Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 16. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: Franc Kramar, Franc Rosec, Suzana Lep Šimenko, Matej Tašner Vatovec od 16. ure dalje, Luka Mesec od 14. ure dalje, Dušan Verbič, Jerca Korče, Aljaž Kovačič, Nada Brinovšek, Eva Irgl, Karmen Furman, Branislav Rajić, Franc Trček od 10.00 do 14.30 in Predrag Baković. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O INDUSTRIJSKI LASTNINI V OKVIRU SKRAJŠANEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade Evi Štravs Podlogar, državni sekretarki na Ministrstvu za gospodarski razvoj in tehnologijo. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci, dobro jutro! Hvala lepa za besedo. S Predlogom zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o industrijski lastnini se v slovenski pravni red prenašajo določbe Direktive 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami. Direktiva je bila sprejeta z namenom uskladitve nacionalnih zakonodaj in postopkovnih pravil na področju znamk s tistimi, ki že veljajo za registracijo blagovnih znamk EU, ki jih registrira Urad Evropske unije za intelektualno lastnino. Ker bodo nacionalni sistemi registracije bolj podobni sistemu registracije znamk Evropske unije, ki jih registrira Urad Evropske unije za intelektualno lastnino, bodo za podjetja sistemi registracije znamk po vsej Evropski uniji dostopnejši in bolj predvidljivi, zato se bodo lažje odločala za registracijo svojih znamk. Najpomembnejše novosti, ki jih prinaša predlog zakona zaradi prenosa določb direktive, so: širša opredelitev znakov, ki lahko sestavljajo znamko, ker ni več zahteve, da je znak mogoče grafično predstaviti, kar bo omogočalo registracijo novih vrst znamk, kot so multimedijske znamke; natančneje so določeni absolutni in relativni razlogi za zavrnitev znamke, ki so izpeljani iz sedanjih, kar bo za prijavitelje znamk povečalo predvidljivost postopka registracije. Enako kot do zdaj bo Urad Republike Slovenije za intelektualno lastnino pri vsaki prijavi znamke preveril absolutne razloge za zavrnitev znamke po uradni dolžnosti, relativne razloge za zavrnitev registracije pa le na podlagi ugovora imetnika prej pridobljene znamke ali nekaterih drugih pravic. Zakon o industrijski lastnini že ureja kolektivno znamko, ki se od običajne znamke razlikuje po tem, da jo v skladu s pravili, ki jih določa nosilec kolektivne znamke, uporablja več oseb, ki so člani nosilca kolektivne znamke. Določbe Zakona o industrijski lastnini se usklajujejo z vsemi obveznimi določbami o kolektivni znamki, ki jih določa direktiva. V predlogu zakona so urejeni novi instituti, ki so povezani z uporabo znamke. Če imetnik znamke ne uporablja, ima to zanj posledice, kot je že zdaj razveljavitev znamke zaradi neuporabe. V primerjavi z zdaj veljavno ureditvijo pa je novo, da se petletno obdobje neuporabe znamke upošteva v postopkih ugotavljanja kršitev pravic iz znamke kot obramba v postopkih za ugotovitev ničnosti znamke in kot obramba v postopkih ugovora zoper registracijo prijavljene znamke. Predlagane rešitve bodo zagotovile, da bo pravice iz znamke užival tisti, ki svojo znamko uporablja. Tisti, ki svoje znamke ne uporabljajo in jo imajo le zato, da ovirajo druge, pa se ne bodo mogli več uspešno sklicevati na tako znamko, saj ta ne opravlja svoje primarne funkcije – označevanje blaga in storitev. Slovenski register znamk se bo zato sčasoma prečistil, saj bodo v njem ostale le znamke, ki jih njihovi imetniki uporabljajo. Predlagane so tudi nekatere druge, manj zahtevne spremembe in dopolnitve zakona, na primer uskladitev z Zakonom o prekrških in določitev globe v evrih. Spoštovani, menim, da so predlagane rešitve dobre, zato vas prosim, da predlog sprejmete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za gospodarstvo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku Gregorju Periču. Izvoli.
Hvala lepa, podpredsednik. Kolegice in kolegi, predstavniki Vlade, lep pozdrav vsem! Kot rečeno, na Odboru za gospodarstvo smo na 7. seji 6. 2. 2020 kot matično delovno telo obravnavali Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o industrijski lastnini, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo po skrajšanem postopku predložila Vlada. Kolegij predsednika Državnega zbora je na 53. seji 6. 12. 2020 sprejel odločitev, da se predlog zakona obravnava po skrajšanem postopku. Na seji odbora, ki je potem sledila, so sodelovali predstavnice in predstavniki Ministrstva za gospodarski razvoj in tehnologijo, Urada Republike Slovenije za intelektualno lastnino in Zakonodajno-pravne službe. V poslovniškem roku so bili vloženi amandmaji poslanskih skupin LMŠ, SD, SMC, SAB in Desus k 3., 5., 6., 7., 8., 9., 11., 16., 21., 22., 24., 26., 30., 31., 35., 37., 40. in k 41. členu z dne 31. 1. 2020 in spremembe amandmajev poslanskih skupin LMŠ, SD, SMC, SAB in Desus k 11. in 31. členu z dne 5. 2. 2020. Ne bom ponavljal razprave s strani Vlade oziroma državne sekretarke Eve Štravs Podlogar, ker je, mislim da, to zelo dobro povzela ravnokar. Bom pa na kratko strnil tisto, kar je predstavnica Zakonodajno-pravne službe mag. Kurent poudarila. In sicer, da je temeljni razlog za noveliranje Zakona o industrijski lastnini prenos direktive v slovenski pravni red. V razpravi, ki je v nadaljevanju sledila na odboru, so kolegice in kolegi iz Poslanske skupine Levica poudarili glede širše definicije blagovne znamke, da so glede tega zadržani, saj menijo, da je lahko slednje problematično z vidika omogočanja komercializacije širšega spektra vizualnih ali drugih komunikacijskih sredstev, ki so skupna lastnina vseh. V Poslanski skupini SAB so poudarili, da izdelek ali storitev, ki ima blagovno znamko, predstavlja na trgu pred ostalimi izdelki ali storitvami konkurenčno prednost. Kolegi iz Poslanske skupine Desus so pa dejali predvsem, da gre za relativno tehnični prenos v slovenski pravni red in da Slovenija pri tem zamuja. Poudarili so še, da je določanje blagovne znamke najbolj pomemben del trženjske strategije proizvajalca. Po zaključeni razpravi je odbor sprejel amandmaje poslanskih skupin LMŠ, SD, SMC, SAB in Desus k 18 členom – da jih ne naštevam, ker sem jih že prej – in je v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval še o vseh členih predloga zakona skupaj in jih sprejel z devetimi glasovi za in nobenim proti. To je to glede poročila, tako da hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije in Robert Polnar. Izvoli.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik Državnega zbora. Gospe poslanke, gospodje poslanci! Blagovna znamka kot ekonomski koncept je pomemben del trženjske strategije. Prodajalec se sreča z odločitvami o blagovni znamki, ko izdeluje trženjsko strategijo za posamezni izdelek. Za razvijanje izdelkov z blagovno znamko je potrebno veliko dolgoročnih investicij, še posebej za oglaševanje, tržno komuniciranje in embaliranje. Sposobnost oblikovanja, ohranjanja, zaščite in poudarjanja blagovne znamke je verjetno najbolj značilna spretnost profesionalnega tržnika. Močna so tista podjetja, ki imajo blagovno znamko, ta pa prinaša zvestobo porabnikov. Zakon o industrijski lastnini vsebuje materialne določbe o znamki, postopek registracije, obnavljanje znamke in njeno vzdrževanje, vpis sprememb v register, sodno varstvo in uveljavljanje pravic iz znamke. Cilj sprememb in dopolnitev zakona, ki jih danes sprejemamo, je usklajevanje določb materialnega prava blagovnih znamk in glavnih postopkovnih pravil na področju registracije blagovnih znamk z določbami, ki veljajo v sistemu blagovne znamke Evropske unije. Blagovna znamka je lahko ime, izraz, oblika, simbol ali kombinacija naštetih označevalcev. Njen namen je prepoznavanje izdelka ali storitve in prepoznava prodajalca ali izdelovalca. Blagovna znamka je predvsem obljuba prodajalca, da bo dosledno ponujal kupcem določene lastnosti, koristi in storitve. Najboljše blagovne znamke pa posredujejo tudi jamstva za kvaliteto. Po svoji sporočilni vrednosti je blagovna znamka precej zapleten simbol, saj lahko sporoča do šest pomenov: lastnosti, koristi, vrednote, kulturo, osebnost in uporabnika. Vrednost blagovne znamke je tem višja, čim višje so njena zvestoba, prepoznavnost imena, zaznana kakovost, močne asociacije ravno v zvezi s samo blagovno znamko. Visoka vrednost blagovne znamke zagotavlja podjetju konkurenčne prednosti. Stroški za trženje so zaradi visoke prepoznavnosti in zvestobe kupcev manjši. Podjetje je bolj učinkovito pri pogajanjih z distributerji in trgovci na drobno, od katerih kupci pričakujejo, da bodo imeli blagovno znamko. Ker ima blagovna znamka višjo zaznano kakovost, lahko podjetje zaračuna višjo ceno kot konkurenti. Če ima blagovna znamka veliko verodostojnost, jo podjetje lažje distribuira in lažje razširi. Poglavitne spremembe in dopolnitve zakona, ki jih danes sprejemamo, obsegajo absolutne razloge za zavrnitev ali ničnost blagovne znamke, relativne razloge za zavrnitev blagovne znamke, celovito urejenost kolektivne znamke in tudi prehod na elektronsko poslovanje Urada Republike Slovenije za intelektualno lastnino. V Poslanski skupini Desus ocenjujemo, da bo na ta način varstvo blagovnih znamk na nacionalni ravni postalo privlačnejše, še posebej gledano s perspektive pozitivnega vpliva na konkurenčnost in rast podjetij. Spremembe in dopolnitve Zakona o industrijski lastnini bomo v Poslanski skupini Desus podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Jani Ivanuša bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Izvoli.
Spoštovani prisotni, lep pozdrav, lep dober dan! Verjamem, da marsikomu ni, ampak vseeno življenje teče naprej. Kadarkoli smo v tem mandatu sprejemali predloge zakonov, katerih glavni namen je bil prenos evropske direktive v slovenski pravni red, je Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora opozorila, da Vlada kot predlagateljica zakonov zgolj nekritično prepisuje evropske direktive. To kaže na popolno nerazumevanje vsebine zakona. Uporabniki zakona so soočeni z izrazoslovjem, ki ga slovenski pravni red ne pozna. To vnaša nejasnosti, ki jih potem iznajdljivi pravniki izkoristijo v spornih postopkih. Rok za prenos določb evropske direktive v slovenski pravni red je bil 14. januar 2019. Če prav razumem, naša vlada v odstopu direktive niti prepisati ne zmore v roku, kaj šele, da bi vsebino proučila in jo prilagodila obstoječemu slovenskemu sistemu. S tem predlogom zakona naj bi bilo bolje zaščiteno industrijsko lastninjenje. Slovenija je znana po tem, da ne zna zaščititi niti svojega ozemlja, kaj šele svoje zgodovine in svoje kulture. Samo spomnimo se, kako smo ščitili lipicance, teran, pršut, prekmursko gibanico in tako naprej. Še dobro, da Hrvaška dela svojega ozemlja ne poimenuje Slovenija. Prepričan sem, da bi si potem morala Slovenija spremeniti ime v Severna Slovenija. V Sloveniji bi marsikdo zaščitil svojo znamko, vendar se za to ne odloči zaradi finančnega bremena. Znamke lahko zaščitijo samo tisti, ki imajo denar. Urad vodi različne registre: register patentov, modelov, znamk in geografskih označb, register prijav za navedene pravice, register zastopnikov. Večina registrov je javnih. Vpogled v registre je mogoče le v knjižnici urada, pa še to samo v dopoldanskem času. Nekdo, ki dela od 8. ure pa do 16., praktično nima dostopa do registrov. Zanima me, kdaj bo možen elektronski dostop do registrov. Tudi prenos odločanja z okrožnega sodišča na urad in v primeru upravnega spora zopet na Upravno sodišče ne pospešuje postopkov. Ravno nasprotno, ti bodo še daljši in dražji. Predlog zakona predvideva tudi nove zaposlitve, nove postopke, nova usposabljanja in izobraževanja. Skratka, nova proračunska sredstva. Zanimivo je tudi, da je predlagatelj zakona kot nesprejemljive zavrnil vse pripombe strokovne javnosti, na primer Upravnega sodišča, Odvetniške zbornice, Gospodarske zbornice, Združenja slovenskih zastopnikov za intelektualno lastnino, na sam predlog zakona. Skratka, poslanci smo spet postavljeni pred dejstvo, da moramo nekaj na hitro sprejeti zaradi direktive Evropske unije, pa čeprav gre za novelo zakona s številnimi odprtimi vprašanji. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Igor Peček bo predstavil stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca. Izvoli.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Spoštovani predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! V različnih državah članicah Evropske unije se pravice intelektualne lastnine urejajo različno, kljub temu da je to predmet zakonodaje Evropske unije. Zato je v interesu vseh držav članic, da se zagotovi enotno varstvo pravic intelektualne lastnine v vsej Uniji in vzpostavi centralizirana ureditev tega področja na ravni Unije. S tem bo registracija blagovnih znamk v Evropski uniji cenejša, hitrejša, zanesljivejša in bolj predvidljiva, imetnikom pa se bo zagotovila večja pravna varnost. V Poslanski skupini Liste Marjana Šarca pozdravljamo te spremembe na tem področju in podpiramo unitarni evropski patent, torej patentni sistem, ki bo pokrival celotno Evropsko unijo. Upamo tudi, da bo to pripomoglo, da se bodo podjetja lažje ubranila tako imenovanih patentnih trolov, podjetij, ki ničesar ne proizvajajo in si s patenti niti ne trudijo zaščititi svojega izdelka, kupujejo pa patente in potem iščejo potencialne tarče, od katerih bi najlažje iztožili odškodnino. Njihov namen ni preprečiti konkurenci, da bi uporabljala določeno tehnologijo, njihov cilj je zgolj zaslužek in nekateri strokovnjaki ocenjujejo, da jim trenutni razdrobljeni evropski sistem omogoča, da lažje najdejo ranljive tarče. Zato je potrebno iskati rešitve za varovala, kako bo intelektualna lastnina ostala čim dlje in čim bolj zaščitena pred takšnimi zlorabami in da podjetja pri tem ne bodo izgubljala dragocenega časa in denarja za spore, ki jih potem rešujejo pravniki. Osnovni namen ureditve intelektualne lastnine je spodbujanje kreativnosti in iskanja novih rešitev. Razvojne raziskave so v podjetju vedno povezane z velikimi vlaganji in stroški, zato ima zaščita intelektualne lastnine in s tem povezana gradnja blagovne znamke velik pomen in ustvarjalcem daje dodatno spodbudo pri delovanju. Poleg tega prepoznavna blagovna znamka podjetja loči od konkurence, po njej ga kupci prepoznajo in ji ostajajo zvesti. Patente, modele in blagovne znamke je potrebno dobro zaščititi, drugače lahko nekdo drug zazna dobro idejo in z nekaj preprostimi koraki prevzame posel, v katerega je nekdo vložil vse svoje znanje in premoženje. Pravice izhajajo iz intelektualne aktivnosti in njihova glavna značilnost je ekskluzivnost, kar pomeni, da ima imetnik določene vrste monopol nad gospodarskim izkoriščanjem svojega kreativnega dela, kar mu na trgu pridobiva konkurenčno prednost. Če želimo kot država preiti na naslednjo raven razvitosti gospodarstva, bomo iz uvoznika znanja in tehnologije morali postati bolj avtonomen inovator in generator znanja tako v gospodarskih sektorjih kakor tudi v globalnih tržnih nišah. Ne nazadnje z intelektualno lastnino ustvarjamo dodano vrednost za posameznike in podjetja, kar pozitivno vpliva na razvoj celotnega gospodarskega in družbenega sistema. Menimo, da njena enotna zaščita in izvrševanje prispevata k spodbujanju inovacij in gospodarske rasti, zato bomo predlog novele zakona v Poslanski skupini Liste Marjana Šarca podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanke skupine Socialnih demokratov bo predstavil Soniboj Knežak. Izvoli.
Hvala, predsedujoči. Spoštovane, spoštovani! Učinkovito varstvo intelektualne lastnine je ključno za delovanje sodobnega gospodarstva. Industrijski patenti in blagovne znamke so v današnjem času temelj za visoko dodano vrednost. Tudi za predpise s tega področja je zelo pomembno, da so usklajeni znotraj evropskega prostora, saj si je sicer nemogoče predstavljati enoten trg blaga in storitev. Predlagane spremembe in dopolnitve veljavnega zakona so posledica dopolnitve evropske direktive. Ne gre za velike tektonske spremembe, temveč le za uskladitvena določila. Med njimi je najpomembnejša sprememba poenotenja postopka registracije blagovne znamke, ki bo poslej po vsej Evropski uniji potekala po usklajenem postopku. Pri tem se ta določila tudi prilagajajo času in napredku sodobnih tehnologij, zato se s spremembami daje možnost zavarovanja blagovnih znamk ne glede na medij, v katerem se uporablja. V zadnjih desetletjih močno razširjeno polje ščitenja intelektualne lastnine pa sicer ni nujno v korist tistega, ki je izvorni avtor intelektualne lastnine. Sodobni kapitalizem je večino pravic podelil lastniku patenta oziroma blagovne znamke, ne pa nujno njenega izvornega avtorja. Tako se pogosto zgodi, da se zaščita intelektualne lastnine uporablja predvsem zato, da se nekomu prepreči njena uporaba. Praksam, ko so lastniki pridobili patent ali pa znamko, pa je nato niso uporabljali, se tako s spremembami tega zakona obeta konec. Temeljni pogoj za zavarovanje industrijske lastnine oziroma blagovne znamke postaja njena uporaba, ne njeno lastništvo. S spremembami tega zakona se zato uvaja načelo izgube zaščite industrijske lastnine, če je njen lastnik ne uporablja. Menimo, da bo v bodoče to lahko v veliko pomoč predvsem pri oživljanju starih blagovnih znamk, ki so jih lastniki pridobili z izključno špekulativnimi nameni. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo podprli predlog sprememb in dopolnitev Zakona o industrijski lastnini.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavil Gregor Perič. Izvoli.
Hvala še enkrat. Kolegice in kolegi! Določanje blagovne znamke je za vsakega proizvajalca izjemnega strateškega pomena, saj v končni fazi vsaka blagovna znamka prinaša tudi številne prednosti, kot so to, da proizvajalca ščiti pred njegovimi konkurenti na trgu, potrošnika ščiti na drugi strani pred ponarejanjem ali zavajanjem in pa omogoča identifikacijo porekla izdelka. Višja kot je vrednost blagovne znamke, večja je tudi zvestoba potrošnikov do te znamke in prepoznavnost njenega imena, večja pa je tudi zaznana kakovost same blagovne znamke. V Poslanski skupini SMC predlagamo čimprejšnje sprejetje predlagane novele Zakona o industrijski lastnini, saj bo slovenskim pravnim subjektom med drugim omogočila tudi večjo konkurenčnost v širšem gospodarskem prostoru. Z novelo se bodo v pravni red Republike Slovenije prenesla določila evropske Direktive o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami, ki določajo uskladitev glavnih postopkovnih pravil na področju registracije blagovnih znamk v Sloveniji in drugih članicah unije s tistimi v sistemu blagovnih znamk Evropske unije. S tem bo zagotovljeno, da bodo sistemi registracije blagovnih znamk po vsej Uniji dostopnejši in učinkovitejši za podjetja. Med predlaganimi rešitvami v noveli zakona pozdravljamo predvsem širšo opredelitev znakov, ki lahko sestavljajo blagovno znamko, natančneje določen nabor absolutnih razlogov, zaradi katerih Urad za intelektualno lastnino Republike Slovenije ne sme registrirati prijavljene znamke, in pa novo zahtevo, da se lahko registrira samo tista blagovna znamka, ki se dejansko tudi v praksi uporablja. V predlogu zakona so sicer nekatere manj zahtevne spremembe, ki pa bodo Uradu za intelektualno lastnino omogočile postopni prehod na elektronsko poslovanje, optimizacijo procesov in pa tudi večjo učinkovitost pri samih upravnih postopkih. V SMC zato podpiramo digitalizacijo in uvedbo tega elektronskega poslovanja, saj se bo s tem pospešilo postopke registracije in s tem tudi možnosti hitrejšega začetka uporabe blagovne znamke, kar povečuje prepoznavnost blaga ali storitev in uveljavljanje pravic iz njih. Poleg tega smo prepričani, da bo uvedba elektronskega poslovanja imela v prihodnje z vidika finančnih posledic pozitivne učinke, saj se bodo znižali številni materialni stroški. Novela zakona pa prinaša tudi prenos pristojnosti za odločanje o razveljavitvi in ničnosti blagovnih znamk s sodišča na na Urad za intelektualno lastnino. V uradu bodo zaradi tega nujne nove zaposlitve, za kar bo potrebno zagotoviti tudi dodatna finančna sredstva, v teh postopkih pa bo zoper odločbe urada dovoljen upravni spor. Zato je mogoče pričakovati, da bo tudi Upravno sodišče bolj obremenjeno, kar pomeni, da bodo tudi na omenjenem sodišču nujne kadrovske okrepitve in dodatno usposabljanje in izobraževanje. To lahko vidimo kot nekaj negativnega, po drugi strani se pa zlasti na področju blagovnih znamk izboljšuje pravno varstvo. Ne nazadnje pa bodo z novelo zakona odpravljene tudi ugotovljene pomanjkljivosti glede denarnih kazni in glob, ki so v veljavnem zakonu določene še v tolarjih, sedaj pa bodo določene v evrih, in tako bo prišlo tudi do uskladitve z Zakonom o prekrških. Zaradi prej omenjenih pozitivnih učinkov, ki jih prinaša novela, bomo v Poslanski skupini SMC Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o industrijski lastnini soglasno podprli. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil Boštjan Koražija. Izvoli.
Spoštovani, hvala za besedo. Lep pozdrav vsem, tudi pred sprejemniki! Pred nami je novela Zakona o industrijski lastnini, ki v slovenski pravni red prenaša evropsko direktivo, namenjeno poenotenju pravnih redov držav članic EU na področju blagovnih znamk. Ključna funkcija blagovne znamke naj bi bila identifikacija izdelka ali storitve z unikatnim znakom, pa naj gre za grafični simbol, logotip, zvok ali multimedijsko vsebino. Sodobne kapitalistične države, od Združenih držav Amerike, članic EU pa do Kitajske, v zadnjih desetletjih intenzivno krepijo pravno zaščito blagovnih znamk in drugih oblik industrijske lastnine. Blagovne znamke danes namreč predstavljajo pomemben del vrednosti industrijske lastnine oziroma tudi teh potencialnih podjetij. V tej luči moramo razumeti tudi trende rasti pri registraciji blagovnih znamk. Zakonodajalci v luči teh trendov v rigorozni zaščiti blagovnih znamk praviloma vidijo zgolj pozitivne lastnosti. Blagovna znamka naj bi tako ščitila izdelek, njegovo poreklo, proizvajalca in zagotavljala kakovost, vendar pa se je treba zavedati, da zlasti mednarodne korporacije pravno zaščito blagovnih znamk izkoriščajo za utrditev monopolnega položaja na trgu. Velike korporacije z ogromnim denarnim tokom in dobički s svojimi blagovnimi znamkami dvigujejo stopnjo ovir na trgu, s čimer manjšim in novim podjetjem z lokalnimi blagovnimi znamkami otežujejo dostop do trgov. Pravno zaščito blagovnih znamk in drugih oblik industrijske lastnine korporacije izkoriščajo za sodno preganjanje vsakršne neželene asociacije na njihove izdelke oziroma storitve. Poleg tega jim znamke omogočajo, da produkte prodajajo po višjih cenah, ki ne odražajo višjih produkcijskih stroškov ali višje uporabne vrednosti izdelka, temveč temeljijo le na simbolnem prestižu uveljavljenje znamke. Mednarodne korporacije pod vprašaj postavljajo tudi osnovno funkcijo blagovne znamke, ki naj bi bila v raziskovanju njihovih produktov z drugimi. Ta funkcija razvodeni, ko ena korporacija zakupi na stotine različnih blagovnih znamk in si s tem zagotovi njihovo ekskluzivno uporabo. Novela spreminja definicijo blagovne znamke, saj po novem ni več zahtevano, da je treba znak grafično predstaviti, pač pa je dovolj, da se znak prikaže v kakršnikoli ustrezni obliki kot specifična celota, pri kateri se uporabi splošno dostopna tehnologija. S tem je odprta možnost, da se poleg zvočnih znamk lahko registrirajo celo znamke gibanja, multimedijske znamke in holografske znamke. V Levici smo do širitve definicije blagovnih znamk zadržani. Treba se je namreč zavedati, da se z registracijo blagovne znamke zasebnim institucijam omogoča ekskluzivna lastnina oziroma ekskluzivna pravica nad uporabo skupnih dobrin v zasebne komercialne namene. V osnovi gre za privatizacijo grafičnih in po novem tudi drugih oblik, ki sicer nimajo lastnika, zato je sleherna širitev definicije blagovne znamke lahko problematična, saj omogoča komercializacijo širšega spektra vizualnih in drugih komunikacijskih sredstev, ki so načeloma skupna lastnina vseh. Sicer pa pozdravljamo razširitev absolutnih razlogov za zavrnitev registracije blagovne znamke, na primer: prepoved rabe tradicionalnih izrazov za vino, prepoved uporabe zajamčenih tradicionalnih posebnosti in zaščita žlahtniteljskih pravic. Tako ne bo moglo priti do komercializacije simbolov, ki označujejo skupno kulturno dediščino, na primer izraz penina ne bo mogel postati ekskluzivni znak posameznega podjetja, temveč bo ostal v skupni rabi. V noveli Zakona o industrijski lastnini je nova tudi zahteva, da se registrirane blagovne znamke dejansko uporabljajo v zvezi z blagom ali storitvami, za katere so registrirane. V primeru neuporabe v petih letih od datuma zaključka postopka registracije jih je mogoče razveljaviti. Prav je, da je registracija blagovne znamke zvezana z resno in dejansko uporabo blagovne znamke, ne pa za manipulativne namene prijavitelja registracije, s katero drugim gospodarskim subjektom preprečuje njeno rabo. Predlogu spremembe zakona v Levici ne nasprotujemo, a ga tudi podprli ne bomo. Hvala.
Hvala lepa. Aleksander Reberšek bo predstavil stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati. Izvoli.
Predsedujoči, najlepša hvala za besedo. Spoštovani poslanke in poslanci! Predlog zakona v slovensko zakonodajo prenaša direktivo, ki bi jo Slovenija kot država članica EU morala prenesti že do 14. 1. 2019. Ker že zamujamo, je torej skrajni čas, da spremembe vnesemo v naš pravni red. Med spremembami so tako na primer: ni več zahteve po grafični predstavitvi znaka, zaradi česar je možna registracija novih vrst znakov, ki jih ni mogoče grafično prikazati, na primer multimedijski ali zvočni znaki. Na ta način gremo v korak s časom, sodobno ustvarjalnostjo in novimi oblikami znakov. Razširjen je in natančno je določen nabor absolutnih razlogov za zavrnitev registracije znamke, med katerimi so sedaj tudi na primer tradicionalni izrazi za vino in zajamčene tradicionalne posebnosti. Za zavrnitev iz relativnih razlogov je po novem nujen ugovor, saj urad relativnih razlogov ne bo več preverjal po uradni dolžnosti. To pomeni, da bodo postopki lahko potekali hitreje. Poudarek je na dejanski uporabi znamk, uvaja se petletno obdobje, v katerem se znamka mora uporabljati, sicer se lahko razveljavi. Na ta način se zagotavlja, da se registrirane znamke tudi dejansko uporabljajo in ne zgolj ovirajo prihod na trg podobnim blagovnim znamkam. Možno pa je tudi skleniti poravnavo v postopku ugovora zoper registracijo znamke, s čimer se lahko postopki ugovorov skrajšajo. Poleg tega predlog predvideva spremembe, ki Uradu za intelektualno lastnino omogočajo prehod na elektronsko poslovanje v celoti. Postopki se poenostavljajo in zmanjšujejo obremenitve za stranke in urad tudi z vsakokratnim podaljšanjem roka za najdaljši možni čas treh mesecev, namesto na primer trikratnega podaljšanja po en mesec. V večjem delu gre za prenos direktive Evropske unije v slovensko zakonodajo, kar bi morali narediti že pred več kot enim letom, obenem pa predlog zakona vsebuje rešitve za popoln prehod na elektronsko poslovanje Urada za intelektualno lastnino. S tem ter nekaterimi drugimi rešitvami poenostavlja in skrajšuje administrativne postopke tako za stranke kot za urad. Neučinkovito in zamudno delovanje javne uprave in javnih služb povečuje delež časa in napora, ki ga morajo ljudje namesto svoje osnovne dejavnosti nameniti urejanju administrativnih zahtev. Namesto da bi se podjetnik ukvarjal z razvojem svojega podjetja, čaka na izdajo zahtevanih dovoljenj. Takšno okolje ovira uresničitev talentov in prinaša veliko škodo najprej posamezniku, posledično pa tudi državi. Krščanski demokrati opozarjamo, da bi morale biti javna uprava in javne službe usmerjene v omogočanje razvoja človeških talentov, ne pa v njihovo oviranje. V Novi Sloveniji si želimo, da bi država vsakemu državljanu in podjetju omogočila, da lahko vse, kar potrebuje od države, uredi elektronsko, brez zamudnih obiskov in čakanja pred uradniškimi okenci. Razvoj mora iti v smeri, da se čim več stikov državljanov in podjetij z državo lahko opravi elektronsko in na enem mestu – od oddaje vlog in ugovorov do elektronskega vročanja in elektronskega sledenja reševanja vlog. Uporaba informacijsko-komunikacijskih tehnologij ne olajšuje le izvedbe postopkov, ampak tudi zmanjšuje zahtevan čas ter stroške državljanov in podjetij pri urejanju upravnih zadev. Splet omogoča urejanje upravnih zadev kar iz pisarne ali domačega naslonjača. To odpravlja stroške prevoza in prihrani čas, ki bi ga sicer človek porabil za prihod na urad in čakanje v vrsti. V Novi Sloveniji ne pristajamo na to, da bi državljani svoj dragoceni čas zapravljali za čakanje v vrsti in dolgotrajne postopke. Verjamemo pa, da ga lahko mnogo bolje uporabijo in v tem času raje razvijajo svoje poslovne ideje ali ga vlagajo v odnose s svojimi najdražjimi. V Novi Sloveniji ocenjujemo, da gre predlagani zakon v smeri poenostavljanja birokracije in omogoča elektronsko poslovanje na področju intelektualne lastnine, zato bomo predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Na vrsti je še zadnje stališče, stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek, ki ga bo predstavil Marko Bandelli. Izvoli.
Spoštovani! Glavni namen direktive je uskladitev nacionalnih zakonodaj in postopkovnih pravil na področju znamk s tistimi pravili, ki veljajo za registracijo blagovnih znamk v Evropski uniji. V SAB menimo, da novela prinaša prednosti za domača podjetja, ki bodo svoje znamke po vseh državah Evropske unije registrirala enostavno in učinkovito. Uskladitev zakonodaje pa jim bo prihranila visoke stroške, ki jih imajo v zvezi s pravnim svetovanjem v tujih državah. Novela razširja absolutne razloge, zaradi katerih je treba registracijo zavrniti po uradni dolžnosti. Slednja se na primer ne bo dopustila, če bo šlo za nasprotovanje tradicionalnim izrazom za vina. Velik poudarek je na aktivni uporabi znamke, registrirane znamke, ki jih uporabnik ni uporabljal pet let, bodo razveljavljene zaradi neuporabe ali pa se bo neuporaba upoštevala kot obrambni argument kasnejšega prijavitelja znamke. Če prejšnji prijavitelj ugovarja v postopku registracije znamke, ima kasnejši prijavitelj možnost od prejšnjega zahtevati dokaze, da je registrirano znamko v obdobju petih let od registracije dejansko uporabljal. Če tega ne bo uspel dokazati, z ugovorom proti registraciji znamke ne bo uspel. Novela širi opredelitev znakov, ki lahko sestavljajo blagovno znamko. Po novem ne bo več zahtevano, da je mogoče grafično predstaviti znak, temveč tako, da pristojni organi in javnost jasno in natančno ugotovijo, kaj je predmet varstva. To na primer pomeni, da bo varstvo podeljeno tudi multimedijskim znakom, nekaterim zvočnim znakom in podobno. Čeprav so se znamke do sedaj že zastavljale, bodo po novem vprašanja zastave znamk urejena prav v zakonu o industrijski lastnini. Postopki razveljavitve in ničnosti znamk trenutno še tečejo pred sodiščem, vendar novela vsebuje zakonsko podlago, na podlagi katere bodo vsi postopki od 14. januarja 2023 dalje potekali pred Uradom za intelektualno lastnino po pravilih upravnega postopka. Novela bo domačim ponudnikom olajšala postopke registracije domačih blagovnih znamk na območju celotne Evropske unije. Zavedamo se, koliko vlaganja in promocije je treba za uveljavitev domačih znamk, zato podpiramo vsako ureditev, ki sicer zapletene postopke naredi uporabniku prijazne. V Poslanski skupini SAB pozdravljamo prehod na elektronsko poslovanje urada in optimizacijo procesov, vsekakor pa menimo, da bi moral biti prehod izveden s krajšim tempom ministrstva, saj je prehod predviden šele čez tri leta. Glede na dejstvo, da s prenosom direktive zamujamo eno leto in da nam grozi kazen, pa tudi glede na dejstvo, da v tem mandatu za gospodarstvo ni bilo narejenega nič otipljivega, upravičeno trdim, da slovensko gospodarstvo od ministra zahteva, naj zaviha svoje rokave. Predlog novele bomo seveda podprli. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 5. marca 2020, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 3. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI ZAKONA O DRUŽBI SLOVENSKE ŽELEZNICE V OKVIRU SKRAJŠANEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina devetih poslank in poslancev s prvopodpisanim Miho Kordišem. Predlog zakona je na 26. nujni seji 12. februarja 2020 kot matično delovno telo obravnaval Odbor za infrastrukturo, okolje in prostor. Ker po končani razpravi odbor členov predloga zakona ni sprejel, je bila druga obravnava predloga zakona na seji delovnega telesa končana. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Dušan Šiško. Izvoli.
Lep dober dan vsem skupaj! Predlog zakona je bil dober, saj je določal omejitve glede lastništva poslovnih deležev v družbi Slovenske železnice – Tovorni promet. Z velikim obžalovanjem smo spremljali odločitev, da zakon na odboru ni prejel ustrezne podpore za nadaljnjo obravnavo. V Slovenski nacionalni stranki nasprotujemo vsakršnemu nadaljnjemu razkosavanju slovenskih družb. Država ni slab lastnik. Če že, se lahko pogovarjamo o človeškem faktorju, torej kakšni ljudje upravljajo z državno lastnino. Prav je, da ima država določen del svojega premoženja bodisi v poslovnih deležih bodisi v delnicah. V Slovenski nacionalni stranki se bomo vedno zavzemali za to, da se vrne lastništvo gospodarskih družb nazaj v državno lastnino oziroma da se preneha odprodaja tega premoženja oziroma razprodaja. Prevečkrat smo že doživeli tajkunsko lopovsko prodajo nacionalnega bogastva za vsako ceno. Na tem mestu se bom dotaknil aktualne problematike. Vsi smo lahko pred nekaj dnevi spremljali prodajo prvovrstne hlodovine v tujino. Zakaj uničiti vse, kar je slovenskega, tuji kapital sprejeti z odprtimi rokami, ker naj bi bil boljši? Na koncu pa se smilimo sami sebi, kako nimamo nič. Tako se z državno srebrnino ne dela, pa bodisi je to lesna industrija bodisi je to infrastruktura in še kaj drugega. Prav ta srebrnina je po našem mnenju delež države v družbi Slovenske železnice – Tovorni promet, saj družba posluje dobro in se je vedno znova izkazovala kot najbolj dobičkonosna družba znotraj Slovenskih železnic. Privatizacija družbe Slovenske železnice – Tovorni promet je nesmiselna, ker podjetje vedno znova dokazuje, da je sposobno odplačevati prevzete finančne obveznosti, prav tako pa se je sposobno boriti za večji tržni delež celo preko slovenskih meja. Promet, transport in logistična infrastruktura so najpomembnejši deli gospodarskega in trajnostnega razvoja vsake pametne države. Zato mora imeti država interes v lastništvu družb, ki delujejo na tem področju. Slovenske železnice so vsekakor ena izmed najpomembnejših državnih podjetij, zato je potrebno in smiselno, da ima država v njih svoj interes. Po sedaj veljavnem zakonu so na široko odprta vrata odprodaje oziroma prenosa poslovnih deležev družbe Slovenske železnice v odvisnih družbah na druge osebe. To je predvsem odprodaja pozitivno delujočih odvisnih družb, ki so nedvomno zanimanje za tuji kapital, temu pa strogo nasprotujemo. Na koncu se moramo vprašati, kaj nam bo sploh še ostalo. Ali si res tako močno želimo tujega kapitala? Država bi morala težiti k zaščiti domačega premoženja in takšne ukrepe v tujini tudi znati zagovarjati. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Soniboj Knežak. Izvoli.
Hvala, podpredsednik. Spoštovani! Edini cilj predlaganih sprememb zakona je preprečiti možnost vstopanja novih sovlagateljev v družbo Slovenske železnice – Tovorni promet. Predlagatelji pravilno ugotavljajo, da je tovorni promet edina resnično dobičkonosna dejavnost v železniškem prometu. Medtem ko je z logistiko in prevozom tovora mogoče delati dobičke, potniški promet potrebuje vsakoletne subvencije, ki v Sloveniji znašajo okoli 50 milijonov evrov letno. Pa tudi v tem primeru je potrebno nakupiti in vzdrževati še sodobne vlake, urediti proge, postajališča, signalizacijo. Na slovenske železniške tire v tem letu po 20 letih prihajajo novi nujno potrebni potniški vlaki, katerih vrednost presega 100 milijonov evrov, pa se po večini strinjamo, da je vse potrebno in da bi morala vlaganja biti še višja. Potniški promet je javna služba, ki jo država sme subvencionirati, ne sme, jo tudi mora, če želimo v Sloveniji vzpostaviti sodoben javni prevoz. V primeru tega zakona je večina argumentov predlagatelja usmerjena v tovorni promet. Predstavljajo ga kot vir dobička, zanemarjajo pa dejstvo, da so tudi v tej dejavnosti potrebna velikanska vlaganja v prevozna sredstva in podporno logistiko. Sredstev za taka vlaganja Slovenske železnice nimajo, zaradi starosti opreme in še vedno precejšnje zadolženosti podjetja bi sredstva za nova vlaganja lahko dobila le z dokapitalizacijo. Zanjo pa sta možna dva načina, ali vložek k državi ali pa vstop novega družbenika. Prevoz tovora po železniških tirih je za razliko od potniškega prometa v skladu z evropskimi pravili tržna dejavnost, v kateri znotraj EU prosto tekmujejo zasebna in državna podjetja, ne oziraje se na državne meje. To ne pomeni, da država ne sme dajati sicer omejene državne pomoči ali preprosto vložiti svojega denarja v podjetje, kjer od investicije pričakujejo dobiček. Izkazuje pa še en pomemben element, kdor hoče biti na trgu konkurenčen, mora obvladovati tokove, bistveno daljše od razdalje med Koprom in Hodošem. Slovenske železnice poleg svežega kapitala potrebujejo tudi partnerje, s katerimi bodo lahko zagotavljale prevoze na velikih razdaljah, ki presegajo ozemlje Slovenije. Strategija upravljanja državnih podjetij je leta 2015 opredelila Slovenske železnice in njene odvisne družbe kot strateške naložbe, v katere lahko vstopijo novi partnerji, pri čemer država obdrži večinski delež. To podjetju zagotavlja možnost pridobivanja svežega kapitala in partnerjev, ne da bi država izgubila večinsko lastništvo, dobičke in nadzor v njem. Veljavni zakon torej državi, SDH kot upravljavcu in Slovenskim železnicam kot strateškim naložbam omogoča, da ohranjajo konkurenčnost ob hkratni zaščiti javnega lastništva v njih. Omogoča jim dolgoročno prilagajanje lastniške strukture in usmerjanja omejenih investicijskih sredstev tja, kjer so najbolj potrebna. Sprejetje tega zakona bi na kratek rok pomenilo predvsem, da mora država oziroma SDH dokapitalizirati tovorni promet z denarjem, ki bi ga lahko in morala nameniti za posodobitev potniškega prometa. Tudi Socialni demokrati smo prepričani, da ni vsakdo primeren partner za tako pomembno družbo, kot so Slovenske železnice. Poudariti pa moramo, da je informirana presoja in končna odločitev o morebitnih partnerstvih v pristojnosti SDH in Vlade kot njegove skupščine. Ne more biti parlament tisti, ki bi nas v vsakem konkretnem primeru s predlogi zakona ubranil pred partnerstvom z morebitnim špekulativnim ali neprimernim partnerjem. Za to nalogo je ustanovljen in pooblaščen SDH, zato od njega tudi pričakujemo, da jo dobro opravi.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavil Gregor Perič. Izvoli.
Hvala še enkrat. Kolegice in kolegi! Družba Slovenske železnice kot nacionalni prevoznik v tovornem in potniškem prometu ter upravljavec javne železniške infrastrukture je vsekakor najpomembnejše državno podjetje na področju prometa, transporta in logistike. Veljavna zakonska ureditev, ki velja za družbo Slovenske železnice, je usklajena z obstoječim sistemom upravljanja kapitalskih naložb države, ta pa je opredeljena v odloku o strategiji upravljanja kapitalskih naložb, kar predstavlja osnovno orodje za aktivno lastništvo države, s katerim sporoča upravljavcu naložb države, delničarjem, širšemu kapitalskemu trgu in tudi splošni javnosti svoje cilje pri upravljanju naložb v lasti države. Osnovna ideja veljavne ureditve Zakona o družbi Slovenske železnice je družbi Slovenske železnice pravzaprav omogočiti, da lahko razpolaga s poslovnimi deleži v posamezni odvisni družbi, če bi se glede na razmere na trgu to izkazalo kot smotrno in racionalno. Prav tako je potrebno in pomembno poudariti, da veljavna zakonska ureditev omogoča družbi Slovenske železnice iskanje strateškega partnerja zaradi širitve na tuje trge, kar pomeni podaljševanje poti in s tem pridobitve pomembnejše vloge regionalnega akterja. Je dejansko neka možnost, neka garancija za razvoj. Samo povezovanje s strateškim partnerjem pomeni dotok svežega kapitala, kar pa je v končni fazi tudi zagotovilo dolgoročnega stabilnega poslovanja. Prav tako velja omeniti, da bodo lahko Slovenske železnice v skladu s strategijo razpolagale z deležem v odvisnih družbah le na način, da bo v njihovi lasti ostalo najmanj 50 % in ena delnica. Na seji Odbora za finance, ki je potekala 12. februarja 2020, smo slišali tudi s strani predstavnika družbe Slovenske železnice, da predlagana novela, ki jo obravnavamo danes, onemogoča iskanje strateškega partnerja, kar posledično pomeni, da bi se onemogočilo tudi povečanje konkurenčnosti s širitvijo na tuje trge. Predstavnik je opozoril tudi, da sploh ne gre za prodajo odvisne družbe Slovenske železnice – Tovorni promet, temveč le za iskanje strateškega partnerja. Na tem mestu bi vas spomnil, da so poslanci družbo Slovenske železnice reševali že leta 2009 s posebnim zakonom, s katerim je Državni zbor priznal terjatve iz leta 2000 v višini 134 milijonov evrov, zaradi česar je po besedah generalnega direktorja Slovenskih železnic gospoda Mesa družba Slovenske železnice – Tovorni promet sploh ostala pri življenju. Prav tako je država sistem od leta 2015 dvakrat izdatno dokapitalizirala, in sicer prvič leta 2015 v višini dodatnih 136 milijonov evrov in drugič leta 2018 v višini 110 milijonov evrov. Navedeno preprosto pomeni, da bi sprememba obstoječega zakona pomenila stagnacijo oziroma celo nevarnost, da družba Slovenske železnice zaradi konkurence izgubi še obstoječe deleže v prevozih ter začne posledično zopet poslovati z izgubo, ki jo bo morala ponovno reševati država. Zato ne držijo navedbe nekaterih poslanskih skupin, ki smo jih oziroma jih verjetno še bomo slišali o optimalnem poslovanju v preteklosti oziroma z nekimi starimi modeli. V SMC smo vedno in tudi sedaj pozdravljamo to željo poslovodstva, da se družba razvija, da veča svojo konkurenčnost in širi poslovanje na tuje trge in tudi da vlaga v posodobitev voznega parka in nakup novih prevoznih sredstev. Povsem jasno je namreč, da brez povezovanja v evropskem prostoru s ciljem povečanja poslovnih priložnosti na tujih trgih v prihodnje ne moremo pričakovati dobrega poslovanja. Vse našteto nas je vodilo k temu, da novele Zakona o družbi Slovenske železnice nismo podprli, saj se zavedamo, da so poslovne priložnosti tiste, ki jih ne smemo omejevati, in je treba zaupati poslovodstvu družbe Slovenske železnice pri iskanju optimalnih rešitev za dobre poslovne rezultate družbe sedaj in tudi v prihodnje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil Miha Kordiš.
Predsedujoči, hvala za besedo. Slovenske železnice – Tovorni promet so najbolj rentabilna družba v Skupini SŽ, pa vendar se je vladajoči razred že pred leti odločil tudi to dobro stoječo državno družbo prodati. Da bi preprečili še eno nesmiselno odprodajo nacionalnega premoženja, smo v Levici vložili spremembe Zakona o družbi Slovenske železnice. S prodajo Slovenskih železnic – Tovornega prometa se začenja postopna privatizacija celotnih Slovenskih železnic. Omogočila jo je koalicija strank SMC, Desus in SD, nadaljuje pa se ob pomoči LMŠ in Stranke Alenke Bratušek. Nič čudnega ni, da se je prva na privatizacijskem seznamu znašla prav najbolje stoječa družba v skupini. Tovorni promet posluje stabilno in poplačuje svoje obveznosti. V lanskem letu je realiziral okoli 10 milijonov evrov čistega dobička, smiselno je zadolžen za investicije, primerjalno pa deluje bolje od večine drugih takih družb v Srednji Evropi in na Balkanu. Kdo ga je pripeljal do takega rezultata? Država. Sedaj naj bi 49 % tega zdravega podjetja strateškega pomena poverili češkemu oligarhu Kretinskemu. Vlada in vodstvo Slovenskih železnic to potezo opravičujeta z razvojem družbe, ki naj bi za posodobitev voznega parka in za prodor na tuje trge potrebovala strateškega partnerja. Ta argument smo že slišali. Zrcali privatizacijsko propagando, ki smo jo lahko poslušali pri vseh umazanih razprodajah v preteklosti, ko so se dobičkonosne dobro stoječe družbe bagatelno podarjale tujemu kapitalu. Od NKBM in Gorenja do NLB in Adrie Airways, povsod smo dobili drobiž v zameno za izčrpavanje podjetja in odpoved države vsakršnim vzvodom gospodarske moči in zaščite delovnih mest. Strateški lastnik ne obstaja. To je samo fikcija politične propagande. Obstaja samo kapitalistični zasebni lastnik, ki maksimizira svoj žep z odpuščanji, izčrpavanjem podjetij, sesanjem javnega denarja in pretakanjem dobička, seveda na škodo skupnosti in okolja. Enako tudi v konkretnem primeru. Oligarh Kretinsky se s panogo železniške logistike komajda sploh ukvarja, po tirih vozi le premog in beleži štirikrat manj pretovora kot Slovenske železnice – in to naj bi bil strateški partner? Vladajoča politika bo v prihodnjem desetletju vrgla milijardo evrov v izgradnjo železniške infrastrukture, na kateri bodo dobičke ustvarjala podjetja, ki jih bo še pred tem ta ista država, ponovno za drobiž, prodala tujim tajkunom. Zakon, ki smo ga predlagali v Levici, je bil verjetno zadnje upanje za to, da se zaustavi prodaja SŽ – Tovornega prometa oziroma privatizacija Slovenskih železnic nasploh. Za primerjavo, naša severna soseda Avstrija – tam država niti približno ne razmišlja o tem, da bi analogno hčerinsko družbo avstrijskih državnih železnic prodala, še posebej ne za nekaj 10 milijonov nekemu češkemu medijskemu tajkunu, ki si dodatno štuka dobiček še s kurjenjem premoga v elektrarnah. Žal naši kompradorji, zastopniki interesov tujega kapitala, zbrani v strankah politične sredine LMŠ, SD, SMC, Desusa in SAB, takšnega strateškega razmisleka niso zmožni.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati bo predstavil Aleksander Reberšek. Izvoli.
Leta 2016 je bila sprejeta novela Zakona o družbi Slovenske železnice, ki je določila, da lahko družba, skladno s strategijo Republike Slovenije za upravljanje kapitalskih naložb države, razpolaga s poslovnimi deleži v posamezni odvisni družbi. Slovenske železnice so za družbo Slovenske železnice – Tovorni promet želele poiskati strateškega partnerja. S tem namenom je bilo vnaprej podpisano pismo o nameri za strateško partnerstvo z avstrijskimi zveznimi železnicami. Družba se ni odločila za vstop v strateško lastništvo v družbi Slovenske železnice – Tovorni promet, januarja 2019 pa sta zavezujoči ponudbi za vstop v lastniško strukturo Tovorni promet oddali francoske državne železnice in češka logistična korporacija EP holding. S predlogom zakona, ki je danes pred nami, pa se družbi Slovenske železnice, d. o. o., onemogoča, da bi lahko prodala oziroma kakorkoli odsvojila poslovni delež v odvisnih hčerinskih družbah. Družba Slovenske železnice – Tovorni promet po poslovnem poročilu za leto 2018 izkazuje neto finančni dolg v višini 123 milijonov evrov. Predlog Levice je, da bi država Slovenija vstopila v lastniško strukturo Slovenske železnice – Tovorni promet preko dokapitalizacije. Tržno gospodarstvo je pogoj, da podjetja razvijajo inovativne izdelke z dodano vrednostjo za uporabnike. Konkurenca je v korist kupcem in sili podjetja v učinkovito rabo produkcijskih sredstev, zagotavljanje kakovosti ter nižanje cen za uporabnike. Podjetja, ki stalno razvijajo in izboljšujejo svoje produkte, imajo v konkurenčnem okolju najboljše možnosti preživetja in povečujejo blaginjo. V socialnem tržnem gospodarstvu ima država nalogo zaščititi konkurenco. Slovenija je po podatkih Evropske komisije ena od držav z najvišjo ravnjo državnega lastništva v Evropi. Za Slovenijo je predvsem značilno državno lastništvo večinskih deležev, ki je visoko nadpovprečno. Evropska komisija ugotavlja, da so od začetka krize pomembne gospodarske in fiskalne posledice vpletenosti države v gospodarstvo prispevale k izgubi več kot ene tretjine BDP. Po oceni Evropske komisije pa skupni gospodarski stroški znašajo 13 milijard evrov oziroma 6 tisoč 600 evrov na državljana. Država sicer mora izvajati svoje naloge, med katere pa zagotovo ne spada izvajanje podjetniške dejavnosti na trgu. Zagovarjamo umik države iz politike in gospodarstva, smiselno pa je, da država obdrži večinsko lastništvo v strateških podjetjih, na področju prometne, transportne in logistične infrastrukture ter elektroenergetskega sistema. Stanje železniške infrastrukture je alarmantno, saj je celotno omrežje zastarelo in ne omogoča primerne hitrosti prevozov. Država je predolgo zanemarjala razvoj železniške infrastrukture in njene vpetosti v mednarodne tokove. Slovenski železniški sistem, skupaj z Luko Koper, predstavlja velik prometni potencial. Za nujno posodobitev obstoječe železniške in pristaniške infrastrukture ter graditev nove je potrebno pridobiti vsa razpoložljiva javna, predvsem kohezijska, in zasebna sredstva, tudi s podelitvijo dolgoročnih koncesij ali prodajo dela dejavnosti. V ta namen je potrebno poseči v obstoječo upravno in organizacijsko strukturo ter spremeniti tudi potrebne zakonodajne okvire. V Poslanski skupini Nove Slovenije predloga zakona ne bomo podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavil mag. Andrej Rajh. Izvoli.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani kolegice in kolegi! Poslanska skupina Levica je v zakonodajni postopek vložila predlog zakona o spremembi Zakona o družbi Slovenske železnice. Njihov namen je preprečiti družbi Slovenske železnice razpolaganje s svojimi lastniškimi deleži v hčerinskih družbah. Predlagatelj takšno rešitev utemeljuje z dejstvom, da gre za najbolj dobičkonosno odvisno družbo podjetja Slovenske železnice in da njena privatizacija pomeni oškodovanje državnega premoženja. Predlog smo obravnavali na Odboru za infrastrukturo, okolje in prostor. Ministrstvo za infrastrukturo je spomnilo, da je bil cilj sprejetja obstoječe tehnične ureditve iz leta 2016 uskladitev z veljavnim sistemom upravljanja kapitalskih družb. Spomnimo, leta 2015 je bila sprejeta Strategija upravljanja kapitalskih naložb države, ki predvideva prilagajanje tržnim razmeram. Prejšnje besedilo zakona pa v tem kontekstu ni bilo usklajeno z omenjeno strategijo, ki predvideva odpravo omejitev glede lastniških in poslovnih deležev. Razlog je predvsem hitrejše odzivanje pri sprejemanju strateških poslovnih odločitev, kar je posledica strategije upravljanja. Tehnična novela Zakona o družbi Slovenske železnice je torej zgolj sledila strategiji upravljanja, ki jo je predlagala vlada Mira Cerarja in jo je potrdila takratna vladna koalicija. Pri tem moram posebej poudariti, da je Ministrstvo za infrastrukturo odgovorno za upravljanje zgolj petih družb, med katerimi ni skupine Slovenske železnice, in sicer so to SODO, Borzen, DRI, 2TDK in ELES. Medtem celotna skupina Slovenske železnice spada v portfelj upravljanja SDH, za katero strategijo sprejme Vlada na predlog Ministrstva za finance. Predlagatelj bi tako, če bi imel resne namene, apeliral na Ministrstvo za finance za spremembo Strategije upravljanja kapitalskih naložb ali pa celo morebiti prevzel upravljanje kakšnega ministrstva. Ob tem pa preseneča tudi dejstvo, da so decembra 2018 vsi poslanci Poslanske skupine Levica, ki so bili prisotni na seji, potrdili predlog za imenovanje članice nadzornega sveta SDH, ki o spremembi strategije upravljanja ni govorila. Ne smemo zanemariti tudi dejstva, da je tudi Zakonodajno-pravna služba v svojem mnenju opozorila, da razlogi, ki jih predlagatelji navajajo, ne utemeljujejo javne koristi in s tem sorazmernosti pri posegu v svobodno gospodarsko pobudo, ki je določena v 74. členu Ustave. Družba Slovenske železnice med drugim poudarja, da nikakor ne gre za prodajo SŽ – Tovorni promet, temveč za iskanje strateškega partnerja. Pri tem pa zatrjujejo, da se bodo za morebitnega strateškega partnerja odločili izključno samo v primeru, če bo to imelo pozitiven vpliv na družbo SŽ – Tovorni promet in posledično na skupino Slovenske železnice. Družbi je treba zagotoviti dolgoročno stabilnost in konkurenčnost, kar pa se lahko doseže z dotokom svežega kapitala. Tako trenutni veljavni zakon kot tudi strategija upravljanja kapitalskih naložb države ne dovoljujeta, da bi država obstoječi delež prodala za več kot 50 %. Torej je v vsakem primeru še vedno večinski lastnik Republika Slovenija. Ne nazadnje pa gre pri tem predlogu zakona tudi za zavajanje s strani predlagatelja. Lahko bi rekli, da je predlog zakona sam sebi kontradiktoren. V oceni finančnih posledic je namreč navedeno, da predlog ne bo imel posledic za proračun Republike Slovenije, kar pa ne drži, glede na to, da predlagatelji zagovarjajo dokapitalizacijo družbe Slovenske železnice – Tovorni promet s strani države, če bi bila potrebna, kar bi zagotovo imelo nezanemarljive posledice za državni proračun. V Poslanski skupini SAB zaradi navedenih razlogov takemu predlogu nasprotujemo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prišli smo do zadnjega stališča, in sicer stališča Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije, ki ga bo predstavil Ivan Hršak. Izvoli.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Predlagana sprememba Zakona o družbi Slovenske železnice se nanaša na razpolaganje družbe Slovenske železnice, d. o. o., s poslovnim deležem, in sicer tako da družba Slovenske železnice kot ustanovitelj in edini družbenik odvisnih družb, ki so Slovenske železnice – Infrastruktura, Potniški promet in Tovorni promet, svojega poslovnega deleža ne more deliti ali prenesti na drugo osebo. S tem bi se matični družbi onemogočilo razpolaganje s svojim premoženjem oziroma lastniškimi deleži v hčerinskih družbah, ki jih je ustanovila za upravljanje vzdrževanja, obratovanja in obnavljanja javne železniške infrastrukture in izvajanje drugih nalog upravljavca železniške infrastrukture, opravljanje prevoza potnikov v notranjem, čezmejnem, regijskem in mednarodnem potniškem železniškem prometu in prevoz blaga v notranjem in mednarodnem železniškem prometu. Dejstvo je, da je veljavna zakonska ureditev usklajena z obstoječim sistemom upravljanja kapitalskih družb in z leta 2015 sprejeto Strategijo upravljanja kapitalskih naložb države, zato bi ureditev predlagane zakonske rešitve onemogočila prilagajanje tržnim razmeram in fleksibilnejše upravljanje, ki jih predvidevata navedena strategija in zakon o SDH. Strategija namreč predvideva odpravo omejitev glede lastniških in poslovnih deležev zaradi hitrejšega odziva pri sprejemanju strateških poslovnih odločitev. Pristojno ministrstvo, torej Ministrstvo za infrastrukturo, ocenjuje, da bi sprejetje predlagane zakonske rešitve lahko imelo finančne posledice za državni proračun zaradi morebitne dokapitalizacije SŽ – Tovorni promet s strani države. Kot je povedal tudi sam predlagatelj, je zakonodajni predlog posledica zaključevanja pogajanj SŽ in SDH o prodaji skoraj polovičnega deleža družb SŽ – Tovorni promet in Fersped, d. o. o., tujemu vlagatelju. V Poslanski skupini Desus razumemo intenco predlagatelja, da bi preprečil privatizacijo državnega podjetja, še posebej kadar gre za takšnega, ki opravlja obvezno gospodarsko javno službo, ki jo opravljajo SŽ za prevoz potnikov. Lahko bi se tudi strinjali z razmišljanjem predlagateljev glede prizadevanj Slovenskih železnic za prevzem avtobusnega prevoznika, za kar bi Slovenske železnice morale odšteti kar 30 milijonov evrov. Če imajo 30 milijonov evrov za realizacijo posla, potem očitno lahko zagotovijo tudi sredstva za dokapitalizacijo ene od svojih bolj uspešnih hčera. S predlagatelji pa se ne moremo strinjati, da je iskanje strateškega partnerja enako postopku privatizacije. Slovenske železnice namreč iščejo strateškega partnerja zaradi širitve na tuje trge, s čimer je povezano tudi podaljševanje prometnih poti, posledično pa pridobivanje pomembnejše vloge regionalnega akterja, na koncu koncev pa tudi za pridobitev dodatnega kapitala za posodobitev voznega parka in nakup novih voznih sredstev, česar bodo še posebej veseli potniki, ki se vozijo v vlakih, ki so skoraj vsi starejši od 20 let, in še vedno čakajo na tiste že zdavnaj obljubljene nove vlake. Hkrati pa na Slovenskih železnicah ocenjujejo, da bo brez strateškega partnerstva dolgoročno težko ohraniti sedanji nivo uspešnosti poslovanja SŽ – Tovorni promet. V matični družbi obljubljajo, da bo odločitev o morebitnem strateškem partnerju sprejeta le ob pogoju, da bo tako povezovanje imelo pozitiven vpliv na SŽ – Tovorni promet in Fersped, d. o. o., ter skupino Slovenske železnice, in v naši poslanski skupini pričakujemo, da bodo dano obljubo držali. Poslanska skupina Desus se strinja z mnenjem Vlade, da sprememba zakona ni potrebna, zato predloga na seji matičnega delovnega telesa nismo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. V skladu z razlago Komisije za poslovnik z dne 9. decembra 2009 Državni zbor ugotavlja, da je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 4. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITVI KAZENSKEGA ZAKONIKA V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina sedmih poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožefom Horvatom. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja Jožefu Horvatu. Izvoli.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik Državnega zbora. Spoštovana gospa ministrica s sodelavci, drage kolegice in kolegi! Dovolite mi, da na tem mestu na kratko najprej odgovorim na nekatere pomisleke, ki jih je o predlogu te novele Kazenskega zakonika v svojem stališču izpostavilo Vrhovno državno tožilstvo. V zvezi s pomislekom, da uvedba posebnega zastaralnega roka ni ustrezna, ker naj bi tretji odstavek 90. člena že določal posebni zastaralni rok s tem, da za določena kazniva dejanja rok začne teči s polnoletnostjo, naj pojasnim, da ta obstoječa določba 90. člena določa zgolj način začetka teka že določenega zastaralnega roka in ne posebnega zastaralnega roka kot takega. Rok v tem primeru ostane enak, spremeni se zgolj dan začetka njegovega teka. Pri novem, posebnem zastaralnem roku pa gre za spremembo dolžine rokov glede na težo in vrsto kaznivega dejanja in ne zgolj za spremembo načina teka roka. Ker posebni zastaralni rok v zakoniku še ni urejen, torej ni razlogov, da posebnega zastaralnega roka ne bi na novo uredili v novem tretjem odstavku 95. člena. Glede vprašanja dolžine podaljšanja zastaralnih rokov za trikratnik roka želim poudariti, da je eden od namenov podaljšanja v tem, da bi v primerih, v katerih tudi po daljšem poteku časa od storitve kaznivega dejanja obstaja dovolj dokazov za obsodbo, omogočili, da se postopek pripelje do obsodbe ter žrtvi omogoči zadoščenje. Pri kaznivih dejanjih zoper spolno nedotakljivost moramo poleg pravnosistemskih vidikov nujno upoštevati tudi psihološke, klinične in sociološke vidike, še posebej pri mladoletnikih. Prav vsi strokovnjaki, ki delujejo na področju zdravljenja in rehabilitacije oseb, ki so bile žrtve spolnih zlorab, izpostavljajo, da je za žrtve ključnega pomena, da lahko storilce teh zavržnih dejanj tudi ustrezno pravno preganjajo. Klinični psihologi izpostavljajo, da je za celovit proces ozdravitve žrtve ključnega pomena, da je storilec tudi ustrezno kazensko sankcioniran. Nemalokrat se zgodi, da problem spolne zlorabe v otroštvu, mladostništvu priplava na površje šele ob procesu psihoterapije, kar pa je lahko tudi v višji kronološki starosti, kot je 38 let. Potlačeni spomini na spolno zlorabo se začnejo vračati šele kasneje v življenju ob morebitnih kasnejših intimnih odnosih ali ob izkušnji materinstva ali očetovstva. Tako se marsikdo z zlorabo začne soočati desetletja po zlorabi, pogosto takrat, ko zločin že kazensko zastara. Ugotovimo lahko, da so zastaralni roki v obstoječem zakoniku s stališča zlorabljanje žrtve absolutno prekratki. Zato v primerih, kjer kljub poteku časa obstaja dovolj dokazov, obstoječa ureditev rokov onemogoča celovito zdravljenje, še posebej zlorabljenih mladoletnih oseb, in onemogoča učinkovit pregon storilcev. Podaljšanje zastaralnih rokov je torej nujno, vendar je pri tem seveda treba upoštevati tudi načelo sorazmernosti. Zgolj dvakratno podaljšanje rokov bi v nekaterih primerih zastaranje omogočilo že po 20 letih. To lahko v luči prej omenjenih argumentov klinične psihologije relativno zgodaj onemogoči ustrezen celostni proces zdravljenja žrtve, in to kljub temu da bi za obsodbo obstajali zadostni dokazi. Dvakratno podaljšanje pa bi v primerih najbolj krutih kaznivih dejanj zoper spolno nedotakljivost, kot je na primer posilstvo, storjeno na grozovit način, onemogočilo pregon žrtve po 60 letih, kljub temu da bi v določenih primerih lahko za tak hud zločin obstajali zadostni dokazi. Zaradi navedenega ocenjujemo, da je trikratno podaljšanje ustrezno ter v skladu z načelom sorazmernosti varuje položaj žrtev s tem, da omogoči, da se postopek zoper storilce izpelje tudi kasneje v njihovem življenju, kar lahko omogoči celoten proces njihove ozdravitve. Če bo to omogočeno zgolj eni žrtvi, gospe in gospodje, ta novela prinaša utemeljene spremembe ter je vredno, da jo danes podpremo. Na tem mestu iskrena hvala vsem na Ministrstvu za pravosodje, ki ste nam s svojimi strokovnimi mnenji pomagali rešitve v Kazenskem zakoniku še izboljšati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za pravosodje. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku Blažu Pavlinu. Izvoli.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim! Odbor za pravosodje je Predlog zakona o dopolnitvi Kazenskega zakonika obravnaval na svoji 13. seji 6. februarja 2020 kot matično delovno telo. Predstavnik predlagatelja poslanec mag. Matej Tonin je v dopolnilni obrazložitvi členov poudaril, da spolne zlorabe sodijo med najbolj zavržna kazniva dejanja, ki zaznamujejo žrtve za vse življenje. Ta kazniva dejanja niso vedno storjena s silo ali z grožnjo, temveč so pogosto storjena tudi s prevaro, še posebno nad otroki oziroma mladoletnimi osebami, zato jih žrtve podzavestno potlačijo tako globoko, da se jih lahko zavejo in se z njimi soočijo šele veliko kasneje, pogosto žal šele takrat, ko je pregon kaznivega dejanja in njegovega storilca že zastaral. S predlaganim zakonom je predlagatelj prvotno predlagal nezastarljivost pregona in izvršitve kazni za vsa kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost, kar bi žrtvam dalo podporo in čas, da pristopijo k pregonu, ko bodo pripravljene, storilcem pa zavedanje, da jih bo roka pravice dosegla. Pričevanje žrtev in prostovoljcev nevladnih organizacij na decembrski javni predstavitvi mnenj je po njegovem mnenju gotovo pripomoglo k široki podpori predlaganim rešitvam. Pri pripravi amandmaja so sledili tudi pripombam Zakonodajno-pravne službe in skupaj z Ministrstvom za pravosodje pripravili kompromisno rešitev, ki določa posebne zastaralne roke v višini trikratnika zastaralnega roka glede na težo posameznega kaznivega dejanja. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je povedala, da so v pisnem pravnem mnenju opozorili na različnost in težo obravnavanih kaznivih dejanj ter zastavili vprašanje sorazmernosti predlaganih rešitev. Vloženi amandma Poslanske skupine NSi njihove pripombe ustrezno upošteva. Predstavnica Vlade ministrica za pravosodje Andreja Katič je povedala, da je zastaranje splošen institut kazenskega prava. Že z novelo Kazenskega zakonika iz leta 2002 je bil začetek tega zastaranja v primeru mladoletnih žrtev določen z njihovo polnoletnostjo, toda izkušnje v praksi kažejo, da to ni dovolj. Tudi stroka se strinja, da moramo žrtve spolnih zlorab, predvsem ko gre za otroke oziroma mladoletne osebe, postaviti v ospredje, saj je njihovo zaupanje vase pogosto tako omajano, da se lahko dejanja zavejo in se za pregon odločijo šele mnogo kasneje. To jim bo predlagana novela oziroma vloženi amandma tudi omogočil. Državni svetnik Rajko Fajt je predstavil pisno mnenje Komisije Državnega sveta za državno ureditev, ki predlog zakona podpira. Odbor se je seznanil tudi s pisnim mnenjem Sodnega sveta. Svoje mnenje sta predstavili tudi predstavnici Vrhovnega sodišča ter Vrhovnega državnega tožilstva, ki sta menili, da je predlog premalo sistemski in celovit. V razpravi so poslanci menili, da je vsaka oblika spolnega nasilja zavržna in nesprejemljiva, zato naj država stori vse za zaščito žrtev, tudi potencialnih, ter za pregon storilcev. Po razpravi poslank in poslancev je odbor soglasno sprejel amandma Poslanske skupine Nova Slovenija k 1. členu ter v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o obeh členih predloga zakona skupaj in ju soglasno sprejel.
Hvala lepa. Za obrazložitev mnenja Vlade dajem besedo Andreji Katič, ministrici za pravosodje, ki opravlja tekoče posle. Izvolite.
Hvala. Spoštovani! Vsak korak, ki ga naredimo naprej pri zaščiti žrtev spolnih zlorab, je pomemben in vsaka razprava o tem je potrebna. Na javni predstavitvi mnenj so predstavniki medicinske stroke in nevladnih organizacij jasno povedali, da so posledice spolne zlorabe trajne. Če ima vendarle nekdo moč, da po vrsti let preganja storilca, je pomembno, da zakon omogoči prijavo spolne zlorabe iz otroštva. Premik naprej je bil že narejen z novelo KZ iz leta 2002, z določbo, da rok za zastaranje v primeru mladoletnih žrtev začne teči od njihove polnoletnosti dalje. Zastaralni roki so bili občutno podaljšani z uveljavitvijo novega zakonika leta 2008. To pomeni, da kaznivo dejanje spolnega napada na osebo, mlajšo od 15 let, zastara pri starosti žrtve 38 let. Izkušnje v praksi pa kažejo, da je za dosego cilja potrebno narediti večji premik. Na Odboru za pravosodje sprejet amandma je naslovil določene pomisleke glede sorazmernosti in nabora kaznivih dejanj, za katere se določa daljši zastaralni rok. Vlada predlog zakona, kot je bil popravljen z amandmajem, podpira. Menim pa, da je potrebno na tem področju narediti še veliko več. V ospredje ureditve moramo postaviti žrtve in njihove potrebe. Že leta slišimo opozorila, da definicija kaznivega dejanja posilstva v Sloveniji ni skladna z mednarodnim pravom in standardi človekovih pravic ter prakse Evropskega sodišča za človekove pravice. Tako so številne evropske države že spremenile svoje kazenske zakone. Model pritrdilnega soglasja je na primer v letu 2018 uzakonila Švedska. Uzakonila ga je tudi Hrvaška. O tem resno razmišljajo v Španiji in mnogih drugih državah. Tudi pri nas je razprava o tem vprašanju žgoča in pogosto razdvaja. Kot sem že večkrat povedala, smo na Ministrstvu za pravosodje v lanskem letu za namen priprave sprememb in dopolnitev Kazenskega zakonika oblikovali delovno skupino, sestavljeno iz predstavnikov sodišč, državnega tožilstva, policije, akademske kazenskopravne stroke in nevladnih organizacij. Novembra je po našem naročilu Inštitut za kriminologijo pri Pravni fakulteti v Ljubljani končal empirično študijo v zvezi s kaznivimi dejanji zoper spolno nedotakljivost, ki je potrdila, da so spremembe nujno potrebne. Tožilstva pogosto zavržejo ovadbe za dejanja, za katere menijo, da domnevni storilec ni uporabil dovoljšne sile. Še pogosteje se tožilstva in delno tudi sodišča ukvarjajo z intenziteto obrambnega ravnanja domnevnih žrtev kaznivih dejanj, to je, ali je upiranje domnevnemu storilcu sploh razumljivo. Pri tem se pogosto tudi stereotipno ugotavlja, kakšno je bilo vedenje domnevne žrtve, ali je bilo skladno s pričakovanji. Model prisile je tako ali drugače v slovenski sodni praksi prisoten že vsaj od leta 1930, razen manjših sprememb pa je definicija v svojem bistvu nespremenjena že od Kazenskega zakonika iz leta 1977. Spolna avtonomija si zasluži kazenskopravno varstvo tudi, kadar posegi vanjo niso pospremljeni z uporabo sile ali groženj. Ravno zato ne moremo več čakati na oblikovanje primerne tožilske ali sodne prakse, ki bi domnevne pravne praznine zapolnila, in zato me veseli, da je bila na odboru izražena podpora načrtovanim spremembam. Zakonodajalec mora na tem mestu opraviti svoje delo in neustrezno zakonsko določbo spremeniti. Upam, da bo s tem projektom, prihodnja vlada nadaljevala. Sama se zavzemam za spremembo zakonske definicije posilstva v model pritrdilnega soglasja – torej, le da pomeni da. Zavzemam se za uveljavitev določbe, ki kot kaznivo opredeljuje dejanje, ko nekdo brez privolitve osebe drugega ali istega spola doseže njeno spolno občevanje ali s tem izenačeno spolno ravnanje. Privolitev je podana, če je oseba po svoji svobodni volji privolila v spolno občevanje ali s tem izenačeno spolno ravnanje in je bila sposobna sprejeti in izraziti tako odločitev. Menim, da bi Slovenija s tem naredila pomemben korak k naslavljanju in preprečevanju posilstev. Zakoni imajo moč, da zagotovijo pravičnost, a tudi da vplivajo na odnose v družbi. Če storilec želi vzeti avto, last nekoga drugega, potem za opredelitev tega dejanja kot kaznivega in posledično tudi pregon izrecno nasprotovanje sploh ni potrebno. Pri posilstvu oziroma spolnem nasilju pa ni tako. Naj torej iz tega sklepamo, da je varovanje zasebne lastnine v slovenski kazenski zakonodaji višje na lestvici vrednot kot varovanje telesne in duševne integritete posameznika. Menim, da se vsi, ne glede na politično opredelitev, strinjamo, da ne sme biti tako, zato poudarjam še enkrat in upam, da bo, kdorkoli bo že vodil Ministrstvo za pravosodje, nadaljeval že zastavljeno delo. Tukaj ne sme biti dvoma. Spolnost brez privolitve je posilstvo. Hvala.
Hvala lepa. Ker je zbor na 11. seji opravil splošno razpravo o predlogu zakona, predstavitev stališč poslanskih skupin ni možna. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH STVARNOPRAVNEGA ZAKONIKA V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade Andreji Katič, ministrici za pravosodje, ki opravlja tekoče posle. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Pred vami je prva vsebinska sprememba Stvarnopravnega zakonika, ki ga je Državni zbor sprejel v letu 2002. Naš zakonik je dober klasični civilni zakonik, ki v praksi omogoča razvoj stvarnega prava, a vendar so se v zadnjih 17 letih njegove uporabe pokazale določene pomanjkljivosti, ki jih je treba nasloviti. Naš pristop k spremembam je bil zadržan, v ustaljene institute ne posegamo. Največ medijske pozornosti je deležna opredelitev, da živali niso stvari, ampak čuteča živa bitja. Naš zakonik v preteklosti ni sledi na primer nemškemu, avstrijskemu ali francoskemu, da bi urejal poseben položaj živali. Menim, da je nastopil čas v družbi, da se vnese določba, da živali niso stvari, ampak čuteča živa bitja, ki so deležna posebne zaščite. Na živali ne moremo in ne smemo, tudi pri urejanju njihovega položaja in ravnanja z njimi na civilnih področjih, gledati zgolj kot na predmet, ki ga človek obvladuje. Njihova funkcija ni samo in izključno služiti in izpolnjevati osebne interese lastnika. Predlog ukazuje na uporabo posebnih specialnih pravil, ki urejajo dopusten način ravnanja z živalmi in obveznosti, ki jih imamo ljudje do njih, tako, da jim je kot čutečim živim bitjem zagotovljena njihova dobrobit ter da se človek tudi pri izvrševanju svojih stvarnih pravic vzdrži ravnanj, ki živalim povzročajo nerazumno, nepotrebno trpljenje. Prav tako nas na to napotujeta Pogodba o delovanju Evropske unije in tudi naše Ustavno sodišče. Žal mi je, da prejšnji teden na Vladi sprejete spremembe Zakona o zaščiti živali niso bile širše in celovitejše v smeri boljšega varovanja dobrobiti živali. Vesela pa sem in pozdravljam njihovo zavezo, da se do jeseni pripravijo celovite rešitve in že v uvodni določbi jasno opredeli živali kot čuteča bitja, zaradi katerih izvira dolžnost nas vseh, da z njimi ravnamo obzirno in skrbimo na njihovo dobrobit. Moj naslednik pa bo že imel tudi pripravljene spremembe Zakona o izvršbi in zavarovanju, da hišne živali niso predmet izvršbe. Novela prenavlja tudi druge institute, kot je ureditev etažne lastnine in etažni lastnini podobnih položajev. Predlog omogoča oblikovanje razmerij, da se funkcionalno povezane nepremičnine v pravnem prometu štejejo kot celota. Tako se odpravlja tveganje, da bi lastnik novemu pridobitelju prodal samo stanovanje brez vseh ostalih nepremičnin, ki so potrebne za redno rabo, na primer parkirišča, shramba, otroška igrišča in podobno. Nova ureditev prinaša tudi varovala zoper nepoštene lastnike. V nekaterih primerih lastnine, ko so deleži razdrobljeni, posamezni solastniki pa neznani ali neaktivni, se solastnikom, katerih delež predstavlja več kot polovico, dopušča izredno upravljanje ob odobritvi posla s strani sodišča. Novela prinaša tudi pravno podlago za prenovo registra neposestnih zastavnih pravic in zarubljenih premičnin. Nove informacijske rešitve in podlaga za povezovanje z drugimi registri in evidencami bodo omogočile preglednejše in bolj ažurno delovanje tega registra, ki ga bo še naprej upravljal Ajpes. Vpis registrske sporazumne neposestne zastavne pravice pa bo izvršila na podlagi zakona pooblaščena oseba, to so sodišča, notarji, izvršitelji, upravitelji, davčni organi in druge osebe, ki jim bo zakon dal takšno pooblastilo. Z namenom omogočiti upnikom zavarovanje tudi njihovih pogojnih in bodočih terjatev bo za nastanek neposestne zastavne pravice na premičninah zadostoval notarski zapis, v primeru ostalih terjatev pa bodo stranke lahko dogovorile tudi neposredno izvršljivost, ki bo kot sedaj v postopku izvršbe imela učinek rubeža, torej enako kot do sedaj. Uvaja se tudi možnost ustanovitve neposestne zastavne pravice na poslovni premiji na enak način, kot velja že za zaloge blaga. Glede izvrševanja služnosti v javno korist se odpravlja časovna omejitev. Lahko se bo ustanovila tudi za obdobje, daljše od 30 let, tudi za nedoločen čas. Prav tako se omogoča prenos neprave stvarne služnosti v javno korist na novega upravljavca, ne da bi mu bilo, na primer komunalnemu podjetju za upravljanje vodovodnega ali kanalizacijskega omrežja, potrebno ponovno skleniti pogodbe o ustanovitvi služnosti z lastniki služečih nepremičnin. Tudi pri stavbni pravici se odpravlja določba glede njenega trajanja. Nove metode gradnje in prostorska zakonodaja zahtevajo, da se lahko ustanovi tudi za daljši čas. Časovna omejitev stavbne pravice ni smiselna tudi v primerih gradnje infrastrukturnih objektov za potrebe izvajanja gospodarskih javnih služb, saj je doba uporabe infrastrukture, načeloma zaradi neprestanih obnov, neomejena. Novela prav tako omogoča, da si pogodbeni stranki sami uredita pravne posledice po prenehanju stavbne pravice. Rešitve, ki jih prinaša novela, ki je pred vami, so usmerjane v boljše varstvo lastnika posameznika in pravnega prometa z nepremičninami in bodo po naši oceni omogočale nadaljnji razvoj stvarnega prava, zato predlagamo, da se jih potrdi in sprejme. Hvala.
Hvala lepa. Predlog zakona je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za pravosodje. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsednici mag. Meiri Hot. Izvoli.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci! Odbor za pravosodje je na 13. seji 6. februarja kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Stvarnopravnega zakonika, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo po rednem postopku predložila Vlada in je bil 22. novembra 2019 objavljen na spletnih straneh Državnega zbora. V poslovniškem roku so amandmaje vložile Poslanske skupine LMŠ, SD, SAB, Desus in Levica k 1. členu, Poslanska skupina SNS k 1. členu in poslanske skupine Desus, LMŠ, SAB, SD in SMC k 4., 5., 6., 8., 9., 12., 13., 17., 21., 22. in 25. členu predloga zakona. Predstavnica predlagatelja ministrica za pravosodje Andreja Katič je v dopolnilni obrazložitvi členov povedala, da so se kljub dobremu delovanju Stvarnopravnega zakonika v praksi pokazale nekatere možnosti za njegovo izboljšanje, nato je predstavila posamezne sklope sprememb, ki se nanašajo predvsem na vodenje in delovanje registra neposestnih zastavnih pravic in zarubljenih premičnin, novo opredelitev živali, prenovo ureditve etažne lastnine in sprememb na področju nepravih stvarnih služnosti ter stavbne pravice. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je navedla, da so v Zakonodajno-pravni službi pripravili pisno mnenje, v katerem so podali nekaj pomislekov ustavnopravne in pravnosistemske narave, predvsem pa zakonodajnotehnične narave. Določene pripombe Zakonodajno-pravne službe so upoštevane z amandmaji poslanskih skupin Desus, LMŠ, SAB, SD in SMC, glede ostalih pripomb pa so bila podana obširna pisna pojasnila ministrstva, ki predstavljajo del zakonodajnega gradiva. Državni svetnik Rajko Fajt je predstavil pisno mnenje Komisije Državnega sveta za državno ureditev, ki predlog zakona podpira, strinja se tudi z dopolnili in amandmajem, ki opredeljuje živali kot čuteča živa bitja. Izrazil pa je določene pomisleke glede praktičnih učinkov predloga zakona v delu, kjer se ta nanaša na položaj živali, ter glede problematike iskanja soglasij pri etažni lastnini. V razpravi je bil najprej predstavljen amandma poslanskih skupin LMŠ, SD, SAB, Desus in Levica k 1. členu, s katerim so predlagali spremembo in novo definicijo živali kot čutečih živih bitij. V nadaljevanju se je razprava osredotočila predvsem na opredelitev živali kot čutečih živih bitij. Nekatere poslanke in poslanci so predstavili svoja stališča glede tega vprašanja in nekateri so izrazili podporo amandmaju. V razpravi so bile v nadaljevanju izpostavljene tudi spremembe etažne lastnine in instituta neposestne zastavne pravice. Opozorjeno je bilo, da bi lahko sprememba glede neposredne izvršljivosti sporazuma o neposestni zastavni pravici privedla do izigravanja upnikov, kot so to v preteklosti omogočali nekateri instituti stvarnega in insolvenčnega prava. Predstavniki Ministrstva za pravosodje so podali dodatna pojasnila na vprašanja, postavljena v razpravi. Pojasnjeno je bilo predvsem, da spremembe etažne lastnine rešujejo nekatere težave, ki so se pojavile v praksi. Pri institutu neposestne zastavne pravice pa se širi možnost njegove uporabe, pri čemer neposredna izvršljivost sporazuma ni onemogočena. V nadaljevanju je odbor sprejel amandma poslanskih skupin LMŠ, SD, SAB, Desus in Levica k 1. členu ter amandmaje istih poslanskih skupin k 4., 5., 6., 8., 9., 12., 13., 17., 21., 22. in 25. členu predloga zakona. Odbor pa ni sprejel amandmaja poslanke skupine SNS k 1. členu. Odbor je nato v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga zakona skupaj in jih sprejel. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke in mag. Dejan Kaloh. Izvoli.
Predsednik, hvala lepa za besedo. Gospa ministrica, spoštovani kolegi poslanci! V pravnem redu Republike Slovenije stvarnopravna razmerja ureja Stvarnopravni zakonik, ki je začel veljati 1. januarja 2003. Do zdaj je bil spremenjen samo enkrat, leta 2013 z Zakonom o spremembah Stvarnopravnega zakonika, s katerim so bila razveljavljena pravila o zemljiškem dolgu. Predlagane spremembe iz novele SPZ-B sledijo potrebam sodobnega poslovnega prometa. Predlagane dopolnitve etažne lastnine in nova ureditev povezanih nepremičnin bodo omogočile ureditev razmerij, ki se v poslovni in življenjski praksi že oblikujejo, vendar s pomočjo drugih, za to manj primernih institutov stvarnega prava. Predlog novele Stvarnopravnega zakonika tako prinaša naslednje poglavitne rešitve. Prenavlja oziroma dograjuje se področje etažne lastnine in etažni lastnini podobnih položajev. Prenavlja se register neposestnih zastavnih pravic in zarubljenih premičnin. Posledično bo prišlo do hitrejšega in bolj ažurnega opravljanja vpisov. Po prenovi registra bo funkcija Ajpesa omejena na upravljavce registra, vpise vanj pa bodo zagotavljali kvalificirani upravičenci sami: notarji, sodišča, stečajni upravitelji, izvršitelji. Register neposestnih zastavnih pravic pa bo neposredno povezan z drugimi registri, kot so centralni register prebivalstva, poslovni register, davčni register. V primeru izvrševanja služnosti v javno korist predlog odpravlja časovno omejitev, ki velja za neprave stvarne služnosti. Takšna služnost se lahko ustanovi tudi za obdobje, ki je daljše od 30 let. Takšna služnost se tako po predlogu lahko ustanovi tudi za nedoločen čas, vse dokler je upravljanje z gospodarsko javno infrastrukturo, ki leži v ali na nepremičnini, obremenjeni s to služnostjo, potrebno za izvajanje javnih storitev. Prav tako se določa podlago za prenos neprave stvarne služnosti v javno korist na novega upravljavca takšnega podjema, ne da bi bilo treba novemu upravljavcu, ki bo upravljal gospodarsko javno infrastrukturo v javno korist, ponovno skleniti pogodbe o ustanovitvi služnosti z lastniki služečih nepremičnin. Na začetku februarja letošnjega leta so koalicijski poslanci na Odboru za pravosodje sprejeli dopolnilo, po katerem so živali čuteča živa bitja. Vsekakor se je tudi slovenska družba v zadnjih letih ozavestila, da so živali čuteča bitja, o tem ni dvoma, a vendarle bi bilo primerno, da bi to opredelili v Zakonu o zaščiti živali, ne pa v Stvarnopravnem zakoniku. Zaradi te spremembe se bodo v prihodnje spremenili tudi nekateri drugi zakoni, denimo Zakon o izvršbi in zavarovanju in Zakon o dedovanju. Predlagane rešitve iz aktualne novele Stvarnopravnega zakonika, to moramo ugotoviti, niso optimalne, zaradi tega v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke predlagane novele ne moremo podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavil Robert Pavšič.
Lepo pozdravljeni! Hvala za besedo. Pred nami je Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Stvarnopravnega zakonika. Predlog zakona med drugim odpravlja tudi nekatere pomanjkljivosti zdaj veljavne ureditve, saj so se od zadnje novele v življenjski praksi že izoblikovala nekatera razmerja s pomočjo drugih, manj primerih institutov stvarnega prava. Pri prenovi etažne lastnine in etažni lastnini podobnih položajev se s spremembami ureja situacije, ko je določen del zgradbe ali nepremičnine namenjen skupni rabi etažnih lastnikov več zgradb ali skupni rabi etažnih lastnikov in na primer lastnika druge nepremičnine. Primer takega prostora so na primer igrala, ki jih uporabljajo tako etažni lastniki kot tudi lastniki individualni hiš v soseski. Predlog ureja tudi novo stvarnopravno razmerje – institut povezanih nepremičnin. Slednji ureja pogoste težave v soseskah enodružinskih hiš s skupnim funkcionalnim zemljiščem, katerega solastniki so vsi lastniki. Pri spremembah v zvezi z upravljanjem s stvarjo v solastnini se rešujejo primeri neaktivnih ali neznanih solastnikov. Predlog zakona daje aktivnim solastnikom, katerih solastniški delež predstavlja več kot polovico, možnost izrednega upravljanja s solastnino ob odobritvi posla s strani sodišča. Prenovljen in posodobljen bo tudi register neposestnih zastavnih pravic in zarubljenih nepremičnin, ki bo uporabnikom omogočal hitrejši vpis podatkov s pomočjo kvalificiranega elektronskega podpisa, javnosti pa omogočal boljši vpogled v podatke. Spreminja se tudi pravna podlaga za ustanovitev neposestne zastavne pravice na premičninah ter na opremi, obeta se prenova neprave stvarne služnosti in stavbne pravice. In za konec. Spreminja se končno tudi vrednostna pravna opredelitev živali. Po veljavnem Stvarnopravnem zakoniku so živali, verjeli ali ne, še vedno stvari. Stvar pa je po opredelitvi veljavnega Stvarnopravnega zakonika samostojni telesni predmet, ki ga človek lahko obvladuje. In kako naj vzpostavimo vsesplošno odgovornost do živali, če jih Stvarnopravni zakonik še vedno definira in umešča v isto kategorijo kot na primer stol, mizo ali svinčnik? Kaj ti pa morejo, če s svojo stvarjo delaš grdo, neodgovorno, če je ne paziš, jo zanemarjaš ali konec koncev pustiš kje ob cesti? Kaj ti kdo more? Bore malo. Pa čeprav so živali v resnici v področni zakonodaji že zdaj deležne posebne zakonske zaščite in jih tudi v resnici ni mogoče enačiti s položajem premičnin, a vseeno, v Stvarnopravnem zakoniku so živali stvari. Zavest dobrega odnosa do živali pa se tako v Sloveniji kot tudi širše v Evropi in po svetu spreminja, in to na bolje. Prav je, da po vzoru nekaterih evropskih držav, ki imajo primerljivo pravno ureditev, sledimo tudi z ureditvijo pravnega položaja živali. Že Lizbonska pogodba iz leta 2007 jih je prepoznala kot čuteča bitja, v originalu sentient beings. Zato smo na seji delovnega telesa poslanci LMŠ skupaj s SD, SAB, Desus in Levico vložili amandma k 1. členu predloga zakona, spremenjeni 15.a člen, in definiciji dodali besedo čuteča. Živali postajajo tudi v slovenskem pravnem redu končno čuteča živa bitja. Gre za prvi korak, v bodoče pa bodo vsekakor potrebne še spremembe področnih zakonodaj, na primer zakona o živalih, ki bo status čutečih živih bitij bolj natančno opredelil. V Listi Marjana Šarca bomo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Stvarnopravnega zakonika podprli. Hvala.
Hvala lepa. Mag. Meira Hot bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvoli.
Hvala ponovno za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovana gospa ministrica! Spoštovani poslanke in poslanci! Živali so čuteča bitja. Če jih zanemarjamo, trpijo. Če jih udarimo, jih zaboli. Če z njimi lepo ravnamo, so nam hvaležne. Skrajni čas je, da v Stvarnopravnem zakoniku, v temeljnem aktu civilnega prava, živali opredelimo s tem, kar so – čuteča živa bitja. Socialni demokrati se že vrsto let borimo za dobrobit živali. Sama sem že ob začetku tega mandata na hearingih kandidatko za ministrico za kmetijstvo in tudi za pravosodje opozorila na neustrezno ureditev opredelitve varstva in dobrobiti živali. Z namenom izboljšanja položaja živali sem vložila več poslanskih vprašanj in pobud: za zvišanje kazni mučiteljem živali, za odpravo verig in neprimernih pesjakov, za prepoved evtanazije zdravih živali, za prepoved pirotehnike, za prepoved izvršbe na hišnih živalih ter predlog za spremembo definicije lastnika živali. Vložila sem pa tudi poslansko pobudo za spremembo pravne opredelitve živali. In izjemno sem vesela, da je večina poslanskih skupin prepoznala potrebo, da naredimo ta pomembni korak, in podprla amandma, s katerim se je jasno definiralo, da živali niso stvari, ampak čuteča živa bitja. Verjamem, da se danes tukaj prav vsi strinjamo, da živali niso stvari in da takšno pojmovanje sodi v nek pretekli čas. Lizbonska pogodba, temeljni akt Evropske unije, določa, da so živali čuteča bitja. Avstrija, Nemčija in Švica so v zadnjih letih v svojih civilnih zakonikih uvedle poseben pravni položaj živali. Portugalska in Francija sta v svoja zakonika zapisali, da so živali čuteča bitja. Tudi slovenski ustavni sodniki so posebej poudarili ustavnopravni vidik potrebe po spoštovanju dobrobiti živali kot čutečih bitij. Sicer se zavedamo, da ta sprememba ne more, ne sme biti in ni dovolj, je pa korak in temelj za nadaljnje potrebne in nujne spremembe področne zakonodaje. Zato ne verjamemo, da gre zgolj za neko simbolno spremembo, ampak po našem mnenju za spremembo, ki bo dolgoročno poskrbela, da bodo živali v našem pravnem redu tudi v resnici imele poseben družbeni položaj. Do sedaj je na primer veljalo oziroma se v mnogih primerih tolmačilo, da če žival nekdo zastrupi, ne gre nujno za mučenje živali, temveč za poškodovanje tuje stvari. Ali pa vzemimo konkretne primere, ki se pogosto dogajajo v poletnem času, in sicer primeri, ko se živali pusti zaprte v vročih avtomobilih in bi v primeru, da jih želi nekdo rešiti, bil le-ta odgovoren za poškodovanje tuje stvari, ker bi poškodoval vozilo, da bi rešil stvar žival. Ker sta strogo po pravu žival in avto premični stvari, kar je absurd. Zato je čas za spremembe. In prepričana sem, da bo temu sledila tudi sodna praksa, po kateri se zavržnih ravnanj zoper živali ne bo več štelo za poškodovanje tuje stvari, ampak bo žival čuteče živo bitje, ki si zasluži posebno pravno varstvo. Posledično to pomeni, da bodo zavržna dejanja zoper živali tudi ostreje sankcionirana. Sama sprememba opredelitve živali pa ne bo imela neposrednega vpliva na določbe posebnih zakonov, ki urejajo rejo ali lov živali, uporabo pesticidov in podobno. In absolutno je nomotehnično primerna umestitev te določbe v Stvarnopravni zakonik, kajti v nasprotnem bo področna zakonodaja neusklajena. Zato je neumestno iskati razloge pri teh vprašanjih za morebitno nepodporo novi opredelitvi in tudi prizadevanjem za izboljšanje dobrobiti živali. Čeprav Socialni demokrati pri tem stališču glede predlaganih sprememb zakonika izpostavljamo skrb za dobrobit živali, pa ne želimo prezreti dejstva, da ta predlog prinaša tudi druge pomembne spremembe. Govorim o nujno potrebnih spremembah v zvezi z etažno lastnino, o registru neposestnih zastavnih pravic, o nepravi stvarni služnosti ter stavbni pravici. V primeru izvrševanja služnosti v javno korist se ta lahko ustanovi tudi za čas, ki je daljši od 30 let, lahko tudi za nedoločen čas. Tudi pri stavbni pravici se ta prisilna časovna omejitev na 99 let, ki je veljala do sedaj, lahko podaljša za nedoločen čas. Menimo, da bodo te spremembe bistveno olajšale postopke v praksi. Socialni demokrati se zavedamo, da je pred nami vsemi, ne samo politiko, temveč celotno družbo, še izjemno dolg in naporen proces. Zato si tudi ne delamo utvar, da bo za učinkovito zaščito živali dovolj le ena, pa čeprav pomembna zakonska določba v Stvarnopravnem zakoniku. Tej bodo morale slediti celovite prenove področne zakonodaje, pa tudi boljša ozaveščenost družbe, da so živali naša skrb in ne naša last. Socialni demokrati bomo seveda Predlog sprememb in dopolnitev Stvarnopravnega zakonika podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavila Janja Sluga. Izvoli.
V pravnem redu Republike Slovenije premoženjska razmerja med posamezniki oziroma stvarnopravna razmerja ureja Stvarnopravni zakonik, ki je začel veljati 1. januarja 2003, doslej pa je bil spremenjen samo enkrat, in sicer leta 2013. Veljavni zakonik je glede na mnenje praktikov sodstva in Odvetniške zbornice Slovenije dober in v praksi omogoča razvoj stvarnega prava ter ne povzroča večjih težav. Zato kljub dejstvu, da je spremembe Ministrstvo za pravosodje začelo pripravljati že v prejšnjem mandatu pod vodstvom ministra iz kvote SMC, nismo popolnoma prepričani, da so nekatere predlagane spremembe sploh potrebne, poleg tega pa se postavlja tudi vprašanje, kakšni bodo učinki teh sprememb oziroma kakšna nova praksa se bo razvila. Ministrstvo za pravosodje trdi, da je bil pristop k spremembam zadržan in da se ni upoštevalo nekaterih inovativnih rešitev iz prejšnjega mandata, ki jih je pripravila ozka skupina pravnih strokovnjakov. V SMC upamo, da je predlagatelj imel srečno roko in da predlagane spremembe, če na primer izpostavimo etažno lastnino in ureditev povezanih nepremičnin ter tudi druge, ne bodo povzročile novih težav tako za lastnike kot tudi za upnike in da ne bodo predstavljale zgolj novega posla za specializirane odvetniške pisarne. Obžalujemo, da se je vsa razprava o predlaganih rešitvah zakonika osredotočila zgolj na 1. člen in amandma k temu členu, s katerim se določa, da živali niso stvari, ampak čuteča živa bitja in da njihovo zaščito urejajo posebni zakoni. Še posebej zato, ker slednji predlog ni nov. Že v prejšnjem mandatu so v Listi Andreja Čuša in Zelenih Slovenije v sodelovanju s civilno družbo ter s podporo društev s področja varovanja pravic živali vložili novelo Stvarnopravnega zakonika s podobno vsebino. Predloga zakona Državni zbor sicer ni obravnaval, a je Vlada kljub temu sprejela mnenje, v katerem je zapisala, citiram: »Vlada pozdravlja prizadevanja predlagatelja za izboljšanje položaja in zagotavljanje večje zaščite živali kot čutečih bitij, vendar pa nasprotuje predlogu zakona, saj meni, da predlagane rešitve niso predmet urejanja v Stvarnopravnem zakoniku. Pri tem Stvarnopravni zakonik ne predstavlja ovire, da bi drugače določil drug (v razmerju do Stvarnopravnega zakonika) specialni zakon, ki tudi matično ureja področje živali, s tem, da bi jih izvzel iz takšne definicije. Tudi samo predlagano splošno definicijo živali bi bilo tako primerneje vključiti v specialni Zakon o zaščiti živali.« Konec citata. V Poslanski skupini SMC smo torej zgolj sledili mnenju, ki so ga v prejšnji vladi podprli vsi tedanji koalicijski partnerji, ki so bili predlagatelji omenjenega amandmaja. V SMC smo že v preteklosti dokazali, da se zavzemamo za večje zakonsko varstvo živali. V prejšnjem mandatu smo s sodelovanjem pristojnega ministrstva pod vodstvom SMC omogočili, da je bila na predlog Levice sprejeta novela Kazenskega zakonika, s katero je bilo določeno, da so surovo ravnanje, mučenje in organizacija borb z živalmi absolutno nesprejemljivi in nedopustni ter da so ti primeri sankcionirani kot kaznivo dejanje. V SMC ne dvomimo o tem, da so živali sposobne čutiti, zato zagovarjamo njihovo posebno pravno varstvo, na kar nas napotuje tudi večkrat omenjeni Protokol (št. 33) o zaščiti in dobrem počutju živali k tako imenovani Lizbonski pogodbi. V zvezi z omenjenim protokolom bi radi opozorili, da se ta nanaša tako na varstvo kot tudi na dobrobit živali in da je v prvi vrsti namenjen kmetijstvu, ribištvu, transportu, raziskavam, in ne toliko skrbi za domače živali, kot se izpostavlja. Namen dopolnitve Lizbonske pogodbe je bil v tem, da Unija vzpostavi še višje standarde varovanja in dobrobiti predvsem farmnih živali in živali, ki se uporabljajo za poskuse v znanstvene namene. V SMC ne bomo nasprotovali, da se v Stvarnopravnem zakoniku zapiše tudi omenjena definicija, opozarjamo pa, da zgolj definicija ne vpliva na pravni položaj živali, saj bodo še naprej obravnavane enako – možno jih je kupiti, prodati, zastaviti pa tudi rubiti. Če bi resnično nekaj želeli spremeniti glede obravnave živali, bi torej morali poseči tudi v druge člene zakonika. V SMC se na primer zavzemamo za omejitev možnosti zastave in rubeža – če spomnimo na nedavni bizarni primer prodaje mačke v izvršilnem postopku. V SMC še vedno menimo, da bi se definicija živali morala določiti v Zakonu o zaščiti živali, ki kot krovni zakon določa odgovornost ljudi za zaščito živali, zaščito njihovega življenja, zdravja in dobrobiti. V ta namen smo v prejšnji vladi zahtevali koalicijsko usklajevanje novele, na katerem smo predlagali novo definicijo, pa seveda tudi nove ukrepe za njihovo zaščito. V Poslanski skupini SMC zato od te vlade oziroma pristojnega resornega ministrstva pričakujemo, da bo pripravilo oziroma predlagalo omenjene spremembe Zakona o zaščiti živali. V Poslanski skupini SMC bo predlog zakonika večina članov in članic podprla.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavila Nataša Sukič. Izvoli.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane, spoštovani! Kljub temu da po številu členov ne gre za obsežno novelo, pa ta vseeno posega v občutljiva razmerja. Bistveni del novele zakona se nanaša na spremembe glede urejanja etažne lastnine in povezanih nepremičnin. Med poglavitnimi rešitvami so prenove etažne lastnine in etažni lastnini podobnih položajev ter prenova registra neposestnih zastavnih pravic in zarubljenih premičnin. V primeru izvrševanja služnosti v javno korist vladna novela odpravlja časovno omejitev, ki velja za neprave stvarne služnosti. Obe spremembi sledita priporočilom Računskega sodišča. Glede na mnenje Zakonodajno-pravne službe smo v Levici do predlaganih rešitev nekoliko skeptični, na primer glede rešitve, ki se nanaša na upravniške posle v večstanovanjskih stavbah. Vemo, v čem je v praksi včasih problem. Za nekatera popravila ali druge posle je skoraj nemogoče dobiti soglasje zadostnega števila etažnih lastnikov. Poleg tega so tu še rešitve, kot je razširitev uporabe instituta etažne lastnine, predvsem pa uvedba instituta povezanih nepremičnin ter ukinitev časovnega trajanja stavbne pravice. Tudi tukaj ostajajo nekatera odprta vprašanja in samo upamo lahko, da te rešitve v praksi ne bodo povzročile več negativnih kot pozitivnih posledic. Kot izjemno pomembno zakonsko novost pa v Levici vidimo opredelitev statusa živali, ki več ne dopušča njihove obravnave, kot da so stvari. Ne, živali seveda niso stvari. Žal je pri sami dikciji prišlo do problemov, saj je Vlada iz prvega predloga novele zakona želela izbrisati dikcijo, da so živali čuteča živa bitja, in je vztrajala pri opredelitvi, da so živali živa bitja. Smo pa medtem poslanci Levice, LMŠ, SD, SAB in Desusa na odboru uspeli z dopolnilom, ki živali ponovno opredeljuje kot čuteča živa bitja. Amandma omenjenih strank je pomemben korak na poti k celovitemu urejanju področne zakonodaje in podzakonskih aktov. Prvi korak. Nekje je pač treba začeti. Prepoved vseh industrijskih praks, ki živalim povzročajo trpljenje, okrepitev inšpekcije in tako naprej so ukrepi, ki morajo nujno slediti ureditvi ustreznega statusa živali kot čutečih živih bitij. Samo določitev oziroma uzakonitev dejstva, da so živali živa, ne pa tudi čuteča bitja, ni nič. Takšna določba ne bi imela nobenega učinka, nobene posledice. Prav je, da v prvem koraku spremenimo Stvarnopravni zakonik in nato še Zakon o zaščiti živali, ki bo izhajal iz definicije v Stvarnopravnem zakoniku na način, da opredelimo živali kot čuteča živa bitja, kar navsezadnje opredeljuje že Lizbonska pogodba. V Levici bomo zakon prav zaradi te na videz male, a v resnici velike zgodovinske redefinicije pri opredelitvi živali kot čutečih živih bitij kot bitij, ki ne bodo več imela statusa stvari, podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanke skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati bo predstavil Blaž Pavlin. Izvoli.
Hvala za besedo. Zdrava pamet pravi, da so živali čuteča živa bitja, je pa tukaj seveda vprašanje, zakaj se ta dikcija umešča prav v Stvarnopravni zakonik, če istočasno pravimo, da te živali niso stvari. Vprašanje čutečnosti in varovanja živali krovno ureja Zakon o zaščiti živali. 341. člen Kazenskega zakonika za mučenje živali predpisuje tudi do tri leta zapora. Poleg tega tudi ustava določa varstvo živali pred mučenjem, kar po odločbi Ustavnega sodišča pomeni, da ustava ne dovoljuje, da bi se živalim brez utemeljenega razloga povzročilo trpljenje, bolezen ali smrt. Vsekakor je naloga odgovornega lastnika živali, da ustrezno skrbi za njih in da jih ne muči in da imajo te živali spodobne razmere za življenje. Tako kot sem že omenil, se nam zapis v Stvarnopravni zakonik zdi do neke mere neučinkovit, ker to v področnem zakonu zaenkrat še ne bo urejeno. Prav tako se v Novi Sloveniji sprašujemo, kakšne pravne posledice bo to imelo za odnos oziroma pravni status živali, kakšne posledice bo imelo na kmetijstvo, živinorejo in podobno. Vprašljiva se nam zdi ureditev, ki bi zabrisala neke meje med človekom in živaljo. Vsekakor moramo biti pri tem zelo pozorni in to pravilno zapisati. V Novi Sloveniji podpiramo morebitno zaostritev določb, ki zaostrujejo kazni za mučenje živali in njihov bolj učinkovit pregon. Skrbi nas namera predlagateljev, saj tovrstni zapis ne sme iti v škodo kmetijstva. Kaj lahko se zgodi, da se bomo čez nekaj let v Sloveniji ukvarjali z vprašanjem, če kmetje v hlevu še lahko vzrejajo govedo, perutnino, drobnico. Ali je to napad na čutečnost živali? V Novi Sloveniji si bomo tudi v prihodnje prizadevali za ohranitev našega podeželja, za ohranjanje našega tradicionalnega načina življenja. Ta sprememba Stvarnopravnega zakonika je samo ena izmed številnih sprememb, ki jih predlog sprememb zakonika prinaša. Ključno vprašanje, ki se nam pri teh spremembah postavlja, je, ali gredo spremembe Stvarnopravnega zakonika res v korist lastnikov stanovanj, lastnikov etažnih stanovanj in nepremičnin skupaj z lastnino teh objektov. Postavlja se nam tudi vprašanje, ali bo lahko s sprejetjem sprememb zakonika prihajalo tudi do izigravanja upnikov. Svoje pomisleke glede predlaganih rešitev zakonika je v svojem pravnem mnenju zapisala tudi Zakonodajno-pravna služba, ki je zapisala: »Predlog zakonika med drugim ureja prenovo etažne lastnine in novo stvarnopravno razmerje, ki je po značilnostih podobno stvarnopravnemu razmerju etažne lastnine – povezane nepremičnine. Gre za nova sistemska instituta, ki se tesno vsebinsko navezujeta najmanj na Zakon o zemljiški knjigi in Stanovanjski zakon, zato bi bilo treba vse povezane zakone, razmerja med njimi in potrebne spremembe teh zakonov obravnavati sočasno.« Zaradi vsega naštetega poslanci Nove Slovenije ne moremo podpreti predlaganega Stvarnopravnega zakonika.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavila Maša Kociper. Izvolite.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Spoštovani predsedujoči! Stvarnopravni zakonik ureja temeljna načela stvarnega prava ter razmerja glede stvari, ki jih med sabo uporabljajo ljudje. Gre za precej stabilen zakonik v smislu, da se le redko spreminja in da v javnosti in stroki velja za kvaliteten zakon. Ministrstvo za pravosodje pa se je tokrat odločilo pristopiti k spremembam, saj so se v praksi pokazale določene pomanjkljivosti ali nedoslednosti, ki bi jih veljalo izboljšati ali odpraviti. Predvsem gre za posledice spreminjanja zakonodaje s področja prostora, poleg tega pa v praksi nastajajo tudi družbena razmerja oziroma položaji, ki jih je treba na novo urediti na zakonski ravni. Kot je bilo že večkrat povedano, je bistvo vladnega predloga sprememb Stvarnopravnega zakonika predvsem v nadgradnji etažne lastnine ter podobnih položajev, v spremembi sistema registra, neposestnih zastavnih pravic, spremembi nepravih stvarnih služnosti v javno korist in pri stavbni pravici. Določa tudi možnost, da se izvrševanje javne služnosti lahko ustanovi tudi za obdobje, daljše od zdaj predpisanih 30 let, ter odpravlja določbe, ki stavbno pravico omejujejo na 99 let. Med večjimi spremembami je predvsem posodobitev ureditve etažne lastnine, gre zlasti za situacije, ko je določen del zgradbe oziroma zemljišča namenjen skupni rabi etažnih lastnikov. Po predlogu se takšni primeri obravnavajo kot skupni del, ki je v solasti vseh etažnih lastnikov ter zgradb oziroma v solasti vseh etažnih lastnikov in lastnikov nepremičnin. Urejajo se tudi nekatere težave pri upravljanju s stvarmi v solastnini. Predvsem gre za primere neaktivnih ali neznanih solastnikov. Po predlagani ureditvi bo aktivnim lastnikom dopuščeno izredno upravljanje s solastnino ob odobritvi posla s strani sodišča. To je gotovo dobrodošla sprememba. Največ polemik pri tem zakonu pa je bilo okrog opredelitve živali kot čutečega bitja. Ministrstvo je dikcijo živali kot čutečih živih bitij vključilo v prvotni predlog, kasneje pa je bilo zaradi nesoglasij na Vladi iz prvotnega predloga to izbrisano. Je pa bilo večje soglasje tukaj v Državnem zboru, zato je Odbor za pravosodje sprejel amandma, s katerim se ta predlog vrača med določbe zakonika. Ta amandma smo z veseljem podprli tudi v Poslanski skupini SAB, saj menimo, da predstavlja korak v pravo smer in predstavlja tudi v tem zakoniku distinkcijo med navadnimi stvarmi – stoli, mizami in ostalim – in živalmi. Da so živali čuteča bitja v 13. členu določa tudi Pogodba o delovanju Evropske unije. Leta 2018 pa je tudi Ustavno sodišče poudarilo pomen dobrobiti živali. Vključitev te določbe v Stvarnopravni zakonik pomeni sicer neko vključitev v programske norme, vendar pa gre tudi za pomembno sporočilo družbi, da živali niso stvari in da je treba skrbeti za njihovo dobrobit drugače, kot skrbimo za dobrobit fizičnih, ostalih stvari. Poleg tega pa bo tudi vodilo zakonodajalcu pri spremembi druge zakonodaje s tega področja, ki je še kako potrebna. Predvsem bo treba najprej pristopiti k spremembi definicije v krovnem zakonu, to je v Zakonu o zaščiti živali. Vključitev te določbe v Stvarnopravni zakonik torej pomeni prvi korak k izboljšanju položaja živali v družbi, in ker menimo, da je treba spodbujati vse korake v smeri večje humanizacije družbe – to pomeni razvoj moderne družbe v pravo smer – smo v Poslanski skupini SAB temu predlogu z veseljem prisluhnili. Če zaključim, v Poslanski skupini SAB bomo spremembe Stvarnopravnega zakonika podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Jurij Lep.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica z osebjem, kolegice in kolegi! Stvarnopravni zakonik bo s sprejetjem te novele postal bolj sodoben. Obsežnejše posodobitve so namenjene izboljšanju oziroma modernizaciji poslovnega prometa z nepremičninami in tudi premičnih stvari. Ena večjih sprememb je posvečena nadgradnji instituta etažne lastnine, in sicer z institutom povezanih nepremičnin. Nova ureditev povezanih nepremičnin je komplementarna ureditvi, ki jo že predvideva Zakon o urejanju prostora. Ta zakon je namreč že sedaj določal oblikovanje takšnih stvarnopravnih razmerij, ki zagotavljajo, da se lastninska pravica na vseh zemljiških parcelah, ki predstavljajo gradbeno parcelo, stavbe, prenaša celovito. Pomožne nepremičnine pomenijo na primer otroška igrišča, skupne dovozne poti, parkirišča, podobna zemljišča v večstanovanjskih soseskah, ki služijo drugi, glavni nepremičnini. Te nepremičnine so torej med seboj neločljivo povezane, zato je smiselno, da v pravnem prometu nastopijo kot povezana, ali če hočete, medsebojno odvisna celota. Na področju solastnine se predlog novosti osredotoča na reševanje precej pogostih težav pri upravljanju nepremičnine, ko imamo na eni strani neaktivne lastnike oziroma so ti celo neznani. Po predlogu, ki je pred nami, bodo aktivni solastniki, katerih skupni delež presega polovico, s stvarjo lahko upravljali tudi v širšem smislu, torej tudi razpolagali z njo, če bo tak posel odobrilo tudi sodišče. Predlog nadalje določa posebno pravno pravilo glede prenehanja nepravne stvarne služnosti, kadar je ta ustanovljena v korist osebe, ki upravlja gospodarsko javno infrastrukturo v javno korist in je za namene upravljanja te infrastrukture ustanovljena služnost. Pri tej novosti so smiselno upoštevane pripombe, ki jih je oblikovalo Računsko sodišče. Predlagano je, da se lahko služnost ustanovi za čas, ki je daljši od 30 let, ali celo za nedoločen čas. Odpravlja pa se tudi pomanjkljivost veljavne ureditve, kadar pride do zamenjave izvajalca gospodarske javne službe. Novemu izvajalcu ne bo treba ponovno ustanavljati služnostne pravice z lastniki nepremičnine. Kot dobrodošlo spremembo je razumeti tudi prenovo registra neposestnih zastavnih pravic in zarubljenih premičnin. Uporabniki bodo lahko preko aplikacije hitreje in učinkoviteje opravljali vpise, javnosti pa bo omogočil boljši vpogled v vse podatke. Druga pomembna prenova Stvarnopravnega zakonika ni tako obsežna, je pa zaradi vsebine terjala bistveno več splošne javne pa tudi politične pozornosti. Ob dejstvu, da so živali v našem pravnem redu še normativno obravnavane, lahko definicijo statusa živali, ki jo ponuja dopolnjen predlog zakona, razumemo kot nadgradnjo obstoječe ustavne in zakonske normative skozi prizmo sodobnih družbenih dojemanj, ki ustrezajo civilizacijski značilnosti 21. stoletja. Zapis te vrednostne določbe, da žival ni stvar, temveč čuteče živo bitje, je nedvomno sledil tudi oblikovani sodni praksi. Večina poslancev Desusa meni, da je ta simbolni zapis odraz zavedanja, da živali ni mogoče enačiti s stvarmi, zaradi tega ker so živa bitja in kot takšne sposobne občutenja, občutenja toplote ali mraza, lakote ali sitosti, bolečine ali lagodja, strahu ali zadovoljstva, skratka, lahko trdim, da verjetno zelo podobnih občutenj, kot jih ob istih pozitivnih ali negativnih dražljajih ali vplivih doživljamo ljudje. Kakšne bodo prihodnje pravne razsežnosti posledic na novo opredeljenega statusa nekaterih vrst živali, je pa seveda odvisno od nas. Kazenskopravni zakonik in Zakon o zaščiti živali sta že postavila jasna pravila, kako človek z živalmi ne sme ravnati. Mogoče se je tu umestno vprašati, ali imajo pristojni organi po obstoječi zakonodaji dovolj orodij za to, da bi bila nadzor in kaznovanje kršiteljev predpisov bolj učinkovita, kot to v tem trenutku sta. V Poslanski skupini Desus se zavedamo, da bo priznanje pravnega statusa na stvarnopravnem področju seveda terjalo nadaljnjo široko družbeno in strokovno razpravo tudi na ostalih področjih, kjer bi bilo smiselno in potrebno urediti pravni položaj živali, skrb zanje ter pravna razmerja v zvezi z njimi. Med področji, ki so mogoče med bolj izpostavljenimi, je verjetno področje kmetijstva, predvsem živinoreje. Po oceni večine poslancev Desusa so sicer skrajnostna gibanja raznoraznih aktivistov, ki poskušajo na tak ali drugačen način vsiljevati svoja prepričanja glede pravic živali in so povezana z načinom našega prehranjevanja, nerelevantna. Poslanska skupina Desus noveli Stvarnopravnega zakonika namenja večinsko podporo. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Dušan Šiško. Izvolite.
Lep dober dan vsem skupaj! Danes imamo pred seboj Stvarnopravni zakonik. Vsebino tega zakona bi razdelili na strokovni in politični del. H kritiki strokovnega dela bi povedal, da je Zakonodajno-pravna služba izdala mnenje, v katerem je izrazila utemeljene pomisleke v zvezi s predlaganimi spremembami. Te pomisleke v celoti sprejemamo. Zakon ureja sicer po strokovni plati določene nove sistemske institute, hkrati pa ne prilagaja ostalih zakonov tem spremembam. Menimo, da takšna pot ni prava, saj povzroča vrzeli v sistematiki pravnega reda. Zakaj predlagatelj zakona ni ustrezno upošteval pripomb strokovnjakov? V fazi sprejemanja zakona so bili kot del javnosti udeleženi imenitni profesorji, ki se ukvarjajo izključno s tem pravnim področjem, vendar je bila njihova strokovna kritika s strani predlagatelja praktično povožena. S tem mislimo predvsem na opredelitev samostojne in vključene lastninske pravice, ki je nujo potrebna za pravilno opredelitev obstoječega instituta etažne lastnine in tudi njene nadgradnje. Kar pa zadeva politični del tega zakona, pa se ta kritika nanaša na to, da živali niso stvari. Dejstvo je, da imamo pred seboj Stvarnopravni zakonik. Stvarnopravni zakonik imamo pred seboj. Vsakomur že ime pove, da stvarno pravo zagotavlja oblast v razmerju do drugih posameznikov, predmet te oblasti pa je stvar kot del materialnega sveta. Tovrstna umestitev v Stvarnopravni zakonik je napačna. Trenutna dikcija je bila vnesena z amandmajem in je drugačna od dikcije predlagatelja. Dejstvo je, da je to dikcijo praktično vsilil feministični politični lobi, ki se ukvarja z vsem drugim, razen z resnimi problemi, ki jih imamo v državi. S tem pa ne. K temu pa dodajamo, da živali ne morejo biti subjekt oziroma se približevati temu, da nimajo ne razuma ne svobode ne svobodne volje in niso sposobne ustvarjati kulture. Z njimi ne moremo ravnati enako kot s sočlovekom. Pravni položaj živali naj se ureja v drugih zakonih, kot sta na primer Zakon o zaščiti živali, Zakon o veterinarstvu. Opozarjamo, da lahko zaradi te nove sistemske opredelitve prihaja do težav na področju kmetijstva in živinoreje. Ker smo proti takšnim spremembam, smo se seveda ustrezno odzvali s konkretnim amandmajem. Pričakovano naš amandma ni bil sprejet. Kolikor vem, se velika večina trenutnega sklica Državnega zbora s tem feminističnim amandmajem strinja. Po drugi strani se pa veselim. Pa bom povedal, zakaj. Torej, živali niso stvari, ampak čuteča živa bitja. Ponavljam, čuteča živa bitja. Smo v pričakovanju informacij, koliko ovadb mučenja živali bodo predlagatelji tega amandmaja vložili zoper obred halal. Sedaj res ni ovir. Pa še dodatek. Vsi se spomnimo afere bulmastifi. Točno vemo, kdo je zadevo zagovarjal in jo poskušal zamolčati. Na tem mestu se sprašujem, ali je bulmastif kot čuteče živo bitje v aktu trpel ali morda užival in kateri strokovnjak bo to ocenjeval. Po našem mnenju so za tovrstno opravilo kvalificirani predlagatelji amandmaja, prav tako pa jih sprašujem, kaj bodo v zvezi s tem storili. Hvala.
Hvala lepa. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 5. marca 2020, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 6. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITVI ZAKONA O USTAVNEM SODIŠČU V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 25 poslank in poslancev s prvopodpisanim Danijelom Krivcem. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja Jožetu Tanku. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav vsem, še posebej ministrici in sodelavcem! V poslanski skupini smo vložili to novelo Zakona o Ustavnem sodišču, in sicer smo predlagali popravek oziroma dopolnitev samo enega, to je 23.a člena zakona, ki določa, kdo so lahko predlagatelji zahteve, in v tistem nadaljevanju tam potem tudi ta predlog dopolnjujemo. Po tem členu je 11 možnih predlagateljev zahteve za presojo zakonitosti oziroma ustavnosti na Ustavnem sodišču, od tega je 10 institucij, če jih naštejem: Državni zbor, Državni svet, Vlada, Varuh človekovih pravic, Informacijski pooblaščenec, Banka Slovenije, tudi reprezentativni sindikati in reprezentativna združenja samoupravnih lokalnih skupnosti, seveda lahko vloži tudi Generalni državni tožilec in morda še katera izmed institucij. Posebej je v tem členu navedena tudi skupina 30 poslancev, ki lahko vloži tako zahtevo, vendar nastopi tu neka bistvena razlika. Institucijam praviloma rok trajanja ne ugasne, medtem ko se tretjina poslancev, zahtevateljev, lahko spreminja, praviloma predvsem zaradi volitev. Ustavno sodišče je zahteve za presojo ustavnosti, kadar smo jih vlagali poslanci s 30 podpisi, obravnavalo pravzaprav večkrat tako, da obravnave ni zaključilo v tekočem mandatu, ampak se je odločitev Ustavnega sodišča prenesla tudi v naslednji mandat. Ob tem je sodišče izoblikovalo prakso, da se tisti trenutek, ko pade število podpisnikov pod 30 – in to se hitro zgodi ob vsakih volitvah, ker se praviloma od tretjine do dveh tretjin poslanskega telesa zamenja – to tudi zgodi. Ob tem lahko samo spomnim, da je zbrati 30 podpisov opozicije, praviloma to vlagajo poslanci opozicije, težko, ker je treba dobiti več poslancev poslanskih skupin, ki imajo praviloma tudi zelo različen pogled na posamezne določbe zakonov ali pa tudi zakone same. Zato smo bili v poslanski skupini mnenja, da je treba to določbo nekako urediti, izboljšati, se pravi, da bi bil zadosten pogoj za obravnavo zahteve na Ustavnem sodišču že izpolnjen ob vložitvi zahteve, to se pravi, da bi bilo teh 30 podpisov ob vložitvi zahteve in od tu naprej bi potem postopek stekel in se ne bi prekinil, ne glede na to, ali se prekinejo mandati in s tem pade število podpisnikov pod 30. Pri obravnavi tega predloga zakona so prišli tudi določeni amandmaji, ki so naše vloženo besedilo še izboljšali. Mislim, da je ta ureditev, ki je zdaj predvidena v dopolnjenem predlogu zakona, boljša, saj onemogoča, da bi Ustavno sodišče samo odločalo o tem, ali bo postopek nadaljevalo ali ne oziroma ugotavljalo izpolnjevanje pogojev, potem ko je določena zahteva že vložena. S tem, ko smo bili poslanci ali pa ko bodo poslanci onemogočeni pri obravnavi tega, se ne rešuje pomembnih družbenih vprašanj. Kajti namen vložitve zahteve za ustavno presojo je v tem, da se odloči pri nekem nevtralnem arbitru o tem, ali je zadeva skladna ali ni skladna z ustavo. V teh primerih, ko je prišlo do prekinitve, so ostala nerešena tudi ustavnopravna vprašanja, ki so bila predmet zahteve. Ta predlog zakona podpirata tako Vlada kot Zakonodajno-pravna služba. Zavedamo se, da so te rešitve boljše, in se zahvaljujem vsem, ki ste sodelovali v postopku, pri podpori za obravnavo pa tudi s predlogi za dopolnitev zakona. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za pravosodje. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku Blažu Pavlinu. Izvolite.
Hvala še enkrat za besedo. Predlog zakona o dopolnitvi Zakona o Ustavnem sodišču je Odbor za pravosodje kot matično delovno telo obravnaval na svoji 13. seji 6. februarja leta 2020. Predstavnik predlagatelja Jože Tanko je v dopolnilni obrazložitvi poudaril, da je cilj predloga zakona zagotoviti procesne predpostavke za nadaljevanje postopka z zahtevo za oceno ustavnosti in zakonitosti v primeru, da kateremu od poslancev preneha mandat. To ne bi vplivalo na pravico poslanca, da svoj podpis za zahtevo umakne v okviru svoje odločitve med izvrševanjem mandata, tega pa ne more storiti po koncu mandata, ker ni več poslanec. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je v dopolnilni obrazložitvi povedala, da predlog zakona o Ustavnem sodišču dopolnjuje ureditev procesnih predpostavk, ki so v ustavnem sporu potrebne za vsebinsko obravnavo zahteve za abstraktno presojo predpisa, ki jo vloži tretjina poslancev. Ker skupina 30 poslancev praviloma prihaja iz opozicijskih poslanskih skupin, vsebinska odločitev Ustavnega sodišča v teh ustavnih sporih pomeni enega izmed mehanizmov sistema zavor in ravnovesij, katerega delovanje je pomembno za uresničevanje načela pravne države in načela delitve oblasti. Pregled ustavnih sporov po mandatih kaže na povečanje deleža zavrženj teh zahtev. V zadnjem mandatu tako do vsebinske odločitve sploh ni več prišlo. Zakonodajno-pravna služba tudi meni, da bi lahko do vsebinskih odločitev v teh primerih prišlo tudi prek smiselne uporabe obstoječih procesnih institutov, ki se v ustavnem sporu uporabljajo smiselno. Z vidika načela jasnosti in določnosti predpisov pa je ustrezneje, da se specifični položaj skupine poslancev uredi neposredno v specialnem zakonu o Ustavnem sodišču. V obrazložitvi mnenja Vlade je omenjen predlog podprla ministrica za pravosodje Andreja Katič, prav tako je predlagani zakon podprla Komisija Državnega sveta za državno ureditev. V razpravi poslank in poslancev je bilo izpostavljeno, da se s predlagano spremembo rešuje položaj, v katerem se lahko znajde skupina poslank in poslancev, ki vloži zahtevo za oceno ustavnosti in zakonitosti nekega akta. Odbor je kot amandmaje odbora sprejel amandmaje k 1., 2. in 3. členu predloga zakona, zato so postali amandmaji Poslanske skupine SDS k 1. in 2. členu zakona brezpredmetni. Odbor je v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga zakona skupaj in jih sprejel.
Hvala lepa. Za obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade Andreji Katič, ministrici za pravosodje, ki opravlja tekoče posle. Izvolite.
Spoštovani! Danes obravnavate Predlog zakona o dopolnitvi Zakona o Ustavnem sodišču. Gre za tretjo vsebinsko novelo tega zakona po noveli iz leta 2007 in noveli iz leta 2012. Današnji predlog se osredotoča na situacijo glede obravnavanja zahtev za oceno ustavnosti in zakonitosti zakonov in drugih predpisov, ki jih vloži tretjina poslank ali poslancev Državnega zbora. Tudi po mnenju Vlade je situacija odločanja o zahtevah tretjine poslancev neprimerna, saj Ustavno sodišče Republike Slovenije naknadno lahko tudi precej časa po že vloženih zahtevah preverja pogoje za njihovo vložitev in ocenjuje, ali morda kakšen podpisnik zahteve ni več poslanec, in če ni več tretjine poslancev, povezane z vloženo zahtevo, takšno zahtevo zavrže. Prav tako Ustavno sodišče Republike Slovenije v primeru, ko je v času odločanja Ustavnega sodišča že nov sklic Državnega zbora, zahtevo pa je vložila tretjina poslancev starega sklica Državnega zbora, zavrže zahtevo za oceno ustavnosti. Menimo, da je predlog zakona z vidika spoštovanja vrednot tako ustavne demokracije kot tudi parlamentarne demokracije potreben. Zahteve za oceno ustavnosti in zakonitosti so namreč po mnenju Vlade pravnopolitično sredstvo parlamentarne manjšine, ki pa lahko potencialno okrepi ustavnost v Sloveniji. Kar pomeni, da lahko parlamentarna manjšina, torej tretjina poslancev, preko presoje ustavnosti doseže zlasti razveljavitve določenih neustavnih zakonskih določb v postopku ustavnosodne presoje pred Ustavnim sodiščem Republike Slovenije in na ta način okrepi ustavnost v Sloveniji. Ustavnost v Sloveniji lahko zahteve za oceno ustavnosti konkretno okrepijo v naslednjih smereh: z vidika okrepitve uresničevanja in spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, pravic ranljivih skupin, pravic delavcev in delavk, pravne varnosti ali pa delitve oblasti. Vlada meni, da bi morala biti v primeru, ko še v času trajanja mandata oziroma istega sklica Državnega zbora kdo od podpisnikov zahteve za oceno ustavnosti ni več poslanec in se je do sedaj štelo, da ni več podpisov tretjine poslancev, zahteva še vedno upoštevana in bi moralo Ustavno sodišče nadaljevati z vsebinsko ustavnosodno presojo, kar pomeni, da bi morali glede števila podpisnikov obveljati pogoji oziroma stanje, kot je bilo v času vložitve zahteve za oceno ustavnosti ali zakonitosti. Enako mora veljati tudi za primer, ko Ustavno sodišče odloča o zahtevi tretjine poslancev starega sklica Državnega zbora že v času sklica novega Državnega zbora. Besedilo predloga zakona je bilo dopolnjeno z amandmaji na seji Odbora za pravosodje Državnega zbora, vključno z amandmajem glede upoštevanja zakonskih sprememb glede že vloženih zahtev, kar omogoča pravno varnost. S sprejetjem amandmaja so bile tudi odpravljene nejasnosti v predlogu zakona, na katere je opozorila Vlada. Vlada dopolnjen predlog zakona podpira in šteje, da bo okrepil ustavno in parlamentarno demokracijo v Sloveniji.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavila Tina Heferle. Izvolite.
Lep pozdrav! Hvala, podpredsednik, za besedo. Pobuda za oceno ustavnosti posameznega predpisa je eden izmed pomembnejših mehanizmov v sistemu zavor in ravnovesij. S tem institutom Ustavno sodišče dejansko bdi nad ustavnostjo in zakonitostjo predpisov, ki jih sprejema zakonodajno telo, torej Državni zbor. Da bi tak institut, ki je sicer nujno potreben za učinkovito pravno državo, upravičil svojo vlogo – namreč vse tri veje oblasti se med seboj v okviru svojih pristojnosti tudi nadzorujejo – mora biti učinkovit. Učinkovitost takšnega nadzora torej ne sme biti omajana, sploh pa ne zaradi nekega spremenjenega formalnega, niti ne vsebinskega, pač pa formalnega stanja, ki ne vpliva na obstoj pravnega interesa, za katerega vemo, da mora obstajati, da Ustavno sodišče neko pobudo sploh vzame v vsebinsko obravnavo. Procesne predpostavke za utemeljenost vsebinske obravnave te pobude Ustavno sodišče razlaga zelo restriktivno in tudi zato je v preteklosti že prišlo do anomalij v postopku odločanja. Danes sicer rešujemo položaj, v katerem se lahko znajde skupina poslank in poslancev, ki vloži zahtevo za oceno ustavnosti in zakonitosti nekega predpisa, pa med odločanjem Ustavnega sodišča zaradi novega sklica Državnega zbora izgubijo svoj položaj poslancev. Dovolj je že, da položaj poslanca izgubi eden izmed njih. V tej posledici je bila dosedanja praksa Ustavnega sodišča takšna, da je ta skupina poslank in poslancev zaradi tega novega spremenjenega dejstva izgubila pravni interes in zato je bila njihova pobuda za presojo zavržena. Kot rečeno, danes to anomalijo rešujemo, bi pa radi na tem mestu v Poslanski skupini LMŠ opozorili še na primere, ko so bile pobude posameznikov, ki so obravnavale pomembne pravice državljank in državljanov, zavržene prav iz podobnega razloga, kot sem ga omenila, torej ker se je posamezniku tekom odločanja Ustavnega sodišča – kjer vemo, postopki odločanja niso kratki – spremenil njegov status. Recimo študent ni bil več študent, ker je v vmesnem času, torej v času, ko je odločalo Ustavno sodišče, dokončal študij. Tudi njegovo vlogo je zaradi tega dejstva Ustavno sodišče zavrglo z utemeljitvijo, da ta posameznik nima več pravnega interesa. Torej pomembno pravno ali pa ustavno vprašanje je ostalo brez vsebinske presoje, ker ali je Ustavno sodišče odločalo prepočasi ali pa je ta študent prehitro doštudiral. Tudi tu po našem mnenju obstaja podobna anomalija, kot je ta, ki jo danes odpravljamo, zato bomo morali tudi na tem področju pripraviti ustrezno spremembo, če bomo v polnosti želeli obdržati učinkovitost tega instituta, torej pobude za oceno ustavnosti in zakonitosti predpisa, ki jo kot rečeno lahko vložijo tudi fizične osebe. Seveda pa današnjo rešitev v Poslanski skupini LMŠ pozdravljamo in jo bomo tudi soglasno podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavila mag. Bojana Muršič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! Naj kar v uvodu povem, da bomo Socialni demokrati podprli spremembo Zakona o Ustavnem sodišču. In naj nadaljujem. V Ustavi Republike Slovenije je v 162. členu zapisano, da postopek pred Ustavnim sodiščem ureja zakon, in to je Zakon o Ustavnem sodišču, ki določa, kdo lahko sproži upravni spor oziroma kdo lahko poda zahtevo za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti predpisa ali splošnega akta. Poleg Vlade, Državnega zbora, Državnega sveta, Banke Slovenije in ostalih predlagateljev lahko zahtevo vloži tudi tretjina poslancev. Kot je že zapisala Zakonodajno-pravna služba v svojem mnenju, gre predvsem za institut, ki se ga poslužujejo poslanci opozicije, pravnopolitično sredstvo parlamentarne manjšine, ki zagotavlja varovanje in zagotavljanje osebne svobode posameznika, preprečevanje koncentracije in monopola oblasti pa tudi vzpostavitve nadzora nad oblastjo, s tem pa preprečitev samovolje, zlorabe oblasti in brezpravje, smiselno razporeditev državnih nalog in pristojnosti ter vzpostavitev vzajemne kontrole nosilcev oblasti in tudi vzdrževanje ravnotežja in enakomerno porazdeljene moči med posameznimi vejami oblasti in med njihovimi nosilci. V skladu s prakso Ustavnega sodišča je vložitev zahteve 30 poslancev vezana na njihov mandat v Državnem zboru. Pri ostalih predlagateljih ni tako, saj je upravičenje za vložitev zahteve podeljeno organu oziroma instituciji kot taki, ki ima trajni mandat. Pregled vloženih zahtev tako kaže na povečanje deleža zavrženih zahtev s strani Ustavnega sodišča zaradi prenehanja mandata posameznim poslancem oziroma prenehanja mandata celotnega sklica Državnega zbora. Zato je seveda povsem upravičena zahteva predlagatelja, da se položaj poslancev kot predlagatelja zahteve za oceno ustavnosti izenači z ostalimi predlagatelji. V koaliciji smo pripravili amandmaje odbora, s katerimi smo jasno zapisali, da Ustavno sodišče nadaljuje postopek tudi v primeru, ko se število poslancev med postopkom zmanjša pod tretjino vseh poslancev zaradi prenehanja mandata posameznih poslancev in če se med postopkom obravnave zahteve konča mandatna doba državnega zbora. Prav tako je sedaj v spremembi zakona jasno zapisano, da Ustavno sodišče nadaljuje vse postopke, v katerih še ni bilo odločeno, skladno s spremembo tega zakona, ki se mu danes napoveduje tudi podpora. Socialni demokrati menimo, da bo predlagana sprememba pomembno vplivala na krepitev uresničevanja načela pravne države in načela delitve oblasti, zato bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov predlog sprememb zakona s strani predlagatelja soglasno podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavila Janja Sluga. Izvolite.
Skupina poslank in poslancev predlaga, da se drugače uredi pravica tretjine poslancev in poslank Državnega zbora za vlaganje zahtev za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti predpisa ali splošnega akta, izdanega za izvrševanje javnih pooblastil. Predlagatelji opozarjajo na prakso Ustavnega sodišča, po kateri se v primerih, ko število podpisnikov zahteve za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti ne vključuje več tretjine poslancev in poslank, v primerih individualnega prenehanja mandata poslanca ali poslanke ali prenehanja mandata sklica Državnega zbora, zahteve za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti zavržejo, ne da bi sodišče o njih vsebinsko odločalo. Poslanci in poslanke menijo, da iz namenske razlage ustavnopravnega instituta zahteve za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti izhaja, da s trajanjem postopka pred sodiščem ne more biti izničena pravica poslank in poslancev, da vlagajo zahteve, zato predlagajo dopolnitev ureditev procesnih predpostavk, ki so v ustavnem sporu potrebne za vsebinsko obravnavo zahteve za presojo predpisa, ki jo vloži tretjina poslank in poslancev. V Poslanski skupini SMC predlog zakona podpiramo, saj sta predlaganim rešitvam izrazili podporo tako Vlada kot tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora, ki je opozorila, da vsebinska odločitev Ustavnega sodišča o ustavnih sporih – za katero se sodišče v zadnjih letih zaradi omenjenih zavrženj iz procesnih razlogov o zahtevah poslancev skorajda ne odloča več – pomeni enega izmed mehanizmov sistema zavor in ravnovesij, katerega delovanje je pomembno za uresničevanje načela pravne države in načela delitve oblasti, in da jo velja zato uveljaviti skozi spremembo zakona. V Poslanski skupini SMC opozarjamo, da omenjeno dejstvo, zavračanje zahtev skupine poslank in poslancev, ni posledica zakona, temveč zgolj interpretacija Zakona o Ustavnem sodišču s strani Ustavnega sodišča samega, ki se je leta 2008 oziroma 2009 odločilo, da bo poslance obravnavalo kot sicer kvalificirano, vendar neformalno skupnost, ki jo oblikuje začasni obstoj njihovega mandata, in ko je ta mandat končan, se tudi konča njihov obstoj kot predlagateljev. Iz navedene interpretacije torej izhaja, da potek mandata organa ali sprememba njegove personalne sestave vpliva na sposobnost biti stranka. Kljub temu pa to velja zgolj za skupino poslancev, ne pa za organ kot tak. Kljub navedenemu torej Ustavno sodišče vseeno dopušča obravnavo zahtev, ki jih je vložil Državni zbor, čeprav mu je mandat že potekel oziroma se je njegova sestava popolnoma spremenila. Takšna interpretacija zakona je namreč, če uporabim zelo blag izraz, nenavadna, saj se Državni zbor skorajda nikoli ne pojavlja kot predlagatelj presoje predpisov. Drugače je zgolj pri presoji referendumov na podlagi 21. člena Zakona o referendumu in ljudski iniciativi. Iz Zakona o Ustavnem sodišču namreč izhaja, da v bistvu Državni zbor zakonov sploh ne more izpodbijati, ker jih je sam sprejel. Poleg tega pa zahtevo za presojo ustavnosti lahko vlagajo zgolj tisti poslanci, ki so sprejetju predloga zakona nasprotovali ali pa o njem niso glasovali. Torej manjšina in ne večina poslancev. Od tod tudi rešitev v veljavnem zakonu, da zahtevo lahko vlaga skupina 30 poslancev. V Poslanski skupini SMC opozarjamo, da – upoštevaje dolžino postopkov, ki trajajo več kot tri leta oziroma skoraj toliko, kot traja mandat državnega zbora – Ustavno sodišče s tako razlago skupini 30 poslancev dejansko odvzema možnost, da sproži postopek za oceno ustavnosti in zakonitosti, saj le-ti takšno zahtevo lahko podajo le v nesorazmerno kratkem obdobju po izvolitvi v Državni zbor, vsaka kasneje vložena zahteva pa je že obremenjena z negotovostjo glede izpolnjevanja procesnih predpostavk. Takšno omejevanje kroga upravičenih predlagateljev za vložitev zahteve za oceno ustavnosti in zakonitosti pa ne more služiti temeljnemu namenu, ki ga naj sprožitev teh postopkov zasleduje, to pa je skrbi za to, da so predpisi, ki jih sprejema Državni zbor, skladni z ustavnimi načeli ter da varujejo temeljne človekove pravice in svoboščine oziroma da so skladni z ustavo. Ker se je omejena nenavadna interpretacija Zakona o Ustavnem sodišču uveljavila in ne kaže, da jo bo Ustavno sodišče samo spremenilo, Državnemu zboru torej ne preostane drugega, kot da določi, da prenehanje mandata poslanca, ki je sopredlagatelj zahteve, pred iztekom mandatne dobe državnega zbora ne vpliva na nadaljevanje postopka pred Ustavnim sodiščem.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil Željko Cigler. Izvolite.
Spoštovani! Današnji Predlog zakona o dopolnitvi Zakona o Ustavnem sodišču se nanaša na situacijo, ko skupina poslank in poslancev na Ustavno sodišče vloži zahtevo za presojo ustavnosti, Ustavno sodišče pa potem zahteve tekom mandata ne reši in nato zaradi tako imenovanega manka kvalificiranih predlagateljev to zadevo zavrže v naslednjem mandatu. To se še posebej rado zgodi, ko se odloča o pomembnih in občutljivih družbenih vprašanjih. Gradivo opozarja, da je bilo v mandatu 2004–2008 zavrženih 33 % zahtev za presojo ustavnosti, ki so bile posredovane na Ustavno sodišče, v mandatu 2008–2011 že 50 % takšnih zahtev, v mandatu 2011–2014 80 %, medtem ko so bile v prejšnjem mandatu preprosto zavržene vse zahteve. V Levici smo na te probleme opozorili že ob ustavni zahtevi za presojo zakona o oploditvi z biomedicinsko pomočjo, konkretno z vprašanjem ustavnosti rešitve, ki oploditev z biomedicinsko pomočjo odreka samskim ženskam. Potem ko je v tem primeru Ustavno sodišče dvakrat počakalo, da se je končal mandat poslancev, ki so to zahtevali, in zahtevo nato zavrglo, se je na koncu odločitvi izognilo tako, da je ugotovilo, da je pod zahtevo podpisanih dovolj poslancev, ki bi lahko zakon, ki to problematiko ureja, spremenili. Takšna praksa Ustavnega sodišča predstavlja veliko pomanjkljivost obstoječe ureditve, ki vsekakor zahteva spremembe, o katerih danes govorimo. Zahteva za presojo ustavnosti, ta institut, je konec koncev pomemben institut opozicije, ki se uporablja v redkih primerih, ko gre za hude sporne zadeve aktualnih vlad, in ne gre za nekaj, kar bi se uporabljalo kar počez. To jasno izhaja že iz dejstva, da je za to potrebno zbrati podpise 30 poslancev, medtem ko za spremembo ustave samo 20. Tudi iz prakse je jasno razvidno, da govorimo tukaj o izjemah in ne o pravilu. V sled navedenega bomo poslanci Levice predlog sprememb zakona podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov bo predstavil Blaž Pavlin. Izvolite.
Hvala za besedo. Skupina 30 poslancev Državnega zbora lahko na Ustavno sodišče vloži zahtevo za oceno ustavnosti predpisa. V praksi Ustavnega sodišča se je izoblikovalo stališče, da v primeru prenehanja mandata poslancem na način, da ob tem število podpisnikov zahteve pade pod število 30, sodišče zahteve ne obravnava več ter jo zavrže. To se lahko zgodi zgolj zato, ker Ustavno sodišče ni odločilo do prenehanja mandata državnega zbora, saj lahko odločanje traja več let. Novela predlaga, da po izpolnitvi procesnih pogojev za vložitev zahteve za oceno ustavnosti s strani tretjine poslancev samo prenehanje mandata poslanca ne more vplivati na obstoj procesnih predpostavk. Postopek ocene se nadaljuje ne glede na prenehanje mandata katerega izmed podpisanih poslancev. Rešitev se ne dotika in ne posega v pravico poslanca, da svoj podpis v času trajanja mandata pod vloženo zahtevo tudi umakne. V takem primeru bi lahko bila zahteva zavržena, če pod njo ne bi bilo več 30 podpisov. Zaradi jasnosti in predvidljivosti je dobro, da zakon tako situacijo uredi. Sedaj je vprašanje, ali bo Ustavno sodišče odločalo o zahtevi ali ne, odvisno od tega, kdaj bodo volitve, kdo bo izvoljen ter koliko časa bo tekel postopek pred sodiščem. Državljani, ki pričakujejo odločitev in na katere bo odločitev vplivala, so vedno v negotovosti, ali bo sodišče sploh odločilo ali ne. V tem smislu novela prinaša stabilnejšo in zanesljivejšo ureditev delovanja Ustavnega sodišča. Poslanci Nove Slovenije bomo predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavila Maša Kociper. Izvolite.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Zakon o Ustavnem sodišču, ki ga danes spreminjamo, ureja položaj, organizacijo in funkcijo enega najpomembnejših državnih organov v tej državi. Pred nami je predlog, v katerem se na predlog SDS spreminja 23.a člen Zakona o Ustavnem sodišču. V tem členu so določeni subjekti, ki imajo pravico vlagati zahtevo za oceno ustavnosti in zakonitosti posameznih aktov. Med drugim je v tem členu določena tudi pravica najmanj tretjine poslank in poslancev začeti postopek za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti. Praviloma gre za poslance in poslanke opozicije. Gre za enega izmed mehanizmov v sistemu zavor in ravnovesij, ki ima dejansko pravne in ne samo politične učinke. S tem pa se uresničuje tudi načelo pravne države ter načelo delitve oblasti. To je poudarila tudi Zakonodajno-pravna služba. Poglavitni namen Predloga zakona o dopolnitvi Zakona o Ustavnem sodišču je drugačno urejanje pravice tretjine poslank in poslancev, bistvo pa je urediti položaj v primerih, ko kateremu od podpisnikov te zahteve preneha mandat poslanca Državnega zbora. Predlagatelj se namreč sklicuje na prakso Ustavnega sodišča, iz katere je razvidno, da Ustavno sodišče, ko število podpisnikov za zahtevo pade pod eno tretjino oziroma pod 30 poslancev, zahtevo zavrže. Po oceni Ustavnega sodišča mora upravičeni predlagatelj obstajati ves čas postopka, sicer niso izpolnjene procesne predpostavke za nadaljevanje tega postopka. Ustavno sodišče namreč na obstoj procesnih predpostavk pazi ves čas postopka, in to po uradni dolžnosti. Številne zahteve so bile posledično zavržene zgolj iz razloga, ker Ustavno sodišče o zahtevi ni odločilo do prenehanja mandata državnega zbora. To pomeni, da je usoda vsake takšne zahteve dejansko povsem odvisna od časa, ki ga za odločanje porabi Ustavno sodišče. Predlagane spremembe bi omogočile, da bodo postopki za oceno ustavnosti in zakonitosti izpeljani do konca, tudi če bo prišlo do spremembe števila podpisnikov v času trajanja postopka. Torej se bo po predlagani ureditvi štelo, da obstajajo izpolnjene procesne predpostavke za obravnavo zahteve te tretjine poslancev. Vseeno se v SAB sprašujemo, ali je rešitev dovolj domišljena in ali se je dovolj premislilo o problemu, ki je izpostavljen. Ustavno sodišče je izjemno obremenjeno in ima drug problem. Problem ni to, da obstaja taka procesna predpostavka, ki je lahko povsem smiselna s stališča tega, ali je neko vprašanje v nekem trenutku politično in družbeno relevantno, problem je v velikih zamudah, ki jih ima Ustavno sodišče. S tako ureditvijo bomo seveda to isto Ustavno sodišče še bolj obremenili. Ampak glede na to, da smo se tukaj vsi skupaj ujeli v začarani krog, očitno vsi skupaj nimamo druge rešitve. V situaciji, ki jo imamo danes, ko Ustavno sodišče o teh zahtevah odloča šele dve, tri, štiri ali pet let kasneje, po tem, ko so bile vložene, ko večina ali morda celo vsi vlagatelji niti ne obstajajo več, je pač edina rešitev, da se zakon na ta način spremeni. Sicer smo v stranki SAB prepričani, da so procesne predpostavke določene z razlogom in da imajo svoj smisel, ampak v konkretnem primeru je verjetno res politična volja in utemeljenost te ureditve, ki skrbi tudi za načelo delitve oblasti, zagotavlja check and balances in vse ostalo, kar pač v sodobnem demokratičnem sistemu potrebujemo, prava rešitev. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Jurij Lep. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Ponovno lep pozdrav, kolegice in kolegi! Ustavno sodišče je najvišji organ sodne oblasti za varstvo ustavnosti in zakonitosti ter človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Kot samostojen in neodvisen organ je zunaj klasične delitve oblasti, saj ima v primerjavi z drugimi sodišči s podeljeno sodno funkcijo posebne pristojnosti. Med ključne pristojnosti Ustavnega sodišča sodita presoja ustavnosti predpisov zakonodajne veje oblasti ter presoja ustavnosti in zakonitosti predpisov izvršilne veje oblasti. 23.a člen Zakona o Ustavnem sodišču določa pravne osebe in združenja, ki imajo pravico vlaganja zahtev za ustavno presojo oziroma oceno ustavnosti posameznega akta na Ustavno sodišče Republike Slovenije. V pretežnem delu gre za institucije, ki imajo trajni mandat, kot so Vlada Republike Slovenije, Državni zbor, Banka Slovenije, Varuh človekovih pravic in tako dalje. Edini kvalificirani predlagatelj v tem naštetem naboru, ki se mu sestava lahko spreminja in ne nastopa kot institucija, ampak v vlogi fizičnih oseb, je tretjina poslancev Državnega zbora. Skupina poslancev praviloma prihaja iz opozicijskih poslanskih skupin. V tem kontekstu vsebinska odločitev Ustavnega sodišča pomeni enega izmed mehanizmov sistema zavor in ravnovesij. Slednje je pomembno za uresničevanje ustavnih načel pravne države in delitve oblasti. Ker 30 poslancem kot upravičencem predlagateljem ni treba izkazovati pravnega interesa, lahko pričakujejo, da njihova zahteva ne bo zavržena, temveč bo o njej Ustavno sodišče polnopravno odločilo, razen v izjemnih situacijah, na primer, ko pred odločanjem število podpisnikov pade pod 30. Takrat sledi zavrženje zahteve. Ustavno sodišče je izoblikovalo takšno prakso in vsakič, ko pade število že vloženih predpisov pod 30, bodisi gre za umik predpisa, prenehanje mandata posameznega poslanca bodisi za prenehanje mandata dobe državnega zbora, sodišče enostavno prekine postopek odločanja in presojanja. Dodatna težava pri vsem tem pa je še ta, da Ustavno sodišče mnogokrat odloča nesorazmerno dolgo, tudi več let, in je zato toliko večja verjetnost, da pride do zavrženja zadev na Ustavnem sodišču. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, ki je predlagatelj dopolnitve zakona, je prepričana, da gre za zelo očitno pomanjkljivost veljavne ureditve, da je veljavna ureditev in iz nje izpeljana sodna praksa nesorazmerna. V sled tega menijo, da bi bilo korektno postopek nadgraditi. Kot je razbrati iz predlagane dopolnitve veljavnega člena, bo le-ta omogočila doslednost izvajanja pravice poslancev, da zahtevajo od Ustavnega sodišča presojo ustavnosti za posamezni zakonodajni akt, pri čemer bodo postopki izpeljani do konca ne glede na spremembo v številu podpisnikov v času trajanja postopka in tudi v primeru prenehanja mandatne dobe državnega zbora. Poslanska skupina Desus se strinja, da je anomalijo potrebno odpraviti, in predlagano rešitev poslanci soglasno podpiramo. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Dušan Šiško. Izvolite.
Lep pozdrav še enkrat vsem skupaj! Dopolnitev Zakona o Ustavnem sodišču je dobra. Zakon bomo podprli, saj je ta dopolnitev eden izmed kamenčkov h krepitvi demokratičnosti trenutne ureditve. Zahtevo za vsebinsko obravnavo ocene ustavnosti oziroma zakonitosti lahko zahteva tudi tretjina poslancev. Z zakonom se zagotavljajo procesne predpostavke za nadaljevanje postopka z zahtevo za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti v primeru, da kateremu od poslancev preneha mandat. Po sedaj veljavni ureditvi v primeru, ko se število poslancev med postopkom za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti zmanjša pod tretjino zaradi prenehanja mandata posameznim poslancem, na primer zaradi končane mandatne dobe državnega zbora, sodišče zahtevo za oceno ustavnosti zavrže. Pregled ustavnih sporov je pokazal, da se po mandatih državnega zbora kaže na povečanje deleža zavrženih teh zahtev. Ne trdimo, vendar pa se pojavlja sum, da se postopki na Ustavnem sodišču zavlačujejo z razlogom. Nekako zakole delujejo: počakamo nekaj časa, mandatna doba državnega zbora je pri koncu, zato nam ne bo treba odločiti, saj je poslancu prenehala sposobnost biti stranka in tako postopka ne bo potrebno izpeljati do konca. To so pomisleki. Samo prenehanje mandata poslanca ne sme vplivati na obstoj procesnih predpostavk. Ravno nasprotno bi moralo biti, in sicer, če bi se mandatna doba celotnega državnega zbora iztekla, bi moralo imeti sodišče samo interes nujno oziroma prednostno odločiti o zahtevi, saj se s tem krepi demokratičnost. Raznorazna mencanja v smeri nedela so nedopustna. Več kot imamo odločitev Ustavnega sodišča, bolje je. Prav tako so zelo dobrodošla izdelana ločena mnenja ustavnih sodnikov, saj je iz slednjih moč razbrati razmišljanja o določenem pravnem problemu glede na trenutno stanje v družbi. Ne nazadnje gre za neformalni pravni vir, in sicer je to sodna praksa. Današnja dopolnitev zakona to anomalijo odpravlja. Treba je povedati, da večina zahtev za oceno ustavnosti prihaja prav s strani opozicijskih poslanskih skupin. Odločitev Ustavnega sodišča pomeni enega izmed mehanizmov sistema zavor in ravnovesij, katerih delovanje je pomembno za uresničitev pravne države in načela delitve oblasti. Prav je, da se po novem omogoči nadaljevanje postopkov ustavnosodne presoje, četudi kakšen od poslancev ali poslank nima več poslanskega mandata. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil mag. Dejan Kaloh. Izvolite.
Predsedujoči, hvala lepa za besedo. Spoštovana ministrica, še enkrat pozdrav! Kolegice poslanke in kolegi poslanci, dober dan! Zakon o Ustavnem sodišču v 23.a členu določa, da lahko tretjina poslancev začne postopek za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti predpisa ali splošnega akta, izdanega za izvrševanje javnih pooblastil. Tretjina poslancev je torej upravičenih predlagateljev, kar predstavlja procesno predpostavko, da se zahtevo sploh začne obravnavati, saj Ustavno sodišče Republike Slovenije postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti ne more začeti ali nadaljevati po uradni dolžnosti. V praksi Ustavnega sodišča Republike Slovenije se je izoblikovalo stališče, da v primeru, ko preneha mandat poslancem tako, da število podpisnikov pade pod tretjino poslancev – na primer, danes smo že slišali, primer individualnega prenehanja mandata ali pa s koncem mandata državnega zbora – zahteve ne obravnava več in jo zavrže, saj niso več izpolnjeni pogoji za procesno predpostavko zahteve. Posledica tega stališča je, da so bile številne zahteve, vložene s strani najmanj tretjine poslancev Državnega zbora Republike Slovenije, zavržene zgolj zato, ker Ustavno sodišče Republike Slovenije ni odločilo do prenehanja mandata državnega zbora Republike Slovenije, saj je odločanje trajalo več let. Cilj Predloga zakona o dopolnitvi Zakona o ustavnem sodišču je torej zagotoviti procesne predpostavke za nadaljevanje postopka z zahtevo za oceno ustavnosti in zakonitosti v primeru, da kateremu od poslancev preneha mandat. To ne bi vplivalo na pravico poslanca, da svoj podpis za zahtevo umakne v okviru svoje odločitve med izvrševanjem mandata, tega pa ne more storiti po koncu mandata, ker seveda ni več poslanec. Po predlogu te z amandmaji izboljšane predmetne novele se postopek za zahtevo za oceno ustavnosti in zakonitosti tako nadaljuje ne glede na prenehanje mandata katerega izmed poslancev. Če preneha mandat prvopodpisanemu poslancu, se za prvopodpisanega šteje naslednji podpisani poslanec. Šele če izmed najmanj tretjine poslancev preneha mandat vsem podpisanim, se lahko zahteva za oceno zavrže. Do takrat pa se šteje, da so izpolnjene procesne predpostavke za obravnavo zahteve za oceno ustavnosti in zakonitosti. Tako Zakonodajno-pravna služba kot Ministrstvo za pravosodje in Državni svet so v svojih mnenjih izpostavili, da predlog zakona o Ustavnem sodišču dopolnjuje ureditev procesnih predpostavk, ki so v ustavnem sporu potrebne za vsebinsko obravnavo zahteve za abstraktno presojo predpisa, ki jo vloži tretjina poslancev, in da veljavna ureditev iz Zakona o Ustavnem sodišču ne omogoča ustrezne pravne varnosti glede presoje izpolnjevanja pogojev za vložitev zahteve, saj je to vprašanje odvisno od trenutka odločanja o zadevi. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo seveda Predlog zakona o dopolnitvi Zakona o Ustavnem sodišču soglasno podprli. Hvala.
Hvala lepa. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 5. marca 2020, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 7. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O VOJAŠKI DOLŽNOSTI V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 26 poslank in poslancev s prvopodpisanim Danijelom Krivcem. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 26 poslank in poslancev s prvopodpisanim Danijelom Krivcem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnitev obrazložitve predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja Žanu Mahniču. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik. Kolegice in kolegi! Ko je Republika Slovenija sprejela odločitev, da gre na podlagi izida referenduma v najmočnejše vojaško zavezništvo v zgodovini človeštva, to je v zvezo Nato, je s tem prilagodila tudi svojo vojsko na način, da se opusti naborništvo in da uvedemo profesionalno vojsko. Takrat se je na podlagi analiz, na podlagi tudi potreb glede na, recimo temu, neko geostrateško vlogo Republike Slovenije podalo mnenje, da je za Slovenijo primerno, da ima 8 tisoč pripadnikov stalne sestave, 2 tisoč pripadnikov pogodbene rezervne sestave in pa da bo imela vedno 15 tisoč pripadnikov prostovoljne rezerve. Kasneje je bil sprejet tudi dokument Doktrina vojaške strateške rezerve, v času druge Janševe vlade, kjer je potem prišlo, žal samo na papirju, do uvedbe strateške rezerve, ki pa naj bi štela do 25 tisoč fantov in deklet. Kje smo danes? Od teh 25 tisoč jih imamo natanko – nič. Od 2 tisoč pogodbene rezerve jih imamo okrog 800, od 8 tisoč pripadnikov stalne sestave pa smo danes na številki približno 6 tisoč 300. Največja številka, ki smo jo dosegli, je bila okrog 7 tisoč 600. Samo deset let je bilo potrebnih, da imamo praktično za eno brigado manj pripadnic in pripadnikov Slovenske vojske, kot bi jih morali imeti. Glede na to, da trend še naprej pada, glede na to, da nimamo zadostnega števila pripadnic in pripadnikov ne stalne sestave ne pogodbene rezerve ne prostovoljne rezerve, v Slovenski demokratski stranki menimo, da je treba vsaj za neko srednjeročno obdobje zopet uvesti obvezno služenje vojaškega roka oziroma tako imenovano naborništvo. To naborništvo bi trajalo šest mesecev in predlagamo, da se zadeva uvede na način, da se ponovno aktivira Zakon o vojaški dolžnosti. Takrat se je z nekaterimi členi, ki so bili temu zakonu dodani, izvajanje naborništva zamrznilo in pa tudi jasno v zakonu opredelilo, da se lahko kadarkoli vse skupaj nazaj aktivira. Trenutno imamo v Sloveniji štiri vojašnice, ki so primerne za to, da bi lahko državljanke in državljani služili vojaški rok, na Bohinjski Beli, v Vipavi, Postojni in Novem mestu. Trenutne kapacitete, kar se tiče Bohinjske Bele, so okrog 140 pripadnikov, v Vipavi tudi 140 pripadnikov, v Postojni okoli 280 pripadnikov in v Novem mestu 130 pripadnikov. Se pravi, trenutno imamo kapacitet za 600 nabornikov, z možnostjo dodatnega vlaganja pa bi lahko prišli na številko tisoč 280. Kar se tiče stroškov. Ne vem, kje sem zasledil, da to košta 300 milijonov evrov. Mislim, da to prodaja ena od opozicijskih strank. Skupni stroški, in to so dokumenti Ministrstva za obrambo: stroški logistične zagotovitve 10 milijonov 300, stroški na kadrovskem področju 23 milijonov 200, skupaj bi stalo 33 milijonov evrov, da se ponovno uvede naborništvo. Če ponovno uvedemo naborništvo, s tem dobimo maso ljudi, ki bi tudi lahko služili v stalni sestavi Slovenske vojske. Šest mesecev za služenje v vojski in pa 12 mesecev za civilno služenje. Zakaj dvakrat več? Tisti, ki služijo civilno, vemo, da bi služili osem ur na dan, tisti, ki bi služili vojaško, pa so dneve in tedne v vojašnicah in ne hodijo domov, tako kot tisti, ki služijo civilno. Obvezno predlagamo za fante, prostovoljno lahko gredo služit tudi dekleta. Glede na študijski proces je to potrebno opraviti enkrat tja do 30. leta. Vabim vas, da ta zakon podprete. Ta zakon oziroma ponovna uvedba vojaške dolžnosti je tudi v koalicijski pogodbi. Je pa zadeva tako nastavljena – ta zakon je bil sicer vložen, še preden je odstopila vlada Marjana Šarca – da se da zadeve popraviti, da se da zadeve uskladiti in da potem pridemo z izboljšanim predlogom, izboljšanim v smislu mnenja ostalih koalicijskih partneric, in pa verjamem, da je tukaj potrebno tudi iskati soglasje v opoziciji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za uvodno predstavitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade mag. Nataši Dolenc, državni sekretarki na Ministrstvu za obrambo. Izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, poslanke in poslanci! Uvodoma naj poudarim, da gre za mnenje vlade, ki opravlja tekoče posle, ter da bo predvsem na novi vladi in koaliciji, da oceni, ali so rešitve v predlaganem zakonu organizacijsko, finančno in časovno izvedljive ter kakšne bodo njihove posledice. Dejstvo je, da se napetosti v mednarodnem okolju v zadnjem času, kot ugotavljajo predlagatelji, povečujejo, nastajajo pa tudi nove oblike varnostnih groženj. Res je, da veljavni sistem kadrovskega popolnjevanja Slovenske vojske, ki temelji na poklicni vojski, dopolnjeni s pogodbeno rezervno sestavo in prostovoljnim služenjem vojaškega roka, trenutno kaže določene slabosti pri zagotavljanju potrebnega kadra za izvajanje z zakonom določenih nalog Slovenske vojske in ga je tudi po oceni Vlade treba nadgraditi. Kljub temu ocenjujemo, da trenutno nikakor niso podani razlogi za ponovno uvedbo posameznih ali vseh sestavin vojaške dolžnosti ter da se s tem kadrovske problematike Slovenske vojske ne bo rešilo niti ne bo bistveno prispevalo k višji obrambni pripravljenosti države. Vlada, ki opravlja tekoče posle, kot povsem legitimne sprejema predloge, da se ob ponovni uvedbi vseh sestavin vojaške dolžnosti v miru razmišlja izven okvirov veljavnega Zakona o vojaški dolžnosti, vendar bi ti predlogi, tako kot je bilo to storjeno ob prehodu na poklicno popolnjevanje Slovenske vojske, morali temeljiti na podrobni analizi trenutnega stanja in tudi podrobni analizi posledic predlaganih rešitev. Vsega tega pa predlagani zakon ne vsebuje, temveč temelji na pavšalni oceni, da lahko le ponovna uvedba vseh sestavin vojaške dolžnosti v miru prepreči negativne trende na področju obrambne sposobnosti države, kar pa ni nujno točno. Popolnjevanje vojske je v vsaki državi, tudi v Sloveniji, dinamična kategorija, ki se spreminja v odvisnosti od potreb, možnosti in ambicij države oziroma njene politike. Z vidika vojaške organizacije je spreminjanje načina njenega popolnjevanje smiselno takrat, ko ji to olajša ali pa sploh omogoča izpolnjevanje njenega poslanstva in nalog oziroma ko tovrstnega izboljšanja ni mogoče doseči z drugimi enostavnejšimi, cenejšimi in manj tveganimi ukrepi. Spreminjanje načina popolnjevanja vojske je zaradi svoje večplastnosti zapleten družbeni proces z množico tveganj, saj ni le stvar vojaške organizacije, temveč ima med drugim pomembne posledice tudi na gospodarstvo, šolstvo, izobraževanje, ne nazadnje pa tudi na vsakodnevno življenje, družino in podobno. Spreminjanje načina popolnjevanja zahteva celovito, natančno in usklajeno načrtovanje in delovanje vseh državnih in družbenih akterjev. Za spremembe je vedno potreben zadosten časovni okvir. Spreminjanja načina popolnjevanja vojske pa se je smiselno lotiti previdno, pravočasno in ne v nenadnih okoliščinah. V mandatu vlade, ki zaključuje svoje delo, je bilo poleg postopnega povečevanja obrambnega proračuna veliko pozornosti posvečene zlasti izboljšanju delovnopravnega položaja poklicnih pripadnikov Slovenske vojske, oblikovanju boljših rešitev sistema pridobivanja in zadrževanja kadrov v Slovenski vojski, povečanju možnosti prostovoljnega služenja vojaškega roka ter pogodbenega opravljanja vojaške službe v pogodbeni rezervni sestavi, vključno z njenim preoblikovanjem, štipendijsko politiko in drugimi motivacijskimi ukrepi. To so tudi ključna izhodišča bele knjige, ki jo je pripravilo Ministrstvo za obrambo. Že ti ukrepi, če bodo dali želene učinke, bodo omogočili, da bo Slovenija ob ustrezni naslovitvi na evroatlantske povezave okrepila sposobnost obrambe države pred vojaškimi grožnjami tudi brez morebitne ponovne uvedbe obveznega služenja vojaškega roka. Le v primeru, da navedeni ukrepi ne bi dali želenih rezultatov, pa bi, kot je predvideno v beli knjigi, bil na mestu tudi razmislek o morebitnih spremembah sedaj veljavnega sistema kadrovskega popolnjevanja Slovenske vojske. Kombinirani sistem poklicne in obvezniške vojske bi lahko predstavljal eno izmed možnosti oziroma rešitev problema, za kar pa bi bil seveda potreben širši politični in družbeni konsenz. Dejstvo je, da bi morebitna ponovna uvedba vseh sestavin vojaške dolžnosti, kot je predvidena s predlogom zakona, imela pomemben vpliv na izvrševanje naših zavez glede izgradnje zmogljivosti v okviru EU in Nata, saj bi bilo treba znaten del kadrovskih in finančnih zmogljivosti preusmeriti na izvedbo služenja vojaškega roka. Če v tem trenutku ne izpostavljam posebej organizacijskega in kadrovskega vidika, s katerim bi se ob ponovni uvedbi služenja soočila Slovenska vojska in ki je v mnenju Vlade podrobno opredeljen, pa naj na tem mestu opozorim na finančni vidik predlaganih rešitev. Predlagatelji obravnavanega zakona niso realno ocenili finančnih posledic, ki bi jih imela ponovna uvedba vseh sestavin vojaške dolžnosti v miru za državni proračun. Po naši oceni bi bile te glede na številnost naborne populacije okoli 90 tisoč nabornikov v letih med 17. in 27. letom in bi znašale za izgradnjo štirih sodobnih učnih centrov 200 milijonov evrov, 40 milijonov evrov bi bilo potrebnih za posodobitev štirih obstoječih vojašnic in pa 39 milijonov evrov za nakup minimalne potrebne oborožitvene opreme. Skupni začetni vložek bi bil za ponovno uvedbo obveznega služenja vojaškega roka torej bistveno višji od tistih, ki jih navaja predlagatelj. Pri tem pa tudi niso upoštevani stroški, ki bi bili potrebni za ponovno uvedbo dolžnosti služenja v rezervni sestavi, torej stroški, ki so potrebni za izvajanje vojaških vaj in drugih oblik vojaškega usposabljanja rezervne sestave.
Gospa sekretarka, vaš čas je potekel.
Skratka, vlada, ki opravlja tekoče posle, predloga zakona ne podpira. Hvala lepa.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, Samo Bevk.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! V zakonodajni postopek vložen predlog novele Zakona o vojaški dolžnosti je v javnosti sprožil kar precej razprave o tem, kaj naši mladi fantje potrebujejo, da bodo postali pravi moški. Mnenja se krešejo predvsem na podlagi laične ocene. Mnoge debate so povezane s spomini na vojaščino v bivši državi, precej več je pozitivnih mnenj kot negativnih, še več anekdot. Pa vendar je treba že kar na začetku današnje razprave povedati, da je uvajanje naborništva v obliki služenja šestmesečnega vojaškega roka precej več kot obujanje spominov na tiste čase. Po opustitvi naborniškega sistema leta 2003 in letih gradnje profesionalnega obrambnega sistema se Socialni demokrati sprašujemo – in mislimo, da upravičeno – ali lahko koncept naborništva s politično prisilo sploh zaživi, še posebej ob dejstvu, da ima narod občutek, da jih bo branil nekdo drug. Ozrimo se 20 let nazaj. Naborniški sistem je bil ukinjen devet mesecev prej, kot je bilo predvideno. Takratni minister za obrambo dr. Grizold je dejal, da je vzdrževanje naborniškega sistema do zakonskega roka nesmotrno. To je bilo potrjeno tudi s številkami. Pa poglejmo. Največ vpoklicanih nabornikov je bilo leta 1994, okrog 12 tisoč. Zadnji polni vpoklic je bil izveden leta 2001 s približno 5 tisoč naborniki. Število nabornikov je iz leta v leto padalo. Če je bilo še januarja leta 2003 na služenje vojaškega roka napotenih 861 nabornikov, se je številka aprila istega leta prepolovila. V tem letu so se tudi prenehali izvajati zdravniški in drugi pregledi ter psihološke preiskave nabornikov. Po opustitvi naborništva leta 2003 se je decembra 2010 prenehalo izvajati tudi obvezno služenje v rezervni sestavi Slovenske vojske. Za razliko od predlagateljev te novele zakona Socialni demokrati menimo, da gre za resno vprašanje, o katerem bi morali najprej, prvič, opraviti poglobljeno razpravo, drugič, presoditi, ali je obrambni sistem sposoben izvesti kakovostno izobraževanje nabornikov, tretjič, zagotoviti ustrezno namestitev in opremo, ki bi jo naborniki potrebovali za usposabljanje in ravnanje z orožjem, četrtič, zagotoviti sredstva, in kar je najpomembnejše, kot peto točko navajamo doseči družbeni konsenz. Na silo uveden naborniški sistem, ki ne bo dal ustreznega rezultata, zagotovo ni prava pot niti ni racionalna. Menimo namreč, da je finančna ocena predlagane novele Zakona o vojaški dolžnosti z namenom predstavljena nižja, kot bi za uveljavitev zakona potrebovali. To smo malo prej slišali tudi od državne sekretarke na Ministrstvu za obrambo. Kaj pa bomo storili, če se bodo mladi predvsem odločali za uveljavitev ugovora vesti vojaški dolžnosti? Jih bomo potem zaznamovali kot nedomoljube in podobno? Socialni demokrati opozarjamo, da je postopek ukinitve naborništva potekal več let, zato ne razumemo trditve in namere predlagateljev te novele, da bi se lahko prve napotitve na služenje vojaškega roka pričele že s 1. septembrom letošnjega leta. Socialni demokrati se zavedamo pomembnosti obrambnega resorja, vendar je nedopusten diskurz, da bodo mladi le z uvedbo obveznega vojaškega služenja ponovno postali visokomoralni in etični državljani. Vojaško usposabljanje ni namenjeno vzgoji mladih. Za to obstajajo vzgojno-izobraževalne ustanove, katerih primarna naloga je vzgoja mladih. In ne pozabimo, vzgoja otrok je tudi primarna naloga družine. Ob koncu naj spomnim še na belo knjigo o obrambi Republike Slovenije 2020, v kateri so zapisani ukrepi, kako okrepiti kadrovsko vrzel v Slovenski vojski. Poleg tega, da bo treba prenoviti sistem pridobivanja pripadnikov Slovenske vojske, bo treba izboljšati tudi delovnopravni status in finančno nagrajevanje. In če s temi ukrepi ne bomo dosegli pričakovanih rezultatov, bo treba preučiti tudi druge načine kadrovskega popolnjevanja Slovenske vojske, vključujoč morebitne uvedbe vseh sestavin vojaške obveznosti. Socialni demokrati menimo, da je pri tako pomembnih spremembah treba doseči soglasje med širšo družbo, stroko in politiko. Ne nazadnje je treba ustaviti nenehno spreminjanje konceptov Slovenske vojske. Socialni demokrati menimo, da predlog novele Zakona o vojaški dolžnosti ni primeren za nadaljnjo obravnavo, zato bomo glasovali proti sklepu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavil Gregor Židan. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Predlogu novele Zakona o vojaški dolžnosti, ki jo predlaga SDS, nismo naklonjeni in je v tej fazi ne bomo podprli. Moramo se namreč zavedati, da je ponovna uvedba naborništva zapleten družbeni proces in ima pomembne posledice ne le za vojaško organizacijo, ampak tudi za gospodarstvo, izobraževanje, ne nazadnje tudi za vsakodnevno življenje in družino. Zato menimo, da bo za uvedbo naborništva vsekakor potrebno doseči širši politični in družbeni konsenz. Predlog za ponovno uvedbo naborništva, tako kot je bilo to storjeno ob prehodu na poklicno popolnjevanje Slovenske vojske, bi moral temeljiti na podrobni analizi oziroma študiji trenutnega stanja in tudi na podrobni analizi posledic uvedbe naborništva, vključno z natančnim izračunom finančnih posledic tega projekta. Tovrstna analiza pa do sedaj žal še ni bila pripravljena. Strinjamo se, da spreminjanje načina popolnjevanja vojske zahteva natančno in usklajeno načrtovanje in delovanje vseh državnih in družbenih akterjev. Tega izziva pa se je potrebno lotiti previdno, pravočasno in v neizsiljenih okoliščinah ter z ustrezno dolgim testnim in prehodnim obdobjem. V Poslanski skupini Stranke modernega centra smo zadržani glede hitenja s ponovno vzpostavitvijo obveznega služenja vojaškega roka. SDS predlaga, da se naborništvo uvede do 1. 9. 2020, kar pa je po našem mnenju nerealno in neuresničljivo, saj trenutno za to nimamo pogojev. Menimo, da bi za projekt takšne obsežnosti morali biti predhodno zagotovljeni vsaj osnovni kadrovski, materialni, infrastrukturni, logistični, finančni in drugi viri. Poleg tega pa obseg in strukturo Slovenske vojske določajo najvišji razvojnousmerjevalni dokumenti na področju obrambe, kot so Bela knjiga o obrambi Republike Slovenije, obrambna strategija Republike Slovenije, Srednjeročni obrambni program Republike Slovenije 2016–2020, Resolucija o splošnem dolgoročnem programu razvoja in opremljanja Slovenske vojske do leta 2025. V nobenem od navedenih dokumentov pa ni zapisana zamisel o ponovni uvedbi naborniškega sistema, tako da opozarjamo, da bi kakršenkoli poseg v obstoječo strukturo Slovenske vojske zahteval tudi spremembo vseh krovnih in ostalih dokumentov na področju obrambe. Za uveljavitev naborništva bi bilo potrebno zagotoviti tudi več deset oziroma po izračunih nekaterih več sto milijonov evrov za kadrovske, logistične, infrastrukturne in druge namene. V Poslanski skupini Stranke modernega centra menimo, da bi bilo sredstva iz obrambnega proračuna bolj smiselno primarno nameniti za posodobitev vojaške opreme ter izboljšanje statusa vojakov. S tem bi izboljšali položaj pripadnikov Slovenske vojske ter tako poklic vojaka naredili bistveno bolj zanimiv in konkurenčen na trgu dela. Naš cilj vendarle mora biti zagotovitev ustreznega obsega primerno motiviranih in usposobljenih kadrov v Slovenski vojski, to bi pa dosegli z ustreznimi ukrepi in dodatnimi ugodnostmi za naše vojake, kot so dodatek za dosegljivost, ugoden najem stanovanj, finančno nadomestilo za opravljanje nalog zunaj delovnega časa, znižanje zahtevane izobrazbene stopnje, ponudba dodatnega izobraževanja, večja skrb za vojake po 45. letu starosti in drugo. Če pa nam predvsem v novi vladi z omenjenimi ukrepi ne bo uspelo popolniti stalne in rezervne sestave Slovenske vojske ter nam ti ukrepi ne bodo dali želenih rezultatov, pride v poštev tudi zamisel o ponovni uvedbi naborniškega sistema. V Poslanski skupini Stranke modernega centra se glede tega v prvi vrsti zavzemamo za konsolidacijo stalne sestave Slovenske vojske in povečanje strateške rezerve. Sicer smo bolj naklonjeni k stimulaciji mladih za uvedbo neke oblike prostovoljnega naborništva, ne pa strogega obveznega služenja vojaškega roka, in sicer za obdobje treh in ne šestih mesecev. Iz navedenih razlogov v Poslanski skupini Stranke modernega centra Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o vojaški dolžnosti ne bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Postopkovno, Žan Mahnič. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Samo rad bi opozoril za nadaljevanje razprave, ker je bilo zdaj že v dveh stališčih rečeno: samo zakon stopa v veljavo s 1. septembrom, ne uvaja se še naborništva s 1. septembrom. Se pravi, samo zakon stopi v veljavo po tem predlogu, potem pa naprej sam minister za obrambo in vlada odloča, kako in kaj. Toliko samo, da bo razprava bolj korektna in da se ve, kaj je na mizi. Se pravi, zakon stopi v veljavo, ne pa naborništvo že septembra.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil Miha Kordiš. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. V Levici ostro nasprotujemo vsakršnemu poskusu prisilnega trpanja ljudi v represivne državne aparate. To so inštitucije za zaščito družbenega reda peščice kapitalistov in njihovih prisklednikov, ki bogatijo na račun delavk in delavcev. S predlogom na mizi se počne natančno to – ponovno se uvaja prisilno služenje vojaškega roka. Prisilno zato, ker ljudje v tej vojski nočejo ostati niti proti plačilu in jo množično zapuščajo. Samo iz decembra lani na januar letos jo je zapustilo 73 pripadnikov oziroma skoraj za eno celo četo ljudi. Ljudje v to vojsko pač nočejo. To je bilo zelo jasno že v času, ko je bilo prisilno služenje vojaškega roka še v veljavi. Od leta 1993 do leta 2002 se je namreč število oseb, ki so šle na vojaško služenje roka, zmanjšalo za 41 % ob skoraj enakem številu prebivalcev. Odločitve za civilno služenje so se povečale za sedemkrat. Vse to predlagatelji zakona dobro vedo in zato naj bi po njihovem civilno služenje trajalo dvakrat toliko časa kot vojaško služenje, seveda da se ljudi od njega odvrne. Zelo jasno to zapišejo v predlog zakona, niti ne skrivajo. Citiram, »praksa izvajanja zakona do leta 2003 je pokazala, da časovno praktično enaka dolžina alternativne vojaške službe predstavlja predvsem način izogibanju«, konec citata. Kakšen je interes za služenje vojaškega roka, ne nazadnje kaže tudi število oseb, ki se odločajo za prostovoljno služenje. V letu 2018 je to prostovoljno služenje zaključilo zgolj 70 oseb. Takšno je število ljudi, ki si v vojsko res želijo. In ker ljudje nočejo v to in takšno vojsko prostovoljno, jih hočejo predlagatelji in podporniki današnjega zakona v vojsko strpati pod prisilo. Odkrito to prisilo opravičujejo z dvema argumentoma: prvič, da je treba dvigniti obrambne sposobnosti države, ker smo menda nekako magično vojaško ogroženi, in drugič, da se Slovensko vojsko kadrovsko popolni. Oba argumenta sta zgrešena in slabo zakrivata pravi razlog, resnično motivacijo za tem zakonom – mlade se hoče spraviti v vojsko, zato da se jim tam pere možgane z nacionalistično ideologijo in se jih spreminja v poslušne sledilce oblasti oziroma se to vsaj poskuša storiti. Ampak pojdimo od začetka. Kar se tiče vojaške ogroženosti, torej prvega argumenta, zakaj naj bi ta zakon sprejeli. Slovenija ni vojaško ogrožena – pika! To je dejstvo in s tem dejstvom se, čeprav skozi zobe, strinja celoten političen esteblišment v tej državi. V zelo malo verjetnem primeru, da je Slovenija tarča vojaškega napada, pa bi bila to zaradi svoje vloge, ki jo igra v paktu Nato. Pa še v tem slučaju bi se zgodil napad od daleč in zgolj na infrastrukturo, ki zagotavlja mobilnost Natovih vojsk, kar, čisto mimogrede povejmo, kaže na to, kako pakt Nato za nas ni garant miru, ampak dejavnik tveganja. Ponovna uvedba prisilnega služenja vojaškega roka zaradi domnevno povečane vojaške ogroženosti Slovenije je torej zelo očitno privlečena za lase. Obdajajo nas same prijateljske države. Z večino od teh držav ima Slovenija rešeno mejno vprašanje z več kot pol leta starimi mednarodnimi pogodbami. Edina od teh držav z nekimi željami po reviziji teh pogodb je Madžarska. Madžarska pod vodstvom fašističnega Orbanovega režima, režima, s katerim se – absurdno, kakor to je, pa vendarle – najbolj spogleduje ravno stranka, ki hoče z današnjim zakonom uvesti prisilno služenje vojaškega roka in ki od tega istega fašističnega režima prejema tudi denar za svoje delovanje. Edina država, s katero Slovenija nima rešenega mejnega vprašanja, je zgolj Hrvaška. Ampak Hrvaška za razliko od vseh ostalih naših sosed v preteklosti edina nikoli ni kazala apetitov po slovenskem ozemlju in si tudi edina nikoli v zgodovini ni poskušala podjarmiti prebivalk in prebivalcev Slovenije. Edino, kar smo imeli, so bili incidenti na meji, pa še pri teh incidentih na meji smo lahko videli, kako jih je v sodelovanju z bratsko HDZ na Hrvaškem inscenirala stranka, ki je za današnjim predlogom prisilnega služenja. Torej še enkrat, Slovenija ni vojaško ogrožena. Uvajanje prisilnega služenja vojaškega roka s tem argumentom ne gre, skozi že ne. Drugi argument naj bi podkrepil prvega, in sicer drugi argument za naborništvo je kadrovska nepopolnjenost vojske glede na kadrovske načrte Vlade Republike Slovenije. Čisto na prvo žogo ta argument drži. Takoj se pa zamaje, ko vemo, da ti načrti niso pripravljeni na podlagi obrambnih potreb Slovenije kot take, ampak temeljijo na obljubah paktu Nato. Spet, to niso obljube, ki bi jih dala Slovenija ali pa prebivalke in prebivalci te države. To so neke obljube, ki so jih brez kakršnegakoli posvetovanja ali javne razprave birokratom pakta Nato dali vsakokratni politični predstavniki in skrbniki interesov vladajočega razreda v tej državi. Prebivalke in prebivalci pa naj to njihovo samovoljo požremo in plačujemo za nakupe orožja in druge vojne tehnike, katerih edini namen je kovanje dobičkov imperialističnih vojaškoindustrijskih kompleksov in opremljanje Slovenske vojske za sodelovanje v okupacijah držav svetovne periferije. Na to temo, ko govorimo o reaktivaciji prisilnega služenja vojaškega roka, se moramo zavedati, da Slovenska vojska ni vojska za obrambo države, ni namenjena obrambi države. Namenjena je vzdrževanju frakcije birokracije in uslužbencev, od katerih imajo vodstveni kadri, pa tudi nekateri drugi kadri, precejšnje materialne in druge privilegije, vladajoči razred pa si skozi to poskuša zagotavljati višjo raven socialnega miru. Ta vojska je namenjena ohranjanju nepravičnega družbenega reda, bodisi v okviru okupatorskih operacij pakta Nato v tujini bodisi v okviru njegovih vojnohujskaških operacij, kot je to recimo bivakiranje v Latviji ali denimo v okviru podpiranja policije pri prestrezanju neoboroženih beguncev na meji in vračanja teh ljudi v pekel na globalni jug, ki ga je ustvaril prav pakt Nato oziroma imperialisti, ki ta pakt Nato vodijo v skladu s svojimi partikularnimi interesi. Pa bo kdo sedaj skočil: »Pa saj Slovenska vojska opravlja tudi naloge zaščite in reševanja.« Res je, Slovenska vojska opravlja tudi naloge zaščite in reševanja, pa še nekatere družbenokoristne naloge poleg tega. Ampak te naloge so v manjšini, niso jedro smisla obstoja in delovanja Slovenske vojske, kot jo imamo danes. Prav tako kot zaradi namišljenih vojaških groženj, tudi zaradi izpolnjevanja nekih administrativnih ciljev uvajanje prisilnega služenja vojaškega roka ni potrebno. Zaradi same narave Slovenske vojske in tega, kako jo vladajoča politika izrablja za hlapčevanje paktu Nato in nehumano preganjanje in zavračanje beguncev na južni meji, pa je uvajanje prisilnega služenja vojaškega roka sporno na celi črti. Tu se začno neki drugi argumenti, argumenti, ki bi v drugačnem svetu, v drugačnem času morda delno opravičevali prisilno vlačenje ljudi v vojsko. To so argumenti vzgoje slovenske mladine. Najbolj brezobrazno jih je pred mesecem dni zagovarjal neki marginalni skrajni desničar na komercialni televiziji, ko je slovensko mladino označil za, citiram, »jokavo« in za, spet citiram, »pusije sem ter tja«, vojsko pa za »vzgojno inštitucijo«. Gre za narativ, ki v celoti ignorira družbeno realnost in mlade prikazuje kot nesamostojne in bojazljive mehkužce, nikoli zares prav dobro socializirane, iz vojske pa se dela otroški vrtec. Ti argumenti, absurdni, za lase privlečeni, kakor so, pa v resnici še najbolj razkrivajo pravi namen uvajanja prisilnega služenja vojaškega roka – pranje možganov. To je socializacijska funkcija oblikovanja identitete in sprejemanja kulture družbe skozi nacionalistično ideologijo, ki ji vladajoči razred reče domoljubje. Vojska kot represivni aparat države namreč ne deluje samo z represijo, deluje tudi z ideologijo. Z ideologijo deluje hkrati zato, da si navznoter zagotavlja lastno kohezijo in reprodukcijo, pa tudi zato, da propagira določene vrednostne sisteme navzven. In prav tem ciljem so namenjeni rituali, kot so vsakojutrišnje pozdravljanje zastave, vzklikanje »Za Slovenijo!«, postroji ob državnih proslavah in tako naprej. In če zunanja javnost teh vrednot ne sprejema več, potem je treba to javnost spraviti v vojsko in ji s tem domoljubjem oprati možgane v kasarni. Z domoljubjem, ki ga je angleški literat Samuel Johnson označil za zadnje zatočišče podležev. Ravno predlogi, kot je ta o prisilnem uvajanju vojaškega roka, pričajo, kako nizko so se ti podleži pripravljeni spustiti. Ne pozabimo, ponovno uvedbo prisilnega služenja vojaškega roka danes ali v bližnji prihodnosti predlagajo in podpirajo tiste politične sile, ki so bagatelno razprodale nekdanjo družbeno lastnino tujemu kapitalu, tiste iste, ki so suverenost države v borem desetletju prodale paktu Nato in bruseljski evrobirokraciji za prgišče lastnega prestiža. To so tisti isti, ki jih vedno znova najdemo v prvih vrstah proti dvigu minimalnih plač, dvigu socialnih pomoči, dvigu pokojnin in tako naprej, vse v imenu konkurenčnosti delovne sile, tiščijo prebivalstvo v revščino. No, sedaj ko so dodobra uničili ekonomsko bazo te države, hočejo prisilno trpati ljudi v vojsko in jim tam prati možgane z ljubeznijo do domovine, v kateri so, ponovno, ti isti akterji tri desetletja sistematično uničevali. Da se razume, ne gre samo za predlagatelje tega zakona in ostalo desnico, ki tuli z njimi v isti rog. Stranke, ki so še do nedavnega sestavljale vlado, sodeč po Beli knjigi o obrambi, ki so jo nedavno izdali, to prav tako nameravajo storiti, samo tja do leta 2025 oziroma morda do leta 2030. Nad pripravo te bele knjige, ki odpira vrata naborništvu, so bdeli minister za obrambo iz stranke Desus, državni sekretar iz vrst LMŠ in SD. Ti ljudje so belo knjigo tudi branili na parlamentarnem Odboru za obrambo, ko jo je ta obravnaval. Vsi ti skrbniki in zastopniki interesov tujega kapitala in pakta Nato, od samooklicane socialne demokracije pa do skrajne desnice, očitno nameravajo prej ali slej ljudi prisilno trpati v vojsko, zato da zadovoljijo neki kadrovski načrt, ki so ga sami pripravili po obljubah, ki so jih sami dali svojim gospodarjem v Berlinu in v Washingtonu. V Levici bomo nasprotovali vsakršnemu poskusu uvajanja prisilnega služenja vojaškega roka za Natovo vojsko – danes in v prihodnje. Če bo ta zakon sprejet v Državnem zboru, pa bomo poskrbeli, da bodo državljanke in državljani o njem odločali neposredno na zakonodajnem referendumu. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov bo predstavil Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana državna sekretarka, drage kolegice in kolegi! V slovenski ustavi piše, da ima oblast ljudstvo oziroma demos, z grško besedo, in ta isti demos, to isto ljudstvo je 23. marca 2003 na referendumu odločilo, da Republika Slovenija postane članica zveze Nato. Kar 974 tisoč 988 volivcev je takrat oddalo svoj glas, svojo glasovnico in rezultat za vstop Slovenije v zvezo Nato je bil 66-odstoten, dobrih 66 %, kar pomeni, da so se dvotretjinsko ljudje odločili za vstop Slovenije v zvezo Nato. Nova Slovenija – krščanski demokrati smo demokrati in spoštujemo voljo ljudi. In ja, pred vami stoji tudi udeleženec vojne za Slovenijo, kar 17 dni piše v vojaški knjižici. Ampak to ne pomeni, da je militarizem moja življenjska filozofija in moja prva opcija – sploh ne. Dejstvo pa je, da državljani varnost potrebujemo za kvalitetno življenje. Varnost ni dana sama po sebi in zato je zagotavljanje varnosti ena od osrednjih nalog države. To je funkcija države – zagotavljanje varnosti. Ne pa ustanavljanje in vodenje podjetij in tako naprej. Obrambni sistem je eden od ključnih za zagotavljanje te varnosti. V Sloveniji obrambni sistem sestavljata dva pomembna podsistema, in sicer obrambni ter podsistem zaščite in reševanja. Vodenje obrambnega sistema je odgovorno in zahtevno, ne dopušča improvizacije in polovičnih rešitev. Zato nas v Novi Sloveniji zelo žalosti, da je obrambni sistem že nekaj let v krizi. Že nekaj let se obrambni sistem sooča s krizo. O tem nas vsako leto obvešča tudi vrhovni poveljnik predsednik Republike Slovenije. Zlasti se ta kriza pozna v Slovenski vojski, ki je nosilka obrambne varnosti. Od finančne krize naprej si Slovenska vojska praktično ni opomogla in je v stanju, ki nedvoumno vodi v razpad organizacije. Naj spomnim tukaj na izjavo izpred nekaj časa, ki jo danes, sem prepričan, vsi slovenski politiki že poznamo, to je izjava nekdanjega načelnika Generalštaba generalmajorja Alana Gederja, mojega rojaka, ki je pred časom dejal, da ob takem trendu padanja števila stalne sestave Slovenske vojske leta 2021 – to je prihodnje leto – Slovenske vojske ne bo več oziroma bo neoperativna. Saj če je neoperativna, je isto, kot da je ni, je samo strošek. Zato je potrebno najti ustrezne ukrepe, da bomo Slovensko vojsko kadrovsko popolnili. Eden od razlogov oziroma eden od ukrepov je zagotovo tudi ponovno naborništvo – eden od. Mi smo se v stranki že kar nekaj časa s tem ukvarjali in ga prepoznali kot možen ukrep. Zdaj pa morda, če pogledamo malo časovnico, ta zakon je bil vložen, mislim da, okrog 20. januarja, 27. januarja je predsednik Vlade gospod Marjan Šarec odstopil, včeraj smo dobili novega predsednika Vlade in podpisana je koalicijska pogodba, ki na področju obrambe in varnosti pravi naslednje, zelo visoko na lestvici prioritet je zapisano: konsolidacija profesionalnega sestava Slovenske vojske, pa tudi postopno uvajanje naborniškega sistema in šestmesečnega vojaškega roka. Postopno. To stoji zapisano v koalicijski pogodbi in mi kot podpisniki te koalicijske pogodbe bomo seveda to, kar je tukaj zapisano, v koalicijski pogodbi – ker je pogodba, ni samo pravni sporazum, je pogodba – spoštovali, znotraj koalicije reševali, iskali najboljše možne rešitve. Razmere v Slovenski vojski, kot rečeno, so na kadrovskem področju katastrofalne. Govorimo o kritični kadrovski podhranjenosti Slovenske vojske. Strateški dokumenti, če smem spomniti, predvidevajo, da bi Slovenska vojska morala imeti 7 tisoč 600 pripadnikov redne sestave. Pa poglejmo, kakšni so podatki danes, trenutno. Februar 2020, stalna sestava: skupaj 6 tisoč 359. Če to postavim v razmerje 7 tisoč 600, kot pišejo strateški dokumenti, smo torej na le 83 %. Zelo pomembna pa je tudi sama struktura. Na kratko navajam. V stalni sestavi imamo tisoč 55 ali 16,6 % častnikov, podčastnikov je več, tisoč 934, to je 30,4 %, vojakov pa samo 2 tisoč 357 ali dobrih 37 %. Potem so tu še višji vojaški uslužbenci, 251 oziroma 4 %, nižji vojaški uslužbenci, 331 ali 5,2 %, in civilne osebe, 431 ali 6,7 %. Pa še spolna struktura, moških 5 tisoč 311 ali dobrih 83 % oziroma 83,5 % in žensk tisoč 48 ali 16,5 %. Toliko o številkah. Kar se tiče naše podpore, ker jutri bomo glasovali ne o zakonu, ampak o sklepu, ali je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, naših glasov podpore ne bo ravno iz navedenih razlogov – koalicije, zavez iz koalicije in tako naprej. Verjamem pa, in to lahko rečem, da se bo te kadrovske problematike po dolgih letih ta koalicija resno lotila. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavil Marko Bandelli. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o vojaški dolžnosti je pripravljen pomanjkljivo na več točkah. Predlagana sprememba znatno posega v položaj posameznika in je zato nujna poglobljena ocena tako trenutnih okoliščin kot tudi prihodnjih, ki naj bi zahtevale ponovno uvedbo obveznega vojaškega roka. Posameznika ali bolje rečeno vsakega državljana je potrebno ustrezno zaščiti in zagotavljati, da državni posegi v svobodo delovanja posameznika niso pregloboki in nimajo zanj hujših posledic. Ob tem se je zato nemogoče ustrezno opredeliti do predloga spremembe zakona, ki preskopo opredeljuje cilje in načela, poglavitne rešitve, oceno finančnih posledic, ki je praktično ni, in še zadnje, prikaz ureditve v drugih pravnih sistemih, ki je očitno opravljen in predstavljen selektivno in zavajajoče. Kako pomembna je svoboda posameznika in njegova volja v sodobni demokratični družbi, je vsakemu, ki je bil izvoljen ali imenovan na podlagi mandata tega državnega zbora, jasno. Posameznik je v ustavni demokraciji tisti, ki ga je potrebno varovati pred številčno večino. Obvezno služenje vojaškega roka posega ne le v posameznikovo vest, ampak tudi v njegovo svobodno izbiro preživljanja časa torej v njegovo zasebnost, ki je ustavno varovana kategorija. Zato se v Poslanski skupini SAB vprašanje obveznega služenja vojaškega roka ne zdi le vprašanje 90 poslancev, temveč vprašanje vseh državljanov in državljank. Pomembno je upoštevati voljo ljudi, ti so namreč tisti, ki naj bi vojaški rok služili in za dogleden čas odložili ali celo opustili kariero in druge dejavnosti, s katerimi se ukvarjajo in ki jim zagotavljajo preživetje. Poslanci, ki predlagajo spremembo zakona, so v predlogu kot osrednji cilj spremembe zakona navedli pomanjkanje kadra v vojski ter spremenjene varnostne okoliščine v regiji in svetu. Dejstvo je, da podatki o številu vojakov v Slovenski vojski niso spodbudni. Celo obratno, podatki so zaskrbljujoči in razmislek o sprejetju ukrepov za povečanje števila vojakov je nujen. Prav tako ni dvoma, da je potrebna enakopravna obravnava žensk in moških pri vprašanju služenja vojaškega ali civilnega roka. Hkrati se zavedamo, da je potrebno povečati poleg človeških še tehnične in fizične zmogljivosti Slovenske vojske, saj to od nas zahtevajo tehnologija, razmere v svetu in ne nazadnje tudi same obveznosti do mednarodnih organizacij. Jasno je, da so finančne težave, vzdržljivo in predvsem bolj tvegano je imeti plačano prostovoljno rezervo kot obvezno rezervno sestavo, vendar Poslanska skupina SAB spremembe zakona na podlagi pripravljenega predloga ne more podpreti predvsem iz naslednjih treh razlogov. Prvi. Ocena finančnih posledic v predlogu je navedena: povišanje izdatkov v višini 10 % obstoječega obrambnega proračuna letno v naslednjih treh letih. To bi pomenilo, da bi bilo vsako leto potrebno zagotoviti najmanj dodatnih 43 milijonov evrov. Nikjer v predlogu ni navedeno, kje bi navedena sredstva dobili, kaj to pomeni za druge postavke v proračunu, kakšen je strošek podaje morebitnih odpovedi prostovoljnih plačanih rezervistov in kakšni so morebitni pravni stroški iskanja pravice omenjenih in podobno. Prav tako ni opredeljeno, ali postavki 070201 Upravljanje, izobraževanje in oskrba kadrov Slovenske vojske ter 070203 Infrastruktura in opremljenost Slovenske vojske v proračunu za 2020 dejansko zadostujeta potencialnemu novemu številu vojakov. V Poslanski skupini SAB bi želeli razumeti podlago za izračun opredeljenih potrebnih dodatnih sredstev, metodologijo izračuna, in sedaj že opredeljenih. Ali morda dosedanja infrastruktura Slovenske vojske, ki se ta trenutek ne uporablja, pa bi jo bilo mogoče ponovno uporabiti, zadostuje? Predlog zakona ne opredeli niti števila potencialnih posameznikov, ki bi morali služiti vojaški rok, če bi bil zakon sprejet in začel veljati septembra 2020, na podlagi česar bi bilo podane ocene lažje razumeti. Predlog se konkretno ne opredeli, ali je oziroma bo potrebna izgradnja novih objektov, ali je obstoječi vozni park Slovenske vojske za potrebe služenja vojaškega roka zadosten, ali trenutna kadrovska sestava Slovenske vojske zadošča za urjenje potencialnih novih vojakov, in če ne, zakaj ne in kolikšna okrepitev je potrebna. In na katerih funkcijah, saj je od slednjega odvisna višina plače, zvišanje plače, ki se ravno tako zagotavlja v okviru proračuna Republike Slovenije. Drugi. Prikaz ureditve v drugih državah. Resda države, kot so Avstrija, Švica, Danska in Finska, poznajo ali pa so nedavno ponovno sprejele obvezno služenje in uvajajo obvezno služenje vojaškega roka, je pa na drugi strani kopica držav, ki tega v svojem pravu ne določajo. To so: Belgija, obvezni vojaški rok opuščen že leta 1994, Bosna in Hercegovina, Hrvaška, obvezno služenje je opustila 2008, Nemčija, Madžarska, Irska, Italija, Latvija, Litva, Luksemburg, Črna gora, Poljska, Srbija, Slovaška in še bi lahko naštevali. Tretji. Varnostne razmere v regiji in svetu. Glede na vse navedeno v Poslanski skupini SAB menimo, da uveljavitev pobude za ponovno uvedbo služenja vojaškega roka v trenutnih razmerah ne bi rešila težav Slovenske vojske, temveč bi prej prinesla dodatne izzive v delovanju in razvoju Slovenske vojske, zato bomo poslanci SAB glasovali proti. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Franc Jurša. Izvolite.
Podpredsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav državni sekretarki in tudi vsem kolegicam in kolegom ter drugim, ki so v dvorani! Slovenija je še varna država. Z mirno vestjo lahko rečemo, da je v tem trenutku Slovenija ena od redkih držav na svetu, v kateri varnost kot temeljno človekovo pravico vzdržujemo na visoki stopnji. Vendarle je država notranje močna in varna toliko, kot so odgovorni njeni državljani in vsakokratna oblast, ki je pristojna za sprejemanje in reševanje ključnih ukrepov za njeno normalno delovanje in varovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Zagotavljanje nacionalne varnosti tako temelji na delovanju treh pomembnih sistemov: obrambnega sistema, sistema notranje varnosti ter sistema varstva pred naravnim in drugimi nesrečami. Ker je pred nami Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o vojaški dolžnosti, se bom osredotočil na Slovensko vojsko. Slovenska vojska ima stalno, mirnodobno in vojno sestavo. Stalno sestavo sestavljajo poklicni pripadniki Slovenske vojske, mirnodobno sestavo poleg poklicnih pripadnikov sestavljajo še pripadniki na prostovoljnem služenju vojaškega roka in pripadniki pogodbene rezerve. Vojno sestavo pa sestavljajo pripadniki stalne mirnodobne in rezervne sestave. Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o vojaški dolžnosti skuša ponovno uvesti služenje vojaškega roka, in sicer da bi vojaška obveznost trajala šest mesecev, civilno služenje vojaškega roka pa 12 mesecev, kar pomeni, da bi se črtale in spreminjale določbe, ki so bile sprejete leta 2002 glede opustitve izvajanj določenih sestavin vojaške dolžnosti v miru ter njihove ponovne uvedbe. Če se ozremo v preteklost. Zgodovina naborništva je v Sloveniji dobro poznana. Vendarle smo bili po letu 1995 priča osipu nabornikov, spremenjenim demografskim trendom in ne nazadnje reformam glede približevanja zveze Nato. Zato ne preseneča, da so bile v letu 2000 in 2001 opravljene številne študije in razprave, ne nazadnje tudi predlog sprememb sistema popolnjevanja Slovenske vojske. Leta 2002 je takratna vlada sprejela odločitev, da se do 2010 izvrši prehod na poklicno vojsko s prostovoljno rezervo in v miru opusti izvajanje posameznih sestavin vojaškega roka. Postopno se je tako prenehalo izvajati vse potrebne strokovne in zdravstvene preglede primernosti, nato napotitve in nabor ter konec 2010 obvezno služenje v rezervni sestavi. Predlagatelji so takrat našli razloge za takšno rešitev v zahtevah po večji strokovni profesionalizaciji vojske, zmanjšanem številu vojaških obveznikov za obvezno služenje vojaškega roka in velikem interesu po opravljanju nadomestne civilne službe z uveljavljanjem ugovora vesti, saj se je število vlog povečalo skoraj za 100 %. Pomemben dejavnik so bili v tistem obdobju zagotovo tudi stabilne mednarodne varnostne razmere in negativni naravni prirasti, kar je posledično privedlo v pomanjkanje kadrov za obvezno vojaško popolnjevanje Slovenske vojske. Varnostne razmere na mednarodnem parketu so se v zadnjih letih bistveno spremenile. Pojavile so se nove oblike varnostnih groženj in ne glede na trenutno varnost naše države moramo biti nanje pripravljeni. Vsakoletne ocene o pripravljenosti Slovenske vojske kljub zavedanju o strokovnosti in ugledu naših pripadnikov na mednarodnih misijah in doma ter njihovega velikega doprinosa v ključnih trenutkih, kot so intervencije ob naravnih in drugih nesrečah, niso najboljše. Zakaj se soočamo s stanjem Slovenske vojske, kot ga imamo? Je to posledica pomanjkanja primernega kadra, slabega vlaganja v Slovensko vojsko? Zagotovo odgovor ni enoznačen. Ureditev poklicne strukture vojske je izrednega pomena, saj ne smemo zanemariti podatka o številu stalne in pogodbene sestave Slovenske vojske, ki je februarja 2020 znašala samo 7 tisoč 28 pripadnikov, kar je manj od pričakovanega števila. V stranki Desus smo idejo o ponovni uvedbi služenja trimesečnega vojaškega roka izpostavili v letu 2017. Prav tako smo naborništvo za leto 2018 zapisali v svoj program, saj smo menili, da bi mladi s služenjem vojaškega roka pridobili tudi potrebna znanja za pomoč ob naravnih in drugih nesrečah ter druga znanja, ki jim bodo v pomoč v njihovem življenju. Hkrati bi se s tem Slovenska vojska zopet približala ljudem iz vrst nabornikov, lahko bi pridobili tudi ustrezen kakovosten kader. V Poslanski skupini Desus bomo predlog v prvi obravnavi potrdili. Ampak glede na pomembnost omenjene tematike bi bilo primerno, da se v okviru zakonodajnopravnega postopka opravi širša razprava v obliki javne predstavitve mnenj s ciljem pridobitve čim več informacij in pogledov, tako z vidika finančnih posledic, časovne komponente kot tudi stvarno utemeljenih razlogov o primernosti vlaganja v ureditev, ter zaključki nato ustrezno vnesejo v zakonodajno besedilo v naslednjih obravnavah. Zagotovo ob sprejemanju tako pomembnih zgodovinskih odločitev, kot je ponovna uvedba naborniškega sistema, ne smemo pozabiti tudi na status sedanjih poklicnih pripadnikov Slovenske vojske ter njihove prihodnosti. Strukturo naše vojske je treba primerno in strokovno urediti, da bodo bodoči morebitni naborniki ob morebitni odločitvi za pripadnika Slovenske vojske resnično prepoznali čast v branjenju samostojnosti, neodvisnosti, svobode in ozemeljske celovitosti naše domovine Republike Slovenije.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Jani Ivanuša. Izvolite.
Lep dober dan še enkrat vsem skupaj! Slišimo in beremo, da je ukinitev obveznega vojaškega roka civilizacijski dosežek. A res? Kakšen pa? Civilizacijski dosežek bo, ko slovenskega naroda ne bo več, ampak to bo civilizacijski dosežek za muslimansko bratovščino, ne pa za Slovence. Erdogan je zopet odprl meje, to pomeni, da bo kmalu nov migrantski val na naših mejah. Zanima me, kdo bo branil domovino v primeru večjih varnostnih tveganj. Odgovor je popolnoma jasen – nihče. Oziroma si bodo morali ljudje pomagati sami. Ključno vprašanje je, komu je Slovenija sploh še domovina, koliko Slovencev živi v Sloveniji. Tega podatka danes nima nihče. Ali ima vojska podatke o tem, koliko ljudi bi v primeru varnostnih groženj Slovenija sploh lahko aktivirala? Koliko moških je sposobnih za boj? Ženske so vse bolj zgrožene nad dejstvom, da so moški vse bolj mehkužni, neiznajdljivi, občutljivi, niso primerni ne za moža ne za gospodarja ne za očeta. Če že moraš v vojsko, je najbolje, da greš čim prej. Ne razumem predlagatelja, zakaj bi odlašali z začetkom služenja vojaškega roka. Omenjate po fakulteti pa po doktoratu – ne, vsi bi morali služiti vojaški rok po srednji šoli in pika. Povejte mi, kako boste vi diplomante FDV, razen obramboslovcev, poslali na služenje vojaškega roka. Na fakulteti se vedno bolj ukvarjajo s sovražnim govorom, za njih bo vsak ukaz nadrejenega v vojski sovražni govor. Na fakulteti ukinjajo moška in ženska stranišča, v vojašnicah so stranišča še vedno ločena. Pa saj ti študenti FDV sploh ne bodo vedeli, na katera stranišča lahko gredo – ali se bodo potem v hlače? Ne vem. Ne pozabimo, da ne potrebujemo samo obveznega služenja vojaškega roka, potrebujemo tudi poklicne vojake. Če bodo mladi ta poklic preizkusili še pred visokošolskim izobraževanjem, je večja verjetnost, da se bodo v vojski tudi zaposlili. Po fakulteti pa finančni apetiti mladim zrastejo in je manj verjetno, da se bodo zaposlili kot vojaki z minimalno plačo. Slovenski študentje so relativno mladi ljudje, za kvaliteten študij pa včasih potrebuješ tudi kakšno življenjsko izkušnjo, zato bi jim koristilo tudi eno leto premora med srednjo šolo in fakulteto. Izboljšali bi svojo kondicijsko pripravljenost, seznanili bi se z osnovnimi varnostnimi in bivanjskimi vprašanji, osamosvojili bi se od svojih staršev, postali bi zrele osebnosti, navadili bi se na red in disciplino. Služenje vojaškega roka bi bil tudi čas, ko bi lahko mladim ljudem privzgojili ljubezen do domovine. Prvi problem Slovenske vojske je kadrovska sestava, kar 47 % vojaškega kadra predstavljajo častniki in podčastniki, vojaki pa samo 37 %. Ta dva deleža bi morali obrniti. Pri nas imajo vojaki več činov kot ameriški generali oziroma oficirji, pa večina naših oficirjev še vedno ni od blizu videla vojne. Še takrat, ko bi lahko videli kakšno vojaško operacijo, jih je naš predsednik oziroma obrambni minister poklical domov. To je tako, kot če bi računalničarju vzeli računalnik. To je tako, kot bi otroku odvzeli igračo. Glede na število častnikov in podčastnikov ni nobene potrebe po dodatnih finančnih sredstvih v primeru obvezne uvedbe vojaškega roka. Kadra imamo dovolj, vprašanje je, ali imajo ti oficirji osem ur efektivnega dela na dan – aja, sedem in pol, saj imajo plačanih 30 minut odmora za malico. Če bo vojska potrebovala dodatni denar, bo v Slovenski nacionalni stranki vedno glasovanje za dvig proračunskih sredstev za Slovensko vojsko. Ob vseh problemih Slovenske vojske imamo še srečo, da novo vlado sestavlja diplomant splošne ljudske obrambe in družbene samozaščite. Predlagatelji so v obrazložitvi zapisali, da so člene, s katerimi so določene globe za različna kazniva dejanja, spremenili le zaradi valute. Jaz bi vse te člene, s katerimi so predpisane globe, črtal. Ali veste, zakaj? Če mene vprašate, ne potrebujemo glob, v vojski mora biti vzpostavljen red na drugačen način. Slovenska vojska se mora spoštovati. Prva napaka ali kršitev – opozorilo, druga kršitev – izgon iz države. Kdorkoli bi kršil vojaško obveznost, se ne bi smel zaposliti v javnem sektorju, prav tako ne bi smel biti upravičen do nobenih socialnih transferjev. Potem pa bi videli, kakšen red bi bil. Za nas, ki smo bili v vojski, je to bil na nek način zrelostni preizkus. To je bilo obdobje, ko si iz fanta postal moški. Vsak izmed nas ima takšne ali drugačne izkušnje z vojsko. Saj ni bilo vse idealno, ampak saj tudi na splošno v življenju ni vse postlano z rožicami. Ena stvar pa zagotovo drži: vojska ne bi nikomur škodila, kvečjemu koristila. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Gospod Franci Kepa bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoča. Lep pozdrav sekretarki, kolegice in kolegi! S predlogom sprememb Zakona o vojaški dolžnosti želimo znova vzpostaviti obvezno služenje vojaškega roka in z naborniškim sistemom zopet popolniti vojsko. Predlog je šestmesečno služenje vojaškega roka ali 12-mesečno služenje v civilnih strukturah zaradi ugovora vesti. V letu 2001 so bili sprejeti najpomembnejši razvojni in doktrinarni dokumenti, ki so urejali nadaljnji razvoj obrambnega sistema in še posebej nadaljnje preoblikovanje Slovenske vojske. Dokumenti so bili pripravljeni glede na spremembe o varnostnem okolju in temeljne aktivnosti pri uresničevanju strateških ciljev Republike Slovenije za vključitev v Evropsko unijo in Nato. Na podlagi temeljnih usmeritev iz navedenih dokumentov je Vlada Republike Slovenije ocenila stanje ter možnosti za spremembe oziroma dopolnitve sistema popolnjevanja Slovenske vojske. Upoštevala je trende v primerljivih državah, kjer so zlasti zaradi spremenjenih varnostnih razmer že izvedli ali pa so sprejeli ustrezne odločitve za opustitev naborniškega sistema popolnjevanja vojske in prešli na poklicno vojsko. Na tej podlagi je Vlada Republike Slovenije na svoji redni seji 25. 4. 2002 sprejela ustrezne odločitve, s katerimi je odločila, da se v obdobju do 2010 izvrši prehod na poklicno vojsko s prostovoljno rezervo in v miru opusti izvajanje posameznih sestavin vojaškega roka. Tako naj bi se nabor prenehal izvajati predvidoma do 31. 12. 2003. Napotitve in služenje vojaškega roka naj bi se izvajali še do 30. 6. 2004. Obvezna služba v rezervni sestavi pa naj bi bila ukinjena 31. 12. 2010. S spremembami Zakona o obrambi se je takrat uredil status prostovoljne rezerve. Temeljni cilj sprememb zakona iz leta 2002 pa je bil vzpostavitev sodobne, racionalne in učinkovite vojaške organizacije, ki bo primerljiva z vojaškimi organizacijami predvsem članic severnoatlantskih integracij. Takrat se je računalo za vojno sestavo okoli 26 tisoč, po vključitvi v Nato pa okoli 18 tisoč pripadnikov. V načrtu je bilo, da se do leta 2010 zagotovi 19 tisoč kandidatov za prostovoljno službo v rezervni sestavi. Kje smo danes? Drastično upadanje števila tako poklicnih pripadnikov Slovenske vojske kot tudi pogodbenih pripadnikov njene rezervne sestave. Dejansko število vojakov se zmanjšuje iz leta v leto in je že leta 2016 padlo pod 7 tisoč pripadnikov. Struktura stalne sestave pripadnikov Slovenske vojske sicer že od leta 2012 ne dosega kadrovskih načrtov, ki sta jih potrdila Vlada in Državni zbor. Skladno s strateškimi dokumenti bi namreč morala imeti stalna sestava vsaj 7 tisoč 600 pripadnikov. Danes je po – kakor je bilo že omenjeno, februarja 2020 je stalna sestava 6 tisoč 359 in pogodbena rezerva 669 članov. Upravičeno se zastavlja vprašanje, ali je vojska sposobna zagotavljanja varnosti državljanov in opravljanja svojih temeljih nalog. Vsekakor pa ne dosegamo tistega, kar je bilo zastavljeno ob sprejetju sprememb zakona leta 2002 – uveljavitev močne poklicne vojske s prostovoljno rezervo. Kot najbolj pogost razlog za tako močno upadanje redne sestave in premajhno popolnitev pripadniki navajajo prenizek osebni dohodek. Predlog naše stranke, da bi dali vojsko – pa tudi druge strukture, policijo, poklicne gasilce, zdravstveno vejo – iz sistema javnih uslužbencev, ni dobil zadostne podpore. Tudi predsednik države, poveljnik oboroženih sil, že nekaj let opozarja, da trenutna sestava in oborožitev vojaških sil ne zadostujeta za varovanje naše države, da zadostujeta le za delovanje v mirnodobnem stanju. Večletna zniževanja sredstev za obrambo, za obrambno strukturo so pripeljala sistem v nezavidljiv položaj. Sistem je potrebno dvigniti na višjo raven in s tem preprečiti sesutje samega vase. Nikakor ne moremo mimo dejstva, da se varnostne razmere v svetu in v Evropi vse bolj zaostrujejo, nastajajo pa tudi vedno nove oblike varnostnih groženj. Temeljni cilj predlaganih zakonskih sprememb je v skladu z dolgoročnimi usmeritvami razvoja obrambnega sistema, in še posebej Slovenske vojske, izpolniti sistem izvajanja vojaške dolžnosti in obenem zagotoviti ponovno izvajanje posameznih sestavin vojaške dolžnosti v miru. Mi bomo seveda ta predlog podprli. Hvala.
Hvala lepa. Kot zadnji bo stališče Poslanske skupine LMŠ predstavil gospod Robert Pavšič. Izvolite.
Lepo pozdravljeni še enkrat! Slovenska vojska je ključni del slovenske državnosti. Ali danes ta vojska uživa ugled v javnosti in kakšne so njene strokovne ocene, pa je drugo vprašanje. Za Poslansko skupino Liste Marjana Šarca ni dvomov – Slovenska vojska je profesionalna, vrhunsko usposobljena in mednarodno spoštovana. Dolga leta finančnega zanemarjanja pa imajo seveda danes več posledic. Med drugim tudi to, da se za poklic vojaka odloča vse manj ljudi. Uvedba obveznega vojaškega služenja bi imela po navedbah in ocenah predlagatelja 33 milijonov evrov neposrednega finančnega učinka, saj bi bilo potrebno ponovno vzpostaviti in posodobiti vojašnice na Bohinjski Beli, v Vipavi, Postojni in Novem mestu. 10 milijonov bi bilo potrebno vložiti v logistiko in 23 milijonov v kadre. Medtem ko predlagatelj navaja visoko javno podporo ponovni uvedbi naborništva, pa stroka predlogu bolj ali manj nasprotuje. Dr. Maja Garb, predstojnica katedre za obramboslovje, pravi, da uvedba naborništva ni smiselna. Med drugim med mladimi namreč primanjkuje varnostne kulture, zato služenje vojaškega roka ni več v njihovi zavesti. Proti je tudi upokojeni kontraadmiral Renato Petrič, ki pravi, da gre dejansko za metanje peska v oči in odvračanje od problemov, ki jih v vojski imamo – propadli projekti nakupa orožja, slabe plače, pomanjkanje infrastrukture, pomanjkanje opreme in tako naprej. Poleg tega ne moremo pričakovati, da bo mladostnike vzgajala država, kar je večkrat argument zagovornikov. To mora zagotoviti v prvi vrsti družina. Kot skrajni ukrep povečanja sestave Slovenske vojske ukrep uvedbe obveznega služenja predvideva tudi bela knjiga, ki smo jo obravnavali na Odboru za obrambo na začetku prejšnjega meseca, ampak šele, če se kot neučinkoviti izkažejo drugi ukrepi promocije poklica. Predlogu Vlada nasprotuje. Ugotavlja, da trenutno veljavni Zakon o vojaški dolžnosti že danes predvideva uvedbo naborniškega sistema v primeru neposredne vojaške ogroženosti države, predlog za aktivacijo podaja Vlada, potrjuje pa Državni zbor. Ne glede na povečanje napetosti in varnostnih groženj v mednarodnem okolju Vlada meni, da ne obstajajo zadostni razlogi za ponovno uvedbo obveznega vojaškega služenja. Predlagatelj po 17 letih ponovno predlaga naborniški sistem, ki se je že takrat izkazal za neučinkovitega, saj ni znal odgovoriti na spremenjene družbene okoliščine in sodobne varnostne izzive. V nasprotju s predlogom, ki predvideva, da civilno služenje traja enkrat dlje od šestmesečnega vojaškega roka, so v današnjem času potrebni bolj pozitivni pristopi in ne negativne stimulacije pri vzpostavljanju naborniškega sistema. Tako obsežnega projekta prav tako ni mogoče izpeljati v časovnem okviru, ki je bil predlagan, saj v tako kratkem času ni mogoče zadostiti vsem infrastrukturnim, kadrovskim ter logističnim potrebam. Ocenjujemo, da se je o vzpostavitvi posameznih oblik nabornega sistema smiselno pogovarjati, vendar se tovrstni posegi v družbeni sistem ne morejo narediti čez noč. O njegovi ponovni uvedbi je po našem mnenju potrebna poglobljena javna razprava s široko vključenostjo tako civilne kot strokovne javnosti. Poleg tega je dolžina služenja vojaškega in civilnega roka zastavljena preveč rigorozno in ne odgovarja na trenutne družbene okoliščine ter razmere novih generacij. Zato bomo v Poslanski skupini Liste Marjana Šarca proti predlogu zakona, ob zavedanju, da je treba v varnostni sistem vložiti več naporov in sredstev. V tem mandatu smo že zagotovili povečanje proračunskih sredstev za namen obrambe, Vlada pa zasleduje cilje, ki so navedeni v strateških obrambnih dokumentih, izvaja ukrepe za spodbujanje zaposlovanja in prostovoljnega služenja vojaškega roka. Predvsem pa moramo povečati raven zaupanja v stroko in zagotavljati podporo vsem, ki opravljajo ta poklic. Ko bomo namreč poklicu vrnili spoštovanje in veljavo, se bo tudi stanje naše vojske bistveno popravilo. Znani glasbenik Greg Anderson je rekel, da mir doživimo takrat, ko se prenehamo ukvarjati s težavami, ki jih ne moremo rešiti. Predlagam, da prepustimo stroko stroki in se bolj fokusiramo na vprašanja, ki jih lahko rešimo, tudi če bo pot do odgovorov zahtevnejša. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Kot prvi dobi besedo predlagatelj gospod Žan Mahnič. Izvolite.
Hvala, podpredsednica. Še enkrat bi povedal, da je bil ta zakon vložen, še preden je odstopil predsednik Vlade Marjan Šarec, in ta zakon smo pripravili sami v Slovenski demokratski stranki. Zato razumem tudi stališča potencialnih koalicijskih partnerjev, da v tej fazi zakona ne morejo podpreti. Verjamem pa, da bomo v naslednjih dveh letih, ki sta pred nami, tudi udejanjili koalicijsko pogodbo, kjer smo zapisali, da bomo ponovno uvedli naborništvo. Mimogrede, tisti, ki že mahate z referendumom – nas referendum ne skrbi. Kar nekaj raziskav javnega mnenja je že bilo narejenih, podpora ponovni uvedbi naborništva je več kot 60-odstotna, tako verjamem, da lahko tudi ta referendum, če ga boste izsilili, dobimo. Kar se tiče tega, kar je govorila državna sekretarka. Dejala je, popolnjevanje vojske je dinamična kategorija, če sem si pravilno zapisal. Jaz si dinamično predstavljam, da gre enkrat gor, enkrat dol, enkrat gor, enkrat dol, zagotovo pa ni dinamično, da greš samo dol v poden. To pa ni dinamično popolnjevanje. In mi gremo od gor do dol, od 7 tisoč 600 pripadnic in pripadnikov smo zdaj na 6 tisoč 300 in bomo šli še nižje. Ne nazadnje ste to zapisali v beli knjigi – da vi pričakujete do konca letošnjega leta številko 6 tisoč in da tudi bela knjiga ne nazadnje omogoča možnost ponovne uvedbe vojaške dolžnosti, če ne bi z drugimi ukrepi situacije rešili. Že samo to, da ste to v belo knjigo napisali, dokazuje, da veste, da ob takšnih ukrepih, ki ste jih do sedaj izvajali, vojske ne moremo primerno in pravilno popolniti na številko, ki je bila predlagana, se pravi 8 tisoč stalne sestave. Ker ste sami napisali, da bo do konca letošnjega leta številka še padla, se pravi, da bo šlo s 6 tisoč 300 na 6 tisoč. Računal bi, da imate potem te analize pa vse skupaj že sami narejeno, če ste pa v belo knjigo zapisali, da obstaja možnost ponovne uvedbe naborništva. Kar se tiče stroškov, gospa državna sekretarka, bi vas prosil, da ne zavajate. Tukaj imam 17 slidov, Ministrstvo za obrambo, Slovenska vojska: Izhodiščni podatki kadrovskih in logističnih zahtev za morebitno uvedbo naborništva s projekcijo stroškov usposabljanja. Jaz verjamem, da to poznate. Stroški usposabljanja pripadnika: Ocena stroškov usposabljanja pripadnika temelji na stroških usposabljanja pripadnikov na TVSU, višina stroškov, redna generacija, znaša približno tisoč 366 evrov na posameznika. Ocena stroškov usposabljanja za tisoč pripadnikov – milijon 300. Kadrovski strošek uvedbe ponovnega naborniškega sistema, pregledi, kardiolog, rentgen prsnega koša, skupaj 322 evrov. 2 milijona 271 tisoč v primeru 9 tisoč nabornikov na leto. Kar se tiče drugih kadrovskih stroškov. Denarne nagrade 15 milijonov 500, potni stroški 3 milijone 600, dopolnilno zdravstveno zavarovanje 900 tisoč, skupaj 20 milijonov evrov. Dodatni stroški stalne sestave za potrebe usposabljanja, se pravi vsi častniki, častniki za logistične zadeve, podčastniki, potem vse, kar se tiče skladiščenja, poveljnik urne čete, tri čete, število oseb 3, četni logistik 3, četni podčastnik 3, poveljnik učnega voda 12, poveljnik učnega oddelka 36, skupaj 57. Zbirni pregled kadra s plačami, za 61 oseb strošek 72 tisoč, letno 866 tisoč. Potem še preostali kadrovski stroški. Skupni stroški na kadrovskem področju, stroški zdravniškega pregleda ob naboru za 9 tisoč nabornikov, stroški varianta A, če je samo v Vipavi, 2 milijona 200, če je na več lokacijah, je zadeva ista. Stroški trimesečnega usposabljanja na kadrovskem področju za 9 tisoč nabornikov, tukaj so računali za tri mesece, 20 milijonov evrov. Celotni stroški za osebje, ki se usposablja, 800 oziroma 900 tisoč evrov. Skratka, stroški, če bi bilo samo v Vipavi, 23 milijonov 200, če bi bilo na več lokacijah, 23 milijonov 271 tisoč. Potem so tukaj še stroški zdravstvene oskrbe. Stroški infrastrukture: »Ocenjujemo, da na lokacijah trenutno ne bi bilo stroškov novogradenj.« Govorimo o Bohinjski Beli, o Vipavi, Postojni in pa Novem mestu. »V primeru, da bo sprejeta odločitev o lokaciji Postojna, ki je sicer namenjena tudi za namestitev enot za usposabljanje na Počku in namestitev za potrebe HNS, bi bilo smotrno prenoviti objekt 14, kar bi omogočilo namestitev do 600 pripadnikov.« Ocenjen strošek takšne prenove oziroma gradnje bi znašal 3 milijone evrov. Stroški dodatne logistične zagotovitve – prevoz nabornikov 30 tisoč, poraba goriva 40 tisoč, nabava 4x4 vozil 100 tisoč, opremljanje z bojnimi uniformami 3 milijone 600, dodatna zaščitna oprema 24 tisoč. Na koncu skupni stroški – stroški logistične zagotovitve 10 milijonov 341 tisoč, stroški na kadrovskem področju 23 milijonov 271 tisoč. Stroški uvedbe naborništva skupaj – 33 milijonov 612 tisoč 767. Gospa državna sekretarka, te podatke sem jaz dobil, ko sem pisal na ministrstvo za svojo diplomsko nalogo, kako je s stroški ob ponovni uvedbi naborništva, in to so mi poslali. Uradni dokument Ministrstva za obrambo, kjer je ponovna uvedba naborništva za 9 tisoč nabornikov letno ocenjena na 33 milijonov evrov. Zdaj pa vi meni povejte, od kod vam desetkrat višje številke. Od kod vam desetkrat višje številke? Prosil bi, da mi najprej na to odgovori, ker to je trenutno najbolj pomembno – kar se tiče številk. Potem bom pa še naprej vprašanja postavljal.
Hvala lepa. Če želi državna sekretarka zdaj odgovoriti, lahko. Izvolite.
Hvala lepa. Razpolagamo seveda z drugačnimi parametri. Zakonodajni predlog zajema vse obveznike, ki izpolnjujejo pogoje za nabor, to je 90 tisoč ljudi, ki so stari med 17 in 27 let. Se pravi, da je bila kategorija izračunov narejena na podlagi strokovnih služb na to številko, se pravi ne na 9 tisoč, ampak na 90 tisoč, ker zakonodajni predlog govori o reaktiviranju nabora in ne opredeljuje določenega leta, kdaj bi se to začelo, se pravi, s koliko starimi naborniki, ampak dejansko gre za od 17 do 27, kar pomeni 90 tisoč ljudi.
Hvala lepa. Gospod predlagatelj, izvolite.
Poglejte, to, kar vi govorite, ne drži. Mi smo jasno napisali, da bi zakon stopil v veljavo s 1. septembrom, in jasno smo tudi zapisali, kako potem poteka, kdaj si nabornik, kdaj si potem obveznik, skratka, kdaj tudi začneš s službo. Mene res fascinira, da si vi zakon razlagate, kot da bomo pa zdaj od 18. do 30. leta vse dali v vojašnico v enem letu. Seveda to ne drži. Drži to, kar je Ministrstvo za obrambo samo ugotovilo – približno 9 tisoč na leto. Približno 9 tisoč, kar je strošek 33 milijonov evrov, ne pa 300 milijonov evrov, kot ste vi želeli zadevo zmanipulirati. Kar se stroškov tiče, smo zadevo razjasnili. Najbolj se mi zdi neverjetno, kako je državna sekretarka rekla, to bo to koštalo 300 milijonov – zdaj vidimo, da bo desetkrat manj. Če ste tudi v koaliciji tako napihovali proračun – to, kar je včeraj govoril predsednik Vlade Janez Janša, da naj bi bila nekajstomilijonska luknja – če ste tako proračun sestavljali, kot vi tukaj sestavljate številke, potem mene res skrbi za ta proračun. Očitno, je tudi kolega Bandelli včeraj v svoji razpravi to potrdil, bo nekje nekaj manjkalo. Ampak kaj ste vi rekli? »Teh 300 milijonov evrov bomo morali dati sem, namesto da bi dali za opremo, za kadre – kaj bo z našimi zavezami zveze Nato?« In to reče državna sekretarka, ki je v belo knjigo o slovenski obrambi napisala, da bomo prvo srednjo bataljonsko bojno skupino, ki smo jo Natu obljubili že deset let nazaj, imeli – kdaj? Leta 2027. Obljubili smo jo pa za 2023. Tako da ne bi tukaj o tem, kdo uresničuje zaveze v zvezi Nato, ker vi jih žal niste. Mi se bomo potrudili, da jih bomo. Težko bo, ampak bomo vsaj poslali signal, da se resno lotevamo zadeve, in ne, da bo Slovenska vojska stoprocentno popolnjena šele leta 2035, ko nas verjetno tukaj v tem parlamentu, tistih, ki smo danes, ne bo več. Kolega Kordiš je rekel, prisilno trpanje ljudi v represivne organe države. Kje to piše? Ali je UKC Ljubljana represiven organ države? Ali je nekdo, ki se bo prostovoljno odločil, da ne bo šel služit vojaškega roka v vojašnico, ampak da bo šel civilno služit v eno od zdravstvenih ustanov, prisilno strpan v represivni organ države? Dajte mi povedat, kakšen represivni organ države je Univerzitetni klinični center Ljubljana. Kakšen represivni organ so organi zaščite in reševanja v Republiki Sloveniji? O nekem pranju možganov, o vladajočem razredu – ostalega niti nima smisla komentirati. Jaz se strinjam tudi s tem, kar so rekli kolegi iz SMC, nekateri drugi vidiki, časovna dimenzija, sama organizacija. Jaz menim, da bi ta vlada morala peljati obrambo v dve smeri oziroma dve poglavitni točki. Eno je, da se pripravljamo na to, da se ponovno uvede naborniški sistem, drugo pa, da vse napore vlagamo v to, da konsolidiramo stalno sestavo Slovenske vojske. Se pravi, da sledimo ciljem, ki smo si jih sami zadali, da sledimo ciljem, ki smo jih že zdavnaj obljubili svojim zaveznikom. In tudi to je tisto, eden od poslancev je rekel, da imajo državljani itak v glavah, da nas bo nekdo branil – ne, če se ne bomo sami branili, nas ne bo branil nihče, ne zveza Nato ne kdo drug. Ker zadnji obisk, ki so ga imeli iz zveze Nato na obrambnem ministrstvu, je pokazal ves blišč in bedo slovenskega obrambnega ministrstva in pa Slovenske vojske. Ni bil prijazen obisk. Tudi izsledki niso prijazni, tako da bo potrebno iti v tej smeri, da takoj dvignemo številnost stalne sestave Slovenske vojske. Kako to narediti? Zagotovo Slovenski vojski ni mesto v enotnem plačnem sistemu. Zagotovo je to potrebno narediti z določenimi beneficijami, ki bi jih imeli pripadnice in pripadniki Slovenske vojske, nekaterimi ugodnostmi, ki jih bom potem naštel, ki so možne, s pozitivno promocijo vojaškega poklica in pa seveda z investiranjem, da nekaj investiramo. Jaz sem prepričan, da bi, dokler še imamo, pred uvedbo naborništva, temeljno vojaško strokovno usposabljanje, veliko število mladih pritegnili, če jim recimo po teh treh mesecih in pol, ko to odslužijo, ne bi dali tisoč 500 evrov, ampak 5 tisoč evrov. Povabili bi jih na ta način, da bi zadevo dobro spromovirali, pridite na temeljno vojaško strokovno usposabljanje, nagrada 5 tisoč evrov, potem ko to usposabljanje uspešno zaključite, če greste potem v rezervo, je še takšna nagrada, lahko pa se tudi zaposlite v Slovenski vojski, in še nekateri drugi. Skratka, so številni predlogi, številni ukrepi, kako stanje izboljšati, ne nazadnje si poklic vojaka izberejo državljanke in državljani ne samo zato, ker jim pač ta poklic ustreza, ampak tudi zaradi osebnih koristi. Osebna korist pa je plača, da si ti za delo plačan in da si pošteno plačan in da lahko s to plačo tudi preživiš. V prejšnjem mandatu smo gledali žalostne slike pripadnic in pripadnikov Slovenske vojske, kako hodijo na Karitas po humanitarne pakete. Tisti, ki ne hodijo več, so si službo zrihtali drugje. In zaradi tega pada, ni dinamične slike popolnjevanja, gospa državna sekretarka. Še enkrat, to je bilo vloženo, preden je padla vlada oziroma preden je Marjan Šarec vlado zrušil. Verjamem, da se bomo s potencialnimi koalicijskimi partnerji uspeli v nadaljevanju dogovoriti kako, kdaj in pa na kakšen način.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Besedo ima Miha Kordiš, pripravi pa se gospod Marko Bandelli. Izvolite, gospod poslanec.
Hvala za besedo, predsedujoča. Slovenska vojska, kot jo imamo, je podizvajalski korpus zveze Nato. To ni samo vrednostna trditev nas v Levici, to je nekaj, s čimer se politični razred celo postavlja. Ampak ta podizvajalski korpus zveze Nato v tem hipu opravlja bore malo družbenokoristne funkcije. Pretežno je namenjen dvojemu. Prvič. Da se iz proračuna Republike Slovenije namenjajo sredstva za nabavo nepotrebne oborožitve in druge nepotrebne vojaške opreme, ki niti ni prvenstveno namenjena obrambi domovine, ampak subvencioniranju vojaškoindustrijskih kompleksov naših največjih tako imenovanih zaveznic znotraj zveze Nato. In drugič. Kot pomožna sila znotraj zveze Nato za okupacijo držav globalnega juga oziroma za sodelovanje pri ameriškem in še kakšnem drugem imperializmu, ki ga velesile izvajajo. Danes bi predlagatelj to nečastno funkcijo, v katero je pahnjena Slovenska vojska po volji političnega razreda, nadgradil še s tako imenovanim naborništvom. Argument, ki ga predlagatelj za naborništvo podaja, je, da je, prvič, kadrovska sestava Slovenske vojske prenizka, in drugič, češ, kako je Slovenija vojaško ogrožena, pravi. Gremo po vrsti. Kadrovska popolnjenost Slovenske vojske. To ne pomeni, da Slovenska vojska nima dovolj pripadnikov po kakršnihkoli resnih merilih, narejenih na podlagi razmisleka o tem, kako bomo branili našo državo, kaj je potrebno za obrambo Republike Slovenije. Te številke so narejene na podlagi obljub, ki jih je politični razred samovoljno, brez posvetovanja z javnostjo, brez družbenega konsenza dal vrhu zveze Nato, raznim generalom in drugim predstavnikom vojaške birokracije in vojnih krokarjev. In potem ko je te obljube dal, jih je pretočil v doktrinarne dokumente, ki jih imamo v državi. V teh dokumentih piše, da moramo imeti 7 tisoč pripadnikov stalne sestave, in ker te čisto administrativno birokratsko določene številke niso izpolnjene, sedaj zaganja paniko: »Nimamo dovolj vojakov! Kaj se dogaja s Slovensko vojsko? To ne gre.« Takoj ko razumemo ta kontekst, nam je jasno, da je to umetna panika, za njo pa se bolj kakor kadrovsko popolnjevanje skriva podčrtavanje še močnejšega angažmaja Slovenske vojske v okviru zveze Nato. Drugi argument, s katerim strežejo predlagatelji, je argument ogroženosti. Lepo vas prosim, kolegice in kolegi, kako pa je Slovenija vojaško ogrožena? Celoten političen razred je bil prisiljen – po našem vztrajanju in postavljanju vprašanj v Levici v prejšnjem mandatu – soočiti se z dejstvi in začeti priznavati, da Slovenija ni vojaško ogrožena. Obdajajo nas praktično same države, ki so oziroma naj bi bile naše zaveznice, Avstrija, naša severna soseda, je nevtralna. Vsem tem državam politični razred pravi, da so prijateljske države, ne ravno neupravičeno. Kdo pa naj bi nas potem vojaško ogrožal? Ruska federacija? Tudi to je neka mantra z vrha zveze Nato, ki jo je posvojil tudi slovenski politični esteblišment, pa je skregana z realnostjo. Pred kom naj bi nas torej branili ti naborniki, ki bi jih vpeljali? Pred begunci, golimi in bosimi, ki prehodijo po nekaj tisoč kilometrov, potrkajo na meje naše države, ki iščejo zatočišče, svoje države izvora so pa zapustili v veliki meri ravno zaradi tega, ker jih je razsula zveza Nato oziroma naše menda zaveznice v okviru zveze Nato? Skratka, tudi argument »groženi smo, dajmo ljudi zvleči v vojsko« ne pije vode. To je vse čista fabrikacija in politična fikcija. Kar se zares skriva za idejo, da ponovno vpeljemo naborništvo v kontekstu Slovenske vojske kot podizvajalke ameriškega imperializma, je pranje možganov slovenski mladini. Potem ko ste, gospe in gospodje, razprodali državno srebrnino, privatizirali večino perspektivnih podjetij, potem ko ste se sesuli socialni sistem, potem ko ste razsuli dostojno raven plačila, ki ga človek prejme za delo, potem ko ste z neaktivnostjo ustvarili stanovanjsko krizo, potem ko ste demontirali socialno javno zdravstvo, zdaj želite, hočete na vsak način trpati ljudi v vojsko, zato da jim boste tam vcepljali v glavo, naj bodo na te dosežke tri desetletja trajajočega uničevanja družbe ponosni! Nacionalizem namesto socialne varnosti, pokorščina oblasti namesto aktivnega državljanstva – to je glavna funkcija naborništva, kot se ga predlaga. Gospe in gospodje, za tako vojsko, ki je Natov kontingent, za tako naborništvo, ki hoče ljudem prati mozak z lažnim domoljubjem, niti enega življenja slovenske mladine v Levici ne bomo dopustili, pa da se jim ukrade šest mesecev življenja takoj po srednji šoli – ni šans! In če bo potrebno, bomo to svojo zavezo branili tudi s sklicem zakonodajnega referenduma, če bo ta zakon sprejet. Pod črto še dve opombi. Morda zdaj deluje, kot da razpravljam zgolj in samo proti predlogu SDS. Ne bo čisto točno. Drži, da danes obravnavamo predlog za naborništvo, ki ga je vložil SDS, drži pa tudi, da je bila še ne en mesec nazaj predstavljena Bela knjiga o obrambi, ki je nastala pod taktirko koalicije, zdaj že nekdanje koalicije, in ki prav tako predvideva vpeljavo naborništva, če ne do leta 2025, pa do leta 2030. Torej današnja polemika proti naborništvu, namenjena zakonu SDS, je ravno tako veljavna kot polemika zoper stališča političnega centra, ki se podpisuje pod isti vojaški koncept in pod isto idejo trpanja ljudi na silo v vojašnice, samo malo kasneje pa mogoče odeto v malo več cvetlic. In drugič. Rad bi odgovoril kolegu Mahniču, ki se je sprenevedal, češ, o kakšnem prisilnem trpanju mi v Levici govorimo, da tisti, ki ne želijo zares služiti vojaščine, lahko zmeraj izberejo civilno služenje. Pri tem je prikladno pozabil povedati, da njihov zakon na vsak način poskuša omejiti civilno služenje in ljudi odvrniti od njega. Če nekdo prime za puško, se zanj predvideva šestmesečni vojaški rok. Če bi nekdo prijel za lopato v kontekstu civilnega služenja, se zanj predvideva dvanajstmesečni rok. Se pravi, na vsak način ljudem preprečiti, če že morajo iti služit, ne gredo služit kot civili, ampak gredo v uniformo, se tam izpostavijo neki disciplinatorni, avtoritarni vertikali, ki jih iz dneva v dan pere, naj ljubijo zastavo, ki jim je vzela možnost dostojnega stanovanja, ki jim je vzela možnost dostojnega plačila za dostojno delo, zastavo, s katero opleta politični razred sočasno, ko razprodaja državno premoženje in hlapčuje Berlinu, Washingtonu in Bruslju. Takega domoljubja ne potrebujemo. Tako domoljubje je prazno. Ravno zato, ker današnja mladina niti približno ni neumna in je spregledala vse te puhlice, jo zdaj hočejo poslati v vojsko na prevzgojo. Lahko ste prepričani, da bomo v Levici naredili vse, da vam tega ne dovolimo, pa ali to nameravate storiti v vrstah parlamentarne desnice, ki se ravnokar povzpenja na oblast, ali pa nameravate to v prihodnosti udejanjiti v politični sredini, kot ste z belo knjigo obljubili. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marko Bandelli, pripravi pa se gospa Anja Bah Žibert.
Hvala, predsedujoča, za besedo. Mene veseli, da večkrat slišim omenjeno svoje ime, ker pomeni, da moje razprave padejo tudi na plodna tla. Tako da me to zelo veseli. Jaz imam tukaj en dokument, slučajno, dajte me popravit, če se slučajno zmotim, o ukinitvi vojaške obveznosti smo tu govorili, to je bilo 14. februarja 2002. Skupina 22 poslancev, SDS, Nova Slovenija in SMS so to predlagali. Potem je na konferenci vse pojasnil predsednik SDS Janez Janša. Je to morda kakšna druga SDS?! Jaz zdaj samo vprašam, zato ker to, kar zdaj vidim tukaj – takrat je bil predlog za ukinitev tega, danes pa se grozno grebete, da bi spet, ponovno uveljavili to zadevo. Pa imamo točno napisano v zakonu: po predlogu zakona pa bi lahko na predlog Vlade Državni zbor ob povečanju nevarnosti napada na državo ponovno uvedel splošno vojaško obveznost. Jaz ne vidim nikjer, da smo napadeni! Lahko se motim. Jaz tukaj ne vem, lahko, verjetno ste spregledali, ali ne vem, no. Mislim, to je bil edini razlog, da bi lahko spet uvedli vojaški rok. Mladina je zgrožena. Jaz ne vem, koliko ste dobili vi, kolegi, klicev, takih ali drugačnih, jaz osebno sem jih dobil in mladina je zgrožena nad to pobudo. Bodimo pošteni, povejmo to, da si mladina ne želi ponovnega roka. To naj bo jasno. Veste, ni rešitev za vojsko – in niti ni problem v denarju, saj denar bi se na kakšen način s prerazporeditvijo tudi dobilo za to, ampak ni rešitev za vojsko – da bodo naborniki branili, tako ali drugače, naše meje. Mi rabimo profesionalno vojsko, da je profesionalna. Mi rabimo tehnični, visoko usposobljen tehnični in strokovni kader. To rabimo mi. Tega, ki že obstaja. Mi rabimo pravi kader, mi rabimo povišati plače tem ljudem. To moramo mi napraviti! Zakaj ne gremo v vojsko, zakaj je premalo kadra tam notri in zakaj je premalo ljudi? Ker so slabo plačani! Mi moramo vedeti in razumeti, da moramo pošteno plačati te ljudi, da bodo lahko šli noter. In ne navadni vojaki. Mi moramo zaposliti nek razvojni strokovni sektor. To je naša vojska! Kaj hočemo mi z 2 milijonoma ljudi, kolikor jih imamo tukaj?! Kakšno vojsko bi usposabljali tukaj, če ne strokovne, da lahko pomaga in dela na tujem področju kot strokovnjak?! To je misija, ki jo moramo mi predpostavljati tukaj. Če dam primer svoje vojske. Jaz sem služil 18 mesecev. Ne eno leto, 18 mesecev v Italiji v mornarici in obalni straži, bom povedal pošteno. In ker sem bil takšen človek, ker sem takšen karakter, takšen tip človeka, sem odnesel nekaj dobrega od tega. Naučil sem se plovbe na odprtem morju, naučil sem se kar nekaj drugih takšnih in drugačnih zadev, ki so mi prišle prav v življenju. Ampak to je bil slučaj, da nekdo odnese pozitivne zadeve od tam. Glavnina ljudi se je samo jokala, kako izgubljamo mi tukaj dneve, mesece, leto. Zakaj pa? Naj bo profesionalec profesionalec. To je moje osebno mišljenje, in mislim, da še marsikoga. Potem slišim v razpravi tukaj, da – potem sem malo pregledal dokumente pa je tudi res – smo potem ukinili vojsko celo devet mesecev pred rokom. Se pravi, da res ni bila več potrebna ta vojska, ker je delala samo stroške, ali kaj je bilo to? Mislim, jaz zdaj samo vprašam, nimam odgovora. Lahko bo državna sekretarka povedala, zakaj je bilo ukinjeno tudi pred rokom. Če hočemo ponovno to vojsko uveljaviti, gremo 20 let nazaj. Se pravi, se postavimo v čas pred 20 leti, kar se je dogajalo. Jaz mislim, da je to popolnoma brez zveze. Mi bomo, če se bo to zgodilo – verjamem, da se zdaj v tej zasedbi ne bo, glede na to, kar sem videl, ampak obljube pač so, koalicijska pogodba je pogodba in nekaj bo treba na tem delati, ne vem, kako bo, ampak vedite, da če bo to sprejeto, bomo mi – dobesedno ukradli pol leta življenja vsakemu otroku. Ukradli. To je to. To je dejstvo. Zanimivo je bilo – mislim, jaz ga imam r [[…]], simpatičen je kolega iz Slovenske nacionalne stranke, ki omenja veceje na FDV – da bo vojska zdaj naredila karakter in spolno usmerjenost! Mu bo vojska povedala, kako je on spolno usmerjen?! Vojska bo pokazala, kam bo šel on na FDV lahko, v kateri vece bo šel?! Mislim, kje smo? Karakter, karakter. Karakterja ne naredi vojska, karakter je v našem DNK, ne more biti drugega. Ni vojska tista, ki napravi to zadevo. Vsak človek se rodi tak, ima narejeno svojo genetsko strukturo, in to mu da karakter. Zgled, vzgoja in vse reči, kar je treba tudi doma, so važne in pomembne, ne vojska. Obratno! Kakšnega vojska še zamori, obratno naredi, ker gre lahko v depresijo, ker so čutijo tam popolnoma nepotrebne. Je treba malo pregledati celotno sliko te zadeve. Ni problem spet vzpostaviti logistično zadevo in to, kar je. Saj to ni problem, saj to je samo stvar časa in bi se vzpostavila ta zadeva, ampak je nepotrebna in nepomembna. Jaz mislim, da bom zaključil s tem, da potem ne bom več govoril, ampak jaz mislim, da je to resnično en poseg v svobodo posameznika. To je to. In zato bom jaz absolutno proti tej zadevi. Hvala, podpredsednica.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Anja Bah Žibert, pripravi pa se gospa Lidija Divjak Mirnik. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoča, za besedo. Po vseh teh vložkih se mi pa zdi, da je že skrajni čas, da se začnemo resno pogovarjati o tej temi, brez nekih nepotrebnih vložkov in smešenja ne samih sebe, ampak predvsem te države. Tiste politike ali pa tisti politiki, ki ta trenutek ne delite skrbi nad stanjem v Slovenski vojski in varnostjo te države, mislim, da se igrate z ognjem. Igrate se z ognjem. Dejstvo je, da si nisem jaz izmislila ocene letnega poročila o pripravljenosti Slovenske vojske, ampak so to ugotovitve. In te ugotovitve, spoštovani, so naslednje. V mirnem času zadostno, v primeru ogroženosti nezadostna ocena. To je pa stanje. To je stanje, ki ga danes imamo, in jaz osebno se bojim politike in politikov, ki v tem slovenskem parlamentu sedijo in zagovarjajo takšno stanje. Stanje, da smo nepripravljeni, če se karkoli zgodi. Veste, nekateri ste govorili o tem, da se bo jemalo pol leta življenja posameznikom, če bo naborništvo nekoč uveljavljeno. Jaz se bojim, kaj bo z življenji državljank in državljanov, če se bo tej državi kaj zgodilo, ker ne bomo sposobni ubraniti lastne države. Anja ne bo šla nikamor, zaenkrat še ne, gospa kolegica Lidija Mirnik. Zaenkrat sem še v Državnem zboru in sem izvoljena, za razliko od vas, s kar večjim številom glasov. Se pa bojim, se pa resno bojim, kaj bo, če bomo pustili stanje, kot je. In nekomu je očitno takšno stanje povšeči – nezadostna ocena pa tista skrajno zadostna ocena v mirnem stanju. Pred nami je predlog, ki rešuje samo en del, in to je uvedba naborništva. Jaz sem vesela, da se koalicijske stranke, ki so podpisale koalicijo, zavedajo položaja Slovenije na varnostnem področju. Zato so tudi v koaliciji, smo nekako zapisali postopno uvajanje naborništva. Veliko je tukaj še odprtih vprašanj in prav je, da o teh vprašanjih govorimo, da razpravljamo, ampak najslabše pa je, da sekamo in da poslušam stvari, ki pa dobesedno ponižujejo Slovensko vojsko. Poljubljanje slovenske zastave – kolega Miha Kordiš še niti enkrat ni bil v kasarni, še takrat, ko bi lahko šel z nami, ko smo imeli Odbor za obrambo, ga ni bilo zraven, ga ni bilo zraven in težko govori, kdo poljublja slovensko zastavo po kasarnah. Ponižuješ slovenske vojake, to ti lahko povem in zato te je lahko sram. Zanimivo je bilo pa nekaj, kar je tudi kolega Kordiš v svojem stališču povedal. Rekel je naslednje: »Ljudje v to vojsko nočejo.« Kdaj bi se lahko z vami ali pa s tabo tudi strinjala, ampak jaz trdim drugače. Slovenski fantje in dekleta nočejo v Slovensko vojsko pod pogoji, ki so. Ne, da nočejo v vojsko, ampak so pogoji takšni, da jih odvračajo od te odločitve. Lahko narediva eksperiment, če se boš strinjal, da bi naredila en eksperiment, da na primer enemu civilnemu inštitutu, na primer Mirovnemu inštitutu, vzamemo ves denar pa da vidimo, koliko jih bo ostalo. Jaz mislim, da nobeden. V Slovenski vojski pa pod temi pogoji, ki so, še vedno nekaj teh ljudi ostaja. Res pa je, da jih je vedno manj. Da jih je vedno manj in da trend, ki ga imamo, ne kaže nič pozitivnega. S tem se pa strinjam. In da je treba korenito poseči v ta sistem, da bomo trend obrnili. To je nujno. To je nujno, kajti varnost je pomembna kategorija in jo državljanke in državljani uvrščajo na eno najvišjih mest, kar se tiče nekih kategorij, ki so pomembne za življenje ljudi. Dejstvo je, veste, da če pogledamo v belo knjigo, tukaj so neki, bom rekla, bolj benigni ukrepi, kar se tiče kadrovskih virov. Veliko tega že danes poteka. Veste, promocija Slovenske vojske, to pač ni dovolj. Promocija Slovenske vojske poteka že danes tako ali drugače. Vsi poznamo tisti znani slogan, V službi domovine, ampak to ni dovolj. Tukaj so pač neki ukrepi, medtem pa na drugi strani ne gre samo za to, da bi vi morali privabljati novi kader, in to bi bilo vaše poglavitno delo, kajti kadrovski problem je eden tistih ključnih, zaradi katerih imamo tako nizke ocene. Ampak problem je še večji, kajti odhajajo tisti, ki danes obstajajo v tem sistemu. To pomeni, da niti teh nismo sposobni zadrževati. Mi govorimo, kako bomo privabljali nove – niti trenda odhodov iz Slovenske vojske v primerjavi s prihodi nismo sposobni spremeniti oziroma ga obrniti v neko pozitivno številko. Zame osebno je to problem. Še večji problem je, da je obstoječa Slovenska vojska po svoji lastni anketi – ki je bila pred leti narejena, od takrat se stanje ni bistveno spremenilo – sama ocenila, da so demotivirani. Da so demotivirani in da ne gre vedno samo za denar, da gre tudi za druge stvari, ki niso dobre. Prej je bila omenjena katedra za obrambo, češ da je povedala, da naborništvo ni dobro. Zanima me, kaj pa je ta katedra do zdaj naredila, da bi bilo stanje drugačno. Kakšni predlogi so prišli iz te katedre, da bi stanje Slovenske vojske izboljšali? Bore malo, oziroma če so bili, očitno, in če so bili upoštevani, je to vse skupaj megla, kajti stanje se samo poslabšuje in nekaj bomo pač morali narediti. Jaz sem povedala, eden od ukrepov je lahko naborništvo. To, kar je rekel kolega Miha, s tem se tudi ne morem povsem strinjati, da nekako izsiljuje ta predlog zakona, da greš služit pač ta polletni vojaški rok v primerjavi s civilnim služenjem. Vendarle je razlika. Morava si priznati, da je drugače, če si ti nekje 24 ur in imaš usposabljanja skozi cel dan ali pa če nekje deluješ osem ur in greš potem domov. Verjetno je ta razlika in prav je, da se pozna, in zato je enkrat daljše. Če bi bilo čisto tako, bi moralo biti skoraj trikrat daljše, ker je 24 ur ali pa osem ur. Ampak tukaj pa predlagatelji pač menimo, da če je enkrat daljše, je pa zadeva nekako korektna v primerjavi s tistimi, ki bi se odločili za vojaško obliko služenja državi. Ampak saj ne služijo državi, saj bi služili sami sebi. Saj gre za lastno državo, saj ne gre za to, da delaš nekaj za drugega, tukaj gre za to, da bi delal tudi zase in za svoje bližnje in za svojo okolico. Meni se zdi pa to v družbi, ki postaja zelo egoistična in samozadostna, zelo pomembno. Zelo pomembno. Nekoliko več tovarištva, zdravega tovarištva, ne zaigranega tovarištva, bi bilo pa še kako koristno. In tudi sodelovanja. Danes se vse preveč vrti okoli individuuma in tega, kako smo samozadostni. Pa vendar je pomembno vedeti, da smo družbena bitja in da je še kako pomembno, da bi bilo treba sodelovati. Tudi v tem državnem zboru. Tudi v tem državnem zboru. Jaz razumem tiste, ki imajo danes pomisleke, tudi razumem tiste, ki so rekli, da je še potrebno o tem predlogu zakona narediti razpravo, absolutno, ne razumem pa tistih, ki ne dajo niti kančka možnosti katerimkoli ukrepom, ki bi izboljšali stanje Slovenske vojske. Kajti kot rečeno, dosedanji ukrepi so neučinkoviti, stanje je slabo. To govorijo letne ocene. In nekaj je treba narediti. Zdaj so rekli, saj nismo v vojnem stanju. Seveda nismo. Saj ko bomo v vojnem stanju, bo verjetno prepozno, če bi se karkoli zgodilo. To je smešno. Ti moraš biti pač pripravljen na vse. To je tako, kot da bi rekli 10 zdravnikom, ni treba biti pripravljen na, ne vem, izbruh koronavirusa, saj ga ni, ko pa bo, pa bodo. Verjetno je treba biti pripravljen prej. Potrebno je nekaj na področju Slovenske vojske in stanja v Slovenski vojski postoriti. Se pravi, to, kar imamo danes, torej poklicno Slovensko vojsko, absolutno pomembne korake naprej, storiti pomembne korake naprej, kajti škoda je govoriti o beli knjigi, kaj boste naredili, da boste dobili nove ljudi, če vam obstoječi odhajajo. Torej to niso prave rešitve. Potrebno je za že obstoječi kader nekaj postoriti. Po 45. letu – to je še vedno zelo megleno vse skupaj in mnogi so v strahu, kaj se bo zgodilo po njihovih, bom rekla, najlepših letih, ki jih dajo v ta poklic, in kaj se jim bo upoštevalo in tako naprej. Jaz menim, da je predlog naborništva, kot sem povedala – z vsemi pomisleki, ki jih spoštujem in sem se pripravljena o njih pogovarjati in poslušati različne strani – prava pot. Kako, na kakšen način, kdaj je pa seveda še stvar razprave, stvar nekega konsenza. Ampak, za vraga, drage kolegice in kolegi, nekaj bomo pa morali narediti. Ker to, kar je danes, je nezadostno. In to ocenjuje predsednik države, ne Anja Bah Žibert. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko ima gospod Kordiš. Izvolite.
Hvala. Poljubljanje zastave je metafora za lažno domoljubje in ne nek fizični akt, ki bi se dejansko izvajal v vojašnicah. Mislim, da je bilo to precej jasno razvidno iz moje razprave, če se jo je le želelo pošteno poslušati in jo pošteno tolmačiti. To domoljubje, ki se ga pridiga sočasno z naborništvom, je zlagano. Make no mistake. Sami, kolegica Anja Bah Žibert, ste dejali, ljudje smo družbena bitja in živimo v skupnosti. Ja. V kakšnem slučaju so ponosni na to skupnost? Poglejmo konkretne razmere, v katerih bivajo mladi. Sami od sebe bodo ponosni na skupnost, ki jim zagotavlja pošteno plačilo, kakovostno delovno mesto, ki jim zagotavlja streho nad glavo. Ne pa da – kaj? Zdaj bi šli mladi v vojsko, prišli ven iz vojske, tisti, ki ne gredo na faks, gredo pa naprej odpret en espe, kjer tučejo bedo kot prekarci. Še tisti, ki potem naredijo nekaj let fakultete, končajo fakulteto, tudi oni odprejo espe in tučejo svojo bedo kot prekarci. In za to svojo materialno, slabo, prikrajšano, situacijo naj bodo potem hvaležni? Ker to bi jim komunicirala, to bi jim vbijala v glavo naborniška vojska, kot si jo politični razred zamišlja. To in nič drugega. Lažni nacionalizem. Ko v družbi ni več ničesar, na kar bi lahko bili zares kot posamezniki ponosni, blaginje, na katero bi lahko bili ponosni, ostanejo samo še himne, zastave, nacionalizem in sovraštvo do drugega – to je pomen izraza »poljubljanje zastave«. Kot drugo. Civilno služenje ni samoumevno. Ti daš vlogo, vlogo ti sprejmejo, vlogo ti lahko zavrnejo, v preteklosti je bila zavrnjena vsaka četrta vloga. Tudi sami ste v svoj predlog zakona napisali, da bi podaljšali civilno služenje na 12 mesecev, vojaško služenje ohranili na šestih mesecih izključno zato, da se ljudem prepreči koriščenje civilnega služenja. Se pravi, ne danes, ko poskušate forsirati prisilno vlačenje ljudi v Natovo vojsko, tega upravičevati s tem, da bodo vozili rešilca v UKC. Če nam manjka ljudi za rešilca v UKC, dajmo dobro plačati tiste ljudi, ki to počnejo, dajmo ponuditi še malo boljše plače pa bomo pridobili še kakšnega dodatnega, ki zdaj nemara primerno izobrazbo in pripravljenost za delo že ima, ampak je šel s trebuhom za kruhom v tujino. Ne zaradi tega, ker bi mu manjkala vojska, ampak zaradi tega, ker mu tukaj manjka stanovanje pa manjka mu poštena plača pa manjka mu spoštovanje do njegovega dela. Hvala.
Hvala lepa. Nadaljujemo razpravo. Gospa Lidija Divjak Mirnik ima besedo, pripravi pa se gospod Matjaž Nemec. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednica, za besedo. Lep pozdrav, spoštovane kolegice, kolegi! Naborništvo je preteklost, predlagam, da pogledamo v prihodnost. Ali bo obvezno služenje vojaškega roka v mladostnikih prebudilo empatijo? Ne. Občutek, kaj je prav in kaj je narobe? Ne. Etičnost? Ne. Poštenost? Ne. Odpuščati drugim? Ne. Čut za skupnost? Ne. Pripravljenost pomagati starejšim, mladim, migrantom, upokojencem? Ne. Humanitarnost? Ne. Tradicionalne moralne vrednote torej? Ne. Mogoče dve – red in patriotizem, pa še to ni nujno. Sploh pa ne s prisilo v 21. stoletju, kjer, kot vemo, je vedno več individualizma. Nekje sem danes prebrala, da je uvajanje vojaške obveznosti tako, kot da bi utapljajočemu se na glavo nadeli plastično vrečko. Si predstavljate? Nekdo se utaplja in vi mu na glavo poveznete plastično vrečko. Zelo poveden stavek, mar ne? Zato so vprašanja, ki se porajajo ob predlogu zakona, ki ga je vložila SDS, naslednja. Prvič. Kdo bodo naborniki? Fantje in punce obvezno? Dovolila si bom prebrati komentar Romana Vodeba, citiram: »Nabornikom namreč šprica testosteron iz ušes, mlade ženske pa imajo tudi nebrzdano pohoto. Le kdo bi to v vojašnicah lahko krotil?« Konec navedka. Drugič. Od kod boste vzeli sredstva za opremo, za tehnična sredstva, za vzpostavitev učnih centrov, vojašnic, inštruktorjev, ki morajo biti prisotni 24 ur na dan 365 dni, in ne nazadnje tudi pomožno osebje? Tretjič. Ali to pomeni, da jih bomo potem, te nabornike seveda, pošiljali na Natove misije v Afganistan, Irak, Libanon pa še povsod tja, ker so aktualne misije danes? Vemo namreč, da povečano število pripadnikov Slovenske vojske in število pripadnikov v rezervi pomeni tudi povečane obveze do Nata. Torej je to cilj? Na ta vprašanja mi bo gospod predlagatelj tudi odgovoril, domnevam. Četrtič. Koliko sredstev potrebujemo še takrat, ko bomo rezerviste klicali na vaje in bodo seveda njihovi delodajalci želeli nadomestilo? Ampak o tem je seveda v ihti vlaganja zakonodaje predlagatelj pozabi razmišljati. In petič, tudi ključno, v tem trenutku aktualno vprašanje. Ali bomo te nabornike poslali varovat našo južno mejo? To bo, saj veste, aktualno, ker cel čas je bilo to zelo zelo aktualno, sploh zdaj, ko niso bili na vladi. Zdaj mogoče ne bo več tako. Jaz res želim, gospod predlagatelj, da mi na ta vprašanja daste odgovore. Bi pa pričakovala vsaj tukaj danes v dvorani kandidata za obrambnega ministra, ki bo – glede na to, kar berem v časopisu, če bo, ne vem, ampak tako berem pa domnevam, da ja, ker je atraktivno imeti lučke, baje, so me podučili – da bi bil tukaj pa vse to poslušal. To bi se mi tako nekako zdelo, če je že poslanec pa če je pač zdaj to naše delo tukaj. Dr. Klemen Grošelj, ki ga vsi poznate, odgovarja, da ima sistem pri tem na voljo več možnosti, ne samo tega, kar predlagatelj predlaga. In sicer, prvič, tako imenovani prostovoljni vpoklic, ko se k služenju povabi celotna kohorta nabornikov, na služenje pa se odzovejo samo prostovoljci, odziv katerih se spodbudi z določenimi nematerialnimi spodbudami, lahko pa se spremeni tudi dolžina služenja. Gospod predlagatelj, gospod Mahnič, je namreč prej govoril o nekih denarnih nadomestilih, ki so zvenela kar simpatično, ampak zvenela so približno tako kot tisto, kar je bivša predsednica Hrvaške gospa Kolinda govorila. In pa, gospod Grošelj govori še o, drugič, uvedbi osnovnega usposabljanja posameznika v dolžini enega ali dveh mesecev in potem prehod v rezervo. Se pravi, gospod Grošelj govori še o nekih drugih možnostih, ki bi jih lahko danes že uvedli. Zdaj pa še komentar o razlogih, ki ste jih navedli za sklic in za spremembo tega zakona. Eden izmed njih je tudi – tako ste zapisali – krepitev domoljubja in krepitev psihofizične pripravljenosti. Da zato morajo iti fantje in dekleta v vojsko, da bodo krepili domoljubje in da bodo psihofizično dovolj pripravljeni. Kar se tiče domoljubja, vam moram kot bivša profesorica sociologije povedati, da v tem trenutku to lahko uredimo tudi s šolskim sistemom. Nekaj tega že poznamo, ne vem, če poznate obvezne izbirne vsebine v srednjih šolah, na gimnazijah, pa še izbirne vsebine, ki so ponujene že danes v osnovnih šolah. Tako da nekaj tega že v tem trenutku imamo, kar se tiče domoljubja. Kar se tiče psihofizične pripravljenosti, pa jaz predlagam naslednje – to je šport. Čim več vključenosti v športne aktivnosti. Pa bom spet govorila o svojih otrocih. Dva sinova imam, ki ne bosta šla obvezno v vojsko. Moja dva sinova sta judoista, ob tem je eden še plesalec latinskoameriških plesov, drugi pa plezalec. Verjemite mi, da sta zelo psihofizično pripravljena in zato ne rabita iti v vojsko. Naj pa še za zaključek citiram gospoda Vodeba, ki pravi takole. Citiram: »Osebno mislim, da se najstniki lahko spodobno prelevijo v odrasle moške tudi brez obveznega služenja vojaškega roka. Resda jim vojaščina ne bi škodila – celo koristila bi jim na področju normalizacije psihe. Ampak se mi zdi, da bi proces maturacije, odraščanja, v tem času, v tem družbenem trenutku lahko zastavili drugače, ne ravno z vpeljavo obveznega služenja vojaškega roka. Za družbe, državo in mlade moške same bi lahko proces odraščanja zastavili drugače – morda z vpeljavo fizičnega dela, kakšne delovne prakse, kjer se ne bi zgolj tipkalo po pametnih telefonih, tablicah in računalniških tipkovnicah.« Konec navedka. Sama pa k temu dodajam, da bi na ta način lahko mlade učili vseh vrednot, ki sem jih na začetku naštela, in se jih ne bi naučili pri obveznem služenju vojaškega roka. Tega predloga ne bom podprla, bom pa z veseljem poslušala odgovore na svoja vprašanja. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi se je javil predlagatelj. Gospod Žan Mahnič, izvolite.
Hvala. Nekatera vprašanja v tej izpovedi zaskrbljene matere, ki se boji poslati svoje sinove v vojsko, so bila korektna in tudi razprava je bila na mestu. Najprej bi rad povedal, da vse tisto, kolegica Lidija, kar ste na začetku naštevali, ali jim bo privzgojila vojska to, ali jim bo privzgojila vojsko drugo, se pravi humanitarnost, neke vrednote, kaj jaz vem, kaj še vse ste naštevali – ne, ne bo. Zato ker to ni naloga vojske. Naloga vojske je drugje, zapisana pa je v Zakonu o obrambi, 37.a člen in 37. člen. Kar se tiče utapljanja in plastične vrečke. Mislim, da je ta vlada, ki je zdaj v odhajanju, dajala plastično vrečko utapljajočemu se, če gledamo, da je utapljajoči se Slovenska vojska. In to, kar je danes na mizi, je zaenkrat slamica temu utapljajočemu se, ko pa pridemo do realizacije tega in še nekaterih drugih rešitev, pa bomo tega utapljajočega se, ki se mu reče Slovenska vojska, lahko potegnili tudi na površje. Od kod se bodo vzela sredstva, je bilo vprašanje. Sredstva se bodo zagotovila s prerazporeditvijo obstoječih sredstev znotraj Ministrstva za obrambo. To je prva zadeva. In pa druga zadeva, mi se nameravamo resno držati obvez do naših zaveznikov in ne bomo dopustili, da bo obrambni proračun še nadaljnjih 10 let na 1 % BDP. Ampak postopno približevanje – tja do leta 2026 mislim, da bi morali to doseči – 2 % BDP. Se pravi, sredstva bodo zagotovljena. Kar se tiče tega, ali bomo mi te rekrute potem pošiljali na Natove misije. Kolegica, če bi si prebrali zakon, bi videli, da zakon to prepoveduje. Skratka, ti nabornikov ne moreš uporabiti za to, da bi jih poslal na mednarodne operacije in misije. Tega zakon ne dovoljuje, za to imamo profesionalno vojsko. Kar se gospoda Grošlja tiče, poglejte, bil je državni sekretar na ministrstvu za obrambo, pokazal je, kaj zna, predvsem je pokazal, česa ne zna. Tako da njegovo mnenje za mene tukaj notri ni nekaj relevantno, ker vemo, kako je, ko se teoretik sreča s prakso. Teoretik Klemen Grošelj se je srečal s prakso na ministrstvu za obrambo in smo pač videli, da zadeva ni takšna, kot je zdaj razlagal. Kdo bodo naborniki, se ve, to je zapisano v členu. Kar se tiče prisile. Še enkrat trdim, da nobene prisile ni. Nekdo, ki bo uporabil ugovor vesti, bo lahko šel služit civilno. To pa mislim, da je bolj ali manj to. Bi pa še eno zadevo rekel. Mogoče državna sekretarka. Zdaj še vedno drži, da je meja 27 let, če želiš na temeljno vojaško strokovno usposabljanje. Prejšnji mandat smo jo dvignili s 25 na 27 let. Ali mi lahko poveste zakaj? Zakaj je to meja? Zakaj nekdo, ki je starejši, ne more? V tistem mojem medijsko odmevnem pogovoru s Tatjano Bobnar, generalno direktorico policije, sva govorila tudi na to temo starostnih omejitev. Veste, kaj mi je rekla? V policiji ni starostne omejitve, če nekdo želi postati policist, ker je starostna meja protiustavna. Starostna meja je protiustavna. Mi imamo 27 let določeno za Slovensko vojsko. Ta meja je protiustavna. Iz obrazložitve, da je nekdo pri tridesetih, petintridesetih, tudi štiridesetih lahko bolj fit in bolj sposoben, da opravi TVSU, kot pa tisti, ki so pod 27 let. Tako da me zanima, kljub temu da zdaj odhajate, če se je v tej smeri kdaj kaj razmišljalo in delalo, predvsem me pa res zanima ta številka 27 let, od kod.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Gospod Matjaž Nemec ima besedo, pripravi pa se gospod Gregor Perič. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovana podpredsednica. Spoštovane kolegice, kolegi! Predlagatelj pravi, da ima Vlada dva cilja. Eno je doseči 2 % GDP, BDP, se opravičujem, zato da bomo dosegli tisto obljubo v okviru zveze Nato, drugi je pa uvedba naborništva. Jaz pa trdim, da ne eno ne drugo, skupaj je nemogoče doseči. Niti naborništva ne boste v dveh letih vpeljali, o tem sem več kot prepričan. Že sama razprava danes in resnost razprave – in to je ena od vaših top tem v zadnjih nekaj dnevih, ko se pogovarjate o vsebini nove koalicije in novih zavezah – danes imamo tukaj dva poslanca SDS, tri poslance SMC, enega poslanca Desusa in nobenega poslanca Nove Slovenije, ko govorimo o temi, ki je med bolj izpostavljenimi koalicijskimi temami in del najbolj temeljnega dogovora med novimi koalicijskimi partnerji. Če sem koga izpustil, se opravičujem. Leto 2002, prvopodpisani Janez Janša, podpisal se je pod predlog, da se ukine – pa me popravite, če je narobe – naborništvo. Torej, ali je bila tista presoja napačna ali je ta presoja napačna? Katera presoja je potemtakem napačna? 64 držav ima obvezno služenje vojaškega roka, 88 ga nima, obveznega vojaškega roka, 21 držav tega sveta pa nima niti vojske. Govorimo o pomembni temi, družbeni temi, ki bi lahko samo dinamiko naše družbe spremenila. Pa ne iz sentimenta Jugoslovanske ljudske armade in naših fantov, ki so se po Jugoslaviji seznanjali z različnimi kulturami, verami takratne države, globokega sentimenta in spomina, ali pa Teritorialne obrambe oziroma kasneje Slovenske vojske, ki nas je vsaj na svojih začetkih spominjala na tisto osamosvojitveno obdobje po letu 1991. Z vsem ponosom in zanosom smo želeli biti del kolektivnega varovanja, torej del zveze Nato. Odprava vojaškega roka oziroma naborništva je bila eden od glavnih razlogov pri utemeljevanju odločitve za to, da Slovenija želi biti del, bom rekel, kolektivnega varovanja oziroma zveze Nato. Nismo opravili globoke razprave na to temo, nismo presodili, ali je obrambni sistem sposoben izvesti kakovostno izobraževanje nabornikov, nismo zagotovili ustrezne namestitve in opreme, ki bi ju naborniki potrebovali za ustrezno usposabljanje, gospod Mahnič, in ravnanje z orožjem, nismo zagotovili niti sredstev. In kar je najpomembnejše, nismo dosegli družbenega konsenza. Na to nas ne opozarjajo ne politiki ne poslanci, ampak strokovnjaki. Sami ste dejali, spoštovani predlagatelj, in to v postopkovnem delu, da ne bo nastopila implementacija, oziroma uveljavitev tega zakona oziroma naborništva ne bo nastopila s 1. septembrom, ampak dovolite mi, da vam preberem 17. člen. To ste vi zapisali, in sicer v Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o vojaški dolžnosti na strani 11, kjer 17. člen pravi, citiram: »V predlaganem členu opredeljujemo začetek veljavnosti in začetek izvajanja zakona. Zaradi vseh postopkov, potrebnih za ponovno vzpostavitev izvajanja vojaške dolžnosti, predlagamo,« in tukaj pozor, »da se prve napotitve na služenje vojaškega roka začnejo s 1. 9. 2020.« Jaz ne vem, kaj ste v postopkovnem želeli obrazložiti, spoštovani gospod Mahnič, kajti vaše gradivo dokazuje ravno nasprotno. Po mnenju Vlade bi stroški na obveznika, in tukaj pozor, za služenje vojaškega roka, ki bi se izvajalo v štirih sodobnih učnih centrih, na letni ravni znašali 12 tisoč evrov. Na leto bi se izvedli trije vpoklici po 2 tisoč nabornikov, na letni ravni bi bilo to šest krat dvanajst oziroma 6 tisoč krat 12 tisoč, to bi znašalo 72 milijonov na leto, po ocenah Vlade. Številka dve. Za izgradnjo teh štirih sodobnih izobraževalnih centrov, v katerih bi se naborniki najverjetneje izobraževali tudi o modernem vojskovanju, bi potrebovali štirikrat po 50 milijonov, to se pravi 200 milijonov evrov. Tretjič. Za posodobitev štirih obstoječih vojašnic bi potrebovali 40 milijonov evrov. Za nakup minimalne opreme, oborožitve in opreme, bi potrebovali 39 milijonov evrov. Torej, zato vam govorim, da je oba cilja nemogoče doseči. Tudi to naborništvo, ta predlog zakona, je, mislim da, v posmeh tudi vašim koalicijskim partnerjem. Tako neresno ste se lotili tega, kljub, bom rekel, iskanjem nekih kompromisov v zadnjem trenutku, ko nagovarjate občinstvo z dejstvom, da saj to je malo tako predlagano, ker bomo itak to že amandmirali, ker se bomo itak že dogovorili. Pa govorimo o eni najbolj pomembnih vitalnih, tudi geopolitičnih odločitev v Republiki Sloveniji, a SDS navrže to, prvič, v koalicijski sporazum, drugič, tako malo za šalo, malo za res, da se bomo mi danes tukaj malo pogovorili! Z vso resnostjo in z vsem spoštovanjem, ampak deluje popolnoma neresno. Saj sploh ne vem, kaj se oglašam na tako resno temo, kajti že navzočnost v dvorani in teža teme govorita, da zgubljamo svoj čas, ki ga bomo tej temi namenili še dobre tri ure. Pa še zadnji del. Ta verjamem, da bo predlagatelju najbližji, ker vselej govorimo o naših dolžnostih do zveze Nato. Mimogrede naj opozorim, da smo že leta v izjemni institucionalni krizi, ko govorimo o zavezništvu. V teh dneh je moč slišati s strani obrambnega ministra ene od držav, govorim o Grčiji, ko nagovarja drugo od držav, govorim o Turčiji, da ravnokar izvaja s sprostitvijo, otvoritvijo ali pa odprtjem vrat invazijo na Grčijo. Dve članici zveze Nato. V tem klubu smo tudi mi. Ne strinjam se, da je to najslabši klub na svetu, ampak strinjam se, da bo ta klub v bodočnosti potreben korenitih obnov in določitev novih poslanstev za prihodnje, če bo želel še naprej opravljati svojo vlogo predvsem ohranitve miru in varnosti. Ta del, ki sem ga želel posebej izpostaviti, pa se dotika predvsem nezmožnosti. Če se lotevamo naborništva, bomo toliko težje dosegli cilj 2 %, ki smo si ga zadali v zavezništvu, zato da bomo svoje obveze dejansko tudi dosegli. Spoštovana podpredsednica, hvala lepa za čas.
Hvala lepa tudi vam. Nadaljujemo z razpravo. Besedo ima gospod Gregor Perič, pripravi pa se gospod Primož Siter. Izvolite.
Hvala. Lep pozdrav vsem! Če se gremo resno državo, potem moramo poskrbeti tudi za ta podsistem varnosti in mislim, da tukaj ne sme biti in ne more biti nobene debate. Debata je pa verjetno lahko okoli tega, kaj varnost za vsakega izmed nas pomeni. Za nekoga pomeni zgolj občutek, za nekoga drugega pa tudi neko čisto konkretno obvezo, da neke službe moramo imeti, jih moramo plačati. Pretežni del časa nekje počivajo, čakajo, ko se situacija pojavi, jih pa aktiviramo. Ampak takrat nihče ni jezen, da jih imamo. Naj spomnim, ne vem, na poplave v Železnikih ali pa žledolom, ko smo ga imeli. Takrat ni bil nihče jezen, da imamo vojake pa da imajo neko opremo pa da imajo neke štirikolesnike, po katerih so potem padala drevesa, ko so se prerivali po raznih zasneženih in zaledenelih poteh in prevažali ljudi praktično nazaj v civilizacijo. Takrat je v redu, ko pa moramo za te storitve plačati, odšteti kar precej denarja iz proračuna, ki bi ga lahko namenili za številne probleme, ki jih kot družba in kot država imamo, takrat je zagotovo strošek. Jaz imam občutek, da tudi naše članstvo v zvezi Nato razumemo kot članstvo v nekem golf klubu, v katerega pridemo sem pa tja malo igrat in članarino sem pa tja plačamo oziroma izpolnjujemo tiste zaveze. Po drugi strani pa tisti pozitivni aspekt neke varnosti oziroma neke stabilnosti v regiji jemljemo kot samoumevnega. Morda ne bi bilo odveč pomisliti, da na račun tega tudi naša podjetja poslujejo v nekem precej bolj stabilnem in varnem okolju in dosti lažje razmišljajo o tem, da so ambiciozna v investiranju, v zagotavljanju dodatnih delovnih mest in še marsičesa. Ko se pa pogovarjamo o neki konkretni rešitvi, na kakšen način izpolnjevati to varnostno funkcijo oziroma funkcijo vojske v naši državi, je dejstvo, da smo v preteklosti prešli iz enega sistema v drugega, torej iz naborniškega v profesionalni. Da smo to naredili, je bila opravljena neka precej poglobljena analiza, ki je pogledala različne vidike, aspekte, tudi cenovno, ter še številne druge. Tudi če se kot družba oziroma kot politika odločimo, da bomo šli v nasprotno smer, ocenjujem, da bi bilo treba neko podobno analizo ponovno opraviti. Vsakršna debata, vsakršna razprava v tej smeri je seveda koristna in dobra, če z njo ne delamo škode družbenim podsistemom. Če poslušam nekatere kolege, v teh razpravah zagotovo ne prispevajo k temu, da bi se mladi lažje ali pa bolj odgovorno odločali tudi za potencialni poklic vojaka ali pa katero od podobnih služb, tudi policista v končni fazi, gasilca ali pa nekoga, ki dela v varnostno-obveščevalnih službah ali še kaj tretjega, kar se mi je morda izmuznilo, civilna zaščita. Tukaj moramo biti predvsem previdni. Kot rečeno, pot ni ena, poti je lahko več. Lahko se nadgrajujejo, dopolnjujejo, zato smo tukaj, da pomagamo iskati rešitve. Kot liberalec sem osebno precej nenaklonjen temu, da mora nekdo pod neko prisilo opravljati obvezno služenje vojaškega roka, kot sem recimo nenaklonjen temu, da se nekdo mora cepiti. Mi je pa jasno, če je precepljenost v naši populaciji pod neko določeno stopnjo, se povečajo zdravstvena tveganja. In ravno tako mi je jasno, da v državi, kjer določeni podsistemi ne delujejo optimalno, moramo iskati neke rešitve in poiskati tudi neke kompromise. Če bomo te kompromise znali tudi ljudem pojasniti, jih bodo tudi razumeli in v končni fazi jih bodo tudi podpirali. Če iščemo neke smeri razmisleka oziroma konkretne rešitve glede na situacijo, v kateri smo, je zagotovo ena od možnosti ta, da obstoječo profesionalno vojsko nadalje krepimo z različnimi ukrepi, ki so vezani ne samo na finančne aspekte, torej na plačilo, ampak tudi na druge, na tiste bolj mehke pogoje za delo, torej večja razpoložljivost stanovanj ali pa tudi znižanje zahtevane stopnje izobrazbe, dodatna izobraževanja in tudi večja skrb za vojske po 45. letu starosti, ko vemo, da tega poklica več na tak način ne morejo opravljati, seveda so pa lahko še zelo koristni za našo družbo z znanji, ki jih imajo, ki pridejo marsikje in marsikomu prav. Navsezadnje smo na nek tak način tudi kot država zagotovili svoj obstoj v 90. letih, ker če bi vsi samo rekli – Nekaj se bo zgodilo, nekdo bo že nekaj naredil, bo poskrbel za našo varnost; in če ne bi bilo takrat Policije, Teritorialne obrambe pa Manevrske strukture narodne zaščite, bi se verjetno tisti ključni trenutki iztekli precej drugače. Kdor reče, da vojske ne potrebujemo, je ta izjava oziroma ta hipoteza, ne vem, kako bi jo imenoval, precej drzna. Pa tudi ne drži, da ker smo v Natu, moramo sedaj hraniti neke take sisteme; in da če bi izstopili iz Nata, potem stroška za vojsko ne bi bilo. To absolutno ne drži. Lahko se ozremo samo na sever in pogledamo primer Avstrije. Avstrija ni v zvezi Nato, pa ima vojsko in zanjo odšteje kar precejšen oziroma visok znesek iz državnega proračuna, ima pa tudi obvezno služenje vojaškega roka. Tam to ni debata, ker se zavedajo, da če si želijo zagotoviti neki osnovni nivo varnosti, tudi vojaške varnosti, potem ta sistem nekaj stane in ga je treba plačati in tudi zagotoviti neke kadre. Ko govorimo o kadrih, ta naborni sistem je omogočal na nek način, da je veliko več ljudi oziroma mladih šlo skozi te vrste in je potem tudi za ostale podsisteme s področja varnosti, za policijo, gasilce pa verjetno še za marsikaj drugega, bilo veliko lažje detektirati tiste potenciale in jih potem tudi znotraj teh struktur vključiti. Danes imamo morda s tega naslova nekoliko več težav in razmislek v SMC je šel tudi v smeri preoblikovanja strukture, ki zdaj že obstajajo, recimo vojaški tabori. Slovenska vojska, kolikor vem, poleti za približno 10 oziroma 11 dni opravi neka prostovoljna izobraževanja za 100 mladih in tam se tudi nekdo, ki ima ta interes oziroma željo, ki ga to pritegne, lahko preizkusi in oceni, ali je to zanj ali zanjo primerno, ali pa ni primerno. Morda se da tudi to strukturo nekoliko preoblikovati, jo dopolniti, jo tudi časovno umestiti v neko obdobje med študijskim oziroma med šolskim letom, da ne vpliva na študijski proces; ali pa po drugi strani, da nima vpliva na to, kdaj se bo nekdo znašel na trgu dela, da predstavlja najmanjšo distorzijo na samem trgu dela pri iskanju zaposlitve ali pa pri ohranjanju obstoječe zaposlitve, če je nekdo recimo že študent in je našel neko delovno mesto, pa bi ga s tega naslova morda delodajalec lažje počakal. Možnosti za samo optimizacijo je veliko, razprava nikoli ni škodovala, predvsem pa se mi zdi, da ne sme biti izključevalna in da moramo imeti pred seboj predvsem to, da zagotavljamo Slovenski vojski in ostalim strukturam ustrezne pogoje za delo. Drugi vidik, ki ga morda nekoliko zanemarjamo, je tudi ta, da imamo v Sloveniji okoli 60 tisoč prostovoljnih gasilcev oziroma že samo področje gasilstva šteje več kot 120 tisoč članov, pri čemer so eni aktivni kot gasilci, drugi nekoliko manj. Imamo v končni fazi tudi tabornike in skavte, katerih ustanovitelj je bil prvotno vojak, ki je to zgodbo učenja mladih za neko odgovorno državljanstvo in predvsem za prizadevanje za mir nadgradil in jo postavil kot neko mrežo, ki deluje praktično po celem svetu. Smeri razmišljanja je veliko in jaz bi si želel, da v prihodnje, kadar bomo še, verjamem, odpirali to tematiko, poskusimo vse te strukture, vse te sestavine naše družbe na nek pameten način vkomponirati. In vse te vire – kadrovske, finančne in ostale – maksimalno dobro izkoristiti, tako da v končni fazi bo Slovenija država, kjer je neka varnost zagotovljena, ker današnje razmere so lahko takšne, že jutri se lahko tudi spremenijo. Verjamem pa, da se takrat ne bomo strinjali s tem, da se usedemo, primemo za roke pa zapojemo Kumbaya in počakamo, kaj se bo zgodilo.
Hvala lepa. Gospa Lidija Divjak Mirnik ima repliko.
Hvala lepa, spoštovana podpredsednica, hvala za to repliko. Ne, gospod Gregor, tebi, ampak gospodiču Mahniču, ki ga žal ni v dvorani. Pridobiti sem si morala namreč točne podatke. Rada bi mu replicirala na njegovo izjavo, da je ta vlada, govoril je o vladi Marjana Šarca, dala vrečko na glavo Slovenski vojski. Realnost je žal drugačna, gospod Mahnič, vam bodo vaši že povedali, kaj sem govorila. V proračunu 2020 imamo 15 milijonov več denarja za vojsko, v letu 2021 pa je planirano, reci in piši, skoraj 25 milijonov več za vojsko. Za kaj se bo ta denar namenil, da ga še o tem obvestim, ker očitno tega ne pozna. Oskrba z uniformo Slovenske vojske, oprema bojevnik, nadomestila pripadnikov pogodbene rezerve, opremljanje in operativno delovanje Slovenske vojske, pehotna oborožitev in strelivo, usposabljanje in vaje, helikopterska nujna medicinska pomoč, delovanje letala Falcon, vzdrževanje vojaške infrastrukture, delovanje osrednjega vadbišča v Postojni, oborožitev in oprema specialnih sil, nakup bojne in inženirske opreme in še več. Toliko o izjavi, da je vlada Marjana Šarca dala vrečko na glavo obrambnemu ministrstvu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Gospod Primož Siter ima besedo. Pripravi pa se mag. Andrej Rajh. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovana podpredsednica. Kolegice in kolegi, pozdravljeni! Kot je kolega Miha že uvodoma namignil, tudi jaz se bom najprej obrnil v zgodovino. Leta 2002 je bil Janez Janša in njegov SDS ključen player v tem, da se je sploh obvezno naborništvo ukinilo. Seveda je bila to takrat igra celotnega političnega establishmenta kot nek predreferendumski bombonček, ki je zagotavljal dovolj glasov za naknadno vključitev v zvezo Nato. Mi ukinemo obvezno naborništvo in gremo potem v zvezo Nato, da ne bomo mi svojih fantov in deklet pošiljali po nekih Natovih misijah. Zelo premišljena akcija je bila. Zaključila pa se je z enim Janševim stališčem v tem prostoru. Takole pravi, citiram: »S tem, ko opuščamo splošno vojaško obveznost, ki je prevedena v ekonomijo občuten davek za polovico državljanov v državi, ki pač morajo žrtvovati prosti čas oziroma svoj življenjski čas za takšno usposabljanje,« sedaj pa pozor, »s tem Slovenija stopa na neko višjo raven v civilizacijskem razvoju in pristaja na tezo, da se pač državljani obremenjujejo samo toliko, kolikor je nujno potrebno.« Janez Janša, leta 2002. Sedaj pa tako. Na hitro previjem na leto 2020, 18 let kasneje, kjer se tudi jaz sprašujem, zakaj sedaj diametralno nasprotno stališče od tega, kar je taista stranka zagovarjala takrat. Ampak kar me pa skrbi, pa nisem nek fęn teorij zarote, ampak ti dve ravni komunikacije tukaj. Imamo glavna stališča oziroma glavne vsebinske gabarite predloga, se pravi varovanje oziroma odgovor na potencialno vojaško ogroženost, in dvig kadrovske popolnjenosti v Slovenski vojski. Sedaj še enkrat poudarjam, Slovenija ni nikakor, in s tem so vsi politiki do sedaj strinjali, vojaško ogrožena. Nihče nas ne ogroža. Obkroženi smo s prijateljskimi državami, z vsemi imamo zgodovino dobrih odnosov, dobre diplomacije. Tri od teh so sicer v zgodovini imele neke teritorialne težnje po slovenskem ozemlju, ena pa ne, ampak tudi sedaj je situacija z vsemi na gospodarski, politični, kulturni, na vse ravneh čisto prijateljska, nikakor ne kaže na kakršenkoli vojaški konflikt. Tudi neke tretje države ne moremo vreči v ta bazen tistih, ki bi potencialno ogrožale Slovenijo. Edini faktor ogroženosti, ki pa tukaj je, pa pride – paradoksalno – z našim članstvom v zvezi Nato. Slovenija je na Natovem zemljevidu pomemben infrastrukturni člen. Omogoča transport po celem X, od severa proti jugu in od vzhoda proti zahodu. Tukaj je edini faktor vojaške ogroženosti, ki ga Slovenija ima, če bi se neka tretja država želela spraviti na infrastrukturo zveze Nato, ki je, mimogrede, v Sloveniji. Nato tako ni garant miru, kot nam radi prodajajo, ampak kvečjemu faktor tveganja. Sedaj pa o dvigu kadrovske popolnjenosti. Slovenska vojska ima za vse tiste, ki si želijo prispevati k njeni kadrovski popolnjenosti, svoj program prostovoljnega služenja vojaškega roka. Da je Slovenska vojska kadrovsko nepopolnjena, se vsi strinjamo, to drži. Ampak problem, s katerim se soočamo, je pa metodologija te trditve, metodologija, s katero smo prišli do te trditve. Smo vzeli dejansko ogroženost Slovenije kot faktor v določanju tega ali dogovor slovenskega političnega razreda z vrhom zveze Nato, ki je rekel, morate imeti toliko številk, toliko infrastrukture, toliko orožja? Do zadnjega metka vemo, koliko rabimo imeti, in koliko BDP je treba nakloniti zvezi Nato. In če se državljani, ki si želijo prijeti za orožje in se izuriti v vojaških veščinah, želijo vključiti, imajo tukaj program prostovoljnega služenja vojaškega roka, številke so pa zelo zanimive. Leta 2018 se je prijavilo 135 kandidatov, od tega 111 moških in 24 žensk, čez prvotno preverjanje splošnih pogojev jih je prišlo 70, od tega 59 moških in 11 žensk. Številke, ki jasno kažejo na to, koliko od tistih deset tisočih, ki so na leto vpisani v vojaške evidence, ima dejansko željo priti, kaj si dejansko teren misli o vpoklicu v vojsko. In to sta dve glavni komunikacijski liniji, glede katerih se je predlagatelj odločil komunicirati z javnostjo, torej vojaška ogroženost in kadrovska nepopolnjenost. Je pa evidentno jasno, kot smo tudi že danes predstavili, da gre tukaj za nek drug scenarij spodaj, ki je bistveno bolj ideološke narave. Jaz se ob takšnih primerih vedno spomnim na Ramba Amadeusa, umetnika iz naše bivše domovine, ki je nekoč genialno definiral, kaj je nacionalizem: Nacionalizem je tisto, kar se dogaja pod 300 evrov plače na mesec. Vse ostalo nad tem gor so pa potem kafiči, moda in ostalo, kot sam reče, palamuđenje. Se pravi, če hočeš biti nacionalist, moraš imeti premalo, moraš kriviti nekoga drugega, moraš biti reven. In ta institut, ko na eni strani ignoriramo socialno državo, na drugi strani pa vzgajamo tako imenovane domoljube, pa dajmo raje reči, da vzgajamo neko nacionalistično mentaliteto, je zaskrbljujoč. Dajmo mi domoljube zgraditi tako, dajmo iz vojaka narediti domoljuba tako, da mu plačamo, da damo tistemu, ki je zdaj tam, dostojno plačo. Ne pa da moj prijatelj vojak, ki je dve leti pred penzijo, gleda, če se bo kam na Balkan preselil, da si bo lahko sploh kaj privoščil. Dajmo tem mladim, pa tudi če so iz FDV, razlog, da so ponosni na to, kar imajo; ne pa da iz njih delamo poslušne sledilce brez sposobnosti kritičnega razmišljanja. a Če sem recitiral enega tujega umetnika, citiram še drugega v svojem zaključku. Ne pa da gradimo to mentaliteto med slovenskimi mladimi, ki nimajo šanse za svoje stanovanje ali kakorkoli, bodo zgubili še eno leto, da sledijo nekemu reku, ki ga je posvojila od nekega pesnika ameriška vojska oziroma njihovi marinci. V duhu kritike našega sodelovanja v zvezi Nato bom zaključil v njihovem uradnem jeziku: Ours is not to question why, ours is but to do or die. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo mag. Andrej Rajh. Pripravi se gospod Jože Lenart. Izvolite.
Hvala lepa, kolegica Tina Heferle, za besedo. Kaj naj rečem o vseh teh razpravah, kot liberalec zelo težko sprejmem zahtevo države, da je naborništvo obvezno in da se o tem dejansko ne sprašuje tistih, ki jih to najbolj zadeva, to je mladih. Kakršnakoli odločitev v tej smeri mora biti sprejeta konsenzualno, na podlagi družbenega dogovora in s soglasjem. Imam pa občutek, da to zadevo rešujemo na napačnem koncu. Slab interes državljanov za služenje vojaškega roka je treba nasloviti tja, kjer ta vzrok nastane; in to seveda sama vpeljava sistema naborništva ne bo rešila. Danes je tu v naši soseščini, v Cankarjevem domu, svetovni inženirski kongres. Povedal bom eno zgodovino, ki je marsikdo ne ve. Poklic gradbenega inženirja je drugi najstarejši poklic na svetu. Razvil se je iz vojaškega inženirja, po angleško se temu reče military engineer. In kaj dela vojaški inženir v vojski? Gradi porušene mostove, gradi porušeno infrastrukturo in to je ta zadeva, ki jo mi moramo mladim zagotoviti, če bodo želeli prostovoljno v vojsko, da bodo lahko delovali v svojem poklicu, za katerega so se izšolali, in se tako dalje tudi v vojski izpopolnjevali. Ni prav, da v bistvu predlagamo zniževanje vstopnih standardov v vojsko. Mislim, da to ni pravo sporočilo. Pravo sporočilo je, če želimo mlade privabiti v ta poklic vojaka, da lahko v vojski opravlja dvojni poklic, torej vojaka in tistega, za katerega se je izučil in katerega bo lahko opravljal tudi potem, ko bo prestar za služenje domovini. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima sedaj gospod Jože Lenart. Pripravi pa se naj gospod Jožef Lenart. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoča. Slovenija se je že pred vstopom v Evropsko unijo in Nato odločila za profesionalno vojsko in s tem seveda za ukinitev obveznega služenja vojaškega roka. 23. marca 2003 smo se na referendumu odločili za vstop v Nato, proces pa je potekal že vse od leta 1993. To je pomembno, ker se ne moreš odločiti za kake temeljite spremembe v nekaj mesecih. Referendum je tako potekal pod geslom – Doma v Evropi, varni v Natu, če se spomnimo. Argumenti za vstop so bili: varno in stabilno okolje za vsestranski razvoj države, okrepljen geopolitični položaj Slovenije, okrepitev obrambnih sposobnosti oboroženih sil, profesionalizacija Slovenske vojske in dolgoročno zmanjšanje izdatkov za obrambo, enakopravno odločanje o varnostnih in političnih vprašanjih evroatlantskega prostora. Tako od leta 2004 gradimo obrambni sistem Slovenije pod okriljem Nata, ki vsekakor zadostuje za mirnodobni čas in opravljanje misij ter za to namenjamo dober procent BDP. V nekdanji Jugi smo dajali 5, 6 % BDP, kolikor se jaz spomnim. Če slovenski obrambni sistem po številu vojakov na prebivalca primerjamo s sosednjimi državami, ugotavljamo naslednje. Naj še prej povem, da Slovenija ima 7 tisoč vojakov na 2,1 milijona prebivalcev. Avstrija jih ima 47 tisoč na 8,8 milijona prebivalcev, Hrvaška 15 tisoč na 4,1 milijona prebivalcev, Italija 95 tisoč na 60 milijonov prebivalcev in Madžarska 25 tisoč na 2,7 milijona prebivalcev. Tu je zdaj navrženih kup enih števil, pa verjetno si iz tega težko predstavljamo, kaj to pomeni. Če pa to preračunaš na število, koliko državljanov brani en vojak, je pa situacija naslednja: v Sloveniji 1 vojak brani 300 državljanov, na Hrvaškem 1 vojak brani 273 državljanov, na Madžarskem 1 vojak brani 388 državljanov, v Italiji 1 vojak brani 631 državljanov, v Avstriji pa 1 vojak brani 187 državljanov. Seveda je treba pri tem povedati, da Avstrija je nevtralna in tam poteka obvezno služenje vojaškega roka. Tu se mi postavlja vprašanje, ki mogoče ni najbolj primerno – Kakšno varnost dobimo na vložena sredstva, na živo silo in na stroške? Opozarjam pa pri tem na naslednje, trenutno veljavni Zakon o vojaški dolžnosti že danes predvideva uvedbo naborniškega sistema v primeru neposredne vojaške ogroženosti države. Predlog za aktivacijo podaja Vlada, potrjuje pa Državni zbor. To je danes bilo že povedano. In tukaj se moramo vprašati, ali so potencialni naborniki primerno usposobljeni za tovrstno aktivacijo. Tu vidim potrebo, da smo pa le dolžni poskrbeti, da potencialne nabornike primerno usposobimo za pravilno uporabo orožja in seznanitev z osnovno doktrino varovanja domovine. Preprosto povedano, ampak zelo pomembno. Če tega ne bomo izvedli preventivno, bomo izpostavljali potencialne nabornike v nezavidljivo situacijo osebne stiske in kaotičnosti. Seveda govorim iz lastnih izkušenj osamosvojitvene vojne za Slovenijo 1991. Ni tako enostavno napolniti orožje in nameriti, če tega nisi vešč. Pristop k tovrstnemu usposabljanju pa lahko poteka v obdobju nekaj tednov in v obnovitvenih usposabljanjih v določenih obdobjih kasneje. Ne predstavljam pa si, da bi lahko ob poznani situaciji v Slovenski vojski in danih resursih v tako kratkem času uvedli obvezno služenje vojaškega roka, kot ga predlaga predlagatelj. Zato ni potrebnih resursov, opreme, vojašnic, potrebnih kadrov, ki jih že sedaj primanjkuje za redno delovanje profesionalne vojske. Predvsem pa ni pripravljenosti državljank in državljanov. Toliko s te moje strani veteranov osamosvojitvene vojne za Slovenijo 1991, vse ostalo pa prepuščam stroki, kako in kaj in kdaj se bo odločalo za profesionalno vojsko ter kdaj in kako bo vključevala rezerviste – usposobljene civiliste. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi se je javil predlagatelj Žan Mahnič. Izvolite.
Hvala. Najprej moram prebrati, ena vojakinja je poslala na piar od SDS: »Spoštovani, prosim, če nekdo Lidiji Divjak Mirnik zastavi vprašanje, ali ona misli oziroma je celo prepričana, da nas 6 tisoč 300 obstoječih pripadnikov Slovenske vojske nima karakternih in moralnih vsebin, ki jih je tako vehementno zanikala. Naj, prosim, pred vso Slovenijo pove, kako gnili smo profesionalni pripadniki Slovenske vojske.« To sem pač moral povedati, saj se je ta vojakinja podpisala z imenom in priimkom. Sem jo tudi preveril na Facebooku in res obstaja. Tole, kar je kolega Lenart na koncu rekel bolj v smislu, da je problem nekoga poslati v neko bitko, če ni vešč rokovanja z orožjem, s tem se jaz strinjam. Ampak že po obstoječi zakonodaji imamo mi ta problem, ker jasno piše, da ob povečani možnosti napada na državo se takoj prične z vpoklicem državljank in državljanov, izvajati Zakon o vojaški dolžnosti in da se te vsebine skrajša na tri mesece. Ampak problem je, ker se lahko geopolitična situacija hitro spremeni. Leta 1991 se ni začelo tri mesece pred 26. junijem, ko je bil napad na Slovenijo, ampak se je v Pekrah začelo že bistveno prej. Prva generacija, v kateri je služil tudi Franc Breznik, se je začela usposabljati že bistveno prej, ravno zaradi tega, ker se ugotavlja, da je čedalje manj državljank in državljanov, ki so vešči rokovanja z orožjem. Vemo pa, da razen računalnika, če govorimo o nekem hibridnem kibernetskem vojskovanju, se drugače kot z orožjem pač zaenkrat še ne bori. Kar se tiče kolega Nemca, jaz pa mislim, da je možno peljat politiko v smeri, da namenimo 2 % BDP za obrambo in tudi to, da bomo uvedli naborništvo. Večkrat je bilo rečeno in tudi kolega Nemec ter kolega Lenart sta izpostavljala leto 2002, ko se je šlo v profesionalno vojsko. Ne, takrat to ni bila napačna odločitev. So pa bile napačne odločitve delane potem kasneje, da smo danes prišli v takšno stanje. Če bi takrat, ko se je šlo v profesionalizacijo, dejansko potem tisti projekt PROVOJ, se pravi profesionalna vojska, peljali, tako kot je bilo začrtano, da bi mi danes imeli 8 tisoč pripadnikov stalne sestave, 2 tisoč rezerve, 15 tisoč prostovoljne rezerve, mislim, da bi bilo to čisto v redu. In se mi danes ne bi pogovarjali o takšnih ukrepih, ki so namenjeni temu, da ti potem dobiš kadrovski bazen za rezervo in seveda tudi za stalno sestavo, če se kdo odloči. Matjaž Nemec je tudi rekel – družbeni konsenz. Levica je že napovedala referendum. Če bo na referendumu to potrjeno, lahko to smatramo za družbeni konsenz. In glede na stališča, glede na to, da so že bila narejena nekatera merjenja javnega mnenja, ljudje podpirajo to več kot 60-odstotno. Da smo del kolektivnega varovanja zveze Nato, to tudi drži. Se bo pa verjetno Matjaž Nemec spomnil prejšnji mandat, ko sva bila oba člana Parlamentarne skupščine zveze Nato, ko smo kdaj dobili na mizo kakšne papirje, kje je bila Slovenija v tistih grafih. Čisto na koncu, kar se tiče strukture obrambnega proračuna, kar se tiče višine obrambnega proračuna. Edino, kar je pri nas pozitivno, je naša kolikor toliko številčna udeležba v mednarodnih operacijah in misijah. In še tisto, ko je rekel Matjaž Nemec, da je ta naš predlog v posmeh koalicijskem partnerjem. Še tretjič ali četrtič danes, mi smo ta zakon vložili, ko sta bila dva sedanja koalicijska partnerja še koalicijska partnerja Matjaža Nemca, tako da mi takrat z Desusom in s SMC tega zakona nismo usklajevali. Bomo pa, če ta zakon ne bo potrjen, seveda morali skupaj uskladiti tistega, ki pa bo pripeljal do realizacije koalicijske pogodbe v tej točki.
Hvala lepa. Repliko ima Lidija Divjak Mirnik. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik, za besedo. Jaz bi samo replicirala gospodu Mahniču glede na to, kar je prebral, kar mu je poslala neka poklicna vojakinja. Prvič, jaz nisem govorila o aktualni profesionalni vojski in ne o pripadnikih profesionalne vojske, ki imajo takšne ali drugačne lastnosti. Govorila pa sem o intenci predlagatelja SDS s tem predlogom zakona, da če bodo šli fantje v vojsko, bodo pa postali pravi dedci. Saj ste zelo dobro razumeli, gospod Mahnič, prepričana sem. Moram pa povedati, da sem deležna na teh omrežjih – to jih bo razneslo, ni mi treba ponavljati –, kakšna glupača sem, ki tako ali tako nič ne razumem pa nimam pojma o ničemer. Še enkrat, jaz zelo spoštujem Slovensko vojsko, zelo spoštujem slovenske vojake, ki so šli na misije in ki so na misijah. In vlada Marjana Šarca je zelo jasno pokazala, kaj misli o Slovenski vojski; s tem da je povečala, in to enormno v ne vem kolikem času, sredstva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Besedo ima Jožef Lenart. Za njim pa bo razpravljal Zmago Jelinčič Plemeniti. Izvoli.
Hvala lepa za besedo, podpredsednik. Bivši predsednik države je na nekem svojem predavanju povedal: »Z varnostjo je že tako kot s svežim zrakom. Če ga imate, ga ne opazite; ko ga začne zmanjkovati, je zelo hudo.« Jaz pač upam, da se vsi tukaj prisotni dobro zavedamo, kako pomembna je varnost. Poslanci bi se tega morali še posebej dobro zavedati. Tisti, ki ste pa tudi v Odboru Državnega zbora za obrambo, pa smo nekako ves čas na podobni valovni dolžini. Moram reči, da v zadnjem času, se pri našem ministrstvu pa njegovih strokovcih nekako vsi strinjamo, da je problem to popolnjevanje in da nismo uspešni. Ne glede na to, kaj vse smo naredili v zadnjem času, nismo uspešni, efekta ni. Zaradi tega imamo veliko nepopolnjenost, in sicer skoraj enkrat večji odliv kot priliv v zadnjem času. Zaveda se tega tudi gospa načelnica Generalštaba gospa Ermenc, in sicer je bila v intervjuju v Delu leta 2019omenjena. Naslov članka je bil Slovenija ima premalo vojakov, ni videti, da bi jih kmalu imela več. Gospa Ermenc je navedla več teh težav, zaradi katerih dejansko v zadnjem času neuspešno popolnjujemo ali pa ne izpolnjujemo zahtev naših zavezniških članic. Manjka nam nekako tisoč 300 ali tisoč 400 vojakov. Kakšni bi ti morali biti, pustimo to zaenkrat, ampak napovedi strokovnjakov, ki so spisali tudi tole belo knjigo o obrambi, govorijo o tem, da bi morali vsako leto od leta 2020 pa do 2025 pridobiti dodatnih 200 do 300 vojakov, da bi potem nekako prišli na tisto številko, na katero smo se zavezali, ko smo vstopili v Nato. To se pravi, če bi se sedaj držali te knjige, ki je pač res malo razvlekla ta načrt, program, kako bomo našo vojsko poštimali, popolnili, bi bilo potem okoli leta 2035 7 tisoč aktivnih vojakov. Ampak če sem odkrit, do leta 2035 je velika verjetnost oziroma mogočnost vedno obstaja, da se nam tudi ozemlje zmanjša za 10 %. Če nimamo vojske, ne moremo varovati svojih meja. Še naprej, v ta namen je bilo izvedenih veliko raznih študij, da bi se ta problem odpravil. Imeli smo tako imenovane akcije, neki mehki prijemi. Med njimi so bili ukrepi predstavitve poklica vojaka, animacije, motiviranje, spodbujanje učencev in dijakov po šolah in tako naprej; ampak vse to ni dalo efekta. Kar nekaj denarja smo za to porabili. Ljudje, ki smo tukaj notri, pač moramo vedeti, da je treba iz tistega, kar delamo, doseči neke efekte. Ti efekti potem pomenijo, da se bomo lahko, počutili varne v svoji državi. Upam in verjamem, da bo končno uspelo spremeniti ta trend upadanja in bomo, če pač drugače ne gre, tole ustavili z obveznostjo služenja vojaščine, naborom. Če drugače ne gre, govorim. Če ima kdo kakšne druge predloge, mi to vzamemo nazaj. Zakaj potem vsi govorijo, da tole ni v redu. Tudi danes predstavnica ministrstva gospa Dolenc – imamo pomisleke, da ni nujno, da bi s tem povečali; zavedamo se sicer slabosti, da nismo uspešni. V redu, mi imamo nalogo, da Slovensko vojsko spravimo v kondicijo. Predsednik Pahor je rekel, da ni v kondiciji, ki bi bila zadovoljiva za branjenje države. Mi govorimo samo o tem, kdo nas bo branil. Nihče od Nata in ne od članic zavezništva nam ni obljubil, da nas bo Nato varoval. V njem imamo le določeno podporo in tega se moramo vsi zavedati in to povedati našim otrokom, sinovom pa tudi mamam, ki so sedaj malo v strahu; ampak ne vem, ali bodo mame varovale svoje otroke in sinove pa še može na koncu. Tako pač ne bo šlo. Imamo nekaj korajžnih ljudi v tej državi, ki so se sposobni spoprijeti s tem problemom, in mi imamo sedaj tukaj ta predlog, nekako prve korake do tega, da nekaj spremenimo. Vemo, da vojaški obvezniki ne morejo na misije. Res ne vem, kdo je tako slabo prebral ta predlog, čeprav ima še kakšne pomanjkljivosti, ampak kdo je tako slabo prebral, da je dal zaključek, da sedaj delamo paniko, da bodo obvezniki šli na misije. Po šestih mesecih nekega usposabljanja ti obvezniki niso pripravljeni za nič drugega kot za preprosta dela. Je pa res, da ta trenutek imamo v naši državi približno 2 tisoč 300 vojakov pehote, to je tistih, ki lahko jutri primejo za orožje v primeru agresije. In teh 2 tisoč 300 ljudi ne more braniti niti Maribora niti naše južne meje. Ne govorimo, da bo prišlo do česa, ampak je pa že prišlo in mi moramo biti pripravljeni. Resno obžalujem, da nekateri nekako spodbujajo, da moji pa ne bodo šli, če bi prišli do tega. Če ne bodo šli, potem bodo pa šli na civilno. Če mi nismo za to, ki smo tukaj notri, da nekaj naredimo, potem bodo naši otroci čez pet let še manj za to. Sedaj v primeru, da bi poslanci morali imeti malo več posluha, pa čeprav eni imamo takšne, drugi drugačne poglede in različne politike, ampak moramo razčistiti za našo drago mladino pa tudi naše drage državljane, da nekaj najprej naredimo za to državo in šele potem začnemo koristi tisto, kar nam ta država lahko daje. Ali pa če povzamem enega od ameriških predsednikov: Ne sprašujte se, kaj lahko država naredi za vas. Vprašajte se raje, kaj vi lahko naredite za svojo državo. S tega naslova ven tudi govorim, vprašanje je, kako dolgo so nas naše zaveznice še pripravljene čakati za naše dane obljube, podpisane obljube in pogodbe, kaj bomo zagotavljali. V SDS poskušamo premakniti s tem predlogom. Upam, da bo šel naprej in da se bodo naredili še kakšni popravki, tudi predlogi, ampak ne govorite mi, da je država lahko brez vojske. Lahko je mogoče kakšna kombinacija tega sistema – delno profesionalno, delno nabor, pa tudi mogoče je s kakšnimi mehkimi začetnimi prijemi nekako popolnjevati. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Zmago Jelinčič Plemeniti. Za njim pa bo dobil besedo dr. Franc Trček. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Vojska je eden od treh postulatov, na katerem temelji država. Če ni vojske, ni tudi države. In kdor je proti naši vojski, je tudi proti naši državi. Pa se vprašajmo, kdo je proti slovenski državi. Tisti, ki po Kardeljevem načrtu rušijo državo. Danes smo slišali to od Levice in SD. Oni so tisti, ki želijo zrušiti državo in potem narediti eno kardeljansko kolobocijo, multikulti globalistično. Če pogledamo, katere države imajo naborni sistem, prva je sosednja Avstrija, Danska, Švedska, Norveška, Švica, Finska, Grčija, Litva pa verjetno še kakšna. 64 držav v svetu ima naborni sistem. In te države se zavedajo, kaj pomeni imeti svojo vojsko. Konec koncev, Vatikan ima svojo vojsko. Pa jim na kraj pameti ne pride, da bi jo ukinili, z ker vedo, da jim pade postulat države. Tega v slovenskem parlamentu večina ne zastopi, zato ker ne zastopi, kaj je država, ker jim je vseeno, kaj je z našo državo in ki bi, če bi nas kdo napadel, kdorkoli – kaj bi se zgodilo –, slekli bi hlačke, nastavil bi ritke pa cvilili bi zraven. To je po večini naš sistem. Rečeno je bilo, da so mame v strahu za svoje sinove. Ni res, k meni hodijo mame in pravijo – Dajte že vendar naše sinove v vojsko, da bodo postali dedci. To, kar je zdaj, je vse skupaj kilavo, zvodenelo. Največ, kar delajo, je to, da visijo na telefončkih pa govorijo: Joj, sem spoznal eno tako dobro mačko. Kje pa? Na Facebooku. To je sistem v Sloveniji zdaj. Zvodenela generacija je to danes. Jaz sodim pa po svojih hčerkah, ena je v srednji šoli, druga pa proti koncu osnovne, da bo ta nova generacija boljša, da tem fantom,bodo spet zrasla jajca, kakor se temu reče, kar v teh generacijah, ki danes vodijo marsikaj, ni ravno pogosta zadeva. Dejstvo je, da če hočemo imeti svojo državo, moramo imeti svojo vojsko. Švica je nevtralna. Če se katera država ne boji, da bi jo kdo napadel, je to Švica. Pa vendar ima vojsko, vendarle ima naborniški sistem in vendarle imajo vsi tisti, ki so služili vojsko, doma orožje. In vsake toliko časa morajo iti, vsaka dva meseca morajo iti z orožjem na strelišče zopet obnoviti znanje ravnanja z orožjem, tehniko streljanja in podobno. Švica ima tako vojno letalstvo, ki ga Slovenija nikoli v življenju ne bo imela, ker se nam zdi, da je to preveč, da bi kakšne avione kupovali. Kaj pa bomo kupovali, kakšne mobilne kesone za kakšne homoseksualne variante? Hvala lepa za take zadeve. V Slovenski nacionalni stranki smo ponosni na svojo vojsko in na svoje vojake; je pa res, da je neorganizirano vse skupaj. Ampak krivda ni na vojakih, krivda je na vodstvenem kadru, ki pol hudiča ni vreden. Kadar se grejo pa slikat, je pa več zlata na ramenih kakor pri celi ameriški vojski. Ampak kaj to pomeni? To pomeni, da je treba porezati glave, jih zamenjati s pravimi ljudmi in potem imeti vojsko. Če imamo tam veliko število podoficirskega kadra, je ta podoficirski kader že pripravljen za to, da bo šolal rekrute. Šest mesecev ni nobena zadeva, šest mesecev je ravno toliko, da se mladinci naučijo reda, spoštovanja do domovine, spoštovanja do predpostavljenih in še marsičesa; predvsem pa da vedo, kaj je njihova dolžnost, ne kaj so samo pravice. Lenuhi, delomrzneži dobivajo vse, kar hočejo; tistim, ki bi pa radi stali na stališču domovine in jo tudi branili, če je treba, tem bomo pa vse vzeli. Eden mi je zadnjič rekel – Zmago, pa saj to je v bistvu pederska država. To mi je rekel pred dvema urama eden. Sem rekel – Na žalost je to res, kakor vidim. Pa upam, da se bo kdaj spremenilo. Jaz upam, da bo ta vlada, ki je zdaj nova, postavila drugačna izhodišča, da ne bodo sami cvileži tukaj notri. Tudi pri LMŠ, pri SAB-u, pri Desusu pri SD sami cvileži, jokavci in ne vem kaj: Joj, da se mi ne bo kaj naredilo. Kaj se ti bo naredilo? Saj to je tisto – kaj se bo dogajalo? Migranti so prihajali sem, pa so že klali, streljali pa vse skupaj. Ko bodo pa zdaj prišli – Joj, samo da se ne bo meni kaj naredilo. Država mora braniti svoje meje. Poljaki so rekli: Mi bomo z orožjem branili svoje meje in če bo treba, bomo streljali. V Grčiji z orožjem branijo svoje meje, Slovenija bo pa vrata odprla pa bo rekla – Kar pridite, saj mi bomo ponižni. Pa če bo kdo prišel v kako stanovanje, bodo rekli – Veš kaj, samo v kuhinjici mi pusti en majhen kot, pa še kuhal bom za tebe, ti se pa med tem časom zabavaj z mojo ženo pa s hčerkami in tako naprej. A ste zato tukaj notri?! Ali ste zato, da postavite ena izhodišča za obrambo domovine. Fučka se vam vse skupaj! Saj bo hec, bo hec. Takrat ko je bila Slovenija napadena, je bilo na žalost zelo malo Slovencev, ki smo branili z orožjem to domovino. In moram povedati, da mnogi od nas smo imeli svoje orožje, ker smo vedeli, kaj se kuha. Vi na to pozabljate, ker vam je vseeno. Ker vam je vseeno, ali boste govorili nemško, madžarsko, italijansko ali pa mogoče hrvaško, ker vam je vseeno. Ampak enim tukaj notri pa ni vseeno in zato mi podpiramo ta zakon in se bomo borili, da bo ta zakon sprejet. Saj lahko so vedno kakšne variante, da se popravi malo sem, malo tja. Ampak v izhodišču, madona santa, a smo država ali kaj smo?! Dajmo narediti nekaj za tole. Ampak ne narediti bele knjige, ki pol hudiča ni vredna, ki je tako sranje, da ni vredno niti za na sekret za obrisati si spodnji del hrbta, ker je papir pretrd. Pretrd je pa zato, ker je bolj debel, zato da več zgleda tista bela knjiga. Notri pa same flavze brez veze. Nekatere je strah, da bi morali naši naborniki hoditi na Natove zadeve po svetu. Ne, tja hodijo profesionalci. Profesionalni vojak je vojak, ki je plačan za to. Zato je bila tisto neskončna svetovna sramota, ko sta Erjavec pa Pahor v bistvu zagotovila, da so dezertirali naši vojaki. Naše vojake je bilo tako sram in ne morejo oprostiti našemu poveljniškemu kadru, da so to naredil. Kaj takega se lahko primerja samo z Italijo, ki je dvakrat v vsaki svetovni vojni v sredini preskočila in izdala svoje bivše zaveznike. Tako daleč smo prišli. Nismo za to, da hodimo za Nato po svetu, ker nismo tam nič zgubili. Nikakor pa se to ne bo zgodilo nabornikom. Naborniki so za to in bodo za to, da bodo branili domovino. Branili domovino. To sta dve besedi, ki jih vi po večini ne zastopite, ker vam je vseeno, ker ste prodajalci domovine; in nekdo bi rekel celo izdajalci. Zato vas je lahko sram, če tega ne boste podprli.
Hvala lepa. Repliko ima Miha Kordiš. Izvoli.
Hvala. Zmago Jelinčič očita, da smo socialisti proti državi. Ampak kaj je moderna država? Moderna država je organizirana politična tvorba za zagotavljanje akumulacije kapitala in zatiranje delavskega razreda v imenu dobičkov kapitalistov. Njena socialna funkcija, ki je prej plod posameznih razrednih bojev, je skorajda slučajna. Ker zagovarjam bratstvo med narodi, ker zagovarjam mednarodno delavsko solidarnost in ker zagovarjam globalni komunizem, nisem samo za odpravo ene države, jaz sem za odpravo vseh držav. In če gospod Jelinčič misli, da moški postanejo dedci samo skozi vojsko, zakaj so potem nacionalisti z gospodom Jelinčičem na čelu večinoma mevže in snežinkice. Hvala.
Hvala lepa. Ni replike na repliko. Postopkovno pa izvolite, Zmago Jelinčič.
Hvala, gospod predsedujoči. Ko sem bil jaz pa mi tukaj okvalificirani kot mevže, pa naj pride gospod sem, pa naj mi to v ksiht pove, pa bo videl, kdo je mevža.
Hvala lepa. Predlagam, da spravimo razpravo, diskusijo na dostojen nivo. Mislim, da ni nobene potrebe za taka obračunavanja, ne z leve ne z nacionalne. Naslednji ima besedo dr. Franc Trček. Za njim pa bo dobila besedo mag. Bojana Muršič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Če kdo to spremlja, lahko zelo hitro vidi, kdo ali kaj je največja nevarnost Slovenije. 90 ljudi, ki sedimo tukaj. Potem sledijo ministri in ministrice, pa tudi kdaj kak predsednik ali predsednica države, ki za fototermin prodajo domovino. Žal se moram strinjati s Plemenitim, navsezadnje obstaja nekaj, kar v teoriji imenujemo trodelna ideologija indoevropejcev. V tej trodelni ideologiji ob birokraciji, ob tistem, ki ti odgovarja na vprašanja, kdo si, kje si, kam bomo šli, obstaja tudi vojska. Jaz ne bom delal tu ekspoze o liku in delu Ivana Janeza Janše. Zadnje dni smo se tega preveč naposlušali. Zgolj dve zadevi, če Ivan Janez že citira Franca Trčka, da je naš program ustava, naj pove, da citira Franca Trčka; in nekako zgodaj v jeseni mi je rekel – Ah, saj kmalu boš lahko prava opozicija. In ko smo se v menzi pogovarjali o resorjih pa razsutih resorjih, je dobesedno rekel glede proračuna, ki ste ga sprejemali s Plemenitim Jelinčičem, da »v kakšnem stanju je Mors, niti teh penez ne more smotrno porabiti.« Konec citata Ivana Janeza Janše. O čem se danes pogovarjamo, je v bistvu biopolitika. Zame osebno je pravica žensk do splava konec cezaropapizma, je civilizacijska pridobitev. Isto je zame civilizacijska pridobitev tudi profesionalizacija vojske in konec naborništva. Ja, imamo velike težave z Morsom, ne bi pa tako počez o tem blebetal kot preštevilni, ker je to žaljivo do številnih ljudi, ki so se odločili, da gredo v ta zahtevni šiht, ki ga pa nikoli do konca nismo resno profesionalizirali. In verjetno za to ni kriva Levica pa Miha Kordiš. Pri Alenki Bratušek smo verjetno krivi, da ni največjih jabolk v osnovni šoli dobivala, kar oni ubesedujejo zadnje dni. Nič ni bolj nevarnega, kar sem že večkrat rekel – veste, da sem v prejšnjem sklicu jaz injiciral problematiko stanja v slovenski policiji –, nič ni bolj nevarnega kot napol razviti, da ne rečem šalabajzerirani, pa niso za to krivi ne policaji ne profesionalna sestava Slovenske vojske, represivni sistemi. Ker so ljudje frustrirani, ker imajo preslabe plače, ker ne vejo, kaj bo z njimi, ko dosežejo neko določeno starost, in to je problematika, s katero se moramo ukvarjati; ter tudi izhajajoč iz Ustave, ker je funkcija naše vojske obrambna, tudi kako jo navsezadnje razvijati. Kar pa zadeva mlade. Če sem napol resen, napol v hecu, v srednji šoli jih dobro naučimo lokostrelstva in bo to dovolj za obrambo Slovenije. Dajmo ta denar rajši za razvoj njihovih intelektualnih sposobnosti, zlasti programiranja. Jaz sem že rekel v magnetogram, da bi Slovenija morala biti sposobna uničiti elektrodistribucijske sisteme sosednjih držav, da bi moral biti tu boljši od njih. Mahnič mi prikimava, ker razume, o čem govorim. Smo del razvitega sveta, kjer se bo vojska dogajala že v politiki. Že ona ekipa na Trstenjakovi, na ravni kibernetskega vojskovanja. To, kar danes poslušam, je bolj kombinacija nekih ljudi uspomene na JNA, kot bi včasih rekli. Imam vojaško knjižico pa izpit za rečni remorker, sem bil inženir mimogrede. Na hrvaški strani, kjer živi del moje familije, sem dejansko tudi držal neke vrste vaških straž. Odločil sem se za Slovenijo. Odkrito povedano, nimam dvojnega državljanstva, ker se nisem strinjal s politiko HDZ, kar mi bo pri kakih dedovanjih mogoče tri pike, ampak jaz sem izbral to Slovenijo in to domovino in si tudi želim, da ima ustrezno oborožene vojaške sile. Nek general sosednje države z dolgoletnim stažem v vojski, ki ste omenjali, je rekel – Veš, ko se kupuje orožje, tisti, ki je na oblasti, dobi 20 %. Tako je vedno bilo, tako vedno bo. Jaz bi rajši ta denar namenjal za mlade in jim pustil, naj sami odločajo, foucaultjevsko, o njihovih telesih. Naša naloga je, da razvijamo sisteme, ki jim bojo omogočili tisto, čemur smo včasih v puberteti rekli – Razširi krila, slon nerodni. Da jim omogočamo radovednost, da jim omogočamo pogoje za prestop v odraslo življenje. Saj dandanes, če nisi mlada zdravnica na specializaciji, si skoraj ne upaš imeti otroka. Ukvarjajmo se raje s tem, ne pa s takimi zadevami, ki jih imamo tukaj. Mi potrebujemo profesionalno sestavo Slovenske vojske. Ti ljudje morajo biti ustrezno izobraženi, zadovoljni, ustrezno plačani. Želim si, da bo v kakem novem poročilu določenega organa, ki ga beremo v kleti, manj nekih drobnih kraj med njimi, kar tudi izkazuje nezadovoljstvo. Tudi misije, na katerih sodelujemo, in pod katerim mandatom je zadeva, ki bi jo bilo treba resno premisliti. Tudi neke ključne države Evropske unije –, za katere je Ivan Krasov rekel, kar pogosto pozabljamo, da so v bistvu imperiji, ki so se sesuli sami vase, to je začetek Evropske unije – problematizirajo Nato. Ko se v Nemčiji v nekih resnih časopisih, problematizira Nato, to ni neka »baba kazala«, to ni orbanovski tisk, to ni nek rumeni tisk, kjer bo nek lobi nezadovoljen, kaj Trček govori o zdravstvu; pa bo napisal, da mu je počil film. To so neke zadeve, ki bi jih bilo treba resno premisliti, ta debata, ki se danes odvija, tega resno resno ne premišlja. Sam osebno menim, da moramo imeti ustrezno strukturo profesionalne vojske. Verjetno je vreden razmislek, ali se tisto starost podaljša do 50 let. To strukturo je treba hitro premikati na terenu, ko je potrebno, že večkrat sem rekel, da bi potrebovali vsaj dve delujoči helikopterski eskadrilji. V naših mednarodnih misijah pa seveda tudi misliti na to, kar je bil Janez Janša v mladih letih – mirovnik. Ali je bil iskreno, ali je bil neiskreno, ne vem, številni tu lahko vidite v glavo vseh, jaz te sposobnosti nimam. Ne pa se zdaj igrati z našo deco. Če pa nekdo potrebuje vojsko, da bo sin pospravljal posteljo, naj se rajši vpraša, kje je zgrešil v socializaciji tega otroka. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič. Za njo bo dobila besedo Mateja Udovč. Izvoli.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Danes imamo na mizi skrajno populističen predlog, me pa ob tem izjemno izjemno žalosti, da s strani predlagatelja, to je Poslanske skupine SDS, v dvorani vidim zgolj štiri poslance, kar mislim, da kaže na resnost te problematike. Še bolj pa me žalosti to, da imamo danes na mizi predlog. Včeraj je bil potrjen nov mandatar za sestavo vlade, imamo že tudi omenjeno ime novega obrambnega ministra, ki prihaja iz vrst poslancev, pa ga danes v dvorani ni; kajti izjemno izjemno me zanima, kakšno bi bilo njegovo mnenje. Če temu tako ne bo, potem se opravičujem morebitnemu omenjenemu kandidatu, ampak kljub temu menim, da bi bilo izjemno zanimivo slišati novo sestavo vlade. Tak predlog bi moral počakati na novega ministra. Kajti o tako pomembnih zadevah, kot je nacionalna varnost, se mi danes tukaj absolutno ne moremo pogovarjati. Še posebej pa je ta populistični predlog, ki ga imamo danes na mizi, nesprejemljiv do mladih. Nič o mladih brez mladih – nenehoma govorimo, zato bi potrebovali njihov konsenz. Na spletu je zaokrožila tudi peticija proti obveznemu služenju vojaškega roka, 29. 2. 2020. Tudi to je en pokazatelj, kako v bistvu nasprotujejo nekateri temu predlogu. Pa gremo malo nazaj. Leta 2003 je sedanji predlagatelj skupaj z Novo Slovenijo podal obrazložitev in ukinil služenje vojaškega roka v Slovenski vojski. Danes imamo na mizi predlog ponovne vzpostavitve služenja vojaškega roka. Ampak na tem mestu pozabljamo na 62.e člen Zakona o vojaški dolžnosti, ki govori, citiram: »Odločitev o ponovni uvedbi izvajanja zdravniških in drugih pregledov ter psiholoških preiskav, nabora, napotitve na služenje vojaškega roka oziroma na opravljanje nadomestne civilne službe in obveznega služenja v rezervni sestavi sprejme Državni zbor Republike Slovenije,« in poslušajte, »na predlog Vlade Republike Slovenije ob povečani nevarnosti napada na državo oziroma neposredni vojni nevarnosti ali ob razglasitvi vojnega ali izrednega stanja v skladu z zakonom.« Jaz se na tem mestu danes sprašujem, kje smo, kakšno sporočilo dajemo slovenski javnosti in kakšno sporočilo dajemo tuji javnosti, na tem mestu. Jaz mislim, da ta predlog o obveznem služenju vojaškega roka, ki ga imamo danes na mizi, ne bo rešil problema – pomanjkanje vojakov, kar absolutno imamo, temu pritrdim; ampak bo treba iskati širše soglasje politike in tudi širše družbe. Nedopustno je, da bodo mladi z uvedbo vojaškega služenja ponovno postali tako imenovano visoko moralno, etično državljani in tudi dedci. Mislim, da je moja dolžnost kot mame, da svojega fanta usposobim tako, da si bo znal pospravljati posteljo, da ne bo gledal nenehoma v telefon, ampak način življenja je danes malce drugačen. Ampak to je naloga staršev na prvem mestu, nato pa ustreznih ustanov, v katerih mladi danes preživljajo izjemno veliko časa. V šoli so otroci 6–8 ur in tudi te ustanove jim enostavno morajo dati vzgojni navdih. Absolutno se strinjam, da je varnostni sistem države podhranjen, da mu bo treba nameniti še več sredstev, a ne z uvedbo vojaškega roka. Po oceni vlade, ki opravlja posle, bi nas usposabljanje, poslušajte, stalo toliko. V mnenju, ki ga je zapisala Vlada 27. februarja 2020, so podane nekatere ocene, in te so: za služenja vojaškega roka, ki bi se izvajalo v štirih sodobnih učnih centrih, bi na letni ravni na obveznika stroški znašali 12 tisoč evrov. Na leto bi se izvajali trije vpoklici nabornikov po 2 tisoč nabornikov, sicer je predlagatelj govoril o 9 tisoč nabornikih na leto, po oceni vlade 6 tisoč, kar bi na letni ravni znašalo, reci in piši, 72 milijonov evrov. Nadalje, pod točko 2: Za izgradnjo štirih sodobnih izobraževalnih centrov, v katerih bi se naborniki najverjetneje tudi izobraževali, bi potrebovali 200 milijonov evrov. Za posodobitev štirih obstoječih vojašnic bi potrebovali 40 milijonov evrov. Za nakup minimalne potrebne oborožitve in opreme – 39 milijonov. In če še nadaljujemo, to so veliki stroški. Res smo v letu 2020 in 2021 namenili več sredstev za vojsko. Sicer kolegica Divjak je omenjala, kaj vse se bo naredilo s tem denarjem, ampak verjamem, da bo nova vlada imela nove prioritete. In kot je predlagatelj navedel, če ta predlog bo sprejet, bodo znotraj obrambnega ministrstva prerazporeditve. Zato še enkrat govorim, izjemno pomembno bi bilo počakati na novega ministra za obrambo, da bo povedal, kje bo vzel ta denar, da ga bo namenil za nabornike. In ker sem se vedno ukvarjala tudi s številkami v vsej dosedanji poklicni karieri, moram reči, da imamo takšno demografsko sliko, kakršno jo imamo, ki ni spodbudna, v zadnjih letih nismo gradili domov za starejše, v vaši koalicijski pogodbi je navedena izgradnja petih domov za starejše. Ob samo prvi točki, ki sem jo navedla, 72 milijonov evrov. Koliko domov lahko zgradimo? Pa če je en dom 10 milijonov, je to sedem domov za starejše. Mi boste replicirali kasneje, gospod Mahnič. Resnično se postavlja vprašanje; da ne omenjam, da imamo šole tudi v slabem stanju. Tudi posodobitve, rekonstrukcije šol bi bile potrebne in ta denar bi bilo smiselno nameniti kje drugje. In res, o tako pomembnem vprašanju, o katerem danes govorimo, bi bilo treba opraviti poglobljeno razpravo, o tem ni dvoma. Presoditi, ali je obrambni sistem sposoben izvesti kakovostno izobraževanje nabornikov, zagotoviti ustrezno namestitev in opremo, ki jo bodo naborniki potrebovali za ustrezno usposabljanje in tudi ravnanje z orožjem, zagotoviti sredstva in, kar sem že omenila, doseči čim širši konsenz z politiko, širšo družbo in tudi z mladimi, kajti nič brez mladih. Res je, da mora današnji veljavni sistem kadrovskega popolnjevanja Slovenske vojske temeljiti na visoko strokovni poklicni vojski s pogodbeno sestavo, rezervno sestavo in prostovoljnim služenjem vojaškega roka. Kot smo danes videli, so slabosti, bo treba veliko napora nameniti v postopno zviševanje sredstev za vojsko, poklic vojaka narediti atraktivnega, z izboljšanjem predvsem delovnopravnega položaja vojakov, pravic vojakov po 45. letu, oblikovanja rešitev sistema pridobivanja in zadrževanja kadrov v strukturah Slovenske vojske in še in še; tudi mogoče štipendijski politiki. Absolutno Socialne demokrate skrbi varnost. Da smo nepripravljeni, jaz mislim, da ne. Pokazali smo že v času begunske krize, kje so nam pomagali vojaki. Opravili so svoje delo. Bilo je govora tudi, da so mame v strahu. Jaz nisem v strahu, da bi otrok moral iti v kakšno naborništvo. Ampak moram reči, da če kot mama nisem sposobna vzgojiti svojega otroka, ga tudi kdo drug ne bo vzgajal. Potem je res velika težava. Proti naši vojski absolutno ni nihče. Naši vojaki so visoko strokovno usposobljeni. Spoštujem njihovo delo, ki ga opravljajo. Tudi vem, kako poteka izobraževanje za poklic vojaka. Ni enostavno. Izobraževanja, ki so v Vipavi, so zelo zahtevna. Bilo bi zelo zanimivo, pa mi je žal, da nisem pridobila teh podatkov, kolikšen je osip tistih, katere sprejmejo. Kajti ko kandidati za vojake gredo skozi usposabljanje, kaj kmalu marsikateri ugotovi, da ni za takšno delo. Usposabljanje je izjemno izjemno naporno. Moram pa reči, da si nekateri izjemno želijo, so se izjemno trudili in to delo z vsem srcem tudi opravljajo. Jaz mislim, da služenje vojaškega roka in zapolnitev Slovenske vojske lahko povečamo zgolj z vzpostavitvijo sodobne, strokovne, učinkovite vojske, v kateri bo delovala učinkovita služba za informiranje in promocijo ter motivacijo pripadnikov; z uveljavljenjem vojaškega poklica, ki pa bo v družbi spoštovan, cenjen. Takrat verjamem, da bo tudi motivacija za odločanje za ta poklic bistveno večja, pa tudi nagrajevanje bo moralo biti bistveno boljše. Pa še glede tega, da smo slabo opremljeni oziroma da je ocena vojska takšna, kot je, bi samo rekla naslednje, da v letu 2012 smo se začeli soočati s posledicami znatnega varčevanja, tudi v obrambnem proračunu. In tudi to je vzrok, da so ocene tako slabe, kot so. Na slabše ocene pa je v zadnjih letih tudi deloma vplivala spremembe metodologije ocenjevanja iz leta 2012. Hvala lepa zaenkrat.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj Žan Mahnič. Izvoli.
Hvala. Polkovnik Boštjan Močnik, vrhunski strokovnjak, po moji oceni eden izmed boljših častnikov Slovenske vojske, predlaga sledeče, kako rešiti profesionalno sestavo, kako rešiti ta upad vojakov: beneficije, dodatki, nematerialne spodbude, ugodnosti za vojaške družine, poklicno upokojevanje, na primer 20 let službovanja in poklicna upokojitev ter prejemanje vojaške pokojnine v višini 50 do 60 % plače zadnjega čina, prioritetna zdravstvena oskrba za pripadnike, brezplačna protetika, brezplačni vrtci, zagotavljanje nacionalne poklicne kvalifikacije s tečaji in šolami, katerim so podvrženi pripadniki v Slovenski vojski, vojaške trgovine, kjer se kupuje brez davka, subvencioniran javni prevoz, izhod iz statusa javnega uslužbenca, ukinitev logike nadurnega dela, uvedba samo dodatka za terensko delo, voden karierni razvoj, uvajanje modela up or out, boljše izvajanje voditeljstva v Slovenski vojski, zagotavljanje višje stopnje stalnosti in s tem stabilnosti vojaških enot, dodatki za dodatno usposobljenost pripadnikov, na primer padalci, potapljači, specialisti, gorniki, specialne sile, izvidniki, subvencionirano pridobivanje višje civilne izobrazbe v času služenja, bonus za podaljšanje pogodbe, nižja dohodninska lestvica in tako naprej. Ali bi podprli to? Verjetno ne bi. Gospa Muršič, ne govoriti o neki poglobljeni razpravi in konsenzu, ker veste, da tega ne bo, ker lahko tukaj pripeljemo 10 doktorjev obramboslovja, ki vam bodo povedali, zakaj je naborništvo dobro, pa bo vaša stranke še vedno proti. Mimogrede, sedaj vidim, da profesorji iz FDV, iz obramboslovja se oglašajo, izjemno jih cenim, z vsemi sem se zelo dobro razumel, pogrešal sem pa svoje profesorje takrat, ko so bile tukaj javne razprave. Res sem jih pogrešal. Smo imeli strategijo o nacionalni varnosti, ni bilo nobenega. Gospa Juvan, gospod Prebilič oziroma sedaj je on župan, recimo gospod Prezelj – to so strokovnjaki, razumejo zadevo, poznajo; pa sem pogrešal, zakaj niso prišli pa svojega povedali. Recimo enako, ko je bila v prejšnjem mandatu javna predstavitev mnenj glede Zakona o obrambi pa Zakona o službi o Slovenski vojski, tudi ni nobeden prišel. Mi lahko tukaj skličemo neko javno predstavitev mnenj v primeru da bo tukaj kmalu tisti zakon, ki bi znal iti skozi, jo seveda bomo, ampak politične stranke pa mnenja ne glede na to, kaj bo kdorkoli povedal, ne bodo spremenile. Socialni demokrati boste proti, to vem in ne bo vas nihče prepričal. Sedaj lahko vi pravite, koliko domov za upokojence se bo zgradilo za 72 milijonov evrov. Gospa Muršič, mi smo rekli, da bomo zgradili 5 domov za upokojence; vi ste imeli socialo šest, sedem let, niste zgradili nobenega. Bomo dali 72 milijonov za vojsko pa še kakšen dom za upokojence bomo naredili, ker menimo, da se da vse to skupaj peljati. Še enkrat pa vam povem, da ne držijo tiste številke, pa tudi državna sekretarka ni pojasnila, od kje te številke, ker so tukaj slidi powerpointa Slovenske vojske, kjer so že dve leti nazaj opredelili te številke. Zavajanje s temi številkami je čisto nesmiselno. Se pa strinjam z vami in s kolegom Trčkom, kar se vzgoje tiče doma. Jaz nisem eden od tistih, ki reče, da se mladi potem izoblikujejo v vojski, saj to ni naloga vojske. Ni primarna naloga vojske socializacija. Verjetno se pa, gospa Muršič, strinjate, da vi kot mama svojega otroka ne učite doma streljati s pištolo v tarčo ali kako s puško juriš. To pa je naloga vojske, če nekdo gre v vojsko.
Hvala lepa. Besedo ima Mateja Udovč. Pripravi pa naj se Igor Peček. Izvoli.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Danes smo slišali že mnogo besed, različnih stališč, mnenj ter razmišljanj in prav je tako, saj smo le v parlamentarni dvorani, kjer je prav, da se pogovarjamo in na koncu tudi nekaj dogovorimo. Ampak mimo dejstva ne moremo, da smo že dlje časa priča, da so problemi v Slovenski vojski, vse od uvedbe ZUJF-a naprej se srečujemo s pomanjkanjem tehnične opreme, vozil, voznega parka, oborožitve, osebne opreme za vojake in tako dalje; da ne omenjam blamaž s čevlji za vojake, negativnih ocen predstavnikov Nata in konec koncev tudi zaskrbljenosti vrhovnega poveljnika, predsednika države gospoda Boruta Pahorja nad stanjem v Slovenski vojski. Večino teh težav se da lahko rešiti zelo hitro, brez težav, če je le volja ob zagotovitvi ustreznih finančnih sredstev; ampak vseh težav na tem področju se pa žal ne bo dalo rešiti. Danes je bil zanimiv članek v Nedeljskem, pa vam bom prebrala samo eden kratek insert, ker je prav, da se spomnimo, zakaj je prišlo do ukinitve naborništva. Največ nabornikov pred ukinitvijo služenja vojaškega roka so vpoklicali leta 1994 – 12 tisoč 283, leta 2001, zadnje leto s polnim vpoklicem, pa le 5 tisoč 180. Civilno služenje vojske so do leta 1996 odobrili 372 obveznikom, leta 2001 pa tisoč 593. In če vse skupaj povzamemo in pogledamo to statistiko, je bila ukinitev v tistem danem trenutku na mestu, saj bi se v nasprotnem primeru sesula sama vase. Mladi so se vsi odločali v največji meri za civilno služenje vojaškega roka; ker so imeli tudi to pravico, so se sklicevali na ugovor vesti. To možnost imajo tudi v tem zakonu, vendar danes so časi drugačni. Kaj pomeni ugovor vesti? Ko je nekdo star 18 let in se odloči za ugovor vesti in se odloči za civilno služenje obveznega vojaškega roka, to pomeni, da tudi če je odličen športnik, ker danes smo poslušali tudi o športnikih, o fizični pripravljenosti, je recimo judoist in bi potem želel biti inštruktor na Policijski akademiji, potem zaradi ugovora vesti tega ne bo mogel početi. In ne samo na policiji, zaposliti se ne bi mogle niti na policiji niti biti pravosodni policist in tako dalje. Zato jaz ocenjujem, da je to širši problem v naši družbi, h kateremu je treba tudi širše pristopati; in ne pristopati na takšen način, kot je mogoče ta zakon, ki ga sprejemamo po hitrem postopku, da je treba 1. 9. 2020 že uvesti naborniški sistem. Ampak pred to uvedbo bi morali narediti vse kaj drugega prej. Pred tem se moramo vprašati, zakaj prihaja sploh do upadanja zanimanja uniformiranih poklicev na vseh področjih, na policiji, pravosodnih policistov, v vojski in lahko bi še koga naštela. Da se moramo zavedati, da se kompetentni kadri ne pobirajo po cesti, ne najdemo jih za nobenim vogalom, ampak do kompetentnih kadrov pridemo le na en sistematičen sistemski način. In problemi popolnjevanja sedanjih obrambnih struktur s kompetenčnim kadrom se nadaljujejo, lahko bi se rešili mogoče tudi z višanjem plač. Vendar četudi bi zaposlenim v vojski dvignili plače, kar je danes že skorajda nujno, se spet lahko vprašamo, do katere točke bo to še spodbudno, da se bodo naši državljani oziroma kadrovski bazen, prazen kadrovski bazen še odločal vstopiti v vojsko, v našo profesionalno vojsko. Absolutno je na mestu predlog, ki se ga moramo resnično zavedati, da bi morali izboljšati pogoje dela, izboljšati delovnopravni položaj sedanjim poklicnim pripadnikom Slovenske vojske, z nadgradnjo pravic, recimo za vojake po 45. letu. In če preidem na ukrepe za ureditev tega stanja. Lahko bi se vprašali, kako, na kakšen način bi to stanje, ki je problem naše družbe, reševali. Eden od načinov bi bil absolutno lahko tudi kadrovske štipendije, oblikovanje boljših rešitev sistema pridobivanja in zadrževanja kadra v strukturah Slovenske vojske, povečanje možnosti prostovoljnega služenja vojaškega roka, povečanje pogodbenega opravljanja vojaške službe v rezervi Slovenske vojske in drugi in drugi motivacijski faktorji. Če pa vsi ti motivacijski faktorji ne bi bili zadostni, potem bi pa bil čas, da se pogovarjamo o možnostih uvedbe naborniškega sistema. Vendar pred tem razmišljati in nekaj ad hoc, na hitro, v pol leta, pa mislim, da danes ni pošteno, ni pravi čas in niti ne pravi trenutek. Za vse to rabimo pravi pristop in realni časovni okvir. Ugotoviti moramo dejansko stanje potreb in razpoložljivih resursov, od kadrovskih, finančnih, logističnih, materialnih. Za strokovno, kvalitetno in učinkovito delovanje sistema. Po tej analizi bi šele lahko ocenili realno stroškovno izvedbo tega naborniškega sistema. Če bo prava volja, kot sem že povedala uvodoma, tega denarja ne bo težko zagotoviti v proračunu. Večji problem pa bo, kot marsikje, kadri. Kdo bo dejansko izobraževal, kdo bo inštruktor in kje bomo dobili te resurse, ki bodo lahko podvajali delo. Namreč ne smemo pozabiti, da je tega kadra že sedaj v Slovenski vojski zelo malo, da ga primanjkuje. In ob uvedbi naborniškega sistema bi se situacija samo še poslabšala. Poklicne vojake, podčastnike in časnike, ki sedaj usposabljajo in urijo poklicne vojake, bi porabili za usposabljanje nabornikov za služenje vojaškega roka. Prav tako v tem zakonu pogrešam, mogoče je predlagatelj zgrešil oziroma ni pomislil, da tisti, ki bi se zaposlili v policiji in delali višjo policijsko šolo, bi bili oproščeni obveznega služenja vojaškega roka. Prav tako bi bili lahko oproščeni tudi tisti poklici, ki imajo v svojem učnem programu večje število ur ravnanja z orožjem ali vaj pri streljanju, kot so recimo pravosodni policisti, verjetno se najde še kakšen drug poklic. Pripraviti moramo realne možnosti in postavitve za izvedbo tega sistema. In ko bomo pripravili sistem, ko bomo imeli vse analize na mizi, in pred tem bomo opravili vse druge možnosti, ali je to res potrebno, se je potem logično pogovarjati o tem, da bi uvedli naborniški sistem. Vendar, še enkrat, kadrovske, logistične, materialno-tehnične, finančne, nastanitvene, časovni okvir, to so vse težave, ki se jih,verjemite, do 1. 9. 2020 ne da rešiti. Ne verjamem, da je to možno rešiti, četudi bi Ministrstvo za obrambo imelo sredstva. Ker verjamem, da se že sedaj utapljajo v birokraciji in v delu za popolnjenje svojih struktur. Prav tako imam pomisleke, včasih smo rekli, da bi iz naborniškega sistema lahko pridobili tudi vojake, ki bi se potem zaposlili v Slovenski vojski; pa se sama vprašam, mislim, da je to ocena malo čez. Ne morem reči, da bi bilo to res, ne moremo pa danes reči, da to ne bi bilo res. Ne verjamem pa, da bi se masovno v tem praznem kadrovskem bazenu, ki je, odločali kljub obveznemu naborniškemu sistemu, da bi se po končanem šestmesečnem usposabljanju zaposlili v Slovenski vojski. Se pa strinjam z marsikom, vzgoja je tista, ki bo naredila državljana, ki mu bo domovino vzgojila. Naborniški sistem ne bo naučil naših otrok postiljati postelje. Nekateri nismo izgubili spomina, kako je ta naborniški sistem v tistem času deloval. Vprašam se, ali so bili mogoče v službi 8 ur. Čistilke so jim čistile prostore, mame so jim doma prale uniforme, noben od njih ni kuhal, mogoče so postiljali. In če kdo misli, da bomo z uvedbo naborniškega sistema vzgajali, se je močno zmotil. To je naloga družine in izobraževalnega sistema. Naborniški sistem je pa potreben, ko bo in če bo, zgolj zato, da jih naučimo rokovanja z orožjem, kot je kolega Mahnič rekel, streljanja, vaje, seznanjanja z opremo. Če realno pogledamo, imamo – ko se vprašamo, ali je to res vse skupaj potrebno danes, tako na hitro, – že zakonsko varovalko, da sistem v določenih pogojih lahko takoj aktiviramo, zato jaz ocenjujem, da v tem trenutku ni nobene potrebe po hitenju. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj Žan Mahnič.
Strinjam se vami, da se po šestih mesecih ne bodo vsi zaposlili. Verjetno se velika večina ne bo, verjetno 90 % ali pa celo več se jih ne bo zaposlilo. Gre pa zato, da imamo kadrovski bazen za tisto rezervo, za katero smo se takrat zavezali, da jo bomo imeli, pa jo imamo danes natanko nič. Kar se tiče kadrov, mi imamo številčno bogat častniški zbor, preko 3 tisoč častnikov. Mi imamo tudi bogat zbor podčastnikov, vojakov pa praktično ni. Mi imamo razmerje porušeno. In preko naborniškega sistema se pridobiva kadre najprej tudi za vojake. Se pa strinjam z vsem tem povedanim, kaj bi bilo pa treba narediti v tem sistemu. Ampak ravno zato, ker se to ni naredilo, imamo danes take težave, da smo mi prišli s tem predlogom. Jaz še zmeraj stojim za tem, kar je rekel general Geder – Ko se bo plača navadnega vojaka začela pri povprečni slovenski plači, takrat mi ne bomo več imeli kadrovskih težav Slovenske vojske. Zato je pa najprej treba Slovensko vojsko izvzeti iz enotnega sistema plač v javnem sektorju. Vemo, kakšne probleme bomo tukaj imeli. In potem napraviti lestvico z vsemi temi dodatnimi beneficijami in mislim, da se lahko kadrovska zadeva popravi. Se pravi, nova vlada bi morala iti v dve smeri, eno, da se ureja to profesionalno sestavo; in drugo, da se pripravlja vse, da se potem postopoma začne zadeva uvajati, če se s tem stanje ne more popraviti.
Hvala lepa. Besedo ima še zadnji prijavljeni razpravljavec Igor Peček. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Več razpravljavcev se je rado vrnilo v leto 2004, ko je bil sprejet sklep o zamrznitvi obveznega naborništva; se tudi spraševalo zakaj. Osebno mislim, da je bil ta ukrep vlade smiseln in smotrn. Že v prejšnji razpravi se je tudi izkazalo, zakaj. Mislim, da obstajata dva razloga za to. Prvi razlog je vsekakor v tem, da so varnostne razmere, ki so takrat veljale oziroma v naši okolici bile, bile stabilne in da razloga za vzdrževanje tako velikega sestava takrat ni bilo. Drug razlog je pa ta, da z obveznim naborništvom nismo dosegli želenega učinka, pravzaprav zaradi razloga, ker se je vse večje število nabornikov odločalo za služenje civilnega vojaškega roka. Naj samo povem, da smo v dvanajstih letih vpoklicali okoli 92 tisoč vojaških nabornikov, vsako leto je dejansko število vojaških nabornikov padalo, tako da jih je bilo v letu 2003 le še okoli 4 tisoč 400. Ne verjamem pa, da bi ponovna uvedba služenja vojaškega roka v obliki, kot je predlagana v teh spremembah in dopolnitvah Zakona o vojaški dolžnosti, koristila Slovenski vojski in ciljem, ki jim želimo slediti v naši družbi. Seveda bo v družbi vedno obstajal delež ljudi, ki bodo obvezno naborništvo zagovarjali, menili, da vojaški rok mora biti obvezen, da to pomeni odvračanje vojaških groženj, krepitev domoljubja; in da bi se mlade na ta način vzgajalo in da bi konec koncev to pomenilo tudi krepitev njihovih psihofizičnih aktivnosti oziroma sposobnosti. To v slednji meri tudi drži, vendar samo za tistega, ki je to pripravljen narediti, tako da ima, če rečem bolj po domače, od tega, kar je preživel v vojski, potem tudi neko izkušnjo, ki jo odnese domov. Eden od razlogov, ki ga navajate, je tudi uvedba obveznega naborništva s ciljem, da če bi prišlo do oboroženega napada, v Republiki Sloveniji nimamo mlade in srednje generacije, ki bi znala rokovati z orožjem in poznala osnovne vojaške tehnike. Jaz resnično upam, da ne mislimo, da bomo to mlado in srednjo generacijo, ki se bo za silo naučila rokovati z nekim orožjem, ki niti ne bo najbolj sodobno – saj vemo, kakšno orožje najprej damo nabornikom –, poslali na meje in pričakovali, da se bodo lahko ubranili nekemu resnemu napadu agresorja, ki bo na naš teritorij prišel visoko usposobljen, kvalificiran, z visoko tehniko, dobro tehniko in profesionalno opremo; z jasnim in točno določenim ciljem. Smisel, ki pa ga vidim v ponovni uvedbi naborništva, je pa v tem, da večja številčnost vojske pravzaprav lahko odigra ključno vlogo takrat, kadar gre za delovanje vojske v krizah, ki se dogajajo na našem, se pravi na nacionalnem ozemlju. Vprašanje, ki pa se tukaj pojavlja, je pa, za kakšno ceno. Že prej v razpravah, da ne bom predolg, smo se igrali s številkami, govorili o 33, potem 72, 100 milijonih; jaz verjamem, da je predlagatelj dobil prave podatke, v to sploh ne dvomim, in nam jih tudi predložil; poraja pa se mi vprašanje, če smo prej operirali, da za enega migranta potrebujemo tisoč 800 pa še nekaj evrov mesečno, za vojaka pa tisoč 360 – samo zato, da je nekje nastanjen, da mu damo hrano, temu pa ravno ne verjamem. Mislim, da nas vojak stane bistveno več, in tudi prav je, da nas stane bistveno več. Po razgovorih, ki sem jih imel v zadnjem času s posameznimi predstavniki Slovenske vojske, je bil glede obveznega naborništva v večini izražen dvom. Dvom iz razlogov, ker so opozarjali predvsem na neustrezno kadrovsko strukturo, na neustrezno stopnjo in vrsto izobrazbe, na starost kadra in na to, kar je že predlagatelj sam povedal, na izredno neugodno razmerje med vojaki podčastniki in častniki, ki pa gre v škodo vojakov. Vemo, da danes govorimo o nekih 35 % vseh, ki so v vojski in so dejansko vojaki. Zaključek je bil po teh razgovorih več ali manj skupen, ampak je šel v cilju, da uvedba naborništva na tak način tega ne bo rešila, da pa bi bilo treba vsekakor na tem področju najti rešitev. Ne gre samo za vprašanje uvedbe nabornega sistema, ampak po mojem mnenju gre tudi za to, ali smo res pripravili celovito analizo in ali smo na dovolj premišljen način pripravili podlago, da bomo lahko na koncu sprejeli tudi pravo rešitev. Jaz še vedno menim, da bi morali rešitev iskati na prostovoljnemu vpoklicu, da ta sistem že obstaja, da bi ga bilo treba na določen sistem modificirati. Prepričan sem tudi, da so fantje, ki pa si želijo naborništva. Naša naloga oziroma naloga ministrstva bi morala biti v tem, da spodbudimo njihov odziv. Na koncu bom še malo oseben. Služil sem obvezni vojaški rok v sestavi Jugoslovanske ljudske armade, sodeloval sem v vojni za osvoboditev Slovenije leta 1991. Res je, da je od tega že več kot 30 let in ne želim te izkušnje prenašati v okolje, v katerem smo danes. Pa vendar menim, da je razlika, ali vzameš orožje in greš na športno strelišče, ali vzameš orožje in greš zjutraj na lov ter ga uporabljaš bolj za okras; pa se opravičujem, ne želim užaliti lovcev, daleč od tega, ker večina lovcev danes ne strelja, ampak živali opazuje. Zato sem mnenja, da naj puško nosi tisti, ki si to želi, tisti, ki je zato usposobljen, in tisti, ki ima znanje, da z njo upravlja. Želim si profesionalno vojsko, vojsko, ki bo dobro opremljena, ki bo kos sodobnim izzivom, ki jih prinašajo tehnike vojskovanja, tudi takrat, ko govorimo o kibernetskem vojskovanju. Spoštujem naše vojake in prepričan sem, da imamo dobro vojsko. Razmere pa morda res niso najboljše. O sami številki ne upam soditi, nimam ne znanja ne kompetenc; o tem naj sodi stroka. Bi si pa sam zastavil vprašanje predvsem s tega vidika oziroma z očmi, ali bi raje zaposlil dva dobra, usposobljena, motivirana, kompetentna sodelavca, s katerima bi opravljal določene naloga, ali pa bi vzel pet manj usposobljenih, nekompetentnih, če bi me le-ti stali enako. Na to vprašanje naj si pa odgovori vsak sam. Toliko. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnica Vlade, če želi. Želi. Državna sekretarka mag. Nataša Dolenc, izvolite. Prosim, če vstanete.
Hvala lepa. Samo nekaj uvodnih besed. Jaz sem že uvodoma povedala, da bo ocena implikacij in nadaljnjih postopkov seveda stvar nove vlade. Kar se tiče stroškov, seveda obrambni sistem dela ogromno analiz tudi v povezavi z vojaškim rokom, so bile v preteklosti narejene. Za pripravo odziva na tokratni predlog zakona je bila dana dodatna analiza Generalštabu in številke, s katerimi smo razpolagali, so bile dane s strani strokovnih služb, se pravi Generalštaba. Je pa mogoče dobro, da povem samo individualne parametre. Stroški na obveznika za šest mesecev so ocenjeni na 12 tisoč evrov, potem en komplet oborožitve in opreme – 6 tisoč 500 evrov, izgradnja enega sodobnega učnega centra z vadiščem in s streliščem – 50 milijonov ter posodobitev ene od vojašnic – 10 milijonov. Vojaška stroka ocenjuje, da bi potrebovali štiri učne centre in štiri vojašnice za to uporabo. Kar se tiče pa vprašanja v zvezi s spremembo zakonodaje, mi smo delali na predlogu sprememb Zakona o obrambi in Zakona o službi v Slovenski vojski predvsem v povezavi s statusnim vidikom, seveda pa bo to zdaj stvar novega ministra. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Ne vidim interesa za razpravo, zato zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 9. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PREDLOG ZA SPREJEM AVTENTIČNE RAZLAGE 7. ČLENA ZAKONA O INTERVENTNIH UKREPIH ZA ZAGOTOVITEV FINANČNE STABILNOSTI JAVNIH ZDRAVSTVENIH ZAVODOV, KATERIH USTANOVITELJ JE REPUBLIKA SLOVENIJA. Predlog za sprejem avtentične razlage je v obravnavo zboru predložila skupina desetih poslank in poslancev s prvopodpisanim Janijem Möderndorferjem. Za dopolnilno obrazložitev predloga za sprejem avtentične razlage dajem besedo predstavniku predlagatelja Janiju Möderndorferju. Izvoli.
Lep pozdrav vsem skupaj! Kot veste, smo v letu 2017 sprejeli interventni zakon, s katerim smo se odločili v Državnem zboru na predlog Vlade pokriti pretekle izgube v višini 136 milijonov evrov. Takrat so potekale burne razprave, zakaj takšna odločitev, vendar na koncu je bil seveda interventni zakon sprejet. Več kot jasno je, da želimo s tem denarjem končno zapreti neko določeno zgodbo, ki jo je lastnik, torej ustanovitelj vseh javnih zavodov, dolžan glede razlike v ceni ter investicij in vsega ostalega, kar je pač bilo v preteklosti narejenega, je seveda dolžan pokriti. Zakon je predvideval tudi ustanovitev sanacijskih uprav in temu primerno tudi neke vrste nadzor porabe teh sredstev. Vse se je odvijalo po črki zakona, dokler ni proračunska inšpekcija predlagala oziroma ugotovila in na podlagi svojevrstne svoje razlage tega zakona raztolmačila, da gre za razliko v višini 1 milijona in 800 tisoč evrov, še enkrat ponavljam, 1 milijon in 800 tisoč evrov od celotnih 136 milijonov, ki naj bi bila nenamensko porabljena oziroma se mora ta razlika vrniti nazaj v proračun. Ugotovljeno je bilo to pri petih bolnišnicah, tukaj izvzamemo Onkološki inštitut, ki ni porabil niti enega evra, ker je imel presežek nad prihodki in ni potreboval teh sredstev. Gre za štiri bolnišnice, ne govorim o največjih bolnišnicah, ne gre za mariborsko bolnišnico oziroma UKC Ljubljana, da morajo ta sredstva vrniti nazaj v proračun. Ob tem pa je seveda treba poudariti še to, da sta Ministrstvo za zdravje in Ministrstvo za finance zavzela svojevrstno odločitev, ta pa je, da raztolmačita in interpretirata ta zakon, kot mislita, da je prav, in seveda določita celo presečni datum, s katerim je treba ta sredstva porabiti, čeprav zakon o tem sploh ne govori in ne določa nikakršnega presečnega datuma. Prav tako se je v času, ko so bila sredstva dodeljena in ko so se porabljala, interpretacija teh razlag o presečnem datumu celo spreminjala, kar pomeni, da je interpretacija oziroma razlaga tega zakona, ki si ga je v tem primeru Ministrstvo za finance oziroma proračunska inšpekcija in tudi Ministrstvo za zdravje prisvojilo. Vi pa veste, da je edini, ki v tej državi lahko razlaga zakon, samo Državni zbor, tisti, ki je o njem odločal oziroma ga tudi sprejemal. V tem času do te proračunske inšpekcije vlada oziroma pristojno ministrstvo nikoli ni povprašalo Državni zbor, kaj je mislil s tem, ko je sprejelo takšen interventni zakon, niti ni predlagala določene spremembe. Osnovni namen zakona pa je, da se ta sredstva porabijo za pretekle dolgove, ne pa da jim ta sredstva celo odtegnemo, kajti te bolnišnice, če bi se to res zgodilo, bojo končale zopet z minusom. In pomeni, da naslednji korak pomeni samo novo dejanje, nov korak, da ustanovitelj zopet pokrije izgubo. Vmes pa se zgodijo druge stvari, katere tudi pokomentiramo, če bo stekla debata. Zato smo predlagali razlago tega zakona in zato tudi predlagam Državnem zboru v imenu poslancev in tudi na podlagi, mnenja Državnega sveta in odločitve pristojnega odbora, da takšno razlago sprejmemo in potrdimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog za sprejem avtentične razlage je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za zdravstvo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsedniku Jožetu Lenartu. Izvoli.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovana državna sekretarka! Odbor za zdravstvo je na svoji 28. nujni seji 19. 2. 2020 kot matično delovno telo obravnaval Predlog za sprejem avtentične razlage 7. člena Zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, ki ga je Državnemu zboru Republike Slovenije v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Janijem Möderndorferjem. Članice in člani odbora so kot gradivo za sejo prejeli mnenje Zakonodajno-pravne službe, mnenje Vlade Republike Slovenije, mnenje Komisije Državnega sveta za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide. Predlagatelj je opozoril, da je zaradi nasprotujočih razlag in nejasnosti ter s tem posledično povzročene neenakosti med prejemnicami sanacijskih sredstev vložena avtentična razlaga 7. člena, kjer naj bi zakonodajalec jasno opredelil, kaj se šteje kot namenska poraba sredstev z vidika časovne komponente ob hkratnem upoštevanju enakih pogojev za vse prejemnice sanacijskih sredstev. Pravilna razlaga po mnenju predlagatelja je ta, da namenska poraba sredstev pomeni poplačilo zapadlih obveznosti za opravljanje javne službe od dneva pridobitve enkratnih transfernih sredstev za pokrivanje presežkov odhodkov nad prihodki iz preteklih let do njihove porabe, ki časovno ni omejena. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe poudarja, da avtentična razlaga tudi ni dopustna, saj mora biti vsebina razlage enaka vsebini norme, ki jo je ta imela že ob njeni uveljavitvi. Predstavnik Vlade meni, da avtentična razlaga ne sledi svojemu namenu, ampak predstavlja že spremembo oziroma dopolnitev zakona, zato je ne podpira. Vsebina in izvajanje določb veljavnega zakona sta po mnenju Vlade jasna in nedvoumna. Komisija Državnega sveta Republike Slovenije za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide je menila, da je avtentično razlago treba sprejeti in je podprla predlog besedila avtentične razlage. Predstavnika Urada Republike Slovenije za nadzor proračuna, ki pa je bolnišnicam naložil vračilo sredstev, sta zavrnila očitke, da bolnišnice niso bile obravnavane enakovredno in da so še pred soglasjem ministrstev uporabili presečni datum 30. november 2017 za upravičeno porabo sredstev. Svoja stališča so v nadaljevanju seje predstavili še: predstavnika Združenja zdravstvenih zavodov Slovenije, predsednik sanacijskega odbora, direktorica Splošne bolnišnice Celje, direktorica Splošne bolnišnice Trbovlje in direktor Bolnišnice za ginekologijo in porodništvo Kranj; in predstavili pritožbe nad odločbo vračila sredstev. V razpravi smo člani odbora oblikovali mnenje, da ni dopustno, da interventni zakon, ki naj bi probleme likvidnosti bolnišnic reševal, z vračanjem prejetih sredstev likvidnostne težave pravzaprav na novo povzroča. Po končani razpravi je odbor s 15 glasovi za in nič proti sprejel naslednja dva sklepa. Prvi sklep: Odbor za zdravstvo meni, da je avtentično razlago 7. člena Zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenije, potrebno sprejeti. Naslednji sklep: Odbor za zdravstvo predlaga Državnemu zboru, da sprejme Predlog za sprejem avtentične razlage 7. člena Zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitev je Republika Slovenija, in predlagano avtentično razlago v predloženem besedilu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, državni sekretarki na Ministrstvu za zdravje Simoni Repar Bornšek. Izvolite.
Spoštovani poslanke in poslanci! Zaradi visokih kumuliranih presežkov odhodkov nad prihodki in posledično neporavnanih zapadlih obveznosti je bilo v letu 2017 v javnih bolnišnicah ogroženo nemoteno izvajanje javne zdravstvene službe, saj bi slaba likvidnostna situacija lahko ogrozila potrebno dobavo zdravil in medicinskih pripomočkov. Zato je bil septembra 2017 sprejet Zakon o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti v javnih zdravstvenih zavodih, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, na podlagi katerega je bilo petnajstim javnim bolnišnicam dodeljenih 135,7 milijona evrov za pokrivanje presežka odhodkov nad prihodki. Interventni zakon je v prvem odstavku 7. člena določil namensko uporabo sredstvo, ki so jih prejele bolnišnice, in sicer za namen, prvič, plačila zapadlih neplačanih obveznosti do dobaviteljev za dobavljeno blago in opravljene storitve, ki izhajajo iz naslova opravljanja javne službe po starosti zapadlosti, in, drugič, plačila posojil v okviru enotnega zakladniškega računa države in do komercialnih bank, najetih za financiranje tekoče likvidnosti. Zaradi različnih stališč je bila v obravnavo s strani poslank in poslancev podana avtentična razlaga 7. člena interventnega zakona, po kateri je poraba sredstev, ki so jih bolnišnice prejele, časovno neomejena. Ministrstvo za zdravje je na podlagi usklajevanj z Ministrstvom za finance zavzelo stališče v zvezi s tolmačenjem 7. člena zakona in se s takšno avtentično razlago ne strinja iz več razlogov. Ob presoji določbe zakona je treba upoštevati njegovo naravo, in sicer dejstvo, da ne gre za običajni zakon, ampak za tako imenovani interventni zakon z nujno potrebnimi interventnimi ukrepi, ki bodo sanirali negativne rezultate javnih zavodov iz preteklih let. Ob upoštevanju, da zakon neposredno ne določa datuma zapadlih neplačanih obveznosti do dobaviteljev za dobavljeno blago in opravljene storitve, ki izhajajo iz naslova opravljanja javne službe po starosti zapadlosti, je treba pri razlagi zakona uporabiti institut razumnega roka, saj bi v nasprotnem primeru lahko prišlo do razlage, da se za neplačane zapadle obveznosti štejejo zgolj tiste, ki so bile zapadle na dan 31. 12. 2016, torej v obdobju, ko je bil presežek odhodkov nad prihodki izkazan. Glavni cilj zakona je izvedba enkratnih ukrepov za finančno sanacijo poslovanja javnih zdravstvenih zavodov, nato pa v nadaljevanju sanacija samih zavodov. Ukrepi za sanacijo poslovanja zavodov se v skladu z namenom zakona zaključijo z datumom prejema sredstev, to je 30. 11. 2017, zato obveznosti zavodov, ki so zapadle po tem datumu, predstavljajo tekoče izdatke. Zaradi navedenega Ministrstvo za zdravje meni, da določba 7. člena sama po sebi ni nejasna in kot takšna sploh ne omogoča različnih interpretacij o tem, za plačilo katerih obveznosti lahko javni zdravstveni zavodi namenijo enkratna transferna sredstva za pokrivanje presežkov odhodkov nad prihodki iz preteklih let. Poleg tega menimo, da gre v primeru predlagane avtentične razlage za določitev vsebine, ki je pa ob uveljavitvi zakon ni imel, zato gre za spremembo oziroma dopolnitev predpisa; in ne za avtentično razlago. Spremembe in dopolnitve zakonov ne morejo biti predmet avtentične razlage, temveč so lahko predmet zakona, ki mora biti sprejet v zakonodajnem postopku, menimo pa, da ta glede na vsebino in namen zakona niti ni smiseln. Zato Ministrstvo za zdravje ne podpira Predloga za sprejem avtentične razlage 7. člena Zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, saj meni, da sta vsebina in izvajanje določb interventnega zakona jasna in nedvoumna. Ob tem dodajam še, da so takšno stališče poleg Ministrstva za zdravje podprli tudi Ministrstvo za finance, Služba Vlade Republike Slovenije za zakonodajo, Vlada Republike Slovenije in Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavila Janja Sluga. Izvoli.
Septembra 2017 je bil sprejet interventni zakon, s katerimi se je petnajstim slovenskim bolnišnicam zagotovilo 136 milijonov evrov za finančno sanacijo njihovega poslovanja. Ta sanacijska sredstva so bila nujno potrebna, saj so bile bolnišnice zaradi kriznih let tako prizadete, da je to že začelo ogrožati nemoteno izvajanje javne zdravstvene službe. Brez interventnih ukrepov bi lahko neugodna likvidnostna situacija bolnišnic ogrozila tudi potrebno dobavo zdravil in medicinskih pripomočkov. Čeprav zakon ne določa nobenega presečnega datuma za porabo tega denarja, naj bi sedaj pet bolnišnic del prejetega denarja vrnilo v proračun. Sam interventni zakon v 7. členu določa le namen porabe prejetih sredstev, ne pa tudi dinamike te porabe. Kaj dejansko določa ta člen, je pomembno zlasti zato, ker sta lansko poletje Ministrstvo za finance in Ministrstvo za zdravje naknadno določila presečni datum za porabo prejetih sanacijskih sredstev. Proračunska inšpekcija, ki je po zakonu zadolžena za nadzor nad ustrezno porabo sanacijskih sredstev, je nekatere nadzore opravljala pred, nekatere nadzore pa po odločitvi ministrstev, kaj se upošteva kot presečni datum porabe. Dejstvo je, da je proračunska inšpekcija nadzore v bolnišnicah opravljala na podlagi dveh različnih interpretacij, čeprav so bila sanacijska sredstva vsem prejemnicam dodeljena na podlagi enakih kriterijev. Bolnišnice so se zato znašle v izrazito neenakem položaju, ker bi nekatere denar morale vrniti v proračun, druge pač ne. Zaradi naknadne določitve presečnega datuma za nazaj se v praksi pojavljajo številne nejasnosti in zato je ena stvar več kot jasna, razlaga tega člena je nujno potrebna. V SMC smo zato predlagali, da Državni zbor sprejme razlago člena na način, da poraba prejetih sanacijskih sredstev časovno ni omejena, kot je dejansko bil tudi naš prvotni namen ob sprejemanju samega zakona. Razlaga člena je nujno potrebna tudi ob upoštevanju tega, da je za tolmačenje zakonodaje pristojen izključno Državni zbor; ne ministrstvo, ne Služba Vlade za zakonodajo, ne kdo drug. S tem, ko sta ministrstvi samovoljno tolmačili zakonodajo, sta svoje pristojnosti zagotovo presegli. Še več, presečni datum je bil med usklajevanji med obema ministrstvoma večkrat spremenjen, kar jasno kaže na neusklajenost. Čeprav sta ministrstvi imeli težave pri tolmačenju zakona, v pol leta Državnemu zboru nista predlagali, naj se razlaga člena sprejme. Namesto tega je Vlada petim bolnišnicam raje izdala odločbe, da morajo v proračun vrniti 1,8 milijona evrov. V SMC smo in vedno bomo braniki javnega zdravstva. In ravno zato ponovno poudarjam, namen interventnega zakona je bila sanacija bolnišnic. Razlaga, ki sta jo sprejela Ministrstvo za zdravje in Ministrstvo za finance, ne sledi osnovnemu namenu tega zakona. Še več, rezultirala bi v še dodatnem finančnem poslabšanju stanja posameznih bolnišnic. Zato nas seveda veseli, da je bil naš predlog razlage na matičnem odboru sprejet brez glasu proti. To dokazuje, da je bila odločitev proračunske inšpekcije, da morajo bolnišnice v proračun vrniti 1,8 milijona evrov, neustrezna. V SMC bomo seveda predlog avtentične razlage podprli, saj smo ga tudi pripravili in vložili.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil dr. Franc Trček. Izvoli.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lep pozdrav vsem skupaj! Ne bom ponavljal tega, kar je že povedal predlagatelj, kar je povedal poročevalec odbora, kar je komentirala predstavnica odhajajoče vlade. Ko sem to poslušal, sem se nekako v glavi spomnil, na tretjini predhodnega mandata, kako neka stranka, ki ima na kvadratni meter skoraj toliko pravnikov, kot ima neka druga stranka FDV-jevcev, aprila v tekočem letu predlaga zakon, ki ima v prehodnih odločbah na koncu člen, da stopi v veljavo 1. januarja to leto. Če je kaj nauk te zgodbe, ko se vprašaš – kako je že rekel Hugo: Halo, je kdo doma? –, je nauk te zgodbe, da se resne politike ne moremo iti s tem, kar jaz imenujem vrečke presenečenj s strankami ena in pol mandata. Po tridesetih letih bi morali nekako dojeti, da za resno politiko šolaš ljudi. Nekdo je lahko tudi relativno vrhunski profesor, pa ne mislim tukaj na mene osebno, in politolog, pa še ne pomeni, da je dober politik. Nekdo je lahko tudi zelo priznan univerzitetni pravnik, pa še ne pomeni, da obvlada nomotehniko. Ta zgodba, ki smo jo potem na koncu dobili, je dejansko nora, saj ne morem reči drugega. Mene je najbolj strah, da neki sposobni ljudi, ki jih spet ne šolamo za tako zahtevne funkcije vodenja naše sekundarne in terciarne ravni slovenskega javnega zdravstva, ki jih krvavo potrebujemo, niti ne bodo več hoteli iti v te zgodbe. Potem bomo dobili samo iz naših kvot partijske karkoli že, ko nam bi moralo po tridesetih letih biti jasno, da to ni prava pot. Osebno menim, da verjetno ob županih občin so to najtežje pa najbolj zahtevne funkcije, na katere jih tako ali drugače, kot bi rekel odsotni poslanec, zdaj trenutno imenujemo. In tukaj se meni zdi neka osnova problema. Drugi nauk zgodbe je ta, navsezadnje smo vsi polnoletni, večina nas je 30 plus, da ko se spomniš neke genialne ideje, ki celo tudi tako seksi zveni, presečni datum. Danes škodi, da okoli tri dni ali pa kakšen teden najprej prespiš, preden začneš to idejo uresničevati. Sam osebno, ki v Levici pokrivam to področje, bom rekel, da mi je najbližje razlaga, ki jo je podala direktorica, če se pravilno spomnim, Splošne bolnišnice Trbovlje. Je bil nek interventni zakon in običajno se – seveda veste tisti, ki smo delali kdaj v življenju resno s financami – med božičem in novim letom naredi tisto garanje, ko drugi ne vem kaj, mogoče že zavijajo drugo turo daril. Kot tipično v Sloveniji, kjer se preveč kadruje iz političnih kvot kot po sposobnosti, se je tudi pri tej zgodbi delno razvnela neka zgodba okrog esemcejevskega kadrovanja v Splošni bolnišnici Celje. Odkrito povejmo da bo zgodba imela tudi sodni epilog, ker če bo veljala zakonodaja, bodo morali določeni ljudje iz svęta bolnišnice tudi odgovarjati s svojimi lastnimi penezi, če se tako izrazim. In to je neka žlobundra, ki si jo ne le kot politik, tudi ko ne bom več politik, ampak kot državljan ne želim več doživljati v tej družbi in državi ali v obliki teh interventnih zakonov, ali na tem zelo pomembnem področju, ali na kakšen drugem pomembnem področju. In zdi se mi, da je skrajni čas, da se vprašamo, kako naprej s slovensko politiko. Sam osebno mislim, da jo je treba profesionalizirati, da je to profesija, ki jo opravljajo ljudje, ki ispečejo zanat, kot bi rekli v Srbiji. Ni naključje, da nekega gospoda, ki mu zdaj kažem hrbet, imenujemo doktor poslovnik. Pa čeprav je bil prej, upam, da ni ne zameriš, strokovnjak za področje lesa, ampak se je v letih izučil tega in mu nihče od nas ne seže do kolena, kaj šele do popka; da ne boste rekli, da samo šimfam SDS. In to mi je nekako nauk te zgodbe – ene od tistih zgodb, ko si v parlamentu in ko dobiš na mizo, bi najrajši v pisarni z glavo butal ob zid. Meni se pa zdi, da to ni naše poslanstvo in da nimamo tako dobrih plač ne mi ne tisti v izvršilni veji oblasti, da se gremo take bučke, da sem vljuden v izreki. V Levici bomo pa seveda glasovali tako, kot nam veleva 82. člen Ustave Republike Slovenije. Hvala.
Hvala lepa za to zanimivo predstavitev. Stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati bo predstavil Aleksander Reberšek. Izvoli.
Predsedujoči, najlepša hvala za besedo. Predlog avtentične razlage 7. člena Zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija. Slovenske bolnišnice imajo resne likvidnostne težave zadnjih petnajst let. Nekatere, kot je slovenjgraška bolnišnica, so v tem času uspešno izpeljale sanacijski program in postale uspešne. Žal pa je v Sloveniji še vedno okoli 12 javnih bolnišnic, katerih poslovanje je nelikvidno. Vzrokov, zakaj se nekatere javne bolnišnice utapljajo v rdečih številkah, je več. Lahko govorimo o kadrovskem oziroma menedžerskemu vodenju bolnišnic ter o zakonu o delovanju javnih zavodov, ki na zakonski ravni določa njihovo delovanje, ter tudi o planskem zdravstvenem sistemu, ki ga vodi Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije. V Novi Sloveniji ponovno poudarjamo, da je treba vzpostaviti tak javni zdravstveni sistem, ki bo omogočal čim boljše, dostopnejše in hitrejše dostopanje bolnikov do zdravstvenih storitev. Zakon o interventnih ukrepih, sprejet v septembru 2017, pa je zagotovil dodatna finančna sredstva za 15 javnih bolnišnic, ki so bile nelikvidne, in jim je omogočil dodatna sredstva za poplačilo zapadlih obveznosti do dobaviteljev za dobavljeno blago in storitve ter poplačilo posojil, v glavnem najetih za financiranje tekočih likvidnosti javnih bolnišnic. Tako je 15 slovenskih javnih bolnišnic 30. 1. 2017 prejelo finančna sredstva v višini nekaj več kot 135 milijonov. Zaradi nasprotujočih razlag in nejasnosti 7. člena zakona so posledično bile povzročene neenakosti med prejemnicami sanacijskih sredstev, predvsem z vidika časovne komponente. Namenska poraba sredstev pomeni poplačilo zapadlih obveznosti za opravljanje javne službe in poplačilo tako imenovane izgube iz preteklih let do njihove porabe. Do opredelitve presečnega zakona 31. 1. 2017 pa je prišlo naknadno, na podlagi dogovora med Ministrstvom za zdravje in Ministrstvom za finance že po uveljavitvi zakonskih določb. V Novi Sloveniji podpiramo predlog za avtentično razlago, ker zakone lahko razlaga le Državni zbor.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavil Vojko Starović. Izvoli.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! Rad bi poudaril, da je SAB že takrat, ko se je ta interventni zakon sprejemal, opozarjal na nedorečenosti tega zakona. In ker je ta zakon bil nedorečen, je tudi prišlo na dan. Ista poslanska skupina je takrat namreč imela vlado in ministrico, ki zdaj predlaga avtentično razlago. In danes tako zopet gasimo neke napake iz preteklosti. Pri tem ne gre pozabiti, da je bilo dve tretjini izgub teh bolnišnic, ki so šle v sanacijske programe po sklepu Vlade, ustvarjenih v letih 2016 in 2017. Posledice česa so bile te izgube? Zato, ker je taista vlada povišala plače zdravnikom na eni strani, na drugi strani pa ni zagotovila zdravstvenim zavodom vira za to pokrivanje. Gros izgube je bil ustvarjen torej za to, ker je takratna vlada bolnišnicam in javnim zavodom naložila obveznosti, ni pa zagotovila virov za to. Še enkrat je treba povedati, da se nam v zdravstvu problemi kar kopičijo. Izgleda, da nekaterim to kopičenje problemov popolnoma odgovarja. V letu 2011 je bil delež za zdravstvo v družbenem produktu 9,3. V preteklem letu smo že padli pod 8, torej se neka diskrepanca dogaja. Škarje se odpirajo. Staramo se, vedno več rabimo zdravstvenih storitev in temu namenjamo manj denarja. Mogoče je pa res privatizacija rešitev, mogoče zanalašč to rušimo, da se javno zdravstvo ne bo obdržalo in gremo v drugo smer. Bomo videli, kaj se bo pokazalo, kaj se bo tudi dogajalo naprej. Danes gasimo požar, ga lahko še malo bolj razširimo. Saj pravim, naše kritike so bile takrat na mestu, vendar ta denar, teh 136 milijonov, nikakor ni končal pri bolnikih, tega se moramo zavedati. Ni skrajšal čakalnih vrsti, ni zamenjal nekih stvari, nič se ni zgodilo. Tistih 136 milijonov je šlo samo zaradi razkoraka, ker morate vedeti, da pri bolnišnice ali zdravstvenih domovih gros stroškov predstavlja osebje. Ne nek material, ono, tretje, gros stroškov je osebje. In če ti znatno zvišaš plače zdravnikom, spraviš vse zavode v težave. Zato bomo tudi v prihodnje, kar smo tudi doslej, malo dihali za ovratnik ministru za zdravstvo, ker tu se morajo zgoditi spremembe. Zapisali smo si, da je to naša prednostna zadeva; delež bruto družbenega produkta, ki je namenjen zdravstvu, se pa manjša. Ne vem, kam nas to pelje. Moram pa povedati, da bomo mi predlog te avtentične razlage podprli iz čisto enostavnega razloga, da ne bomo še teh bolnišnic spravili v večje težave, v katerih so že zaradi pomanjkljivega financiranja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Branko Simonovič. Izvoli.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Lep pozdrav! Ob obravnavi predloga za sprejem avtentične razlage 7. člena Zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov smo bili prvič v zadnjih nekaj mandatih priča temu, da poslanci, člani matičnega delovnega telesa, nismo prisluhnili opozorilom Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, Ministrstva za zdravje, da predlagana avtentična razlaga ne izpolnjuje pogoja dopustnosti, saj bi njeno sprejetje pomenilo spremembo zakonske določbe, na katero se nanaša. Predlog za sprejem avtentične razlage se nanaša na zakon, na podlagi katerega je 15 bolnišnic, ki so konec leta 2016 izkazovale akumulativni minus, novembra 2017 prejelo skupaj skoraj 136 milijonov evrov sanacijskih sredstev. Zakon je določal, da lahko bolnišnice ta sredstva porabijo za plačilo zapadlih neplačanih obveznosti, pri čemer pa ni določil datuma, do kdaj bi se neplačane obveznosti štele kot zapadle. Tega sta določili ministrstvi za finance in zdravje leto in pol po uveljavitvi zakona, tako je postal presečni dan 30. november 2017, ko so bolnišnice tudi prejele sredstva. Ker pa so proračunski inšpektorji lani ugotovili, da so bolnišnice po njihovi oceni sredstva porabili v nasprotju z določbami zakona, so splošnim bolnišnicam Trbovlje, Slovenj Gradec, Celje ter kranjski porodnišnici naložili vračilo tistih sredstev, ki so jih porabili za plačilo obveznosti s poznejšim datumom zapadlosti. Onkološki inštitut pa mora v celoti vrniti sredstva, saj na ta datum niso imeli zapadlih neporavnanih obveznosti. Bolnišnice so se nad odločitvijo inšpektorjev pritožile, a je vlada njihove pritožbe zavrnila. Vse se torej vrti okoli tega, ali bo treba v takratni interventni zakon dodati presečni datum ali ne; ter ali morajo bolnišnice, ki so sredstva porabile za obveznosti s kasnejšim datumom, kot so ga šele lani določili na Vladi in proračunski inšpektorji, denar vračati. Pravo vprašanje je torej, ali bomo dopustili, da bo interventni zakon, ki naj bi rešil problem likvidnostnih bolnišnic, to zdaj povzročil. V Poslanski skupini Desus nismo enotni glede mnenja, kdo ima prav – predlagatelj avtentične razlage ali naša zakonodajno-pravna služba. Dejstvo je, da je odgovor odvisen od perspektive tistega, ki odgovarja, kajti če gledamo strogo pravniško, potem se ne moremo strinjati s predlagateljem, da je avtentična razlaga potrebna. Če pa gledamo z vidika bolnišnic, ki se v likvidnostnih težavah niso znašle samo po svoji krivdi, temveč tudi zato, ker s strani zdravstvene zavarovalnice niso dobile plačanih vseh obveznosti; potem se moramo vsekakor strinjati s predlagateljem, da je avtentično razlago treba sprejeti ter da sta ministrstvi z določitvijo presečnega datuma presegli svoji pristojnosti. Zaradi vsega navedenega bo glasovanje poslancev Poslanske skupine Desus neenotno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo prestavila Anja Bah Žibert. Izvoli.
Lep pozdrav vsem skupaj! Res je, da se danes nekoliko ponavljamo, ampak nič zato. Je tudi predmet takšen, da je morda dobro, da nekatere stvari večkrat slišimo, že zato, da se ne bodo nikoli več zgodile. Septembra 2017 je takratna koalicija Mira Cerarja v Državnemu zboru sprejela Zakon o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija. S tem zakonom je 15 bolnišnicam, ki so na dan 31. decembra 2016 prikazovale presežek odhodkov nad prihodki, oziroma po domače izgubo, namenila 136 milijonov evrov za poplačilo zapadlih obveznosti do dobaviteljev. Za nadzor je po omenjenem zakonu zadolžen Urad Republike Slovenije za nadzor proračuna. Eden temeljnih problemov tega interventnega zakona je, da nikjer ni določen datum, do katerega lahko bolnišnice ta sredstva tudi porabijo, ali po domače povedano presečni datum. Takratna ministrica Milojka Kolar Celarc je bolnišnicam ob prejemu sredstev poslala navodila, v katerih je zapisala: »Za avtentično razlago določil zakona o interventnih ukrepih za zagotavljanje finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov je pristojen Državni zbor Republike Slovenije, vendar pa Ministrstvo za zdravje zaradi enotnega pristopa v bolnišnicah v zvezi z izvrševanjem določil 7. in 8. člena omenjenega zakona v nadaljevanju podaja mnenje v zvezi z namensko uporabo sredstev in izvedbo revizije o porabi sredstev, ki je usklajeno z Ministrstvom za finance.« In dodala je še: »Ob tem dodajamo, da namenska poraba sredstev ni vezana na rok, ki je določen za izvedbo revizije o porabi sredstev.« Namreč prejemniki transfernih sredstev so morali po zakonu najkasneje do 31. maja 2018 izvesti revizijo o porabi sredstev. Tega je bilo kar nekaj narejenega, izvedeni so bili tudi inšpekcijski nadzori Urada Republike Slovenije za nadzor proračuna. Nepravilnosti niso bile ugotovljene. A kaj se je dogajalo kasneje? Konec meseca julija 2019, torej po dveh letih, so bolnišnice dobile dopis državnih sekretarjev mag. Saše Jazbec z Ministrstva za finance in dr. Tomaža Pliberška z Ministrstva za zdravje, v katerem zapišeta, da je presečni datum oziroma datum, do katerega lahko sredstva porabijo, 30. 11. 2017. Državna sekretarja sta si s tem dovolila podati kar sama avtentično razlago zakona. Glede na izjave na seji Odbora za zdravstvo pa vemo, da se je državni sekretar Ministrstva za zdravje zavedal, da lahko avtentično razlago poda le Državni zbor. Posledica tega je bila, da so morale nekatere bolnišnice tako vračati denar, ki so ga prejele preko interventnega zakona. Državna sekretarja sta prekoračila svoja pooblastila in povzročila škodo kar petim bolnišnicam od petnajstih, ki so sredstva morala vrniti. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke interventnega zakona leta 2017 nismo podprli. Bomo pa danes podprli avtentično razlago. Zakona nismo podprli, ker smo bili mnenja, da gre za izsiljevanje dobaviteljev, ki naj bi sredi leta 2017 grozili, da ne bodo več dobavljali materiala. Ni pa bilo v tem primeru prav nič narejenega za zmanjševanje cen zdravstvenega materiala in za racionalizacijo poslovanja bolnišnic. Če pa so bolnišnice že dobile ta sanacijski denar, potem je pomembno in prav, da ga koristijo oziroma porabijo v skladu z zakonom in vse pod enakimi pogoji. To pa se ni zgodilo zaradi napačne avtentične razlage dveh državnih sekretarjev, ki je pa sploh ne bi smela podati. Ker je edina prava avtentična razlaga razlaga, ki jo poda Državni zbor, bomo predlog za sprejem avtentične razlage, kot sem že napovedala, tudi podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavila Andreja Zabret. Izvoli.
Hvala za besedo, podpredsednik. Predstavnica Vlade, kolegice in kolegi! Danes obravnavamo predlog avtentične razlage 7. člena zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov. S tem je zakonodajalec leta 2017 določil 80-odstotno kritje nakopičenih izgub javnih zdravstvenih zavodov, ki so jih določeni zavodi imeli konec leta 2016 in zaradi katerih so se znašli v hudih likvidnostnih težavah. Tako je skladno z zakonom 15 bolnišnic prejelo 136 milijonov evrov za namen sanacije, Urad Republike Slovenije za nadzor proračuna pa je postal zadolžen za nadzor nad namensko porabo sanacijskih sredstev. Interventni zakon pa ni določal presečnega datuma, ki bi ga morale bolnišnice upoštevati pri ugotavljanju, za katere neplačane obveznosti in posojila je poraba sanacijskih sredstev namenska. Tako so se pri izvajanju nadzora pojavile določene težave, zaradi katerih sta pristojni ministrstvi, to sta Ministrstvo za zdravje in Ministrstvo za finance, ta datum določili naknadno. Zaradi tega so proračunski inšpektorji lani ugotovili, da mora pet bolnišnic, ki so prejele sanacijska sredstva, del teh vrniti, saj so plačevale tudi račune s poznejšim datumom zapadlosti od naknadno določenega presečnega datuma. Predlagatelj danes obravnavane avtentične razlage želi, da se z razlago jasno opredeli, kaj se šteje kot namenska poraba sredstev z vidika časovne komponente, ob hkratnem upoštevanju enakih pogojev za vse prejemnice sanacijskih sredstev. Nejasen člen interventnega zakona bi po razlagi razumeli tako, da se, citiram, »kot namensko porabljena dodeljena sanacijska sredstva upoštevajo plačila zapadlih obveznosti za opravljanje javne službe od dne pridobitve enkratnih transfernih sredstev za pokrivanje presežkov odhodkov nad prihodki iz preteklih let do njihove porabe, ki časovno ni omejena.« V Poslanski skupini LMŠ pozdravljamo namen interventnega zakona in ne dvomimo, da sta ministrstvi presečni datum določili dobronamerno. Pa vendar se zastavlja vprašanje, ali bomo dopustili, da bo interventni zakon, katerega namen je bila rešitev problema likvidnostnih težav bolnišnic, zdaj le-te povzročil. Poleg tega bo država v vsakem primeru slej ko prej primorana rešiti morebitno nastalo poslabšano situacijo v teh bolnišnicah. Pri vsem tem pa je predvideni znesek vračila sredstev v primerjavi z obsegom sredstev, potrebnih za delovanje celotnega zdravstvenega sistema, zelo majhen. Zaradi tega bomo v Poslanski skupini Liste Marjana Šarca predlog avtentične razlage podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavila mag. Bojana Muršič. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovani kolegice in kolegi! Zakon o interventnih ukrepih za zagotavljanje finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, smo poslanke in poslanci, kot smo že danes nekajkrat slišali, sprejeli v prejšnjem mandatu na predlog takratne vlade. Glavni cilj zakona je bila finančna sanacija javnih bolnišnic. Bolnišnice, ki so izkazovale presežek odhodkov nad prihodki iz preteklih let so bile na podlagi omenjenega zakona upravičene do prejetja finančnih sredstev, ki so bila namenjena pokrivanju presežka odhodkov nad prihodki. O tem, kakšna naj bo razlaga omenjenega 7. člena zakona, ki govori o namenski uporabi teh dodeljenih finančnih sredstev, bomo odločali danes oziroma jutri. V parlamentarno proceduro so predlagatelji vložili predlog za sprejem avtentične razlage 7. člena omenjenega zakona in kot predlagano razlago le-tega zapisali, citiram: »Po mnenju predlagateljev je pravilna razlaga ta, da namenska poraba sredstev pomeni poplačilo zapadlih obveznosti za opravljanje javne službe od dne pridobitve enkratnih transfernih sredstev za pokrivanje presežkov odhodkov nad prihodki iz preteklih let do njihove porabe, ki časovno ni omejena.« Predlagatelji navajajo, da dosedanja obrazložitev 7. člena v besedilu zakona ne govori o časovni omejenosti in da interventni zakon ne določa presečnega datuma, ki bi ga morale bolnišnice, ki so finančna sredstva prejela, tudi upoštevati. Čeprav Vlada nasprotuje omenjeni avtentični razlagi, o kateri bomo odločali, smo v Poslanski skupini Socialnih demokratov enakega mnenja kot predlagatelji, da je treba zaradi nasprotujočih si razlag in nejasnosti nujno kot zakonodajno telo podati in jasno opredeliti, kaj se šteje kot namenska poraba sredstev in do kdaj se morajo ta sredstva tudi porabiti. Poslanska skupina Socialnih demokratov je mnenja, da se finančna sredstva, ki so bila namenjena sanaciji javnih bolnišnic, porabijo namensko in v skladu z zakonom od dne pridobitve teh sredstev pa vse do njihove porabe, ki pa ni časovno omejena. Predlog za sprejem avtentične razlage 7. člena Zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov soglasno sprejeli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o predlogu za sprejem avtentične razlage in o besedilu avtentične razlage. Na listi so ostali samo še ti trije prijavljeni razpravljavci, zato besedo ima Janja Sluga. Pripravi naj se Jože Lenart in kot zadnji dr. Franc Trček. Izvolite, gospa Janja Sluga.
Najlepša hvala. Zelo zanimivo je poslušati gospo državno sekretarko, kako vztrajno ponavlja eno in isto mantro, za katero smo dejansko že na parlamentarnem odboru za zdravje ugotovili, da seveda ne drži. In ko ravno državna sekretarka reče, da v bistvu je potrebna razlaga, kot je rekla, zaradi različnih stališč, ampak v Državnem zboru nimamo različnih stališč. Tudi bolnišnice, ki so prišle na parlamentarni odbor za zdravje, niso imele različnih stališč, tudi Združenje javnih zdravstvenih zavodov ni imelo različnih stališč. Različna stališča imajo samo na Ministrstvu za zdravje in na Ministrstvu za finance. To je to. In zato zdaj pripravljamo to avtentično razlago in jo sprejemamo. Dokaz, da imajo različna stališča, je bil danes že enkrat izveden, ko je kolegica kot predstavnica poslanske skupine že povedala, kakšna je bila prva razlaga, prvi dopis, ki je bil takoj po sprejetju interventnega zakona kot navodilo za porabo sredstev poslan vsem bolnišnicam. Ta dopis se je potem naknadno kar večkrat spreminjal, pa ne samo ta dopis. Celo ko se je določal za nazaj, torej po dveh letih, ne po enemu mesecu ali po 14 dneh, po dveh letih se je določal ta presečni datum, in kot so povedali predstavniki bolnišnic na odboru, se ni določil kar malo na pamet, ampak se je bolnišnice pozivalo k izračunom na posamezni presečni datum, kot da bi nekdo želel vnaprej vedeti – Aha, če bomo določili ta presečni datum, bo vračala sredstva ta pa ta pa ta bolnišnica; če bomo določili drugi presečni datum, bo pa ta pa ta. Tako se je zgodilo, da se je presečni datum trikrat spreminjal, in potem je obveljala ta tretja varianta. Dokaz za to je tudi v gradivu, ki smo ga prejeli neposredno z ministrstva. To je delo, ki je nastalo na ministrstvu in v katerem piše: »Razlogi za spremembo stališča Ministrstva za zdravje, ki je prvotno menilo, da je poraba sredstev časovno neomejena.« Še enkrat bom prebrala, ker tako zelo jasno piše: »Razlogi za spremembo stališča Ministrstva za zdravje, ki je prvotno menilo, da je poraba sredstev časovno neomejena.« Tudi Državni zbor je prvotno to menil in Državni zbor še vedno to meni. To je tudi namen, s katerim je ta interventni zakon Državni zbor kot zakonodajalec sprejel. Nedopustno, nedopustno se mi zdi, da si nekdo drug v imenu zakonodajalca lasti dolžnost ali pa pravico razlagati ta zakon za nazaj. Pa si je to pravico vzelo Ministrstvo za zdravje, si je to pravico vzelo Ministrstvo za finance in povrhu tega si je to pravico vzela tudi Služba Vlade za zakonodajo. Kar pa zadeva stališče Vlade, gospa državna sekretarka, vi in jaz zelo dobro veste, da Vlada sprejme tisto, kar predlaga resorno ministrstvo in sledi tistemu mnenju, ki ga zapiše resorno ministrstvo. Razlaga, kakšno je stališče Vlade, je tu malo smešno. Tukaj ste celo zapisali sami: »Po večkratnih usklajevanjih sta Ministrstvo za zdravje in Ministrstvo za finance zavzeli skupno stališče.« To je potrditev tega, kar sem prej povedala. Zakaj smo se v SMC tako odločili? Ker je zgodba namreč taka, proračunska inšpekcija je naredila seveda kontrolo porabe teh sredstev. Pred tem so bile izvedene že notranje kontrole po posameznih bolnišnicah, ki niso ugotovile nepravilnosti, niso jih ugotovile. Potem je šla v kontrolo, kot rečeno, proračunska inšpekcija, ki je nekje na pol poti ugotovila, da mogoče vendarle ni čisto točno razumela, kaj se je s tem členom želelo narediti, in je naknadno ministrstvi zaprosila za mnenje. Ministrstvi sta to mnenje, kot rečeno, dali, preden sta ga večkratno usklajevali in spreminjali, kar ima seveda za posledico, da so bolnišnice, pri katerih je bila proračunska inšpekcija, preden se je izdalo to navodilo, presojali drugače kot pa tiste, ki so bile pregledane po izdaji tega navodila. To pa so, smo že danes slišali, Slovenj Gradec, Trbovlje, ginekologija Kranj in Splošna bolnišnica Celje. Tukaj bomo seveda izvzeli onkologijo, glede katere sem zadnjič poslušala na radiu, kako je direktorica izjavila, da oni v resnici takrat tega denarja niti niso potrebovali, pa so vseeno vzeli in so ga potem v istem znesku tudi nazaj vrnili. Je pa zanimiva na primer situacija v Splošni bolnišnici Izola, ki je bila ena od tistih, ki je bila pregledana pred tem navodilom. Zakaj je zanimiva? Ker je Izola prejela 12,3 milijona evrov sredstev v sorazmerju kot tudi vse preostale bolnišnice; ampak bi morala, če bi prišlo tudi v tej bolnišnici do novega tolmačenja po tem novem navodilu, tudi Izola vrniti, reci in piši, 2,2 milijona evrov. Morala bi. Sedaj vas pa res sprašujem, ali se hecate, ali je to prav?! Se vam zdi to prav? Se vam res še vedno zdi, da ta avtentična razlaga ni potrebna? Prebrala bom še enkrat, kaj je takrat določal zakon, za kaj so namenjena ta sredstva. Prejeta sredstva po interventnem zakonu se lahko porabijo za zapadle obveznosti za javno službo ne glede na to, kdaj so nastale oziroma kdaj zapadejo, in za plačilo posojil. Zagotovo pa – in tega tudi bolnišnice niso naredile – se ne smejo porabiti za obveznosti, ki so nastale zaradi tržne dejavnosti, za tiste obveznosti, ki še niso zapadle, in za plače. In tu moramo biti jasni. Bolnišnice teh sredstev niso porabile za tiste namene, za katere jih ne bi smele. Niso. Porabile so jih pa nekaj dni po datumu, ki ga je po dveh letih za nazaj določilo ministrstvo. In še več, Vlada je v prejšnjem mesecu zavrnila pritožbe bolnišnic. In veste, kaj se je zgodilo? Naslednji dan po tistem, ko je Vlada te pritožbe zavrnila, so bolnišnice prejele račun, datiran za november 2019, po katerem morajo ta denar vrniti. Torej februarja so prejele račun, datiran november 2019. Pa naj še kdo reče, da avtentična razlaga ni potrebna.
Hvala lepa. Besedo ima Jože Lenart. Pripravi naj se dr. Franc Trček. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Ta tema je zelo težko razumljiva za preprostega človeka. Že za nas, za ministrstva, ki se s tem ukvarjajo, kaj šele za tiste, ki nas spremljajo danes preko ekranov. Jaz sem vesel, da je dr. Trček prej podal stališče Levice nekoliko drugače, čeprav je tudi malo filozofsko zadeve predstavil. Jaz bi želel čisto preprosto predstaviti. Želim reči to, da nihče od nas danes tu ne rabi imeti slabe vesti zaradi tega, ker danes predlagamo. Če gledamo čisto zakonodajo, je popolna legitimnost ministrstva, da stoji za tem zakonom. Problem pa je v tem, da je ta zakon pomanjkljiv. Tisti, ki poznamo Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju, mogoče malo drugače gledamo na to. Jaz, ki to poznam, sem ugotovil, da ta zakon ima kar močne pomanjkljivosti, zato pa je prišlo do takšnih čudnih razlag in neenakomernega oziroma različnega obravnavanja. Zakon o finančnem poslovanju, ki velja za podjetja – ko podjetje pride v težave in se odloči recimo za prisilno poravnavo, ki naj bi bila tudi nekaj podobnega, čeprav tu so samo interventna sredstva, ker je zadaj država, tam je jasno, da na nek presečni dan se ti dolgovi ustavijo in ti dolgovi se potem obravnavajo, kako se bodo poravnali; in se jih ne smeš dotikati. Tu je pa situacija malo drugačna in zato so se tudi bolnišnice obrnile – ampak res zgleda, da samo te štiri, ki so pa potem napačno zadevo izvajale – na Ministrstvo za zdravje po navodila. In so se praktično tudi v prvi fazi skupaj odločile, da se poravnavajo sproti obveznosti. To se pravi, da dokler ta interventna sredstva niso prišla, trajalo pa je skoraj eno leto, so bolnišnice iz tekočih virov poravnale po vrsti stare obveznosti. Zakaj? Zato, da so se izognile zamudnim obrestim. To se pravi, da so ravnale dokaj dokaj gospodarno. In ko sem jaz to ugotovil, sem si rekel, da tu se moramo postaviti za tem, da to zadevo rešimo. In predlagatelj kolega Jani Möderndorfer, seveda s svojimi izkušnjami, je potem prišel s tem predlogom avtentične razlage. Mislim, da je to tudi popolnoma legitimno, da to pomanjkljivost zakonodaje potem rešujemo na takšen način, to se pravi, da ima Državni zbor tisto pravico, da potem v skladu s tem razloži, da se ne dela dodatna gospodarska škoda, če se tako izrazim. Jaz tu ne vidim nobenega problema. V praksi je bilo celo tako, da Onkološki inštitut, ki je izkazoval na tisti presečni dan 31. 12. 2016 neporavnane obveznosti oziroma da so bili odhodki višji kot prihodki, je takrat, ko so sredstva prišla, s svojim odličnim, dobrim poslovanjem te zadeve že poravnal in jih ni rabil in je ta sredstva vrnil. Če to želimo praktično razumeti, je to ena praksa; in potem ta zakonodaja pravzaprav negira neko življenjsko oziroma tisto, kar se dejansko dogaja. In zato smo potem z avtentično razlago pristopili, da to zadevo rešimo. Moje mnenje pa je, da moramo vsekakor dopolniti ta zakon o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, na teh področjih, za katere smo zdaj videli, da nam delajo probleme. To je naloga tega zbora, da to odpravimo, da se naslednjič takšne stvari ne morejo več zgoditi. Zgledovati se moramo pa seveda po tem zakonu o finančnem poslovanju in ga v skladu s temi javnimi zdravstvenimi zavodi nekako prilagoditi, da bo imel rep in glavo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Franc Trček. Izvolite.
Hvala za besedo. Ker si prej nisem hotel podirati dramaturškega loka, sem si nekaj pustil tudi za razpravo. Teh naših javnih zdravstvenih zavodov, v ljudskem jeziku bolnišnic, ni kot v kakšni večji državi, že primerljivo Hrvaški – 50, 60. Jih je obvladljivo število nekaj čez 20. Določene od njih so imele težave, so bile v minusu, v ljudskem jeziku povedano, določene druge ne. Velika ušesa imam, na kaj sem bil pozoren, ko sem vodil sejo, ko je ena od direktoric nekako rekla, seveda da so oni ta minus krčil, tako kot se ponavadi pri nas dela – na račun tistih najšibkejših, na račun zaposlenih. Številne nadure zlasti temu, kar imenujemo v ljudskem jeziku medicinskih sester, niso bile izplačane in zdi se mi, da je to tudi nekaj, kar bi morali resno predebatirati. Pri prejšnji točki o naborništvu je poslanec Mahnič bral, kaj si želijo profesionalni vojaki. Kdo drug, če ne bi bil odsoten – izrekam mu sožalje ob smrti v družini –, bi bral, kaj si želijo zdravniki. Nekdo tretji bi bral nekaj tretjega. Vsak bi izstopal iz plačilnega sistema. Jaz osebno mislim, v Levici mislimo, da bi potrebovali pet plačilnih razredov. Sam osebno mislim, da bi bili trije čisto dovolj. Mogoče za kakšno najvišjo funkcijo in tudi za nekaj najbolj odgovornega, če hočete v generalštabu in operacijski dvorani, pa mogoče res pet plačilnih razredov. Jaz nimam občutka, da smo se iz te problematike naših bolnišnic kaj naučil. Zdi se mi pa tudi, da je skrajni čas, zlasti ker pri mlajših generacijah na tem področju postaja trg cel svet, da te ljudi začnemo spoštovati. Verjetno se moramo tudi vprašati, kdaj izvajati neko pozitivno diskriminacijo. Kdaj so neke profesije toliko težke, toliko vredne, toliko pomembne, da jih tudi skozi mezde ustrezno nagradimo ter jim tudi priznamo to pomembnost in odgovornost. To sem še želel povedati. Če smo pa se kaj iz tega naučil, smo se očitno naučili, da bomo pri naslednjih interventnih zakonih morali napisati nek konkretni datum; da ne bo kdo imel potem kak presečni ali kakšen drug preblisk, ker v štirih bolnišnicah ob vsem drugem [[…]], da ne dokončam stavka, veste, kaj imam na koncu jezika, se naj sedaj vodstvo še ukvarja s tem. Potem boste še iz pravilnih političnih kvot padli en na druge, potem imamo pa nek kažin. Pa če sem že pri besedi, dovolj sem star, da vem, da ljudi dejansko spoznaš, ko se ločuješ. Ne samo v zakonskih zvezah, tudi v kakih drugih zadevah. In jaz se malo bojim, da do konca tega mandata boste zlasti LMŠ pa SMC telovadil med seboj. Izrecno me zdaj malo čudi, da se kdo ni oglasil, da je tudi za to kriva Levica, ker je kriva za vse. Zdi se mi, da je tudi to malo del tega, kar jaz imenujem slovensko katolištvo, pa naj mi verujoči oprostijo, da smo mi v tej družbi obsedeni z nekim iskanjem krivic. Naša naloga je razumeti, zakaj smo v buli, kot pravimo v Mariboru, in znotraj naših pristojnosti iskati rešitve. In tega sem v zadnjih petih letih in sedmih mesecih bolj malo videl v tej stavbi. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del razprave, v katerem dobita besedo še predstavnica Vlade in predstavnik predlagatelja. Predstavnica Vlade, želite besedo? Ne. Predstavnik predlagatelja Jani Möderndorfer, izvolite.
Hvala lepa. No, me veseli, da razpravljamo o isti stvari. Ampak tisto, kar je najbolj pomembno pri celi zadevi, je pa za mene samo eno, to ne sme biti sporočilo, predvsem ne sporočilo, češ da bomo zdaj v Državnem zboru kar vsako stvar razlagali s samimi razlagami samega zakona, ampak je med drugim tudi sporočilo, da izvršna veja oblasti pač preprosto ne more početi tistega, kar si ona predstavlja, in tako, kot si ona raztolmači kakšno stvar; ampak da imamo dve ločeni veji oblasti oziroma tri ločene veje oblasti in ena drugo kontrolirata. Mi smo bili že ničkolikokrat pred svojevrstnim preizkusom, da je Ministrstvo za finance preprosto poseglo, čeprav je bil zakon sprejet, z nekimi svojimi mnenji in svojimi obrazložitvami. S temi stvarmi se mora v tej državi preprosto končati. Če ne razume zakona, če ga noče razumeti ali pa če je preprosto prepričana, da so stvari napačne; že v osnovi, v genezi ima postavljeno možnost, to pa je, da kot izvršilna veja oblasti pride to razložiti in predlagati določene spremembe, ker je prišla pri svojem delu do ugotovitev, da se določenih stvari preprosto ne da izvajati. In ne pozabite, da tega zakona niso predlagali poslanci, to ni umotvor poslancev, ta zakon je predlagala Vlada in poslanci smo ga obravnavali ter sprejeli. Potem si pa izvršna veja oblasti razloži po svoje. Veste, žalostno je tudi to, poglejte, danes obravnavamo to zadevo, danes državna sekretarka sama tukaj sedi, celo zgodbo je pa zakuhala proračunska inšpekcija; in Ministrstva za finance tukaj ni. To je najbolj žalosten odgovor. In potem seveda vsi gledamo državno sekretarko, kako bo naredila, a v resnici je prišla mnogo let po tem, ko je bil ta zakon sprejet; in mora zdaj to breme nositi v tem prostoru. Drugo sporočilo pa je seveda zelo jasno. Res je, strinjam se s kolegom Trčkom, ja, mogoče bi bilo res prav, da zapišemo presečni datum, pa vendar – intervencijski zakon in milijoni, ki so bili dani; ali je kdo mislil, da se bo sto let uporabljal ta zakon. Saj se ne more; ko je denar izčrpan, je izčrpan, ne se hecati, moramo priti z novim zakonom, z novo rešitvijo, z novim predlogom. Zato ta izgovor proračunske inšpekcije, ker za moje pojme je to glavni krivec in glavni odgovorni, ki je posegel, ker se je celo še pohvalil s tem, kar je naredil. Si predstavljate?! Pohvalil se je, da je uspel vzeti milijon 800 nazaj in mogoče celo prihraniti proračunu. Ob tem pa zraven na glas povedo, zelo pozorni bodite, povedo naslednje: Če je to res, da jim manjka, jim pa vrnite nazaj z nekim drugim ukrepom. Pa kdo je zdaj nor?! Niso pa povedali, da bodo bolnice zaradi tega v izgubi; zaradi tega, ker so v izgubi in ker je sanacijska uprava, so odgovorni direktorji; in imajo vso podlago, da jih zamenjajo v trenutku. In potem pride nov direktor in jim vrne nazaj milijon 800, ker je treba račune plačati; ker v tej državi je mogoče kaj brezplačno, ampak vse se plača. In odgovor je na dlani. In če kaj, sem vesel, da je Državni zbor vsaj v enem primeru lahko odreagiral in razložil, kaj je mislil s tem, ko je sprejel ta zakon, ker je za to poklican in ker je edini v tej državi, ki razlaga zakone. Hvala za podporo vsem. Hvala.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika zbora še kdo razpravljati? Ugotavljam, da je interes. Če želita razpravljati tudi predstavnik predlagatelja Jani Möderndorfer ter predstavnica Vlade, prosim, da se prijavita s pritiskom tipke za vklop mikrofona. V tem primeru dobita besedo kot zadnja, in sicer naprej predstavnica Vlade in nato predstavnik predlagatelja. Prosim za prijavo! Hvala lepa. Prijavljenega imamo samo enega. Dr. Franc Trček, izvolite.
Bom zelo kratek. Poslovniško nisem mogel replicirati, pa tudi ni namen, da bi repliciral Janiju, že večkrat sem tukaj ponavljal pa ste me vsi grdo gledali. Velja za katerokoli vlado, 110. člen Ustave Republike Slovenije se konča – katerakoli vlada odgovarja državnemu zboru. Pika. Upam, da smo se iz te zgodbe kaj naučili, glede na to, da kandidat za mandatarja še vedno prisega v novi iteraciji na Ustavo, da bo tudi ta člen Ustave upošteval. Hvala.
Hvala lepa. S tem zaključujem razpravo. O predlogu za sprejem avtentične razlage in o besedilu avtentične razlage bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 5. marca 2020, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 10. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PREDLOG RESOLUCIJE O NACIONALNEM PROGRAMU VARSTVA OKOLJA ZA OBDOBJE 2020–2030. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo predstavniku Vlade, državnemu sekretarju na Ministrstvu za okolje in prostor Marku Maverju. Izvolite.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni še v mojem imenu! Mogoče za začetek, ker je to ena od mojih zadnjih priložnosti v tej sestavi, da vas nagovorim, mogoče tudi z osebnega vidika. Za tiste, ki me še ne poznate, sem dobrih 14 let preživel v tujini – v Združenih državah, Veliki Britaniji in Belgiji; in sem se v Slovenijo vrnil iz dveh razlogov. To je bila ljubezen do partnerke in tudi ljubezen do države in narave, tako da sem se z veseljem vrnil domov. Slovenija je vedno moj dom, verjamem, da me bo pot še kdaj nesla v tujino, ampak to, kar imamo tukaj, pri nas doma, ta narava res je nekaj neverjetnega. Če potegnem tudi paralelo z ljubeznijo, tukaj včasih mogoče določene stvari malo premalo cenimo oziroma jih znamo ceniti štele takrat, ko jih izgubimo. Danes je pred vami Predlog resolucije o Nacionalnem programu varstva okolja za obdobje 2020–2030. To je zelo pomemben strateški dokument, tretji na področju varstva okolja v Sloveniji, ki je seveda pripravljen v skladu z Zakonom o varstvu okolja, z Zakonom o ohranjanju narave, z Zakonom o vodah in seveda v upoštevanju mednarodnih konvencij s teh področij. Njegovo temeljno izhodišče je, da sta ohranjena narava in kakovostno okolje vrednoti slovenske družbe in hkrati tudi podstat našega razvoja. Kot se zavedamo, raste pomen varstva okolja, še posebej ohranjanja biotske raznovrstnosti in naravnih vrednost, kakovostnega zraka, voda in tal, hkrati z obvladovanjem okoljskih tveganj. V luči podnebnih sprememb se bo ta obremenjenost skozi leta seveda tudi povečevala. Z Nacionalnim programom varstva okolja za obdobje 2020–2030 so določene dolgoročne usmeritve, cilji, naloge in ukrepi varstva okolja; vključno z usmeritvami, cilji, nalogami in ukrepi ohranjanja biotske raznovrstnosti in varstva naravnih vrednot ter državno politiko upravljanja z vodami. S tem pa program določa predvsem usmeritve za načrtovanje in izvajanje teh politik in drugih resorjev oziroma vseh dejavnosti, ki se izvajajo v okolju oziroma nanj vplivajo. V Sloveniji lahko, povzeto po zadnjem poročilu o okolju v Republiki Sloveniji iz leta 2017, govorimo o dobrem stanju večine okoljskih prvin. Predvsem se je v zadnjih desetletjih izboljšala kakovost voda in zraka, bolje ravnamo z odpadki. Seveda se problemi pojavljajo in te bo treba reševati še naprej. Zavedamo se tudi pomena ohranjanja biotske raznovrstnosti in naravnih vrednot. Izboljšala pa sta se tudi poznavanje in razumevanje povezav med pritiski na okolje in samim stanjem okolja. Prihodnji okoljski izzivi Slovenije, povezani s tradicionalnim pojmovanjem varstva okolja, so predvsem čezmerno onesnažena območja zaradi preteklih dejavnosti, vsakoletno kratkotrajno poslabšanje kakovosti zraka, skrb za ohranjanje biotske raznovrstnosti in naravnih vrednot ter obvladovanje že prej omenjenih podnebnim sprememb in prilaganje nanje. Prihodnji okoljski izziv Slovenje pa je predvsem prehod s posamičnega načina naslavljanja okoljskih izzivov na sistemski način, a tega je mogoče izvajati predvsem ob prepoznavanju prepleta varstva okolja z vsemi družbenimi in gospodarskimi procesi. Če se bomo varstva okolja naučili izvajati na sistemski način, se bo tudi ta zasuk k ekosistemskemu razvojnemu modelu ter trajnostni proizvodnji in potrošnji zgodil po naravni oziroma družbeno prijazni poti. Tem opisanim izzivom sledi vsebina Nacionalnega programa varstva okolja za obdobje od 2020–2030 na način, da so ti cilji, usmeritve in ukrepi združeni v tri vsebinske sklope, to so naravni kapital, nizkoogljična in z viri učinkovita družba ter okoljska tveganja. Rdeča nit tega programa pa je poziv k bolj učinkovitemu vključevanju ciljev varstva okolja v politiko in ravnanja vseh sektorjev družbe, saj bo to ključno za doseganje teh ciljev programa. Hvala.
Hvala lepa. Predlog resolucije je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za infrastrukturo, okolje in prostor. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsedniku mag. Andreju Rajhu. Izvolite.
Predsedujoči, hvala lepa za besedo. Spoštovani kolegice in kolegi, predstavniki Vlade! Odbor za infrastrukturo, okolje in prostor je na 15. seji 12. 2. 2020 kot matično delovno telo obravnaval Predlog resolucije o Nacionalnem programu varstva okolja za obdobje 2020–2030, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila Vlada. V uvodni predstavitvi je predstavnik Ministrstva za okolje in prostor, podobno kot danes, predstavil glavne poudarke obravnavane resolucije. Predstavnik Državnega sveta je izrazil podporo predlogu resolucije, pri čemer pa pričakuje, da bodo sredstva za izvedbo načrtovanih ukrepov dejansko zagotovljena v vsakoletnih državnih proračunih. V razpravi je bilo s strani Poslanske skupine Nova Slovenija izpostavljeno, da je predlog resolucije premalo konkreten; v zvezi s tem pa izpostavljeno področje umeščanja objektov v prostor, kjer bi bilo treba po njihovem mnenju spremeniti zakonodajo in poenostaviti postopke. Posebej je bilo opozorjeno na potencial izkoriščanja geotermalne energije. Največji problem po mnenju Nove Slovenije predstavljajo dolgotrajni birokratski postopki umeščanja objektov za proizvodnjo obnovljivih virov energije v prostor, zato so predlagali zavezo k izboljšanju ukrepov, ki bodo omogočili lažje umeščanje tovrstnih objektov v prostor. Mnenje, da predlog resolucije vsebuje preveč teorije in splošnih usmeritev ter premalo konkretnih ukrepov, so izpostavili tudi v Poslanski skupini SDS. Po posameznih področjih so opozorili zlasti na premalo finančnih sredstev za urejanje vodotokov in nabrežin, počasen napredek na področju sežiganja odpadkov oziroma gradnje sežigalnice, neenakopraven položaj posameznih območij pri pridobivanju subvencij za male kurilne naprave in prenizka sredstva za subvencioniranje vodovodov. V Poslanski skupini Levica menijo, da ima predlog resolucije dobro zastavljena izhodišča in pravilno poda ugotovitev, da bo treba temeljito preoblikovati naš način gospodarjenja. Prav tako definira po njihovem mnenju največji problem onesnaževanja pri nas; in to so sektorji, ki izrabljajo fosilna goriva. Opozorili so, da predlog resolucije konkretizacijo ukrepov prilaga na sprejetje drugih dokumentov, zato so predlagali dopolnitev resolucije s konkretnimi ukrepi in časovnico njihove izvedbe. Tudi v poslanskih skupinah SD, SMC in SAB so se v svojih razpravah dotaknili posameznih poglavij predloga resolucije in med drugim opozorili na problematiko umeščanja strateških infrastrukturnih objektov v prostor, sežiganja in odlaganja odpadkov ter s tem povezano umeščanje sežigalnic odpadkov v prostor ter tudi problematiko sanacij degradiranih območij, kot je na primer Zasavje. Predlogu resolucije pa so izrazili podporo in poudarili, da je treba ta dokument razumeti kot krovni dokument, ki definira določene splošne usmeritve in cilje, na podlagi katerega se bodo v nadaljevanju sprejemali drugi dokumenti, ki bodo usmeritve in cilje definirali bolj konkretno. Po razpravi je odbor sprejel amandmaje k 3., 5., 6., 11. in 12. poglavju in nato glasoval še o vseh poglavjih predloga resolucije skupaj in jih sprejel. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavila Nataša Sukič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane, spoštovani! Živimo v času podnebne krize, kot je še ni bilo. Pred štirimi leti je bil končno sprejet pariški podnebni sporazum. Njegov cilj je preprečiti najhujše posledice podnebnih sprememb. Evropska unija in z njo tudi mi smo se zavezali k ogljični nevtralnosti do leta 2050. Lepo, a ključni bodo ukrepi, ki jih bomo izpeljali do leta 2030. Če do leta 2030 radikalno ne zmanjšamo izpustov toplogrednih plinov, bodo učinki povratnih zank postali neobvladljivi in zgodil se bo podnebni zlom. In od tu naprej nam ne bodo pomagale ne resolucije o nacionalnem programu varstvu okolja, ne NEPN, ne dolgoročna podnebna strategija Slovenija do leta 2050. Dejstvo je, da slovenska politika resnost podnebnih sprememb ves čas zanemarja. Zdaj je pred nami Predlog resolucije o Nacionalnem programu varstva okolja za obdobje 2020–2030. Sliši se dobro, a kaj ko je resolucija dokument poln zelenega leporečja, ki le redno seže kam dlje, razen morda v obetavnem uvodu. Predlog resolucije vsebuje dolgoročne cilje, usmeritve in naloge na področju varstva okolja, ohranjanja narave in upravljanja z vodami in celovito obravnava vse dele okolja. Predlagane so usmeritve, cilji, naloge in ukrepi deležnikov varstva okolja. Vse skupaj pa je na žalost zelo zelo medlo in ostaja bolj kot ne na abstraktni ravni. Veliko je okoljevarstvenega frazarjenja, konkretnih ciljev pa malo. Konkretnih ukrepov še manj, uresničevanje pa se bo bolj kot ne merilo z kazalniki, kot so sprejeti akt, število izvedenih dogodkov in podobno; ne pa s konkretnimi zmanjšanji onesnaženja ali izpustov emisij toplogrednih plinov. Resolucija kljub obetavnemu uvodu tudi ni zmožna presegati liberalne ideologije trga, ki je izvor in generator okoljske krize. Četudi pravi, so cilji brez prave konkretnosti; denimo cilj ohranjanja biotske raznovrstnosti in varstva naravnih vrednost. Tu se bo ohranjalo ugodno stanje. Kaj to ugodno stanje pomeni ali kako se meri, ni nikjer izrecno napisano. Spremljalo in izboljšalo se bo ravnanje s prostoživečimi vrstami, odvzetimi iz narave. Kako, katerimi, kje, ni nikjer opredeljeno; in tako naprej. Podobno je s ciljem izboljšanja kakovosti tal ali ciljem izboljšanja kakovosti zraka, kjer trdi delci PM10 in ozon v cilje za izboljšanje zraka sploh niso vključeni, četudi vemo, kako hude težave imamo z onesnaženostjo zraka v Anhovem, Celju, Ljubljani, Mariboru. Del, ki govori o zmanjšanju toplogrednih plinov, je verjetno najboljši pokazatelj impotentnosti te resolucije. Deklarirani cilj je, navajam: »Zmanjšanje emisij toplogrednih plinov v skladu z mednarodnimi zavezami.« Pri čemer vemo samo to, da je cilj pariškega sporazuma zaustavitev globalne rasti temperature pod 1,5 stopinje Celzija. Za koliko bomo zmanjšali izpuste, se prenaša v neke druge dokumente. Nobenih ciljnih vrednosti zniževanja emisij ni, nič, pa čeprav je zmanjšanje izpustov toplogrednih plinov v naslednjem desetletju ključno za uspeh ali neuspeh podnebnih ukrepov. Pri ukrepih in prilagajanju podnebnim spremembam je slika enaka – cilja kot takega ni. Prav nič boljša ni niti sanacija v preteklosti čezmerno onesnaženih okolij, med drugim naj bi bile zagotovljene spodbude za razvoj inovativnih metod za sanacijo onesnaženih območij. Kaj to pomeni? To, da se bo namenilo milijone subvencij zasebnim firmam za iskanje tako imenovanih inovativnih metod za sanacijo onesnaženih območij?! Da bo naš spopad z okoljsko krizo temeljil na subvencioniranju zasebnega kapitala in garancijah, ki bodo temu kapitalu omogočale cenejše zadolževanje za zelene projekte na finančnih trgih; javni sektor pa bo prevzel finančno tveganje?! Bomo v primerih unovčenja garancij stroške zavoženih projektov zasebnega sektorja, kot smo ob bančni krizi, spet poravnali državljani? Dokumenta zaradi vsega povedanega v Levici ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati bo predstavil Aleksander Reberšek. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Z resolucije se definira okoljska vizija Slovenije. Ohranjena narava in zdravo okolje v Sloveniji in zunaj nje omogočata kakovostno življenje zdajšnjim in prihodnjim generacijam. Nova Slovenija je na odboru predlagala amandma, tako da je v resoluciji sedaj jasno zapisano, da si bomo prizadevali za enakovredno rabo vseh primernih obnovljivih virov energije, kar je ključni pogoj za dosego ciljev ogljične nevtralnosti do leta 2050. Pri tem še posebej opozarjamo na potencial geotermalne energije, ki je povsem spregledan vir obnovljive energije, predstavlja pa velik razvojni potencial za Pomurje in celoten vzhodni del naše države. Največji problem so dolgotrajni birokratski postopki umeščanja objektov za proizvodnjo obnovljivih virov energije v prostor. Zato smo med cilje resolucije z amandmajem zapisali tudi zavezo k izboljšanju ukrepov za lažje umeščanje tovrstnih objektov v prostor. Naš amandma je bil na odboru soglasno sprejet, zato hvala vsem poslancem in predstavnikom ministrstva za podporo. V Sloveniji območja Nature 2000 obsegajo več kot 37 % celotne površine naše države. Gre za 355 območij na 7 tisoč 681 kvadratnih kilometrih ozemlja Slovenije. Problem ni v tem, da je tako velik del ozemlja naše države zaščiten in se v njej ohranja biotska pestrost in raznovrstnost. Problem je, da je to samo zaščiteno, da je vse omejeno in prepovedano ter nič več. Nimamo strategije za upravljanje teh območij, kar predstavlja velik problem. Če kdo od kmetov želi kaj storiti na zaščitenem območju, trči na birokratske ovire in se z njimi lahko bori tudi več let. Tisti, ki delajo na varstvenih območjih, imajo probleme z gnojenjem, uporabo fitofarmacevtskih sredstev in podobno. S temi zavarovanimi območji je zelo težko živeti. Veliko ljudi je zaradi tega slabe volje in se teh območij izogiba ter z njimi ne gospodari. Ni razvoja, mladi se izseljujejo, kmetovanje se opušča, ker se nič ne sme, zato v Novi Sloveniji še enkrat podajamo predlog, da bi pristojno ministrstvo moralo razmisliti, kako kmetom pokriti razliko zmanjšanega pridelka in omejitev pri obdelovanju kmetijske zemlje ter tudi to, kako bolje uravnotežiti varovanje biotske raznovrstnosti in narave na eni strani z razvojem na drugi strani. V resoluciji je izpostavljena tudi omejitev gradnje na kmetijskih površinah, kar nam seveda ne predstavlja problema. Problem je v tem, da gradnja ni omogočena na primer namesto starih hiš, ki se že podirajo in kvarijo urejenost naselja. Če se kdo loti gradnje hiše na območju stare gradnje, se hitro najde dokument, ki zaščiti stavbo, ki jo je treba ohraniti s kulturnih vidikov. Zaradi teh razlogov se veliko ljudi odloči raje graditi na travnikih ali kmetijskih zemljiščih, saj je to še vedno precej lažje in hitreje, kot če bi se odločili za obnovo kulturnovarstvenega zaščitenega objekta. Slovenija nima objekta za termično obdelavo odpadkov, nima niti strategije za izgradnjo le-tega. Imamo vse možnosti, da to vzpostavimo, ne s tehnologijo tretjih držav ali držav v razvoju, ampak z najboljšo tehnologijo, ki je v današnjem času možna in z izpusti ne bo obremenjevala okoliških prebivalcev oziroma bodo le-ti minimalni. Izgradnja objekta za termično obdelavo odpadkov je nujna, če želimo biti na področju odpadkov kot država samozadostni. V Novi Sloveniji bi si želeli, da bi bila Resolucija o Nacionalnem programu varstva okolja za obdobje 2020–2030 bolj konkretna. Obstajajo tudi opozorila nevladnih organizacij, da resolucija ni skladna s področno zakonodajo oziroma z Zakonom o ohranjanju narave. V Novi Sloveniji menimo, da je največji problem v tej državi, da obstaja množica resolucij, operativnih načrtov, študij, ki se v praksi ne udejanjajo in so velikokrat sami sebi namen. Posegi operativne narave pa izostanejo oziroma se zaradi premalo sredstev izvajajo prepočasi; primer: menjava zemljin v Celjski kotlini, odstranjevanje tujerodnih in invazivnih rastlin. V resoluciji je danega preveč poudarka na omejevanju različnih dejavnosti; skoraj povsem pa umanjkajo ukrepi na področju raziskav in razvoja. V Novi Sloveniji bi si želeli, da resolucija bistveno in konkretno prispeva k ohranjanju narave; hkrati pa mora omogočati tudi sonaraven gospodarski razvoj.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavil mag. Andrej Rajh. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke, poslanci in predstavniki Vlade! Danes razpravljamo o Resoluciji o Nacionalnem programu varstva okolja za obdobje 2020–2030. V leto 2020 smo že krepko vstopili. Zavedanje, da je varstvo okolja učinkovito le ob medsektorskem sodelovanju, vključevanju različnih javnosti – znanstvene, strokovne in civilne družbe –, je večje kot kadarkoli prej. Za prebivalce Slovenije sta ohranjena narava in kakovostno okolje, v katerem živimo, vrednota. Slovenija je kot del skupine jedrnih držav Evropske unije sprejela največje okoljske standarde ohranjanja narave. Tako imamo najvišji delež območja Natura 2000 v Evropi, kar 37 %; pri čemer to ni edini varstveni režim. Podnebne spremembe vplivajo na stanje okolja. Spremembe v količini in trajanju padavin vplivata na vrsto in obseg vegetacije, pokrivnosti tal. Razmnoževanje škodljivcev, kot je na primer podlubnik, vpliva na stanje gozdov. Hitrejša odtekanja padavin zaradi golosekov in spremenjene vegetacije ter tudi širjenja asfaltnih površin in naselij povišujejo ekstremne konice pretokov naših vodotokov; hkrati pa na lokalnem področju v poletnem času vplivajo na višanje temperatur in pospešeno izhlapevanje. Izpusti toplogrednih plinov vse te posledice še bolj intenzivirajo. Prehod v nizkoogljično družbo, ki ga podpira tudi Evropska unija, je zato nuja. V tej luči moramo izkoristiti vse priložnosti, ki jih ponuja. Več kot 1000 milijard evrov evropskih sredstev bo poskrbelo za preobrazbo gospodarstva, pri čemer pa v Sloveniji ne smemo spregledati evropskega programa za preobrazbo premogovnih regij, ki je za Slovenijo še posebej pomemben. Zato je še kako pomembno, da se podjetja usposobijo za pripravo ustreznih projektov za prestrukturiranje regij in pridobivanje ter črpanje evropskih sredstev za vse faze projektov. To bo zagotovilo okoljski, ekonomski ter socialno vzdržen in pravičen prehod v brezogljično družbo, ob hkratnem zagotavljanju skladnega regionalnega razvoja. Del tega prehoda predstavlja smotrna raba naravnih virov. Učinkovita raba virov je torej ključna – izvajanje ukrepov energetske učinkovitosti v gospodinjstvih, predvsem na področju ogrevanja sanitarne vode in ogrevanja objektov. Slovenija te ukrepe že izvaja in spodbuja. Priložnosti so tudi v industriji z modernizacijo proizvodnih procesov; medtem pa največjo priložnost predstavlja razogljičenje prometa. Slovenija po desetletjih zanemarjanja pospešeno obnavlja in nadgrajuje železniško infrastrukturo. Tako bo v letošnjem letu obnovljena železniška proga med Šentiljem, Mariborom, Pragerskim, Celjem in Zidanim mostom. Izvaja se obnova tunela Karavanke in gorenjske proge. Nadaljuje se izgradnja geostrateškega infrastrukturnega projekta drugi tir in 3. razvojne osi, ki bosta utrdili gospodarstvo Slovenije in učinkovito pripomogla k prehodu tranzitnega prometa iz cest na vlake. Zastoje na avtocestnem obroču okoli Ljubljane bo zmanjšala vzpostavitev tretjega prometnega pasu, ki bo spodbujal skupinske oblike transporta. S 1. 7. bo za več kot 600 tisoč upokojencev omogočen brezplačen javni medkrajevni potniški promet, kar bo še dodatno spodbudilo uporabo okolju prijaznih načinov transporta. Medtem pa več kot tisoč kilometrov novih kolesarskih poti omogoča alternativne načine transporta po mestih in med kraji. Resolucija predstavlja prvi in pravi korak k soočenju s temi izzivi. Zato jo bomo poslanci stranke SAB podprli. Na prihajajoči vladi je, da bo z dobrim delom nadaljevala. Razogljičenje družbe bo povezano z umeščanjem novih infrastrukturnih objektov v prostor. Tako bo treba najti način umeščanja za nove hidroelektrarne, objekte za termično obdelavo odpadkov, komunalnega blata, rečnega mulja; sanirati pa bo treba tudi degradirana območja. Poseben izziv bo predstavljalo umeščanje novih objektov za proizvodnjo električne energije v prostor, saj bo treba v prihodnjih dvajsetih letih nadomestiti dve tretjini proizvodnih zmogljivosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Ivan Hršak. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovani državni sekretar, spoštovani kolegice in kolegi! Pred nami je še en v vrsti okoljskih dokumentov, ki se v zadnjem času kar množijo; seveda vse v skrbi za ohranitev okolja. Ko pa se zazreš skozi okno in sredi letnega časa, v katerem bi se morali boriti s snežnimi zameti, plundro in opazovati otroke, kako uživajo v zimskih radostih, opazuješ izmenjavo sonca, ploh, toče, poslušaš grmenje ter že odganjaš prve komarje in muhe, pomisliš, koliko pravnih aktov ter takšnih in drugačnih zavez bomo morali še sprejeti, da se bo dejansko nekaj spremenilo na bolje. Spremljaš dvoličnost ljudi, ki po eni strani kričijo, da je treba zaščititi okolje, prenehati kuriti premog in se voziti z avtomobili s pogonom na fosilna goriva; po drugi strani pa se ne branijo najnovejše sodobne tehnologije, ob njeni uporabi pa priročno pozabijo, da ni zrasla na biodrevesu, v ekološko neoporečnem okolju in da je k njim v roke niso prinesle štorklje. Hkrati blokirajo postavitve elektrarn, ki elektriko pridobivajo iz obnovljivih virov energije, ter zahtevajo več elektrike iz teh istih virov energije. V Poslanski skupini Desus smo sicer ob sprejetju različnih resolucij vedno skeptični. V večini primerov gre namreč pravzaprav za spisek slepih želja, ki pa na mnogih področjih ostanejo žal samo črka na papirju. Pa vendar se takšnim, lahko bi jim rekli deklerativnim aktom, ne moremo izogniti. Od nas to zahteva tudi zakonodaja, ki jo sprejemamo prav mi – poslanci. Še en dokument s področja varstva okolja ne more škodovati, če tega dokumenta ne bomo množično tiskali, seveda lahko pa mogoče prav s tem dokumentom, ki bo podlaga za nadaljnje okoljske ukrepe, dosežemo premik v glavah ljudi, ki še vedno dvomijo v realnost globalnega segrevanja. Poslanci Poslanske skupine Desus bomo predlog resolucije, ki je pripravljen na podlagi različne okoljske zakonodaje, podprli, saj opredeljuje tri najpomembnejše okoljske stebre – varovanje, ohranjanje in izboljševanje naravnega kapitala, nizkoogljična družba, ki učinkovito ravna z viri, ter okoljska tveganja, od katerih program med drugim izpostavlja degradirana območja, hrup, biološko varnost, ravnanje s kemikalijami, obremenjevanje okolja z elektromagnetnim poljem, svetlobno onesnaževanje okolja in prilagajanje podnebnim spremembam. Med okoljskimi izzivi, povezanimi s tradicionalnim pojmovanjem varstva okolja, moramo izpostaviti vsakoletno kratkotrajno poslabšanje kakovosti zraka na določenih območjih, ravnanje z odpadki in ohranjanja biotske raznovrstnosti. Vse to pa ne bo šlo brez zagotovljenih finančnih in kadrovskih virov za izvajanje predvidenih ukrepov. Nujno bo razumevanje prepletenosti okolja z družbenimi in gospodarskimi procesi ter usklajevanje ukrepov vseh sektorjev. Predvsem pa bomo morali vsi skupaj spremeniti prehranski, mobilnostni, energetski in bivanjski sistem. Naša dejanja bodo determinirala našo prihodnost. Naravi je vseeno, ali bomo upoštevali ali ne. Ona se bo razvijala in terjala tisto, kar ji pripada – z nami ali brez nas. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Dušan Šiško. Izvolite.
Lep pozdrav vsem tistim, ki smo prisotni! Resolucija, ki je pred nami, je povsem populistična. Program je na mestih vsebinsko zelo šibek, navedeni so samo cilji, ni pa konkretnih ukrepov oziroma niso urejeni po letih. Lahko rečem, da je vse to bolj kot ne v zraku. Dejstvo je, da imamo zelo velik problem z onesnaženostjo in bo zato potrebna čimprejšnja korenita sprememba na vseh področjih. Če bi vsak prispeval vsaj delček, bi bilo doseči cilj mnogo lažje. Če pogledamo trenutno stanje, se Slovenija glede delcev PM10 in onesnaženosti z benzoapirenom uvršča med države Evropske unije z najbolj onesnaženim zrakom. Vemo pa, da so ti delci rakotvorni. Problem predstavlja predvsem uporaba nekakovostnih lesenih goriv, kurjenje v zastarelih kotlih in seveda promet. Država mora obvezno zagotoviti še dodatne finančne spodbude za gospodinjstva, mala podjetja in tako dalje preko Eko sklada, in sicer za nakup toplotnih črpalk oziroma kotlov na Biomaso, za nakup hibridnih in električnih avtomobilov. Hkrati pa seveda tudi obveščati, da obstajajo finančne ugodnosti. Pretirana je tudi uporaba fosilnih goriv, ki vpliva na višanje izpustov toplogrednih plinov. Največji delež predstavlja ogljični odtis, in sicer kar 60 %. Večji pomen je treba nameniti trajnostni mobilnosti, s čimer bi zmanjšali promet in njegove škodljive posledice, ob enem pa ljudi spodbudili k bolj zdravemu načinu življenja. V Slovenski nacionalni stranki podpiramo prepoved in omejevanje vseh tako imenovanih nevarnih plastik z oznakami PET, PVC, PS in tako naprej. To je nujno potrebno. Me pa zanima, zakaj Slovenija nima sistema, kot ga ima Hrvaška ali na primer Nemčija, s katero se tako radi primerjamo; in sicer govorim o uvedbi kavcije za povratno embalažo. Tudi tega v resoluciji nisem zaznal. Hrvaška in Nemčija imata to enkratno urejeno. Povratna embalaža zagotavlja namreč skoraj stoodstotno reciklažo odpadkov. Pa ne mi spet govoriti, da to ni več možno. Kje smo pa bili pred časom?! Zakaj niste tega naredili takrat kot ostale države, s katerimi se tako radi primerjamo? Zaradi različnih plastičnih izdelkov, ki so nadomestili steklene embalaže, so propadle steklarne. Seveda takrat ni nihče razmišljal o delavcih, ki so izgubili službe. Tisti, ki so si izmislili nepovratno embalažo, pa niso razmišljali o smeteh. Potrebna bi bila celovita prenova sistema ravnanja z odpadki, saj žal za približno 48 % odpadkov nimamo odjema. Zato je treba čim prej zgraditi tudi novo, sodobno okolju ter ljudem prijazno sežigalnico. Avstrijci so težavo lepo rešili s sežigalnico na Dunaju, ki ima zmogljivost predelave okoli 300 ton odpadkov. Seveda, tudi ogreva s toploto skoraj cel Dunaj. Že pri ogledu sežigalnice na Dunaju, kamor smo šli skupaj z odborom, sem predlagal, da država izda razpis za občine, ki bi želele imeti sežigalnice. Seveda bi bilo treba občinam, ki bi sežigalnice sprejele, ponuditi tudi številne ugodnosti, predvsem finančne. In tu je že nastal problem, saj od razpisa ni bilo nič. Mi se pa že skoraj dobesedno utapljamo v smeteh in blatu. Pri nas pa vse zadeve zavira ali Arso ali kakšne druge okoljske nevladne organizacije. Slovenci se premalo zavedamo svojega bogastva, državo prekriva približno 60 % gozdne površine, imamo pitno vodo, bogat rastlinski ter živalski svet in še bi lahko našteval. Nujno je, da ljudi izobrazimo in jih obveščamo za prihodnje rodove, ne pa da gledamo samo na sebe. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil Bojan Podkrajšek. Izvolite.
Hvala, podpredsednik, za dano besedo. Cenjeni kolegice in kolegi. Pred nami je Predlog resolucije o Nacionalnem programu varstva okolja za obdobje 2020–2030. Prihodnji okoljski izzivi Slovenije so povezani s tradicionalnim poimenovanjem varstva okolja, so predvsem čezmerno onesnažena območja zaradi preteklosti, poslabšanje kakovosti zraka, ravnanje z odpadki, skrb za ohranjanje naravnih vrednot ter obvladovanje podnebnih sprememb in prilaganje nanje. Ministrstvo je pripravilo ta strateški dokument, ki ima glede na to, da smo v letu 2020, kar slabo popotnico in zelo nestabilne temeljev štirih segmentih: da v dosedanjem obdobju nismo znali poskrbeti za komunalno blato; da v sedanjem obdobju nismo znali poskrbeti za odpadno embalažo; da v sedanjem obdobju s tem kanalom v največjem mestu, v Ljubljani, posegamo na vodovarstveno območje in uničujemo najboljšo vodo. Četrti segment pa je, da kot država ne znamo in ne najdemo rešitve, da bi vnesli v prostor, v kateri občini bo sežigalnica; predvsem pa imamo kot država težave, predvsem pa imajo težave naše državljani, kot hočejo zgraditi objekt za obnovljive vire. V Sloveniji imamo veliko strateških dokumentov, tudi takšnih, kot je pred nami. Seveda gre za strateške dokumente in resolucije mnogo denarja, rešitev pa zelo malo. Ker je pred nami zelo pomembno obdobje na področju okolja, v Slovenski demokratski stranki ne bomo nasprotovali tej resoluciji, ki je predlagana. Hvala za vašo pozornost.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavila Lidija Divjak Mirnik. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani predstavniki Vlade, spoštovani kolegice, kolegi, kar vas je še tukaj! Resolucija o Nacionalnem programu varstva okolja je nacionalni strateški dokument, ki določa izzive in smernice trenutnih in prihodnjih okoljskih politik, s katerimi bomo ohranili naravno in kulturno pestrost, izoblikovali strateške usmeritve za omejevanje podnebnih sprememb, ki predstavljajo globalno varnostno grožnjo 21. stoletja. Izvajanje širših, večplastnih, prepletenih ukrepov bo prispevalo k oblikovanju trajnostnega razvoja in vizije prihodnosti Slovenije, kar si seveda vsi načeloma želimo. Na podlagi izsledkov analiz predhodnih resornih dokumentov in programov so podane ugotovitve, da je Republika Slovenija še posebej na področju ohranjanja biotske raznovrstnosti, kakovosti tal in zraka dosegla napredek, kar me zelo veseli. A vseeno bo treba večjo pozornost umeriti v ukrepe, s katerimi bomo Slovenijo postavili znotraj okvirjev univerzalnih omejitev, v katerih planet Zemlja še ohranja svoje obnovitvene sposobnosti oziroma zmogljivosti. Določanje okvirjev sposobnosti temelji na izračunu ogljičnega odtisa, ki ponazarja količino izpustov toplogrednih plinov, za katere smo odgovorni ljudje, podjetja in organizacije. Gre torej za merilo vplivanja na podnebne spremembe. Rast ogljičnega odtisa je kazalnik razmerja med zagotavljanjem blaginje človeka na eni in pospešene izrabe naravnih virov na drugi strani. Gre za izrazit antropocentričen pogled, ki človekovo blaginjo ali ugodje postavlja nad naravo. Temu so sledili vsi razvojni modeli v preteklosti, katerih katastrofalne posledice niso bile zgolj omejene na okolje in prostor, temveč so dodobra načela zdravje in kvaliteto bivanja lokalnega prebivalstva. Tega si pa več ne želimo. Revitalizacija tovrstnih degradiranih območij je del sodobnih in prihodnih razvojnih strategij na lokalni in evropski ravni ter predstavlja enega ključnih izzivov, ki jih naslavlja ta resolucija. Preskok v miselnosti, da je človek tisti, ki za lastno preživetje potrebuje naravo in ne narava človeka, je osnova za oblikovanje ekocentričnega pogleda, bistvo katerega je, da človek svoja dejanja oziroma gospodarske in družbene razvojne modele izvaja in oblikuje znotraj okvirjev okoljske vzdržnosti. Novi razvojni modeli pa so hkrati tudi izjemna priložnost za uveljavitev inovativnih tehnologij in pristopov v storitvenih dejavnostih, v industrijskih proizvodnih procesih in proizvodnih procesih energije, na področju alternativnih oblik prometa, transporta in še česa. Pri tem imamo še zelo veliko izzivov. Učinkovitost novih razmerij med človekom in naravo je predvsem odvisna od sposobnosti človeka, da bo svoj način življenja, svoje želje, potrebe in ambicije izvajal okoljsko vzdržno, predvsem pa v zavedanju, da je narava neprecenljiva dobrina, za varovanje katere smo odgovorni vsi mi sedaj in tukaj. Novemu načinu dojemanja odnosa med človekom in naravo sledijo vsi mednarodni resorni dokumenti in programi ter tudi predlagana resolucija, ki jo bomo v Listi Marjana Šarca podprli, ker se zavedamo lepote in naravnih danosti naše lepe domovine. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Jani Prednik. Izvolite.
Spoštovani vsi prisotni! Naš planet ima zelo jasne meje okoljske vzdržnosti. Obremenitev teh pa se zaradi slabega ravnanja z njegovimi naravnimi viri in ob vse bolj ekstremnih podnebnih spremembah vsako leto veča. Človeštvo vse bolj občuti globalno segrevanje. Ozračje se segreva, ledeniki se topijo, gladina morij se viša, povečujejo se emisije toplogrednih plinov, zrak, ki ga dihamo mi in naši otroci, je vse bolj onesnažen. Prav tako se nenehno soočamo s poplavami, sušami in katastrofami. Vsako leto pa ob vsem tem izginja še na tisoče rastlinskih in živalskih vrst. Pri tem pa Slovenija ni izjema. Še več, zaradi svoje lege in v primerjavi z drugimi območji se segreva kar dvakrat hitreje od svetovnega povprečja, zato je stopnja nujnosti za podnebno prilagajanje in omilitev posledic še toliko večja. Vzrok segrevanja je jasen – človeštvo je tisto, ki s svojo dejavnostjo spreminja sestavo ozračja in lastnosti površja do te mere, da se je energijsko ravnovesje na površini Zemlje spremenilo. Segrevanje ozračja je zatorej velika grožnja, ki zahteva korenite spremembe načinov, kako živimo ter kako se oskrbujemo z energijo in dobrinami. Socialni demokrati si prizadevamo za napredno in socialno pravično podnebno politiko. V središče le-te ter naših prioritet pa postavljamo ravno varovanje okolja, boj proti podnebnim spremembam in pravičen prehod v nizkoogljično družbo. Naš pogled v prihodnost je zelena in razvojno naravnana politika, ki ponuja več kot le odgovor na podnebne spremembe in na izziv prilaganja na posledice globalnega segrevanja. Varstvo okolja in zeleni razvoj morata postati osnovni okvir vseh politik naše države, saj bomo le tako lahko dosegli družbeno in okoljsko samoobnavljanje. Prehod v trajnostno organizirano družbo je po našem prepričanju ključni element napredne podnebne politike, ki zahteva horizontalen premik, prilagoditve in ukrepe na vseh področjih –energetike, kmetijstva, mobilnosti dela in proizvodnje, zato da se doseže večja energetska in snovna učinkovitost. Podnebne razmere nimajo ideologije in tako ne smejo biti podrejene političnim interesom, zato je ključnega pomena, da si pri reševanju podnebne krize nalijemo čistega vina in prepoznamo ter upoštevamo omejitve našega planeta ter v luči teh tudi odgovorneje delujemo s konkretnimi ukrepi. Na pobudo Poslanske skupine Socialnih demokratov je bila prejšnji teden skupaj z ostalimi poslanskimi skupinami v zakonodajni postopek vložena resolucija o razglasitvi izrednih podnebnih in okoljskih razmer v Sloveniji. Oba dokumenta, Nacionalni program varstva okolja za obdobje 2020–2030 in tudi omenjena resolucija, morata postati temelj za nadaljnje ukrepe in umeritve vseh politik naše države. Podnebne spremembe, omejenost naravnih virov ter neenak dostop do ključnih življenjskih in ekonomskih dobrin so namreč naš največji skupni izziv, ki zahteva premik v globalni zavesti, da je Zemlja edini planet, ki ga imamo, in je skrb zanj prednostna; predvsem pa skupna naloga celotne družbe. Le na takšen način bomo lahko obrnili trend globalnega segrevanja in prihodnjim generacijam omogočili vsaj enake pogoje in možnosti, kot jih imamo danes mi. Poslanska skupina Socialnih demokratov pozdravlja predlog nacionalnega programa kot pomemben strateški dokument, ki vsebuje dolgoročne usmeritve, cilje, naloge in ukrepe na področju varstva okolja ter ohranjanja biotske raznovrstnosti ter varstva naravnih vrednot. Prav tako ta dokument podaja usmeritve in pomembno podpira tudi ostale politike s področja varstva okolja in ohranjanja narave. Zato ga bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov tudi podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavil Gregor Perič. Izvolite.
Gospod podpredsednik, hvala lepa. Lep pozdrav vsem, ki še vztrajate! Resnosti skrbi za okolje smo se žal začeli zavedati šele takrat, ko nas je na to opozorilo okolje samo; in potem so sledili še mladi. Podnebne spremembe pa so nam pokazale tudi zobe. Izredni vremenski pojavi, ki so vedno bolj pogosti, ogrožajo naravo, človeško življenje in tudi gospodarski razvoj. S tem se je posledično tudi načela naša blaginja. Ravno zato varstvo okolja danes ne more več predstavljati samo agende zelenih strank, ampak mora najti svoje mesto v vsakem programu politične stranke in v vsaki politiki, torej politiki kot naboru nekih ukrepov. In to vsak dan. Podnebne spremembe, katerim smo priča danes, se odvijajo hitreje kot kadarkoli prej. To pa ekosistemom in človeški družbi močno otežuje, da bi se nanje ustrezno in pravočasno prilagodili. Dejstvo je, da globalnih posledic podnebnih sprememb ne moremo zmanjšati iz danes na jutri. Res pa je tudi, da lahko s svojimi iskrenimi nameni in dejanji vplivamo predvsem na to, da se bomo pravočasno odzvali na posledice globalnega segrevanja, zlasti z varovanjem okolja. Končno se moramo zavedati tudi, da okolje ni del človeka, ampak da je človek del okolja. Žal pa smo pri sprejemanju resolucij večkrat priča opozorilom, da gre le za mrtvo črko na papirju. Danes, ko sprejemamo Resolucijo o Nacionalnem programu varstva okolja, temu ne sme biti tako. Zakaj? Ker smo izgubili razkošje, ki mu pravimo čas. Zato kritike, da je resolucija preveč ohlapen in premalo določen dokument, terjajo odgovor. Živimo v času sprememb, to je dejstvo, in prav je, da je takšen dokument dovolj širok in da pušča zadosten manevrski prostor, da se na te spremembe lahko ustrezno odzovemo in da lahko naslovimo celoten spekter izzivov, ki smo jim priča. Ravno zato resolucija vsebuje dolgoročne cilje, usmeritve in naloge na področju varstva okolja, ohranjanja narave in upravljanja z vodami. V Stranki modernega centra bomo predlog resolucije podprli, ob tem pa tudi opozarjamo, da varovanje okolja ni izziv samo enega ministrstva, potrebna je namreč složna akcija. Če bomo pristali na neko solo igro, bomo žal obsojeni na neuspeh. Varovanje okolja zato ne pomeni samo ohranjanje naravnih virov, pomeni tudi, da moramo posebno skrb nameniti reševanju izzivov na področju energetike, javnega prevoza, kmetijstva in še marsičesa drugega. To pa lahko dosežemo s trajnostnim razvojem, ki se mora uresničevati prek gospodarskega, družbenega in okoljskega razvoja; in to tako, da ustvarja pogoje in priložnosti za nas ter za vse, ki nas bodo nasledili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Amandmaji k dopolnjenemu predlogu resolucije niso bili vloženi. Glasovanje o predlogu resolucije bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 5. marca 2020, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in prekinjam 16. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Hvala lepa.