 % BDP, v srednjeročnem obdobju pa je to skladno z določili ustave treba zagotoviti, da tekoča javnofinančna poraba ne ustvari dolga. Bistvo pri tem pa je, da v dobrih ekonomskih časih lahko ustvarimo višje javnofinančne prihranke. V Poslanski skupini SMC razumemo, da je opisana opredelitev načela uravnoteženosti primernejša od zapisa numeričnih pravil, saj bi se s tem pristopom povečalo tveganje za potrebo po večkratnem spreminjanju zakona, ko Vlada Republike Slovenije določa nove vrednosti srednjeročnega fiskalnega cilja glede na spremenjene okoliščine ali referenčno vrednost srednjeročnega fiskalnega cilja na podlagi evropskih izračunov, ki se navadno spreminjajo vsake tri leta. Predlog zakona pa z drugim odstavkom 3. člena še operacionalizira fiskalno pravilo iz prvega odstavka, saj je strukturni saldo kategorija, odvisna od tekočih gospodarskih gibanj. Za zagotovitev predvidljivosti v proračunskem načrtovanju se na podlagi določenega srednjeročnega fiskalnega cilja in glede na predviden obseg prihodkov sektorja država določi najvišji mogoč obseg izdatkov sektorja država. Iz povedanega sledi, da se zastavljanje numeričnih ciljev fiskalne politike lahko izkaže za prociklične in kontraproduktivne. Tega ta zakon ne predvideva, uvaja pa se srednjeročno sidro javnofinančne stabilnosti, ki poleg trdnih zavez k omejitvi zadolževanja omogoča večjo fleksibilnost v recesiji. Mehanizem doseganja te fleksibilnosti ob trdnih srednjeročnih temeljih pa je prav fiskalno pravilo. Kot že poudarjeno, je bistvo fiskalnega pravila, da v recesijah omogoča povišano trošenje države in ustvarjanje presežkov v dobrih časih. V Poslanski skupini SMC menimo, da na podlagi povedanega predlagani vladnih zakon omogoča določeno fleksibilnost vladam pri svojem delovanju in sestavljanju proračunov ter daje več prostora za vodenje proticiklične ekonomske politike. Kljub temu pa se zavedamo, kot sem že omenila, da fiskalna pravila niso zadosten pogoj za uspešno fiskalno konsolidacijo v Sloveniji brez ustreznih strukturnih reform. S predlogom tega zakona se določa tudi prehodno obdobje, ki ga razumemo tako, da se bo do leta 2019 odpravil strukturni primanjkljaj. Tako je namreč zapisan 15. člen tega zakona. Slovenija bo zaradi tega morala minimalno zmanjševati strukturni primanjkljaj v višini 0,5 % BDP. Sedanje napovedi kažejo, da se bo gospodarstvo pobiralo nekje do leta 2019. Leto 2019 naj bi bilo po izračunih leto, v katerem bo izravnan strukturni primanjkljaj in dejanski primanjkljaj, ki bo najmanj izravnan ali v presežku. Tako bo, seveda, če ne bodo nastopile izjemne okoliščine. Če bi hitreje zmanjševali primanjkljaj, kot to predvideva ta zakon in Pakt o stabilnosti, bi s tem povzročili gospodarsko škodo, več brezposelnih, slabši položaj občutljivih skupin, kot so upokojenci, prejemniki socialnih transferjev, mladi in drugi. To bi se zgodilo, na primer, na podlagi uporabe švicarske formule. Zakon tudi določa načelo previdnosti pri načrtovanju prihodkov in odhodkov, kar v Poslanski skupini SMC pozdravljamo, ker se zavedamo težav v napovedovanju prihodkov. Dejansko pa bo treba prilagajati izdatke proračunov sektorja država spremembam prihodkov na letni ravni. Državni zbor bo določil tako ciljni saldo in zgornjo mejo izdatkov. Kombinacija obeh je bolj smiselna, ker je lažje slediti cilju dejanskega salda. V Poslanski skupini SMC smo z ostalimi koalicijskimi partnerji zahtevali splošno obravnavo tega zakona prav z namenom, da se jasno soočijo različna mnenja in da skupaj najdemo rešitev, ki bo omogočila vzdržno fiskalno politiko, ki ne bo škodovala ne prebivalstvu in ne gospodarstvu. Spoštovani! Poslanska skupina SMC bo predlagani zakon v prvi obravnavi podprla oziroma ocenjujemo, da je ta predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Če strnem še enkrat, zakaj lahko kot pozitivno ocenim predvsem pet ključnih sporočil predlaganega zakona. Prvič, fiskalno pravilo zagotavlja najmanj uravnoteženi saldo sektorja države v srednjeročnem obdobju brez ustvarjanja dolgov za tekočo javnofinančno porabo. Drugič. Pravilo omogoča vodenje proticiklične fiskalne politike v slabih časih do meje, dopuščene s Pogodbo o stabilnosti, upravljanju in usklajevanju v ekonomski in monetarni uniji, ter bolj ambiciozno proticiklično fiskalno politiko v dobrih časih. Na ta način se lahko ustvari več fiskalnih rezerv. Tretjič. Zaradi asimetričnosti pravilo omogoča omejeno uporabo fiskalne politike za spodbujanje gospodarstva v slabih časih, ko je učinek fiskalne politike za uravnavanje gospodarske aktivnosti močnejši, in bolj restriktivne javne finance v dobrih časih, ko je ta učinek manjši. Četrtič. Pravilo zmanjšuje tveganje procikličnosti pri načrtovanju fiskalne politike, ki se lahko pojavi zaradi metodoloških problemov določanja trenutnega položaja gospodarstva v poslovnem ciklu. Petič. Pravilo zmanjšuje tveganje precejšnjih napak pri volatilnosti pri načrtovanju fiskalne politike, ki so posledica negotovosti zaradi metodoloških problemov določanja trenutnega položaja gospodarstva po poslovnem ciklu. Zagotavljanje manevrskega prostora do strukturnega deficita v višini 0,5 % BDP v posameznem letu. To je utemeljitev Poslanske skupine SMC, zakaj bomo ta zakon, kot že povedano, v tej fazi obravnave podprli. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Najprej pa se je k besedi prijavil minister za finance dr. Dušan Mramor.
Spoštovani! Mogoče bom kakšno stvar ponovil, ki ste jo že povedali, ampak v kontekstu te uvodne predstavitve mi, prosim, ne zamerite. Predlog zakona o fiskalnem pravilu, ki je danes pred vami, podrobneje določa način in časovni okvir izvajanja načela srednjeročne uravnoteženosti iz 148. člena Ustave. Predlog temelji tudi na evropskih pravilih, kot smo že slišali, ki že sama po sebi predstavljajo strog okvir za vodenje fiskalne politike in za katero smo se z ratifikacijo Pogodbe o stabilnosti, usklajevanju in upravljanju v ekonomski in monetarni uniji, tako imenovani fiskalni pakt, tudi zavezali, da jih bomo prenesli v slovenski pravni red. Predlagano fiskalno pravilo torej upošteva dane okvire ustavne določbe in mednarodnih zavez. Pravilo državi brez lastne denarne politike dopušča relativno majhen manevrski prostor za reagirane na negativne šoke v ekonomski aktivnosti in za izvajanje bolj intenzivne proticiklične fiskalne politike v dobrih časih. Možnost uravnavanja ekonomske aktivnosti z instrumentom fiskalne politike je še posebej pomembna za države brez lastne denarne politike, kar velja za Slovenijo. Poleg tega študije kažejo, da ima v slabih časih fiskalna politika večji vpliv na gospodarstvo kot v dobrih časih, to pomeni, da je potreben drugačen odziv ekonomske politike v odvisnosti od gospodarskega cikla. To je ključna konceptualna razlika, zaradi katere nismo mogli podpreti predloga zakona, ki je bil obravnavan v državnem zboru decembra in je določanje fiskalne politike prepustil simetrični matematični formuli. Ta formula ni priznavala tega asimetričnega vpliva fiskalne politike na ekonomijo. Poleg tega je zaradi metodoloških težav pri sprotnem določanju stanja ekonomije, tako imenovana potencialna rast znotraj gospodarskega cikla, na kar opozarjajo številni ekonomisti, formula povzročala tveganje za vodenje ne anticiklične, temveč prociklične fiskalne politike, kar bi okrepilo šok v ekonomiji, namesto da bi ga blažilo. Poleg tega je uporabljena formula bolj omejevala odziv na slabe ekonomske razmere, kot to omejujejo ali določajo evropska pravila. Vseeno pa bi še enkrat rad poudaril, podobno kot je to storil že premier, da je predlagano pravilo zelo strogo, ne glede na dejstvo, da nam dopušča določeno ali izjemno omejeno fleksibilno za vodenje fiskalne politike odvisnosti od ekonomskega cikla. Zahteva namreč strukturno uravnoteženost javnih financ v srednjeročnem obdobju. V zvezi s tem se nam je v decembrski razpravi očitalo, da vladni predlog zakona ni skladen z ustavnim določilom, ki govori o srednjeročni uravnoteženosti brez zadolževanja. To ne drži. V tem predlogu, ki je pred vami, je to spoštovano. Na tem mestu bi rad zavrnil še eno tezo, ki se je večkrat pojavila v zadnji razpravi, to je vprašanje zadolževanja države. Tako predlog zakona, ki je pred vami, kot tudi predlog zakona, o katerem je tekla razprava prejšnji mesec, omogočata javnofinančni primanjkljaj in s tem zadolževanje v času recesije ter javnofinančni presežek in odplačevanje dolga v časih konjunkture. V srednjeročnem obdobju pa se skladno s fiskalnim pravilom za tekočo javnofinančno porabo ne ustvarja dodatnega dolga. Država se ne zadolžuje, temveč porabi toliko, kot ustvari. Izjema so izredni in enkratni dogodki večjega obsega, kot je bila, na primer, sanacija bančnega sistema, mogoče so tudi naravne nesreče, za kar bo novo zadolževanje še vedno mogoče. Dovolite mi, da sedaj na kratko predstavim še vsebino predloga zakona. Ključni cilj predlaganega zakona je zagotoviti dolgoročno vzdržno javnofinančno politiko, ki je ključen element makroekonomske stabilnosti ter trajnega in stabilnega gospodarskega razvoja. S predlaganim zakonom se želi zagotoviti tudi redno spremljanje javnih financ, zato se s predlaganim zakonom Fiskalnemu svetu kot neodvisnemu in samostojnemu državnemu organu podeljuje pristojnost za neodvisno oceno vzdržnosti javnih financ, oceno upoštevanja načela srednjeročne uravnoteženosti in podajo predhodnih mnenj glede ključnih dokumentov v zvezi s fiskalno politiko, ki jih pripravi vlada. V uvodnih določbah tako predlog zakona opredeli vsebino zakona in pomen posameznih izrazov. In ta pomen posameznih izrazov je zelo pomemben. V 3. členu je opredeljeno fiskalno pravilo. Le-to določa način zagotavljanja srednjeročne uravnoteženosti prihodkov in izdatkov proračunov države brez zadolževanja, ki se doseže s prilagajanjem višine izdatkov sektorja država ekonomski moči države. 4. člen določa načelo previdnosti pri načrtovanju prihodkov in izdatkov. V 5. členu predlog zakona določa, kako je mogoče porabiti presežke prihodkov nad izdatki, ki jih ustvari posamezna institucionalna enota. Teh presežkov ni mogoče porabiti za tekočo porabo, ampak se zbirajo v posebnih skladih, zbrana sredstva pa se lahko uporabijo le za odplačilo glavnic dolga teh enot. Če posamezna institucionalna enota nima dolga, lahko presežke prihodkov nad izdatki porabi za financiranje primanjkljaja v obdobjih podpotencialne ravni rasti bruto domačega proizvoda, za financiranje primanjkljaja, ki nastane zaradi izjemnih okoliščin, in za financiranje investicij v prihodnjih letih. V 6. členu so podane osnovne rešitve načrtovanja proračunov sektorja države. V sam postopek proračunskega načrtovanja se uvaja program stabilnosti in v njem formalizira nekatere odločitve oziroma zaveze, ki jih država sprejme z vsakoletnim programom stabilnosti. Pristojnost za določitev ciljnega salda in najvišjega mogočega obsega izdatkov sektorja država je podeljena Državnemu zboru Republike Slovenije. V 7., 8., 9. in 10. členu so vsebovane ključne določbe v zvezi z ustanovitvijo, pristojnostmi in načinom delovanja Fiskalnega sveta. Dodatne pristojnosti pa se lahko Fiskalnemu svetu podelijo še z drugimi nacionalnimi predpisi. 11. člen določa tako imenovani avtomatični korekcijski mehanizem v primeru odstopanja od fiskalnega pravila, ki vključuje možnost zadržanja izvrševanja proračuna in pripravo ukrepov za ponovno zagotovitev spoštovanja načela srednjeročne uravnoteženosti. V 12. členu so zajete določbe o izjemnih okoliščinah, ki lahko privedejo do srednjeročnega neravnovesja med prihodki in izdatki sektorja država. Izjemne okoliščine, katere so, so povzete po rešitvah iz Pakta za stabilnost in rast. Določena sta tudi postopek in pristojnost Vlade Republike Slovenije ter Fiskalnega sveta glede ugotovitve obstoja izjemnih okoliščin. Določitev izjemnih okoliščin je pomembna zaradi določitve dopustnega obsega odstopanja od načela srednjeročne uravnoteženosti proračunov države. Odločitev glede tega vprašanja sprejema zopet Državni zbor Republike Slovenije na predlog Vlade in po predhodnem mnenju Fiskalnega sveta. V prehodnih določbah predlog zakona določa posebno pravilo glede srednjeročne uravnoteženosti v obdobju, ko se Slovenija še postopno približuje srednjeročnemu fiskalnemu cilju. To prehodno obdobje za postopno doseganje te srednjeročne uravnoteženosti je pomembno predvsem z vidika ohranjanja postopnega gospodarskega okrevanja. Če še enkrat povzamem ključne elemente predlaganega zakona: določa najnižji dovoljeni strukturni saldo sektorja države, zagotavlja strukturno uravnoteženost v srednjeročnem obdobju brez zadolževanja, opredeljuje razmere izjemnih okoliščin, ko je dovoljeno odstopanje od pravila, določa prehodno obdobje za postopno odpravo strukturnega deficita, predvideva ustanovitev Fiskalnega sveta kot neodvisnega in samostojnega državnega organa, omejuje tveganje procikličnega delovanja fiskalne politike, saj v posameznem letu dopušča manevrski prostor okoli strukturno izravnanega salda. S tem omogoča sicer omejeno, vendar proticiklično odzivanje fiskalne politike v slabih časih in močnejše, torej asimetrično, proticiklično odzivanje v dobrih časih, kar pomeni lažje uravnavanje ekonomske aktivnosti in posledično večjo blaginjo ljudi. Spoštovani! Slovenija je edina država, ki v svoj pravni red še ni v celoti preneslafiskalno pravilo. To je z vidika ocene, kako je Slovenija kreditno sposobna, slabo in zato plačujemo tudi ceno: višje obresti, slabše pogoje poslovanja gospodarstva in tako dalje. To je en vidik današnje razprave. Vsaj tako, če ne celo bolj pomemben, pa je drugi vidik. Kot sem že povedal, so pravila Pakta o stabilnosti in rasti ter fiskalnega pakta zelo stroga, naša ustava pa jih še dodatno zaostruje. Razprava o smiselnosti takšne strogosti je živahna, gre pa za vprašanje, kako vpliva na blagostanje. Zato je bistveno vprašanje, kako določiti fiskalno pravilo na način, ki bo tako v prehodnem obdobju kot tudi v normalnih razmerah srednjeročnega obdobja kar najmanj negativno oziroma kar najbolj pozitivno vplival na gospodarsko rast in zaposlenost. Simulacije, ki smo jih naredili, jasno kažejo, da še večje zaostrovanje, kot ga določajo evropska pravila in ustava, prinaša nižjo gospodarsko rast in zaposlenost. Na primer, če bi dosegli strukturno izravnavo proračuna v prehodnem obdobju z zmanjševanjem javnofinančnih izdatkov v enem letu – torej ta strukturni deficit, ki ga imamo v višini približno 2,2 % bruto domačega proizvoda. Če bi to poskušali v enem letu z zmanjšanjem izdatkov odpraviti, bi to zmanjšalo v štiriletnem obdobju bruto domači proizvod za 6,3-odstotne točke. Če pa bi izravnavo raztegnili na štiri leta in sledili temu, kar je mogoče in kar dopuščajo evropska pravila, se pravi zmanjševanje po 0,5 % strukturnega deficita letno, pa samo za 2,7 %. To se pravi, tukaj bi izgubili skoraj 4 % bruto domačega proizvoda, če ne bi sledili temu, kar je v predlogu zakona tudi zapisano. Enako velja za možnost vodenja proticiklične fiskalne politike. Večja kot je ta možnost, več kot imamo možnosti nevtralizirati slabo stanje in dobro stanje, višja bo dolgoročna gospodarska rast in zaposlenost. V tem predlogu zakona smo dosledno sledili tem spoznanjem. Že sama evropska pravila in ustava, ki jih prenaša v ta zakon, pa jamčijo, da se bo zadolženost Slovenije zmanjševala. Z največjo mogočo gospodarsko rastjo in razdolževanjem pa bomo omogočili tudi boljše izglede za financiranje hitrega večanja izdatkov, za staranje prebivalstva, financiranje socialne države in hkrati zmanjševali obveznosti, ki jih prenašamo na mlade. Zato upam, da bomo za njegovo sprejetje, se pravi tega fiskalnega pravila, ob ustrezni nadgradnji predloga, ki je pred vami, uspeli doseči čim širše politično soglasje. Toliko uvodoma. Hvala lepa.
Hvala. Nadaljujemo z razpravo. Besedo ima gospod Uroš Prikl, Desus, pripravi naj se dr. Franc Križanič, SD.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod predsednik, kolegice in kolegi! Pozdravljam tudi obiskovalce, ki nas gledajo in poslušajo. Kar nekaj je že bilo danes povedanega o zgodovini tega fiskalnega pravila oziroma posega v ustavo – ima že kar dolgo brado. Na tem mestu ne bi razpravljal, ali je bilo to smiselno, ali je bilo to pametno, ali ima smisel iti nazaj. Dejstvo je, da je fiskalno pravilo tukaj in zdaj pred nami. Tudi mislim, da ni korektno se obračati na fiskalno pravilo oziroma predlog zakona, ki ga je opozicija oziroma Slovenska demokratska stranka predlagala prejšnji mesec, ampak se fokusirajmo in vse napore naredimo, da obstoječi predlog zakona spravimo v življenje. Mislim, da bo to še kako potrebno. Namreč, dvotretjinska večina je potrebna in mislim, da je bilo s strani predsednika Vlade, s strani finančnega ministra že kar nekaj naporov vloženo, da se vendarle pride zadevi do dna in da to fiskalno pravilo tudi v praksi zaživi. Razmišljajmo, postavimo se z javnih financ na domače finance. Razmišljajmo, kako se obnašamo doma z družinskim budžetom in podobno ravnajmo tudi z javnimi financami. Vsi vemo, ko finančnih sredstev ni, pač varčujemo, pač malo zategujemo pasove, dasiravno mi je ta izraz zelo tuj. Kadar pa seveda je nekoliko več denarja, da ne bom rekel v izobilju, pa je dobro in pametno in smiselno napraviti neke zaloge za tiste slabše čase – kolega je prej omenil suhe krave – ko dejansko ta denar potrebujemo. Vse to, kar sem sedaj zelo poenostavljeno povedal, vsebuje tudi Predlog zakona o fiskalnem pravilu, ki je pred nami. Bilo je rečeno nekajkrat, tudi sam sem v stališču poslanske skupine omenjal, da je v tem predlaganem zakonu več fleksibilnosti v fiskalni politiki ter več prostora za proticiklične ukrepe ekonomske politike. To sem prepričan, da drži. To je tudi razlog, zakaj bomo v Poslanski skupini Desus in jaz osebno podprl ta zakon. Dejstvo pa je seveda, da bi si želeli tistih odstopanj, ki so v zakonu navedena, pa samo da naštejem, ni težko in ne bo dolgo časa potrebno, kakšni so razlogi za odstopanja: resni gospodarski upad – to vemo, kaj pomeni – in neobičajni dogodki, na katere države vpliva nima in vplivajo na finančno stanje v državi. Iskreno povedano, jaz bi si tukaj želel še kakšen socialen moment, še kakšno tretjo točko, tretjo alinejo, ki bi govorila o tem, da so mogoča odstopanja tudi v trenutku, ko se bistveno poslabša socialni položaj večjemu ali pa pretežnemu delu populacije, ciljnim skupinam, ki so najbolj ranljive, pa ni izpolnjen pogoj ena ali dva. Tukaj je potrebna, tako mislim, velika mera fleksibilnosti, občutljivosti, tankočutnosti, da vendarle ne bomo s konsolidacijo javnih financ – verjamem, da dolgoročno in na srednji rok – vendarle povzročili kratkotrajne negativne učinke na upokojence, na socialno ogrožene, na mladino, na otroke itd. Mimogrede, fiskalno pravilo ne sme in ne bo postalo grobar socialne države, ne sme vplivati na poslabšanje socialnega položaja upokojencev. Mimogrede, letos seveda upravičeno pričakujemo valorizacijo pokojnin, upoštevajoč oziroma upajoč, da bo izračunana rast bruto družbenega proizvoda za lansko leto več kot 2,5 % in to je dejstvo, ki ga v Desusu vsaj tako razumemo. Hkrati pa ne smemo tukaj otežiti, kot rečeno, gmotnega položaja otrok, tistih ki so brez zaposlitve, in tistih, ki že sedaj živijo na robu socialnega minimuma. Da še enkrat povzamem. Tak zakon, ki je pred nami, pomeni zaključek enega, več kot dve leti trajajočega proces od spremembe 148. člena Ustave pa do evalvacije oziroma uveljavite samega pravila, ki bo, prepričan sem, pomenil na relativno postopen, v srednjeročnem obdobju postopen način konsolidacijo javnih financ, hkrati pa ne poslabšal gmotnega položaja tistih, ki so najbolj ranljivi in so že sedaj na robu socialne eksistence. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Franc Križanič, SD. Pripravi naj se gospod Jernej Vrtovec, Nova Slovenija.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani visoki zbor! Govora je bilo že o najstarejšem poznanem gospodarskem ciklisu, navaja ga Mojzes v svojih knjigah, govorimo o Jožefovi priliki. Češki ekonomist Tomás Sedláček – upam, da sem prav izgovoril –, je napisal imenitno knjigo Ekonomija dobrega in zla, kjer obdeluje to priliko in ta primer, ki se je v resnici zgodil. Veste, kako se je končalo? Končalo se je tako, da je Egipt dejansko vodil uspešno proticiklično politiko in obračunal s sosedi. Vsaka podobnost s kakšnimi dogodki v sedanjosti je seveda zgolj slučajna. Potem je bilo govora o nemškem primanjkljaju, seveda se ta kopiči; kopiči se v javnem dolgu in Nemci ne izpolnjujejo maastrichtskega kriterija po deležu javnega dolga v BDP. Še huje je z Avstrijo. Ta je še precej slabša kot mi, pa vendar mislim, da jih nihče ne sili v prodajanje kakšnih strateških podjetij njihovim konkurentom. Kar se tiče fiskalnega pravila, je treba reči, da je to tipičen institut, instrument kenezijanske ekonomske politika. Spada v koordinate, v katerih razmišljajo kenezijanci; tako starokenezijanci, ki gledajo samo na makroekonomsko raven, kot novokenezijanci, ki se posvečajo tudi ravni delovanja podjetja oziroma gospodinjstev. Predpostavlja se, da mora država v obdobju recesije voditi ekspanzivno fiskalno politiko. Deloma se to zgodi že samo po sebi zaradi povečanja socialnih pomoči, zavarovalnin za primer brezposelnosti, deloma pa mora država umetno poskrbeti za povečanje izdatkov. In temu rečemo ekspanzivna fiskalna politika. Tudi v učbenikih je znano, da je ta politika pomembna zlasti v obdobju recesije, ko monetarna politika zaleže ali pa tudi ne. Vidimo, kakšne težave ima danes z monetarno politiko ECB v obdobju počasne rasti v evro skupini. V obdobju konjukture se presežek povečuje, mora nastati in mora omogočati, mora amortizirati primanjkljaje v obdobju recesije. Seveda se to dogaja z rastjo BDP in to se pač preračunava, da presežek, vsaj v procentu BDP, ni potrebno, da je tako velik, kot je bil prej primanjkljaj. Ti izračuni bi kazali, če bi jih naredili za leto 2007 in 2008 in če ne bi imeli tiste nesrečne davčne reforme leta 2007, bi morali imeti v vsakem letu po približno milijardo presežka v tistem času, ko se je gospodarstva pregrevalo, in bistveno lažje bi prišli v krizo z bistveno bolj izravnanim javnofinančnim ravnotežjem. Ves čas oziroma takrat smo bili še celo država, ki je imela že primanjkljaj v zunanjetrgovinski menjavi. To smo potem sanirali, sedaj smo država, ki več naredi, kot poje oziroma narodno gospodarstvo, ki več naredi, kot poje. V tem smislu smo suvereni v vsakem primeru in bi se morali tudi naši predstavniki tako obnašati. Pomembno na postindustrijski ravni razvoja je, da se – in to smo mi dodali tudi temu zakonu o fiskalnem pravilu, ki ga podpiramo – ravnotežje vzpostavlja tudi pri dovolj visokem deležu javnofinančnih prejemkov in izdatkov v bruto domačem produktu. Gospodarstvo, ki je na postindustrijski ravni razvoja, namreč temelji na uspešnem kvartarnem sektorju. Konkurenčnost, možnost blaginje, proizvodnjo omogoča človeški kapital, ta pa je odvisen od šolstva, zdravstva, znanosti, tudi socialnih zavarovanj in drugih zavarovanj in tudi od varnosti. Varnost tu ni zadnja, tudi varnost je izjemno pomembna. Če se tega ne financira, seveda pride do resnih motenj v družbeni reprodukciji. Fiskalno pravilo, ki tega ne bi upoštevalo, lahko take motnje v družbeni reprodukciji dejansko povzroči. Tega se kritiki bojijo. Bojijo se pa in predloge dajejo na popolnoma napačen način, da se enostavno ne bi pazilo na strukturno izravnan primanjkljaj. Tudi če ga ne bi bilo v ustavi, je bilo že rečeno, je treba paziti, da tak strukturni primanjkljaj ne nastaja in da se dolg ne akumulira. Mi smo si ta strukturni primanjkljaj ustvarili z davčnimi reformami 2007 in 2012, skupaj v višini približno 3 % BDP, z dvigom davka na dodano vrednost, stopenj davka na dodano vrednost in s trošarinami smo ga do neke mere amortizirali, ne pa v celoti, kot je povedal finančni minister. In tu nas čaka še nekaj dela. Mislim, da tudi na strani javnofinančnih prilivov, ne samo na krčenju izdatkov oziroma če bo prišlo do pretiranih pritiskov na kvartarni sektor, na vse to, čemu rečemo mi javni sektor, pa v resnici zagotavlja konkurenčnost in izvoz je neposredno posledično odvisen od tega, ker je odvisen od razvojne dejavnosti podjetij, potem bomo imeli resne težave. Se pravi, zelo odvisno je, kdo in kako bo vodil ekonomsko politiko, da bo to fiskalno pravilo ustrezno upoštevano, je pa koristno in jaz bom zanj glasoval. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Jerneju Vatovcu, pripravi naj se gospod Marko Ferluga. Izvolite.
Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gospod minister, podpredsednik! Ponovno smo pred zadnjim dejanjem, da se končno zavežemo, tudi z izvedbenim zakonom, k uravnoteženosti naših javnih financ. Gre torej za lastno zavezo, da v bodoče preprečimo to skušnjavo, ki nas je v preteklosti, tako v času suhih krav kot v času t. i. debelih krav, nekako premamila. In najbolj nas je ta skušnjava premamila v obdobju med letom 2009 in 2011, ko se je Slovenija enormno, prekomerno začela zadolževati. Posledice tega, da nimamo uravnoteženih javnih financ, da nimamo fiskalnega pravila, da nimamo izvedbenega zakona o fiskalnem pravilu, je ta, da je danes Republika Slovenija zadolžena za skoraj 80 % bruto domačega proizvoda, je posledica tega, da zgolj za obresti plačujemo milijardo 100 milijonov evrov. Zdaj pa primerjajte: za obresti plačujemo milijardo 100 milijonov evrov, za pokojnine pa iz državnega proračuna plačujemo milijardo 400 milijonov evrov. Zaradi tega ker plačujemo tako visoke obresti, zaradi tega gre tudi manj denarja za šolstvo, gre tudi manj denarja za socialno državno, zaradi tega govorjenje o tem, da je uvedba fiskalnega pravila, da izvedbeni zakon fiskalnega pravila lahko ruši socialno državo, je napačno. Namreč, po mojem trdnem prepričanju in prepričanju krščanskih demokratov zlato fiskalno pravilo ščiti pravice, ščiti socialno državo, jo vzdržuje, ščiti pravice naših otrok, ki so zaradi neuravnoteženosti javnih financ zadolženi – danes je vsak novorojenček že zadolžen za 15 tisoč evrov. To je ta politika neuravnoteženosti naših javnih financ. Da se vrnem na sam izvedbeni zakon oziroma na predlog zakona. Seveda, bolje kot nič, ampak mnogo premalo, da bi osebno ta predlog zakona tudi v nadaljevanju dokončno podprl. Kje je ključni problem? Ključen problem je v sami zavezi, v sami formuli. Gospod minister je pravkar dejal, da zdajšnji predlog jamči, da se bo Slovenija razdolževala, razdolžila. Sam menim nasprotno! Namreč, do leta 2019, zaradi tega ker naša gospodarska rast še ne bo na takšnem nivoju, ne bo še tako visoka, se bomo morali zagotovo dodatno zadolžiti. To je dejstvo. Mimo tega dejstva namreč ne moremo iti. Ampak, če dodamo zavezo, če dodamo formulo, formulo v člen, se torej sami zavežemo, da ne bomo posegli po skušnjavah, da bi se dodano zadolžili. Sam sem pristaš t. i. švicarske formule. Strinjam se s tistimi, ki pravite, da švicarska formula ni primerna za našo državo, kajti nimamo svoje fiskalne politike, nimamo svoje valute. To je res. To drži, tukaj tiči največji problem, ampak ta formula je kljub temu preizkušena in ta formula je uveljavljena tako za čas konjunkture, se pravi debelih krav, in sam sem bil del politične stranke v obdobju 2004–2008, ko smo bili v vladi in se je tudi takrat delilo preveč bombončkov. To je moje osebno mnenje, preveč bombončkov za čas konjunkture. Morali bi znati poskrbeti, da bi nekako napolnili vreče. Ampak delili smo bombončke tudi zaradi tega, ker nismo imeli jasne zaveze, da jih ne bomo delili, da bomo tudi v času konjunkture varčevali. In švicarska formula opredeljuje tudi to, da bomo varčevali, da bomo uravnotežili naše javne finance v času krize, v času suhih krav. Za to gre. Zaradi tega sem jaz pristaš švicarske formule. Sem pa pripravljen kljub temu na nek splošen kompromis, da se le uvede določena formula, da se zapiše v člen, ampak da bo tudi opredeljevala čas konjunkture. Zaradi tega, spoštovana vlada, morda ta čas sploh vas ne bo dosegel, čas konjunkture. Morda bo dosegel nas. In kljub temu se k temu zavezujemo. Za konec glede socialne države. Še enkrat povem, socialna država ni to, spoštovani gospodje, da se mi prekomerno zadolžujemo na račun naših prihodnjih rodov, da mi plačujemo toliko obresti iz naslova našega javnega dolga, da bremenimo naše pokojnine, da bremenimo tudi javno šolstvo, zdravstvo, naše otroke. To je neodgovorna in nespametna fiskalna politika, zaradi tega moramo biti zagovorniki uravnoteženosti javnih financ, zaradi tega sem tudi sam zagovornik švicarske formule oziroma jasne zaveze, jasne formule v samem členu zakona, ki bo opredeljevala tako čas suhih krav kot čas debelih krav. Najlepša hvala.
Hvala lepa gospod Vrtovec. Besedo ima gospod Marko Ferluga, pripravi naj se gospa Nada Brinovšek.
Lep pozdrav vsem, cenjenemu zboru ministrskemu, kolegom in obiskovalcem, ki so še tukaj. Torej dejstva so jasna. Mi smo člani Evropske unije in s tem tudi monetarne unije. Dejansko moramo delovati po smernicah pakta za stabilnost in rast in kot ena od podpisnic fiskalnega pakta iz leta 2012 se ga moramo tudi držati. Ne nazadnje je tudi naša zaveza zapisana v ustavo, tako da izvedbeni akt o fiskalnem pravilu zagotovo mora preiti k finalnemu delu, to je sprejetju. Vsekakor sem za to, da se debata o tem, na kakšen način in kako bi to fiskalno pravilo moralo biti zapisano, strinjam. Menim pa, da niso predpisana s strani Evrope najstrožja pravila, kako in kaj, ampak da smo mi sami tisti, ki lahko o tem govorimo. Kolega Vrtovec je omenjal švicarski model. Se strinjam, to je ena od variant. Menim pa, da je bližji naši situaciji in gospodarskemu stanju, ki je v Sloveniji, predlog Vlade in predlog Ministrstva za finance. Zakaj? Švicarski model ne dopušča velike fleksibilnosti in s tem manevrskega prostora, kar je eden izmed bistvenih elementov predloga Vlade. Prehitro zmanjševanje primanjkljaja, katerega cilj je švicarski model, bi imelo po mojem mnenju velik vpliv na šibko rast, ki je sedaj zaznana v naši državi. Nadalje, pravilo, ki omogoča najnižji primanjkljaj v skladu z evropskimi navodili in skrbi za dolgoročno vzdržnost fiskalne politike, je tudi pomembno zaradi teh gospodarskih ciklov. Kot sami vemo, so gospodarski cikli nepredvidljivi in imajo tudi različna nihanja. Švicarski model je izredno tog in ne dopušča velikih toleranc, medtem ko predlog vlade omogoča nižanje dolga na neko srednjeročno obdobje, kar menim, da je glede na stanje in glede na dejansko možnost Slovenije primernejše in tudi ima manjši vpliv na samo gospodarstvo. Daljše prehodno obdobje tudi omogoča lajšanje teh ciklov in s tem uravnavanje same finančne situacije znotraj države, ne samo znotraj Evropske unije. Če lahko pripomnim in dam eno pripombo kot Primorec. Mislim, da je evropski fiskalni pakt ustrezen fiskalni okvir oziroma mehanizem. Kaj hočem s tem povedati? Uvaja neko srednjeročno sidro – zato pravim kot Primorec, za javnofinančno stabilnost in s tem trdo zavezo k omejitvi zadolževanja, ob tem pa omogoča tudi fleksibilnost pri recesiji. Se pravi, v recesiji omogoča povišano, se pravi trošenje države in ustvarjanje presežkov v dobrih časih, se pravi v konjunkturi. Ne nazadnje bi rad povedal, da je po mojem mnenju ta predlog zakona ena od pik na i pri stabilizaciji naših financ, zato predlagam, da ga sprejmemo, seveda ga lahko tudi amandmiramo, lahko tudi dodajamo in odvzemamo zadeve, ampak mislim, da je to ena od dolgoročnih zavez samega ministrstva za finance in same vlade, da lahko stabiliziramo naše finance in ob jasnih strukturnih spremembah dalje konsolidiramo finančno politiko in same finance v Sloveniji. Toliko z moje strani. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Nada Brinovšek. Pripravi naj se gospod Franc Jurša.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lep pozdrav vsem prisotnim. Res je, tako kot je že bilo rečeno uvodoma, da se o tem izvedbenem zakonu oziroma o zakonu o fiskalnem pravilu pogovarjamo dolgo, predolgo. Moram izraziti svoje prepričanje, da če bi vlado vodil Janez Janša, bi bil izvedbeni zakon pripravljen, poudarjam, pripravljen do novembra 2013, kot je bilo tudi v ustavnem zakonu določeno. Naša stranka je tudi v decembru vložila predlog zakona o fiskalnem pravilu, ki je bil pa žal zavrnjen. Tako pa smo v času neustavnega položaja se ponovno zadolževali v februarju 2014 za 3,5 milijard in nato še v oktobru 2014 za 1 milijardo. Ja, res je, tako se že dve leti pogovarjamo in poslušamo razprave o fiskalnem pravilu, o tem, koliko se bo lahko država zadolžila v slabih letih, kako se ta meja izračuna, kako dolgo naj bi bilo srednjeročno obdobje, v katerem se morajo seveda prihodki in izdatki izravnati in kdo bo vse to financiral. Ustavila se bom le pri teh točkah, in sicer pri fiskalnem svetu, nadzoru in pa izjemnih okoliščinah. Fiskalni svet bo nadziral spoštovanje pravil kot neodvisni državni organ. Pri tem se mi pa poraja vprašanje glede neodvisnega organa, če pa člane fiskalnega sveta imenuje državni zbor z navadno večino vseh poslancev. Člane fiskalnega sveta imenuje predsednik države, Vlada in pa Banka Slovenije. Pričakovala bi, da se tudi o kandidatih za člane fiskalnega sveta glasuje z dvotretjinsko večino tako kot za zakon. Ker mislim, da dvotretjinska večina zahteva širše soglasje, torej tudi neko soglasje opozicije. Meni se res zdi, da bo vlada imenovala svet v sestavi, kot si ga sama nekako želi. Spoštovanje pravila bo torej nadziral fiskalni svet kot neodvisni organ, toda po tem predlogu ocene in priporočila fiskalnega sveta ne bodo obvezujoče za vlado. Če bo fiskalni svet na primer ugotovil, da proračun odstopa od pravila, bo o tem obvestil vlado in državni zbor in javnost, vlada pa bo morala zavzeti neko stališče do te ocene in bo lahko oziroma po potrebi predlagala ukrepe, se pravi – lahko, ne pa – morala. Težko si predstavljam, da bo vlada po negativnem mnenju fiskalnega sveta priznala in bo rekla: "Ups, res, zmotila sem se." In nato predlagala ukrepe, s katerim bo svojo napako priznala in kasneje tudi odpravila. Sploh zato, ker v primeru nespoštovanja fiskalnega pravila zakon za vlado tudi ne predvideva nobenih sankcij. Naj se dotaknem še okoliščin, v katerih se lahko odstopi od srednjeročne uravnoteženosti. 2. točka 12. člena navaja, da v primeru neobičajnega dogodka, na katerega ni mogoče vplivati in ima pomembne posledice za finančno stanje države. Kaj so ti neobičajni dogodki, še ni nikjer določeno. Ali je to spet krpanje bančne luknje? Ne vem, lahko je to organizacija olimpijskih iger. Lahko je to nek mednarodni folk koncert. Ne vem. Pri nas, verjemite, je lahko marsikaj neobičajni dogodek. Nisem prepričana, da bomo s takim predlogom zakona pravočasno uravnotežili javne finance, da ne bomo preko vseh možnih meja obremenili davkoplačevalcev, pa tudi našega gospodarstva, da bomo zajezili nadaljnje zadolževanje, da bomo trošili toliko, kolikor ustvarimo, in da bo trošenje bolj racionalno, s čimer bi se vsekakor izognili brezglavemu zapravljanju predvsem v javnem sektorju, kot je to značilno za to vlado. Opozorila bi rada še na to, da se pa pri tem nekako kar pozabimo vprašati ali pa vse preredko, zakaj sploh smo morali to zlato pravilo vpisati v ustavo. Ja, verjetno zato, ker je pač država v zadnjem času veliko več trošila, kot je ustvarila. Bojim se, da čez nekaj let stanje ne bo več rešljivo. Posledice prekomernega trošenja in zadolževanja čutijo že vsi naši državljani. Mnogo ljudi živi pod pragom revščine, so obupani, nekateri že tudi lačni. In to nas bi moralo v prvi vrsti skrbeti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Francu Jurši. Pripravi naj se mag. Bojana Muršič.
Podpredsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav predstavnikom Vlade, kolegicam in kolegom! Že ob razpravi o sprejemanju 168. člena ustave, v katerega smo zapisali tako imenovano fiskalno pravilo, je bila stranka Desus kakor tudi takratna poslanska skupina enotna da v Sloveniji moramo stremeti k temu, da v prihodnosti ne bomo porabili več, kot ustvarimo. To je tudi osnovno vodilo v vsakem gospodarstvu oziroma gospodinjstvu. Pa naj se to imenuje fiskalno pravilo ali kakorkoli drugače. Če si le lahko vsi na tak način razporejamo svoje lastne finance doma, torej da porabimo manj, kot ustvarimo. Konec koncev ne vemo, kaj nam bo prinesla prihodnost, in si vsi poskušamo na nek način zagotoviti nekaj za na stran za kasnejša leta, za boljše preživljanje časa, ko se bomo upokojili, za naše vnuke in njihovo življenje. Ja, tudi za naše otroke in vnuke. Žal je danes tako, da starejši s svojimi majhnimi, skromnimi pokojninami in prihranki vzdržujejo svoje otroke in tudi svoje vnuke. To ni ravno spodbudno in razveseljivo. Še bolj žalostni pa so primeri, ko družine za osnovne življenjske potrebščine porabijo več, kot zaslužijo, pa ne zaradi tega, ker bi bili razsipni, ampak ker imajo tako nizke prihodke. In takih ljudi je danes kar precej, preveč. Naj se vrnem na predlog zakona o fiskalnem pravilu. Predlog določa način zagotavljanja srednjeročne uravnoteženosti prihodkov in izdatkov proračunov države brez zadolževanja. Žal vsa dosedanja prizadevanja za zaustavitev posledic globalne krize niso prinesla želenih rezultatov, zato se v Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev zavedamo, da je zakon o fiskalnem pravilu treba čim prej sprejeti. Že res, da se napoveduje višja gospodarska rast, da se manjša število brezposelnih, a kljub temu potrebujemo zavezo proračunske discipline zaradi nas samih in zaradi odnosa drugih držav, saj bomo lahko mednarodni javnosti in finančnim trgom poslali jasen signal o naših prizadevanjih k uravnoteženju javnih financ. Ob tem bi rad še poudaril, da fiskalno pravilo na noben način ne sme negativno vplivati na področje sociale, še posebej pa na področje tako nizkih pokojnin, kot jih imajo naši upokojenci v Sloveniji. Pri pisanju koalicijske pogodbe je Desus vztrajal na stališču, da ukrepi za konsolidacijo javnih financ nikakor ne smejo prizadeti najbolj ranljivih skupin prebivalcev, zato si bomo v Desusu prizadevali za realizacijo tega dogovora, vendar ne samo zaradi same izpolnitve obljube, pač pa zato, da resnično zaščitimo tiste, ki so jih gospodarska kriza, nekateri nesposobni gospodarstveniki na eni strani oziroma njihove malverzacije na drugi strani pahnile v primež revščine. Še naprej bomo v Desusu vztrajali pri oblikovanju trdnega pokojninskega sistema, ki bo že vnaprej zagotavljal osnove osebne in, poudarjam, zaslužene pravice upokojencev in vsakega izmed nas. Ravno demografski rezervni sklad je inštitut, ki bo to po našem prepričanju in prepričanju številnih strokovnjakov tudi omogočil. Zato je nujno, da fiskalno pravilo ne jemlje kot zgolj pravilo, računico oziroma zapoved: ne smemo porabiti več, kot ustvarimo, temveč je to pravilo treba gledati celostno, kaj to pomeni za ljudi in njihove pravice tako rekoč na vsakem področju in v vsakem obdobju njihovega življenja. Zagotovo si marsikdo od vas, tako opozicijski kot koalicijski kolegi misli, da ta demografski sklad znova in znova izpostavljamo. Res je. Ker se zavedamo njihovega pomena in pričakujemo, da bomo zakon, ki bo omogočil njegovo ustanovitev, v kratkem dobili na poslanske klopi. To je tudi naša zaveza, zaveza predsednika vlade. Ne želim prejudicirati, naj vam še posebej jasno povem, da morebitnih izgovorov, da sklada ni mogoče ustanoviti, kot je začrtano, zaradi fiskalnega pravila, mi ne bomo sprejeli. Izogibanje pod takšnimi razlogi bi bilo za nas nesprejemljivo. Verjamemo in zaupamo, da do tega ne bo prišlo in da se bomo kmalu lahko lotili takšnih in podobnih sistemskih sprememb, ki pa so nujne. Nujne niso samo zaradi demografske slike, pač pa tudi zaradi tega, tako ocenjujem sam in tudi moji poslanski kolegi, da je treba državno premoženje, ki so ga mnoga leta ustvarjale upokojenske generacije in tudi sedanje generacije, ki so še zaposlene. Vsi tukaj prisotni smo v službi ljudstva. Trenutna situacija nam veleva, da stopimo skupaj in sprejmemo ukrepe za zajezitev posledic globalne krize. V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev smo prepričani, da bi s sprejetjem zakona o fiskalnem pravilu zagotovili stabilen razvoj naše države ter uspešno krmarjenje v morebitnih prihodnih krizah širših razsežnosti. Sam osebno bom ta predlog v tej fazi podprl. Nikakor pa to ne pomeni, da bom v prihodnje pod grožnjo tega pravila podpiral takšne predloge, ki bi bili v nasprotju z mojim prepričanjem in prepričanjem stranke, katere program podpiram, in ki bo posegal v socialni položaj naših ljudi. Še nekaj besed o zakonu, ki ga imamo pred seboj. V Poslanski skupini Desus smo zadovoljni z dejstvom, da se zakon odmika od tako imenovane švicarske formule, saj Slovenija kot članica evrskega območja nima več lastne denarne politike, in potrebuje več prožnosti pri vodenju fiskalne politike. Bistven je zlasti 12. člen, ki govori o izjemnih okoliščinah, ki lahko privedejo do srednjeročnega neravnovesja med prihodki in izdatki sektorja države. Določitev izjemnih okoliščin je pomembna, saj določa dopusten obseg odstopanja od načela srednjeročne uravnoteženosti proračunov države. Odločitev glede tega vprašanja sprejema Državni zbor na predlog Vlade in po predhodnem mnenju fiskalnega sveta. Kot sem že omenil, mi bomo predlog podprli oziroma osebno ga bom tudi podprl.
Hvala lepa. Besedo dajem mag. Bojani Muršič. Pripravi naj se gospa Suzana Lep Šimenko.
Hvala lepa, podpredsednik. Ministri, državni sekretarji, poslanke in poslanci, lep pozdrav! Predlog zakona o fiskalnem pravilu, ki ga danes obravnavamo, bi moral biti sprejet že pred mesecem od uveljavitve ustavnega zakona, torej konec meseca novembra 2013. To pomeni, da smo že več kot leto dni v neustavnem položaju. Res je, da je bilo tudi nekaj predlogov o fiskalnem pravilu, a treba je zagotoviti, da bo proračun sledil načelu srednjeročne uravnoteženosti brez zadolževanja. Cilj zagotoviti vzdržno javnofinančno politiko je sestavni del skupnih usmeritev za ekonomski razvoj v okviru Evropske unije od leta 1997 dalje, ko so njene države članice sprejele Pakt za stabilnost in rast. Slovenija. V Sloveniji je izbruhnila kriza leta 2008. Vsi smo upali, da bo kriza trajala največ dve leti, a žal temu ni bilo tako in je trajala vse do leta 2013, ko se je bruto domači proizvod v vseh teh letih zmanjšal za več kot 10 %. Slovenija ima velik strukturni javnofinančni primanjkljaj, povzročili pa sta ga dve veliki znižanji davčnih stopenj v letu 2007, posledice pa so bile v višini 1,2 milijardi manj prihodkov v letu 2009 in 2012. Izpad javnofinančnih prihodkov je bil deloma nadomeščen z dvigom DDV in trošarinami, a vse na škodo državljank in državljanov. Prav tako se je zaostrila davčna disciplina. Omejitev gotovinskega poslovanja, uvedba davčnih blagajn, izboljšanje informacijske podpore pri usmerjanju davčne inšpekcije, vse z namenom, da se strukturni primanjkljaj odpravi. Menim, da je čas, da naredimo razbremenitve in naj bo fiskalno pravilo prava pot. Res je, da so se kazalci v zadnjem času vendarle obrnili na bolje. V letu 2014 beležimo pozitivno gospodarsko rast v višini 2,5 %. Število brezposelnosti se znižuje. Imamo več delovno aktivnih ljudi. Trendi se izboljšujejo, zato moramo poskrbeti, da bo definicija fiskalnega pravila življenjska, saj ne želimo povzročati nove varčevalne histerije, ki jo je uvedel Zakon za uravnoteženje javnih financ, ko je bruto domači proizvod padel in znašal minus odstotno 3,7 %, javni finančni odhodki pa so se znižali za 400 milijonov evrov. Varčevalo se je povsod, najbolj pa se je zmanjševala potrošnja, ki je pustila ta negativni vpliv na bruto domači proizvod. Najbolj prizadete so bile posebej ranljive skupine državljank in državljanov, ki so svojo potrošnjo znižale na minimum. Več enostavno ne zmorejo. Zato ljudje pričakujejo našo pomoč, kar je upravičeno. Zato upam, da bomo z določbo fiskalnega pravila ohranili možnosti, da bo Slovenija ob srednjeročnem uravnoteženju javnih financ uporabila fiskalne možnosti za spodbujanje gospodarske rasti, ustvarjanje novih delovnih mest in ne nazadnje tudi zagon investicijskih projektov, ki so v zadnjih letih ostali na mrtvi točki. Ne nazadnje, fiskalno pravilo mora ščititi socialno državo, javno šolstvo in javno zdravstvo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Suzani Lep Šimenko. Pripravi naj se gospod Marjan Dolinšek.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovani ministrski zbor in predstavniki Vlade! V Sloveniji že dlje časa vemo, da zapravimo več kot ustvarimo. Če v ozadju ne bi bilo nekih večjih investicij, ki bi nam srednjeročno povrnile, za našo državo je to izredno slabo. Če smo še v letu 2007 imeli proračunski presežek in v letu 2008 primanjkljaj pod dovoljeno maastrichtsko mejo 3 %, se žal v letih od 2009 naprej vseskozi srečujemo s primanjkljajem v višini nad 3 %. V letu 2013 je zaradi sanacije bančnega sistema le-ta znašal celo 14,6 % bruto domačega proizvoda. Tudi v letu 2014 smo to mejo 3 % krepko presegli. Javne finance glede na to v Sloveniji že dlje časa niso uravnotežene. Če pogledamo samo javni dolg, ki znaša okoli 82 % bruto domačega proizvoda in je še šest let nazaj, konec leta 2008, znašal 22 %, ti podatki seveda kažejo na izjemno hiter trend naraščanja tega javnega dolga, kar je za Slovenijo izredno zaskrbljujoče. Slovenija ni ekonomsko močna država. Vprašanje, kdaj in kako bomo ta dolg vrnili, je seveda upravičeno in na mestu. Verjamem pa in prepričana sem, da bomo svoj dolg pa zagotovo morali vrniti. Zaradi visoke zadolženosti moramo letno 1,1 milijardo evrov nameniti le za obresti. Če bi pogledali, kaj to pomeni glede na prihodke v proračun v letu 2014, to pomeni, blizu 15 % vsega, kar v proračun dobimo. Vse to namenimo le za obresti. In če si predstavljamo, da bi lahko ta denar namenili za razbremenitev gospodarstva, bi lahko ustvarili na stotine delovnih mest. Lahko bi razbremenili plače v Sloveniji, ki so glede na druge evropske države izjemno obdavčene. In smo resnično nekonkurenčni. S tem bi lahko dvignili neto plače državljankam in državljanom. Lahko bi izboljšali pogoje za življenje ljudi na različnih področjih. Vendar namesto da bi danes govorili o teh ukrepih, moramo govoriti o načinu, kako bomo nenehno nadaljnje zadolževanje ustavili. In da bi to brezglavo zadolževanje države in s tem prenašanje bremena krize na gospodarstvo, na državljanke in državljane, na naše otroke in na generacije še za našimi otroki, je seveda izjemno pomembno, da čim prej zapišemo pravilo za izvedbo fiskalnega zakona. Nobena vlada si ne sme jemati pravice, da bi potrošila več kot ustvarila. Proračun mora biti vsaj srednjeročno izravnan. Tukaj se strinjamo vsi. Kot smo danes že slišali, bi ta izvedbeni zakon mora biti sprejet do konca novembra 2013. Danes je že skoraj konec januarja 2015, pa ga še vedno nimamo. Slovenska demokratska stranka je predlog izvedbenega zakona v lanskem letu predlagala. Vendar zanj ni bilo ustrezne podpore. Začetek veljavnosti ustavne določbe, ki zavezuje srednjeročno uravnoteženje iz proračuna v letu 2015, se tako oddaljuje in hkrati seveda tudi pomeni vedno težje delo finančnemu ministru. Glede na finančno situacijo menimo, da nismo zreli za ohlapna pravila v samem izvedbenem zakonu, in se mi zdi ključno, da ta zakon vključuje formulo, ki jasno določa izračun zgornje meje izdatkov države, in pa seveda jasno zapisano, v katerih okoliščinah se od tega lahko odstopa. Oboje je zakon, ki ga je predstavila Slovenska demokratska stranka, imel. Seveda je ključen sam namen fiskalnega pravila, in sicer da se prepreči naraščanje zadolževanja države in da naš proračun postane srednjeročno uravnotežen ter da nehamo zapravljati več, kot ustvarimo. Verjamem pa, da morajo biti pravila za izvedbo tega zakona jasno in nedvoumno zapisana. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Marjanu Dolinšku, pripravi naj se gospod Miha Kordiš.
Hvala, spoštovani podpredsednik. Spoštovani ministrski zbor, Spoštovane kolegice, kolegi! Pred nami je predlog zakona o fiskalnem pravilu. Pravilo, ki zagotavlja uravnotežen proračun in onemogoča razsipnost vlade, z zagotovilom, da niso odhodki večji od prihodkov. Prepričan sem, da se vsi zavedamo, da je ta izvedbeni zakon o fiskalnem pravilu nujen. Ne oziraje katera vlada bo jutri, bo ta zakon zagotavljal garant za finančno pametno vodenje države v dobro in korist vseh državljanov. Čeprav so v javnosti prisotna tudi mnenja, ki se gibljejo od tega, da je fiskalno pravilo nepotrebno, do tega, da fiskalno pravilo pomeni večji demokratični primanjkljaj. Vsa takšna razmišljanja in mnenja so legitimna. Mnenja o nepotrebnosti fiskalnega pravila, o njegovi protidemokratičnosti pa so povsem napačna. Temeljijo na predpostavkah, ki ne upoštevajo stvarnosti in ne razumejo, kako fiskalno pravilo deluje. Nekateri, tudi del ekonomske stroke, so mnenja, da zapis fiskalne vzdržnosti v ustavo ruši temeljni demokratični princip, da lahko politiki kot izvoljeni predstavniki ljudstva suvereno odločajo o tem, kako in koliko bodo v dani situaciji trošili javnega denarja v skupne namene, temeljijo na predpostavkah, da je politika odgovorna. Žal se je vse prevečkrat v preteklosti pokazalo, da temu ni tako. Ljudje naj bi bili v svojih odločitvah razumni, zato jih nobena ekonomska politika ne bi mogla presenetiti, pa se je izkazalo, da temu ni tako, saj ne nazadnje vsaka gospodarska kriza, sploh zadnja globalna finančna kriza, pokaže, da se ljudje in tudi trgi ne odzivajo racionalno, temveč z nekim nagonom in povsem drugačnim interesom. Enako je z odgovornostjo politikov. Politiki so v večini podvrženi k neodgovornemu trošenju javnega denarja. Zato je treba zagotoviti kakovost javnih financ že v fazi načrtovanja. In predlog zakona posebno pozornost namenja prav tej fazi. Predlagani zakon z namenom vzpostavitve vzdržne javnofinančne politike določa vse primere, tako načelo srednjeročne uravnoteženosti, načelo previdnosti, način porabe presežkov prihodkov nad izdatki, korekcijski mehanizem v primeru odstopanja od pravil, odstopanje v izjemnih okoliščinah in drugo. Posebej načelo previdnosti pri načrtovanju prihodkov in odhodkov, kar je napovedovanje prihodkov zelo težavno glede na nepredvidljive situacije danes in verjetno bo tako tudi v prihodnje. Seveda pa se zavedamo, da vseh elementov nikoli ne moreš zajeti oziroma predvideti. Zavedamo se, da bo čas sigurno pokazal ali so potrebni tudi kakšni popravki. Sam sem mnenja, da je izredno pomembna postopnost pri tem uravnoteženju javnih financ. kajti zatečeno stanje financ danes je takšno, kot je, za nazaj, žal, nimamo vpliva. Imamo pa vpliv danes. In naša odgovornost je, da poskrbimo za jutri. To nas zavezujejo naši državljani. Zato je nujno, da zakon sprejmemo in zagotovimo katerikoli vladi, da dela odgovorno in zagotovi dolgoročno vzdržnost javnofinančne politike.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Mihi Kordišu, pripravi naj se gospod Jožef Horvat.
Najlepša hvala za besedo. Tule imam pripravljeno intervencijo na temo fiskalnega pravila, ki sem si jo pripravil zaradi tega, da jo predstavim danes na tem zboru. Ampak v luči vseh izrečenih besed, vseh intervencij se preprosto moram namesto tega na te intervencije odzvati. Kratko malo so me zaboleli možgani zaradi takšnih trditev. Pa če grem kar po vrsti. Prva trditev, s katero smo imeli danes mnogo opravka, da je država gospodinjstvo. Spoštovani, spoštovane, kot smo vam v Združeni levici, pa ne nazadnje ne samo v Združeni levici že večkrat predočili v Državnem zboru in v odborih, ki mu pripadajo, država ni gospodinjstvo. Kdorkoli izreče takšno tezo, pozivam kogarkoli, ki zagovarja takšno politično stališče in nam predstavlja takšno tezo, da mi pokaže eno samo samcato gospodinjstvo, ki pobira svoje davke in operira s svojo lastno valuto. Če bomo pogledali, pa mislim, da nam niti ni treba preveč podrobno pogledati, takšnega gospodinjstva seveda ne bomo našli. Lepo vas naprošam, če lahko končamo z nekimi floskulami in demagogijo, češ, da je država kot gospodinjstvo in da se mora kot gospodinjstvo tudi obnašati. To kratko malo ne drži, to ni res. To je neka prva takšna floskula, ki je bila danes prisotna na tej seji v izobilju. Druga takšna rečenica, ki za to, da država ni gospodinjstvo, v ničemer ne zaostaja, je, da potrošimo več, kot ustvarimo. Tudi če bi ta teza kakorkoli zdržala oziroma bi bila primerna za obravnavo javnih financ, kratko malo ne zdrži, tudi če nanjo pristanemo. Ne potrošimo več, kot ustvarimo. Če pogledamo na primer podatke za leto 2013, bomo zelo hitro ugotovili, da je imela Slovenija presežek na tekočem računu plačilne bilance v višini 5,8 % bruto družbenega proizvoda oziroma gromozanskih 2,1 milijarde evrov tega presežka. Kaj nam to pove? To nam pove ne samo, da ne ustvarimo toliko, kolikor potrošimo, ampak ustvarimo še veliko veliko več, kot potrošimo. Potem se nam pa tu postavlja vprašanje, kam pa gre teh 2,1 milijarde evrov, zakaj se pa to ne odraža na našem proračunu, zakaj se to ne odraža na kvaliteti življenja ljudi, zakaj se to ne odraža v številu delovnih mest. In odgovor je v resnici precej preprost, če ga pogledamo skozi neko razredno optiko. Zato, ker se dobički, ta denar zliva v žepe tistega najbogatejšega razreda, 1 % najbogatejših državljanov, medtem ko je narod – vseh ostalih 99 % ,vsak dan bolj gol in vsak dan bolj bos. In če želimo prispevati k dobrobiti ljudi, omenjenih 99 % delovnih ljudi, velike večine državljank in državljanov, ne potrebujemo še več reform v korist gospodarstva ali takšnih restrikcij, kot je na primer fiskalno pravilo, ki zgolj prevrača težo, breme krize na delovne ljudi, čeprav je delovni ljudje niso zakrivili. Ne. Potrebujemo več pritiskov in prijemov v smeri pravične redistribucije tega bogastva od teh ki imajo, ki kopičijo gromozanske presežke v svojih rokah, iz rok te peščice ljudi v roke tistih, ki so to bogastvo dejansko ustvarili – delovnim ljudem. In o tem bi se bilo bistveno bolj smotrno pogovarjati. Ampak če zaključim pri tej točki. To, da več porabimo, kot ustvarimo, kratko malo ne drži, in to je pač druga demagoška floskula, s katero smo se danes soočili. In bi prosil, da jo umaknemo iz repertoarja v nadaljnji razpravi, ker kratko malo ne zdrži. Pika. In še tretja stvar. To je pa variacija na to, o čemer sem ravnokar govoril, ki se je tudi nekajkrat pojavila, in moram reči, da je moja najljubša – da je država tista, ki ustvari premalo. Spoštovani in spoštovane! Trditev, da je država tista, ki ustvari premalo in potroši preveč, najjasneje izpostavljate ravno tisti, ki hkrati zagovarjate procese privatizacije. Militantno odločno, nepopustljivo zagovarjate privatizacijo, danes pa tu trdite, da država ustvari premalo. Pa ravno podjetja v javni lasti so tista, ki naj bi ustvarila nek presežek, ki lahko financira tudi kvaliteto javnih storitev za vse državljanke in državljane. Samo na to vas želim opozoriti, da si, prosim, ko boste naslednjič trdili kakšne take stvari, vzamete tistih nekaj sekund in vsaj približno razmislite, kaj rečete in v kakšna protislovja se zapletate. Najlepša hvala za besedo.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Jožefu Horvatu, pripravi naj se gospa Marija Antonija Kovačič.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister za finance, ostali ministri, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Res je, da je zakon o fiskalnem pravilu izjemno strokovna, zahtevna vsebina, logika pa pravzaprav zelo preprosta. Rad bi danes tudi državljankam in državljanom povedal, zakaj pravzaprav je treba ta zakon sprejeti, zakaj je Nova Slovenija – to smo sicer že večkrat povedali – podprla spremembo 148. člena ustav. Z iskrenim namenom, da bi vsem nam šlo bolje. Kot sem že uvodoma v predstavitvi stališča povedal, ta čas je čas suhih krav. In ta čas traja predolgo. Zgleda, da bo res sedem let. Upam, da ne več. Do bogastva družbe sta pravzaprav pomembni samo dve besedi, kot je povedal Benjamin Franklin, oziroma uresničitev dveh besed – varčnost in podjetnost, nič drugega. Varčnost seveda ni zategovanje pasu, dušenje, varčnost je pravzaprav vrednota. Podjetnosti, te nam pa najbrž res v naši državi manjka. Danes sem slišal očitke na ukrepe Vlade v mandatu 2004–2008, zakaj smo takrat odpravili neko slovensko specialnost, to je bil davek na izplačane plače, zakaj smo znižali davek od dohodka pravnih oseb. Ja, zato, da se je lahko gospodarstvo bolje razvijalo. Takrat smo imeli neverjetno gospodarsko rast, morda res pregreto gospodarstvo. Imeli pa smo tudi nekaj – ne pozabiti – v koalicijski pogodbi smo imeli zavezo, za koliko odstotnih točk bomo vsako leto zmanjšali javni dolg. Kar preverite! In če bomo imeli izravnan proračun, se pravi, če ne bo potrebnih 1,2 milijarde evrov za obresti, potem bomo lahko tudi znižali davke, da bodo državljani lažje živeli, da bodo več trošili ne nazadnje in da bo gospodarstvo, da bodo podjetja bolje funkcionirala, dihala z obema kriloma pljuč. Saj pravi podjetnik je vendarle tisti, ki nekako v sebi goji strast po rasti, po novih trgih, po novih produktih in po novih delovnih mestih. In prav to, nova delovna mesta, potrebujemo. V tej državi potrebujemo danes približno po naši oceni 60 tisoč novih delovnih mest. In ta bodo največ pravzaprav pripomogla k prihodkovni strani proračuna oziroma k uravnoteženju javnih financ oziroma proračuna države. Mi pričakujemo od ministra za finance dr. Mramorja, nakazal je že nekaj dobre volje, da prisluhne tudi Novi Sloveniji, prisluhne tudi našim zahtevam preprosto zato, ker smo veliko naporov vložili v izboljšavo predloga zakona, ki je pred nami. Ker res želimo iskreno in konstruktivno pomagati k najboljšim rešitvam, ki bodo dobre pravzaprav za vse državljanke in državljane te države. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Mariji Antoniji Kovačič, pripravi naj se gospod Tilen Božič.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani ministrski zbor, poslanci in poslanke, lep pozdrav! Dovolite mi, da predstavim svoj odnos in stališče do Zakona o fiskalnem pravilu. Finančna in ekonomska kriza, ki se je v večjem številu držav, med drugim tudi pri nas izrazila v javnofinančnem neravnotežju, je razkrila pomanjkljivosti v načrtovanju in izvajanju javnofinančnih politik držav. Predpisi na tem področju so bili premalo zavezujoči, zato so se ključna načela javnofinančne politike opredelila v najvišjih pravilih pravnih aktih v državi. Maja 2013 smo podprli spremembo ustave, v katero se je vneslo fiskalno pravilo v želji, da bi zagotovili boljše spoštovanje proračunske discipline in bolj odgovorno ravnanje z javnimi financami. K temu nas zavezuje tudi fiskalni pakt. Z ustavnim zakonom smo se zavezali, da bomo izvedbeni akt sprejeli do konca novembra 2013, vendar tega še do danes nismo storili. Najvišji akt države – ustava nas zavezuje, da zakon o finančnem pravilu čim prej sprejmemo. Zagotovo pa je fiskalno pravilo nujno za načrtovanje uravnotežene finančne politike v Sloveniji, kar pomeni prihodki in izdatki proračunov države morajo biti srednjeročno postopno uravnoteženi brez zadolžitve ali pa morajo prihodki presegati izdatke. Od tega načela je lahko začasno odstopiti samo v izjemnih okoliščinah za državo. Gre za primere izjemnih dogodkov zunaj nadzora držav ali za primer hudih gospodarskih težav. Najpomembnejši cilji predlaganega zakona so: zagotoviti dolgoročno vzdržne javne finance, zagotoviti čvrstejši zakonski okvir za učinkovito upravljanje javnih financ, zagotoviti okvire pogoja za makroekonomsko stabilnost ter trajni in stabilni gospodarski razvoj, oblikovati pravno močnejša pravila za boljšo fiskalno disciplino. Prihodke nad izdatki je možno zbirati v posebnih skladih za odplačilo dolga, kasneje pa, ko se finance uravnotežijo, tudi za druga financiranja tam, kjer je izkazan primanjkljaj, ki nastane zaradi izrednih okoliščin. Tukaj bi si želela na primer skrb za polnjenje demografskega sklada, za pokrivanja socialnih transferjev, preprečevanje revščine in vzdrževanje šolstva ter zdravja zlasti otrok, invalidov in starejših ljudi. V sam postopek načrtovanja se uvaja program stabilnosti. V zakonu o fiskalnem pravilu so ključne določbe v zvezi z ustanovitvijo, pristojnostmi in načinom delovanja fiskalnega sveta. Pristojnosti so določene v skladu z obveznostmi, ki jih je Slovenija sprejela s fiskalnim paktom ter uredbo Sveta in Evropskega parlamenta številka 473/2012. Dodatne pristojnosti pa se lahko neodvisnemu Fiskalnemu svetu podelijo še z drugimi nacionalnimi predpisi. Fiskalni svet kot samostojni strokovni in neodvisni državni organ bo v skladu s svojimi pristojnostmi pripravljal ocene, dajal priporočila Vladi in Državnemu zboru v zvezi z vodenjem javnofinančne politike. Vse programske prioritete in ukrepi nadaljnjega razvoja Slovenije, zastavljeni v tej koalicijski pogodbi, morajo biti prilagojeni postavljenemu fiskalnemu okvirju, tako da bo izboljšanje makroekonomskih neravnotežij vzpostavilo razmere za ponovno doseganje gospodarske rasti in ustvarjanja novih delovnih mest. Fiskalno pravilo, izvedbeni zakon je prvič uporabljen letošnje leto. S tem bo odpravljeno neustavno stanje. Učinkovitost fiskalnega pravila se v razlagi predloga rebalansa proračuna za leto 2015 že nakazuje, kar ima merljive pozitivne učinke na boniteto države in na nižjo obrestno mero. Zaradi naštetih pozitivnih učinkov bom Predlog zakona o fiskalnem pravilu podprla. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Tilnu Božiču. Pripravi naj se gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo. V razpravi se bom osredotočil na nekatere prednosti, ki jih fiskalno pravilo prinaša, in slabosti, ki jih morajo zakonske rešitve opravljati ali vsaj omejevati. Najprej prednosti. Najprej velja izpostaviti ugoden učinek, o katerem se v zadnjih mesecih veliko poroča. Gre za nižanje obresti na državni dolg in preko refinanciranja dolgov na obet postopnega nižanja obrestnih izdatkov države. V primeru Slovenije je upad obrestnih mer s skoraj 7 % v času pristopa k paktu na današnjih 1,4 % in nedavno izboljšanje bonitetne ocene brez dvoma vsaj delno pripisati tudi vpisu fiskalnega pravila v ustavo in obetom, da bo v kratkem izvedbeni zakon o fiskalnem pravilu dobil zadostno politično podporo v Državnem zboru. S temi in mnogimi drugimi vzporednimi ukrepi je bil mednarodnim finančnim trgom dan jasen signal o utemeljenem obstoju višje verjetnosti, da bodo obsežni dolgovi, ki jih je prevzela država in trenutno znašajo okrog 30 milijard evrov, tudi poplačani. Nadalje. Kot je bilo že večkrat omenjeno, smo z vstopom v evroobmočje našo denarno politiko poverili Evropski centralni banki. Zato moramo z instrumentarijem fiskalne politike, to je edino politiko, ki nam še preostaja, ravnati toliko bolj premišljeno. Fiskalno pravilo je vsekakor korak, ki to in prihodnje vlade sili v večjo preudarnost in načrtovanje javnih financ za daljše obdobje, kot je bilo to do sedaj. Brez strateške in razvojne naravnanosti se odslej pač ne bo dalo več priti dlje kot le do naslednje javnofinančne krize. Ne gre zanemariti niti priročnosti izgovarjanja na fiskalno pravilo v pozitivnem smislu in s tem na lažje obvladovanje in premagovanje stalnih političnih pritiskov na povečevanje trošenja nad zmožnostmi države in s tem lažje vračanje v fiskalni okvir, ki si ga država lahko na srednji do dolgi rok lahko privošči. Govorim o dolžnosti po doslednem zoperstavljanju prekomernemu trošenju in s tem zadolževanju na kratek rok, brez upoštevanja škodljivih učinkov, ki jih to prinaša na dolgi rok moji in prihodnjim generacijam. Stroški zadolževanja lahko namreč kaj kmalu zaidejo v spiralo in s tem v past eksponentne rasti izdatkov za obresti in novega zadolževanja za odplačevanje starih dolgov. To je že danes naša realnost. Zdaj pa k slabostim. Glede na to, da smo se za implementacijo fiskalnega pravila v slovenski pravni red najprej z ratifikacijo pakta in nato še z vpisom v ustavo že zavezali in pri tem poželi lep del pozitivnih učinkov, kot omenjeno nižje obrestne mere, dvig bonitetne ocene, večji pritiski na vlado, da javnofinančne izdatke načrtuje preudarno in tako naprej, velja posebej poudariti slabosti, ki bi nas ob pomanjkljivih ali nepravilnih rešitvah v zakonu lahko doletele. Naj navedem le nekatere poudarke iz stanja javnih financ pri nas. Slovenija je kot številne druge članice Evropske unije v postopku presežnega primanjkljaja. Odpraviti ga bo treba. Odpraviti je treba strukturni primanjkljaj. Danes je bilo omenjenih 2,2 %, dopustiti moramo, da do tega pride postopoma. Dolg države je še tretjino nad maastrichtskim kriterijem in veliko napora bo treba, da se bomo vrnili na nivo pod 60 % BDP, ki se še šteje za varnega. Obrestni izdatki preko milijarde evrov so v razmerju do drugih izdatkov proračuna naravnost nepojmljivi. Struktura proračuna je trenutno še nevzdržna. Po zadnjih informacijah, s katerimi smo se imeli priložnost koalicijski poslanci seznaniti včeraj pozno zvečer, je naša vlada v to kislo jabolko končno in odločno ugriznila, kar se bo odražalo že v okviru rebalansa proračuna za leto 2015 in tako naprej. Neuspela reforma strukture in vsebine državnega proračuna bi nas lahko vodila v izjemno pritiske na javne finance. Bi bili za rešitev nastale situacije morda pripravljeni privatizirati šolstvo, zdravstvo in druge ključne gradnike naše države, za katere radi rečemo, da je socialna, še bolj radi pa, da želimo da taka v razumnih merah tudi ostane? Tudi od rešitev v zakonu o fiskalnem pravilu bo odvisno, kako hudo nam bo, če se naša gospodarska rast prehitro ponovno obrne navzdol. Gre za možnost proticikličnega delovanja: dati več, ko nam gre slabo in prihraniti za težke čase, ko nam gre dobro. Zaradi težkih razmer in srednjeročne omejitve mora Slovenija delati na odpravi hitreje in s tršo roko, kot bi morala, če bi bila imela morda nemško politično in gospodarsko vlogo v svetu. Upoštevati je treba, da tudi njihov vpliv na evropsko in s tem na našo denarno politiko, iskanje rešitev v inflaciji, ki je bila omenjena v eni izmed predhodnih razprav, je instrument denarne politike in ne fiskalne. Slovenija kljub morebitnim željam tega razkošja v svojem instrumentariju nima. Fiskalno pravilo mora zato imeti dovolj mehkobe za vzdrževanje krhkega ravnotežja, da ne pride do pride do trdnega pristanka, da bomo lahko ob polnem upoštevanju obvez, ki si jih postavljamo sami, nadaljevali z dvigom gospodarstva in države kot celote preko rasti BDP, finančnega in poslovnega prestrukturiranja gospodarstva, dviga domače povpraševanja, novih zaposlitev in tako dalje, da bomo tako lahko ponovno krenili po poti zagotavljanja višje ravni blaginje državljank in državljanov Republike Slovenije. Ostrina pristopa je torej po mojem mnenju ključ. Sam se zavzemam, da je prehod čim manj oster. Vsekakor pa se sočasno ne zavzemam za to, da je fiskalno pravilo napisano tako ohlapno, da se zgodi tisto, kar se v slovenski politiki zelo rado zgodi. Nič. Vladni predlog fiskalnega pravila, ki ga imamo sedaj pred seboj, bo v zakonodajnem postopku brez dvoma deležen še marsikatere izboljšave tako s strani opozicije kot tudi pozicije. S tem v mislih sem mnenja, da je zakon o fiskalnem pravilu, ki ga obravnavamo danes, primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Marjani Kotnik Poropat, pripravi naj se mag. Klavdija Markež.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Lep pozdrav ministrom, sodelavcem, spoštovanim poslankam in poslancem! Predlagani zakon sledi pravu Evropske unije, saj se z njim v nacionalni pravni red vnaša več določb direktive Sveta Evrope o zahtevah v zvezi s proračunskimi okviri držav članic in zaveze iz pogodbe o stabilnosti, usklajevanju in upravljanju v ekonomski in monetarni uniji. S predlaganim zakonom o fiskalnem pravilu se določajo pravila, s katerimi se krepi proračunska disciplina, omejuje srednjeročno zadolževanje države za tekočo porabo in s tem zagotavlja dolgoročna vzdržnost javnih financ države. Gre za trajni in stabilni finančni razvoj države. Torej uravnoteženost proračuna brez zadolževanja in zagotavljanje finančnih sredstev za socialno državo, javno zdravstvo, javno šolstvo, za pokojnine in druge transferje. Gre za to, da država za javno porabo ne troši preko svojih zmožnosti, kar je zelo pomembno. Da ne najema dragih kreditov, ki jih seveda nekega dne moramo vrniti, poleg tega pa plačati še visoke obresti. To je treba omeniti, saj tak način reševanja finančnega primanjkljaja slabi državo, vodi v hujšo recesijo. Naj spomnim na probleme nekaterih držav, kot so Ciper, Grčija in tako dalje. Tega si seveda mi ne želimo. Res je, da mora država v težkih časih pomagati ljudem. V dobrih časih pa država ne sme porabiti vsega, je danes rekla tukaj Alenka Bratušek. V letih 2006 in 2007 smo imeli rekordno gospodarsko rast, vendar za težke čase nismo prihranili. To je bilo zelo narobe. Pomembno je torej, da smo na hude čase pripravljeni. Spoštovane in spoštovani! Poudariti želim še eno pomembno dejstvo, ki ga je treba uočiti pri sprejemanju zakona o fiskalnem pravilu. To je, zelo pomembno, da sami odločamo o tem, na kakšen način in v kakšnem časovnem obdobju bomo reševali probleme recesije. Zato ocenjujem, da je ta zakon treba sprejeti. Res je da zamujamo, pa o tem sedaj ne bi, ker je bilo tudi že o tem dovolj rečenega. Prepričana sem, da poslanke in poslanci razumemo, kako pomemben je ta zakon in da bomo za sprejetje le-tega prispevali vsaj dve tretjini naših glasov. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem mag. Klavdiji Markež, pripravi naj se gospod Žan Mahnič.
Hvala lepa. Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani ministrski zbor, dragi kolegi in kolegice! Veliko je bilo danes slišanega o predlogu vlade zakona o fiskalnem pravilu, veliko o predlogu tudi opozicijske stranke. Vendarle mislim, da je treba danes to razpravo nekako zaključiti, pripeljati k cilju, kajti ta zakon nujno potrebujemo. Treba ga je tudi potrditi, kajti zavedamo se, da je treba uravnotežiti javne finance, ki so ključne za doseganje stabilnega makroekonomskega okolja in za naš gospodarski razvoj. Še enkrat bi želela izpostaviti na tem mestu, da tako imenovani fiskalni pakt oziroma pogodba o stabilnosti, usklajevanju in upravljanju v ekonomski in monetarni uniji ima pravzaprav poglavitni namen dolgoročno zagotoviti določeno proračunsko disciplino in preprečevati krizo, v kateri se je naša država znašla, v kateri smo že nekaj let, in tudi sama osebno si srčno želim, da smo nekje pri koncu teh kriznih let. Kazalniki kažejo v tej smeri. Tukaj je potrebna še naša strumna drža, konsenz političnih strank, da dosežemo naš skupen rezultat, za katerega si vsi prizadevamo. S podpisom in pa z ratifikacijo tega pakta se je tudi Slovenija zavezala k finančni disciplini, pravzaprav z uporabo pravila o uravnoteženem proračunu in samodejnemu korektivnem mehanizmu. O tem nas je podrobno seznanil naš finančni minister dr. Mramor, hkrati pa smo se zavezali, da s to zavezo vnesemo v naše nacionalne pravne sisteme na ustavni ravni določeno zakonodajo, ki nas vodi k zavezam, ki smo jih dali Evropski komisiji. Nikakor se ne morem strinjati z besedami nekaterih opozicijskih partnerjev, da je fiskalno pravilo zgrešen, škodljiv in nevaren projekt. Pravzaprav temu nasprotujem, oporekam, kajti menim, da fiskalno pravilo določa način zagotavljanja srednjeročne uravnoteženosti prihodkov in izdatkov proračuna države brez zadolževanja, ki se doseže s prilagajanjem višine izdatkov sektorja država. Vsi vemo, da je bistvo fiskalnega pravila pravzaprav temelj fiskalnega pakta in država se s tem zaveže, da ne bomo porabili več, kot ustvarimo. Z drugimi besedami, naš nacionalni proračun države mora biti uravnotežen ali pa izkazovati presežek. Tukaj ni neke posebne filozofije. V skladu s fiskalnim paktom pa bo cilj veljal za doseženega, če letni strukturni javnofinančni primanjkljaj države, to je primanjkljaj, ki ne upošteva ali konjunkture ali recesije, ne bo presegel meje 0,5 BDP. Pomembno mi je tudi to naše ključno merilo v fiskalnem pravilu, da pri določitvi minimalne vrednosti na nivo Evropske unije, predvsem vprašanje preseganja mejne vrednosti za javnofinančni deficit na ravni 3 % BDP in pa dolgoročna vzdržnost javnih financ, ki pa je odvisna predvsem od višine našega dolga, sektorja države in stroškov potencialnih obveznosti, ki bi pa v prihodnosti lahko tudi ne nazadnje vplivale na našo javno porabo. Ravno zaradi tega, kar sem zdaj nazadnje navedla, je Evropska komisija določila srednjeročni cilj za državo Slovenijo, izravnalni strukturni saldo. To so tisti ključni razlogi, čeprav se moramo tudi strinjati, da trenutni srednjeročni cilj za Slovenijo, ki ga je Evropska komisija postavila na ravni strukturne uravnoteženosti, se lahko zniža, ko bomo izvedli te strukturne ukrepe, ki bodo izboljšali dolgoročno vzdržnost javnih financ in dvignili potencialno gospodarsko rast. Želela pa bi vseeno še enkrat izpostaviti razlike pri predlogu zakona o fiskalnem pravilu, ki ga tokrat predlaga vlada. Pomembno se mi zdi, da se s predlogom zakona o fiskalnem pravilu določa najnižji dovoljeni strukturni saldo sektorja države. Mislim, da to ni nezanemarljivo dejstvo in je na nek način tudi varovalka. Po drugi strani zagotavlja strukturno uravnoteženost v srednjeročnem obdobju, brez zadolževanja. Tretja pomembna postavka, ki jo vsebuje zakon, je, da opredeljuje razmerje izjemnih okoliščin, ko je dovoljeno odstopanje od tega pravila. Določa tudi prehodno obdobje za postopno odpravo strukturnega deficita brez ogrozitve makroekonomske stabilnosti, potem omejuje tveganje procikličnega delovanja fiskalne politike, saj v posameznem letu pravzaprav dopušča ta manevrski prostor okoli strukturno izravnanega salda. In pomembno se mi zdi tudi, da omogoča omejeno proticiklično odzivanje fiskalne politike v slabih časih in pravzaprav močnejše proticiklično odzivanje v dobrih časih. Ko smo v krizi, takrat nam narekuje ukrepe, da se ne zadolžujemo, ko smo pa v dobrih časih, če tako poenostavim, pa je pomembno, da si na nek način tudi zagotovimo rezerve ali pa v smislu dobrega gospodarja v prihodnosti. Vse to pa pomeni, jasno, lažje uravnavanje ekonomskih aktivnosti in posledično tudi večjo blaginjo ljudi. Ključni cilj predlaganega zakona je predvsem zagotoviti dolgoročno vzdržno javnofinančno politiko, ki pa je poglaviten element makroekonomske stabilnosti ter trajnega in stabilnega gospodarskega razvoja. Dragi kolegi poslanci, kolegice poslanke! Danes razpravljamo o predlogu zakona o fiskalnem pravilu in res srčno upam, da boste v petek glasovali za potrditev tega zakona. Pravzaprav si želim, da bi v nas prevladal razum, tudi preudarnost ne nazadnje, tudi treznost, ki nam narekuje pravilnost naših odločitev. Sama sem sicer kratek čas v politiki, vendarle pa menim, da smo ne nazadnje vsi posredno ali neposredno povezani, odgovorni za rešitev te težke gospodarske situacije v državi. Mislim, da smo dovolj odrasli, razumni in tudi politično zreli, da sprejmemo širši politični konsenz, širše politično soglasje v Državnem zboru in s tem damo jasen signal našim državljanom in državljankam, da nam je mar zanje in za stabilnost naše države, predvsem pa za blaginjo ljudi, ki so zunaj tega hrama demokracije. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Žanu Mahniču, pripravi naj se gospa Andreja Katič.
Hvala za besedo, podpredsednik. Spoštovani ministri, drage kolegice, kolegi! Pred nami je ena izmed najpomembnejših tem v tem mandatu, poleg seveda tiste, ko smo takrat že v prejšnjem mandatu v ustavo uzakonili zlato fiskalno pravilo, kajti fiskalno pravilo je pravilo, ki predstavlja temelj odgovorne in vzdržne javnofinančne politike. Kar preprosto pomeni, da v tej državi porabimo toliko, kolikor ustvarimo, z davki in ostalimi prihodki državnega proračuna. Zlatega fiskalnega pravila se drži vsak gospodarstvenik. Vsak gospodarstvenik si lahko v okviru svojega podjetja privošči toliko izdatkov, kolikor uspe prodati svojih artiklov ali storitev na trgu. To je povsem jasno. Ne sme se zadolževati in porabljati denarja, ki si ga izposodi za to, kar dela, brez da bi ta dolg odplačeval. To je jasno tudi vsakemu družinskemu članu. Vsakemu odgovornemu gospodarju pa ne nazadnje tudi članu je jasno, da če pride s plačo v neko družino na primer 2 tisoč ali tisoč evrov na mesec, lahko toliko in nič več porabi. Bolje je celo, da manj porabi in ustvari neko zlato rezervo za težke čase. To smo naredili v letu 2007, v času prve Janševe vlade. Tudi kmet, ko gospodari na svojem kmetijstvu, se točno zaveda, kaj so njegovi odhodki, in se zaveda, koliko lahko s svojo dejavnostjo dobi na trgu, in da ne sme porabiti več, kolikor tam dobi. Lahko se zadolži za recimo nakup stroja, nakup traktorjev, česarkoli drugega, vendar mora hkrati vedeti, da mora v naslednjih letih ustvariti presežek oziroma da mora več prodati, kot ima izdatkov, da lahko ta posojila vrne. In spoštovani, mi danes tukaj v tem parlamentu razlagamo logiko, da se mora tako obnašati tudi država oziroma odgovorne javne finance, da lahko v tej državi porabimo toliko, kolikor zberemo z davčnimi, nedavčnimi in drugimi viri. Mi za več kot 20 % več porabimo, kot zberemo s tekočimi prihodki oziroma davki in nedavčnimi prihodki. To je katastrofalna javnofinančna politika, ki je svetlobno leto do vzdržnih javnih financ. To je podobno, kot če bi imeli družino, ki na mesec zasluži tisoč evrov, porabi pa tisoč 250, in tega ne počne samo en mesec ali eno leto, ampak to počne šest let ali več. V Slovenski demokratski stranki smo proti takšni politiki in zagovarjamo drugačno politiko. Smo za pravilo, da se z nižjimi davki da porabiti več davkov, kajti če zajamemo večjo količino gospodarskih subjektov in upravičencev, se pravi, če doživimo neko gospodarsko rast, več podjetij, več delovnih mest, tudi večja potrošnja, posledično bomo lahko pobirali tudi več davčnih prihodkov. Mi ne pristajamo na dvigovanje obstoječih davkov v dani situaciji, mislimo nasprotno, da je treba gospodarstvo davčno razbremeniti, tudi tiste, ki zaslužijo malo, je treba davčno razbremeniti, da se ne bi, brez da bi s tem kakorkoli vplivali na konkurenčnost podjetja, hkrati pa moramo marsikaj narediti tudi na odhodkovni strani, ko govorimo o javnem sektorju. Jaz se strinjam, prej je eden od kolegov govoril, da država ni gospodinjstvo, tega mi tudi ne trdimo, trdimo pa, da je pa treba ravnati bolj z gospodinjsko logiko, z logiko posameznika, ki verjamem, da vsak v svojem osebnem življenju s svojim denarjem ravna odgovorno, ker je pač od tega odvisna tudi njegova eksistenca in ker sam zagovarjam tezo, da je ekonomska svoboda temeljni pogoj tudi za politično in pa vse nadaljnje svobode. Več bi potrebovali takšne logike tudi pri upravljanju denarja, ki ni naš. Več bi potrebovali takšne logike za upravljanje z državnim premoženjem, z državnim denarjem. Verjetno veste, kaj se je zgodilo v Grčiji. Mene po eni strani veseli, da se je zgodilo to, kar se je, ker to bo samo pomenilo, da ko bo Ciprasova vlada nadaljevala praktično ukrepe, ki jih je izvajala vlada premierja Samarasa, se bo pokazalo, da razno razne socialistične floskule o odpisu dolga in ne vem kaj še vse, ne vzdržijo, in da je bila trenutna politika, ki so jo vodili, tista prava. S tem bo tudi, upam da, prišla streznitev ne samo v Slovenijo, ampak tudi v druge države, kjer ljudje čedalje bolj nasedajo skrajno levim populističnim socialističnim strankam. Bilo je tudi govora o državnem premoženju, kako to prinaša v proračun. Poglejte si finančno poročilo SDH za leto 2013, kjer je recimo Telekom Slovenije ustvaril 52 milijonov evrov. Jaz sem eno leto delal v podjetju T2 in poznam Telekom Slovenije, vem, kaj to podjetje je, vem predvsem, kaj ni, in 52 milijonov evrov dobička, oprostite, je za tako podjetje rahlo malo. Seveda pa so ta državna podjetja priročna za razno razne druge mahinacije in manipulacije. In če samo zaključim s tem, bilanca, če pogledate tisto poročilo, je približno minus 2,2 milijarde evrov. Toliko so nam prinesla oziroma bolje rečeno odnesla državna podjetja v letu 2013. Jaz bom podprl samo takšno fiskalno pravilo, ki bo omejevalo politiko. In to je zanimivo, ko se tukaj pogovarjamo, politiki imamo oziroma jaz sam nimam, glede na to, kakšen zakon ste predlagali, imate vi očitno zelo zelo hude težave s samoomejevanjem. Manj države potrebujemo zlasti na teh področjih, s tem se bo razvrednotilo tisto, kar piše v ustavi. V Slovenski demokratski stranki, kot je že bilo rečeno, smo pripravljeni popustiti vsaj pri letnici, se pravi, da ne bo 2015, ker vemo, da to realno ni izvedljivo. Vendar pa nekako težko poslušam te vaše besede glede tega, kako bo hudo, kako je treba gledati na socialo. Mislim, da gre vsak na volitve zato, da zmaga, da lahko sodeluje v vladi. In tega, drage kolegice in kolegi, bi se morali tudi takrat zavedati, da ne bodo samo lepe zadeve, da se bodo delili bombončki in volivcem všečni ukrepi sprejemali, da bo treba tudi poseči po takih zadevah. In zdaj, ko pridejo, če rečem po domače, se pa temu kar nekako izogibamo, kako bi oziroma kako bi, da ne bi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Andreji Katič, pripravi naj se dr. Dragan Matić.
Hvala, podpredsednik. Spoštovani! Strogo varčevanje in napovedi držav so na državljane vplivale tako, da so prenehali vlagati, trošiti in da so kupovali le najnujnejše, kar pa seveda nikakor ni pripomoglo k hitrejšemu gospodarskemu okrevanju. Danes beležimo gospodarsko rast, vendar le-te državljanke in državljani še ne občutijo. Še vedno beležimo številne potrebe po pomoči najranljivejšim skupinam. Še vedno se ni sprostil bančni krč. Beležimo rahlo upadanje brezposelnosti, vendar se v vsakodnevnem življenju srečujemo z velikim številom brezposelnih v najrazličnejših starostnih skupinah, predvsem pa med mladimi. Veliko število brezposelnih je mladih. Mladi se učijo, končajo študij, diplomirajo, pa vedo, da nimajo izbire, razen da se prijavijo na zavod za zaposlovanje kot brezposelne osebe. Strinjam se z oceno, ki je bila predstavljena s slikovitim primerom, ukazom faraona, ki jo je podal eden izmed predhodnikov. Res je, v času blaginje je prav, da vsi damo nekaj na stran, da si naredimo zaloge. A vendar Socialni demokrati zahtevamo, da si potem v času krize vsi te zaloge delimo, ne le privilegirani, tako kot je bilo v času faraona, predvsem najranljivejši. In to je tisto, kar mora zagotoviti država. Lahko danes tu govorimo o različnih fiskalnih pravilih, o različnih formulah, švicarski in drugih formulah. Socialni demokrati ne podpiramo tistega fiskalnega pravila, ki bo šlo na škodo socialne države. Dana so zagotovila, da bo ta zakon skrbel za občutljivo ravnovesje med proračunskimi prihodki in odhodki na način, da se bodo vedno zaščitili tudi temelji, zapisani v ustavi – socialna država, javno šolstvo, javno zdravstvo. Socialni demokrati ne bomo soglašali s fiskalnim pravilom brez jasnih in nedvoumnih zavez o zmernem uveljavljanju njegovega cilja. Le kako naj danes, recimo, mladi brezposelni varčujejo, če bi se mi danes tu odločili za takojšnje uravnoteženje javnih financ. Ti tudi preživeti ne bi mogli, žal.
Hvala lepa. Besedo dajem dr. Draganu Matiću, pripravi naj se gospod Franc Breznik.
Gospod podpredsednik, hvala za besedo. Spoštovani predstavniki Vlade, spoštovani kolegi! V Stranki Mira Cerarja smo zadovoljni, da Predlog zakona o fiskalnem pravilu, ki ga je pred kratkim predlagala SDS, ni dobil podpore in da je Vlada pripravila svoj predlog. Slutiti je namreč bilo, da bi radikalna desnica s fiskalnim pravilom po švicarskem receptu rada uničila socialno državo v najširšem smislu. Ko bi državo striktno prisilili, da mora imeti v najkrajšem času skoraj v vseh okoliščinah izravnan proračun, bi prej ali slej prišlo do kriznega obdobja, ko bi bili prilivi v državno blagajno premajhni za servisiranje vseh javnih služb in podsistemov. Ker se ne bi smeli zadolževati, bi morali prodajati državno lastnino, potem bi bile vse vladne strategije razpolaganja z državnim premoženjem odveč. Prodajati bi bilo treba vse po vrsti, dokler ne bi bila tehnica med prihodki in izdatki izravnana. Ko bi državnega lastništva zmanjkalo, fiskalno pravilo švicarskega tipa pa bi ostalo, mi morali privatizacijo nadaljevati. V žrelo privatizacijskega brezna bi padla tudi javna infrastruktura, v naslednji fazi pa bi morali privatizirati javni sektor, to se pravi zdravstvo, izobraževanje, kulturo itd., saj bi sicer vsi ti servisi prenehali delovati, ker ga država ne bi imela s čim financirati. Kdo in kako bi potem prevzel še politične vzvode, ni težko uganiti. Kapital pač. Skratka, uzakonjeno in v ustavi zapisano fiskalno pravilo bi lahko bilo zlorabljeno kot svetilnik na poti v neoliberalno avtoritarno družbo. V Stranki Mira Cerarja verjamemo v ustavno načelo, da je Slovenija pravna in socialna država, država, v kateri deluje tržno gospodarstvo, kjer je interes po dobičku legitimen in kjer je zasebna pobuda dobrodošla, vendar ne verjamemo v svobodo neoliberalnega tipa, ki je podobna svoboda v džungli, kjer ni prostora za šibke, pač močnejši požre slabotnejše. Prepričani smo, da lahko z mehanizmi demokracije ohranimo sistem tržnega mehanizma, ki korigiran s socialno ter nadziran s pravno državo, državo, v kateri velja ničelna toleranca do korupcije, kjer pristojne službe za nadzor gospodarskega in finančnega kriminala delujejo in kjer pravosodni sistem funkcionira v normalnih rokih. Za vse skupaj pa je, čeprav se slišali zlajnano, pomembno ohraniti in obraniti nacionalni interes, čeprav se marsikomu ta izraz zdi obrabljen in mu ni všeč. V prvi vrsti se moramo zavedati, kaj je v interesu te države in njenih prebivalcev, in to mora biti zelo konkretno predstavljeno. V danem primeru je nacionalni interes to, da imamo vlado, ki ima jasno strategijo upravljanja z državnim premoženjem in ki bo vodila ekonomsko in monetarno proticiklično politiko, ki v času konjunkture ne bo spodbujala potrošnje in pregrevala gospodarstva, ampak ustvarjala naložbe za hude dni. V času recesije pa ne bo sledila črednemu refleksu varčevanja in sekanja vsepovprek, pač pa bo v stanju povečevati potrošnjo ter bo s smiselnim investiranjem ohranjala znosen standard svojih državljanov. Edini nacionalni interes in edina ideologija, ki ji v SMC sledimo, je graditi sistem, ki bo v služil državljanom, in to ne enega, ampak 99 % državljanov. V tem smislu bomo tudi glasovali za vladni predlog zakona o fiskalnem pravilu, saj je v interesu vseh državljanov, da je javni proračun stabilen in na srednji rok izravnan. Skrbno pa bomo spremljali javno predstavitev mnenj o tem vprašanju in po potrebi zakonski predlog amandmirali. Manično zastavljanje numeričnih ciljev fiskalne politike se namreč lahko izkaže za kontraproduktivno. Evropski fiskalni pakt se zdi ustrezen fiskalni okvir. Na sploh se zdi, da bo težišče končne rešitve tega zapletenega vprašanja izven Slovenije, zato tudi pričakujemo več razprav in več posvetovanj vlade s parlamentom, ko bo šlo za odločanje o pomembnih zadevah mednarodne trgovine, ekonomije, varstva okolja itd., in sicer tako na evropski kot na celinski ravni. Budno bomo spremljali tovrstne aktivnosti vlade, ki nas bo o svojih potezah morala seznanjati, o upravičenosti svojih odločitev pa prepričati. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Francu Brezniku, pripravi naj se gospod Matjaž Nemec.
Spoštovani podpredsednik, najlepša hvala za besedo. Lep pozdrav, spoštovane kolegice in kolegi! Danes smo leta 2015 in menim, da glede zavez, ki smo jih dali v fiskalnem paktu, zamujamo s tem zakonom že več kot dve leti. Med tem časom se je okrog nas v zahodnih razvitih državah zgodilo marsikaj. Slovenija je od leta 2009 po mojem mnenju kot tisti čoln sredi ocena, ki ga je nekoč krmaril pokojni Šterk, ki ga glede na valove, glede na veter premetava levo in desno. In ta gospodarska rast, o kateri govorite, je čisto naključna. Lahko rečemo, da je to zaradi tega, ker so države okoli nas izpeljale celo vrsto reform, peljale so izredno konzervativno finančno politiko, imajo gospodarsko rast, tudi če so se zadolževale, so se zadolževale za nove tehnologije, bile so v marsikaterih evropskih projektih. Nikoli ne slišim projekta Eureka, kjer govorimo o neverjetnih tehnologijah. Tudi tisti, ki v tem trenutku govorite, ne prodati Telekoma, bi jih rad videl, lahko bi si pogledali, kaj dela Deutsche Telekom v tem trenutku v projektu Eureka, kaj pomeni super hitri internet, o katerem lahko marsikateri slovenski državljan ali državljanka samo sanja in bo sanjala naslednjih 30 let, če bo poslušal to socialistično miselnost v tem državnem zboru. Poglejte, mi zamujamo. Mi zamujamo, zamuja cela generacija in če bomo zamujali še eno leto, se bo to potenciralo tako, da bomo zamudili naslednjih 30 let. Z istimi politikami, istimi napakami ponavljamo točno to po določenem principu vsaj v finančnem smislu, kot smo zapravili že eno državo, s katero smo skupaj živeli. Poglejte, Nemčija je fiskalno pravilo sprejela leta 2009. Švica, ker vsi govorite o švicarskem franku, kako je narastel, kakšni so problemi. Poglejte, Švicarji so s svojo konservativno liberalno politiko, katere promotor je, lahko rečem, to ne gre za noben neoliberalizem. V Sloveniji neoliberalizem niti ne obstaja, niti nimamo promotorjev neoliberalizma, bi ga mogoče tudi potrebovali, neko resno desno stranko, ampak Slovenija ima oziroma vsaj SDS predstavlja čisto konservativno liberalno politiko, ki je pogoj, ki jo promovirajo Švica, Nemčija, pa tudi del avstrijskih ekonomistov. Zato poglejte, spomnite se zadnje tedne, spomnite se, kaj se je zgodilo s švicarskim frankom. Oni so to uvedli leta 2001, pred dvema letoma smo imeli obisk, pogovarjal sem se po tistem sestanku s predsednikom švicarskega parlamenta, govoril mi je o njihovih načinih, tudi kako so sodelovali z ETH, ETH fakultete v Zürichu in kakšne rezultate daje. Spoštovane kolegice in kolegi, poglejte, sam sem pripravljen stopiti korak nazaj, tudi mislim, da moji kolegi v Slovenski demokratski stranki, da se na kakršenkoli način to uvede. Prvič zaradi tega ker vedno dajemo signale. Dajemo signale na trg, dajemo signale vsem, ki bi morebiti imeli idejo, da bi investirali še kdajkoli v tej postsocialistični državi, in to je lahko samo en korak naprej. Drugi korak je seveda vzdrževanje nekega normalnega tržnega gospodarstva. In pogoj za normalno tržno gospodarstvo je svobodna konkurenca. Mi te svobodne konkurence nimamo. Največji monopoli, v katerih se zlivajo, imajo milijardne dotoke denarja, še vedno obstajajo in omejujejo vsako normalno konkurenco v tej državi. Ali je to na področju telekomunikacije ali je to na področju zavarovalništva, naftnih derivatov itn. In poglejte, to je ključni problem te družbe. In vi, tudi tisti, ki se imate za neke, vsaj menim, da držite neko liberalno smer, neko neodvisno smer, vas seveda sprašujem, kaj je naš cilj. Ali je tudi vaš cilj večja blaginja ljudi in državljanov in državljank? Ne rabimo izumljati tople vode, ker imamo okrog sebe države, ki imajo kapitalizem 150 let. In nehajte poslušati ljudi, ki so bili ekonomisti te države, ki so bili planski gospodarstveniki in danes bi s temi planskimi razmišljanji radi nas peljali v tej konkurenci evropskih narodov. Ne gre. Ne morete več imeti možnosti. Jaz upam, da vam državljani, državljanke več te možnosti ne dajo, ker nikjer se niste dokazali. Razen tega da smo v nenormalnem času, od leta 2009 do danes, BDP zadolžili z 22 na 82 %. Ali se vi zavedate, da gre za skoraj eksponencialno rast našega dolga. In mi se nismo zadolževali za noben projekt v tem času. Mi smo se zadolževali za to, da ohranjamo umetno ustvarjena delovna mesta, ki jih je delno sproduciral slovenski šolski sistem, ki so marsikje v javni upravi, v raznih agencijah, ne nazadnje tudi v Telekomu so ugotavljali, da imajo več kot tisoč 200 odvečnih ljudi, ki ne vedo, kaj sploh delajo v Telekomu. In vsi državljani preko storitev plačujejo storitve Telekoma, podpirajo njihov monopol, tisoč 200 ljudi v Telekomu pa ne ve, kaj dela. Na podeželju pa imajo ljudje internet, ki je počasen, kot ga je imela Nemčija pred dvajsetimi leti ali pa ga sploh ne dobijo. To je leta 2015 Republika Slovenija. Jaz upam, spoštovani kolegi v stranki SMC, da se tega zavedate, da je konec temi socialističnimi modeli. S tem moramo zaključiti in moramo iti po poti normalnih zahodnih demokracij, ki imajo 150 let normalni kapitalizem, in to so podjetja kot Porsche, kjer je prejšnje leto, spoštovani kolega Križanič, zadnja čistilka v Porscheju iz dobička dobila 8 tisoč evrov. To je tisto, kar so si razdelili. Takšen kapitalizem si mi želimo. To je pa dodana vrednost tam, kjer spoštujejo inženirje, kjer spoštujejo normalne kapitaliste in kjer spoštujejo ljudi, ki so kakorkoli doprinesli, in seveda privatno iniciativo in privatno lastnino. Vse to je pogoj, da lahko ustvarimo normalni tržni kapitalizem, ki smo si ga želeli, ko smo ustvarjali to državo. Glede fiskalnega pravila. To je lahko prvi korak, to je prvo znamenje, da Slovenija resno razmišlja. Da pa bo začela peljati resno konzervativno liberalno politiko in da bo za svojimi dejanji tudi stala in da nobena vlada ne bo gradila svojega obstoja na populizmu. Vsaka vlada od zdaj naprej bo morala tudi stopiti in povedati ljudem resnico, kje smo, kaj bomo naredili, kdaj bomo morali vsi stopiti korak nazaj, da bomo nekoč v prihodnosti lahko naredili dva, tri ali pa štiri korake naprej. In to je bistvo vsega tega, o čemer razpravljamo. Upam in verjamem, da tudi tega izvedbenega zakona glede fiskalnega pravila ne boste še bolj raztegnili kot meh. Mi bomo poskušali stopiti korak nazaj, vsaj verjamem, da del kolegov. Ugrizniti to kislo jabolko ni najbolj po tistem, kar smo si mi zamislili, ampak verjamem, da bomo našli nek skupen kompromis, ki bo dal vsaj nek rezultat. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Replika, gospod Franc Križanič.
Hvala lepa. Spoštovani! Gotovo ima Nemčija nek vzrok, da je država pomemben lastnik v Telekomu. Očitno je s strukture lastništva vzrok ta, da se boji prevzema in potem razgradnje tega podjetja. Se pravi, če bi ga nek velik konkurent prevzel, bi ga razgradil in tudi kolikor poznam razmišljanja in sem jih zasledil, se bojijo, da predvsem ta razgradnja bo izgledala tako, da bodo tisti oddaljeni kraji, oddaljene kmetije bodo imele bistveno poslabšano storitev telekomunikacij. Tako da naj nam dajo oni zgled in prodajo, pa bomo potem mi videli, ali je ta strah nepotreben, pa bi šele potem mi prodajali tako pomembna infrastrukturna podjetja, na katerih temeljni praktično celoten razvoj. Tukaj gre za ključno, gre za prodajo hrbtenice v sedanji strukturi delovanja gospodarstva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Matjažu Nemcu. Pripravi naj se gospa Maruša Škopac.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Leta 2011 sprejet fiskalni pakt, 2013 zapisan v ustavo, od takrat naprej se je v slovenskem političnem prostoru zamenjala tretja vlada. Vemo vsi tisti, ki spremljamo ne samo ljubiteljsko politiko, marsikaj se je v tem obdobju dogodilo. Od največje vznemirjenosti do faze neke kontinuirane rehabilitacije tako gospodarstva kot družbe na sploh, kar z veseljem pozdravljam. To poudarjam predvsem zaradi tega, ker danes smo večkrat slišali, da smo eno leto praktično delovali neustavno, da dejansko smo pred sprejetjem zakona, ki bi ga morali že potrjevati s potrdilom v samo ustavo. Sam sem mnenje glede na okoliščine, da je to mogoče še dobro. Zakaj tako mislim? Zaradi tega, ker v letu 2013, ko je bil ta sprejet oziroma zapisan v ustavo, je bilo najverjetneje mišljeno, da bo to pospešilo določene cikle, ki nam bodo omogočali, da bomo izstopili iz najhujšega, iz krize. Sedaj v letu 2015 opažamo, da ta lahko samo pospeši in na nek način samo podpre relativno pozitivne trende, ki so sicer zelo krhki, ampak v upanju, da se bo ta trend tudi v bodoče nadaljeval. Sprejetje fiskalnega pravila ne temelji na želji iz Bruslja oziroma večjih težav, ampak predvsem podpira in krepi disciplino delovanja naše države, kjer v preteklosti, kot smo sami lahko z neko refleksijo priča, nismo bili najbolj dosledni. Se pravi, sprejemamo nek akt, neko pravilo, ki nas bo obvarovalo pred samim seboj, da bomo uravnovesili javne finance, da bomo preprečili nadaljnjo nepremišljeno zadolževanje in na nek način pospešili oziroma omejili nek negativen cikel. Temeljni poudarki izvedbenega akta zakona določajo, da morajo biti prihodki in izdatki proračuna, kot že povedano, srednjeročne uravnoteženi brez zadolževanja. Določena so pravila, s katerimi se krepi proračunska disciplina, omejuje se srednjeročno zadolževanje in zagotavlja vzdržnost javnih financ. To pa vse v nekem upanju, da bi bil lahko primanjkljaj do konca leta oziroma v letu 2019 tudi odpravljen. Fiskalno pravilo se bo začelo upoštevati pri pripravi proračunov za leti 2016 in 2017. Tako kot za vse politične stranke tudi za Socialne demokrate podpora temu pravilu ni samoumevna. Tako je za nas zelo pomembno in zagovarjamo predvsem načelo srednjeročne uravnoteženosti proračuna, a ne na račun socialne države. Tu imamo sicer različne poglede, vendar vemo, da Socialni demokrati zagovarjamo predvsem odnos do socialne države. V predlogu bomo krepili upoštevanje naše socialne komponente, kot že rečeno, da se je treba v doseganju cilja srednjeročne uravnoteženosti proračuna izogniti avtomatizmom, ki bi krčili človekove pravice prebivalk in prebivalcev. Predlog Vlade v predloženem besedilu podpiramo do neke mere, saj sledi načelu postopnosti uvajanja ter vire za proračunsko ravnotežje išče tudi na prihodkovni strani. Iz razprave je razvidno, da če bo to sprejeto z nekim konsenzom, če bo prišlo do tega konsenza, lahko prvič v tem mandatu dosežemo skoraj stoodstotno podporo nekemu predlaganemu zakonu, kar bi dolgoročno krepilo disciplino upravljanja naše države, predvsem bi pa krepilo moč dialoga, ki bi bil potreben za to, da bi v prihodnosti tudi delovali tako, kot upam, da bomo v petek vsi skupaj. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Maruši Škopac, pripravi naj se gospa Anja Bah Žibert.
Spoštovani predsedujoči, hvala za besedo. Spoštovani minister, spoštovane kolegice in kolegi! Zakon o fiskalnem pravilu sprejemamo zato, ker to od nas zahteva 148. člen Ustave Republike Slovenije. Naj ob tem poudarim, da nas k spoštovanju tega, kar je zapisano v 148. členu Ustave, zavezuje tudi podpisana Pogodba o stabilnosti, usklajevanju in upravljanju v ekonomski in monetarni uniji, tako imenovani fiskalni pakt. Z zakonom o fiskalnem pravilu torej samo uzakonjamo nekaj, čemur smo že zavezani po mednarodnih pogodbah. Pred nami je vladni predlog zakona o fiskalnem pravilu, ki se od nedavno zavrnjenega predloga razlikuje predvsem v uporabi formule za izračun najvišjega možnega obsega izdatkov sektorja države in določitve minimalne vrednosti srednjeročnega fiskalnega cilja. Tako imenovana švicarska formula, ki je vključena v opozicijskem predlogu, mnogo bolj rigidno določa najvišji možni obseg izdatkov sektorja države, ki je odvisen od predvidenega obsega prihodkov in ravni potencialnega v primerjavi z dejanskim BDP, pri čemer pa je spodnja meja izravnan strukturni saldo. Pri tem je treba poudariti, da je Švica država s svojo valuto in ima kot taka možnost, da za dosego želenih ciljev uporablja tako fiskalno kot monetarno politiko. Vladni predlog po drugi strani najvišji možni obseg izdatkov določi na način, da se doseže ciljni strukturni saldo sektorja države, ki pa je v skladu s Pogodbo o stabilnosti lahko tudi negativen, in sicer do minus 0,5 % bruto družbenega proizvoda. In zakaj je to tako pomembno? To je pomembno zato, ker vladni predlog fiskalnega pravila omogoča več manevrskega prostora za vodenje proticiklične fiskalne politike v slabih časih, in sicer do meje, dopuščene s Pogodbo o stabilnosti, upravljanju in usklajevanju v ekonomski in monetarni uniji, ter bolj ambiciozno proticiklično fiskalno politiko v dobrih časih. Kaj pravzaprav to pomeni? To pomeni, da lahko država s svojo fiskalno politiko preko svoje potrošnje spodbuja gospodarstvo v času njegovega zatona oziroma recesije in po drugi strani varčuje in znižuje svojo potrošnjo v fazi gospodarskega razcveta. Takrat država namreč lahko varčuje, saj gospodarstvo njene dodatne spodbude ne potrebuje. To so tudi časi, ko država viške sredstev nalaga na posebnem ločenem računu. Ta sredstva se lahko porabijo primarno za odplačila glavnic dolga, če pa tega ni, pa za financiranje primanjkljajev v času podpotencialne rasti. Možnost uporabe fiskalne politike kot sredstva za spodbudo gospodarskega razvoja je za našo državo toliko bolj pomembna, saj svoje monetarne politike kot država v sklopu monetarne unije ne more voditi. Predlagani zakon v prehodnih določbah vključuje posebno pravilo glede srednjeročne uravnoteženosti v obdobju, ko se Slovenija še postopno približuje srednjeročnemu fiskalnemu cilju. To prehodno obdobje ja za nas izjemnega pomena, saj bi takojšnja uveljavitev uravnoteženosti strukturnega salda sektorja država pomenilo krčevite reze v javni porabi in posledično novo obdobje recesije. Tega si vsekakor ne moremo privoščiti, še manj si tega želimo. Naše gospodarstvo se je v zadnjem letu po dveh letih negativne gospodarske rasti končno postavilo na noge in dosega zavidljivo raven rasti, v tretjem četrtletju leta 2014 celo 3,2 % BDP. Seveda pa se vsi zavedamo, da je ta rast še vedno na trhlih temeljih, in bi jo šoki, povzročeni z zahtevo o prehitrem doseganju strukturne uravnoteženosti sektorja država, nedvomno povzročili. Projekcije Ministrstva za finance kažejo, da bomo strukturno uravnoteženost sektorja država predvidoma dosegli v letu 2019, pri čemer je treba izrecno izpostaviti, da se bo z upoštevanjem predlaganega zakona o fiskalnem pravilu kljub neizravnanemu saldu sektorja država javni dolg zniževal tja do 76,4 % BDP v letu 2019. K temu nam bo nedvomno pripomoglo tudi odlično opravljeno delo Ministrstva za finance, ki je s svojim delom od nastopa svoje funkcije uspelo prepričati svetovno javnost v pozitivne premike v naši državi. O tem nedvomno govorita dve zelo pomembni dejstvi. V petek, 23. januarja 2015, je namreč bonitetna agencija Moody's zvišala bonitetno oceno Slovenije iz Ba1 na Baa3 ter oceni pripisala stabilni izgled. Tako je Republika Slovenija tudi po oceni te bonitetne hiše zapustila skupino visoko tveganih držav. Donosnost slovenskih desetletnih obveznic je bila včeraj, 27. januarja 2015, na rekordno nizki ravni 1,43 %, kar je 15,8 bazičnih točk nižje od donosnosti italijanskih obveznic. Vse to govori v prid temu, da vlada Mira Cerarja dela v pravi smeri. Korak nadalje v tej smeri pa je uzakonitev predlaganega fiskalnega pravila. Pri uzakonitvi fiskalnega pravila se bomo trudili za pridobitev čim širšega političnega konsenza, kar pomeni, da so posamezni členi še vedno odprti za različne poglede in nadaljnja usklajevanja. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospa Anja Bah Žibert, pripravi naj se gospod mag. Dušan Verbič.
Kolegice in kolegi! Sicer mi je žal, da so nas ravno prej zapustili mladi gledalci na balkonu, ki so nas obiskali. Predvsem zato, ker današnji zakon govori predvsem o prihodnosti. Govori o tem, kako bodo živeli oni in seveda tudi njihove družine. Tistim, ki so današnji čas izkoriščali predvsem za jadranje na populističnih izjavah po vzoru Grčije, da varčevanje ni potrebno, da lahko trošimo, kolikor nam je volja, in da je malha nenehno polna in iz nje lahko jemljemo v nedogled, sporočam, lepo vas prosim ne mečite sol na rano tistim, ki so dejansko ogroženi, ki živijo na robu in ne vedo, kako preživeti iz dneva v dan. Včeraj sem veliko poslušala o tem, kako Slovenska demokratska stranka ni sposobna pripraviti dobrega zakona, ki bi ga vam bilo vredno podpreti oziroma vsaj spustiti v nadaljnjo obravnavo. Vi, spoštovane kolegice in kolegi, pa nam ponujate zakon, ki v prvi vrsti govori o tem, kako zaobiti zapis v ustavi Republike Slovenije. To je predvsem tisto, kar lahko razberemo iz tega zakona. Povejte mi, kako boste uresničili naslednji zapis: "Prihodki in izdatki proračunov države morajo biti srednjeročno uravnoteženi, brez zadolževanja, ali pa morajo prihodki presegati izdatke. Od tega načela se lahko začasno odstopi samo v izjemnih okoliščinah za državo." In če nekaj odstavkov izpustim in grem na 2. člen, se prvič zapis v ustavi uporablja pri pripravi proračuna za leto 2015. Ja, res me zanima, na kakšen način. V fiskalnem zakonu ni nobene formule. Na kakšen način, spoštovani, boste to uresničili? Govorite o cikličnosti – povsem neoprijemljiv pojem. Kje v nekem trenutku smo, kam gremo, gremo navzgor, gremo tja, gremo sem – se pravi, neoprijemljivost, popolnoma. Govorite o nekaterih izjemnih okoliščinah in navajate neobičajne dogodke, na katere ni mogoče vplivati. Sprašujem vas, ali je neobičajni dogodek morda tudi prvo naslednje srečanje vas in sindikatov. Morda je tudi to za vas pomemben dogodek in bo potem seveda odstop od fiskalnega pravila mogoč. Zakon, ki ima nekaj strani, mislim, da šest, če se ne motim, kar dve strani namenja Fiskalnemu svetu. Veste, bilo bi vse lepo in prav, čeprav imam sama kar precej pomislekov, kajti veliko tega, kar je zapisano v zakonu pri Fiskalnem svetu, bi veljalo opredeliti v kakšnem poslovniku. Ampak če s tem želite poudariti, kako pomemben je ta Fiskalni svet. ki bo tisti ključni organ, ki bo nadziral vse to delovanje, potem me čudi zapis glede opravljanja te pomembne in odgovorne funkcije. Mislim, da govorite o 20 % delovnega časa in tako naprej. Žal mi je, da niste napisali zraven že kar imen in priimkov, ker iz zapisa izhaja, da verjetno gre za točno določene osebe, ki svojih drugih prijetnih funkcij ne bodo zapustile. Spoštovani! Ob vsej svoji mašineriji ste nam ponudili zakon brez enega samega oprijemljivega dela. Za razliko od vas, spoštovani, predvsem iz stranke SMC, ki nenehno poudarjate potrebo po sodelovanju in o tem, da lahko skupaj naredimo in moramo narediti nekaj dobrega za Slovenijo, jaz dopuščam, da boste ta zakon dopolnili in nadgradili. Za razliko od vas, ki nikoli do sedaj niste dali te možnosti Slovenski demokratski stranki. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima mag. Dušan Verbič, pripravi naj se gospa Violeta Tomić.
Spoštovana podpredsednica, spoštovane poslanke in poslanci, minister s sodelavci, prav lep pozdrav! Zavedam se, da bo moja razprava nekoliko prikaz že znanih dejstev in slišanih besed o fiskalnem pravilu, vendar zaradi pomembnosti materije za Republiko Slovenijo sem mnenja, da je za odpravo trenutnega neustavnega stanja morda to celo potrebno. Soočamo se z realnostjo v naši državi, in sicer da smo že vrsto let v javnofinančnem neravnovesju, in to razkriva pomanjkljivost v načrtovanju in izvajanju javnofinančne politike. Izrečeni stavek, ki smo ga v zadnjih letih in tudi danes velikokrat slišali – kaj nam pove? Da izvršilna oblast vsa ta leta ni bila sposobna izvajati temeljne politike upravljanja države na način, da se ne zadolžuje kar tako. Posledično to pomeni nezavidljivo nevzdržno finančno stanje Republike Slovenije. Zaradi objektivnosti navedenega dajem naslednjo obrazložitev, ki vsebuje znana relevantna dejstva. Članice Evropske unije so že leta 1997 sprejele pakt za stabilnost in rast, ki je bil večkrat dopolnjen. In v letu 2012 so potrdile tudi fiskalni pakt. Temu je potrebno dodati še uredbo Sveta in Evropskega parlamenta ter pogodbo o stabilnosti, o usklajevanju v ekonomski in monetarni uniji. Vse to je Državni zbor Republike Slovenije potrdil v letu 2012. Kot članica Evropske unije smo se zavezali, da s 1. januarjem 2013 vse to vključimo v fiskalna pravila z namenom krepitve fiskalne discipline. Res je tudi, da se je v letu 2013 dopolnil v 148. členu Ustave z namenom, da se to področje začne premikati v smeri zaželenosti. Poleg navedenega ima Republika Slovenija v Zakonu o javnih financah eksplicitno v 2. členu navedeno, da se je treba pri pripravi proračuna prizadevati za makroekonomsko stabilnost. Nadalje, v uredbi o dokumentih razvojnega načrtovanja in postopkih za pripravo predloga državnega proračuna je v 20. točki prvega odstavka 2. člena opredeljeno tudi fiskalno pravilo, in sicer s konkretno formulo. Vse navedeno in veljavno očitno v Republiki Sloveniji ni bilo dovolj, da bi dosledno sledili pravilom in načelom javne finančne politike, da bi zagotavljali čvrsto podlago za vzdržno javno finančno politiko. Res je zanimivo, da to lahko dosežemo zgolj s prijetjem čvrste zakonske podlage, ki se imenuje Zakon o fiskalnem pravilu, vendar samo to ne bo dovolj in bo treba še marsikaj drugega postoriti. Nekaj besed glede samega zakona, in sicer Fiskalnega sveta. Zelo podpiram usmeritev oziroma opredelitev, da ima ta organ visoko stopnjo funkcionalne avtonomije in še posebno odgovornost. Zelo pozdravljam opredelitve, da ne bo na njih kakorkoli vplivala izvršilna veja oblasti in s tem vsakokratna politična oblast ter da morajo njegovi člani imeti res izkušnje na teh področjih ter biti zelo kompetentne osebe. Želim si, da bodo predlagatelji Državnemu zboru resnično predlagali v potrditev zaupanja vredne strokovnjake. Dopuščam različno gledanje na pristop in vsebino samega fiskalnega pravila, kar se je izkazalo ob obravnavi pred dobrim mesecem za isto predmetno zadevo. Predpostavljam, da je takratni predlagatelji bil že seznanjen, da resorno ministrstvo pripravlja ta zakon, ki je danes pred nami, in objektivna ocena pred predmetnim odločanjem je bila, da v sedanjem času ni smotrno sprejemati odločitve, ki v tem letu ne bi bile izvedljive zaradi znanih okoliščin. Poleg navedenega je bilo odločujoče tudi dejstvo, da so bile določbe predlaganega zakona bolj stroge, kot so bile omejitve, ki izhajajo iz pravil, sprejetih na ravni Evropske unije. Pri tem pa se zavedam, da nam vsem skupaj še tako dobra pravna norma sama po sebi ne pomaga, če se izvršilna veja oblasti ne zaveda svoje odgovornosti do državljanov in državljank. Predlog zakona, ki je pred nami, sem prepričan, da sledi bistvu zavrnjenega predloga, ki pa ima svojo vsebino prilagojeno današnjemu realnemu stanju države. Je zavezujoč za katerokoli vlado glede vodenja javnofinančne politike. Zato ne dvomim v sprejetje tega zakona, ki potrebuje dvotretjinsko večino, kajti iz dosedanjih nastopov in izjav poslancev tega mandata je razbrati, da se vsak izmed nas zaveda pomembnosti uravnoteženja javnih financ. In tisto, kar menim, da je najbolj pomembno, je povezano z odpravo neustavnega stanja, ki je vezan na sam zakon o fiskalnem pravilu. Hvala za pozornost.
Hvala. Besedo ima gospod Janez Janša, pripravi naj se gospa Urška Ban.
Hvala lepa za besedo. Minister za finance je prej v svojem nastopu dejal, da je Slovenija edina država, ki še ni implementirala v celoti zlatega fiskalnega pravila. To pač veliko pove o nas. Dejstvo je, da smo z ustavno spremembo maja leta 2013 poslali zgolj nek pozitiven signal v mednarodno javnost, zaradi tega so padli pribitki na naše zadolževanje, potem pa v roku, ki je bil določen v ustavnem zakonu in ki so ga zunaj vzeli resno, mi pa ne, nismo pripravili ustreznega zakona. Zaradi te neustavnosti se kaj dosti prejšnja vlada ni razburjala. Ko je izgovarjanje prišlo do konca in je bila kredibilnost resno načeta, je nastala vladna kriza in dobili smo novo vlado, in zdaj je, potem ko je bil prvič zavrnjen resen in usklajen izvedbeni zakon, pred nami v bistvu neko gradivo, ki ne prinaša ničesar v pozitivno smer, v negativno smer pa prinaša relativizacijo samega ustavnega člena. O tem je bilo že veliko povedanega zadnjič, ko se je prvič razpravljalo o izvedbenem zakonu, in nima smisla veliko ponavljati. Če bi se te pripovedi o tem, kako bo maksimalno fleksibilna fiskalna politika, ki omogoča nebrzdano zadolževanje, ohranjala gospodarsko rast, varovala državo socialne pravičnosti in blaginje in reševala nakopičene gospodarske probleme, potem bi bilo to idealno. Ampak poglejmo samo zadnjih 6 let, ko je Slovenija z izjemo leta in pol vodila drastično politiko enormnega zadolževanja, se pravi neomejene fiskalne politike v tem smislu, pa nobenega velikega razcveta ni bilo. Mi smo od leta 2008 do konca lanskega leta naš javni dolg povečali najbolj v Evropi, mislim da tudi najbolj na svetu, rast našega zadolževanja je bila največja. Tukaj smo absolutni rekorderji po evropskih statistikah. Prišli smo z manj kot 8 milijard zadolženosti konec leta 2008 na skoraj 30 milijard, bližamo se 100 % bruto domačega proizvoda, se pravi zadolženosti, ki bo dosegla vse, kar Slovenija v enem letu ustvari, in to očitno zelo kmalu. S tem v zvezi sprašujem ministra za finance, kdaj bo treba temu našemu javnemu dolgu, uradnemu, prišteti še bilanco državne SIB banke. Po naših informacijah kmalu, še letos. Kaj je z dolgovi Darsa? Kdaj pridejo v isto kategorijo? Vse to so podatki, ki jih je treba imeti na mizi, ko se pogovarjamo o tako resnih stvareh, kot je izvedbeni zakon za uresničevanje zlatega fiskalnega pravila. Bivša država je razpadla ko je imela okrog 20 milijard dolarjev – ne evrov dolga, bila je manj razvita, kot smo mi, ampak je bilo tistih, ki so ta dolg odplačevali, 10-krat več. Ta razprava je skrajno resna, ne zadeva samo nas, zadeva v enaki meri tudi generacijo, katere predstavniki so prej sedeli na balkonu, in verjetno niso čisto razumeli, o čem mi tukaj govorimo, vendar bodo oni plačevali napačne odločitve, sprejete ob odločanju o tem zakonu in tudi sicer. Zaradi tega je ta odgovornost zakonodajalca še toliko večja. Sanje o tem, da bodo dolgovi odpisani, so zgolj sanje. Pred dobrimi dvajsetimi leti, pred dvajsetimi leti in šestimi meseci je Slovenija bila ponovno sprejeta v mednarodne finančne kroge, v pariški klub, ampak da je bila ponovno sprejeta in da se je lahko ponovno zadolževala na finančnih trgih, je morala podpisati sporazum o prevzemu bivšega jugoslovanskega dolga. V tem sporazumu je Slovenija v celoti prevzela celoten alocirani dolg bivše države, se pravi tiste kredite, za katere se je vedelo, da so bili porabljeni na ozemlju Republike Slovenije in ustrezen delež tako imenovanih nealociranih dolgov, se pravi tistih kreditov, ki so bili porabljeni v federaciji in se ni točno vedelo za katere projekte. V glavnem je šlo to za jugoslovansko vojsko, za granate, ki so jih potem streljali na nas pa na Sarajevo. In zanimiv je rezultat teh pogajanj. V pogajalski ekipi so bili takratni finančni minister Gaspari, guverner centralne banke gospod Arhar, dr. Mrak. Vsi so še živi in lahko povedo in so gradiva tudi na razpolago. Slovenija je, če se ne motim, prevzela 54 % nealociranih jugoslovanskih dolgov. Nas je bilo 8 % v Jugoslaviji, predstavljali smo 16 % bruto domačega proizvoda bivše države, prevzeli smo pa mislim da 54 % nealociranih dolgov, ki jih plačujemo še vedno, vsako leto. V odplačevanju glavnic, ki jih plačuje finančno ministrstvo, mislim da je še nekaj sto tisoč evrov, seveda konvertiranih iz prejšnjih valut kraljevine Srbije. Ta dolg je prevzela država SHS, potem Kraljevina Jugoslavija, Socialistična federativna Republika Jugoslavija, kljub socialistični retoriki, in tudi mi ob osamosvojitvi. To so dolgovi iz, ne prejšnjega, ampak iz predprejšnjega stoletja, ki jih še plačujemo, neke države, v kateri sploh nismo bili. Smo bili takrat v Avstro-Ogrski. Torej to govorjenje o tem, kako je treba čim več zapraviti, več zapraviš, bolj si zadolžen, manj boš vrnil, ima svoje omejitve v realizaciji. Slovenija je leta 1994, ko je Drnovškov vlada podpisala ta sporazum in ga je parlament ratificiral in spremenil ustavo, tista ustavna sprememba, ki je bila sprejeta v nekaj urah in o kateri danes slovenska javnost praktično stoprocentno misli, da je šlo zgolj za to, da se je ustanovila Nova Ljubljanska banka in Nova Kreditna banka Maribor, je imela precej hujše namene, ki imajo ravno tako finančne posledice. S tisto ustavno spremembo se je iz slovenskega ustavnega reda črtala določba, ki je bila sprejeta v tej oziroma v starejši dvorani na tem istem mestu 25. junija 1991 in v kateri je pisalo, da je Slovenija pripravljena plačati samo sorazmeren del bivših jugoslovanskih dolgov. Da se je Slovenija lahko vrnila na finančne trge, je Slovenija pristala na plačilo ne samo nesorazmernega, ampak absolutno nesorazmernega dela bivših jugoslovanskih dolgov, zato je v dveh urah spremenila ustavo oziroma Temeljno ustavno listino.Kdor ne verjame, naj pogleda besedilo iz leta 1991 in besedilo, ki ga imamo danes v ustavi. Brez tega da bi se slovenski javnosti takrat povedala vsa resnica. Poslanci so dobili gradivo na mizo. Bila je zaprta seja, nihče ni smel ven, telefone so jim pobrali. In zvečer je bila ustavna sprememba pod streho. Odmevalo je samo to, da se je pustilo dolgove varčevalcev podružnice Ljubljanske banke v Zagrebu in Sarajevu pač na lupinah in da so se ustanovile nove banke, govorilo se je, kako se rešuje suverenost države, zdaj ko bomo plačali tudi tisto in ko plačujemo nesorazmeren del bivših jugoslovanskih dolgov, se da izračunati, kakšna je bila cena tistih odločitev. Jaz mislim, da mora slovenska javnost to vedeti, ko danes posluša pravljice o tem, kako se je kar možnost v nedogled zadolževati in kako je ta volilni rezultat na nedeljskih volitvah v Grčiji nekaj, kar je zgolj okrepilo argumente v to smer. Grčija je zadolžena tako visoko, da je dejansko veliko vprašanje, ali je sposobna te kredite plačati v nekem realnem času. In je skoraj gotovo, da bo, verjetno ne pod to vlado, ampak pod naslednjo prišlo do nadaljnjih reprogramov. Že prejšnja vlada se je za to pogajala, potem je bil zaradi te politične krize ta rok podaljšan, podaljšan do konca februarja, konca naslednjega meseca. Če ne bo reprogramov, zapade glavnica, 10 milijard morajo vrniti letos do konca avgusta. Bomo videli, kako bo tam. Samo tam je tudi naš denar. Tisti, ki se veselijo, da bodo Grčiji odpisali dolgove, morate vedeti, da bomo to tudi mi plačevali. Naši davkoplačevalci. Grška vlada je danes sklenila, da se minimalna plača poveča do 30 %, se pravi, da bo višja kot pri nas. Hkrati bomo pa mi plačevali njihove dolgove, če se bo to izšlo. Jaz mislim, da se pač ne bo izšlo. Poglejmo rezultate te neomejene nebrzdane politike zadolževanja v zadnjih šestih letih. Po izračunih Gospodarske zbornice smo v tem času izgubili 91 tisoč delovnih mest v gospodarstvu. Zadolžili smo se za 22 milijard evrov. Ob tem smo pa izgubili 91 tisoč delovnih mest v gospodarstvu, nekaj jih je bilo ustvarjenih v javnem sektorju, ki so dodaten strošek. Seveda v tem času. Brez potrebe. Naš bruto domači proizvod je v tem času padel za 7,5 %. Tukaj so neki izračuni, koliko bi padel, če bi se uporabljala švicarska formula v naslednjih štirih ali pa petih letih. Naj bi padel za 6,5 %, če se ne motim, je izračunalo Ministrstvo za finance. V zadnjih šestih letih nismo imeli švicarske formule, nobenih omejitev za vlado, so bile evropske, enake, ki jih zdaj hočete dati v zakon, pa so se kršile. Pa ni delovalo. Nismo izgubili samo 91 tisoč delovnih mest. Leta 2008 je Slovenija izdala skoraj enako število ali pa celo več delovnih dovoljenj za tujce. Se pravi še približno toliko, skoraj 100 tisoč ljudi v Sloveniji je delalo in ustvarjalo dodano vrednost, pa niso všteti v to celotno statistiko, ker se je vodilo to posebej. In to so ogromne številke, ki neposredno vplivajo na blaginjo ne samo tistih, ki so izgubili delo, ampak tudi vseh ostalih in na celotno bilanco in na bruto domači proizvod in makroekonomske številke. Stvari niso tako enostavne. Zadolžujmo se, pa bodo nova delovna mesta. Očitno to ne gre. Nekje drugje so rešitve. In tukaj iz teh razprav, ki so bile, se vidi, da gre za temeljna konceptualna razhajanja. Govori se o tem, da je treba zlato fiskalno pravilo, ki je zdaj v ustavi, nekako razrahljati zaradi suverenosti pa zaradi socialne države. Obratno je res. Bolj solidne javne finance bomo imeli, manj bomo zadolženi, bolj bomo suvereni. Boljše javne finance bomo imeli, več se bo ustvarjalo, manj bomo zadolženi, manj bo treba dajati za glavnico in obresti, večja bo blaginja, večja bo socialna država. Zelo preproste stvari so, ki se jih pač noče slišati. Govorjeno je bilo celo o človekovih pravicah, češ, da bi, če bi preveč uravnotežili prihodke in odhodke, da bi kršili človekove pravice. Jaz mislim, da je tudi tukaj stvar ravno obratna. Z novim zadolževanjem ne kršite samo človekovih pravic tistih, ki morajo sedaj prekomerno plačevati ali pa teh 91 tisoč ljudi, ki so izgubili delo, ampak tudi človekove pravice prihodnjih generacij, tudi še nerojenih, ki bodo plačevale te račune. Bodimo malo zmerni pri uporabi teh besed. Sedaj še konkretno o samem zakonu. Kot že rečeno, mimogrede, besedilo takšno, kot je pred nami, relativizira jasne besede, jasno dikcijo, pravno prečiščeno in usklajevano leto in pol, iz ustavne spremembe, ki smo jo sprejeli maja leta 2013. Postopek sprejemanja se ni začel maja, takrat se je končal. Začel se je že daleč prej pod našo vlado. Besedilo ustavnega izvedbenega zakona, ki ste ga pred nekaj tedni zavrnili, s to švicarsko formulo je bilo usklajeno hkrati z ustavno spremembo. Ker takrat nekatere stranke niso hotele glasovati za ustavno spremembo, dokler se ne uskladi tudi izvedbeni zakon. Kljub temu niso hotele, šele po tem, ko so rušili našo vlado in smo kot opozicija ravnali maksimalno konstruktivno, je bilo besedilo ustavne spremembe dokončno sprejeto. Ampak takrat je valjalo, da je izvedbeni zakon usklajen, vključno s tako imenovano švicarsko formulo, ki jo danes nekateri označujete za ne vem kaj, ste pa nanjo že enkrat pristali. Saj v Desusu in v SD ste bili v glavnem isti poslanke in poslanci, iste stranke, z isto odgovornostjo, nobene bistvene razlike tukaj. Obstajajo zapisniki teh koordinacij, kjer so se teksti usklajevali, pa jih preberite, saj stranke jih imate. Tukaj ne gre za to, da se je Slovenska demokratska stranka premislila. Premislili sta se dve stranki, ki sta danes v koaliciji. SMC in Združena levica tu nimata zgodovine in je nemogoče o tem govoriti, ampak dve stranki koaliciji sta pa že enkrat usklajevali in uskladili neko besedilo, in bi morali pač slediti temu. Tukaj je predlagano zgolj uzakonjenje pravil, ki že veljajo. Pakt stabilnosti in rasti velja za nas od leta 2004, ko smo šli v Evropsko unijo. Fiskalni kompakt velja od leta 2009 ali 2010, ko smo ga podpisali, ratificirali. In sedaj bomo še v ustavni zakon zapisali iste določbe, ki so že v teh obeh aktih. Vlada tu tudi priznava, da gre pač za to. To že velja, je to sprejeto ali ne sprejeto, za Slovenijo to velja, je obvezno, ker teh ciljev ne dosegamo, smo v mehanizmu presežnega proračunskega primanjkljaja. Smo pod kontrolo Evropske komisije, zato hodijo komisije, inšpekcije. Ena je ravnokar šla. In nič drugače ne bo, če se to zapiše še v ta zakon. Nobene dodane vrednosti tukaj. Se pa s tem relativizira zelo jasna dikcija, ki je v sami ustavi, in s tega vidika je za tiste, ki zagovarjamo neko resno politiko in branimo dejansko in socialno državo in suverenost Slovenije, bolje, da tega zakona, takšnega kot je, ni, kot da je. Ta dilema je popolnoma jasna. Če do petka koalicija usklajeno ne bo prišla s kakšnimi dopolnitvami v smer, ki je realna in ki jo je mogoče podpreti, mi za takšno rešitev ne bomo glasovali. Priznamo časovno dilemo. Ta vlada, z izjemo dveh manjših strank, ki sta v vsaki vladi, pač ni imela teh dveh let časa za prehodno obdobje, ki ga določa Ustavni zakon, s katerim smo spremenili ustavo. In tu se je možno pogovarjati o fleksibilnosti. Mi smo leto 2015 zapisali kot obvezen rok uskladitve maja leta 2013, se pravi, pred dvema letoma. In ta čas je potreben. Fiskalna konsolidacija ima svoje omejitve, to drži. Zelo drastični šoki imajo tudi negativne posledice. In možno se je pogovarjati o tem, da to prehodno obdobje dveh let, ki je bilo določeno leta 2013, vstavimo v rešitev in s tem se vlada razbremeni tega Damoklejevega meča, ki ga sicer ima na vratu. Ne moremo pa pristati na to, da se zato, da se reši ta problem, enostavno relativizira neka določba, ki je v ustavi potrebna. Je ostrejša od tega, kar piše v Paktu stabilnosti in rasti in Fiskalnem kompaktu, predvsem ostrejša, kot je določba Pakta stabilnosti, vendar pa je Pakt stabilnosti nekaj, kar velja nasploh za vse, za države, ki so v boljši ali pa slabši poziciji od nas, v glavnem boljši, mi pa rešujemo konkretno situacijo. In nobena evropska uredba, ki velja za vse, ne more biti dovolj specifična za vsako državo posebej, zato končno imamo manevrski prostor. Mi smo v tej fazi postopka zakon pripravljeni podpreti zgolj ob neki trdni in jasni zavezi koalicije, da ga bo nadgradila. Povedal sem, kje vidimo realno težavo za to ali pa za katerokoli drugo vlado in v katero smer smo se tu pripravljeni pogovarjati. Mogoče še dve stvari. Objavljena je bila lestvica držav z indeksom ekonomske svobode. Mislim, da bi morala ta lestvica zelo strezniti vse, ki smo del zakonodajnega telesa, predvsem pa vlado, še posebej tisti del vlade, ki sodi v liberalno internacionalo. V vladi sta dve stranki, ki imata svoje poslance ali pa svoje predstavnike, ko gre za sestanke na evropski ravni, med evropskimi liberalci, Desus in Stranka Mira Cerarja. V Evropi so liberalci bistveno bolj striktni zagovorniki finančne discipline kot pa, recimo, naša skupina konservativcev in krščanskih demokratov oziroma Evropska ljudska stranka. To, kar sem prej poslušal, o nekem surovem liberalizmu, divjem liberalizmu, neoliberalizmu s strani poslancev, ki spadate med formalne evropske liberalce – glejte, ali se ne bojite, da bo nekdo to prevedel in vašega predsednika kaj vprašal. To je ravno tako, kot da bi kolegi iz SD tu na veliko kritizirali socialno politiko in socialo. Enako velja za Desus. Kolikor vem, vaš poslanec gospod Vajgl sedi v Poslanski skupini evropskih liberalcev. Tu pa razpravljate o surovem liberalizmu. V Evropi ga pa zastopate, glasujete za takšne rešitve. Malo se bo treba uskladiti, bom rekel, sami s sabo. Potem se bo lahko resno razpravljalo in odločalo o konceptualnih vprašanjih.
Hvala. Besedo ima gospa Urška Ban. Pripravi naj se gospod Jože Tanko.
Hvala lepa, predsedujoča, za besedo. Spoštovani poslanci in poslanke! Danes razpravljamo o Predlogu zakona o fiskalnem pravilu. Glede na veljavni pravni okvir, ki smo si ga postavili sami, na eni strani je to ustava, leta 2013 smo spremenili 148. člen, na drugi strani fiskalni pakt kot posebno mednarodna pogodba, to smo tudi z Zakonom o ratifikaciji sprejeli v Državnem zboru leta 2012, tako mislim, da tukaj ne more biti nobenega dvoma, ali ta izvedbeni zakon sprejmemo ali ne. Mislim, da je to treba glede vsaj na dva pravna okvirja nujno sprejeti. Izvedbeni zakon bo pač zgolj določil način izvajanja tega, kar je že zapisano na eni strani v ustavi, na eni strani pa v fiskalnemu paktu. Na tem mestu je bilo tekom razprave zaznati, da smo si relativno enotni, razen ene poslanske skupine, ki pač stoji na stališču, da bi morali fiskalno pravilo izbrisati iz ustave. Sama menim nasprotno, saj je zapis fiskalnega pravila v ustavo bil prvi korak k stabilizaciji oziroma uravnoteženju naših javnih financ in pozitiven signal za finančne trge. Da pa bomo ta cilj, se pravi uravnoteženje javnih financ, dejansko tudi res dosegli, bo potrebno še veliko več kot zapis pravila v ustavo in verjetno tudi v ta izvedbeni zakon, saj sem prej navedla, ustava je bila sprejeta oziroma popravljena 2013, fiskalni pakt 2012, pa nam to kaj dosti ni pomagalo. Kaj tukaj mislim? Predvsem spremembe v smeri drugačne priprave proračuna, v smeri programskega proračuna, ki nam bo omogočal spremljanje porabe sredstev po posameznih programih in s tem omogočil učinkovito racionalizacijo, učinkovito oceno uspešnosti in tako naprej. Potem sprejetje drugih zakonov, predvsem Zakona o javnih financah, pa drugi ukrepi, strukturne reforme in tako naprej. Sama menim, da fiskalno pravilo, čeprav je bilo danes nekajkrat izpostavljeno, ni mehanizem, ki bi škodljivo deloval na gospodarstvo. Nasprotno. Trendi v svetu in Evropi kažejo na to, da narašča število držav s sprejetimi fiskalnimi pravili, narašča število držav z več kot enim fiskalnim pravilom in narašča tudi pomen strukture oziroma [[…]] [[znak za konec razprave]] proračuna. Tako se mi zdi bolj vsebinsko pomembno, kakšno je primerno posamezno pravilo za posamezno državo. Tukaj pa menim, da je način, ki ga [[izklop mikrofona]]
Hvala. Besedo ima gospod Jože Tanko, pripravi naj se gospod Luka Mesec. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Mogoče bi najprej v uvodu spomnil na nekatere razprave in stališča članov poslanskih skupin koalicije, ki smo jih poslušali včeraj. Včeraj je bilo izredno veliko govora o tem, da rešitve, ki jih predlagamo poslanci Slovenske demokratske stranke pri obeh vloženih zakonih, niso ne celovite, niso ne sistemske, niso take in drugačne, ne znam se spomniti vseh tistih mogočih pridevnikov in okraskov, ki ste jih uporabili. Za današnjo točko dnevnega reda pa niste ugotovili, da to, kar imamo na dnevnem redu, ni skladno z ustavo. Včeraj ste obdelali naše zakone izredno podrobno, v detajle, danes ste spregledali kapitalni problem. Mislim, da je to eden od velikih problemov v tej državi. Tudi če samo spomnim na začetek te seje Državnega zbora, ko smo proceduralno obravnavali problem, da se tako imenovana mini pravosodna reforma, uzakonijo neka priporočila GRECO, ki niso del evropskega pravnega reda, tu enostavno imamo problem, ker s tem zakonom nismo sposobni implementirati rešitve, ki je zapisana v drugem razdelku ustavnega zakona, ki je bil pravočasno in že dolgo nazaj, leto in pol nazaj, sprejet. Skratka gre za neke velike probleme, ki jih imamo pred seboj. Druga stvar, kar ne dajo ravno dobrih obetov za izpeljavo tega projekta, je vzgled. Vsaka prejšnja vlada in ta vlada se je najbrž zavedala težke situacije, v kateri se je znašla država, se zavedala velikih finančnih problemov, vendar prvi ukrepi te vlade so bili taki, da so pomenili bohotenje tistega, kar je glavni problem v javnih financah, to je administracija, državna uprava in pa ostale stvari, ki so povezane in povzročajo stroške. To se pravi točno tisto, kar je predmet fiskalne ureditve, to se pravi uravnoteženja. Če je prvi ukrep vlade to, da poveča število ministrstev, da ne naredi nič na racionalizaciji državne uprave, če se dodatno zaposluje in odpira delovna mesta, ki povzročajo stroške, potem ni to dobra popotnica za nobeno vlado, da se loti urejanja zadev, pri katerih imamo velike probleme. Ne more vlada početi eno, od vseh drugih pa zahtevati nekaj povsem drugega; varčevanje, skrajšanje, rezanje stroškov in podobno – pravzaprav ne varčevanje, ampak izključno rezanje stroškov in potreb. Tudi tole izjavo, ki jo je v uvodu imel predsednik Vlade, gospod Cerar, da je povedal, da Vlada predlaga zelo stroga pravila za vodenje javnih financ, v bistvu ne drži. Zakon, ki ste ga zavrnili decembra, ki ga je vložila Slovenska demokratska stranka, je bil zavrnjen s točno isto argumentacijo. Vi ste ta zakon zavrnili, zato ker je pretog, ker ne dopušča nobene fleksibilnosti in zdaj vi govorite o zakonu, ki nalaga zelo stroga pravila za javne finance. Mislim, da bi bilo zelo dobro, če bi predsednik Vlade, tudi minister, tudi tisti, ki v Državnem zboru razpravljate o rešitvah pri posameznih zakonih, pogledali s čim ste takrat, ko ste neko zadevo zavrnili, s čim ste jo tudi argumentirali. Mislim, da je problem v tem, da te zadeve na nek način samo piarovsko umeščajo nek predlog zakona v postopek, vsebinsko pa pomeni to povsem drugačen koncept. Mislim, da je predsednik, naš predsednik prej zelo lepo povedal, da je cilj in Vlade in tudi koalicije samo ta, kako zadevo razvrednotiti, razvodeniti, da te ustavne določbe oziroma ta ustavna določba ne bi učinkovala na način, kot je bil zapisan v ustavo. Zdaj, če bi se tisti, ki smo sodelovali pri vpisu oziroma pri spremembi te ustavne določbe, teh težav resno zavedali, potem bi pravočasno pristopili že takrat, ko je bila ta določba zapisana, k reševanju tega problema. Vendar Vlada, ki jo podpirajo morda še kakšni drugi zavezniki, ne samo tisti iz Zavezništva, se tega ni lotila resno. Šlo je, podobno kot najbrž v tem primeru, za neko piarovsko umestitev v ustavo. Vlada je skočila na glavo takrat, spremenila oziroma tista stranka, ki je takrat vodila vlado, je spremenila stališče samo toliko, da je pač zadovoljila pričakovanja Evropske unije, in potem pustila vse, da je teklo dalje, tako kot je teklo oziroma celo nasprotno, po vpisu fiskalnega pravila v ustavo je bilo enormno veliko število izjav, da ne bo posegov ne sem ne tja, ne tako ne drugače; skratka vlada Alenke Bratušek je takrat povedala, da to smo sicer naredili, od tukaj naprej pa ne bomo naredili nobenih korenitih posegov. Rad bi opozoril še na en problem. To, kar se poskuša narediti s tem zakonom, pravzaprav je v bistvu kupovanje časa. Kupovanje časa, da se te stvari amortizirajo, da se nekako polahko umestijo, potem ko bo situacija dovolj ostra, bodo tako ali tako najbrž volitve – redne ali predčasne – in do vlade, ki bo prišla, morda bo ponovno vlada, ki jo bo sestavila Slovenska demokratska stranka, takrat se bo to vse zategnilo. Naredilo vse, da se bo vlado sesulo in potem 10 let miru za tiste, ki niste na tem delu naredili praktično nič čvrstega, nič zavezujočega. Skratka, rad bi opozoril, da se stvari, ki jih imamo zapisane v ustavo, in stvari, ki so temeljni problem te države, lotevate na zelo neoster, ampak blag način. Vse, kako bi se te zadeve odpeljale naprej, vmes nastajajo dodatni stroški in bremena v proračunu, efektov iz tega, kar se bo dodatno pobralo z davki in s kupovanjem denarja na borzah, ne bo narejenega nič produktivnega – se pravi, ne bo porabljeno za razvoj, ne uporabljeno za delovna mesta in tako naprej, ampak samo za kupovanje socialnega miru in za posamezne oblike zaposlovanja. Menim, da je treba do te rešitve, ki jo predlaga Vlada, zavzeti resno in odgovorno stališče. Tu ne gre več za to, da bi zdaj preigravali en drugega, Vlada mora dati neko čvrsto zavezo, tudi prirediti in uskladiti rešitev s tem, kar je zapisano v ustavi, in če tega ni, potem imamo žal vrhunskega ustavnopravnega strokovnjaka na mestu predsednika vlade, ki skrbi za to, da se ustavne določbe ne realizirajo. To je pač poanta tega, ker je pripeljano skozi vladni postopek v zakonodajni postopek. Čas je, da te maske padejo, da se začnemo o problemih pogovarjati resno, da ne iščemo tistih obtokov, kako koga preigrati, zapeljati, na koncu pa ostane problem samo še večji. To, da padamo po teh lestvicah zdaj že vrsto let, ne samo s temi zadnjimi stvarmi, z zadnjimi objavami, ampak vrsto let, pomeni, da se stvari v tej državi ne gibljejo v pravo smer. Na nobenem primerjalnem področju, ki ga objavljajo mednarodne institucije, Slovenija po letu 2008 ni napredovala. Po nobenem. Mislim, da je to znak za alarm za vse. Žal stvari, ki se predlagajo s temi rešitvami, ki prihajajo v Državni zbor, ne napovedujejo, ne dajejo nobenega upanja, da bi se stvari izboljšale. Ni pričakovati ne na področju javnih financ, ne na področju, ne vem, davčne svobode, če uporabimo te podatke, tisti dan D, ko si ga porabil, da si zadovoljiv vse davčne obveznosti do države in tako naprej. Skratka, na nobenem od teh področij ni mogoče pričakovati nobenih izboljšav. Mislim, da je ta zakon, tako kot je napisan, nesprejemljiv, ni skladen s tem, kar je zapisano v ustavi, in žal mi je, da vsi tisti, ki vas tukaj ni malo, niste tega opazili niti na ta problem opozorili ne na internih – najbrž internih – koalicijskih usklajevanjih, ne pri razpravah v Državnem zboru. Še posebej problem pa se mi zdi to zato, ker smo včeraj poslušali razprave vseh koalicijskih poslancev izključno na tej točki, da so neskladne, necelovite, nepopolne, da posegajo v neke druge stvari, tam je to drugače urejeno. Tukaj imamo enostavno in kratko določbo, številka je napisana, datum je napisan, proračun, ki se izvaja, ki se zdaj izvaja, je neskladen s to določbo, rebalans najbrž tudi ne more biti drugačen, ker je podlaga ostala popolnoma enaka. Skratka, mislim, da je prav, da se opozori Vlado in koalicijo, da je čas, da se začne probleme reševati na resen način in tako, kot je zapisano v tem primeru v ustavni določbi. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Luka Mesec. Pripravi naj se gospod mag. Marko Pogačnik. Izvolite.
Hvala za besedo. Najprej se moram obregniti ob neko splošno retoriko, ki smo jo spremljali predvsem z desne strani, o ekonomiji in o naracijah o tem, da državo pogosto primerjajo z gospodinjstvom, nekateri jo primerjajo s kmetijo, iščejo utemeljitve v bistvu za svoje ekonomske recepte in nasvete v nekih predmodernih družbah, celo nazaj do Mojzesa. Tako bi povedal kot prvo, da država ni ne kmetija in ne gospodinjstvo. Obstaja neka temeljna razlika med temi, recimo, gospodarskimi entitetami. Če država vzame en evro iz svoje porabe, si bo s tem bistveno zmanjšala tudi svoje prihodke na drugi strani, bo zmanjšala BDP. Kot smo videli med krizo, za vsak evro, ki ga je država vzela iz obtoka, se je njen BDP zmanjšal za 1,7 evra. Na drugi strani, če to naredi kmetija ali gospodinjstvo, to nima nobenih učinkov na njegove prihodke, ker pač tam obstaja temeljna ločnica med prihodki in odhodki na drugi strani, kar za državo ne velja, ker so te zadeve prepletene. Tako ta metafora v temelju ne zdrži in prosim, če nehate javnost zavajati s takimi primerjavami. Potem druga stvar, glede teh predmodernih družb in kako so takrat obteževali čase debelih in suhih krav, bi rekel to. To je bilo pred nastankom modernih kapitalističnih gospodarstev, to je bilo pred nastankom modernih monetarnih sistemov in ekonomski nasveti, ki so jih takrat, lahko jih pač vzamemo kot nek ne vem, zgodovinski relikt, ne moremo jih pa vzeti kot recepte, kako reševati težave modernih družb, ker te družbe imajo drugačne težave in drugačne recepte za soočenje z njimi. Raje kot k Mojzesu se obrnimo h kakšnemu Keynesu. Druga stvar, ki jo pogosto desnica in skrajna desnica uporabljata, je neko prepričanje, da se je svet začel leta 2009. Ta naracija se začenja tako: prišlo je leto 2009 in z letom 2009 to grozno zadolževanje države. Nihče se pa ne vpraša, kaj je bilo pred tem oziroma kaj je botrovalo temu zadolževanju države in bom zato še enkrat ponovil, kar sem zelo jasno povedal v svojem uvodnem nagovoru. Finančna kriza se je začela na finančnih trgih. Od tam se je prelila v bančni sektor. Ko je bančni sektor kolapsiral in z njim še velik del produktivnega sektorja, pa so morale vskočiti države, da so krizo rešile. Kako je to izgledalo v Sloveniji? Desna stran tega parlamenta najbolje ve, ker je v teh ključnih letih pred krizo vodila državo in v teh ključnih letih se je neto zunanji dolg te države povečal za 10 milijard evrov. Ne govorim o javnem dolgu, ampak o dolgu države kot celote, torej prebivalstva, gospodinjstev in podjetij. In kaj se je zgodilo po letu 2009? Ko je kriza opustošila naše gospodarstvo in bančni sektor, je morala vskočiti država in od takrat se je začelo veliko državno zadolževanje, podobno kot povsod na jugu Evrope. Razlika med Slovenijo in Grčijo je samo v tem, da je Grčija podobno politiko, kot ste jo vi vodili štiri leta, ona vodila 20 let in zato je toliko v večji godlji. In zadnjič; slišali smo, da to zadolževanje naj bi bilo tisto, ki nas bo pripeljalo v Grčijo. Ravno obratno! Kot sem pokazal v svojem uvodnem nagovoru, je ravno fiskalna konsolidacija in ta politika zategovanja pasov, ki ni nič drugega kot prelaganje odgovornosti za finančno krizo na ramena prebivalstva, ravno to nas bo pripeljalo v Grčijo in zgodovina Grčije zadnjih pet let ni zgodovina enormnega zadolževanja, tudi enormnega zadolževanja, ampak predvsem poskusa uravnoteženja javnih financ. Za konec pa imam samo še eno prošnjo za ministra Mramorja, in sicer bi ga prosil, če lahko odgovori na naš pomislek glede funkcioniranja fiskalnega pravila v dobrih časih. Ker kot kaže simulacija finančnega ministrstva, se utegne zgoditi, da bomo morali v dobrih časih pasove zategniti še bistveno bolj kot v recesiji, me zanima, če imamo po vaših ocenah lahko hkrati [[znak za konec razprave]] socialno državo in gospodarsko rast. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod mag. Marko Pogačnik, izvolite.
Spoštovana predsedujoča, hvala za dano razpravo. V bistvu je bila danes razprava kar pestra in tukaj je bilo kar nekaj številk interpretiranih oziroma predstavljenih in mislim, da moramo z nekimi številkami pač postreči, ki so realne. V zgodovini Slovenije je bil proračunski presežek enkrat, to je bilo leta 2007. Predsednik vlade je bil takrat gospod Janez Janša, finančni minister je bil dr. Andrej Bajuk. 3,3–odstotna gospodarska rast, 4,3-odstotna brezposelnost in 22 % zadolžitve v primerjavi z BDP. To je bilo konec leta 2008, ko se je tudi zaključil mandat vlade Janeza Janše in potem smo v Sloveniji prišli na tako imenovano levo stran; levica nekako vlada do danes in poglejmo, kje smo s temi številkami; padec bruto domačega proizvoda kumulativno približno 12 %, brezposelnost se približuje 10 %, zadolženost države dosega že več 80 % bruto domačega proizvoda. To pomeni, da je v teh šestih letih levičarski vladi uspelo zadolžiti Slovenijo enormno, povečati brezposelnost skoraj za 10 % in pa za več kot 12 % zmanjšati bruto domači proizvod. To je politika levih vlad. Zdaj, če bi bilo res to, kar ste vi govorili, kako je zadolževanje pozitivno, potem bi pričakoval, glede nato, da se Slovenija v tem obdobju levih vlad ekstremno zadolžila, da bi imeli, bi rekel, tudi bistveno manjšo brezposelnost. Ampak vam je uspelo državo enormno zadolžiti in tudi povečati brezposelnost na skoraj 10 %. To pomeni, da vaša teorija verjetno ne drži. Slovenija danes plačuje 1,1 milijardo evrov obresti, to pomeni, da približno 15 % letnih prihodkov v proračun plačujemo zgolj za obresti. Mislim, da te številke nekaj povedo in da j skrajni čas, da si nalijemo čistega vina in da se zavedamo, da je to fiskalno pravilo treba sprejeti. Slovenija je v neustavnem položaju že več kot eno leto, to pomeni, da mi ne spoštujemo ustave. Zelo zanimivo je bilo poslušati razpravo nekaterih poslancev in poslank SMC, ki se nekako zavedajo, da ta predlagani zakon fiskalnega pravila, ki ga je predlagala vlada Mira Cerarja, da je nekako prazen in vsebinsko pomanjkljiv. Tudi v svojem nagovoru so povedali, da s pomočjo opozicije pričakujejo, da se bo ta predlog zakona še izboljšal. Tukaj lahko pridemo do nekega zaključka, da je Slovenija več kot eno leto že v neustavnem položaju in Slovenska demokratska stranka se je tega zavedala in mi smo novembra 2014 dali v proceduro Državnega zbora svoje fiskalno pravilo. Če je temu res tako, kot pravijo nekateri poslanke in poslanci SMC, me zdaj zanima, zakaj takrat niste podprli fiskalnega pravila, ki ga je dala Slovenska demokratska stranka, ker je bil v enakem odnosu kot zdaj vaš – to pomeni, da je bil v prvem branju – in zaradi pač vaše kaprice, da vsega, kar predlaga SDS, ni treba podpreti oziroma ne morete podpreti, je Slovenija izgubila ponovno tri mesece. Če bi takrat vi podprli tisto naše fiskalno pravilo, bi danes verjetno lahko v Državnem zboru imeli že drugo branje. Ampak ne! Vi sami ste prišli do ugotovitve, da je Predlog zakona o fiskalnem pravilu nekako ohlapen, da dopušča preveč možnosti in da ga bo treba še izboljšati. Vsaj tako sem jaz razumel razprave nekaterih poslank in poslancev Stranke Mira Cerarja. Naše mnenje je seveda, da je nujno potrebno, da mi fiskalno pravilo sprejmemo zaradi Slovenije in zaradi državljank Republike Slovenije in državljanov Republike Slovenije, ne zaradi Bruslja. Kajti, edino to fiskalno pravilo in izvedbeni zakon, zapisan v skladu z ustavo, je edina garancija, da v prihodnosti ne leva, ne srednja, ne desna vlada ne bo mogla več zadolžiti Slovenije do ekstremnih zadev. Kajti vidimo, da to ekstremno zadolževanje, ki smo mu bili priča v zadnjemu obdobju 6 let, da je zadolžilo verjetno 5, 6 generacij naprej in da to zadolževanje zelo drago plačujemo. Predvsem pa to zadolževanje občuti slovensko gospodarstvo in tudi posamezna državljanka in pa državljan Republike Slovenije, kajti s tega naslova ni drugega efekta, kot da se povečujejo davki. Problem Slovenije je tudi to, da so vse te zadolžitve, ki so bile narejene, so bile narejene za tekočo porabo. Niti ena zadolžitev ni bila, da bi se iz nje izvajala neka investicija, da bi to pripomoglo k rasti bruto domačega proizvoda ali da bi se na račun zadolževanja odprlo kakšno novo delovno mesto. Ne, Slovenija je zgubila približno 90 tisoč delovnih mest. Spoštovani minister, upam, da čas še imate, da boste povedali. Zdaj tukaj imamo nek okvir, imamo nek osnutek tega predloga. Tudi sami ste poslušali današnjo razpravo, bilo je tudi že nekaj sestankov s posameznimi strankami in res me zanima, kaj nameravate narediti v prihodnosti s tem predlogom. Ali ocenjujete, da je ta predlog dokončen ali ste pripravljeni znotraj narediti še kakšne popravke, še kakšne korekture vsebinsko, da ta zakon ne bo prazen in da bo dejansko sledil ustavi? Pričakujem te vaše odgovore, kajti ocenjujemo, da ta izvedbeni zakon v danem trenutku, Predlog zakona o fiskalnem pravilu, dopušča preveč odprtih možnosti in da tukaj ni neke garancije, da bi potem to fiskalno pravilo, če bi bilo sprejeto, dejansko ščitilo državljanke in državljane Republike Slovenije pred enormnim zadolževanjem ene ali druge vlade. Pomembno je tukaj poudariti tudi, da je verjetno treba to fiskalno pravilo sprejeti čim prej. Zdaj za vsako ceno osebno fiskalnega pravila ne bom podprl samo zgolj zaradi tega, da imamo izvedbeni zakon. Mislim, da ta izvedbeni zakon mora imeti rep in glavo in vmes neko vsebino, ki bo ustrezala vsem zadevam, ki so bile tudi napovedane že prej. Stanje v Sloveniji se zgolj poslabšuje, razen pri obrestnih merah, ampak to je bil ukrep Evropske centralne banke in pa Draghija, zaradi tega ne tako govoriti, kako so padci obrestnih mer in kako je to zasluga ene ali druge vlade. Ne glede na vse pa Sloveniji še vedno ostaja ta zadolženost, ki jo bo treba nekoč odplačati in pa predvsem tisto letno plačilo obrestnih mer, ki dosežejo že več kot 15 % proračunskih prihodkov. Pričakujem tudi, da bo v nekih naslednjih minutah, ki jih še imate, pojasnjeno, kaj nameravate še dopolniti oziroma katere zadeve so nekako za vas sprejemljive, ki ste jih tudi slišali iz predlogov, ki smo jih podali posamezne poslanke oziroma poslanci.
Hvala. Besedo ima minister za finance dr. Dušan Mramor. Izvolite.
Hvala lepa. Poskušal bom povzeti tisto, kar se je neposredno nanašalo na zakon in kar so bila odprta vprašanja. Preden pa grem na to, pa mi, prosim, dajte samo malo časa, da odgovorim še na nekaj vprašanj oziroma trditev, ki so se pojavile v tej diskusiji. Kot prvo bi rad poudaril, da bo imela Nemčija, ki je bila večkrat navedena, letos strukturno izravnan proračun in ima fiskalno pravilo, ki je mehkejše od tega, ki ga mi predlagamo danes. Hkrati ima relativno dobro gospodarsko rast, na kateri počiva tudi slovenska gospodarska rast. Te reference na Nemčijo morda niso povsem ustrezne. Nadalje, v Nemčiji dolg pada kot delež v bruto domačem proizvodu s preko 80 % na 76 % in s tem fiskalnim pravilom se bo tudi razdolževanje Nemčije nadaljevalo. Naslednja stvar je teza o prezadolženosti Grčije in odpisu, mislim, o popolnoma logičnem odpisu dolgov za Grčijo. Rekel bi, da se moramo vseeno zavedati, da je Slovenija dala neposredno posojil Grčiji za 263 milijonov evrov in hkrati garantira, jamči za 1,55 milijarde njihovih dolgov. Pri tem bi še posebej rad opozoril na naslednje dejstvo. V Sloveniji pri 80-odstotni zadolžitvi, se pravi v bruto domačem proizvodu, na leto plačujemo približno 3 % bruto domačega proizvoda obresti – čez 3, 3,3 približno, medtem ko plačuje Grčija 4,57 % BDP za obresti, zadolženi so pa za preko 170 % BDP. Torej, oni imajo bistveno nižje obrestne mere, kot jih ima Slovenija, približno za 1,5 %, zaradi mednarodne pomoči. In že na ta način je del tega dolga praktično odpisanega, ker je sedanja vrednost tega dolga bistveno manjša. To se pravi, ocena, da Grčija ne zmore svojega dolga, ko ga ima pa nad nami praktično samo 1,2 % bruto domačega proizvoda in pri tem mi normalno načrtujemo za letošnje leto nižji deficit od 3 % BDP, ta ocena je tako, bi rekel, zelo pavšalna. Sam ne bi kar ocenjeval, da Grčija ni sposobna tega dolga odplačevati. Se pa strinjam, da je tu potrebna časovna razmejitev tega dolga, tako da je to znosno. Tudi teza, da so države, ki so bile v programu trojke, da je bila katastrofa – imate države, kjer je to izbilo kot problem, kot je Grčija, imate države, ki so na povsem drugem koncu. Takšna je, recimo, Irska. Irska je izšla iz programa, in to z izjemno čvrsto gospodarsko rastjo, čez 4 % bruto domačega proizvoda. Problem na Irskem je celo, da se bojijo, da bodo prišli do podobne situacije, kot so bili pred krizo, in da bodo imeli na nepremičninskem trgu balon. Tako zadaj centralna banka na Irskem omejuje posojila, ki se dajejo prebivalstvu, in na ta način poskuša hladiti ta trg. Tako imamo cel spekter in jaz ne bi prišel do tako preprostih sklepov, kot so bili tu navedeni. Toliko mogoče samo k splošni razpravi. Zdaj pa bolj konkretno, v zvezi s predlogom zakona, ki je danes v obravnavi, in vašimi pripombami nanj ter neposredno vprašanje mag. Pogačnika, kaj je tu sprejemljivo oziroma v kateri smeri bi se lahko ta draft, ta predlog izboljšal. Prva stvar, ki je bila večkrat omenjena, je, da ni dovolj natančno določeno, kaj je največji obseg javnofinančnih izdatkov v posameznem letu. Mi smo sledili temu paktu stabilnosti in rasti in za vse te simulacije, ki smo jih naredili in ki smo vam jih tudi predali, smo uporabljali formule zadaj. Tako opis te formule in potem tudi lahko zapisano v matematični obliki –tu ne vidimo nobenega problema. Edina stvar, ki je ključna, je, da cel zakon počiva na fiskalnem paktu in Paktu stabilnosti in če se tam spremeni v bistvu definicija oziroma spremenijo ti evropski predpisi, potem je smiselno, da se tudi ustrezno takrat prilagodi formula, če do teh sprememb pride, ker smo mi sopodpisniki, sprejemamo skupaj z drugimi iz Evropske unije te predpise. Tako je mogoče to zapisati v obliki, mi se lahko dogovorimo, v kakšni obliki, tukaj ne vidim problema, in s tem bolj natančno opišemo tisto, kar v simulacijah dejansko je. To se pravi, ta jasen zapis te omejitve. Navzdol je ta zapis relativno preprost in se formulo da relativno lahko zapisati, navzgor je nekoliko težje in tam bi bilo treba v bistvu se dogovoriti, kateri zapis bi bil ustrezen, zaradi tega ker je na gor, se pravi takrat, kadar je dobro stanje v ekonomiji, vprašanje, da je navzgor odprto in se lahko deficit povečuje, kadar je dobro stanje v gospodarstvu. Ni omejen deficit in je lahko tudi večji. Tukaj naj dam takoj odgovor gospodu Mescu: takrat, kadar je nadpovprečna, nadpotencialna rast gospodarstva, mora biti načeloma srednjeročno obdobje brez zadolževanja. Torej toliko, kolikor je šlo oziroma bo šlo navzdol – se pravi, kolikor bo lahko deficita v obdobjih, ko bo podpotencialna rast, kadar bo slabo stanje v gospodarstvu, toliko moraš v bistvu ustvariti presežka v tistem obdobju, ki je dobro obdobje. S tem zagotavljaš za celo obdobje seveda ničelno zadolževanje in se pravi, da je lahko simetrično. Je pa lahko, če se tako Vlada odloči oziroma Državni zbor odloči, v času, ko gre zalo dobro, se lahko naredi rezervo in ta rezerva omogoča takrat, ko gre samo malo dobro, da se manj prilagaja, srednjeročno obdobje pa mora biti brez zadolževanja. Toliko mogoče glede formule oziroma bolj jasnega zapisa in iz česar potem nekateri menijo, da je potem ta restriktivnost relativno dobro določena. Še to sem želel povedati, da na primer Irska, ki je v podobni situaciji kot Slovenija glede majhnosti in ne vpliva na denarno politiko ECB, ima popolnoma enak zapis fiskalnega pravila, kot ga imamo mi. Se pravi, tudi oni v bistvu samo uvajajo to, kar je v Paktu stabilnosti in fiskalnem paktu, imajo pa nekoliko bolj določeno delovanje Fiskalnega sveta. Cikličnost. Vprašanje je bilo, kaj je cikličnost. Mislim, da to je pa dovolj jasno zapisano v samem tekstu. En gospodarski cikel je seveda, ko imaš nadpovprečno in podpovprečno gospodarsko rast in ko se ti v tem ciklu, mi smo to tako definirali, da se v tem ciklu izravna; nadpovprečne rasti se morajo izravnati s podpovprečnimi rastmi. S tem je fleksibilnost pri definiranju cikla dana, ampak cikli, kot vemo, so lahko tri leta, lahko so pet let, lahko so deset let. Ključno je, da ne ubijemo v ciklu z vnaprej določenim omejevanjem izdatkov, ampak moramo prilagoditi omejevanje izdatkov dejanskemu stanju v ciklu. Tako je to z ekonomskega vidika najbolj smiselna definicija. Naslednje vprašanje je bilo, kaj je neobičajen dogodek. Tam so bili določeni primeri, olimpijske igre itn. Ključna stvar je, da nanj ni mogoče vplivati. Ključna. Za olimpijske igre se seveda odloča država, verjetno so tudi v proračunu določena sredstva za to. Kar je tukaj ključno je, da neobičajni dogodek je dogodek, na katerega ni mogoče vplivati, to so izjemne okoliščine, in kje je potem – ker če sem vas prav razumel, je bilo vprašanje, kje je potem neko jamstvo, da si ne bomo izmislili teh izjemnih dogodkov in potem zaradi tega odstopali od fiskalnega pravila. Zavedati se moramo, da v bistvu v okviru Pakta stabilnosti in fiskalnega pakta se izvajajo tudi procedure, kot je, recimo, presežni primanjkljaj. Če bi mi odstopali pri definiciji izjemnih okoliščin od tega, kar je definicija Evropske komisije, potem bi mi bili še vedno v postopku. Tako ni mogoče izjemnih okoliščin samostojno določati, ne da bi se uskladil v bistvu z Evropsko komisijo, ker drugače imaš takoj problem. Enako imajo Irci, zelo enako imajo. Glede Fiskalnega sveta, vprašanje Fiskalnega sveta je naslednje. O Fiskalnem svetu smo razmišljali na ta način, da so strokovnjaki, ki ves čas praktično na teh problemih delajo. Torej, ja, predsednik Fiskalnega sveta je tisti, ki ima mnogo več dela s samo administracijo, se pravi s pisanjem poročil, mnenj in tako naprej, s komunikacijo, medtem ko dva ostala člana, ki to delata itak v svojem rednem delovnem času, bi lahko bila samo 20 % zaposlena in to je po našem mnenju popolnoma dovolj. Seveda, vse ostalo ima višje stroške. Poleg tega seveda pa Fiskalni svet, kot je zamišljen, je lahko stvar debate. Tukaj ne moremo reči, da je to [[…]]Tukaj ni ene najboljše rešitve, so pač lahko različne in tudi različna mnenja. Tehnična vprašanja so bila tudi izpostavljena; no, za tehnična vprašanja smo odprti, če so kakršnakoli tehnična vprašanja, bomo o njih poskušali najti boljši odgovor, če tega odgovora ni nekdo našel notri. Naslednje vprašanje je bilo, ali zdaj ta zakon jamči razdolževanje. Razdolževanje je seveda smatran kot delež dolga v bruto domačem proizvodu, tako je definiran tudi v maastrichtskih pogojih, in tako naprej. Mi smo naredili simulacijo. Če se ta fiskalni zakon uporabi tako, kot je sedaj, kaj se dogaja z dolgom v bruto domačem proizvodu? V Letu 2015 je najvišji, to je 83,2 %, potem pa pada, do leta 2019 pade na 76,4 %. Gre za to, da je v bistvu ta padec precej odvisen od gospodarske rasti; višja kot je gospodarska rast, večji je ta padec, ampak pri predpostavljanju gospodarske rasti do leta 2019 vsako leto pade in, recimo, zadnje leto pade, to se pravi z 2018 na 2019, za približno tri odstotne točke. Tako se na ta način tudi zagotovi, da se zadolženost države počasi prilagaja temu pravilu 60 % in da gre proti 60 %, to se zdaj točno dogaja tudi v Nemčiji. S to uvedbo fiskalnega pravila se dolg Nemčije znižuje. Se pravi, s tem jamčimo razdolževanje. Naslednje vprašanje je bilo to ključno vprašanje ustavnosti. Temu smo posvetili zelo veliko pozornosti, tudi s predsednikom Vlade, kar je bilo tudi že omenjeno. Kot ustavni pravnik je bil prva oseba, h kateri sem šel, da bi razčistili, kaj pravzaprav v ustavi piše, ker od strank, ki ste bili takrat, ki ste sprejemali to spremembo ustave, sem dobil popolnoma nasprotujoče si razlage, kaj tam piše. Nekateri so razlagali, da v bistvu piše, da v 2015 mora biti že strukturno uravnotežen proračun, drugi so smatrali, da do 2015 mora biti prvič proračun narejen v skladu s približevanjem temu srednjeročnemu cilju. Premier, ki je sodeloval pri tem oblikovanju besedila, je tisto še enkrat prebral – večkrat. Po njegovem mnenju, tako kot piše z vrinjenim stavkom, v katerem je ta letnica 2015, pomeni, da v letu 2015 narejeni proračun mora biti v skladu s fiskalnim zakonom, ki bo sprejet. Mi smo naredili vse, da je, ker glede na evropska pravila moraš najprej, ko imaš v bistvu korektivne ukrepe, biti pod 3 % BDP, deficit mora biti pod 3, potem je treba v nadaljevanju po 0,5 % zmanjševati strukturni deficit do tam, kjer je pač izravnan. Točno to smo naredili. Ta rebalans proračuna, ki ga bo sprejemala Vlada jutri, ta rebalans proračuna zmanjšuje skupni deficit po ESI s 5,4 % na manj kot 3 %. Se pravi, s tem smo zadovoljili temu kriteriju, da je deficit pod 3 % in proračun za 2015 bo narejen v skladu s temi pravili – s Paktom stabilnosti in pa fiskalnim paktom. Tako smo se držali tega, da mora biti do leta 2015 proračun prvič tako narejen. Potem, ali bo ta zakon o fiskalnem pravilu sprejet prej ali kasneje kot proračun, ni relevantno. Ključno je, da je proračun v skladu s tem. Menimo, da v bistvu na tej osnovi se vsako leto do takrat, ko začnemo srednjeročno obdobje, to je pač čez približno štiri leta, do takrat se vsako leto strukturni deficit zmanjšuje za 0,5 in da je to v skladu s tem, kar je zapisano v ustavi. Tukaj so interpretacije različne. Interpretacija osebe, ki je bila do takrat, ki je postala predsednik Vlade, pa najbolj spoštovana na tem področju ustavnega prava, je pač takšna in smo na Ministrstvu za finance temu tudi sledil, tako pri pripravi proračuna kot pri pripravi tega fiskalnega zakona. Potem je bilo pa še vprašanje, ali zakon zagotavlja, da bo socialna država; pač, da ne bomo načeli v bistvu te osnove iz ustave, da je država socialna. Mi smo naredili zakon tako, da je pri omejitvah, ki so dane s strani evropske zakonodaje in zdaj s strani ustave, maksimalno podprta rast BDP. Se pravi, da to omogočanje fleksibilnosti znotraj cikla in tudi to približevanje v srednjeročnem obdobju, se pravi prehodno obdobje, v katerem dosežeš ničelni strukturni deficit. Tako je narejeno. Ravno to je ta razlika med obema predlogoma zakona, da je rast BDP maksimirana. Z maksimirano rastjo BDP seveda imamo pa tudi največ možnosti, kar se je danes že večkrat slišalo, da imamo največji mogoč prostor tudi za socialno državo in za socialnost. To bi bil mogoče moj odgovor. To se pravi, seveda, do glasovanja smo mi odprti. Se pravi na področju bolj natančnega definiranja, tudi na področju mogoče tega obdobja približevanja, kako definirati to obdobje, da čim bolj čvrsto definirano in tudi na področju Fiskalnega sveta, če je tukaj karkoli dilema, seveda, smo odprti za razgovore. To je pač zakon, ki ga sprejemamo kot parlament z večino, z dvotretjinsko večino in tu mora biti soglasno. Hvala lepa.
Hvala, gospod minister. Vsi prijavljeni razpravljavci [[…]]Kaj bi želeli? Proceduralno? Replika. Izvolite, gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa za besedo. Zahvaljujem se vam za nekatere odgovore, pa vendar se mi zdi prav, tudi zato, ker nas posluša javnost. Namreč, pri Fiskalnem svetu ste navedli, da je 20 % zapisano predvsem zato, ker moramo gledati tudi varčevalne vidike. Poglejte, če bi res bili tako eksaktni, ne vem, zakaj potem dva dodatna državna sekretarja, ki sta zgolj politična funkcija, tukaj govorimo pa le o neki strokovni funkciji. Tudi zanima me, zakaj 20 %. Namreč, poglejte, najmanj 20 % pri predsedniku. Sami ste v odgovoru podali kar nekaj zadolžitev, obveznosti in nalog, ki jih bo ta predsednik imel, a zapišete, da je lahko dovolj 20 %. Ne vem, od kod takšni izračuni, zakaj takšen konkreten predlog. Res bi rada pojasnilo, ker se mi zdi glede na ostale zelo ohlapne zapise v zakonu to nekoliko nenavadno. Ne nazadnje ne vem, zakaj ne 10 %; če pa nam je res tako do varčevanja, pa naj bo to častna funkcija za vse tri. Torej res bi vas prosila za nek odgovor, ker leži mi na duši in predvsem sem prepričana, da gre za točno določene osebe, ki seveda niso pripravljene pustiti nekih drugih funkcij. Hvala lepa.
Hvala. To ocenjujem, da ni bila replika, ampak glede na to, da čas za razpravo še ni potekel. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste želeli, ste dobili besedo. Sprašujem, če želi še kdo na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora razpravljati. Izkazana je zahteva. Če želi razpravljati tudi predsednik Vlade kot predstavnik predlagatelja zakona, prosim, da se prijavi z dvigom roke. Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Jožef Horvat, izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica, sem mislil, da bo več interesa. Želel bi dve zadevi povedati; najprej eno splošno, potem pa eno zelo konkretno. Z vpisom fiskalnega pravila v ustavo in s sprejemom zakona o fiskalnem pravilu bi se Slovenija gotovo vključila med tiste države, ki bodo zagotavljale vedno večjo pravičnost in solidarnost tudi na finančni ravni, tako v državi sami kot na mednarodnem prizorišču. Krepitev pravičnosti in solidarnosti tudi na finančni ravni pa hkrati zagotavljata kakovostno boljše sožitje in sistematično delo za mir doma in po svetu. V prizadevanjih za te največje dobrine smo kljub svoji zemljepisni in številčni majhnosti lahko veliki. Zdelo se mi je zelo pomembno, da to misel predstavim tudi vam, kolegice in kolegi, in predstavnikom Vlade. Poglejte, mi se zdaj dejansko nahajamo v neki časovni stiski. Ugotavljamo, da smo še edina država podpisnica pogodbe o fiskalnem paktu, ki zakona o fiskalnem pravilu še ni sprejela. Ko smo v časovni stiski, gotovo obstaja nevarnost, da rešitve ne bodo optimalne, zakonske rešitve seveda. Tukaj obstaja bojazen, predvsem na naši opozicijski strani, da bi nas, po domače rečeno, Vlada peljala žejne čez vodo. Zato pričakujemo, da tukaj res vsi skupaj, če je interes Vlade in te koalicije, da bo ta zakon dobil 60 glasov, da res iskreno igramo, da igramo srčno in z odprtimi kartami. Če bo kakšna zadrega, če bo kakšna zadeva zapisana med vrsticami, potem mi enostavno takšne rešitve tudi ne kupimo. Mogoče se še z besedo tudi sam navežem na Fiskalni svet. Mislim, da ga lahko slikovito opišemo, kot da so člani Fiskalnega sveta pravzaprav mojstri, dobri mojstri, naj bi bili dobri mojstri, ki bodo zasledovali realizacijo fiskalnega pravila; ampak, kolegice in kolegi, mi, zakonodajalci pa moramo tem mojstrom dati dobro orodje. Če ti mojstri – Fiskalni svet – ne bodo imeli dobrega orodja, veste, da izdelek tudi ne bo dober. In mi, Nova Slovenija - krščanski demokrati, vidimo prav v eksaktnih določbah zakona, v formulah vidimo dobro orodje za te mojstre, ki jim v zakonu pravimo Fiskalni svet. In prosim, da to tudi na nek način predlagatelji zakona upoštevate. Hvala lepa.
Hvala. Besedo dajem še predstavniku Vlade, ministru za finance dr. Dušanu Mramorju, izvolite.
Najlepša hvala. Moram reči, da sem prej še nekaj pozabil, potem bi pa rad še vam odgovoril, da ne bi ostalo neodgovorjeno. Najprej, prišlo je še eno vprašanje v zvezi z vključitvijo Sidovega dolga med dolg države. Moram reči, da je bilo to vprašanje tudi v medijih izraženo. Gre namreč za to, da SID se na eni strani zadolžuje, na drugi strani investira in je kot finančni posrednik v tej vlogi. Mi smo skupaj s statistiki, se pravi Statističnim zavodom Slovenije in Eurostatom, razčiščevali, ali tak dolg, ki je dolg, kjer v bistvu gre za finančno institucijo, po katerikoli logiki lahko sodi v javni dolg države, ker se ni država zadolžila, ampak je šlo za druge namene. S tem v zvezi je bilo zaenkrat stališče dovolj trdno na slovenski strani, da to ne more iti v javni dolg. Kaj bo Eurostat na koncu naredil, ne vemo, ker pač Eurostatova beseda bo zadnja, glavna, ampak mislim – jaz ne vidim prave logike v tem, bom zelo odkrito povedal, da bi dolg finančne institucije pač bil javni dolg. Druga stvar pa je v zvezi s Fiskalnim svetom. Naše razmišljanje je bilo takšno, kot sem prej rekel. Se pravi, imamo tri člane, predsednik mora biti najmanj 20 % zaposlen; in mora biti. Se pravi, tukaj smo dejansko bili mnenja, da bi bilo dobro, da je s polnim delovnim časom, na primer še 20 % nekje na drugi instituciji, kjer je vpet v stalno delo ali v stalno raziskovanje področja – kot smo tudi definirali ta področja, za katera je pristojen v Fiskalnem svetu. Tako s tega vidika predsednik, pač ki bo imel bistveno več dela s samim delovanjem Fiskalnega sveta, mora biti najmanj toliko zaposlen, pričakujemo 100 %. Za ostala dva pa nekako pričakujemo, da bosta vpeta v strokovno delo, ne da bosta samo na Fiskalnem svetu, ampak da bosta ali v neki instituciji, kjer se to ves čas dogaja in sta strokovnjaka na tem področju: ali sta v neki raziskovalni instituciji, ali sta na univerzi, ali sta nekje v tujini, kjer sta del – saj ni treba da so Slovenci, to so lahko tudi tujci, ki so strokovnjaki na tem področju, in želimo, da vsa ta znanja prinesejo potem na Fiskalni svet. Ne želimo, da bi bili tukaj zaposleni, recimo, administrativno zaposleni, ampak odprti strokovnjaki. Zato se nam je zdela ta rešitev prava. Zdaj, ali je to res idealno, smo pa odprti za protiargumente. Glede tega, kar ste pa vi rekli, gospod Horvat, to vam pa zagotavljam, da mi ne želimo nobenega žejnega čez vodo prepeljati in da želimo tako zapisati, da bo jasno in enako razumljeno. Hvala lepa.
Hvala. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali v petek, 30. 1. 2015, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 3. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je NA prvo obravnavo PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O POKLICNEM IN STROKOVNEM IZOBRAŽEVANJU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem predstavniku predlagatelja predloga zakona besedo, to je gospod Tomaž Lisec, izvolite.
Hvala, podpredsednica, za besedo. Spoštovana ministrica! V Poslanski skupini SDS smo v parlamentarno proceduro spet vložili novelo Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju z namenom čim bolj povezati vzgojno-izobraževalni sistem s potrebami obrti in gospodarstva. Kot že rečeno, gre za naš drugi poskus, saj smo na podlagi predlogov in pozitivnih pripomb ob predložitvi dokaj podobnega zakona pred slabim letom skušali ta zakon narediti še bolj življenjski. Dejstvo je, da v Sloveniji že dolgo govorimo o nujni povezanosti poklicnega in strokovnega izobraževalnega procesa z obrtjo in gospodarstvom; predvsem govorimo, zelo malo oziroma nič pa ne naredimo. Poleg tega pa se v zadnjih letih srečujemo predvsem z nizkim vpisom v poklicne srednje šole, poleg tega pa so še dodatno slaba gospodarska situacija, nestabilna davčna in socialna politika ter propad številnih podjetij v zadnjih letih povzročili upadanje zanimanja delodajalcev za izvajanje poklicnega izobraževanja in hkrati povzročili tudi upad ugleda določenih poklicev. Določeni poklici so zaradi napak v izobraževalnem sistemu skoraj izginili iz naše ponudbe. Sočasno se soočamo tudi z veliko strukturno brezposelnostjo mladih, mnogo mladih pa se ravno s temi pridobljenimi poklici odpravljajo s trebuhom za kruhom v države, kjer so obrti, gospodarstvu in mladim bolj naklonjeni. Kaj je dualni sistem, ki ga predlagamo? Gre za kombinacijo vajeništva, torej praktičnega dela v podjetju, in poklicnega izobraževanja v šoli. Ta sistem smo pred leti že uvajali, danes pa ga najbolj uspešno uvajajo predvsem pa izvajajo v nam tako bližnjih državah Nemčiji in Avstriji. Še več, primerjalna analiza sistemov poklicnega in strokovnega izobraževanja v evropskih državah kaže na to, da je povsod prisoten trend krepitve povezovanja obrti, gospodarstva in strokovnega izobraževanja. Slovenski delodajalci pa na drugi strani pogosto tarnajo, da imajo zaradi pomanjkanja praktičnih izkušenj mladih probleme z njihovim uvajanjem v procese dela. Nekaj ključnih komponent tega zakona: bistvo dualnega sistema je, da odgovornost za vajenca prevzame delodajalec, torej se vzpostavi kultura vzgajanja dobrega kadra. Vajeniško razmerje se sklene z vajeniško učno pogodbo med delodajalcem in vajencem, v zakonu so natančno opredeljeni tudi pogoji za delodajalca ter dolžnosti tako delodajalca kot vajenca. V zakonu se doda zahtevano obdobje, ki mora biti namenjeno praktičnemu usposabljanju. Obdobje obsega polovico izobraževalnega časa za poklicne šole in 20 % za strokovne šole. V času trajanja tega vajeniškega razmerja ima vajenec vse pravice iz zdravstvenega zavarovanja ter iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja v skladu s slovensko zakonodajo. Zakon bo omogočal tudi modularnost glede na program ter institucijo; še več, ure, ki jih vajenec opravi v času praktičnega izobraževanja pri delodajalcu, se mu upoštevajo kot ure delovnih izkušenj in se štejejo v delovno dobo. V času vajeništva ima vajenec pravico do nagrade. V Poslanski skupini SDS pa se zavedamo, da ima ta zakon dokaj velike finančne posledice, zato postavljamo njegovo uvajanje oziroma uveljavitev v leto 2016. Časa za prilagoditev je torej več kot dovolj. Do leta 2020 se za izplačilo nagrada vajencem v celoti zavzame država in poskrbi za njihovo nagrado preko evropskih sredstev. Takšni modeli obstajajo v drugih evropskih državah. Po letu 2020 pa 50 % nagrade plača država, 50 % nagrade pa delodajalec. Država plača tudi izvajalcem mojstrskih in delovodskih izpitov prispevek za opravljanje teh izpitov. Več v nadaljevanju, za začetek pa samo še to, da upamo, verjamemo in pričakujemo, da bodo podjetja zaradi teh stimulacij znotraj zakona, ki bi jim morale slediti tudi davčne spodbude, pripravila programe vajeništva in uspešno pričela s prestrukturiranjem izobraževanja. Spoštovani, gre za kompleksen razlog in zakon, ki smo ga v stranki SDS pripravljali kar nekaj časa. Ker resnično želimo, da bi zagledal luč sveta, predvsem pa, da bi bil zakon uporaben tako za izobraževalni sistem, delodajalce, predvsem pa dijake, smo v Poslanski skupini SDS vložili zakon po rednem postopku. Razmišljamo pa tudi, da v primeru, če gre zakon v nadaljnjo obravnavo [[znak za konec razprave]] javno predstavitev mnenj in tako dobimo še čim bolj široko paleto stališč in mnenj, ki bi naredile ta zakon resnično uporaben. Hvala.
Hvala. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade dr. Stanislavi Setnikar Cankar, ministrici za izobraževanje, znanost in šport. Izvolite.
Spoštovana predsedujoča, [[…]]
Izvolite, kar.
Spoštovane poslanke, poslanci, spoštovani predlagatelji! Dovolite mi, da posredujem glavne ugotovitve iz mnenja Vlade Republike Slovenije k Predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnemu in strokovnem izobraževanju. Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju je vložila skupina poslancev že drugič v letu 2014; prvič marca 2014. Vlada Republike Slovenije navedenemu predlogu nasprotuje, kar utemeljuje z naslednjim. Predlagane spremembe zakona, ki jih je Poslanska skupina SDS vložila v skoraj identični obliki kot marca 2014, obnavljajo zakonsko ureditev vajeništva, tako da v celoti in skoraj nespremenjeno povzema poglavje o vajeništvu, kakršno je bilo urejeno v Zakonu o poklicnem in strokovnem izobraževanju iz leta 1996. Uresničevanje zakona v letih od 1996 do 2005 je pokazalo, da tako urejeno vajeništvo ni doseglo svojih ciljev. Takratna ocena ministrstva, ki ga je vodil dr. Milan Zver, je pokazala, da niso bili ustvarjeni ustrezni pogoji na strani delodajalcev, da bi se vajeništvo lahko ustrezno razvilo. Ob tem je treba poudariti, da so bile takratne zakonske rešitve usklajene tudi z Zakonom o delovnih razmerjih, ta materija pa je bila leta 2013 iz Zakona o delovnih razmerjih izločena. Uvedba vajeniškega sistema pomeni v temelju spremenjen odnos do poklicnega izobraževanja, saj se temeljna odgovornost za izobraževanje vajenca prenaša s šole na delodajalca. Zgledi vajeništva, ki ga poznajo druge primerljive države v Evropski uniji, še zlasti pa dualnega sistema, kakršnega poznajo v nemško govorečih državah Srednje Evrope, to je Avstrija, Švica, Nemčija, temeljijo na statusu vajenca, ki je izenačen ali vsaj primerljiv s statusom delavca. Iz tega izhaja tudi zakonska ureditev področja, ki opredeljuje predvsem delovnopravna vprašanja, obveznosti in pristojnosti zbornic kot asociacij delavcev in zaščito mladih, ki se kot vajenci usposabljajo na delovnem mestu. V Evropski uniji poteka obsežna pobuda, zlasti v Nemčiji, da bi se dualni sistem uveljavil širše v državah članicah Evropske unije, in tudi Slovenija se je pridružila tej pobudi. Pobudnice poudarjajo, da je ključna prednost dualnega sistema zgodnejše zaposlovanje mladih. Povsod, kjer vajeništva ne poznajo oziroma ne poznamo, pa smo soočeni s skokovitim naraščanjem brezposelnostim mladih. Izkušnje, ki jih imamo v Sloveniji iz obdobja, ko je bilo vajeništvo sestavni del sistema poklicnega izobraževanja, kažejo, da je za uspešno delovanje vajeništva potreben širok družbeni konsenz, še zlasti med socialni partnerji, in obsežne spodbude delodajalcem iz javnih sredstev. Pogovori, ki jih je bilo zlasti veliko z organizacijami delodajalcev, predvsem z Obrtno-podjetniško zbornico, Gospodarsko zbornico Slovenije, so pokazali, da se delodajalci zavedajo pomena dualnega sistema oziroma vajeništva na vseh ravneh izobraževalnega sistema, da pa zaenkrat v tem sistemu vidijo predvsem nove obveznosti za delodajalce – stroške –, predvsem pa prevzem velikega tveganja, zato ker bi v delovno razmerja sprejemali mladoletne osebe. Opozarjajo na obveznosti delodajalcev v primeru nesreče, odgovornosti do vajencev v primeru težav podjetja, nejasnosti glede plačila nagrade vajencev itd., zato pričakujejo obsežne državne spodbude oziroma spodbude iz javnih sredstev. Predlagana novela zakona temelji na prepričanju, da je mogoče s spremembo tega zakona urediti problematiko vajeništva. V nasprotju s predlagatelji Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport pripravlja predlog sprememb Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ki odpira možnost uvedbe vajeništva, če bodo izpolnjeni pogoji glede financiranja iz javnih sredstev in če bodo v posebnem zakonu ali v več zakonih v celoti urejena statusna razmerja vajenca in iz tega izhajajoče obveznosti delodajalcev in države. Ta koncept je bil dogovorjen tudi v partnerskem dialogu ob pripravi socialnega sporazuma.
Hvala, gospa ministrica. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil gospod Primož Hainz. Izvolite.
Spoštovana podpredsednica, gospa ministrica, kolegice in kolegi! V zadnjih nekaj letih se srečujemo z nizkim vpisom v srednje šole, še bolj pa v poklicne šole. Temu botruje več neugodnih dejavnikov, med njimi je gotovo dejstvo, da je določenim vrstam dela oziroma določenim poklicem ugled padel. Vzroki za to so gotovo v propadu številnih podjetij in nizki ceni za opravljeno delo. Prav tako je pomembno dejstvo, da se soočamo z veliko strukturno brezposelnostjo mladih, ki se vključuje v gimnazije in nadaljujejo študij družboslovja, kjer pa ne primanjkuje delovne sile. Istočasno pa se gospodarstvo spopada s pomanjkanjem kadra v določenih poklicih, ki pa jih naša podjetja nujno potrebujejo. Kljub temu da je zaposlitev zagotovljena, saj povpraševanje po nekaterih poklicih presega ponudbo, interesa za izobraževanje v določenih programih ni. Ostaja neskladje med izobraženostjo iskalcev zaposlitve in potrebami trga delovne sile in to neskladje je treba odpraviti. S tem soglašajo tako izobraževalni zavodi kot tudi delodajalci. Tudi v Poslanski skupini Desus menimo, kar se tiče dopolnitve Zakona o poklicen in strokovnem izobraževanju, da je nujno, da sta izobraževalni sistem in gospodarski sektor tesno povezana. V Poslanski skupini Desus smo prepričani, da je pri oblikovanju izobraževalnih programov nujno treba iskati dialog z gospodarstvom, negospodarstvom ter izobraževalnim sistemom zaradi ugotavljanja razvojnih tendenc in potreb po kadrih ter načrtovati takšno vsebino izobraževalnih programov ter kakovost učnih izidov in kompetenc, da bodo dijaki zaposljivi takoj po koncu srednjega šolanja oziroma se bodo lahko izobraževali naprej in tudi po končanem višjem izobraževanju dobili primerno zaposlitev. V naši poslanski skupini soglašamo, da imajo delodajalci, ki izvajajo praktično usposabljanje z delom, lahko velik vpliv na nadaljnji razvoj mladih in njihovo uspešno poklicno kariero in posledično na njihovo življenje. Povezovanje izobraževanja in praktičnega usposabljanja z delom je eno izmed pomembnejših področij uvajanja mladih v delovni proces in njihovo zaposlitev. Zato mi, poslanke in poslanci Desusa, ne zavračamo možnosti za ponovno uvedbo tako imenovanega dualnega izobraževalnega sistema, torej vpeljave vajeništva v poklicnem in srednje strokovnem izobraževanju. Zavedamo pa se, da je treba k tej, naj tako rečem, mini reformi pristopiti premišljeno in načrtno, predvsem pa je treba upoštevati tudi aktualne finančne razmere, in sicer ne samo v gospodarstvu, ampak tudi javnofinančne zmožnosti države za vsaj sofinanciranje stroškov, ki jih vajeništvo potegne nekako za sabo. Torej potrebujemo konsenz med socialnimi partnerji, sistemsko ureditev te vrste izobraževanja ter finančno zmožnost nosilcev in države. Glede prvega pogoja, torej konsenza, lahko rečemo, da je izpolnjen. Nedavno parafiran socialni sporazum namreč vsebuje dogovor, da se bo vajeništvo sistemsko uredilo ob zagotovitvi stabilnega in dolgoročnega financiranja. Iz tega sporazuma izhaja tudi, da je nujna promocija poklicnega in strokovnega izobraževanja med mladimi delodajalci in starši, v katere naj bodo v polni meri vključeni vsi socialni partnerji. Še posebej je promocija pomembna pri tako imenovanih deficitarnih poklicih. Drugi pogoj, sistemska ureditev tega področja, seveda zahteva poseg oziroma ureditev pri večjem številu zakonov, torej vsaj še v Zakon o delovnem razmerju, Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja in odpreti bi bilo verjetno treba še kakšen tretji predpis. In tretji pogoj je torej zmožnost financiranja dualnega sistema, kar pomeni zagotavljati sredstva, pa to ne glede na vir financiranja, ali naj bo to država ali delodajalec, pa je po naši oceni v tem času to največja težava in morebiti tudi zadržek, da se vajeništvo uvede v zelo kratkem času. Predvsem je na delodajalcih, da spremenijo svoj pogled na zaposlene in v kontekstu vajeništva tudi na vajence, saj žal v svojih zaposlenih le redki vidijo dodano vrednost svojemu podjetju, za večino delovna sila namreč več ali manj predstavlja le strošek. Naj spomnim, da smo v prejšnjem mandatu že obravnavali skoraj identičen predlog zakona, danes obravnavani se razlikuje od prejšnjega v tem, da se dodaja še možnost brezplačnega najema prostora in naprav diplomantom, ki zaradi socialnega stanja ne zmorejo sami pričeti s podjetniško dejavnostjo. Takrat ga je sestava Poslanske skupine Desus zavrnila, pa še enkrat poudarjam, da nismo nasprotovali in tudi zdaj ne nasprotujemo uvedbi vajeništva. Tako kot takrat pa se tudi danes sprašujemo, ali predlagatelj danes obravnavanega zakona meni, da so v današnjih aktualnih razmerah rešitve izpred osemnajstih let res primerne, da se skoraj v identični obliki vpeljejo v popolnoma drugačen gospodarski, finančni položaj v državi, kot je bilo daljnega leta 1996. Vajeniški sistem izobraževanja je naša država namreč že poznala, in sicer v obdobju desetih let nekako med letom 1996 in letom 2006. V letu 2006 je bil ta sistem ukinjen, in sicer s strani takratne vlade ravno pod vodstvom Slovenske demokratske stranke, ki je hkrati predlagateljica novele zakona, o kateri teče zdaj razprava. Takrat je bil kot razlog za ukinitev dualnega sistema navedeno, da so "predstavniki Obrtne zbornice kmalu po uveljavitvi zakona kritično presojali zakonske rešitve, saj so pričakovali proračunska sredstva ali druge spodbude" – torej davčne olajšave ali druge oblike spodbud – "za tiste, ki izvajajo praktično usposabljanje vajencev." In drugič, da so "na ustrezno uveljavljene statuse vajencev opozorile tudi evalvacijske študije, ki so bile opravljene s strani tujih ekspertov". Zaradi vseh dvomov, ki se pojavljajo v zvezi s tem konkretnim predlogom novele zakona, se bomo poslanke in poslanci o podpori zakona za nadaljnjo obravnavo odločili po opravljeni razpravi, katera sledi. Podpore ne zavračamo a priori, pretehtali bomo možnosti za modificiranje tega predloga v nadaljevanju postopka in v skladu z mnenjem oziroma predstavljenimi načrti Vlade bomo sprejeli končno odločitev glede predloga novele. Hvala lepa.
Hvala. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil gospod Matjaž Nemec. Izvolite.
Hvala lepa predsedujoča, spoštovana ministrica, drage kolegice, dragi kolegi! V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo naklonjeni razpravam o tematikah, ki bi v izobraževanje vnesle neko novo kakovost. Pridobivanje praktičnih znanj je eden izmed pomembnejših razmislekov, a predlog Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke sloni na izkušnji, ki se je v preteklosti pokazala kot povsem neprimerna. Ker je Državni zbor omenjeni predlog z manjšimi razlikami obravnaval šele pred nekaj meseci, natančneje konec aprila 2014, v stališču poslanske skupine ponavljam nekatere ključne razloge za nasprotovanje predlogu. Predlagatelji namreč ostajajo pri rešitvah, ki so v zakonu nekoč že bile, določila o vajeništvu so bila del zakona vse od sprejema leta 1996 do leta 2006, ko so bila črtana s povsem novim zakonom, ki ga je pripravilo šolsko ministrstvo pod vodstvom ministra Milana Zvera. V uvodu predloga zakona iz leta 2006 je med drugim zapisano, da dualni sistem, kakršnega je uvedel zakon, predpostavlja posebno vajeniško razmerje, ki ni povsem primerljivo z rešitvami v primerljivih državah, kjer gre za posebno obliko delovnega razmerja. Vajeniško razmerje ob ustrezni zaščiti vajenca glede na opravljena dela, povezana z njegovim izobraževanjem, zagotavlja vajencu tudi minimalno nagrado in eno leto in pol zavarovalne dobe za tri leta vajeniškega razmerja. Predstavniki Obrtne zbornice Slovenije so kmalu po uveljavitvi zakona kritično presojali te zakonske rešitve, saj so pričakovali proračunska sredstva ali druge spodbude, kot so davčne olajšave ali druge oblike spodbud za tiste, ki izvajajo praktično usposabljanje vajencev. Za spodbude, ki so jo takrat umanjkovale, naj bi sicer po obravnavanem predlogu namenili do 70 milijonov letno. Pomanjkljivost predloga se kaže tudi v njegovi neusklajenosti z drugimi zakoni in socialnimi partnerji. Zakonske rešitve iz leta 2006 za vajeništvo so bile usklajene z vsaj tako pomembnim zakonom, z Zakonom o delovnih razmerjih, a vsebina o vajeništvu je od leta 2013 iz tega zakona izvzeta. V Poslanski skupini Socialnih demokratov opozarjamo, da uvedba vajeniškega sistema pomeni v temelju spremenjen odnos do poklicnega izobraževanja, saj se odgovornost za izobraževanje vajenca prenaša s šole na delodajalca. Zgledi vajeništva, kot ga poznajo druge države v Evropski uniji, še zlasti pa dualnega sistema, kakršnega poznajo v nemško govorečih državah Evrope, kot so denimo Avstrija, Švica ali Nemčija, nas opozarjajo, da gre predvsem za vprašanje statusa vajenca. Ta status je izenačen ali vsaj primerljiv s statusom delavca. Iz tega izhaja tudi zahteva po zakonski ureditvi in drugih pravnih aktih. Nadalje ugotavljamo, da predlog ni usklajen s partnerji, s katerimi bi moral biti. Izkušnje, ki jih imamo v Sloveniji iz obdobja, ko je bilo vajeništvo sestavni del sistema poklicnega izobraževanja, kažejo, da je za uspešno delovanje vajeništva potreben konsenz med socialnimi partnerji in obsežne spodbude iz javnih sredstev. Izkazuje se, da se delodajalci zavedajo pomena dualnega sistema oziroma vajeništva na vseh ravneh izobraževalnega sistema, da pa zaenkrat v tem sistemu vidijo predvsem nove obveznosti za delodajalce, ki jih sistem prinaša zanje; kot so plače oziroma nagrade, prispevki, drugi prejemki, oprema učnega mesta, zavarovanja, obremenitev mentorjev in tako dalje, ne pa tudi dodatne vrednosti, ki bi upravičevale te stroške. Predlog zakona tudi nima finančnega pokritja. Kot je omenjeno, naj bi letno potrebovali do 70 milijonov evrov. Iz navedenih razlogov bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov glasovali proti sklepu, da je predlog novele Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju primeren za nadaljnjo obravnavo. Kot smo v tem prostoru že slišali, ni smelo pričakovati drugačnega rezultata, če se stvari znova in znova lotevamo na enak način, z istimi predlogi. Zato naj zaključim z izrazom pričakovanja, ki ga naslavljamo na Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport, in sicer da čim prej pristopi k oblikovanju sprememb, ki bodo na primeren ter javnofinančno skladen način vzpostavile pogoje za izvajanje takšnega način izobraževanja.
Hvala. Stališče Poslanske skupine Združena levica bo predstavil gospod Miha Kordiš.
Hvala za besedo. Tovariši in tovarišice! Pred nami je zakonodajni predlog, ki naj bi pripomogel k zmanjšanju brezposelnosti med mladimi in k povečanju gospodarske aktivnosti. Temu splošnemu cilju seveda ni mogoče oporekati. Gospodarska aktivnost v Sloveniji je bila v tretjem četrtletju lanskega leta sicer najvišja v evrskem območju, ampak je to še daleč od realne rasti, ki smo je bili vajeni pred krizo. Stopnja brezposelnosti je še vedno nesprejemljiva, sploh za republiko, ki je imela po drugi vojni več kot 30 let polne zaposlenosti. 9,6 % brezposelnosti po anketni metodi je za evropske in južnoevropske razmere sicer zmerna stopnja, vendar ne smemo pozabiti, da smo z nad 20-odstotno brezposelnostjo delavcev do 24. leta starosti – ukrepi za spodbujanje zaposlovanja mladih sploh, sploh pa te skupine mladih so torej nujno potrebni. Predlagatelj polaga svoje upe v institucijo vajeništva. Ker je to prva obravnava, se je treba do te rešitve najprej opredeliti na idejni ravni in s političnega stališča. Odgovoriti je treba na vprašanje, ali lahko z vajeništvom dosežemo cilje izobraževalnega sistema in kdo bo imel korist od uvedbe takega sistema, kam bodo šla javna sredstva. Primarni cilj srednješolskega izobraževanja, pa naj bo poklicno, strokovno ali splošno, je vsestranski razvoj mladih ljudi. S tega stališča je lahko po našem mnenju vsako usposabljanje na delovnem mestu zgolj dopolnilo, nikoli pa steber izobraževanja. Vlada v svojem gradivu pravilno ugotavlja, da je namen sistema vajeništva v nemško govorečih državah čimprejšnje zaposlovanje mladih. Zgodnje zaposlovanje mladih je, sploh v času, ko se zahtevana delovna doba neprestano podaljšuje in ko delavci v podjetjih nimajo možnosti realnega odločanja o svojih pogojih dela, prej ovira kot spodbuda za vsestranski razvoj mladih. Namesto enostranskega usmerjanja sta potrebna svobodna izbira in razvijanje potencialov. Ustanova, ki mora poskrbeti za to, ne more biti hierarhično organizirano podjetje, še manj obrtna delavnica. To seveda ne pomeni, da bi želeli preprečevati mladim, da se sami odločajo med izobraževanjem in zaposlitvijo, pomeni pa, da je treba javna sredstva usmerjati v izobraževalni in kulturni sistem, da je treba odpravljati socialne ovire za svoboden razvoj mladih ljudi, torej revščino in neenake življenjske možnosti. Naše splošno stališče je, da morajo imeti dijaki za obvezne prakse, vajeništvo in podobno dovolj časa, da zaradi tega ne sme biti okrnjeno njihovo širše vsestransko izobraževanje in razvoj. Predvsem pa opozarjamo, da je treba jasno razmejiti, kaj je poklicno oziroma praktično izobraževanje, s katerim se delavec usposobi za širok spekter nalog, kaj pa je usposabljanje za konkreten in specifičen delovni proces konkretnega posameznega delodajalca. Subvencioniranje tega specifičnega usposabljanja z javnimi sredstvi ne pride v poštev. Z javnofinančnega vidika predlog namreč predpostavlja dodatno obliko subvencioniranja gospodarske dejavnosti. Ker pa gospodarstvo ni harmonična skupnost proizvajalcev, ampak konflikten sklop delavcev in njihovih zaposlovalcev, se je treba vprašati, v čigavem interesu je tako subvencioniranje. Odgovor je jasen: v sistemu, kjer ni splošnega soodločanja delavcev in delitve prihodkov, kjer so dohodki menedžmenta včasih desetkrat ali še večkrat višji od odhodkov delavcev, subvencioniranje gospodarstva pomeni subvencioniranje menedžmenta in lastnikov kapitala – torej ozkega privilegiranega sloja! Predlog ne nazadnje tega niti ne skriva. A še jasnejše je mnenje Vlade – delodajalci, torej menedžerji in lastniki kapitala, citiram, "pričakujejo obsežne državne spodbude oziroma spodbude iz javnih sredstev." Se pravi, če premislimo: privilegirana manjšina, ki ima monopol odločanja o organizaciji dela in o delitvi dohodka, pričakuje javni denar za usposabljanje delovne sile, ki je osnova njenega dohodka in privilegijev. Naj ponovim ta del: privilegirana manjšina, ki ima monopol odločanja o organizaciji dela in delitvi dohodka, pričakuje javni denar za usposabljanje delovne sile, ki je osnova njenega dohodka in privilegijev. Še več, če se ponovno obrnem k navedenemu stališču Vlade, vidijo delodajalci kot problem predvsem plače oziroma nagrade za novopečene vajence, prispevke, zavarovanja, obveznosti v primeru nesreče, obveznosti do vajencev v primeru težav podjetja in tako naprej. Težavo imajo, skratka, s tem, da si pošteno delo zasluži pošteno plačilo. Prevzemajo dohodke in privilegije vodij podjetij in obratov, ne prevzemajo pa naloge specifičnega usposabljanja delavca za konkretne delovne naloge. Ne želijo prevzeti običajnega podjetniškega tveganja, da vsi delavci pač niso enako primerni za vsako delo. V Združeni levici ne podpiramo načelne usmeritve, ki je podlaga tega predloga. Strinjamo se tudi z vladno stranjo, ki ugotavlja, da so tehnične rešitve neustrezne. Zato po našem mnenju zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Vlada je napovedala, da bo pripravila svojo rešitev na osnovi parafiranega socialnega sporazuma, ki si za cilj zastavlja sistemsko ureditev vajeništva ob zagotovitvi stabilnega in dolgoročnega financiranja. V zvezi s tem še enkrat ponavljam: "Cilj mora biti splošni razvoj posameznika, osrednja institucija pa ne moreta biti hierarhično organizirano podjetje ali obrtna delavnica, ampak javna šola in spremljajoče ustanove. Dijaki strokovnih šol morajo biti deležni ustrezne splošne izobrazbe. Praktično izobraževanje je normalen in potreben del njihovega izobraževanja, vendar jim je treba dati za to dovolj časa, nikakor ne smejo biti preobremenjeni." In še zadnjič, proračunska sredstva se lahko namenijo zgolj za poklicno in strokovno izobraževanje, ne pa za usposabljanje delavca za delo pri specifičnem zaposlovalcu". Najlepša hvala za besedo. Vas na svoji desni bi pa opozoril oziroma poprosil za naslednjič za malo manj hihitanja in klepetanja vmes, ker je strašno nadležno. Predvidevam, da se tako počuti profesor za katedrom, kadar govorijo tam v drugi, tretji vrsti. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospa Ljudmila Novak. Izvolite.
Spoštovana gospa podpredsednica, gospa ministrica, kolegice in kolegi, gospe in gospodje! V izobraževanju je potrebno tesnejše povezovanje teorije in prakse, še posebej v srednješolskem, strokovnem in poklicnem izobraževanju ter tudi na visokošolski ravni. Strokovno, poklicno in srednje šolstvo imajo pomembno vlogo pri razvoju kadrov za razvoj občin, regij in države. Zavzemamo se za povezovanje teorije s prakso ter za doseganje višjih ravni znanja. Krščanski demokrati še zdaleč nismo osamljeni v tem prepričanju, kljub temu pa je trenutno slovensko strokovno in poklicno izobraževanje še daleč od teh želelnih ciljev. Predlagana novela gre v to smer, zato krščanski demokrati predlagane rešitve podpiramo. Predlagatelji si želijo znova povezati izobraževalni sistem in gospodarstvo. Povezava med teoretičnim izobraževanjem in pridobivanjem kakovostnih praktičnih kompetenc zagotavlja lažji prehod med poklici, kar je sedaj že običaj sodobnih kariernih poti. Vseživljenjsko izobraževanje zahteva, da človek absolvira široko paleto teoretičnega znanja in tudi pridobi čim več praktičnih, neposrednih izkušenj. Obstoječo zakonodajo ta predlog v tem smislu nadgrajuje tako, da se ob obstoječem sistemu omogoči tudi dualni sistem. Slednji odgovornost za izobrazbo podeljuje delodajalcu, ki si vzgaja za zanesljiv bodoči kader in tako skrbi za večjo kakovost proizvodnje oziroma storitve. Krščanski demokrati bi na tem mestu spomnili na dobre izkušnje uspešnih držav, kot sta Nemčija in Avstrija, s takšnim oziroma podobnim izobraževalnim sistemom. Dvig kakovosti dela bi neposredno spodbudil gospodarsko aktivnost, hkrati pa bi bilo manj strukturne brezposelnosti, saj bi se mladi lažje odločali za izobraževanje za poklice, s katerimi bi bili tudi lažje zaposljivi, saj bi jih med šolanjem in po njegovem zaključku morda že čakalo delovno mesto. Podjetja bi v tem trenutku težko izplačevala nagrade za vajence in nagrade mentorjem, zato predlagatelj to odgovornost prenese na državo, ki bi s subvencijami delodajalcem spodbujala zanimanje za izvajanje izobraževanja, kar se lahko pokrije z uspešnim črpanjem evropskih sredstev. Predlog predvideva postopno uvajanje dualnega sistema, kjer bi sedanji in dualni sistem dejansko nekaj časa sobivala. Dualni sistem se bo zelo verjetno uveljavil predvsem tam, kjer so uspešna podjetja in gospodarske družbe, ki tudi povprašujejo po določenih poklicnih profilih. To bi pozitivno vplivalo tudi na ugled teh poklicev in večjo zaposljivost mladih. Pričakovati je, da bodo podjetja zaradi stimulacij, ki bi jim morale slediti tudi davčne spodbude, pripravile programe vajeništva in uspešno pričela s prestrukturiranjem izobraževanja. Zelo pomembna rešitev je, da se vajencem omogoči, da se čas poklicnega izobraževanja šteje v delovno dobo, kar bo dodatna spodbuda mladim za odločitev za poklicno izobraževanje ter redno napredovanje iz letnika v letnik. Novela Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju je v skladu s programom krščanskih demokratov, zato jo bomo tudi podprli.
Hvala lepa. Mag. Mirjam Bon Klanjšček bo predstavila stališče Poslanske skupine Zavezništvo Alenke Bratušek. Izvolite.
Spoštovani! Te dni smo bili priča pozivu Obrtno-podjetniške zbornice Slovenije za ponovno vzpostavitev dualnega sistema poklicnega izobraževanja. Iz njihovega poziva je bilo moč razbrati tudi navedbo, da si bodo za ponovno vzpostavitev le-tega prizadevali v dogovoru s pristojnim ministrstvom. Zakon o poklicnem in strokovnem izobraževanju je bil sprejet leta 1996. Kot je uvodoma gospa ministrica že povedala, je bila ustreznost dualnega sistema ocenjena v okviru programa Phare Mocca, kjer so študije opozorile na neustrezno uveljavljanje statusa vajencev in potrebo po temeljiti modernizaciji izobraževalnih programov za pridobitev srednje poklicne in srednje strokovne izobrazbe. Uresničevanje tega zakona do leta 2005 je pokazalo, da tako urejeno vajeništvo ni dosegalo svojih ciljev. Takratno ministrstvo je ocenilo, da niso bili ustvarjeni ustrezni pogoji na strani delodajalcev, da bi se vajeništvo lahko ustrezno odvijalo. Zato je leta 2006 takratni pristojni minister z novim Zakonom o poklicnem in strokovnem izobraževanju odpravil poseben status vajenca v izobraževalnih programih v dualnem sistemu, namesto tega pa je uvedel individualno in kolektivno učno pogodbo. Predlagana novela zakona obnavlja zakonsko ureditev vajeništva, tako da v celoti in skoraj nespremenjeno povzema poglavje o vajeništvu, kakršno je bilo urejeno v Zakonu o poklicnem in strokovnem izobraževanju iz leta 1996. In skoraj enak predlog, kot ga danes obravnavamo, je Poslanska skupina SDS vložila že marca lani in ga je Državni zbor zavrnil. Ob tem pa je treba poudariti, da so bile zakonske rešitve iz leta 1996 usklajene tudi z Zakonom o delovnih razmerjih, leta 2013 pa je bila ta materija iz zakona izločena. Uvedba vajeniškega sistema pomeni v temelju spremenjen odnos do poklicnega izobraževanja, saj se temeljna odgovornost za izobraževanje vajenca prenaša s šole na delodajalca. Zgledi vajeništva, ki ga poznajo druge primerljive države v Evropski uniji, še zlasti pa dualnega sistema, kakršnega poznajo v nemško govorečih državah Srednje Evrope, nas opozarjajo, da gre predvsem za vprašanje statusa vajenca, ki je izenačen ali vsaj primerljiv s statusom delavca. Iz tega izhaja tudi zakonska ureditev področja, ki ni zgolj šolska zakonodaja. V Evropski uniji poteka obsežna pobuda zlasti iz Nemčije, da bi se dualni sistem uveljavil širše v državah članicah Evropske unije. Tudi Slovenija se je pridružila tej pobudi. Ključna prednost dualnega sistema je zgodnejše zaposlovanje mladih, povsod, kjer vajeništva ne poznajo oziroma ne poznamo, pa smo soočeni s skokovitim naraščanjem brezposelnosti mladih. Predlagani predlog novele temelji na zmotnem prepričanju, da je mogoče s spremembo tega zakona urediti celotno problematiko vajeništva. Na pristojnih ministrstvih nadaljujejo z načrtovano uvedbo vajeništva in iščejo predvsem odgovore na vprašanja, povezana s statusom mladih, ki bi poleg šolanja delali, kar pomeni, da bi bili vajenci na nek način v delovnem razmerju. To seveda pomeni, da bo treba skupaj s socialnimi partnerji doseči konsenz o strategiji razvoja poklicnega izobraževanja vsaj do leta 2020 ter pripraviti poseben zakon o vajeništvu. Zato tukaj posebej izpostavljam, da predlog novele ni usklajen s socialnimi partnerji. Prav tako tudi finančne posledice predlagane novele niso usklajene niti z zmožnostmi sprejetih proračunov niti s predvidenimi sredstvi evropskih skladov v novem, večletnem finančnem okviru do leta 2020. Vse našteto so razlogi zaradi katerih predloga novele zakona v Zavezništvu ne bomo podprli. Od pristojnega ministrstva pa pričakujemo, da bo nadaljevalo priprave za spremembe Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ki bo to področje uredil bolj celovito. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Irena Kotnik bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke Mira Cerarja. Izvolite.
Spoštovani kolegi, kolegice! Poslanska skupina SMC se zavzema za spremembe poklicnega in strokovnega izobraževanja. To izobraževanje bi omogočilo hitrejšo in boljšo odzivnost na potrebe trga dela in bi ob izpolnjevanju določenih pogojev uvedle tudi sistem vajeništva. To na področju vzgoje in izobraževanje ne nazadnje predvideva tudi naša koalicijska pogodba, in sicer nadgradnja izhodišč za načrtovanje programov poklicnega in strokovnega izobraževanja in obenem tudi dvig kakovosti in pa privlačnosti. Pogodba prav tako predvideva vpeljavo različnih modelov praktičnega usposabljanja med izobraževanjem ter prenovo dualnega sistema izobraževanja ter uvedbo vajeništva, ki bo temeljilo na zaposlitvenem statusom vajencem. Predlagane spremembe zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ki jih je vložil predlagatelj, so zasnovani v smeri uvedbe dualnega sistema izobraževanja z namenom povezovanja izobraževalnega sistema in gospodarstva oziroma trga delovne sile. SMC se strinja z mnenjem predlagatelja zakona, in sicer da se slovenski poklicni izobraževalni prostor sooča s problemi, kot so večletno upadanje vpisa in zanimanja za poklicno izobraževanje, prav tako za problem deficitarnih poklicev in pa premajhno povezanostjo izobraževalnih programov s trgom dela. Na drugi strani pa smo mnenja, da predlagana novela zakona temelji na zmotnem prepričanju, da je mogoče s spremembo tega zakona urediti celotno problematiko vajeništva. Prvič. Uvedba vajeniškega sistema pomeni v temelju spremenjen odnos do poklicnega izobraževanja, saj se temeljna odgovornost za izobraževanje vajenca prenaša s šole na delodajalca. To pomeni, da bi morale biti spremembe zakona usklajene tudi z delovnopravno zakonodajo. Zgledi vajeništva, kot ga imajo urejene države, kot so Avstrija ali Nemčija, namreč temeljijo na izenačenem statusu vajenca s statusom delavca, iz česar izhaja tudi zakonska ureditev področja, ki opredeljuje predvsem delovnopravna vprašanja. Drugič. Za uspešno delovanje sistema vajeništva je potreben širok konsenz z deležniki civilne družbe, predvsem s predstavniki delodajalskih organizacij. Vprašanja, kot so prenove izobraževalnih programov, pogoji za izvedbo vajeništva, ukrepi za spodbujanje delodajalcev, morajo biti usklajeni s predstavniki delodajalcev oziroma zbornic kot njihovih asociacij. Tretjič. Pomembno je, da morajo biti za možnost uvedbe vajeništva izpolnjeni pogoji glede financiranja in javnih sredstev in to v posebnem zakonu v celoti urejena statusna razmerja vajencev. Finančne posledice, ki jih predvideva predlagana novela zakona, namreč nimajo realne podlage v sprejetih proračunih. Predlagani zakon se prav tako parcialno dotika nekaterih drugih vprašanj, kot so na primer pravice dijakov in vzgojno ukrepanje. Glede na opisane pomanjkljivosti Poslanska skupina SMC ne podpira Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, hkrati pa je poslanska skupina mnenja, da je prenova sistema poklicnega izobraževanja, ki odpira možnost uvedbe vajeništva, ob izpolnjevanju pogojev glede financiranja in javnih sredstev ter urejenih statusnih razmerjih vajenca nujna in potrebna.
Hvala lepa. Gospa Suzana Lep Šimenko bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovane prisotne poslanke in poslanci, spoštovana ministrica! Izjemno visoke stopnje brezposelnosti mladih v Evropi zahtevajo takojšnje ukrepanje držav članic. Ena od prednostnih nalog je zagotovo večji odziv na potrebe trga dela in zagotavljanje mladim nemoten prehod iz šolanja v zaposlitev. V Slovenski demokratski stranki na tej seji predlagamo dva zakona, ki na eni strani pospešujeta zaposlovanje mladih, na drugi strani pa se s Predlogom o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju omogoča tudi večja odzivnost na potrebe trga dela. Ni treba posebej poudarjati, da se vsi zavedamo, da pri nas šepamo na področju povezanosti izobraževalnega sistema in gospodarstva. Vsi si želimo povečano zaposlitveno aktivnost mladih ter hkrati zagotavljanje kadra za delo v gospodarskih družbah in obrtnih dejavnostih. S predlogom sprememb Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju želimo nadgraditi obstoječo zakonodajo na tem področju na način, da ob obstoječem sistemu izobraževanja omogočimo še tako imenovani dualni sistem. Le-to pomeni, da si delodajalec sam vzgaja zanesljiv bodoči kader in tako skrbi za kakovost lastne proizvodnje oziroma storitve. Predlagane spremembe zakona omogočajo sobivanje tako sedanjega sistema izobraževanja kot bodočega dualnega sistema. Dualni sistem se bo uveljavil predvsem tam, kjer imamo uspešna podjetja, kar sočasno pomeni dvig ugleda določenih poklicev, ki danes med mladimi več niso priljubljeni ali jih ni poznajo dovolj dobro. Hkrati se vajencem omogoči, da se jim čas praktičnega izobraževanja šteje v delovno dobo, kar bo dodatna spodbuda mladim za odločitev za poklicno izobraževanje. Gospodarska kriza, kriza zaposlenosti ter padec konkurenčnosti se niso tako ostro odrazili v državah z dobrim poklicnim šolstvom. V državah z uveljavljenimi sistemi poklicnega izobraževanja in usposabljanja, kot so Nemčija, Danska, Nizozemska in Avstrija, je brezposelnost med mladimi nižja. To ugotovitev potrjuje Evropska komisija že v letu 2013 v pregledu zaposlovanja in socialnih razmer v Evropi, ki kaže, da so vajeništva in pripravništva pogosto odskočna deska za stalno zaposlitev. V Slovenski demokratski stranki menimo, da danes vajeništvo postaja priložnost. Ob tem pa tudi Evropska unija namenja znatna sredstva za to. Evropska komisija je leta 2013 začela z Evropsko koalicijo za vajeništvo, ki bo pomagala v boju proti brezposelnosti mladih z izboljšanjem kakovosti in ponudbe vajeništva v Evropski uniji. Pri tem so pozvali vse deležnike, da se vključijo v Evropsko koalicijo za vajeništvo in prispeva k obveznejšemu in boljšemu vajeništvu v Evropi. Zaradi stanja na področju poklicnega izobraževanja v Sloveniji in tudi zaradi pozitivnega odnosa EU do vajeništva, saj se namenja vedno več evropskih sredstev za razvoj in financiranje vajeništva, je Slovenska demokratska stranka podobno besedilo zakona o poklicnem izobraževanju vložila že marca 2014 v času vlade Alenke Bratušek. Danes, v času vlade Mira Cerarja bi pričakovali, da vlada, ki se zavzema za večjo zaposlitev mladih, za večje povezovanje izobraževanja in gospodarstva, danes, ko ministrica za izobraževanje verjame v uspeh dualnega sistema, da bo ta vladna koalicija bolje razumela sistem vajeništva in njegov pomen, zlasti pomembnost, ki ga temu vprašanju posveča Evropska unija tako na načelni ravni kot s finančnimi spodbudami. Zato toliko bolj čudi mnenje Vlade z zatrjevanjem, da je zakon, ki ga vlaga Slovenska demokratska stranka, nedodelan in da ima Vlada boljše ideje in predvsem bolj celovite rešitve. Dosedanje zakonske rešitve o poklicnem šolstvu so bile dobra podlaga, ne pa zadostne za današnji čas, zato so ključne rešitve dopolnjene. Urejeno je drugačno nagrajevanje vajencev, njihov čas, prebit na delovnem mestu, pa se šteje v delovno dobo. Prav tako predlog uvaja možnost vajeništva za odrasle brezposelne in uvaja možnost nadaljevanja praktičnega dela kljub negativni oceni v teoretičnem delu, ki jo ima možnost popraviti do konca šolanja. Dualni sistem omogoča, da bodo mladi v izobraževanju videli smisel. Smisel bodo videli predvsem takrat, ko bodo z izbrano smerjo izobraževanja zadovoljni in ko bodo imeli možnost zaposlitev po končanju študija oziroma šolanja. Hkrati pa to za državo pomeni tudi zmanjšanje števila fiktivno vpisanih v sisteme izobraževanja. Pred nekaj dnevi smo se na Odboru za delo družino, socialne zadeve in invalide seznanili s poročilom Unicefa in Inštituta za socialno varstvo Slovenije. Oba dokumenta opozarjata na povečanje stopnje revščine med otroci ter na povečano število brezposelnih mladih, starih med 15 in 24 let. V poročilih smo prejeli predloge oziroma priporočila, ki bi lahko spremenili zaskrbljujoče stanje. Eden izmed njih je tudi uvajanje različnih oblik vajeništva. Tudi te organizacije menijo, da ima vajeništvo ključno vlogo v boju proti brezposelnosti mladih, saj z njimi mladi pridobivajo spretnost in izkušnje, ki jih iščejo delodajalci. V Slovenski demokratski stranki upamo, da ne bo ob sprejemanju predloga o spremembah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju ponovno spet preveč besed v smislu: se strinjamo, podpiramo dualni sistem, se zavedamo, bomo proučili, predlagali boljšo rešitev, bolj sistemsko rešitev. Čas namreč teče, brezposelnost med mladimi narašča, številni mladi zaradi nezmožnosti zaposlitve v Sloveniji odhajajo v tujino. Zato bomo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke vsekakor podprli Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin in sledi splošna razprava poslank in poslancev. Za besedo je prosil predlagatelj gospod Tomaž Lisec. Izvolite.
Hvala, podpredsednik, za besedo. Večina stališč poslanskih skupin, predvsem tistih, ki a priori nasprotujejo predlogu zakona, je sledilo mnenju Vlade. Pred sabo imam dokument, 22. april leta 2014 – mnenje Vlade. In imam dokument, 22. 1. 2015 – mnenje Vlade. 9 mesecev razlike in skoraj identičen dokument. Razen so se celo tako potrdili, da so napisali, da skupina poslancev že drugič vlaga zakon. Vse ostalo pa je isto. Spoštovani, lani smo govorili: potrebne so volitve, potrebne so spremembe. Volitve so se zgodile, 60 poslancev je novih, samo dva ministra, mislim, da sta ista kot v prejšnji vladi, vsi ostali so novi – pa isti dokument! Zato ker so isti uradniki, ki so obakrat zapisali, citiram: "Vlada Republike Slovenije bo v zakonodajni postopek predložila predlog zakona, ki bo ustrezno uredil predloženo tematiko." Isto: 22. april leta 2014 in 22. 1. 2015. Seveda vse poslanske skupine, predvsem koalicije podrobno povzemajo to mnenje Vlade, kar bom v nadaljevanju še večkrat povedal, da vlada oziroma predvsem vladni uradniki – očitno, gospa ministrica, ki jim slepo sledite, na žalost – pišejo nekaj, so proti drugemu zakonu, zato ker je predlagatelj SDS, ne navajajo pa svojih rešitev. Vaša rešitev je, da nekoč bo zakon, ki bo vse to uredil. Predlog SDS pa je a priori slab, ker je predlog SDS. Na koncu te seje bomo verjetno spet v SDS okrcani, kako se gremo ideološki boj, zato ker odpiramo teme na področju pravosodja, na področju medijev, na področju izobraževanja, na področju gospodarstva. Ne! Ta vlada, ki je toliko za etiko, moralo, za sodelovanje, je proti. Izključno iz enega razloga; ne zato, ker je zakon nesistemski, nekonsistenten in ne vem kakšen, zato ker je predlagatelj SDS. V uvodu sem povedal, za razliko od koalicije, ki tistih nekaj zakonov, ki jih sprejme, sprejme po skrajšanem postopku – poglejte primer področje pravosodja, reforma po skrajšanem postopku –, gremo mi v prvo obravnavo. Napovedal sem, če bo predlog danes sprejet, da gre naprej, bomo predlagali javno razpravo, torej bomo lahko znotraj tega državnega zbora povabili obrtnike, gospodarstvenike, ljudi iz izobraževalnega sistema, pa verjetno še koga drugega, morda kakšnega iz Avstrije ali Nemčije, da vam bo razložil, kako to pri njih deluje, pri nas pa to ne sme delovati, ker so se uradniki na ministrstvu odločili, da 25 let se ne sme nobena zadeva spremeniti, bolje kakšno ukiniti kot pa kakšno na novo urediti. Skratka, ministrica, žalostno, da se podpišete pod dokument, ki je identičen, tri ali štiri besede sem našel, ki so različne, kot sem že rekel, zato ker piše, da smo drugič predlagali. In zakaj smo drugič predlagali? Še enkrat preberem, gospa ministrica, da boste lažje odšli domov: "Vlada Republike Slovenije bo v zakonodajni postopek predložila predlog zakona, ki bo ustrezno uredil predloženo tematiko." Figo bo! Zato, ker je copy-paste 9-mesečnega papirja. In kaj se je naredilo? Leta 2014 ste zapisali, kako se sestajate, in sedaj ste zapisali, kako se z vsemi deležniki sestajate. Me resnično zanima, kje je kakšen predlog zakona. Ne bo ga! To vam garantiram! Sedaj pa, preden grem še podrobno na mnenje Vlade, pa ga počasi seciram, pa dovolite, spoštujem mnenje Desusa, za razliko od vseh ostalih danes, niso a priori proti. Rekli so, da bodo tekom razprave videli, kaj in kako. Upam, da večina poslancev Desusa prihaja iz realnega sektorja za razliko od njihovih kolegov Združene levice, ki jim želim čim več vajeništva v realnem sektorju, pa ne v kakšnih punkrskih organizacijah, ampak v realnem sektorju. Želim, da tisti, ki ste iz realnega sektorja prišli v parlament s strani Desusa, da boste podprli ta zakon. Danes je prva obravnava. Lahko imamo javno predstavitev mnenj. Druga obravnava. Mislim, da razlogov in časa, da to naredimo, je več kot dovolj. Še več, za razliko od ministrice, ki je na področju učne pomoči 5. 1. obvestila vse, da s 1. 1. pa nekaj velja, smo mi tukaj časovno komponento raztegnili. Rekli smo, zakon naj bi začel veljati z letom 2016. Tudi glede finančnih virov, gospa ministrica. Rekli smo, od leta 2016 do 2020 vse plača država. Ja. Zakaj? Ker so na razpolago evropska sredstva! Kako lahko Avstrija, Nemčija in ostale države črpajo evropska sredstva, namenjena za ta namen, pri nas pa tega ne smemo, ne znamo ali ne zmoremo, spoštovana gospa ministrica? Verjetno so vsi trije stavki pritrdilni. Ne znamo in očitno tudi ne smete. Potem stranka SD. Seveda, finančne posledice. Njihova ministrica za delo, družino in socialne zadeve se vedno hvali, kako je Evropa dobrohotna gospa, kjer se lahko črpajo sredstva, ampak očitno gospa ministrica za delo zna najti neke mehanizme in zna najti vsaj delež teh evropskih sredstev, da jih pripelje v državo. Očitno ministrica, vi z vašimi uradniki tega ne znate, nočete ali ne zmorete. Kot sem že rekel glede Združene levice, privoščim jim čim več vajeništva v realnem sektorju, pa na njihovo srečo smo še vedno v Republiki Sloveniji ne v Venezueli, kjer je delo še vedno spoštovano. Kar se tiče postopne [[nerazumljivo]]. Rekel sem, od leta 2016 do 2020 – država. Tudi mi kot predlagatelji ne pričakujemo, da bo pa s 1. 1. 2016 pa vajeništvo preplavilo to našo Republiko Slovenijo in bo tipi topi takoj. Vemo, koliko imamo učencev; čedalje manj jih imamo in se bo uvajalo. Verjamemo, da bodo do leta 2020, ko naj bi se to financiranje nekako uskladilo, 50 % država, 50% pa delodajalci, da lahko pripravimo tudi kakšno novelo zakona, če sistem ne bo optimalen. Lahko pripravimo. Lahko ga pripravimo mi, če ga na ministrstvu ne boste zmožni pripraviti. Nobenih ovir. Sedaj pa dovolite še nekaj stavkov iz mnenja Vlade. Vlada, ki v devetih mesecih pripravi identično mnenje, pravi: "Predlagane spremembe zakona, ki jih je poslanska skupina SDS vložila v skoraj identični obliki kot marca 2013." Spoštovana ministrica, vaši uradniki na ministrstvu niso naredili popolnoma domače naloge. Kar nekaj je novih zadev, ampak očitno so nekateri raje pripisali, dali copy-paste in je bila domača naloga opravljena. Zapisali ste: "Uvedba vajeniškega sistema pomeni v temelju spremenjen odnos do poklicnega izobraževanja, saj se temeljna odgovornost za izobraževanje vajenca prenaša s šole na delodajalca." Pravite, da ta sistem ni dober, ki je veljavni, ampak da bi pa spremenili koncept – tega pa seveda ne oziroma ga boste nekoč, ko boste čez dve leti, ko bomo spet vložili isti zakon, zopet zapisali, kako bo vlada v zakonodajni postopek predložila predlog zakona, ki bo ustrezen. Torej, kot da nočete spremeniti sistema oziroma ga odlagate na pleča vaših uradnikov, ki spet ne bodo naredili svoje naloge. Sami ste zapisali, citiram: "V Evropski uniji poteka obsežna pobuda, zlasti Nemčije, da bi se dani sistem uveljavil širše v članicah EU. Tudi Slovenija se je pridružila tej pobudi." Kako, gospa ministrica? Ste prikimali, pa ste rekli, mi smo tudi za, ampak proti zakonu pa smo. "Pobudnice poudarjajo, da je ključna prednost dualnega sistema zgodnejše zaposlovanje mladih …" – vi pa ste očitno proti. "Povsod, kjer vajeništva ne poznajo oziroma ne poznamo, pa smo soočeni s skokovitim naraščanjem brezposelnosti mladih." In ministrica nima rešitve! Predlagam, gospa ministrica, pa upam, da ne bo problem, pa da ne bo imela vaša ministrska kolegica gospa Anja Kopač Mrak probleme, ker je pa vsaj deloma učinkovita na tem področju, pojdite na eno koalicijsko usklajevanja tudi na tem področju, ne samo na drugih področjih. Potem ste zapisali: "Predlagana novela zakona temelji na zmotnem prepričanju, da je mogoče s spremembo tega zakona urediti celotno problematiko vajeništva." A po drugi strani nam pa očitate, da smo iz zakona iz leta 1996 vzeli materijo ven in jo prestavili! Sedaj pa pravite, da ni to celovita problematika vajeništva. In kot še vedno, še enkrat ste zapisali, da "v nasprotju s predlagatelji ministrstvo pripravlja predlog sprememb zakona". Resnično me zanima, v katerem predalu, v katerem oddelku katerega urada je ta predlog zakona, ki bo rešil sistem vajeništva. Če je v enem zakonu rešeno, kot je to naš predlog, je problem, če bi naredili,da bi v petih zakonih uredili sistem vajeništva, tako kot smo ga na drugi strani v primeru zadeve pripravništva, pa bi bil spet problem, problem bi bil sistem oziroma predlog zakona nesistemski. Seveda je bil nesistemski, zato ker je napačen predlagatelj. Potem pa ključna točka, da finančne posledice, ki jih predvideva predlagana novela zakona, nima realne podlage niti v obstoječih sprejetih proračunih niti v predvidenih sredstvih evropskih kohezijskih skladov. Najlažje je reči, da denarja ni, ne da se, pa je zadeva zaključena. Če tako razmišljate, je popolnoma brez zveze, da ste zapisali, še enkrat bom citiral zadnji stavek: "Vlada Republike Slovenije bo v zakonodajni postopek vložila predlog zakona, ki bo ustrezno rešil …" To je ta vaša ljubezen do vajeništva, kolikor je sploh je, se bo očitno pri vprašanju financ zaključila. Še več, glede na to, da očitno vaši uradniki niso prebrali zakona, je že devet mesecev v istem mnenju Vlade zapisano: "Kažejo se znaki naraščanja tako imenovanega fiktivnega vpisa. V šolah na vseh ravneh izobraževalnega sistema se vpisujejo kandidati, ki nimajo namena uporabiti obveznosti po izobraževalnem programu." Povejte mi enega dijaka na poklicni in strokovni šoli, ki bo moral dati čez program vajeništva, da ni zainteresiran za dokončanje izobraževalnega sistema! Morda študentje na raznih fakultetah. Pa jih ne bom omenjal, ker verjetno tudi sam prihajam s tiste fakultete, ki je zelo problematična, kjer smo ali so bili do takrat, ko še ni bilo bolonjskega sistema, 20 % v predavalnicah, 80% pa doma ali pa eno nadstropje nižje v restavraciji ali v bifeju. Ampak zapisati, da je problem fiktivni vpis, tukaj pa imamo predlog zakona, kjer da obvezo šolskemu sistemu, delodajalcem in mladim, da v primeru poklicne izobrazbe so 50 %, v primeru strokovne izobrazbe pa so 20 % pri delodajalcu, imajo učno vajeniško pogodbo – vse je natančno zapisano v predlogu zakona – to pa ne bo rešilo fiktivnega vpisa! Torej, je neko tako posplošeno mnenje, bi lahko iz tega izvlekel, da tudi mladi, ki bodo med šolskim izobraževalnim sistemom, procesom, delali, da bodo delali sebi v škodo ali sebi v neprid ali kako? Resnično ne razumem tega vašega zapisanega. In še enkrat, upam, da zadnjič, " … na ministrstvu je pripravljeno delovno gradivo za spremembe in dopolnitve zakona…" – isto zapisano 24. aprila 2014 in isto zapisano 22. januarja 2015. Pa druga vlada, pa šest novih poslancev, ampak na žalost, očitno, isti uradniki in spremenilo se ne bo nič. Morda pa se bo spremenilo, če bo zakon napisala kakšna odvetniška pisarna, očitno ima spoštovana ministrica tudi pri kakšni odvetniški pisarni dobro zapisano ime in bodo za pravo ceno zapisali predlog zakona, ki bo – kako je zapisano? – "celovito in sistemsko rešil to področje." Skratka, spoštovana ministrica, da se, ampak ne s takšnim odnosom uradnikov, ki naredijo copy-paste mnenja vlade in rečejo, da se bo vse uredilo. S takšnim razmišljanjem, spoštovana gospa ministrica, predvsem pa vaši uradniki, s takšnim razmišljanjem, predvsem pa s takšnim nedelovanjem se zadeve tudi na področju vajeništva ne bodo uredile. Na žalost. Mi pa bomo še vedno govorili, kako super imajo to rešeno v Avstriji, kako super imajo to urejeno v Nemčiji, kako lahko črpajo evropska sredstva – očitno znajo. MI pa očitno ne znamo, na žalost.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Francu Juršu, izvolite. Pripravi naj se gospa Iva Dimic.
Gospod podpredsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav ministrici s sodelavko, tudi kolegicam in kolegom seveda! Ko sem poslušal ta stališča poslanskih skupin in tudi zdaj razpravljavca, predstavnika predlagatelja, se mi porajajo nekatera vprašanja. Moram reči, da tukaj ne bomo govoril o poslanski skupini, tu ne bom govoril striktno o samem zakonu, tu bom govoril o nekih svojih osebnih razmišljanjih. Pa bom za začetek povedal eno zadevo. Zelo zanimiva mi je bila razprava s te strani in zelo zanimiva mi je bila razprava s te strani; preveč spolitizirana namreč. Vajeništvu, poklic, zaslužek ljudi, življenje ni samo politika, še kaj več in zaradi tega bi ta problem morali gledati s čisto drugega zornega kota. Pa sem začel razmišljati: tu med nami je ogromno [[…]]Nikoli verjetno v tem državnemu zboru ni bilo toliko doktorjev znanosti, kot jih je zdaj. Zakaj to govorim? Mogoče je kateri izmed teh doktorjev znanosti tudi šel skozi sistem vajeništva. Nekoč, v preteklosti je tam na tistem stolu sedel en gospod, ki je skozi takšni sistem prišel tudi do naziva doktorja znanosti. Kaj še me vode k temu razmišljanju, da govorim o tem? Predvsem to, nekoč so starši svoje otroke učili od prilike tako: uči se, da boš vedel delati. Nekaj časa nazaj pa so učili starši svoje otroke: uči se, da ti ne bo treba delati. Seveda to je na nek način smernica bila staršev do svojih otrok, ker so na nek način mislili, če bodo končali neko izobrazbo, da potem enostavno in preprosto ne bo treba delati. Skozi učne procese smo sproducirali neskončno število gimnazijskih maturantov, ekonomskih tehnikov in še drugih poklicev, ki so nekoč namreč lahko bili zaposleni in zaposljivi, v tem trenutku in zdaj pa to ni več mogoče. Pa malo za osvežitev spomina. Mi smo imeli zakon, smo ga imeli in je bil tudi na nek način ukinjen ta zakon – kolega Lisec je odšel, sem ga želel spomniti, kdaj je to bilo in kdaj se je to zgodilo: 2006. leta. Pa ne delam iz tega zdaj drame, ampak toliko, da ne bi tako politično nastopali in govorili in obsojali. Pa ne zagovarjam zdaj ministrstva in ministrice. Veste, kaj? Meni je ta sistem všeč, ampak bom povedal nekatere druge probleme, ki pa so vezani še za to, da moramo zadeve razrešiti, da bomo potem lahko prišli do neke kvalitetne zakonodaje. Tudi se spominjam vajeništva v preteklosti v neki drugi državi, v kateri smo skupaj želi, pa se nismo takrat spraševali, ali bo to subvencionirala država ali kdo bo; ali bo šla ta doba v pokojninsko zavarovanje ali ne bo šla. Ni šla, nagrada je bila, bila je skromna, ker smo znali skromno živeti. Mogoče bi v tej smeri bilo treba dodelati stvari in razmišljati. Danes v bomo verjetno vsi razpravljavci govorili o treh segmentih: eden je konsenz s socialnimi partnerji, tega verjetno nimamo, potem so državne spodbude in seveda vlada bo rekla, kot bi mi Prleki rekli, da "nemam penez pa nemrem dati". To pomeni, ni denarja, kar na nek način tudi razumem. Seveda ti samostojni podjetniki in podjetja, ki naj bi imeli na uku vajence, na nek način to pričakujejo. Tega v preteklosti niso pričakovali in tega tudi niso dobili. Tu je treba najti ustrezen konsenz. Če sem dobro slišal in si dobro zapomnil, je predsednik Obrtno-podjetniške zbornice rekel, da podpira ta sistem. No, glede na to, da se verjetno ne bomo mogli znajti v skupnem čolnu z Vlado, bi vseeno predlagal, da ne ostanemo na tej točki, da zadevo nadgrajujemo in da pripeljemo stvar do konca. Mislim in prepričan sem, da bi bil ta sistem koristen tudi v Sloveniji, zelo koristen. Poglejte, imamo nekatere poklice, drobne poklice, če bo šel iskati neke inštalaterje in tako dalje, enostavno in preprosto jih na terenu ne najdeš. Moraš imeti veliko srečo, da prideš do nekih takih poklicev, ki bi ti na primer lahko v določenem momentu tudi pomagali. Zato jih pogrešamo. Osebno jih tudi sam pogrešam. In še na eno stvar bi rad spomnil. Ko smo bili v velikem gospodarskem razcvetu, v času debelih krav ali konjunkture, enostavno so naši podjetniki na terenu dobesedno jamrali, da nimajo lesarjev, tišlarjev, nimajo kovinarjev, strugarjev in tako dalje in tako dalje bi lahko našteval. Zato je mogoče zdaj idealna priložnost, da v tem trenutku, ko enostavno in preprosto je več delovne sile, se pripravljamo na čas, ko bomo dejansko začeli na nek drug način živeti, brez gospodarske krize, seveda z gospodarskim razvojem. Takrat pa bomo imeli enostavno in preprosto manko teh poklicev. Imel sem priložnost se pogovarjati ob avstrijsko-slovenski meji z nekaterimi posamezniki, ki so mi rekli, da v Avstriji je spodbuda. Na primer za vajenca zidarja v tretjem razredu vajeniške šole, v tretjem razredu uka tisoč 700 evrov. Meni je bila ta številka astronomska. Te številke nisem preveril, mislim, da je tudi malo pretirana; ampak jo dajo državljanu Republike Avstrije. Vedo, zakaj. In ti, ki imajo tovrstne poklice, so dobro stimulirani, dobro se jih plača. Mi pa smo obrnili stvari na glavo, mojstrov ne plačamo dobro, mi smo pač plačevali dobro nekoga drugega, ki je delal za nekatere in po nekateri presoji bolj pomembna dela. Ta dela so zelo pomembna in v tej smeri bi predlagal, da se poenotimo, da delamo v interesu države in da to tematiko dejansko na nek način skupno poskušamo razrešiti z vsemi tistimi elementi, ki so potrebni za sprejetje dobrega zakona.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Ivi Dimic, pripravi naj se mag. Klavdija Markež.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi! To, na kar je opozoril tako predhodni govornik gospod Jurša ali pa še prej moj kolega Lisec, da dve različni vladi, dve isti mnenji, mislim, da daje odgovor, kdo vodi vlade. Mogoče je treba pogledati še kakšno leto nazaj, pa bi bilo verjetno isto mnenje. Ampak jaz bi želela opozoriti na to, na kar nas opozarjajo vsi obrtniki, podjetniki, gospodarstveniki, s katerimi se kot poslanci Nove Slovenije srečujemo na terenu. Da dobivajo kadre, lahko rečem poklicno izobražene dijake. Nekako bi izpostavila štiri elektro smeri, lesarstva, kovinske industrije, stavbni kleparji pa lahko rečem tudi ekonomski tehniki, ki so se prej omenjali. Ko pridejo na prvo prakso ali ko se poskušajo zaposliti, enostavno imajo premalo znanja in so za take obrtnike, podjetnike neuporabni. Celo je rekel gospod, ki ima dolgoletno uveljavljeno elektropodjetje, inštalaterstvo, da se takega dijaka mora dodatno usposabljati tri leta. To je za njega dejansko skoraj predolga doba, ker pač si posel išče na trgu in mora temu slediti. Lahko rečem, da lesarji oziroma, če drugače rečem, mizarji rečejo, da dobijo zelo dobro usposobljene kadre, ki znajo narediti čudovito okna in vrata, ne znajo pa upravljati SMC-naprav. To je bilo tudi po medijih izpostavljeno, da lesna industrija, še kolikor jo imamo v Sloveniji, nima dovolj ali pa ustrezno usposobljenih kadrov, ki bi bili zmožni delati s sodobnimi stroji. Če omenim kovinsko industrijo, se še vedno iščejo dobri varilci. Tudi teh primanjkuje v Sloveniji. In če še omenim na koncu ekonomske tehnike, dobro izobražene, splošno izobražene, vendar računovodske hiše pravijo, premalo usposobljene, premalo izučene. Če bi mi imeli nek tak izobraževalni sistem, kjer bi se omogočalo vajeništvo ali pa kjer bi bilo na nek način zagotovljeno več prakse in večja vpetost mojstrov in pa delodajalcev, sem prepričana, da bi imeli poleg tega, da so zelo dobro splošno razgledani, tudi tehnično zelo dobre delavce. Pa še na nekaj bi opozorila. Mi govorimo o neki splošni izobraženosti. Jaz ne vem, koliko poznate kaj današnjo mladino, ki se izobražuje na poklicnih šolah. Oni si želijo delati v poklicu, za katerega se izobražujejo, čim prej in čim bolje. Oni nimajo nobene želje po neki dolgoročnem izobraževanju, zahtevnem izobraževanju, oni si želijo delati čim prej, in to čim bolje. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem mag. Klavdiji Markež, pripravi naj se mag. Jana Jenko.
Lepo pozdravljeni ponovno z moje strani. Gospa Dimiceva mi je dala na iztočnico. Sama prihajam s tega področja in se bom vseeno kasneje vrnila k tej temi. Želela bi poudariti, predlagatelji zakona ne vem, ali ne želite razumeti ali nas ne poslušate, vendarle bi pa ponovno poudarila, da se v stranki Mira Cerarja zavzemamo za spremembe poklicnega in strokovnega izobraževanja v našem šolskem sistemu. Izrazito podpiramo sistem vajeništva, kajti poznamo dobre, odlične prakse, predvsem Danska, Avstrija in pa Skandinavske dežele. Moram reči, da vse analize kažejo, da učinkovito vplivajo na gospodarsko rast, na višanje BDP. In pravzaprav bi si sama želela, da čim prej, še včeraj, začnemo z implementacijo vajeništva v našem šolskem sistemu. Ampak ves čas vam govorimo, problem je globlji v smislu, da ne moremo vsega rešiti z Zakonom o poklicnem in strokovnem izobraževanju. Potrebujemo podrobnejši zakon, ki bo v dialogu s socialnimi partnerji, ki ne bo ponovno nalagal vseh bremen delodajalcu, kajti vemo, tukaj se status dijaka mladoletne osebe z vajeništvom spremeni in treba je definirati, kdo bo nosil te posledice. Pa ne razmišljajte, da jih bo nosil delodajalec v celoti. Nekaj časa nazaj sem bila zaposlena v veliki gospodarski družbi, ki se ukvarja z varilci in cevarji. To je podjetje, ki je samozaposlovalo in izobraževalo varilce in cevarje, kjer moram izpostaviti, da pravzaprav naš šolski sistem niti poklicnega standarda za cevarja še nima, kljub temu da je takšno povpraševanje po tem poklicu, ki je relativno dobro plačan, vendar ga pa naš šolski sistem ne daje. Kaj želim povedati? Da ta gospodarska družba vsako leto vlaga ogromna sredstva, da usposobi strokovni kader, predvsem mlade, in tudi ogromno nameni promociji teh poklicev, jih zaposli, ne nazadnje nauči, jim je dana možnost uporabe vseh strojev, naprav in vsega, kar je potrebno. Začeli smo tudi z medresorskim povezovanjem z ministrstvi, z zbornicami, zato vam povem, potreben je širši konsenz, socialne partnerje je treba vključiti, zbornice, nekako po vzoru dobrih praks iz tujine, ne nazadnje implementirati to v naše domače okolje. Tega ne moremo rešiti samo z Zakonom o poklicnem in strokovnem izobraževanju. Kar pa ne pomeni, da ne podpiramo vaše ideje. Ideja je odlična. Kot sem povedala na začetku, že zdavnaj bi jo morali implementirati, kajti resnično lahko tako vplivamo na našo gospodarsko rast. Sama se tudi zavzemam za uvedbo vajeništva, mislim, da je nujno potrebna. Je pa še nekaj. Ste se kdaj vprašali, kako je z osveščanjem za te poklice. Menim, da je treba iti nekoliko nazaj, tudi v predšolsko obdobje naših otrok, in že v vrtcih začeti v bistvu s tem, da jim približamo poklice, da ni vse v visokošolskem izobraževanju in podobno, ampak da so tudi ti klasični poklici, ki jih potrebujemo, ki so zaposljivi v našem gospodarstvu, ne nazadnje potrebni, spoštovani in da se da pravzaprav od teh poklicev z lastnim delom normalno in lepo živeti, da je tudi to delo vrednota. Bi pa resnično povedala, da se moramo zavedati, da uvedba tega vajeniškega sistema pomeni v temelju spremenjen odnos do poklicnega izobraževanja. Temeljna odgovornost se v tem primeru prenaša s šole na delodajalca. Vajenec v tem trenutku ni več dijak srednje šole, ampak je vajenec v podjetju. In tukaj ne moremo tega bremena naprtiti delodajalcu. Delodajalci jim dajo ne nazadnje materialne pogoje, jih naučijo, so mentorji, tudi jim omogočijo kasnejšo zaposlitev, vendarle pa vseh stroškov plačevanja prispevkov, zavarovanja, varnosti in zdravja pri delu, se mi zdi prehrana in podobno je čisto postranskega pomena, nagrada pri delu, pomembneje se mi zdi, da motiviramo podjetje na primeren način, da so se pripravljeni ukvarjati s temi otroki, kajti govorimo o mladoletnih osebah. Morate vedeti nekaj, podjetje, ki se bori na trgu, ki želi biti konkurenčno, verjemite, da mu ni glavni interes priučiti te dijake. Kajti njemu to ovira proizvodni proces. Na nek način je mašilo, če si priznamo ali ne. Vendarle pa so pripravljeni v nekem socialnem dialogu ob konstruktivnem sodelovanju stopiti skupaj z nami in izpeljati to zgodbo. Kolikor mi je znano, tudi naše zbornice, socialni partnerji opozarjajo na to dejstvo, da želijo sodelovati pri celovitem sistemu urejanja pogojev za morebitno postopno ponovno uveljavljanje vajeništva v slovenski izobraževalni sistem, vendar pa poudarjajo, da je treba to aktivno vključiti v oblikovanje ustreznih rešitev v naši novi zakonodaji. In aktivno morajo tudi sodelovati pri pripravi teh ukrepov. Še enkrat poudarjam, nismo proti predlogu, ampak treba ga je globlje definirati in sistemsko urediti. Predvsem ta bremena, kakšen je status vajenca, kdo nosi pravzaprav obveznosti, ki iz tega izhajajo. Treba je problem rešiti vertikalno, ne samo z enega vidika. In resnično, zavedam se kompleksnosti tega področja, podpiramo, vendarle pa zakona, kot je predlagan, ne moremo podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem mag. Jani Jenko, pripravi naj se gospa Marija Bačič.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Vsem skupaj prav lep pozdrav! Težko se je učiti, če ne veš, kako zadeva izgleda prav v praksi. To je izkusil skoraj vsak, ki sedi tukaj notri. V času šolanja se je nekaj učil na pamet, pa ni vedel, kako v praksi to uporabiti, kako v praksi to izgleda. Zato jaz zelo podpiram uvedbo prakse v učni sistem. V Sloveniji je trenutno manj kot 6 % dijakov v programih z več kot 25-odstotnim deležem praktičnega usposabljanja v podjetjih. To je res izredno malo. Šole, izobraževalni programi usposabljajo dijake oziroma mladino, ki je praktično izobražena, vendar brez delovnih izkušenj, brez prakse. Ko gledam razpise na zavodu, skoraj vsak razpis vsebuje zaželeno toliko in toliko praktičnih izkušen Kje naj jih mladina dobi, če se samo izobražuje, nima pa praktičnega vpogleda v delovanje oziroma vpogleda v delo, ki ga bo kasneje upravljal? Zato jaz tukaj na tem mestu ne razumem niti obrtnikov, sicer podpirajo prakso, ampak nekako spet pričakujejo od države, da naj bi vse financirala. To meni ne gre skupaj. Jaz sama bi rajši zaposlila nekoga, ki bi ga tekom izobraževanja uvedla v posel. Zame je namreč vajeništvo kot proces med teoretičnim znanjem, praktičnim delom in lastnostmi kandidata oziroma vajenca. Pomembne pri tem so predvsem tudi lastnosti, koliko je nekdo sposoben neko delo opravljati, in to se bi zelo hitro videlo že v teku izobraževanja in v procesu praktičnega usposabljanja. Pri tem bi delodajalec že zelo hitro imel možnost ali nekoga še vajeniško podpira v praksi ali pa že takoj vidi, da nima tistih določenih spretnosti, ki bi jih potem potreboval pri svojem delu. Delodajalci se mogoče tudi premalo zavedajo, da potrebujejo usposobljen kader. Šola je predvsem namenjena teoretičnemu podajanju znanja. Nekatere poklicne šole imajo tudi nekaj praktičnega usposabljanja, vendar glede na premajhno število prostorov je zelo težko zagotoviti vso prakso za vse profile na šoli. Tukaj toplo polagam delodajalcem, naj nekako žrtvujejo nekaj časa za usposabljanje in mogoče tudi nekaj sredstev več, država jim bo sigurno prišla tudi v tem delu naproti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Mariji Bačič, pripravi naj se gospa Vesna Vervega.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovana direktorica, poslanke in poslanci! Kot poslanka prihajam z obmejnega območja in sprejemam razpravo o vajeništvu predvsem s ciljem zagotovitve takšnih pogojev, ki bi zlatim mladim omogočili, da bi lahko svoje delo opravljali v Sloveniji. Dnevno se namreč po nekaterih podatkih čez mejo v Avstrijo odpravlja na delo okoli sedem tisoč ljudi, v času krize pa se motiv za odhod le še povečuje. Razprave o vajeništvu, ki so v preteklosti v tej dvorani že bile, so se običajno izrodile v posplošene sodbe o poklicnem izobraževanju in prerasle celo v nekakšen mali ideološki spopad. Pogosto slišimo, da poklicno izobraževanje ni odzivno na potrebe gospodarstva in da je slabe kakovosti. Sama se s takimi ocenami ne morem strinjati, četudi je podpora vnosu več prakse v izobraževalni sistem naš skupni cilj. Da vse ni tako črno, nas spomnijo pogoste dobre novice o odličnih uvrstitvah naših dijakov na mednarodnih tekmovanjih. Tudi brezposelnost je v skupini tistih, ki imajo poklicno ali višjo izobrazbo, bistveno nižja. Povezanost med izobraževanjem in delom danes obstaja ne le znotraj formalnega izobraževanja, temveč tudi preko projektov, skupin, delavnic. Spomnimo zgolj na medpodjetniške izobraževalne centre, ki so del Zakona o strokovnem in poklicnem izobraževanju, ali pa Jamstvo za mlade, ki je program, katerega namen je vključevanje ukrepov, ki spodbujajo ustvarjalnost, podjetnost, inovativnost med mladimi. Med drugim vsebujejo tudi ukrepe, ki bodo na bolj učinkovit način povezovali izobraževalni sistem s trgom dela, spodbujali realizacijo podjetniške ideje pri mladih ter jim tako olajšali pot v svet podjetništva. Vajeništvo pa je lahko uspešno le ob polnem sodelovanju med izobraževalnimi institucijami in gospodarstvom. Ti morajo biti primerno vključeni v pripravo predloga zakonodajnih rešitev. To je toliko bolj pomembno zaradi ugotovitve predlagatelja, ki ju zapiše v uvodu. Tam namreč piše, citiram: "Poskušali smo uvesti tako imenovano dualno in šolsko obliko izobraževalnih programov za isti naziv poklicne izobrazbe, vendar uvajanje dualne oblike ni uspelo zlasti zaradi tega, ker gospodarstvo ni prepoznalo potrebe po vzgoji kakovostnega strokovnega kadra ob načrtovanju vizije razvoja podjetij." Konec citata. Predlagatelj tako razen načelnih ugotovitev potreb gospodarstva predlogov ne podkrepi. Za konec naj spomnim še na en detajl. Ko je februarja 2013 takratni minister za šolstvo iz stranke SDS predstavljal predlagane spremembe Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, je bilo v omenjenem dokumentu na koncu uvoda zapisano, citiram: "Ocenjujemo, da temeljitejše sistemske spremembe poklicnega in strokovnega izobraževanja niso potrebne, treba pa je spremeniti oziroma dopolniti nekatera določila." Konec citata. Takrat določb, ki so danes na naših klopeh in so enake predlogu istega predlagatelja iz leta 2014, ni bilo med predlaganimi rešitvami. Poudarjam, da podpiram namen predlagatelja, da je treba poklicno in strokovno izobraževanje približati gospodarstvu, saj bomo le na ta način dosegli zadostno sinergijo, ki vodi v razvoj. Po tehtnem razmisleku o predlogu novele pa menim, da to besedilo ni tista materija, s katero bi bilo moč doseči to sinergijo. Hkrati pa ta vsebina zaradi svoje kompleksnosti in vključenosti v mnogo segmentov našega šolskega in gospodarskega področja potrebuje precizno usklajenost s socialnimi partnerji, stroko ter širšo zainteresirano javnostjo. Verjamem, da je današnja novela korak v pravo smer, saj potrebujemo tovrstno razpravo, zato ne želim, da se moja nepodpora noveli razlaga kot neodobravanje, temveč priložnost, da mora današnja razprava ter vsakršen predlog postati osnova, ki bo z nadgradnjo dobila želeno in prepotrebno vsebino. Verjamem, da bo Vlada temu sledila in v kratkem pripravila novelo zakona, ki bo tukaj v Državnem zboru kaj kmalu prižgana zelena luč. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Vesni Vervega, pripravi naj se gospod Žan Mahnič. Izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik. Gospa državna sekretarka, kolegice in kolegi poslanci! Naj začnem z besedilom iz koalicijske pogodbe. "Prenovili bomo dualni sistem izobraževanja in uvedli vajeništvo, ki bo temeljilo na zaposlitvenem statusu vajenca." Zakaj potem tega zakona ne moremo podpreti? Nekateri kolegi poslanci so že obrazložili glavne argumente za to, jaz pa se bom dotaknila samo nekaterih navedb v predlaganem zakonu. Predlagatelji navajajo, da se slovenski poklicnoizobraževalni prostor sooča s problemom večletnega upadanja v poklicno in strokovno izobraževanje. Za trend upadanja vpisa na vseh srednješolskih programih so poglavitni vzrok manj številčne generacije. Zelo pomembno pa je gibanje deleža vpisanih na različne programe. Podatki Statističnega urada Slovenije kažejo, da je v letu 2009 delež vpisanih v vse programe poklicnega in strokovnega izobraževanja znašal 59 %, v gimnazijsko pa 41 %. V naslednjih letih se je razlika povečevala v korist poklicnega in strokovnega izobraževanja, leta 2013 pa je to razmerje znašalo že 62 proti 38. Torej podatki za obdobje 2009–2013 tako kažejo, da je delež dijakov, ki so se izobraževali v vseh programih poklicnega in strokovnega izobraževanja, za okrog 40 % višji od deleža dijakov, ki so se izobraževali v gimnazijskih programih. Naj to ponazorim s kakšno konkretno številko. Leta 2013 je v poklicnem in strokovnem izobraževanju bilo vpisanih 47 tisoč 224 dijakov, v gimnazijskem programu pa 29 tisoč 490. V šolskem letu 2014/2015 se je delež vpisanih gimnazijcev zmanjšal na 37 %. Torej delež dijakov, ki se vpisujejo na poklicne in strokovne izobraževalne programe, se povečuje. Prav zaradi tega je treba v sodelovanju z različnimi deležniki oblikovati strategijo srednješolskega izobraževanja in glede na potrebe v gospodarstvu razpisati ustrezno število mest na vseh programih. Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport že izvaja te aktivnosti. Naslednji problem, ki so ga predlagatelji izpostavili in se z zakonom tudi delno rešuje, je problem deficitarnih poklicev in brezposelnosti mladih. Vajeništvo in usposabljanje na delovnem mestu je s strani Evropske komisije, kot smo že slišali, predlagano kot ključni del strategije za boj proti brezposelnosti mladih in socialni izključenosti. Spodbujanje povezovanja med delom in izobraževanjem je v zadnjih letih eno od pomembnih orodij na dnevnem redu evropske politike zaposlovanja. Strinjamo se s predlogom, da zgledi vajeništva in dualnega sistema, kot ga poznajo druge evropske države, kažejo, da je v teh državah brezposelnost med mladimi nižja in da so vajeništva pogosto odskočna deska za stalno zaposlitev, kot je že bilo navedeno. Tudi podatek OECD za Slovenijo za leto 2013 kaže, da je stopnja brezposelnosti tistih, ki so končali programe poklicnega izobraževanja v starostni skupini od 25 do 64 let, nižja od tistih, ki so končali splošno gimnazijsko izobraževanje. In ne nazadnje je v predlogu zakona izpostavljena neusklajenost med izobraževalnimi programi in programi in potrebami na trgu dela, kar seveda drži. Kot smo že slišali, se zavzemamo za spremembe v poklicnem in strokovnem izobraževanju, ki bodo omogočile hitro odzivnost na potrebe trga dela. Na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport je bila ustanovljena poklicna koordinacija, ki jo vodi ministrica, sodelujejo pa delodajalci, sindikati in druga ministrstva, ki lahko prispevajo k uvedbi dualnega sistema ter usklajujejo vprašanja, kot so prenova izobraževalnih programov, pogoji za izvedbo vajeništva, ukrepi za spodbujanje delodajalcev. Naj zaključim. Krepitev poklicnega in strokovnega izobraževanja je ena izmed prioritet ministrstva v letu 2015, ki pripravlja predlog sprememb tega zakona celovito, temeljito in sistemsko. Naj glava končno uskladi delovanje posameznih delov svojega telesa. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Žanu Mahniču, pripravi naj se gospa Ljudmila Novak.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi poslanci! S tem ko smo v Slovenski demokratski stranki vložili predlog tega zakona, smo sledili svojemu predvolilnemu programu na področju izobraževanja, v povezavi s trgom dela, kjer smo zapisali, da se bomo zavzemali oziroma da bomo uvedli dualni sistem izobraževanja po vzoru nekaterih drugih držav, kot ste že tudi sami ugotovili, predvsem po vzoru držav, kjer je praksa na tem področju zelo pozitivna. Kot verjetno vsi poznate, v Sloveniji imamo Mladinski svet Slovenije, ki se v glavnem ukvarja z mladinskimi vprašanji. Pred leti so izdali nekaj publikacij na različnih področjih, ki so predvsem pereča za mlade, kot so recimo participacija, zaposlovanje, stanovanjska problematika, izobraževanje. Pa vam bom samo prebral eno priporočilo iz zaposlovanja in eno iz izobraževanja. In sicer tukaj piše: "Formalne izobraževalne inštitucije pozivamo k uvedbi praktičnega usposabljanja v vse izobraževalne programe in učne načrte za vse mlade, ki se izobražujejo. Na tem mestu si prizadevamo za sodelovanje formalnih izobraževalnih inštitucij z delodajalci ter nevladnimi in zlasti mladinskimi organizacijami, ki nudijo ustrezno učno polje za pridobivanje pomembnih praktičnih izkušenj. Povezovanje izobraževalnega sistema z delodajalci pa naj se poleg tega začne odvijati tudi pri konkretnih nalogah, na primer prek seminarskih, diplomskih, magistrskih nalog, študijskih in obštudijskih projektov, ki se lahko nanašajo na konkretna podjetja ter organizacije in njihove naloge ali delovanje." In pa še malo daljše priporočilo, ki je bilo objavljeno v publikaciji glede zaposlovanja: "Če želi Slovenija postati država razvoja in inovacij ter država, ki temelji na znanju, je treba spodbujati vzajemno delovanje izobraževalnega sistema in trga dela. Z namenom doseganja večje povezanosti med izobraževalnim sistemom in trgom dela predlagamo uvedbo naslednjih ukrepov. Formalne izobraževalne inštitucije pozivamo k večjemu povezovanju s trgom delovne sile. Po eni strani to pomeni prilagajanje izobraževalnih programov in mest na posameznih programih potrebam po znanju, ki jih narekuje trg dela. Za ta namen morajo ustrezne inštitucije izdelati dolgoročno strategijo zaposlovanja z upoštevanjem projekcij gibanj na trgu dela. Izobrazbeno strukturo mladih je treba bolj prilagoditi razmeram na trgu dela in mladim tako zagotoviti možnost za pridobitev zaposlitev, ki so skladne z njihovo izobrazbo. Na drugi strani morajo formalne izobraževalne inštitucije ob sodelovanju z javnim in gospodarskim sektorjem v okviru izobraževalnega procesa vsem uporabnikom zagotoviti pridobitev praktičnih izkušenj na področjih, za katera se izobražujejo. Povezovanje izobraževalnega sistema z delodajalci pa naj se poleg tega začne odvijati tudi pri konkretnih nalogah, na primer preko seminarskih, diplomskih nalog …" – se pravi, tukaj naštevajo vse tisto, kar je bilo že pod poglavjem glede izobraževanja in pa predlagajo, da se praktični del študije opravi pri delodajalcih. Tako delodajalce kot vzgojno-izobraževalne delavce je treba spodbujati k temu, da mladim omogočajo tako sodelovanje in jih za opravljanje nalog motivirajo z nagradami, subvencijami in podobno. Torej nihče tukaj ne govori oziroma ne očita, da imamo ne vem kakšen slab šolski sistem, vendar pa v Slovenski demokratski stranki ugotavljamo, da so še številne rezerve. Seveda smo za avtonomnost, pa vendar se zavzemamo in zagovarjamo dejstvo, da bi morale biti univerze oziroma v tem primeru ko govorimo o srednjih šolah, strokovnih, poklicnih in tako naprej, da bi morale biti te izobraževalne inštitucije bolj povezane z delodajalci, da bi morale biti bolj povezane s trgom delovne sile. Ne morem se strinjati s kolegi, ki sedijo skrajno levo, ko so rekli, da ta predlog, pa ne samo naš, vajeništvo na splošno, da gre predvsem v smeri, da delodajalci dobijo dobre kadre na račun države, to se pravi iz naše skupne malhe, ki jih bodo potem izkoriščali za to, da bodo kovali enormne dobičke. Gre predvsem za to, da se mladi izobražujejo, da se izobražujemo, da bomo nekoč imeli zaposlitev, torej se zaposlujemo za trg dela. In trg dela upravičeno pričakuje, da dobi kar najboljše in kar najbolj sposobne kadre, ki bodo potem delovali seveda v skupno dobro, ker ne nazadnje politika novih delovnih mest je edina prava socialna politika. Upravičeno se pričakujejo kadri, ki bodo k temu prispevali. Delodajalci so si v Sloveniji praktično enotni, da mladi pridemo iz šol teoretično dobro podkovani, problem je pa potem tisti praktični del. In ravno s tem, z uvedbo dualnega šolskega sistema v Slovenski demokratski stranki menimo, da bi ta problem začeli reševati v samem izvoru. Tudi na podlagi teh priporočil Mladinskega sveta Slovenije smo potem predlagali ta zakon. Kljub temu da ima veliko členov, naj samo navedem nekatere spremembe in predloge, ki jih uvajamo, ki se mi zdijo še posebej pomembne. V zakonu so doda zahtevano obdobje, ki mora biti namenjeno praktičnemu usposabljanju dijakov poklicnih in srednjih strokovnih šol. Obdobje obsega polovico časa izobraževalnega programa za poklicne šole in 20 % za srednje poklicne oziroma strokovne šole. Ure, ki jih vajenec opravi v času praktičnega izobraževanja pri delodajalcu, se upoštevajo kot ure delovnih izkušenj za istovrsten ali podoben poklic in se štejejo v delovno dobo, kar je v teh časih še posebej pomembno. Po tem našem predlogu se vsakih osem ur, ki jih naredi vajenec, šteje v en dan delovne dobe. Vajencu se omogoči napredovanje v naslednji letnik in nemoten potek praktičnega izobraževanja, če je pozitivno ocenjen pri teoretičnem delu pri vseh predmetih, lahko pa je ocenjen pri dveh predmetih tudi negativno, vendar mora v naslednjem letu opraviti izpite iz teh dveh predmetov, sicer letnik ponavlja. Če je vajenec ocenjen negativno iz istih predmetov dve leti zapored, letnik ponavlja, nagrada pri delodajalcu pa mu v času ponavljanja ne pripada. In pa, kar je tudi pomembno, glede nagrade, ki jo predlagamo, da jih vajenci dobijo. V času vajeniškega razmerja ima vajenec pravico do nagrade. Višino bruto nagrade z uredbo določi Vlada Republike Slovenije v odstotku od povprečne bruto plače v gospodarstvu Republike Slovenije in znaša najmanj 10 % v prvem letniku, 15 % v drugem letniku, po 20 do 30 % pa v tretjem letniku. Kar se mi zdi tudi še pomembno, je, da se za 32. členom dodaja nov 32.a člen, ki mlade, ki se želijo ukvarjati s podjetništvom, ne samo da jih spodbuja, ampak jim tudi na nek način omogoča premostiti tiste prve začetniške težave, kar se tiče delovnih pogojev, kar se tiče prostorov, kar se tiče mehanizacije in tako naprej. Tukaj smo zapisali glede razvojnega centra: "Šola lahko svoje delavnice v prostih terminih odda diplomantu poklicne in strokovne šole, ki želi pričeti s samostojno dejavnostjo na strokovnem področju, na katerem je opravil zaključni izpit, če za izvajanje svoje dejavnosti nima lastnih zmogljivosti, vendar za največ dve leti. Šolo lahko nudi diplomantu strokovno podporo na področju administrativnih storitev." Torej gremo še v to smer, da tudi po končanem zaključku formalnega izobraževanja še vedno ostaja stik s to izobraževalno ustanovo, ki mlademu še nadalje pomaga, s tem da mu omogoči prostore, po drugi strani pa, če se sklene neka pogodba, lahko izobraževalna institucija na ta način tudi nekaj dobi v svoj proračun. Prej je gospod Jurša govoril, kako so včasih rekli, da se čim več uči, da boš čim več delal, danes pa naj bi veljalo, čim več se uči, da ti ne bo treba delati. Tudi jaz prihajam iz generacije, kjer so nam starši velikokrat to govorili. Predvsem so nas vse po vrsti spodbujali, naj se vpisujemo na gimnazije. Šlo je približno pri vseh enako v tej smeri, "dajte se učit, da ne boste tišlerji, da ne boste avtomehaniki, da ne boste malarji" in kaj jaz vem kateri še poklici vse. Danes pa vidimo, kaj se je zgodilo, ko smo vsi hodili na gimnazije, ko je bil ta naval na gimnazije in pa drastično nižanje na strokovnem in pa poklicnem izobraževanju. Imamo veliko mladih, ki so brezposelni, imamo praktično izgubljene generacije in pa tako naprej. V naši državi še vedno v dokajšnji meri prevladuje neka, če se tako izrazim, logika v smislu bodi povprečen, toliko se nauči, po možnosti boš dobil službo nekje v enem podjetju ali pa v javnem sektorju, bodi konformen, tam boš lepo priden, boš delal to, kar ti bodo rekli, bog ne daj pa, da bi kdorkoli začel karkoli svojega. Če boš imel nekaj svojega, boš zaposloval ljudi, boš grd kapitalist, boš izkoriščevalski, in bog ne daj, da bi pri tem še koval kakšen dobiček. Žal je to logika, ki na vsakem koraku preveva našo državo in se je že uveljavilo pravilo, da je pravilo biti povprečen, pravilo ne izstopati v tej državi. Menimo, da bi s tem dualnim šolskim sistemom veliko stvari izboljšali, jaz sam sem v času volilne kampanje obiskal v svojem volilnem kraju veliko podjetij in veliko mi jih je reklo, da šola je potreba, da se dobi neko teoretsko znanje, da se dobi neka širina, ker konec koncev tudi samo praktično znanje ni vse, seveda pa je potrebno tudi praktično znanje. Ko sem spraševal, se jih je veliko strinjalo s tem procentom v smislu, da v nekaterih državah si v ponedeljek, torek, sredo, s v šoli, v četrtek in petek pa potem pri delodajalcu. In verjemite mi, da nekdo, ki bi delal pri delodajalcu, ki bi spoznal tisto delovno okolje, ki bi delal pri njem, poznal tiste delovne navade, da bi marsikateri mlad človek na ta račun potem dobil tudi zaposlitev. Preko tega tudi pripravništvo, ki ga bomo obravnavali v petek, je eden od takih načinov in tudi če gre za pač nekakšen vložek države, v Slovenski demokratski stranki menimo, da je ta denar investicija v prihodnost, kajti mladi, ki bodo zaposleni, bodo tudi prispevali v socialno, pokojninsko, zdravstveno blagajno in tako naprej. Kot je slišati, bo koalicija ta naš predlog zavrnila. Jaz upam, da se bo ministrica skupaj s koalicijo, glede na to da je to rekla tudi na hearingu in da imate v koalicijski pogodbi, čim prej lotila tega vajeništva, pripravništva, da se čim prej potem ta zadeva tudi uveljavi. Kot sem zaznal iz razprave, se vsi strinjamo, da ta stvar je potrebna. Nekateri bi pač malo na drugačen način kot drugi. Vložili smo, ker ste nam očitali, da smo vložili isti oziroma podoben zakon, takrat je bila druga koalicija, zdaj smo poskušali, če bo pri tej šlo skozi. Upam pa, da smo samo na nek način vsaj spodbudili, da boste začeli razmišljati v tej smeri in kljub temu da se velikokrat v tem državnem zboru ponavljam, ampak menim, da v Sloveniji je to problem, da vsi uradniki razmišljajo, ko pride do nekega problema, se gre po liniji najmanjšega odpora, iščejo se napake, da ne bi bili treba tega izvesti oziroma kot sam stalno ponavljam, v tem državnem zboru, v tej državi predvsem delamo, kako bi, da ne bi, nihče pa ne prevzame neke pobude oziroma iniciative, da bi rekel, kako pa bomo se tega lotili, da bi ta stvar šla skozi.
Hvala lepa. Besedo dajem, gospe Ljudmili Novak, pripravi naj se, gospod Ivan Hršak.
Spoštovani, podpredsednik, hvala za besedo. Jaz pa pozdravljam ta predlog kolega Lisca in se mu zahvaljujem, da je vložil ta zakon v proceduro, ker sem vesela, da o tem razpravljamo. Tudi če morda ta zakon ne bo dobil podpore, verjamem, da bo to spodbudilo tudi ministrstvo, da se bo hitreje lotilo tega problema. Mi se namreč veliko prepočasi odzivamo na probleme časa in pri tem ne najdemo pravih rešitev, ker predolgo časa čakamo. Dejstvo je, da imamo veliko brezposelnih mladih, ki čedalje raje že prevzemajo katerokoli delo, če so včasih zavračali delo, raje študirali naprej, ker pač ni bilo ustreznega dela njihovemu poklicu, čedalje raje sprejemajo katerokoli delo. Sama sem prepričana, da smo imeli zgrešeno kadrovsko politiko, ko smo večji del generacije nekako spodbujali k vpisu v gimnazije. Zato smo tudi potrebovali toliko učnih ur dodatne učne pomoči, ker so to zahtevali starši, da so se lahko v čim večjem številu vpisovali na gimnazije in ne v tolikšni meri na poklicne šole. Ker sem sama 20 let svojega poklicnega življenja preživela prav v različnih srednjih poklicnih šolah, vem, kako pomembno je, da se v te šole vpišejo normalno inteligentni sposobni mladi ljudje. Če pa se tja vpisuje samo tisti, ki nič drugega ne zmorejo, potem pa tudi ne moremo pričakovati, da bomo imeli dobro usposobljene obrtnike ali da bodo ti obrtniki v nadaljnji fazi ustanovili svoje podjetje, da bodo podjetni, da bodo napredovali v tem poklicu. Mislim, da moramo gledati v tej smeri naprej. Kvalitetno poklicno izobraževanje, karierno napredovanje, spodbujanje podjetnosti in potem tudi ustanavljanje svojega podjetja, malih, srednjih podjetij. S tem bomo imeli več zaposlenih, s tem bomo imeli več plačanih davkov. In nesmiselno je govoriti o tem, da bodo sedaj tisti delodajalci, ki izobražujejo mlade, jih izkoriščali. Mislim, da tudi določene socialne kompetence pridobijo tisti mladi, ki opravijo vajeniško dobo. Žal pač živimo v takem času, ko delo ni vrednota in je čedalje manj praktičnih znanj. Tako da jaz podpiram čim prej [[izklop mikrofona]]
Besedo ima gospod Ivan Hršak, pripravi naj se gospa Irena Kotnik.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Glede na to, da imam zelo malo časa, bom poskušal na hitro povedati tisto, kar sem mislil sicer bolj obširno. Vsekakor podpiram prizadevanja za rešitev navedene problematike. Neizpodbitno dejstvo je, da so danes veliki problemi pri izobraževanju v srednjih strokovnih šolah in še večji v poklicnih šolah. To je tako imenovani problem vajeništva. Za rešitev te problematike je nujno treba čim prej izvesti takšne ukrepe, ki bodo uredili ali vsaj bistveno izboljšali trenutno stanje. Absurd je, da gospodarstvo ima potrebe po določenem poklicnem kadru, profilu, ki pa ga na trgu ni moč najti. To je torej nemogoč položaj, ko na eni strani je potreba in je zagotovljena takojšnja zaposlitev, na drugi strani pa tega kadra na trgu dela ni mogoče najti. Moram priznati, da poznam ta sistem iz bivše države, ki je bil zelo dobro urejen in je zelo dobro funkcioniral, se pravi da je gospodarstvo ali obrt in podjetništvo dobilo tiste kadre, ki so jih takrat potrebovali. Predvsem moramo najti ustrezen način financiranja, ki je v tem trenutku še največji problem. Vsekakor bi moralo to financiranje biti nekako deljeno, en del država, en del delodajalci. S tem bi rešili [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Besedo ima gospa Irena Kotnik, pripravi naj se mag. Branislav Rajić.
Hvala za besedo. Novela zakona, ki jo danes obravnavamo, ni pred nami prvič. Če pogledamo, je bila sprejeta že leta 1996. Leta 2006 je bil sprejet nov zakon s pomembnimi vsebinskimi spremembami in takratni šolski minister dr. Milan Zver je ob sprejemanju zakona poudarjal težnjo po večji odzivnosti šol na potrebe gospodarstva ter po večjem vključevanju socialnih partnerjev. Leta 2006 pa je bilo poglavje o vajeništvu iz njega črtano, ker naj ne bi prinašalo pričakovanih ciljev. Zakaj sem sedaj te podatke na hitro še enkrat prebrala, čeprav ste jih danes že slišali? Prav zato, ker danes gre za uveljavljanje nečesa, kar je nekoč že bilo sprejeto, a se je kasneje ukinilo, ker ni prineslo načrtovanih rezultatov. Rada bi povedala, da po vseh teh razpravah, ki sem jih danes slišala, je bilo razbrati, da se vsi zavedamo, da je urejanje statusnih razmerij vajencev nujno in potrebno. In vsi, ki smo danes tukaj, si želimo, da oblikujemo tak zakon, da bo v korist in pomoč mladim. Do tega bomo prišli pa samo v sodelovanju. In tukaj bi rada še enkrat poudarila, da sem vesela, da so kolegi iz SDS ta predlog predlagali. Prepričana sem, da bomo glede na vse to, kar smo danes slišali, naprej našli rešitve in našli tudi ideje in našli poti, da bomo lahko nekaj skupaj naredili za mlade, v njihovo korist. Še enkrat bom rekla, nismo proti vašemu predlogu, smo pa za to, da se o tem res razmisli in da to nekje načrtno, v sodelovanju z vsemi, tudi z ministrstvom, speljemo do konca. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Branislav Rajić, pripravi naj se gospa Anja Bah Žibert.
Hvala za besedo. Vajeništvo je tema, o kateri se razpravlja že vrsto let. Nismo prvi, ki se zanimamo za čim boljšo povezavo izobraževanja s trgom dela. Cilj je pozitiven učinek tako na gospodarstvo kot tudi na sistem poklicnega in strokovnega izobraževanja. Ne nazadnje vajeništvo in usposabljanje na delovnem mestu tudi na ravni Evropske unije predstavlja ključni del strategije za boj brezposelnosti mladih in socialne izključenosti. Spodbujanje povezovanja med delom in izobraževanjem je tako v zadnjih letih eno od ključnih orodij na agendi evropske politike. Leta 2013 so se države članice Evropske unije združile v evropsko zavezništvo za vajeništvo. V njem so se zavezale k izboljšanju vajeništva in podobnih sistemov poklicnega izobraževanja. Sistem vajeništva, kot ga želijo s predlaganim zakonom predlagatelji ponovno uvesti v slovensko izobraževanje, pa terja nekoliko globlji premislek o ustreznih rešitvah, zato se želim v nadaljevanju osredotočiti predvsem na troje. Prvo. Zgledi vajeništva, kot ga poznajo druge primerljive države, na primer Avstrija, Švica, Nemčija temeljijo na statusu vajenca, ki je izenačen ali vsaj primerljiv s statusom delavca. To pomeni, da morajo biti vajeniške pogodbe usklajene z zakonskimi akti, ki urejajo pravice in obveznosti v skladu s slovensko delovnopravno zakonodajo. Iz tega izhaja potreba po zakonski ureditvi področja vajeništva, ki opredeljuje delovnopravna vprašanja. V Nemčiji je za to pristojen Zakon o zaščiti dela mladih. Leta 2013, ko se je pri nas sprejemal Zakon o delovnih razmerjih, pa je bilo vajeništvo iz zakona v celoti izključeno. Drugo. Ena izmed zavez Slovenije v evropskem zavezništvu za vajeništvo je spodbujanje srednjega strokovnega in poklicnega izobraževanja. Ukrep, ki ga je pri tem treba zasledovati, je torej usmerjanje števila vpisnih mest v programe srednjega strokovnega in poklicnega izobraževanja. Ampak to posledično pomeni zmanjševanje vpisnih mest v gimnazije. Treba je torej spodbujati zanimanje za tiste poklice, za katere mladi niso več tako močno zainteresirani, vendar za njih delodajalci kažejo potrebno na trgu dela. K sodelovanju je torej treba privabiti različne socialne partnerje, vse deležnike družbenega in gospodarskega razvoja. Le tako bi orisali popolno sliko, kam pravzaprav težimo s prenovo poklicnega in strokovnega izobraževanja. In tretje. Ko se skušamo primerjati z ostalimi državami, kjer sistemi vajeništva delujejo brezhibno, je treba upoštevati tudi širše značilnosti okolja, v katerem se vajeništvo izvaja. Na primer, v Nemčiji, ki ima uveljavljen sistem vajeništva, imajo zbornice močno vlogo pri implementaciji vajeniškega sistema. Tam imajo zbornice poklicno članstvo, pri nas pa je bilo obvezno članstvo nekaj let nazaj ukinjeno. Zato nemškega modela ne moremo enostavno prilagoditi, saj nam manjka pomemben člen. Uspešen sistem vajeništva je mnogokrat povezan s strokovno podporo, ki jo nudijo prav zbornice. Izpostavil sem nekaj odprtih vprašanj, ki morajo biti rešena pred uvedbo sistema vajeništva v Sloveniji. Slovenija je svoja prepričanja o pomembnosti povezovanja trga dela in izobraževalnega sistema izkazala s tem, ko se je leta 2011 priključila evropskemu zavezništvu za vajeništvo. Za dober in delujoč sistem vajeništva pri nas pa je treba premisliti na kakšen način ga vpeljati v dva, zaenkrat še ne povezana, sistema: v izobraževanje in v delo. Zgolj kopiranje modela vajeništva, kot ga poznajo v tujini, ni najboljša rešitev in skriva pasti. Zato moramo biti pozorni na njegovo celovito urejenost. Predlog zakona je dobrodošel kot pobuda in naša skupna naloga je, da novim generacijam mladostnikom omogočimo izobraževanje, ki jim bo zagotovilo kruh. Zakon pa mora biti takšen, da jim zagotovi tudi varnost v primeru poškodb pri delu, pokojninsko zavarovanje, redno plačilo in celo pahljačo ostalih pripadajočih pravic. Obravnavani predlog tega ne zagotavlja. Da bi se izognili morebitnim pripetljajem, ki bi jih nepopolna, mogoče dvoumna, na hitro spisana in nedorečena zakonodaja v primeru recimo delovne nesreče utegnila problematizirati do najvišjih pravosodnih instanc, je boljše, da predlagatelj v tem smislu predlog dopolni. Na tej temi vsekakor, spoštovani kolega Lisec, ne bojujemo ideološkega boja. Tukaj smo enotni, skupaj tlakujemo pot k dobrim mojstrom, pametni šoli in varni skupnosti z veliko zaposlenih. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Anja Bah Žibert, pripravi naj se gospod Ivan Škodnik.
Hvala za besedo, predsedujoči. Tudi mene veseli, da je danes naša razprava konstruktivna in predvsem v želji, da nekaj dejansko storimo na tem področju. Kar nekaj razpravljavcev je izrazilo pripravljenost, da se na tem področju dejansko pride do konkretnih rešitev in so pripravljeni na to, da stopimo skupaj. Pokažimo, da bomo stopili skupaj in omogočimo temu zakonu, da gre skozi to obravnavo in ga potem skupaj izboljšajmo. Zakaj ne? Gotovo je osnova dobra, o tem ste tudi vsi na nek način govorili. Ima zagotovo pomanjkljivosti, ampak to ne pomeni, da bi ga bilo potrebno zavrniti zgolj zato, ker je predlagatelj Slovenska demokratska stranka. Če temu ni tako, potem si ta zakon gotovo zasluži korak naprej, kjer bo, kot je povedal Tomaž kot predlagatelj tega zakona v imenu Slovenske demokratske stranke, možna javna razprava, v katero bodo lahko vključeni različni strokovnjaki bodisi iz gospodarstva bodisi iz izobraževanja. Pokažimo pripravljenost k sodelovanju in dajmo temu zakonu možnost. Veste, velikokrat govorimo leta in leta, strukturna brezposelnost, strukturna brezposelnost. Kaj pa smo dejansko pripravljeni narediti, da bo ta manjša? Ena od oblik je gotovo ta zakon. Seveda je ne bo popolnoma odpravil. To bi bila utopija, če bi to trdila. Gotovo pa lahko pripomore k temu, da bo ta manjša. Dovolite, da vam povem primer enega od slovenskih podjetnikov. Iskal je v bistvu delavca za dve delovni mesti. Eno je bilo razpisano za tako imenovanega sekretarja, administratorja, drugo je bilo za strokovni del podjetja. Šlo je sicer za potrebo po visoko izobraženem delavcu, pa vendar. Veste, kakšne prijave so prišle? Tako kot je bilo povedano, za prvo delovno mesto, se pravi za sekretarja okoli 800 prošenj. Za drugo delovno mesto, se pravi za strokovno usposobljenega delavca pa eno samo. To je realnost, s katero se soočamo in nas mora skrbeti. Podatki, ki jih navajamo in jih v bistvu uporabljamo s strani ministrstva za šolstvo, govorijo, da od leta 2011, 2012, 2013 nižje poklicno izobraževanje upada, prav tako srednje poklicno izobraževanje. Torej bo deficit še vedno prisoten. V Sloveniji imamo na eni strani ogromno izobraženih za poklice družboslovne smeri, na drugi strani pa ne samo da je pomanjkanje poklicev, nekaterih poklicev praktično sploh ni več. V tej razpravi so nekateri, mislim da kolegi na oni strani, ki jih tako in tako v dvorani ni, govorili o tem, da s tem predlogom zakona želimo onemogočiti boljše izobraževanje, višje stopnje izobraževanja in tako naprej. Ni res. Temu ni tako. V nobenem od teh zapisov ni mogoče tega razbrati. Veste, mislim, da je prej kolega iz Desusa imel eno zelo zanimivo razpravo, tudi zame je bila, ko je govoril o tem, kako lahko tudi iz vajeništva napreduješ. Res je. Tudi iz teh poklicev lahko napreduješ naprej. In nekoč je vajeništvo že obstajalo. Primer mojega očeta kaže, da je iz vajeništva prišel do univerzitetno izobraženega človeka. Veste, česa sem danes najbolj vesela? Gospod Križanič se smeji, meni pa ni smešno, pa bom povedala, zakaj. Zato, ker sem izredno vesela in ponosna, da kadar pride k meni, mi zna celo zamenjati kakšno pipo, za katero žal teh znanj nimamo. Se pravi, ne glede na to, kje bo posameznik v izobraževalnem sistemu zaključil, je vsaka od stopenj pomembna. In nikakor ne sme zveneti kot manjvredna, kot je iz nekaterih razprav to bilo mogoče razbrati. Šolski sistem je nekako prevzel večino izobraževalnega programa, kar se tiče praktičnega usposabljanja. Govorimo o tem, da bomo zdaj, če bomo uvedli vajeništvo, obremenili državo, kajti to bo nekaj stalo. Mi govorimo o tem, da bi prišlo v prvi fazi to na breme države, seveda pa je država lahko, bi rekla, uspešna na področju črpanja evropskih sredstev v primerjavi z nekaterimi drugimi državami. Ampak ne nazadnje, saj tudi ta izobraževalni sistem plačuje država. Saj tudi to nekaj stane, se pravi sistem, ki ga imamo zdaj. Saj to ni samoplačniško. Govorimo o nekih, bi rekla, pomanjkljivostih zakona, ker bojda bi preveč udaril državo, ampak menim, da temu ni povsem tako. Če bi bila volja, bi ta zakon lahko izpeljali tako, kot je predlagano, sicer pa njegovo uveljavitev tako predlagamo za leto 2016. Tudi Evropska komisija poudarja, da ima poklicno izobraževanje in usposabljanje ključno gospodarsko vlogo, tudi kar se tiče visoke kakovosti tehničnih veščin, je pa gotovo tudi dodana vrednost do izobraževanja, predvsem pa vključevanja mladih na trgu. Veste, vajeništvo se mi zdi pomembno tudi zato, kot je bilo prej rečeno, da bi s tem, ko bi vajeništvo opravljali v nekem podjetju, izgubili stik z izobraževalnim sistemom. Mislim, da temu ni tako, kajti še vedno bi bili del izobraževalnega sistema določene ure, določene ure pa bi praktično delo opravljali v podjetju, kjer bi dobili nekatera druga znanja, ki so prav tako znanja, ne nazadnje znanja ne daje samo izobraževalni sistem kot tak, ki jih sicer ne morejo dobiti. Ne nazadnje odnos do dela, ne nazadnje odnos do strank, podjetja, organizacije in tako naprej. Morda bo na tak način nekdo prej ugotovil, ali je nek poklic zanj ali ni zanj. Zdaj zaključujejo v bistvu to stopnjo izobraževanja, pridejo, poskušajo nekaj narediti, in ugotovijo, da ta poklic ni zanje. Mislim, da je to veliko bolj žalosten del resnice. Menim, da tudi ni prav, da govorijo nekateri, da je sicer podobna zadeva že bila, pa se ni izkazala. Ja, bila je, vendar je imela premalo časa, da bi se izkazala. Resnici poglejmo v oči in povejmo, da je takrat prišlo tudi do medpodjetniških izobraževalnih centrov, ki so na nek način del tega prevzeli, ampak nikoli ni vajeništvo zaživelo tako, kot bi moralo. Gotovo ima neko podjetje ali obrtnik veliko več pripomočkov in ostalih pogojev dela, ki temu dijaku omogočijo, da pridobi boljše izkušnje v tem poklicu, kot je to v šoli. Prostor v šoli nekaj omogoča, gotovo pa tudi že zaradi samih pripomočkov in ostalih potreb temu ne more slediti. Že tako govorimo o tem, da je treba krčiti sredstva kot taka v izobraževanju, na drugi strani pa seveda želimo, da bi nek dijak imel enake pogoje, kot bi jih imel v podjetju. To seveda ne gre in ne more biti tako. Še posebej sem vesela v tem predlogu zakona, ki je pred nami, da vajeništva ne uvajamo zgolj samo za dijake in tiste, ki so vključeni v izobraževalni sistem, ampak tudi za tiste, ki so prosilci zaposlitve. S tem bo morda prišlo do več prestrukturiranja, do več novih znanj, novih poklicev in morda tudi do novih idej, kako lahko sebe kot človeka postaviš v neko družbo in nisi nekje tam na obrobju pozabljen od vseh. Namreč ti ljudje se velikokrat zaprejo sami vase in imajo občutek popolne izključenosti. Morda bi tudi ta način pripomogel k temu, da se lažje vključijo nazaj v družbo. Če zaključim. Zagotovo zakon pripomore tudi k temu, da bo manj socialne izključenosti. Ne nazadnje bi mladi, ki bi to opravljali, nekaj zaslužili, prej bi lahko prišli v stik s poklicem. Lahko govorimo o tem, da bo vplivalo lahko na manjšo brezposelnost, ne nazadnje tudi na revščino, če želimo. To so gotovo elementi, ki so vredni tega, da gre ta zakon naprej in da ga v naslednjih fazah skupaj morda dodelamo, nadgradimo. Nikakor pa se ne morem strinjati s tistimi, ki pravijo, da ta zakon kot tak, ni vreden nadaljnje obravnave. To pomeni, da dejansko ne gre za to, da želimo tukaj nekaj spremeniti, ker sicer bomo še naprej govorili o strukturni brezposelnosti, še naprej bomo govorili o deficitnih poklicih in tako naprej, naredilo pa se ne bo nič. Pokažimo, da nam je do tega, da se ta tematika uredi in bomo videli, ko bo enkrat, takrat bomo lahko rekli, kakšna je bila ta odločitev. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Ivan Škodnik, pripravi naj se gospod Franc Breznik.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovana sekretarka, kolegice in kolegi poslanci! Poskušal bom nekako podati svoj pogled na ta dualni sistem izobraževanja, ker pač sem ga drugače spoznaval, delal na tem področju. Moram pa reči, da je bila razprava zelo dobra, zelo konstruktivna z vseh strani, tudi predlog ni slab, ki ga je podala stranka s kolegi na levi strani, če tako rečem. Predvsem pa bi rad nekako osvežil besede Franca Jurše, kolega, ki je res tako na preprost, zelo enostaven način predstavil izobraževanje, posebej pa dualno izobraževanje. Mislim, da ga je lahko vsak razumel. In vse, kar je povedal, je stoprocentno res. Seveda pa moram reči, da je takrat v govoru kolega Tomaž Lisec malo preveč zahteval od ministrice za šolstvo, da mora pa zdaj dualni sistem kar uvesti, kaj pa dela na ministrstvu. Veste, saj je šele štiri mesece na ministrstvu. Bi pa omenil to, kar je tudi prej omenil gospod Franc Jurša. Takrat ko je bil v vaši vladi minister dr. Milan Zver, je bil že dve leti minister, pa se je takole zgodilo. V času ministrovanja Milana Zvera leta 2006 je bilo celotno poglavje o vajeništvu izvzeto iz takratne novele zakona, saj sistem vajeništva ni prinašal pričakovanih ciljev. To si poglejte, pa boste videli, da je to res. V zadnjih petintridesetih letih, če tako malo nazaj dam pogled, so se oblike poklicnega in strokovnega izobraževanja pogosto menjavale. Od vseh oblik je bilo najslabše usmerjeno izobraževanje. Mislim, da tisti, ki ste to poznali, se s tem strinjate. Tako smo imeli v preteklem obdobju dualni sistem, šolski model, obrtni sistem ni šolski model, dualni sistem ni šolski model, zdaj imamo seveda po neki prenovi zopet šolski model, ampak vedno so bile tukaj težave pri tem dualnem in tudi obrtnem sistemu, ki sta bila zelo podobna, pri financiranju. To se je postavilo pri delodajalcih, ker vendarle ta sistem financiranja je pri nas bistveno drugačen in se težko primerjamo z Avstrijci, Nemci. Tam je zadeva čisto drugačna, ker so drugačne nagrade, ki veliko bolj stimulativno vplivajo na mlade. Ampak to bo pri nas tudi prišlo, malo moramo počakati, da sistem uredimo, in jaz mislim, da bomo imeli pogoje in da dualni sistem vsekakor ima bodočnost tudi v Sloveniji. Sedaj imamo šolski model, kjer so se strokovni predmeti preimenovali v module, dodatno pa je vnesel v triletne programe, seveda tudi v druge, ampak v triletne največ, praktično usposabljanje pri delodajalcih v skupnem obsegu od štiriindvajset tednov do devetindvajset tednov, seveda odvisno od programov. Moram reči, da ta trenutni šolski sistem ni slab. Zakaj? Bom navedel nekaj razlogov. Prednosti praktičnega usposabljanja pri delodajalcih se kažejo v sledečem. Učenci, ki pridejo na prakso na usposabljanje k delodajalcu, se nekako soočijo z realnostjo, s tem, kar jih čaka v bodoče. Morajo priti točno ob uri, ure so polne, šestdeset minut, ne petinštirideset minut, pavze so drugačne. In kakor sem imel v tem času z različnimi generacijami razgovore, je pravzaprav na njih po tej plati deloval zelo dobro. Ta prednost, ki se je tukaj pokazala za usposabljanje, je zelo dobra. Težje je pa govoriti o izobraževanju. Pogoji za izobraževanje so pa vendarle v šoli veliko boljši kot pa pri delodajalcih, pa kakor koli to navajamo. Tudi večja odgovornost se nekako tukaj pojavlja pri učencih, dobijo čut za odgovornost. Bom kar povedal primer. Recimo, v šoli nekaj stori narobe, pač nekako reši, bomo pa vzeli drug material, saj šola plača, država ima denar. Pri delodajalcu je pa to malo drugače. Ko nekaj žaga, stori po svoje, ga prvič najbrž delodajalec še opozori, ampak drugič se pa pogovarja drugače. Iz vseh teh razgovorov sem pravzaprav tudi spoznal, so povedali, da so bili nekako veliko bolj odgovorni in da je veliko strožje pri delodajalcih. Ampak kljub temu so hodili radi, tako da to jih ni motilo preveč. Ta dualni sistem, ki se pa vsake toliko časa pojavi in je zdaj zopet na tapeti, se sliši zelo privlačno. Po mojem mnenju ta trenutek seveda niso dani pogoji za ponovno izobraževanje po dualnem sistemu, ker je treba najprej urediti financiranje. Kot sem prej povedal, se v tem primeru z Avstrijo, Švico in pa Nemčijo ne more primerjati, ker imajo tam sistem financiranja bistveno drugačen in status vajenca je tam rešen. Ta delovna doba, nagrada, če ga nagrajuješ, to stane, mi pa v tem trenutku gotovo nimamo denarja. Drage poslanke, dragi poslanci, jaz moram reči, da brez teh razlogov, brez tega statusa in financiranja dualnega sistema ne bomo mogli uvesti. Ampak vsekakor pa v neki prihodnosti, mislim, da bodo pogoji in da to ni slab sistem . Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Breznik, pripravi naj se gospod Miha Kordiš.
Najlepša hvala, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Jaz mislim, da razprave, ki danes potekajo o spremembah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, da so to razprave, ki si jih kot poslanec želim, ki odpirajo tudi s strani opozicije in koalicije neke diapazone, ki so nujno potrebni. Lahko rečem, da sem zelo velik optimist danes po teh razpravah, ker verjamem, da zasledujemo iste cilje, da opazujete pojave, ki se dogajajo med mlajšo generacijo, ki so strukturno brezposelni, da opazujete pojave razvitih zahodnih držav, ki imajo tako imenovane dualne šolske sisteme in le-ti so se izkazali ravno v času kriz za lahko rečemo ene izmed najboljših rešitev. Jaz bom govoril o nekaterih zadevah, ne bi rad ponavljal neke razprave poslancev in poslank, ampak govoril bi iz nekih splošnih ali pa osebnostnih vidikov, ki sem jih zaznal, kot sem nekaj let bival v tujini, nekaj let v Avstriji v razvojnem podjetju Munin, kjer smo razvijali hotelske kartične sisteme za najbolj luksuzne hotele, kasneje avtomatizacija pri Siemensu. In tu so, kjer smo razvijali tudi neke avtomatizacijske procese, začeli smo pa tudi s posebnimi brizgalnimi procesi, ki jih danes uporabljajo vsa najboljša luksuzna vozila v svetu. Moja razprava bo tekla o tem, kako sem se srečeval s tistimi, ki so končali tudi v teh podjetjih dualni šolski sistem, kakšne funkcije so opravljali, kakšne izdelke so tudi proizvajali in kakšna je bila dodana vrednost teh izdelkov. Mi vsi skupaj, če želimo uvesti dualni šolski sistem, to ni samo, da sprejmemo zakonske rešitve, moramo biti tudi promotorji tega sistema, moramo verjeti v njega. Vsi skupaj, spoštovani kolegice in kolegi, tisti, ki ste starši, tisti, ki še nismo starši, ker zadovoljstvo človeka v nekem poklicu se mi zdi, da je ena izmed tistih zelo pomembnih vidikov, da delaš nekaj, kar bo ostalo za tabo, da izdeluješ vrhunske izdelke, vrhunske storitve, z visoko dodano vrednostjo. Ne nazadnje, poglejte, nekoč sem bil v, lahko rečem, nekem argumentiranju z eno izmed svojih kolegic, ki predava ekonomijo na graški fakulteti, je zelo skromna oseba, kljub temu da je po eni strani velika strokovnjakinja na svojem področju, in sva se nekoč prepirala o obuvalih. Govorila je, da nikoli ne da za čevlje več kot 50 evrov in da vsako leto zamenja tri pare ali pet parov čevljev. Jaz sem po drugi strani razlagal, da imam nekoliko dražje čevlje, kljub temu da imam kolega, ki izdeluje čevlje. Imenuje se družba Mario Herzog, njegovi čevlji se danes prodajajo na tržišču med tisoč 500 do 3 tisoč 500 evrov. Gre za vrhunsko manufakturo, ki je postavljena v okolici Maribora. Čevlje nosijo največji oligarhi v Rusiji, njegove čevlje nosijo v bistvu tudi največje rodbine v Nemčiji, Švici, v Turčiji in tako naprej. Kaj hočem povedati? Gre za nekoga, ki je obrtnik. Gre za nekoga, ki v svojih čevljih odpira neko noto, neko lahko rečem nek brand, in ta brand krepi tudi državo, v kateri živimo. Gre za visoko dodano vrednost. V teh čevljih se ne skriva samo visoka cena, gre za celo vrsto nekih praktičnih rešitev, ki so se izkazale, ki so vlite v neko celoto, v neko estetsko celoto in na koncu taki čevlji zdržijo tudi lahko rečem celo desetletje ali več. In potem s to kolegico prideva do zaključka in sem ji rekel: "Ti uporabljaš čevlje, s katerimi krepiš izkoriščanje otroške dnevne sile na Kitajskem, uničuješ delovna mesta v svoji lastni državi, zmanjšuješ vrednost in nikoli se nisi vprašala, koliko kemičnih substanc vzdržuje ta tvoja plastika, ki jo nosiš na nogah. Pustimo občutje, pustimo estetiko, na koncu je tudi ekološki odpadek tega čevlja." Kaj hočem povedati? Poglejte, v teh izdelkih se tudi Evropa izkazuje, po kateri poti bo šla. Ko govorite o neoliberalizmu ali ko govorite točno o takšnih poklicih, gremo potem lahko v to smer dualnega šolskega sistema, vrhunskih maloserijskih manufakturnih izdelkov. To je največja priložnost za Slovenijo v tem trenutku. Imamo celo vrsto podjetij v Sloveniji, obrtnikov, manjših družinskih podjetij, ki izdelujejo vrhunske zadeve. Jaz sem omenil čevljarja, ki nosi imidž enega najboljših izdelovalcev čevljev v tem trenutku na svetu, največja manufaktura, lahko rečem, kljub temu da gre za maloserijsko proizvodnjo. Ne nazadnje te čevlje ljudje kupujejo kot luksuzne avtomobile razreda Bentley, Lamborghini, dobijo te čevlje v poklon. Slovenija ima enega najboljših izdelovalcev analognih gramofonov na svetu, Kuzma v Kranju. Morda nikoli niste slišali za njega. Ko prideš v London, največje avdiofilne revije pišejo o Kuzmi, o gramofonih Kuzma s 30-letno tradicijo. Poglejte, kaj hočem povedati. Slovenija mora iti po tej poti, poti dualnega šolskega sistema. Vrhunsko izdelovanje je tudi na področju mizarske industrije, na področju kovinostrugarstva, na področju avtomobilske industrije. V tem trenutku, ko mi govorimo o dualnem šolskem sistemu, se v Nemčiji odpira, je že tendenca v tej smeri, se odpira nov del avtomobilske industrije, kjer gre za obnovitev tako imenovanih klasičnih avtomobilov. To so avtomobili, ki so stari več kot 20 let, po današnjem standardu 30 let, in oni potrebujejo izredne maloserijske proizvodnje določenih rezervnih delov za te avtomobile. Gre za industrijo, ki je težka nekaj milijard evrov, kjer se obnavljajo vrhunske blagovne znamke, torej avtomobili po nekaj letih, in potrebujejo manufakture, obrtniške izdelke malosersijskih proizvodov, ki delujejo kot rezervni deli. Spoštovane kolegice in kolegi! Naš šolski sistem nujno potrebuje preobrazbo, nujno potrebuje dodatni del tako imenovanega dualnega šolskega sistema. Če želimo neko dodano vrednost, če želimo resna delovna mesta z visoko dodano vrednostjo, kjer bodo osebni dohodki v teh podjetjih na neki dostojni evropski ravni, potem moramo iti po tej poti. Rezultati Nemčije, rezultati Avstrije kažejo, da je to trenutno predvsem tudi za mlade nekaj najboljšega. Lahko vam pokažem dopis okrajnega glavarja dr. Aleksandra Majcna, ki mi ga je poslal lani, kjer je na naslovnici enega izmed avstrijskih časnikov pisalo: 80 % Einwohner braucht keine akademische Ausbildung. To pomeni, v Avstriji 80 % populacije ne potrebuje akademske izobrazbe. Torej večina ljudi se izobražuje preko dualnega šolskega sistema. To ne pomeni, da nimajo intelektualne elite, da nimajo izdelkov z visoko dodano vrednostjo, ampak v družbi morajo delovati tudi neke razmerja. V našem šolskem sistemu smo tudi razmerja porušili. Gre za razmerja med tistimi, ki končajo neko svojo raven, ali preko dualnega sistema ali preko normalnega dualnega sistema na srednji izobraževalni stopnji ali na višji ali na akademski, tako imenovani stari, po naše bi rekli univerzitetni izobrazbi, ali po novem drugi bolonjski stopnji. Ta razmerja so v Sloveniji totalno porušena. Stotine diplomantov na fakultetah meče tudi slabo luč na fakulteto, ker če imam jaz diploma, ki jo ima tisoče ljudi v isti izobrazbi, v istem poklicu, to tudi povečuje konkurenco in izničuje tudi mojo diplomo. Po drugi strani razmerje, če govorimo izven tega zakona, danes je na fakultetah razmerje med družboslovjem in naravoslovjem katastrofalno. Totalno v prid družboslovja in humanistike, naravoslovje se kaže z manj kot 20 %. Ko je Nemčija imela manj kot 30 % inženirjev na fakultetah, je bil alarm. Država, ki ima 150 let vrhunske inženirje, ki ima vse največje patente v raketni industriji, avtomobilski industriji. Ne nazadnje od Otto motorja, dizelskega motorja, Wanklovega motorja, vse to so izdelki Nemcev. Ta država je pred leti bila dobesedno pred alarmom, ko so ugotovili, da se večina mladih želi izobraževati v humanizmu, v družboslovju. Predvsem je bila posledica raznih limonadnih filmov, vsi so bili odvetniki, vsi so nosili kravate, vsi so hodili, nihče pa ni cenil vseh teh obrtnikov, vseh teh manufakturnih delavnic. Ampak je ravno obratno. Nemčija je preživela krizo ravno zaradi tega, ker ima močno industrijo, ker ima močne inženirje, po drugi strani pa izrazite manufakturne delavnice z dobrimi brandi, ki so jih prodali v svet. To je tisto, kar je to državo pripeljalo na neko višjo razvojno raven in je ta država totalno konkurenčna. Lahko rečem, da vse države, ki so v Evropi, nekako capljajo za Nemčijo danes. Karkoli Nemčija naredi, vsi nekako gledamo. Tudi mi Slovenci lahko rečemo, da zaradi nemških inženirjev, zaradi njihovih uspehov, njihovih blagovnih znamk posledično živi marsikatera slovenska družina ali pa del Slovenije. Cela vrsta podizvajalcev v Sloveniji dela danes za nemško industrijo in glejte, zakaj se ne bi učili od najboljših, zakaj ne bi posnemali najboljše prakse v svetu. Ne nazadnje, spoštovane kolegice in kolegi, ko smo pripravljali osnutek tega zakona, poglejte, bil sem tretje podpisani, smo se zavedali tudi nekih realnosti, ki veljajo v Sloveniji, tudi glede financiranja, ampak mislim, da je čas, mislim, da lahko ta zakon nekako dopolnimo, pridemo nekje lahko rečem do nekih stičnih točk, poveste, kje vas kaj moti, vidimo, ali lahko to izvedemo in ta zakon poskusimo implementirati v slovenski šolski prostor, ker mislim da je v tem trenutku nujno potreben, zelo nujno potreben. Mladih je cela vrsta brezposelnih, imamo strukturno brezposelnost, v tem trenutku po podatkih Računskega sodišča cca deset tisoč fiktivno vpisanih. Poglejte, nihče še ni odgovarjal. Ali ne moremo priti na fakulteto in vprašati, ali imate študente, ki so vpisani in niso pristopili niti k enemu izpitu? Ali ni to goljufija? To je čista goljufija, nihče še za to ni odgovarjal. Mislim da je 50 milijonov evrov posredne škode zaradi fiktivnega vpisa na fakultetah. Zdaj si predstavljajte, da ves ta denar preusmerimo v dualni šolski sistem. Zdaj si predstavljajte, tisti, ki zastopate interese upokojencev, mislim, da jih tudi mi zastopamo, in najbolj ravno preko tega, da s takšnim osnutkom zakona nekdo, ki pri šestnajstih letih plačuje prispevke in začne delno sredi svojega izobraževalnega procesa delati tudi v nekem resnem podjetju, da največ prispeva za pokojninsko blagajno. In to je lahko čudež, da se bo pokojninska blagajna napolnila in da bo nekako stabilna vsaj na dolgi rok. To so rešitve, poglejte, ki so dokaj enostavne, lahko bi jih dokaj enostavno implementirali. Bil bi, lahko rečem, nek dodatek k šolskemu sistemu in menim, da ravno takšni ljudje, ki bodo končali takšen dualni šolski sistem, so tista največja prihodnost. Iz takšnih ljudi največkrat nastanejo ravno takšne manufakture delavnice, o katerih sem govoril, vrhunski izdelki. Vse čas govorimo tudi o dvigu lesne industrije. Poglejte, predhodnica za dvig lesne industrije je ravno dualni šolski sistem. Prvič, da tiste mojstre, ki jih še imamo na terenu, ki znajo izdelovati vrhunsko maloserijsko pohištvo, da te mojstre uporabimo, da jih dobesedno še dodatno financiramo, da ta znanja ne odhajajo z njimi v grob, ampak da se prinašajo na mlade. Vse to so zgodbe razvitega zahodnega sveta. To so zgodbe, ki jih boste srečali, ko boste potovali ali pa ste, po najbolj razvitih državah. To je zelo enostavno. Problem je, da mi kompliciramo vedno. In točno to je naš problem. Danes bi del svoje zgodbe ali pa del te razprave zaključil, ko ste rekli, da je nekoč veljalo pravilo Uči se, da ne boš rabil delati. Poglejte, to pravilo je bilo v komunističnih državah. Bilo pa je zaradi tega, ker je bila uravnilovka. Potem pa je oni rekel: "Veš kaj, pojdi tja na organizacijo delat, to končaj, tam te bo partija dala na eno funkcijo nekega direktorja in potem ne boš rabil delati pa da boš imel malo večjo plačo." Tega v resnem kapitalizmu nikoli ni bilo. Poglejte, če pogledate tradicionalne blagovne znamke, tam so se vsi otroci, tudi tisti, ki so hodili na fakultete, vedno šolali v matičnem podjetju, pri prvi čistilki, šli so skozi kompleten proces, zato da je nekdo lahko to družbo nekoč v prihodnosti vodil. Tako deluje resen kapitalizem, ki sem ga jaz spoznal osebno, ki mislim, da deluje, ki daje najboljše rezultate, ki premaguje krize, ki daje kvalitetna delovna in stabilna delovna mesta. Spoštovani kolegice in kolegi, poglejte, tukaj ne rabiš biti zelo izobražen, ne vem kako pameten. Treba je te prakse samo pobrati. Mi smo jih pobrali, prinesli smo jih sem iz svojih lastnih izkušenj in dali na papir. Prosim vas, če so vaše razprave iskrene, da daste pripombe, da ta zakon, če bi ga morebiti podprli, podprete in da omogočimo mladim, da gredo po neki poti, ki sem jo lahko rečem sam spoznal, vsaj nekatere poti, ki so uspešne in ki bodo dale neko zadovoljstvo tem ljudem. Vi morate vedeti, mi imamo generacijo, ki je po eni strani izrazito uničena po eni strani. Poglejte, končajo nek dolgoročen proces, nimajo služb, apatični so, živijo pri starših. Uničujemo te mlade ljudi, odhajajo v tujino, tukaj gre za celo vrsto lahko rečem življenjskih zgodb. In del teh zgodb, del popularizacije tudi takih poklicev, vplivanje tudi na starše, da nič ni slabega, če je nekdo kovinostrugar, če je nekdo dober zidar, če je nekdo vrhunski mizar. Glejte, o tem se moramo pogovarjati, promovirati te ljudi. Menim, da bi to bila ena izmed najbolj pomembnih rešitev v tem sklicu državnega zbora. Tukaj je osnova vsega. Tukaj imaš zaposlenost, vplivaš na stabilnost marsikatere blagajne, tudi zdravstvene, ne samo pokojninske, zaradi tega cela vrsta mladih spoznava svoj poklic, lahko se tudi preusmeri. Sedaj mladi študirajo, nikoli nimajo niti stika s svojim delodajalcem, s svojim bodočim poklicem, nimajo niti odnosa do tega, nimajo niti občutka za timsko delo, za prilagajanje v nekem kolektivu in tako naprej. Poglejte, vse to so neki pozitivni kazalci, pozitivni argumenti, ki dajejo ravno podlago temu, kar smo vam danes pripravili. Zato verjamem, da ima marsikdo od vas podobno zgodbo ali je pa šel skozi nek tak proces v preteklosti. Zato vas pač prosim še enkrat, logično, normalno, da ta osnutek spustite skozi prvo branje, da ga dopolnimo in da ga spravimo skozi proceduro. Menim, da je ta zadeva resnično resnično potrebna v slovenskem prostoru. Mislim, da bomo s tem naredili en velik korak, pokazali bomo tudi skupaj, da resno mislimo, da se zavedamo, kako živijo resne države okoli nas, ki jih kriza ni tako doletela. In še nekaj, poslanci smo tukaj, da iščemo rešitve, mi ne moremo ukazovati delodajalcem, lahko sočustvujemo, ampak ljudje so nas postavili sem, da iščemo najboljše rešitve, da implementiramo med zakonodajo najboljše prakse, ki bi dale neke uspehe predvsem v gospodarstvu. Spoštovane kolegice in kolegi, zato tudi apeliram na vas, da resno jemljete tudi funkcijo poslancev in da gremo v to resno zakonsko rešitev. Danes jo imate na mizi, zato prosim, resnično iskreno prosim še enkrat za vašo podporo. Nasvidenje.
Ali sem prej pravilno videl, da hočete postopkovno? Postopkovno, gospod Franc Jurša, izvolite.
Gospod predsednik! Ocenjujem in mislim, ampak vam bom tudi povedal nekaj v opravičilo. Takrat ste se ravno menjali s podpredsednikom. Niste poslušali razpravljavcev dovolj dobro. Kolega Franc Breznik, spoštujem tudi tvojo razpravo v drugem delu, ampak v prvem delu je bila preveč promocijska in prevečkrat se je omenjal nekdo, ki proizvaja nekaj. Mislim, da poslanke in poslanci ne bi smeli izkoriščati mikrofona in kamer za take namene. Drugič ga prosim, njega ali pa tudi nas, ki bomo tako govorili, opozorite.
Upošteval bom vaš postopkovni predlog, ampak naslednjič. Besedo ima Miha Kordiš, Združena levica. Pripravi naj se predstavnica Vlade.
Najlepša hvala za besedo. Najprej mi dovolite, da se odzovem na neke navedbe, ki so se znašle danes v tej diskusiji, in sicer neki očitki predstavnikom v Državnem zboru iz vrst Združene levice, da nimajo nekih izkušenj v realnem sektorju oziroma ta ideja je bila predstavljena skozi najtoplejšo željo, da nam kolegi iz skrajne desne želijo čim več izkušenj v realnem sektorju. Mi socialisti imamo mnogo izkušenj iz realnega sektorja. Mnogo vajeništva smo dali skozi v tem realnem sektorju. Če tega ne bi storili, ne nazadnje ne bi bili tukaj. Bili smo zraven pri mnogo stavkah, pri mnogo puntih, pri mnogo delavskih uporih, ko so se ljudje postavili za svoje pravice, stali smo z njimi z ramo ob rami, pomagali smo jim, da so se organizirali in da so ne nazadnje včasih bolj uspešno, včasih manj uspešno dosegli tisti cilj, ki so si ga zadali. Zakaj to omenjam? Tudi to je del realnega sektorja. Tudi to je del realnosti realnega sektorja. Samo razlika med nami socialisti in med vami skrajno desnico je ta, da mi stojimo z ramo ob rami z delavci, z delavki, zaposlenimi, s tistimi, ki vrednost ustvarjajo, ne pa s tistimi, ki si to vrednost prisvajajo, z menedžerji, z lastniki kapitala, skratka s tistimi ljudmi, s katerimi se pa vi toliko bolj najdete. Kako se to veže na današnjo razpravo o vprašanju izobraževanja in o uvajanju vajeništva? O tem sem nekaj povedal že na predstavitvi stališča Združene levice. Gospodarstvo ni ena neproblematična celota, v gospodarstvu so tisti, ki si vrednost prisvajajo, in so tisti, ki to vrednost ustvarjajo. Po danem predlogu je situacija kratko malo taka, da bi z javnimi financami poskrbeli za to, da tisti, ki si to vrednost prisvajajo, ki iz te vrednosti že itak bogatijo, na ta račun še ustvarjali dodatne pogoje svojega bogatenja. To se mi zdi poanta, ki jo je treba tukaj poudariti. Na sploh javna izobraževalna vertikala ni namenjena temu, da bi servisirala tisti ali oni posamezni kapital, tistega ali onega kapitalista, menedžerja, ampak je namenjena nekim občim splošnim smotrom. Seveda pa tudi ne smemo pozabiti na svobodo izbire poklica, kjer nikakor ne smemo zapirati nekih vrat zaradi razloga nekih naših velikih idej, kako bi pa gospodarstvo moralo izgledati, pri tem da je to gospodarstvo kapitalistično gospodarstvo, gospodarstvo izkoriščanja. Hvala za besedo.
Postopkovno, gospod Franc Breznik. Replika.
Poglejte, jaz bom uporabil repliko, ampak če dovolite, da to repliko uporabim, če mi daste besedo [[...]]
Za repliko nimate časa, se mi zdi. 9 sekund imate.
Se bom odjavil, ker v devetih sekundah, mislim, da ne morem replicirati kolegu Kordišu. Hvala.
Besedo ima predstavnica Vlade dr. Andreja Barle Lakota, državna sekretarka na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci, hvala lepa za besedo! Jaz bom poskušala se čim krajše odzvati na nekatera stališča in ponovno ponoviti morda tisto, kar je že gospa ministrica uvodoma poudarila. Najprej v zvezi z našo trdno zavezo, da bomo področje vajeništva opravili kot svojo prioritetno nalogo. Naj povem samo nekaj dejstev. Vajeništvo je vključeno v socialni sporazum, ki ga je podpisala Vlada z vsemi deležniki. Vajeništvo je vključeno v operativni program in zato res ni skrbi, da ne bi črpali evropskih sredstev tudi za ta namen. Ob tem naj poudarim, da je Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport eno od tistih ministrstev, ki je tudi v prejšnji perspektivi izredno dobro črpalo evropska sredstva. Vsi razvojni programi so potekali ravno iz teh sredstev. In še tretji dokaz za to, da smo trdno zavezani vajeništvu, je razpis za vpisna mesta v srednje šole, kjer smo popolnoma vsem, ki so dokazali, da na področju poklicnega izobraževanja imajo svojega partnerja v gospodarstvu, se pravi, da lahko zagotovijo učna mesta, popolnoma vsem omogočili, da bodo izvajali tovrstne programe v prihodnjem šolskem letu. V nasprotju s tem, da vsem ostalim preprosto razpisna mesta niso bila dodeljena. Ko smo se spraševali, kaj je cilj vajeništva in je bila poudarjena predvsem odzivnost sistema izobraževanja na potrebe trga dela, pri čemer je treba podati, da izobraževanje seveda ne služi samo za usposabljanje za trg dela, je pa to tudi pomembna komponenta, smo govorili o tem, da morda se izobraževalni sistem ne odziva dovolj hitro ali pa dovolj dobro na potrebe trga dela. Ob tem naj opozorim, da na področju poklicnega izobraževanja prav noben program ni narejen drugače kot na osnovi poklicnih standardov, ki so narejeni skupaj s socialnimi partnerji. Če so ti poklicni standardi pretrdi, prezapleteni, kakorkoli to imenujemo, potem je zagotovo to nekaj, kar bo treba opraviti v razpravi s socialnimi partnerji. Ob tem nas ravno definiranost poklicnih standardov opozarja na en velik problem, ki ga imamo tudi sicer, in sicer na vprašanje, kako ozka oziroma kako široka je poklicna izobrazba. Opozarjajo nas namreč tudi gospodarstveniki in drugi socialni deležniki, da preozko usposabljanje in poklicno izobraževanje lahko pripelje tudi do drugega ekstrema, ko preprosto zaradi tehnoloških sprememb prihaja do izginjanja poklicev in podobno, kar seveda ne pomeni, da nismo zavezani temu, da bomo v prihodnje izvajali vse aktivnosti za čimprejšnjo uvedbo vajeniškega sistema. Še to bi rada rekla. Nekajkrat je bilo omenjeno, smo se spraševali o tem, ali so naši učenci, dijaki dovolj dobro usposobljeni za to, da se potem spopadejo z izzivi na trgu dela in z vključenostjo v realni sektor, kot je bilo rečeno. Ravno področje poklicnega izobraževanja ima dokaz za to, da sistem ni tako nekakovosten, kot se včasih zdi ali pa kot včasih slišimo posamične primere. Naši učenci dosegajo odlična priznanja na vseh tekmovanjih iz Euroskillsa, se pravi iz mednarodno primerljivih tekmovanj. Rada bi opozorila še na to, kje pa je pravzaprav problem, če je to tako vse dobro in krasno in si vsi želimo uvesti vajeništvo. Kje je pravzaprav problem te zgodbe? Zakaj je bilo leta 2006, ki je bilo večkrat omenjeno, vendarle to poglavje, ta del, ta možnost izpuščena? Zato ker sta takrat umanjkala dva ključna pogoja za uvedbo vajeništva. Tako kot se soočamo s to situacijo sedaj. Mogoče v nekoliko spremenjenih okoliščinah. Dva ključna pogoja za uvedbo vajeništva sta pa najprej kondicija gospodarstva oziroma odnos do tega v realnem sektorju, kot ste večkrat omenjali, in pa ureditev statusa vajencev. Status vajenca tudi takrat ni bil urejen, tako da bi bil zaposlen na način, ko bi bile znane vse obveznosti in odgovornosti. Gospodarstvo nas večkrat opozarja tudi na to, da ne gre samo za financiranje, ne gre samo za usposobljenost recimo gospodarstva – tudi obrtništva s te mislim, da bi lahko vzelo te učence v uk, ampak gre tudi za veliko odgovornost, na to so nas posebej opozorili tako na Gospodarski kot na Obrtni zbornici, tistega, ki vajenca sprejema, mislimo tudi na kazensko odgovornost. Ko se sprašujemo po zgledih držav, ki to uspešno uvajajo ali pa imajo ta sistem že dlje časa, je seveda treba povedati, da takrat, ko smo mi imeli ta sistem zakonsko normiran, je bil normiran po zgledu držav, kot so Avstrija in Nemčija, vendar so te države, kot pravim, tudi v gospodarsko popolnoma drugačni kondiciji. Tudi tradicija je drugačna, kar ne pomeni, še enkrat, da se pri dokončni pripravi modelov ne bomo posluževali tudi njihovih izkušenj. Še več. Veliko izkušenj smo pridobili in si pogledali tudi v teh državah. Govora je bilo o interesu za izobraževanje na področju poklicnega izobraževanja. Najbrž bi bilo iluzorno trditi, da se nekdo odloča za določen poklic ali pa za nadaljnje izobraževanje samo zato, ker mu je mama tako rekla. Zagotovo na odločitev, kam se boš vpisal, vplivajo tudi razmere v gospodarstvu in zato so trendi, o katerih je bilo danes že govora, namreč trendi, da se veliko, čedalje več učencev odloča za poklicno in strokovno izobraževanje, plod tega, da preprosto ugotavljajo, da zaposlitev drugje praktično ni. Zakaj se zelo veliko dijakov odloča za nadaljevanje? Prav ste imeli vsi tisti, ki ste opozarjali, da je kar nekaj dijakov, ki se želi zaposliti po končanem šolanju, pa vendar se potem vključijo v nadaljevanje. Razlog seveda ni v tem, kaj si je želel, razlog je v tem, da si z nadaljevanjem izobraževanja na nek zagotovi status. Torej je treba vedeti, da ne gre za problem odločitve ali nedovoljšnje promocije poklicnega izobraževanja, ampak predvsem okoliščin, v katerih živimo. Zdaj pa nekaj še o tem, kako naprej. Zaskrbljenost nad tem, da ne bi črpali evropskih sredstev, je zagotovo odveč. To vam zares zagotavljam. V operativnem programu, ki je bil sprejet, je večina pozornosti namenjena ravno modelu vajeništva, torej temu, da bomo razvili različne modele, s katerimi bi uvedli vajeništvo in si finančna sredstva zagotovili tudi iz evropskih sredstev. Ti modeli ne bodo uvedeni na nacionalni ravni vsi in takoj, ampak predvsem na področjih, kjer bo odzivnost gospodarstva največja. Zato že potekajo pogovori tako z Obrtno kot tudi z Gospodarsko zbornico, katera so tista področja, kjer bi zagotovili ključni pogoj, o katerem sem prej že govorila. Da ne ponavljam vsega tistega, ker je že bilo izrečeno, bi rada na koncu samo rekla, da se vam zares zahvaljujem za to izjemno razpravo, ki je dala veliko tudi spodbud in morda nekaterih novih namigov, kaj še ni dobro premišljeno tudi na našem področju, zato še enkrat hvala pobudnikom in vsem razpravljavcem za to diskusijo.
Besedo ima predlagatelj gospod Tomaž Lisec.
Predsednik, hvala še enkrat za besedo. Upam, da dovolite, da na koncu v kakšni minuti ali dveh še malo strnjeno podebatiram z določenimi mnenji poslancev. Tudi jaz se v imenu predlagatelja, Poslanske skupine SDS zahvaljujem za konstruktivno debato. Mislim, da je bila debata potrebna, da ta čas ni šel v tisti čas, ko pravijo ljudje: "Ah, saj kar nekaj brez zveze govorijo v Državnem zboru!" In deloma sem tudi zadovoljen z vsaj nekaterimi odgovori gospe državne sekretarke, kajti na začetku sem imel občutek, da sem bil morda res malo preoster do ministrice in je zaradi tega pobegnila. Ampak moj uvodni del se je nanašal izključno na to, da sta pač dve mnenji dveh različnih vlad v devetih mesecih popolnoma enaki. Moram reči, da takšne debate, kot jo je imel gospod Jurša, pa upam, gospod Jurša, da zdaj to ni slaba promocija, da je to dobra promocija za vas, da vas lahko omenim, debata glede izumrtja poklicev je absolutno na mestu. Celo več. Danes smo se morda premalo dotaknili ne samo vajencev, ampak tudi mojstrov. Jaz, ko sem bil vajenec oziroma ko sem delal študentsko delo, so rekli: "Glej ga, našega vajenca." Sem rekel, da nisem vajenec, ampak da se boljše sliši, da sem pomočnik pomočnika. Potem naprej pa so mojstri in tako naprej. In se mi zdi, da če bodo enkrat vajenci izumrli, bodo tudi mojstri izumrli. Kot je bilo že prej v razpravi rečeno, premalo imamo mojstrov. Pa še tisti mojstri, ki so, mnogokrat pobegnejo v tujino ali pa imajo toliko dela, da čakamo nekaj mesecev, da nam položijo parket, zamenjajo pipo, prepleskajo stanovanje, tapecirajo stanovanje in tako naprej. Ko sem bil v osnovni šoli, sem enkrat za darilo dobil knjigo, mislim da je bilo 500 poklicev. Pa je bilo tako približno 10 stavkov o vsakem poklicu. In moram reči, da če bi zdaj tisto knjigo odprl, ki jo imam še nekje doma v predalu, bi verjetno ugotovil, da polovica teh poklicev je dejansko izumrla. Ali je problem to naše usmerjeno izobraževanje ali je ta naša nesrečna država kje drugje v preteklosti nekako zgrešila, o tem naj sodijo drugi, ne bom sodil. Zelo vesel pa sem, ko je državna sekretarka sedaj ob koncu rekla, da črpanje evropskih sredstev bo. Edino kar me je zmotilo pri večini današnjih razpravljavcev, je bilo to, dober namen zakona, dobri predlogi, ampak ni sredstev. In jaz resnično upam, da bo enkrat ta zakon zagledal luč sveta. Moj predlog bi bil, glede na to, kar so predvsem kolegi iz Stranke Mira Cerarja povedali, pa glede na to, da je ministrica iz njihove kvote, predlagam, da si damo eno takšno nepisano časovnico, ker danes ne moremo sprejeti sklepa, da nalagamo oziroma predlagamo Vladi, da do konca poletja pripravi predlog zakona, da ga takoj v drugi polovici leta sprejmemo in si lahko damo tudi čas, da zakon začnemo izvajati, ne vem, s 1. septembrom leta 2016, torej damo še eno leto časa, da vidimo, kje bomo lahko in v kakšni meri črpali tudi evropska sredstva, ki očitno obstajajo. Drugo kar je, ne bom se razpravljal s kolegi na skrajni levi, ker njihova razprava gre popolnoma mimo razprav nekega normalnega in uravnoteženega zakonodajnega predloga, predvsem ker ti skrajni levičarji nosijo dobrine teh izkoriščevalskih multinacionalk. Eno so besede, drugo dejanja. Edino, kar bi še pripomnil, upam tudi, ko bomo slej kot prej prišli s tem predlogom naprej, očitno bo danes ta pot tega zakona končana, čeprav še vedno pravim, smo v prvi obravnavi, če bo danes šlo mimo, lahko damo javno predstavitev mnenj, lahko podaljšamo to javno predstavitev mnenj za naslednje tri mesece, saj ni rečeno, da moramo že na februarski seji imeti javno predstavitev mnenj, pa potem na marčevski drugo obravnavo in tako naprej, lahko to časovnico razpotegnemo, ne bi bilo nobenih problemov. Ko bomo govorili, upam, da ne bomo govorili, kaj je bilo leta 1996 narobe, kaj je bilo leta 2006 narobe, kateri minister je bil, kateri minister ni bil, kdo je kaj uvedel, kdo česa ni uvedel, ampak da se bomo takrat vsi zavedali, da smo v letu 2015 in da z vsakim šolskim letom, kjer modelu vajeništva ne damo potrebne teže, zamudimo tudi široko razpravo glede spodbude Vladi in pa [[…]] [[znak za konec razprave]]
Ni problema, še deset minut imate, težave imamo s časom.
No, morda pa še za zaključek, saj pravim, upam še vedno, da do petka da morda to načelnost [[izklop mikrofona]]
Dajte mu postopkovno. Težave imamo s časom, razlagam, deset minut nam je izginilo in prej nam ni odštevalo, ko je govorila predstavnica Vlade, ki je petnajst minut govorila, ni odštevalo časa. Imate še deset minut časa, ker sem gledal, prej ste imeli štirinajst minut, porabili ste štiri. In to je to.
Za zaključek še nekaj stavkov. Upam morda, da ta načelnost, ki je bila danes oziroma ta načelna podpora, ki je bila danes izrečena temu zakonu, da morda do petka razmislite, ali pa res ne bi vložili malo napora, šli v javno predstavitev mnenj in potem v nadaljnjo obravnavo. Naš pogoj ni, da mora biti na februarski ali pa na marčevski seji zakon sprejet. Mislim, da imamo dovolj časa, da tudi te prehodne in končne določbe raztegnemo. Naš namen je resnično bil, kar je tudi debata pokazala, ena konstruktivna razprava in pa en dober zakon. Upam na džentelmenski načelni dogovor. Tudi mi smo v eni izmed vlad podprli določene amandmaje Poslanske skupine SD, mislim da je bil to Zakon o prehrani, kjer smo potem zakon spustili preko prve obravnave in na koncu naredili en zakon, ki je zelo dober. Jaz sem morda pogrešal pri mnenju Vlade, predvsem pri tem zaključku gospe državne sekretarke nekaj več mnenj glede teh dokaj natančnih navedb v zakonu, ali je zahtevano obdobje 50 % za poklicno izobraževanje in pa 20 % strokovno izobraževanje, ali smo zgrešili ali pa smo na pravi poti, kako je z upoštevanjem ur za delovno dobo ali je možno, da imajo mladi potem zdravstveno in seveda tudi pokojninsko zavarovanje všteto, kako je z nagradami vajencem, kako je z nagradami mojstrom. In še enkrat na koncu, če do petka ne bo neke džentelmenske podpore tudi v podporo temu zakonu, resnično upam, da bo to, kar ste danes obljubili, da črpanje evropskih sredstev bo, da bo zadeva šla naprej. Tudi morda se danes nismo dotaknili vprašanja vajeništva za odrasle brezposelne. Mislim, da bodo predvsem Socialni demokrati z veseljem prisluhnili temu, da tudi brezposelni, kar ima ministrica za delo eno glavnih tem, da lahko tukaj dodamo dodaten napor. Spoštovana državna sekretarka, upamo, ko ste govorili o tem, da želite širok konsenz pri zakonu, ki ga boste pripravili, upam, da prej ko slej boste tudi prišli v Poslansko skupino SDS in vse te predloge, ki smo jih danes konkretizirali, tudi z nami predebatirali. Verjamem, da se nikoli, čeprav upanje še vedno tli, ne bomo strinjali o vseh rešitvah, pa tudi se bomo politiki strinjali, verjetno bodo ali znotraj izobraževalnega sistema ali pa znotraj delodajalcev prišli do kakšnih manjših konfliktov. Ampak resnično, in s tem bom zaključil, upam, da ta problematika vajeništva čim prej ponovno pride v ta državni zbor, da čim prej sprejmemo zakon in da čim prej mladim damo priložnost, da preko praktičnega znanja naredijo prve korake v realnem sektorju. Hvala.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena poslovnika zbora še kdo razpravljati. Če želi, potem prosim za prijavo. Opozarjam tudi predstavnika predlagatelja in Vlade, da z dvigom rok lahko nakažeta, da želita na koncu razpravljati. Besedo ima Miha Kordiš, 5 minut.
Najlepša hvala, predsedujoči. Mislim, da ne bom potreboval 5 minut, ker bi to priložnost izkoristil namesto replike, ki bi se je prej težko poslužil, na izvajanja kolega iz vrst skrajne desnice, ki je šel zelo v smeri diskreditacije, češ, kakšni socialisti pa ste, če pa nosite cunje, če uporabljate dobrine, ki so proizvedene v kapitalizmu. Spoštovani kolega, jaz bi z veseljem nosil obleke, ki niso proizvedene v izkoriščevalskem sistemu. Z največjim veseljem bi uporabljal dobrine, ki so plod dela ljudi, ki so pošteno plačani, ki s plodovi svojega dela dejansko upravljajo, ki upravljajo s svojim produkcijskim procesom. Žal pa te sreče nimam. Žal te sreče nimam preprosto zato, ker je kapitalizem totalen sistem. Zažrl se je v vse pore družbe po celotni zemeljski obli, in to žal ni mogoče. Za kaj takega bi kratko malo rabili biti v socializmu. Kar se tiče pa očitkov, da so argumenti socialistov v zvezi s predlaganim zakonom oddani mimo neke razprave in da so pač preprosto čisto off, da nimajo neke teže, verjamem, da se vam taki zdijo. Zakaj? Zaradi tega ker smo praktično edini, ki smo intervenirali v to diskusijo z neko strukturno analizo, s sistemsko analizo, skozi katero smo lahko pokazali, kakšne materialne učinke pa ta zakon dejansko sproža, glede na neko družbeno dinamiko, glede na neko razredno opcijo. Pač družba ni ena enovita celota, družba je razdeljena v različne segmente, v različne razrede. Temeljna ločnica v družbi brez dvoma poteka med delavci, med tistimi, ki morajo prodajati svojo delovno zmožnost, zato da lahko preživijo oziroma dajejo to delovno zmožnost v najem, in med tistimi, ki to delovno zmožnost jemljejo v najem in ne nazadnje potem profitirajo od plodov dela teh ljudi, teh delavcev, ki stopajo v neko mezdno razmerje. Naše intervencije ne samo da so bile na mestu, bile so celo temeljne, vam gredo pa seveda v nos, nedvomno vam gredo v nos, ker vaš predlog razkrinkajo kot to, kar v resnici je. Da ne gre tukaj za neko pospeševanje gospodarstva kot nekega nosilca blaginje za vse, ampak da gre tukaj kratko malo za subvencije tisti ozki, mali strati v tej družbi, ki si prisvaja plodove tega dela, ki vedno bolj in bolj bogati, medtem ko je velika večina, 99 % vseh ostalih vedno bolj revna. Verjamem, da vam gre to zelo v nos, ker se temu sploh ne morete zoperstaviti drugače kot z neko preprosto diskreditacijo. Najlepša hvala za besedo.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo razpravo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 30. 1., v okviru glasovanj. S tem prekinjam 3. točko dnevnega reda. Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ODLOKA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ODLOKA O USTANOVITVI IN NALOGAH DELOVNIH TELES DRŽAVNEGA ZBORA. Predlog odloka je v obravnavo zboru predložil Kolegij predsednika Državnega zbora. Za dopolnilno obrazložitev predloga odloka dajem besedo predsedniku Državnega zbora dr. Milanu Brglezu.
Hvala, gospod predsedujoči. Kolegi poslanci in kolegice poslanke! Kolegij predsednika Državnega zbora je na 15. seji 16. 1. 2015 določil besedilo Predloga odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o ustanovitvi in nalogah delovnih teles Državnega zbora, in sicer zaradi uskladitve z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o državni upravi, ki je spremenil oziroma dopolnil delovna področja nekaterih ministrstev. Pri tem je v veliki meri sledil zadnji noveli Zakona o Vladi Republike Slovenije, ki je predstavljala podlago veljavnemu odloku o ustanovitvi in nalogah delovnih teles Državnega zbora, v določeni meri pa je od ureditve v Zakonu o Vladi tudi odstopil in spremenil oziroma dopolnil stvarne pristojnosti nekaterih ministrstev. Med ključnimi spremembami izpostavljam prenos področja javnih naročil iz Odbora za finance in monetarno politiko na Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo ter prenos področja sistemskega urejanja gospodarskih javnih služb iz Odbora za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo na Odbor za infrastrukturo, okolje in prostor. V predlog odloka je vključen tudi prenos področja kohezijske politike iz Odbora za gospodarstvo v pristojnost Odbora za zadeve Evropske unije, saj je z namenom boljšega nadzora nad evropsko kohezijsko politiko v Sloveniji smiselno, da pristojni odbor sprejema odločitve in obravnava dokumente, ki so vezani tako na sprejetje temeljnih aktov za to področje na ravni Evropske unije kot tudi teh na nacionalni ravni, ki določajo njeno izvajanje v Sloveniji. Poleg tega pa se dopolnjujejo pristojnosti tega odbora z obravnavo temeljnih dokumentov Evropske unije in Republike Slovenije, povezanih z evropskim semestrom in oblikovanjem poglobljene in prave ekonomske in monetarne unije, kar pa se v praksi sicer že izvaja. Hvala.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Matjaž Nemec bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala lepa, predsedujoči. Gospod predsednik parlamenta, spoštovana gospa generalna sekretarka, poslanke in poslanci! Današnji Predlog odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o ustanovitvi in nalogah delovnih teles Državnega zbora sledi spremembam Zakona o državni upravi, ki smo ga sprejeli v mesecu decembru 2014. Osnovni namen spremembe se nanaša na to, da so se spremenila delovna področja nekaterih ministrstev, kar posledično pomeni, da je treba spremeniti delovna področja in naloge delovnih teles Državnega zbora. Večina sprememb se na naša na pristojnost delovnega področja Odbora za infrastrukturo, okolje in prostor, ki se dopolnjuje z delovnim področjem ravnanja z odpadki in učinkovito rabo virov, celovito presojo vplivov na okolje, ravnanje z gensko spremenjenimi organizmi ter sistemsko urejanje gospodarskih javnih služb. Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo prevzema področje javnih naročil, sistemsko urejanje upravnih taks, upravljanje z informacijsko komunikacijskimi sistemi ter integriteto in preprečevanje korupcije. S spremembo centralizacije državne informatike bo zagotovljena boljša podpora vsem organom ter bo hkrati bolj transparentna. Področje kohezijske politike je eno izmed ključnih področij, kjer Slovenija pričakuje nepovratna sredstva, ki bodo omogočila črpanja le-teh. Ključno pa je, da se področje prenese iz Odbora za gospodarstvo na delovno področje Odbora za zadeve EU, saj bo le tako lahko zagotoviti boljši nadzor nad evropsko kohezijo v Republiki Sloveniji, prav tako pa bo odbor pristojen za spremljanje odločitev, ki se nanašajo na sprejemanje temeljnih aktov Evropske unije. V zadnjem času je vse več aktivnosti tudi na področju socialnega podjetništva. Socialno podjetništvo je nova oblika podjetništva v družbi, ki upošteva tržno delovanje in ustvarja nova delovna mesta za ranljive skupine in osebe. Tako kot klasična podjetja tudi socialna podjetja spadajo na trg gospodarstva, kljub temu da dobička praviloma ne delijo, temveč se dobiček vrača nazaj v podjetje. Socialni demokrati smo že pri sprejemanju spremembe zakona podprli, da se na Ministrstvo za gospodarstvo prenaša delovno področje socialnega podjetništva. Posledično s tem je povsem smiselno, da se dopolni delovno področje Odbora za gospodarstvo s socialnim podjetništvom. Socialni demokrati bomo Predlog odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o ustanovitvi in nalogah delovnih teles Državnega zbora soglasno podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina SMC, zanjo mag. Margareta Guček Zakošek.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovane poslanke in poslanci, kolegice in kolegi! Poslanska skupina SMC podpira Predlog odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o ustanovitvi in nalogah delovnih teles. Ta sledi logičnim spremembam Zakona o državni upravi, kot je bilo že povedano, in pa tudi noveli Zakona o vladi Republike Slovenije. Prenos področja javnih naročil z Odbora za finance in monetarno politiko na Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo ter področje sistemskega urejanja gospodarskih javnih družb z Odbora za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo na Odbor za infrastrukturo, okolje in prostor. Prav tako podpiramo prenos področja socialnega podjetništva z Odbora za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti na Odbor za gospodarstvo, kar doslej ni bilo navedeno nikjer v Zakonu o državni upravi. Še posebej pa predlog odloka podpiramo v delu, kjer smo tudi sami podali pobudo, in sicer da je v predlog odloka vključen prenos s področja kohezijske politike z Odbora za gospodarstvo v pristojnost Odbora za zadeve Evropske unije, kot krovnega odbora za omenjeno tematiko, še posebej zdaj ob ustanovitvi tudi samostojnega ministrstva brez resorja, pristojnega za razvoj, strateške projekte in kohezijo. Prenos tako podpiramo posebej z namenom čim boljšega nadzora nad evropsko kohezijsko politiko v Sloveniji. Smiselno je namreč, da pristojni odbor sprejema odločitve in obravnava dokumente, ki so vezani tako na sprejetje temeljnih aktov za to področje na ravni Evropske unije kot tudi teh na nacionalni ravni, ki določajo njeno izvajanje v Sloveniji. Poleg tega pa se dopolnjuje tudi pristojnost tega odbora za obravnavo temeljnih dokumentov Evropske unije in Republike Slovenije, povezane z evropskim semestrom ter oblikovanjem poglobljene in prave ekonomske ter monetarne unije, kar pa se v praksi tudi že izvaja, kot je omenil predsednik Državnega zbora. Ta predlog odloka bomo v poslanski skupini z veseljem podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Desus, zanjo gospod Franc Jurša.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Naj takoj na začetku povem, da naša poslanska skupina nima zadržkov, kar se tiče vsebine te spremembe odloka, kar pomeni, da bomo vsi poslanci glasovali za njegovo sprejetje. Da gre za akt, ki praktično predstavlja pravno podlago za delovanje delovnih teles v tej hiši in s tem v državnem zboru kot takem, vemo vsi, in s tem ne bom tratil časa. Vsi smo seznanjeni tudi s tem, da je ta obravnavana sprememba posledica prilagoditve zakonodaji, ki opredeljuje delovna področja posameznih ministrstev, se pravi Zakona o Vladi in Zakona o državni upravi. Ta dva zakona sta spremenila strukturo vlade glede na prejšnji mandat in na novo določila nekatere ministrice oziroma ministre ter s tem tudi njihovo delovno področje. To pravico, da si delovanje in strukturo na ministrstvih vsaka vlada kroji po svoje, ima vsakokratna zmagovalna politična opcija, in vsaka to možnost tudi izkoristi. Kot sem že omenil, pa se potem odbori oziroma delovna telesa prezrcalijo tudi v državni zbor. Tako na primer področje Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti pokriva Odbor za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti. Tudi poimenovanje se običajno kar posvoji. Ali je nujno in smotrno, da naši odbori sovpadajo s številom ministrstev, pa vam ne bi vedel natančno odgovoriti. Se mi pa to vprašanje zastavlja že ob sprejemanju osnovnega odloka. V preteklosti smo imeli na primer na področju okolja in prostora tako samostojno ministrstvo kot samostojni odbor v državnem zboru. Ko se je to ministrstvo v prejšnjem mandatu ukinilo, tudi samostojnega odbora v državnem zboru nismo imeli več. Tokratna vlada pa se je zopet odločila za samostojno Ministrstvo za okolje in prostor, tukaj pa samostojnega odbora, ki bi pokrival to področje, nimamo. Seveda to ne pomeni, da v Državnem zboru ne obravnavamo okoljskih zadev. Seveda jih. Glede na vse naravne nesreče v zadnjih letih so bile pogosta tema razprav na tem odboru, ki je pristojen za okolje in prostor, vendar pa bi bile tovrstne razprave mogoče kvalitetnejše, bi bili zaključki bolj premišljeni, učinkovitejši, če bi imeli odbor, ki bi pokrival le to področje. To vam dajem zgolj v razmislek, nikakor pa tega ne gre razumeti kot zahtevo Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev, četudi gre v izpostavljenem primeru za področje, ki ga na vladi pokriva naša ministrica. Glede obravnavanega odloka pa, kot sem že omenil, ga bomo v naši poslanski skupini tudi podprli. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Obenem ugotavljam, da prijavljenih za splošno razpravo ni. Obveščam vas, da k predlogu odloka ni bilo vloženih amandmajev, zato bomo o predlogu odloka v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 30. 1. 2015, v okviru glasovanj. S tem prekinjam 13. točko dnevnega reda in tudi 4. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri.