Pozdrav vsem. Ker je čas zlato, bomo začeli sejo in upam, da se nam bodo v nadaljevanju pridružili še ostali. Začenjamo z nadaljevanjem 20. seje državnega zbora Republike Slovenije. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Samo Bevk od 16. ure dalje, mag. Janez Kramberger, Jožef Školč, Aurelio Juri od 18.30 dalje, Franc Kangler, Drago Koren od 18.30 ure dalje, Breda Pečan, ki je tu, Milan Petek, Vili Rezman od 12. ure dalje in Milenko Ziherl do 14. ure. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA - PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O JAVNO-ZASEBNEM PARTNERSTVU EPA 1025-IV . Imamo kar štiri ure in pet minut za razpravo. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem zakonom je skupina desetih poslancev, s prvopodpisanim mag. Milanom M. Cviklom, zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Med nami pozdravljam gospoda ministra Bajuka s sodelavcema in ministru dajem besedo za dodatno obrazložitev predloga zakona. Dr. Bajuk, beseda je vaša.
Spoštovane poslanke in poslanci prav lep dober dan vsem! Partnerstvo med javnim zasebnim sektorjem v svojem bistvu je sodelovanje med obema, čigar namen je opravljanje storitev, ki jih tradicionalno zagotavlja javni sektor. Vloga države in razmerje med državo in trgom sta odvisna od posamezne države, njenega ekonomskega sistema in ravni njene razvitosti, tako v pogledu razvitosti državnega aparata kot tudi razvitosti trga in tržnih institucij. Javno- zasebno partnerstvo temelji na iskanju najboljšega dolgoročnega partnerja, ki naj bi v partnerstvo vnesel vse svoje znanje in izkušnje in vse sposobnosti upravljanja zato, da bodo javne storitve opravljene in bo infrastruktura resnično delovala. Sam koncept javno-zasebnega partnerstva ni nov. Čeprav je ta oblika financiranja že dolgo poznana, pa jo spremenjeno ekonomsko okolje, zlasti pa potreba držav Evropske unije o spoštovanju maastrichtskih kriterijev, ponovno odkrivajo in uvajajo. Sodelovanje javnega in zasebnega kapitala pa na noben način ne pomeni privatizacije javnega sektorja. Gre le za iskanje sinergijskih učinkov javnega in zasebnega sektorja, večja podjetnost zasebnega sektorja optimizira vlaganja, s tem pa prispeva k doseganju strateških ciljev države, država pa ohranja predvsem nadzorno in regulatorno funkcijo. Namen zakona je omogočiti in spodbujati zasebna vlaganja v javno infrastrukturo in druge projekte v javnem interesu ter zagotoviti preglednost in poštenost postopkov sklepanja različnih oblik sodelovanja med javnim in zasebnem sektorju za ta namen. S predlaganim zakonom se slovenska zakonodaja prilagaja evropskemu pravnemu redu, saj na področju uravnavanja koncesij gradenj v slovenski pravni red prinaša tudi direktivo 2004/18 Evropske unije. Projekti javno-zasebnega partnerstva se običajno sklepajo v okviru konkurenčnega dialoga, ki ga tudi opredeljuje direktiva, saj gre največkrat za zahtevne projekte, ki imajo zelo zapleten modele financiranja. Z opredelitvijo jasnih pravil sodelovanja bomo povečali zanimanje zasebnih vlagateljev pri financiranju infrastrukturnih projektov in tudi na področju izvajanja storitev, ki jih je do sedaj zagotavljala le država. S predlaganim zakonom je namreč zagotovljeno pravno varstvo v vseh fazah sodelovanja med javnim in zasebnim sektorjem. Pravna sredstva v postopku javno-zasebnega partnerstva morajo kandidatom in izvajalcem javno-zasebnega partnerstva omogočiti dejansko in učinkovito pravno varstvo pravic, državi pa zagotoviti izvrševanje nadzora nad postopkom sklepanja in izvajanja. V primeru, da je predmet javno-zasebnega partnerstva koncesija gospodarske javne službe ali druge dejavnosti, kjer zakon zaradi varovanja javnega interesa izrecno predpisuje upravno odločbo, se tudi spori rešujejo po upravnem postopku. Pri javno-zasebnem partnerstvu država ne kupuje več sredstev, s katerimi zagotavlja storitve, temveč storitve same. Na ta način upamo doseči razbremenitev javnih financ, s standardizacijo storitev pa se bo povečal obseg storitev in njihova kakovost. Te dejavnosti ne bodo prepuščene delovanju trga, saj bo javni partner preko nadzora nad kvaliteto in kvantiteto storitev ter nadzora njihovih končnih cen prebivalstvu omogočil večjo dostopnost do teh storitev in s tem pripomogel k povečanju splošne blaginje. S ciljem, da se pripravi čim boljši zakon je ministrstvo za finance v sodelovanju z drugimi ministrstvi zbralo podatke o podeljenih koncesijah v Sloveniji, ter o pravnih podlagah, na katerih so bile podeljene. Tudi Evropska unija je med državami članicami opravila raziskavo o ureditvi tega področja v posameznih državah. Ugotovitve, ki izhajajo iz tako zbranih podatkov, potrjujejo, da je področje koncesij v Sloveniji različno urejeno in različno razumljeno, saj se partnerstvo med državo in zasebnim sektorjem razvija na različnih področjih. Postopek podelitve koncesij je v področnih zakonih dokaj nedorečen, zato je potrebna sistematična ureditev tega področja. Na podlagi teh analiz in ugotovitev, zaradi poenostavitev in poenotenja postopkov ter odnosa transparentnosti na tem področju, je zakon o javno-zasebnem partnerstvu dejansko krovni zakon. Dosedanje sodelovanje javnega in zasebnega sektorja lahko opredelimo kot koncesije, javna pooblastila in javna naročila. Veljavni zakoni in drugi predpisi predvidevajo veliko število različnih koncesijskih razmerij, ki jih lahko razdelimo v dve veliki skupini. Koncesija za izvajanje neke dejavnosti ali koncesija za uporabo, izkoriščanje ali drugo posebno pravico na naravnem viru, na javnem dobru ali stvareh v javni lasti. Koncesiji sta formalno ločeni, a vsebinsko povezani, zato sta v novem zakonu o javno-zasebnem partnerstvu urejeni enotno. Ta zakon je obenem tudi postopkovni zakon, ki enotno ureja postopke sklepanja različnih oblik sodelovanja javnega in zasebnega partnerja. Zakon razmejuje med javnim naročniškim razmerjem in javno-zasebnim partnerstvom. Bistveno za razmejitev javno-zasebnega partnerstva in javnega naročila je tveganje ali katera stran nosi poslovna tveganja. Če nosi javni partner večino ali celotno gospodarsko tveganje izvajanja dejavnosti, se tako sodelovanje ne glede na pojmovanje smatra za javno naročilo. Končni koristnik storitev ni nujno tudi plačnik teh storitev. Subjekt plačila namreč ne določa razmerja javno-zasebnega partnerstva. Zakon je pripravljen tako, vsaj v tem smislu, da bo spodbuden tudi za zasebni sektor. Za projekte, katerih vrednost presega 5,2 milijona evrov, bo moral javni sektor obvezno izvesti test o zainteresiranosti zasebnega sektorja za sodelovanje pri izvedbi tovrstnih projektov. Tako rešitev pozna kar nekaj evropskih držav in jo uspešno uveljavljajo, predvsem Irska in Velika Britanija. Zakon v predloženem besedilu povzema dobro prakso evropskih držav ter odpravlja sistemske nepravilnosti, ki so jih v teh državah že ratificirali. Prav obvezno testiranje trga je spodbuda in hkrati obveza javnemu partnerju, da pripravi dober investicijski elaborat, ki je podlaga za odločitev o sodelovanju zasebnega partnerja pri projektu. Le če se na podlagi primerjalnih analiz izkaže, da je sodelovanje zasebnika upravičeno, se postopek sklepanja javno-zasebnega partnerstva nadaljuje. Preko priprave dokumentacije in ocene možnosti sodelovanja javnega in zasebnega partnerja bo javni sektor primoran sestavljati boljše investicijske elaborate. Tudi na ta način bo zakon prispeval k racionalnemu izvajanju gospodarskih javnih služb ali drugih dejavnosti, ki so v javnem interesu. Javno-zasebno partnerstvo se sklene le, če za to obstaja pogodbena volja in interes obeh strani. Tu se ta zakon razlikuje od zakonov, ki urejajo javna naročila. Ne javni ne zasebni partner v sodelovanje ni prisiljen, temveč je taka odločitev svobodna volja obeh strank. V primeru, da ta interes obstaja, zakon glede na različne možnosti opredeljuje postopke sklepanja tovrstnega sodelovanja. Zakon predvideva različne možnosti sodelovanja med javnim in zasebnim sektorjem. Lahko gre za pogodbeno partnerstvo, kjer je glede na tveganje koncesijsko razmerje potrebno razmejiti od javnega naročniškega razmerja, ali pa lahko gre za statusno partnerstvo, kjer javni in zasebni partner ustanovita skupno podjetje za izvedbo projekta javno-zasebnega partnerstva. Sodelovanje javnega in zasebnega partnerja pri izgradnji infrastrukturnih objektov ali pri opravljanju dejavnosti, ki jih mora zagotavljati javna oblast, se je v večini razvitih držav pokazalo kot uspešno. Doseganje višjega standarda je zaradi omejenih proračunskih sredstev težko doseči brez zagotovitve dodatnih, tudi zasebnih virov financiranja. Dosedanja praksa pa kaže tudi, da država ni tako učinkovita in uspešna kot privatni sektor. Če želimo zagotoviti transparentnost sklepanja vseh oblik sodelovanja javnega in zasebnega sektorja, potrebujemo krovni zakon z vsemi določbami, ki jih ta zakon vsebuje. Tak zakon je danes pred vami na mizi in o njem boste razpravljali in tudi odločali. Upamo, da ga boste poslanke in poslanci potrdili in da zakon v postopku sprejemanja ne bo doživel večjih bistvenih sprememb. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Kot prvega vabim k besedi gospoda Veršnika, da predstavni stališče SDS. Prosim.
Hvala, za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim vključno z ministrom in njegovo ekipo. Vzporedno z urejanjem javnim naročil, ki so v preteklosti, in lahko trdimo tudi še danes, stalno dvigale temperaturo tu v državnem zboru, se je vlada lotila urejanja javno-zasebnega partnerstva in danes imamo pred seboj predlog tega novega zakona. Sam pojem javno-zasebnega partnerstva opredeljuje različne oblike sodelovanja med, na eni strani, javnimi organi in poslovnim svetom, na drugi strani, kjer se partnerstvo sklepa z dolgoročnimi pogodbami, delijo pa se tveganje in učinki poslovanja. Po vsebini obsega zasebno partnerstvo na eni strani zasebna vlaganja v javne projekte in na drugi strani se javno financirajo zasebni projekti, ki so seveda predpogoj, da so v javnem interesu. Razlogi za sprejem so v sistematični, normativni ureditvi inštituta javno-zasebnega partnerstva in implementacije direktive 2004/18c v delu, ki se nanaša na koncesije gradenj. Cilj predlaganega zakona o javno-zasebnem partnerstvu je ta, da se omogočijo in pospešijo zasebna vlaganja v izgradnjo, vzdrževanje oziroma opravljanje objektov in naprav javno-zasebnega partnerstva ter druge projekte, ki so seveda v javnem interesu. Namen tega je, prvič, zagotoviti racionalno izvajanje gospodarskih javnih služb in drugič, omogočiti učinkovito, smotrno uporabo upravljanje in izkoriščanje naravnih dobrin. Predlog zakona posebej ureja načela javno-zasebnega partnerstva, kot so: načelo enakosti, načelo transparentnost, sorazmernosti, uravnoteženosti, konkurence, procesne avtonomije, subsidiarne odgovornosti, načelo sodelovanja oziroma enakopravnega izvajanja, skladno s tehničnimi pogoji, in načelo pravnega varstva. V roku treh mesecev bo ministrstvo za finance oblikovalo posebno organizacijsko enoto v svoji sestavi, ki bo spremljala in sodelovala pri izvajanju javno-zasebnega partnerstva, nadzorovala izvajanje projektov,vodila evidenco projektov, nudila strokovno pomoč partnerjem pri oblikovanju aktov, povezovala in usklajevala s proračunskim planiranjem in izvajanjem investicijskih in drugih projektih, ki so predmet javno-zasebnega partnerstva. Ministrstvo je zadolženo tudi za izobraževanje, izmenjavo informacij ter javno predstavitev, skupaj s promocijo možnosti javno-zasebnega partnerstva tako na državni kot tudi na lokalni ravni. Politiko in svetovanje na področju javno-zasebnega partnerstva bo vodil svet za javno-zasebno partnerstvo pod vodstvom ministra za finance. Člani sveta so neodvisni strokovnjaki z ekonomskega, pravnega in drugih področij javno-zasebnega partnerstva. Glede oblike javno-zasebnega partnerstva pa se predvideva pogodbeno in statusno partnerstvo. Pogodbeno partnerstvo ima lahko naravo koncesijskega razmerja ali javno naročniškega razmerja. V Slovenski demokratski stranki smo mnenja, da predlagani zakon prinaša novo kvaliteto pri financiranju javnih projektov, s tem pa tudi razbremenitev državnega kot tudi občinskih proračunov. Predpogoj za uspešno implementacijo predlaganega zakona pa je spoštovanje zgoraj naštetih načel, ki so osnova za dobro partnersko sodelovanje v razmerju javno-zasebnega partnerstva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednja ima besedo gospa Pečanova v imenu Socialnih demokratov.
Dobro jutro vsem, ki ste danes tako zgodaj vstali, da smo tukaj skupaj v naši dvorani! Poslanska Skupina socialnih demokratov in naša stranka smo se aktivno vključili v obravnavo zakona o javno-zasebnem partnerstvu. In za razliko od večine drugih zakonskih predlogov, ki smo se o njih do sedaj pogovarjali in pogajali, lahko poslanska skupina Socialnih demokratov zatrdi, da je bila razprava o tem predlogu zakona kvalitetna. Naši predlogi večinoma upoštevani, obenem pa smo Socialni demokrati mnenja, da je zakon, ki bo postavil okvire, kriterije in pravila igre za sklepanje povezav med javnim in zasebnim sektorjem nujen in glede na dogajanje v EU na nek način tudi obveza naše države. Socialni demokrati se dobro zavedamo, da bo sklepanje javno-zasebnih partnerstev v praksi pokazalo, da bo treba še marsikatero področje tega zakona dopolniti, izboljšati kontrolne mehanizme in zagotoviti vzvode za preprečevanje zlorab. Je že tako, da se bo z uvajanjem novosti na tako pomembnem zakonskem področju vsi učimo in se bomo verjetno še v tem mandatu ponovno srečali z zakonom o javno-zasebnem partnerstvu in njegovimi spremembami. Žal pa moramo tudi ugotoviti, da eden pomembnejših delov tega zakona za Socialne demokrati ni sprejemljiv. Naši predlogi za njegovo spremembo in dopolnitev pa niso bili upoštevani brez argumentov. Gre za določila o možnosti sklepanja javno-zasebnega partnerstva na področju tako imenovanih družbenih dejavnosti, kjer je po našem mnenju sedaj predlagana rešitev kršitev tistega dela sporazuma o partnerstvu za razvoj, ki se glasi "Slovenija mora ob večji konkurenčnosti ostati socialna in socialno pravična država." Socialna pravičnost pomeni enakost možnosti vseh državljanov za dostop do osnovnih virov, ki omogočajo kakovostno življenje. Prav tako pa socialna pravičnost pomeni zagotavljanje blaginje in varnosti tudi za tiste, ki so v življenjskem tekmovanju manj uspešni, saj je temeljna odgovornost socialne države, da zagotavlja s konsenzom določeno raven socialne varnosti za vse. Pri tem ima pomembno vlogo zlasti javni sektor, ki pa mora biti učinkovit in ga je smiselno dopolniti in povezovati s sistemom nejavnih izvajalcev, zlasti z nevladnimi organizacijami in zasebno pobudo. Potrebujemo bolj učinkovito socialno državo, ki temelji na prožnem upoštevanju različnosti potreb ljudi, na spodbujanju aktivnosti in podjetnosti posameznikov ter na oblikovanju širše, bolj raznolike in delno tudi konkurenčne ponudbe socialnih storitev. Soočamo se s potrebo po vzpostavitvi pluralnega sistema blaginje, ki ga poleg javnega sestavljajo še nevladni, neformalni in komercialni sektor. Zato je potrebno oblikovati strategijo pluralizacije storitvenega sistema, v katerega bodo kot dopolnitev k javnim izvajalcem prednostno vstopale predvsem nevladne organizacije in zasebni subjekti neprofitnega značaja. Pospeševanje pluralizacije storitvenega sistema mora potekati postopno in ne sme ogroziti osnovne socialne varnosti. Predvsem obstoječa široka mreža nevladnih organizacij, pestrost njihovih organizacijskih oblik, kadrovski, tako profesionalni kot tudi volonterski ter finančni potencial predstavljajo dobro podlago za relativno mehak prehod in delni prenos storitev iz javnega sektorja na nejavne izvajalce. Vendar pa moramo v procesu pluralizacije okrepiti odgovornost države za zagotavljanje pogojev za delovanje nejavnih izvajalcev, predvsem z zagotavljanjem ustreznih materialnih pogojev za njihovo delovanje, pa tudi z organizacijo drugih oblik podpornih mehanizmov. Zato Socialni demokrati predlagamo, da zakon o javno-zasebnem partnerstvu omogoči na področju tako imenovanih družbenih dejavnosti partnerstvo le z nepridobitnimi organizacijami, ki jih mora zakon jasno in nedvoumno definirati. Argument za tako stališče je, da gre pri tem za nepridobitne dejavnosti, ki jih ni dopustno izvajati z bolj ali manj prikritimi dobičkonosnimi motivi. Menimo, da bo ta ureditev vendarle spodbudila še dodaten razvoj nepridobitnega zasebnega sektorja, ki v razvitejših državah dosega že do 5% bruto domačega proizvoda, tako na primer v Združenih državah Amerike, drugod pa tudi več. V zvezi s tem poslanska skupina Socialnih demokratov vztraja, da je treba v zakonu vnesti posebno poglavje, ki bo obravnavalo izbiro zasebnega partnerja, njegovo nepridobitno naravo, varovalke za preprečevanje zlorab v zvezi s tem in sklepanje javno-zasebnega partnerstva v primerih, ko gre za dejavnost s področja zdravstva, šolstva, raziskovalne dejavnosti, kulture, športa, otroškega varstva in socialnega varstva. Dejstvo je, da naša država kljub deklariranemu vodilnemu položaju med tranzicijskim članicami v okviru deseterice novih članic enako kot vse druge izrazito zaostaja v razvoju kulture družbenega angažmaja kapitala v neprofitnih dejavnostih. Zato ne moremo čakati nadaljnjih sto let, da se bomo naravno razvili, ampak da se bo med domačimi lastniki kapitala razvila filozofija sodobnega socialnega kapitalizma in da bi v tem času prepustili družbene dejavnosti kot plen liberalnemu kapitalizmu in njegovi filozofiji "lasse faire". Želimo si, da bi onemogočili obvladovanje družbenih dejavnosti s strani profitnega kapitalističnega razmišljanja. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Testena, da predstavi stališče Nove Slovenije.
Hvala za besedo. Lep pozdrav gospod podpredsednik, predstavniki ministrstva, poslanke in poslanci! V poslanski skupini Nove Slovenije podpiramo predlog zakona o javnem in zasebnem partnerstvu. Razlogi za našo podporo so po eni strani v sistematični in normativni ureditvi instituta javno zasebnega partnerstva, po drugi strani pa pomeni izhajajoč iz evropskega prava tudi implementacijo direktive 2004/18 v tistem delu, ki se nanaša na koncesijo gradenj. S sprejemom tega zakona bo tudi sprejeta še ena obveza, ki si jo je koalicija zadala v koalicijski pogodbi. Najpomembnejši razlog, zaradi katerega v poslanski skupini Nove Slovenije sprejem zakon o javne-zasebnem partnerstvu podpiramo, pa je vsebinske narave. To je po našem mnenju vsekakor zakon, ki bo ponudil kvalitetno pravno osnovo za hitrejši razvoj Slovenije z angažiranjem domačega in tudi tujega zasebnega kapitala. Po vsebini obsega javno-zasebno partnerstvo na eni strani zasebna vlaganja v javne projekte in na drugi strani javno sofinanciranje zasebnih projektov, ki so v javnem interesu. Javno zasebno partnerstvo je torej vse tisto, kar ni samo javno, ali pa v primeru javnega interesa ni samo zasebno. Predlog zakona predvideva različne oblike sodelovanja, in sicer razmerje pogodbenega partnerstva, ki ima lahko obliko koncesijskega razmerja ali koncesijskega partnerstva, in javno naročniško razmerje ali javno naročniško partnerstvo. Vsaka od navedenih oblik je v predlogu zakona jasno definirana. Bistvo za delitev javno-zasebnega partnerstva nad koncesijsko ali javno naročniško partnerstvo je delitev tveganj. Javno-zasebno partnerstvo se obravnava kot koncesijsko razmerje v primerih, ko glavnino tveganj nosi zasebni partner. Običajno vsaka pogodbena stranka prevzame tista tveganja, ki jih bolje obvlada. Sodelovanje javnega in zasebnega sektorja je treba utemeljiti z analizo in projektom, katerega sestavni del je tudi opredelitev tveganj. Druga pomembna oblika je statusno partnerstvo. V teh primerih se bodo v odvisnosti od pravne narave razmerja subsidiarno uporabila pravila koncesij, prodaje javnega premoženja ali pa javnih naročil. Tu velja še opozoriti, da se oseba statusnega partnerstva lahko ustanovi kot družba z omejeno odgovornostjo, delniška družba ali evropska delniška družba. Zanimivi so razlogi, zakaj se v večini, zlasti zahodnih držav, odločajo za javno-zasebno partnerstvo. Ni glavni problem financiranje infrastrukturnih objektov na tradicionalen način, ampak vzdrževanje le-teh v času njihove življenjske dobe in v nižjih stroških tega vzdrževanja. Ti nižji stroški ne morejo iti na škodo kvalitete vzdrževanja. Model javno-zasebnega partnerstva namreč določa, da mora zasebnik infrastrukturo vzdrževati in da mora biti le-ta po izteku pogodbe v primerno vzdrževanem stanju. Kar se Slovenije tiče, je zakon poleg zgoraj navedenih razlogov pomemben tudi ali predvsem iz razloga, ker postavlja jasna pravila sodelovanja, ki so enakopravna in spodbudna tudi za zasebni sektor. Skupaj z javnim sektorjem bo zasebni sektor sodeloval pri izgradnji, vzdrževanju in upravljanju infrastrukture in tudi na nekaterih storitvenih področjih. Za Slovenijo je vsekakor javno-zasebno partnerstvo priložnost, da se s pomočjo zasebnega kapitala hitreje razvija, kajti proračunska sredstva in tudi sredstva lokalnih skupnosti so skupaj z možnostmi zadolževanja omejena. Z javno-zasebnim partnerstvom se bodo razbremenile javne finance in se bo s tem ustvaril prostor za različne druge programe, ki jih mora zagotavljati država. S sodelovanjem zasebnega kapitala tudi na storitvenem področju bo to pripomoglo k hitrejši rasti družbene blaginje, k višji gospodarski rasti in s tem k večjemu zadovoljstvu občanov. Nenazadnje je zelo pomembno, da pomeni vsako javno-zasebno partnerstvo tudi nova delovna mesta. Slovenija ima v svojih razvojnih načrtih do leta 2023 ogromno investicijskih potreb, ki so po mnenju naše poslanske skupine uresničljive samo v primeru, da bolj pogumno v naše načrte vključimo zasebne investitorje, v nasprotnem primeru se bo njihova realizacija odmaknila v prihodnost. Javno-zasebno partnerstvo prinaša v naše okolje tudi nekatere pomisleke in dileme, ki pa so po mnenju poslanske skupine Nove Slovenije pogosto bolj posledica zgodovinskih okoliščin, iz katerih izhajamo, kot pa dejanskih pomanjkljivosti. Taki pomisleki so obstoj političnih in drugih tveganj za zasebni kapital. Prepričani smo, da bo zakon ustvaril pogoje in dal možnost sodelovanja prav vsem, ki bodo s kapitalom razpolagali, imeli ideje in ga bodo želeli vlagati v javno infrastrukturo in druge oblike javno-zasebnega partnerstva. Odpor javnosti proti zasebnemu kapitalu. To je predvsem posledica dolgoletnega odnosa države do zasebnikov in zasebnega kapitala, še posebej je ta odnos negativen do domačega zasebnega kapitala. Menimo, da se bo to nujno spremenilo z umikanjem države iz gospodarstva. Kreditiranje zasebnikov, ki je običajno dražje od kreditiranja države. To sicer drži, vendar so obresti sestavni del stroškov, ki so v zasebnem sektorju kljub temu običajno precej nižji. Strah pred izgubo javnega vpliva na upravljanje javnih nalog. Ta strah je po našem mnenju odveč, če bo država dosledno izvajala nadzorno in regulatorsko funkcijo. Država mora v vsakem partnerstvu ohraniti predvsem nadzorno in normativno funkcijo, na zasebnika pa prenesti izvajalsko funkcijo. Davkoplačevalci z davki kupujemo storitve, ki jih zagotavlja država. Vsaka organizacija, pa naj bo zasebna ali javna, mora vedno bolj paziti, kakšen položaj bo zavzela znotraj tržnega ali javnega področja, na katerem deluje. Zakon zato posebno pozornost namenja nadzoru nad izvajanjem predmeta javno-zasebnega partnerstva. V takem partnerstvu je vloga države pomembna zlasti v smislu nadzora, ki ga država ne le ohranja, ampak celo krepi. V poslanski skupini Nove Slovenije smo prepričani, da so pričakovanja javnega in zasebnega sektorja v povezavi z zakonom o javnem- zasebnem partnerstvu upravičeno velika. Prepričani smo, da obnova in modernizacija železnic ni možna brez javno-zasebnega partnerstva. Še posebej ne v planiranem roku. Prav tako smo prepričani, da so od tega partnerstva odvisni številni drugi projekti. Predlog zakona bomo podprli.
Hvala lepa. Naslednje vabim k besedi kolega Bajca, da predstavi stališče Slovenske ljudske stranke.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovana predstavnika ministrstva za finance, kolegice in kolegi. Pri javno-zasebnem partnerstvu gre za različne oblike sodelovanja med javnim in zasebnim sektorjem, in sicer zasebnega vlaganja v javne projekte oziroma javnega vlaganja v zasebne projekte. Na podlagi te definicije je jasno, da v Sloveniji že imamo določene oblike javno-zasebnega partnerstva, ki jih urejajo posebni zakoni. S tem mislim zlasti na javno naročniška razmerja in koncesije, ki sta razmerji pogodbenega partnerstva, vendar to ni dovolj in v poslanski skupini smatramo, da je potrebno obravnavati in sprejeti zakon, ki bo urejal to javno-zasebno partnerstvo tudi na drugih področjih. Predlagani zakon o javno-zasebnem partnerstvu je torej sistemski zakon, ki bo veljal za primere in postopke, ko določenih vprašanj glede določene oblike javno-zasebnega partnerstva poseben zakon ne bo določal drugače. S tega vidika lahko govorimo o subsidiarnosti predlaganega zakona, vendar pa ima zakon pomembno vlogo za nadaljnji razvoj javno-zasebnega partnerstva. Zakon bo s sistemsko urejenimi oblikami ter postopki za vzpostavitev posameznih oblik partnerstva razširil možne oblike sodelovanja med javnim in zasebnim sektorjem tudi v naši družbi. Posledično bo omogočil vlaganje zasebnikov v javno infrastrukturo. Pomembna je zlasti ureditev razmerij statusnega partnerstva, ko bodo zasebniki skupaj z državo oziroma lokalnimi skupnostmi ustanavljali družbe z omejeno odgovornostjo, delniške družbe ali evropsko delniško družbo. Zakon bo torej omogočil različne oblike sodelovanja med zasebnim in javnim sektorjem z namenom zagotavljanja pozitivnih učinkov tako na finančnem kot tudi na drugih področjih vsakdanjega življenja. Ključno vprašanje v zvezi s tem zakonom je po našem mnenju to, ali in kdaj bo zakon imel dejanske pozitivne učinke. Verjetno je nesporno, da bi takšen zakon potrebovali že pred leti. Po nekaterih mnenjih bi namreč lahko velik del avtocestnega križa financirali iz zasebnih sredstev in s tem bistveno razbremenili javna sredstva. Tako bi lahko porabljena sredstva namenili za druge namene, med drugim tudi za izgradnjo in obnovo državnih cest, ki so danes zaradi dosedanjega vlaganja zgolj v avtocestno infrastrukturo bistveno podhranjene. O zakonu je torej na dolgi rok pričakovati določene pozitivne učinke predvsem z vidika racionalne porabe sredstev, saj naj bi v javnem sektorju sredstva porabljali bolj racionalno in zlasti bolj učinkovito, kot to počne zasebni sektor. Po mnenju določenih ekonomistov sicer to ne drži popolnoma oziroma vsaj ne v vseh primerih, vendar kljub temu bodo znanja in izkušnje zasebnega sektorja prav gotovo prinesle določene pozitivne učinke. Posebej so pomembne postopkovne določbe, ki določajo, na kakšen način se pride do partnerstva, kako se izbere izvajalec iz zasebnega sektorja. Pomembno vlogo imajo zakonska načela, ki jih bo potrebno ob izpopolnjevanju zakona še dosledno uresničevati. Še posebej bo to pomembno ob preoblikovanju obstoječih javnih podjetij. Ureditev javno-zasebnih razmerij je torej pomembno in nujna za doseganje večje učinkovitosti javnega sektorja, za bolj transparentno delovanje ter nenazadnje tudi za sprostitev določenih javnih sredstev za druge potrebe, kot se sedaj namenjajo. Področje javnih naročil in koncesij ter vse oblike partnerstva pa poleg pozitivnih vidikov prinašajo tudi določene nevarnosti. Širši javnosti so poznani zlasti zapleti okrog javni naročil in v nekaterih primerih podeljenih koncesij. Odprti in transparentni postopki so edina garancija, da se bodo preprečile nekatere slabosti in nevarnosti, ki jih prenaša tudi zakon, ki ga danes obravnavamo. Predlagatelj zakona med temi nevarnostmi omenja zlasti obstoj političnih tveganj, zasebni kapital, odpor javnosti pred zasebnim kapitalom ter kreditiranje zasebnikov, ki je običajno dražje od kreditiranje države. Slednje bo najverjetneje brez težav kompenzirala večja učinkovitost upravljanja s sredstvi, ostala tveganja pa lahko izničijo kot že rečeno pregledni postopki javnega naročanja. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke predlagani zakon torej podpiramo, pričakujemo pa, da bodo znanja in izkušnje zasebnega sektorja imele dodatno pozitiven učinek. Bo pa potrebno celotni zakon natančno proučiti v posameznih členih in posebno pozornost posvetiti postopkovnim določbam, ki so v predlaganem zakonu po našem mnenju ključne. V nadaljnji obravnavi bo verjetno potrebno določene člene zakona še dodelati, da bo zakon dovolj nedvoumen in jasen, da ne bo v določenih delih zaradi normiranja predstavljal nevarnost za oblikovanje javno-zasebnega partnerstva v nasprotju z načeli in cilji tega zakona. Prepričani smo, da bo zakon odpravil dileme in vprašljivost javno-zasebnega partnerstva tudi na področjih, ki so za tak način sodelovanja oziroma delovanja bili tabu tema doslej, da bo tak način možen tudi na področjih, kot na primer področjih družbenih dejavnosti. Zaradi tega v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo, da je predlog zakona o javno-zasebnem partnerstvu primerna podlaga za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Demokratske stranke upokojencev Slovenije bo predstavil mag. Žnidaršič.
Spoštovani gospod podpredsednik, predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Predlagani zakon je podobno kot druga dva zakona s področja javnih naročil predvsem postopkovni zakon, ki opredeljuje ravnanja tako javnega kot tudi zasebnega partnerja pri sodelovanju, zlasti na področju zapletenih projektov, kamor spada predvsem infrastruktura. Za tovrstne projekte je značilno zapleteno financiranje, finančne in pravne elemente pa je v podrobnostih težko predvideti v naprej. V poslanski skupini se zavedamo, da je predlog spodbuden in privlačen za zasebne vlagatelje, ker bo ta zasebna sfera materializirala državno premoženje. V koalicijski pogodbi je zapisano, da naj bi se sredstva iz prodaje državnega premoženja namenila prek vlaganja v javno-zasebna partnerstva na področju infrastrukturnih naložb. Takšen izjemno zahteven predpis sistemske narave, ki predstavlja biblijo za ureditev novih razmerij oziroma odnosov pri privabljanju zasebnega kapitala v državno-javne posle nedvomno odpira in ponuja možnosti medsebojnega sodelovanja javnega in zasebnega sektorja. Pokrival bo težke milijarde in postavljal nova pravila igre pri projektih javno-zasebne narave, torej zasebna vlaganja v javne projekte in javno sofinanciranje zasebnih projektov, ki so v javnem interesu, ali kombinaciji obeh, v katerih bo zadnjo oziroma odločilno besedo imela vlada oziroma organ lokalne skupnosti. V obsegu 154 členov bo v okviru treh oblik partnerstva urejeno pogodbeno in statusno partnerstvo, v katerem bodo poleg javno-zasebnega partnerstva urejene tudi koncesije, ki doslej niso bile sistemsko rešene, in preoblikovanje javnih podjetij. Koncesijsko, statusno in javno naročniško partnerstvo, ki bo zajelo širok asortiman področij, na katerih se bo to partnerstvo vzpostavljalo, od javnih in komunalnih služb, šolstva, zdravstva, socialnega zdravstva in infrastrukture. Po našem vedenju bistvo javno-zasebnega partnerstva predstavlja način financiranja projekta oziroma iskanje zasebnega partnerja prek javnega razpisa. Ključna sprememba se nanaša na višino 1,26 milijarde tolarjev, za katerega znesek bodo naročniki v javnem sektorju morali opraviti test in dokazati, da jih ne morejo izpeljati v eni izmed oblik tega partnerstva. V poslanski skupini smo prepričani, da sprejetje tega krovnega zakona vodi na eni strani k razbremenitvi javnih financ, na drugi strani pa k prevzemanju bremena oziroma tveganja financiranja zasebnika. Ob glavnem cilju predloga zakona, ki vpeljuje zasebni kapital tako pri financiranju, upravljanju, vzpostavljanju, prenovi, vodenju in vzdrževanju infrastrukture oziroma izvedbi javnih storitev in katerih značilnost so dolgoročne pogodbe, delitev tveganja in učinkov oziroma rezultatov poslovanja, v poslanski skupini izražamo bojazen, da takšne rešitve niso sprejemljive v okviru varovanja javnega interesa, in to predvsem kompleksnega zdravstvenega in socialnega sistema. Vsekakor se zavedamo smiselnosti privatizacije, ki naj izboljša kakovost in cenovno učinkovitost. Dolžni in zavzemali se bomo pa za takšne ukrepe, ki bodo varovalni javni interes in delovanje pristojnih v tem duhu, čeprav se s tem predlogom odpirajo drugačne možnosti glede ohranjanja in zagotavljanja čim večje strokovnosti in pravičnosti vsem državljanom. Nedvomno je dotok svežega denarja nujen. Zavedamo se primanjkljaja proračunskih sredstev, zato je po našem mnenju potrebno tako imenovano razpršeno lastništvo, ob misli, da je potrebno zavarovati nadaljnje ukrepe javnega značaja. Potrebno je uvesti takšne spremembe, ki bodo koristile vsem, ne le premožnejšim. Ne le pri uveljavljanju državnega premoženja, tudi pri nastajanju in izvedbi novih oblik javno-zasebnega partnerstva ocenjujemo, da je potrebno racionalno in odgovorno ravnanje, ob tem pa zagotoviti preglednost, enakost oziroma nediskriminatornost, dialog med pogodbenima stranema ter nadzor in ustrezne sankcije. Ko gre za gospodarjenje s sredstvi, zbranimi po principu solidarnosti in vzajemnosti [[mislim na področje zdravstva]] , bo partnerstvo omogočalo podražitev in nič drugega, po našem trdnem prepričanju, kajti zasebni kapital, vložen kamorkoli, pričakuje dobiček, in s tega vidika obstaja velika nevarnost, da bi na eni strani zasebni kapital postal solastnik v zdravstvo vloženih nesorazmerno veliko družbenih, torej neposrednih sredstev s strani zavarovancev, na drugi strani pa bi na ta način zasebniku v okviru dobička, ki ga pričakuje, oziroma povračila stroškov, vloženih v nadaljnje delovanje na tem področju, prineslo lahko samo podražitev tudi za bolnika in pacienta. In tu imamo velike pomisleke. Enako velja za področje socialnega varstva. Naj navedem dva primera. V okviru koncesij, ki jih pokriva tudi ta zakon, poznamo primer operacij ščitnice, kjer naj bi čakalna doba padla, ker smo dali nekemu zasebniku koncesijo, da bo za 130 milijonov več operiral, kot je v UKC. Iz podatkov, ki so na razpolago vsem, pa je razvidno, da so prav na tem področju v letošnjem letu čakalne dobe najbolj porasle v kliničnem centru na tem področju. To pomeni, da je stvar bila zanimiva za izvajalca, se pravi, zasebnika, kratko pa je potegnil zavarovanec, pa tudi zavarovalnica, ki je tu neracionalno ravnala in po mojem trdnem prepričanju oškodovala zavarovance na tem področju. Primer s področja socialnega varstva je pa naslednji. Mi dajemo koncesije za gradnjo domov za starejše občane, ki potrebujejo institucionalno varstvo, rezultat pa je tak, da je, na primer, v nekem domu, recimo v Trebnjem, povprečna oskrbnina za enega varovanca 120 tisočakov na mesec, v Rogaški Slatini, ki je zgrajen po principu koncesije v javno-zasebnem sektorju, med občino in zasebnimi vlagatelji, pa 100 tisočakov več na mesec. To pomeni, da bo taka gradnja rezervirana samo za bogate in bo hitro preveč teh kapacitet, ker bogatih ni dovolj, da bi lahko to plačevali, ali pa bodo oškodovane občine, ki bodo prisiljene v take domove, ker drugje prostora ne bo, pošiljati svoje varovance, ki niso sposobni plačati, in bodo plačali nesorazmerno velik strošek za varstvo takega občana in na ta način pokrili sicer problem, ampak za dražji denar, kar pomeni seveda spet udarec na občine oziroma prenašanje dobička, ki naj bi ga nekdo ustvaril z vlaganjem v to področje. Kot zasebnik bo to plačal varovanec, zavarovanec, državljan ali pa občina. Oboje je slabo in na teh dveh področjih predlagam, da razmislimo o rešitvah, ki naj bodo take, da bodo javni interes maksimalno ščitile na eni strani, na drugi strani pa upoštevale bridko dejstvo, da večina državljanov ne more plačevati partnerstva za usluge, ki bodo bistveno dražje, pa so življenjskega pomena in brez njih ni mogoče normalno živeti, pa tudi ne na človeški način umreti, ko tako daleč pride. Mi bomo podprli ta zakon kot dobro podlago za nadaljnjo obravnavo, ampak pričakujem, da bomo vsi skupaj našli dovolj moči in znanja, pa tudi odgovornosti, da bomo zaščitili rešitve na področjih, ki zadevajo javni interes za področje zdravstva in socialnega varstva na način, da bo volk in koza cela, da bomo šli korak naprej v pridobivanju tudi zasebnih sredstev na področju razvoja države in družbe, vendar s temi zelo potrebnimi opozorili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Med nami lepo pozdravljam mlade obiskovalke in obiskovalce, ki so se nam med tem pridružili na tribuni, dobrodošli v slovenskem hramu demokracije. Sedaj dajem besedo še kolegu dr. Lahovniku, ki prej ni mogel predstaviti stališča, ker je obtičal v prometni nesreči. Na prvi pogled ugotavljam, da ni nič resnega. Prosim.
Hvala, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke, poslanci. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije podpiramo ureditev tega področja, podpiramo javno-zasebno partnerstvo in menimo, da je prav, da se to, kot sem dejal, zakonsko ustrezno regulira. Pri tem poudarjamo predvsem dva temelja razloga. Z vključevanjem zasebnega sektorja v financiranje velikih razvojnih projektov se razbremenjujejo javne finance. Drugi razlog, na ta način se tudi prenašajo dobre poslovne prakse iz javnega v zasebni sektor, iz zasebnega v javni sektor in se na ta način tudi povečuje učinkovitost tako imenovanega javnega sektorja v širšem smislu. Seveda pa ima omenjeni zakon tudi precej pomanjkljivosti in s tega vidika je zelo dobro, da imamo danes splošno razpravo. Prvič je potrebno poudariti, da vendarle je zakon, čeprav naj bi bil sistemski in odprt, je omejen le na nekatere največje materialne infrastrukturne projekte. Premalo je govora o nekaterih drugih področjih. Jaz se strinjam tudi z nekaterimi predhodniki iz drugih poslanskih skupin, čeprav pripadajo tako imenovanemu partnerstvu za tako imenovani razvoj, so pravilno opozorili na nekatere dileme, ki jih ta zakon prinaša. Ostajajo odprta vprašanja šolstva, izobraževanja, zdravstva. Na teh področjih seveda stvari ostajajo odprte. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije seveda opozarjamo na to, da če se urejajo ta področja, se morajo urejati odprto in sistemsko. Najslabše je, če se stvari urejajo nepregledno. Druga stvar, na katero je potrebno opozoriti, je dejstvo, da je v zakonu postavljen prag 5 milijonov in skoraj 300 tisoč evrov za to, da je naročnik dolžan preverjati, ali je določen projekt mogoče izfinancirati v eni izmed oblik javno-zasebnega partnerstva. Jaz ne vem, ne poznam natančnih razlogov, na kakšen način ste prišli v tako imenovanemu partnerstvu do tega zneska. To mi nekako ni znano in se postavlja vprašanje, kaj je sedaj kriterij. Če je kriterij, da pride do razcveta javno-zasebnega partnerstva, potem pravzaprav takšnih omejitev sploh ne rabiš vrednostnih. Če je kriterij za to, da se vse skupaj omeji, pa samo na velike infrastrukturne projekte, potem se mi pa postavlja vprašanje, ali res za to potrebujemo poseben zakon in ali je prav, da ima potem ta zakon naslov, kakršnega ime. Potem je treba govoriti o javno-zasebnem partnerstvu za velike infrastrukturne projekte, če smo dosledni. In nekateri pred menoj so korektno opozorili, da obstajajo tudi druga področja, šolstvo, zdravje, izobraževanje. Mene skrbi, ker se o teh zadevah ne govori dovolj podrobno in si ne nalijemo čistega vina, kako pa na teh področjih. To ni dobro in na to izrecno opozarjam. Naslednja stvar na katero želim opozoriti je vprašanje davčnih in institucionalnih vidikov, ki v tem zakonskem predlogu niso ustrezno rešeni. Zakon denimo ne ureja tudi prenosa teh poslovno-finančnih modelov iz zasebnega v javni sektor. Vem, da je to dostikrat težko zakonsko regulirati, pravzaprav je to lahko tudi velik izziv. Tako sedaj v bistvu govorimo samo o ureditvi financiranja in še to, kot sem dejal, predvsem večjih infrastrukturnih projektov. Zakon je očitno neke vrste kompromis, ustvarja vtis, da v Sloveniji sedaj pa imamo javno-zasebno partnerstvo, se o tem veliko govori, dejstvo pa je, da je namenjen predvsem večjim infrastrukturnih projektom, kjer je pa precej velikih vprašanj. Mi vemo, kaj se je zgodilo v Veliki Britaniji, ko so ta projekt izvedli na primeru železnic, kjer je prišlo do precejšnjega nereda, da ne rečem kaosa na tem področju. Vemo, kaj se je dogajalo na področju energetike v Združenih državah Amerike v Kaliforniji, ko je prišlo do velikega vključevanja zasebnega sektorja v te donosne velike infrastrukturne projekte. Tudi tega se je treba zavedati, da zasebnik ima vedno predvsem motiv črpati čim večji delež prostega denarnega toka iz teh donosnih projektov v zasebne roke. Njegov motiv je, da čisti dobiček, amortizacijo, dolgoročne rezervacije na nek način črpa ven iz teh projektov in jih namenja za svoje druge zasebne naložbe. Zato je pri teh projektih vendarle treba biti previden. Kot sem dejal, najbolj se sprašujem, zakaj ta prag, ki je postavljen, po eni strani tega ne razumem in upam, da bo to kdo v nadaljevanju še bolj celovito pojasnil, zakaj ne večji ali manjši, v končni fazi, in pa predvsem, na kakšen način se bo pa sedaj zagotavljala regulacija. Če se vključi zasebni sektor, sedaj bom dejal, po principu z nekim deležem v nek velik infrastrukturni projekt, poleg države, se enostavno pojavlja vprašanje, ali ne bo država le sofinancirala, ko bo pa prišlo do delitve tistega prostega denarnega toka, se bo pa delil brez ustreznega nadzora. Na kakšen način bodo sedaj ti javni nadzorniki zagotavljali javni interes pri delitvi morebitno ustvarjenega prostega denarnega toka, ki bo izhajal iz teh infrastrukturnih projektov, in to ni kar tako. Mi vemo, da ti različni energetski prometni projekti prinašajo tudi precejšnje proste denarne tokove. Tako ostaja nekaj odprtih vprašanj. Mi se veselimo, da lahko govorimo o javno-zasebnem partnerstvu oziroma o neki ambiciji neke politične skupine, da se to vprašanje odpre. Je pa to zakonsko izhodišče, ki ga imamo pred seboj, še vedno v tem trenutku premalo domišljeno. Vendar, kot sem dejal, pričakujem in računamo, da ga bo v nadaljnjih obravnavah ga mogoče dovolj izboljšati, da bo predstavljal nek soliden začetek na tem področju. Zato bomo podprli v poslanski skupini Liberalne demokracije, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, seveda računajoč, da bo tokrat koalicija ali partnerstvo ali karkoli že to je, vendarle bolj dovzetno tudi za nekatere strokovne argumente, ki jih bomo v Liberalni demokraciji Slovenije imeli. Verjamemo in računamo, da se vsi zavedamo, da je to področje izjemnega pomena, da se dotika vseh državljank in državljanov in da je s tega vidika potrebno tukaj upoštevati argumente vseh, ne samo tistih, ki so na oblasti, pač pa tudi tistih, ki smo v opoziciji. Hvala.
Hvala lepa. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Prvi ima besedo gospod Kontič.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi, predstavniki ministrstva! Ko sem prvič preletel ta zakon, sicer res površno, sem imel občutek, da ne posega na področje neprofitnih dejavnosti. Zmotno sem mislil tudi, da gre zgolj za investicije, ne pa tudi za opravljanje dejavnosti. Vse to ta zakon zajema. Bistvene pomisleke s strani Socialnih demokratov je podala v uvodni besedi gospa Breda Pečan, je bilo pa zanimivo prisluhniti tudi vsem ostalim obrazložitvam poslanskih skupin in vsaj ena izmed njih poleg Socialnih demokratov se je dotaknila področja tako imenovanih neprofitnih dejavnosti. Če se nekako osredotočim predvsem na zdravstvo, naj povem, da imamo tu zelo slabe izkušnje iz preteklosti pri podeljevanju koncesij. Ta zakon naj bi postal krovni in bi uredil potem s področnimi zakoni, s podzakonskimi akti tudi podeljevanje koncesij na področju zdravstva ali tako imenovanega kasneje javno-zasebnega partnerstva. Do sedaj je bilo to urejeno dokaj stihijsko. Nekateri so koncesije dobili brez razpisa, zgolj na njihovo željo. Če se opredelim le do primarnega nivoja zdravstva, bi dejal, da odvisno tudi od tega, v kateri lokalni skupnosti so želeli koncesijo za zasebništvo v zdravstvo pridobiti. Tako je tudi bilo, eni so jo dobili, drugi je niso dobili. Argumentov za to, da so eni dobili koncesijo, drugi pa ne, ni lahko najti in to področje vsekakor je potrebno urediti. Predvsem bi moral zakon nekaj več povedati tudi o koncesijah, ki so že bile podeljene. Na področju zdravstva so v bistvu to trajne koncesije, odpovedi so skoraj nemogoče s strani koncedneta, koncesionar sicer to lahko stori, ampak v njegovem interesu to tako ali tako ni. Slovenija dejansko mora ob večji konkurenčnosti ostati socialna in socialno pravična država. Socialna pravičnost pomeni enakost možnosti vseh državljanov za dostop do osnovnih virov, ki omogočajo kakovostno življenje. Prav tako pa socialna pravičnost pomeni zagotavljanje blaginje in varnosti tudi za tiste, ki v tej tekmi v življenju niso uspeli in so potrebni pomoči. Te pomoči jim seveda ne more zagotavljati trg, ne more jim zagotavljati zasebni kapital, predvsem na izvajanju, morda v investicijah. Ampak jaz še vedno menim oziroma sem prepričan, da kapital tja, kjer ni dobička ali kakšnih drugih koristi, zasebni kapital tja ne najde poti oziroma ni zainteresiran za to, da bi to storil. Glede na izkušnje tudi s področja sociale, kot smo v preteklih mesecih tudi na podlagi poslanskih vprašanj spraševali ministra Drobniča o kriterijih podeljevanja koncesij za izgradnjo posameznih domov za varstvo odraslih, smo lahko na podlagi odgovorov in na podlagi dejstev, ki jih poznamo, zaskrbljeni. Vsaj sam osebno sem zaskrbljen in me vsi ti podatki usmerjajo k dodatni previdnosti pri sprejemanju tega zakona. Torej zakon, ki ga danes obravnavamo, je posegel na področje, kjer je treba urediti razmerja, vendar sem prepričan, da je potreben temeljite dodelave, predvsem na področju tako imenovanih neprofitnih dejavnosti. Zato bi bilo dobro, da je na področju tako imenovanih družbenih dejavnosti partnerstvo možno le z nepridobitnimi organizacijami, z neprofitnimi organizacijami, ki jih tudi definiramo, tudi v tem zakonu povemo, katere so neprofitne organizacije. Argument za takšno stališče je v tem, da gre pri tem za nepridobitne dejavnosti, ki jih ni dopustno izvajati z dobičkonosnimi motivi. Menim, da bo ta ureditev vendarle spodbudila razvoj neprofitnega zasebnega sektorja. In da se to ne bo slišalo kot neka socialistična parola, naj povem, da si za to prizadevajo tudi države, ki so nam včasih ali pa jih vi postavljate kot zgled, na primer Združene države Amerike, ki si želijo na tem področju to urejati na način neprofitnega udejstvovanja oziroma delovanja. Torej, zakon je dober začetek, kot bi temu lahko rekel, zakon, kot je sedaj napisan, ima pa precej pomanjkljivosti in te je treba v naslednjih fazah sprejemanja oziroma obravnave zakona tudi odpraviti, v nasprotnem primeru zakon vsaj zame osebno ne bo sprejemljiv.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Feri Horvat.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, predstavniki vlade! Sam osebno tudi, podobno kot moji kolegi, podpiram idejo o javno-zasebnem partnerstvu in predlog zakona, s tem da iskreno želim, da ne bi bil to samo zakon velikih pričakovanj in upov, pa tudi iluzij, ampak da bi dejansko v bližnji prihodnosti, ko bo zakon sprejet, tudi ugotavljali pozitivne rezultate. Dejstvo je, da brez pretiravanja lahko rečemo, da je javno-zasebno partnerstvo nekako svetovni trend, resda bolj na številnih mednarodnih konferencah kot v praksi, ampak gotovo je zadeva, ki daje šanse za hitrejši, skladnejši razvoj, seveda nosi pa s seboj tudi, kot je opozorjeno tudi v gradivu in pa tudi v razpravi, tveganja. Zato sem bom v svoji razpravi omejil predvsem na nekatera praktična vprašanja, kako po eni strani izboljšati, dopolniti zakon, da bo dejansko fizibilen, da bo izvedljiv, da bo dal rezultate, in kaj potem po sprejemu zakona ali že med sprejemanjem zakona, kako se pripraviti in organizirati v državi, da bo dejansko javno-zasebno partnerstvo čim bolj zaživelo - saj nekaj ga je tudi že doslej bilo, lahko je bilo drugače imenovano - in da bo dajalo tudi rezultate in da se izognemo možnim tveganjem. Osebno menim predvsem in vidim priložnosti in možnosti na področju infrastrukture, zlasti gospodarske infrastrukture, in tu soglašam s kolegi, ki pravijo, da smo tu že precej zamudili in da škoda, da nismo že prej imeli in zakonodaje in pa tudi več prakse na tem področju, od prometne infrastrukture, predvsem morda tudi na področju nekaterih delov energetike in tudi nekaterih komunalnih dejavnosti in podobno. So pa tudi nekatere gospodarske dejavnosti, ki so take narave po svoji vsebini in po svojem vplivu, da naravnost kličejo javno-zasebno partnerstvo. Izpostavil bom en primer, to je področje turizma. Vemo, da je turizem dejavnost, ki ni samo izrazito podjetniška dejavnost, ampak je dejavnost, ki vpliva na vrsto drugih gospodarskih dejavnosti, čeprav so dostikrat osnovni nosilci gostinstvo, zdravilišča, žičnice in podobne organizacije. Vpliva na trgovino, na industrijo, na kmetijstvo, na podeželje in podobno, seveda, ima pa ugodne vplive tudi na razvoj lokalnih skupnosti, na skladnejši regionalni razvoj. Znano je, da je turizem dejavnost, ki najbolj vpliva na to, da se dohodek iz razvitejših področij prenaša v manj razvida, kjer je praviloma veliko turističnih destinacij, ki so zelo kvalitetne in vse bolj privlačne v manj razvitih območjih. In na tem področju bi bilo koristno, da bi še več projektov prek javno-zasebnega partnerstva, da bi jih razvijali in spodbujali. Nekaj takih primerov imamo v Sloveniji, kjer so iz sredstev države, lokalnih skupnosti in pa seveda tudi potem zasebnih, profitnih organizacij, podjetij, taki projekti že bili realizirani. Tam so praviloma dosegani najboljši rezultati v turizmu in mislim, da bi v prihodnje kazalo prav na tem področju turizma narediti še več, tako po eni strani država kot predstavnik pomembnega dela javnega sektorja in po drugi strani seveda tudi posamezna podjetja, ki lahko koristijo razvoj turizma in ustvarjajo v njem dohodek. In zdaj vprašanja praktične narave, dve, tri bi izpostavil. Razumem, da je ta zakon postopkovni in je potrebno izdelati postopke, vendar mi manjka nekako že v tej primerjalni analizi z drugimi državami in pa tudi z Evropsko unijo nekaj več ekonomskih primerjav, nekaj več ekonomske analize, prikaz pozitivnih primerov in pozitivne prakse iz drugih držav; sicer vidimo, da so ureditve tudi pravne po državah in v Uniji zelo različne, zelo pisane, da tako rečem, kar kaže na kompleksnost in tudi težavnosti te problematike. Vendar bi te ekonomske analize in ti primeri bili zelo koristni potem verjetno že za samo dokončno pripravo zakona, podzakonskih aktov in pa predvsem za izvajanje. Drugo, kar bi želel poudariti, menim, da bo pogoj za to, da bo zakon zaživel in da bo dejansko prišlo potem tudi do projektov in do rezultatov javno-zasebnega partnerstva, kar bo izjemno težavno, da bo potrebna dobra organiziranost, menedžiranje javno-zasebnega partnerstva, zlasti na področju države, v vladi. Minimalno je to, kar je predvideno, da bo poseben oddelek, podobno kot je tudi v nekaterih drugih državah, za ta namen v okviru ministrstva za finance, kar je prav, vendar mislim, da to ni dovolj in da je potrebno razmišljati o tem, da bodo vsaj posamezni strokovnjaki, specialisti ali pa tudi službe v tistih ministrstvih, kjer si lahko največ obetamo od javno-zasebnega partnerstva: od ministrstva za promet, gospodarstvo in pa morda še v nekaterih drugih dejavnostih. Zelo pomembno bo namreč ugotavljanje oziroma evidentiranje možnih projektov, predvsem možnih potencialnih partnerjev iz zasebnega sektorja, vlagateljev in potem tudi soupravljavcev ali pa odvisno od oblike, ki bo izbrana za javno-zasebno partnerstvo, načrtovanje projektov, svetovanje in druga pomoč, zlasti v začetni fazi. In tretje in zadnje, kar bi želel poudariti, potrebno bo seveda tudi spodbujanje države, zlasti v začetni fazi. Brez tega ne bo šlo. In to tako na državni ravni, kot tudi na lokalni in v prihodnje tudi na regionalni ravni in to tako preko finančnih mehanizmov, začenši od proračuna, tudi davčne politike. Dalje, tudi koriščenje sredstev za te namene, sredstev Evropske unije, vključevanje bank v sofinanciranje in v spodbujanje takih projektov ter tudi vključevanje drugih. In, končno, še en stavek. Za javno-zasebno partnerstvo, za njegovo praktično delovanje bo po moje zelo pomembna tudi nadaljnja pospešena privatizacija posameznih sektorjev in umik države iz gospodarstva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod poslanec Janc.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Zakon, ki ga imamo danes v prvi obravnavi na klopeh, se mi zdi pozitivna zgodba in ga zelo podpiram, iz preprostih razlogov. Mislim, da je zelo dobrodošel vsem, tako kot je moj predhodnik danes razlagal, mislim pa, da je mnogo prepozno. Mislim, da smo že nekaj takih dobrih slovenskih zgodb zamudili, če bi ta zakon imeli prej, tako za državo kot za lokalne skupnosti in regije, v to sem globoko prepričan, ampak vendar, nikoli ni prepozno. Tudi tokrat bo dobro, kajti to sinergijo, ki jo lahko združita tako po finančni, kadrovski in drugačni plati država in zasebni kapital, je zagotovo dokaz že v teh primerih, kjer se je to zgodilo, ki so več kot pozitivni. Dejstvo je, da javne finance ne dohajajo, ne zmorejo vsega tega, kar si želijo občine, regije in država. In tu je ta dodaten finančni vidik izjemno dobrodošel. Dilema, ali je to, da smo gradili avtocestni križ iz javnih financ, dobro ali slabo, je verjetno lahko vprašljiva. Hrvati so ga drugače, mi smo ga tako. Mnenja so različna. Po mojem mnenju bi morda ta denar lahko namenili za kaj drugega, še bolj pomembnega, ker bi verjetno lažje dobili investitorja za avtocestni križ v Sloveniji. Ampak dobro, zgodba je takšna, kot je, leta 2008 se bo zaključila in zdaj jokati za nazaj je neproduktivno in nesmiselno. Ampak vendar, od tu naprej vidim še številne nove izzive, ki jih Slovenija potrebuje, zagotovo na področju energetike, kar je pomembna stvar in verjetno zanimiva tako za tuje vlagatelje kot domače vlagatelje, kajti energetika je blago, ki se odlično prodaja, ki se dobro trži in ki je vedno v pomanjkanju v slovenskem prostoru. Zato bo verjetno tu izziv za vlado in to partnerstvo zelo zanimiv za neke nove, dodatne sinergije zasebnega kapitala. Ekologija, zelo pomembno področje. Slovenija mora do leta 2015, 2016 v skladu z evropsko direktivo končati čistilne naprave v Sloveniji, v slovenskih občinah in regijah. To bo zagotovo velik izziv. S skupnimi viri je verjetno to lažje kot samo z javnimi financami. Turizem, gospodarstvo, te stvari so vedno zelo aktualne, kajti vemo, da določenih središč, ki so mogoče manj znana v slovenskem prostoru, tako lastniki teh objektov kot tudi lastniki zemljišč in lokalne skupnosti ne zmorejo sami. Če najdejo zasebnega partnerja, verjetno lažje zmorejo neka manjša turistična središča, ki so pa pomembna za občine in regije, spraviti na kvalitetnejšo raven. Skratka, cel kup pozitivnih argumentov obstaja. Da ne govorim o stanovanjskem področju, da ne govorim o nekih drugih, ki v bistvu že potekajo. V tem vidim velike možnosti tudi za občine, za tiste manjše projekte, ki jih sami, skupaj s temi viri, ki jih dobivamo od države, in lastnimi viri ne zmoremo. In to partnerstvo je že danes na ravni države, na ravni lokalnih skupnosti, na ravni krajevnih skupnosti. In to sinergijo, če združuje država do lokalnih skupnostih, kako dobro bi bilo združevanje te sinergije z zasebnim kapitalom. In te nove družbe, ki se bodo tako in drugače ustanavljale, bodo s tem prinesle neke nove vrednote, prinesle kadre, prinesle denar, prinesle racionalnost, večjo gospodarnost in predvsem pa hitrejši razvoj v lokalni skupnosti in državi kot celoti. To se mi zdi zelo spodbudno, dobro in pozitivno in tak zakon z veseljem podpiram in sem prepričan, da ga bomo skupaj tudi v nadaljnjih obravnavah še kaj dodali, kar mogoče je tu in tam še kakšno zadeva treba popraviti in prepričan sem, da je to v prid tako vseh projektov, ki so v Sloveniji pred nami, predvsem pa večjemu razvoju in blaginji vseh državljanov Republike Slovenije. Hvala.
Hvala lepa. Danes je očitno na tribuni bolj živahno kot v naši dvorani. Pozdravljam novo skupino obiskovalk in obiskovalcev. Dobrodošli v slovenskem parlamentu! Mi pa nadaljujemo splošno razpravo in ker nekaj kolegic in kolegov manjka, je na vrsti že gospa poslanka mag. Potrata. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani predstavniki vlade, spoštovane kolegice in kolegi! Pa naj še jaz enkrat to naredim, spoštovani tudi tisti, ki nas opazujete s tribune v tej sejni dvorani! Zame ni bistvenega pomena opredeljevati se "za" ali "proti" na splošni ravni glede predlaganega zakona, ker je predlagani zakon že dobil dovolj jasno splošno podporo tudi s stališča naše poslanske skupine. Bi pa rada razpravljala v delu, ki je bil v mnenju poslanske skupine tudi posebej poudarjen in je predmet kritičnih razmislekov Socialnih demokratov o javno-zasebnem partnerstvu. To je področje javno-zasebnega partnerstva v družbenih dejavnostih. Sama bi se dotaknila samo enega zelo drobnega segmenta družbenih dejavnosti, ker že dalj časa s posebno pozornostjo spremljam razmere v delovanju nevladnih organizacij in ker je javno-zasebno partnerstvo v družbenih dejavnostih usmerjeno predvsem tudi k spodbujanju tega partnerstva z nevladnimi organizacijami, dovolite, da povem nekaj pripomb. Ne samo pri nas, tudi drugod se definicija nevladnih organizacij ne prekriva v celoti in je definicija od primera do primera lahko različna. Ko sem o tem spraševala ministra za javno upravo v poslanskem vprašanju, mi je pravzaprav glede nevladnih organizacij rekel, da je definicija in pravni status nevladnih organizacij več ali manj določen s sprejetim zakonom o društvih. Dejstvo pa je, da je takrat beseda nanesla tudi na sporazum o sodelovanju med nevladnimi organizacijami in vlado Republike Slovenije in obetano je bilo, da bo ta sporazum do konca avgusta predložen vladi, potem pa bo posredovan v razpravo tudi nevladnim organizacijam. Zakaj problematiziram to? Zaradi tega, ker je vse več signalov, da v praksi pri financiranju nevladnih organizacij prihaja do problemov in če je javno-zasebno partnerstvo res zelo pomembno za ta del, kjer vlada, kjer javna sredstva prek različnih oblik javne službe niso več tako interesantna, ampak bi naj na teh mestih vstopale nevladne organizacije, potem je razčiščevanje teh odnosov nujno potrebno in za mene je bistvenega pomena, kaj se k nevladnim organizacijam šteje. Zato mi je zelo pomembno, kaj bo vlada povedala v zvezi s sporazumom o sodelovanju med nevladnimi organizacijami in vlado Republike Slovenije. Ta osnutek je že iz tega 2004, kot rečeno, se pa do njega še vedno ni opredelila, tudi še vedno ni sprejeta strategija vlade Republike Slovenije za sodelovanje z nevladnimi organizacijami, čeprav je v tej strategiji zapisano, da ni namen vlade usmerjati vsebino delovanja nevladnih organizacij, ampak posegati ravno v ta del, kako naj bi vlada urejala financiranje in sodelovanje z nevladnimi organizacijami. Bojim se, da bo tu prihajalo do kar precejšnjih napetosti ali neusklajenosti med vlado in nevladnim sektorjem, zaradi tega, ker, če se sedaj spet sklicujem na besede ministra Viranta, je po njegov delež sredstev, ki jih nevladne organizacije pridobivajo iz vladnih sredstev, v primerjavi z drugimi evropskimi državami za Slovenijo visok, tam okoli 30% naj bi nevladne organizacije dobivale sredstev iz proračuna. Ne bi tega problema načenjala, če ne bi, recimo, poznala odgovore ali odgovora ministrstva za delo, družino in socialne zadeve nekaterim nevladnim organizacijam. Ti odgovori pa kažejo, da ministrstvo posega ravno v tisto, kar vlada pravi, da ni njen namen. Namreč, da nevladne organizacije samostojno definirajo vsebino svojega delovanja. Ko bodo te stvari bolj jasne, ko bodo postavljeni tudi pravni okviri ali vsaj nek sporazum o sodelovanju, mi bo bolj jasno, ali so tudi posebna merila za javno in zasebno partnerstvo v dejavnostih zdravstva, šolstva, raziskovalne dejavnosti, kulture, otroškega varstva in socialnega varstva postavljene tako, kot si Socialni demokrati predstavljamo, da naj bi bili. Namreč, da bi se vsa ta sredstva, ki jih opravljajo nevladne organizacije in drugi pravni subjekti, ki delujejo nepridobitno, v resnici tudi vračajo vanje, v njihovo dejavnost in ne v dejavnost ustanovitelja. Zaradi tega, ker po zakonu o društvih so sedaj lahko ustanovitelji tudi lokalne skupnosti, torej tudi tisti, ki imajo že sicer pravico odločati o razporejanju javnih sredstev. Tako je zame na tej ravni še precej odprtih vprašanj, ki odločajo ravno o tem, kakšno naj bo to javno-zasebno partnerstvo z nevladnim sektorjem. Hvala.
Hvala lepa. Sedaj ima besedo gospod poslanec Mikolič.
Hvala za besedo. Prisrčno pozdravljeni! Tudi sam podpiram predlog zakona o javnem-zasebnem partnerstvu. Tudi sam si predstavljam, da je to pač krovni zakon, ki naj bi sistematsko uredil sodelovanje med javnim in zasebnim sektorjem. Vsekakor bo zakon lahko ocenjen pozitivno šele čez nekaj časa, če bo v praksi zaživel s pozitivnimi učinki. Sam menim, da bodo pozitivni učinki vsekakor, če bo ta zakon pripomogel k temu, da bo razbremenil javna sredstva na eni strani, na drugi strani si pa predstavljam, da bodo predvsem tudi pozitivni učinki, če bo pa to pomenilo tudi neko prerazporeditev teh javnih sredstev na teritoriju oziroma na območju Republike Slovenije. Ker bi rad dodal, vsaj more razmišljanje gre v tej smeri, da ta zakon lahko veliko pripomore tudi k skladnemu regionalnemu razvoju. Moramo biti realni in tudi povedati, da kje pa bo javni interes za vlaganje - vsekakor največ na razvitem območju Slovenije. Moramo biti tudi realni in povedati, da tam, kjer je neka javna infrastruktura oziroma da je sploh ni, težko verjetno, da boš v tej prvi fazi pridobil zasebno partnerstvo, da se bo vlagalo v neko infrastrukturo, ali pa v nek večji projekt, kjer naj bi vložili finančna sredstva javni sektor in zasebno partnerstvo. To pa pomeni, da s tem zakonom, tako kot sem že prej omenil, ta javna sredstva prerazporedimo tja, kjer bomo omogočili pogoje, da bomo tudi na najbolj nerazvitih območjih Slovenije privabili k sodelovanju javno-zasebne partnerje. Omenil bi pa tudi to, da vsekakor moramo tudi ostalo zakonodajo urediti temu primerno. Pravzaprav nekateri projekti, tudi v lokalnih skupnostih, so se že izvajali po sistemu javnega-zasebnega partnerstva. Zakaj sem omenil ustavo, zakonodajo? Najbrž se nekateri spomnite, da smo kar nekaj let nazaj oziroma se je sprejel zakon, kako urediti, recimo, glede na evropske predpise parkirišča za tovorna vozila v Sloveniji. Oziroma evropska direktiva pač narekuje, da morajo ta parkirišča biti urejena po vseh standardih in predpisih. Sam poznam oziroma sem bi soudeležen pri enem oziroma ga je konkretno naša občina izvajala, ki je bil že pravzaprav tipičen primer javnega zasebnega partnerstva: vlagala je lokalna skupnosti, vlagala je država, vlagali so zasebniki in tako se je eno regijsko parkirišče zgradilo. Ampak zadeva je pa v tem, da zakonodajalec, ki je predpisoval ali pa še vedno predpisuje, da mora avtoprevoznik, če hoče pridobiti licenco, imeti tudi to urejeno, se te zadeve na pritisk avtoprevoznikov pravzaprav samo prolongirajo. Hočem poudariti, da je zelo bistveno, da bomo znali tudi ostale, z vidika zakonodaje, zakone temu prilagoditi. In da ne bo, tako kot je bilo v tem primeru, da je bilo to dobro sodelovanje javno-zasebnega partnerstva tudi realizirano, ampak še kljub temu sedaj ugotavljam, da nekateri avtoprevozniki parkirajo na nekih zasebnih parkiriščih, ki ne ustrezajo predpisom - ni [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]in tako dalje. Govorim z vidika zakonodaje, ki je bila pravilna, z vidika varstva okolja, da pač to mora biti urejeno. Prav je, glede na to, da je danes splošna razprava, da se tudi takšni praktični primeri povedo, kje so lahko pasti, oziroma kje bi lahko ali pa kaj bi bilo potrebno še mogoče vključiti v ta zakon. Vsekakor sem pa optimist in sem tudi prepričan, da je to dobra podlaga, da bomo tudi v naši državi, ravno na osnovi partnerskega sodelovanja, zasebnega in javnega sektorja marsikaj v prihodnje naredili. Res je, moramo pozabiti tisto, kar je bilo v preteklosti oziroma česar ni bilo, velike priložnosti smo imeli, kjer bi lahko marsikateri veliki projekt ravno na osnovi podobnega zakona izpeljali in ga nismo. Vsekakor pa nas v prihodnje čakajo še prav gotovo pomembni projekti, ki bi na osnovi tega zakona bili tudi lahko realizirani. Hvala.
Hvala lepa. Danes smo očitno sklenili tesno partnerstvo tudi s hitrostjo razprave, saj se z neverjetno naglico pomikamo po spisu razpravljavcev. Verjeti ali ne, ampak na vrsti je že gospod poslanec Germič.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Sam bi nekako podpiral idejo uvajanje javno-zasebnega partnerstva, kajti že ideja sama prinaša v osnovnem smislu veliko pozitivnega, saj pritegniti dodatna sredstva v izvajanje javnih projektov in na ta način razbremenjevanje javnih financ je prav gotovo način, kako izboljšati kvaliteto javnega življenja oziroma življenja državljank in državljanov Republike Slovenije. Jaz bi se tukaj omejil na dve vsebini, prva vsebina je, ki bi jo bilo potrebno prav gotovo razmisliti prag oziroma določena meja, nad katero bo potrebno oceniti zainteresiranost za privatni, torej sektor, ki bi bil vključevan v okviru javnega interesa. In tukaj me zanima, kaj je kriterij za oblikovanje tega praga? Kajti, ko primerjamo velikost občinskih proračunov lokalnih skupnosti, lahko ugotavljamo, da lokalne skupnosti, predvsem manjše, kajti drobljenje teče in teče vedno bolj naprej, torej da večina lokalnih skupnosti pravzaprav v tem pogledu tega praga ne bo dosegala, tudi če bo vlagala celotne letne proračune. Zato se mi zdi smiselno, ali gre za proučitev ocene, ali tukaj gre res za tiste večje infrastrukturne projekte, ki bodo zahtevali res megalomanske, vsaj z vidika lokalnih skupnosti, investicije in zahtevana sredstva, ali pa gre tukaj za arbitrarno določeno številko in premalo pozornosti namenjeno predvsem temu, da se lokalno javno-zasebno partnerstvo iz tega pravzaprav izključuje. Drugo, kar pa bi želel povedati, je pa bilo tudi danes že večkrat omenjeno, to je področje, ki je zelo pomembno in sodi v sklop družbenih dejavnosti. Jaz bi se opredelil samo na področje zdravstva. Veliko je bilo danes že rečenega, da bo zelo pomembno načelo transparentnosti, da bodo zagotovljeni s tem zakonom tudi odprti postopki. Seveda na področju zdravstva moram govoriti ravno nasprotno, da smo v zadnjem obdobju bili priča ravno drugačnemu ravnanju, torej netransparentnosti in ne odprtim postopkom pri podeljevanju koncesij kot eno izmed obliko javno-zasebnega partnerstva. In tukaj je še zelo pomembno, tukaj bomo govorili o tem, da ne bomo govorili samo o investicijskih vložkih pri javnem-zasebnem partnerstvu, ampak predvsem pri podeljevanju koncesij bomo govorili o podeljevanju koncesij za izvajanje programov. Torej za izvajanje programov, ki predstavljajo, vsaj če pogledamo vložke v cel komplet zagotavljanja zdravstvenega varstva, pa vidimo, da so bistveno nesorazmerni. Če pogledamo investicije na eni strani in opravljanje storitev na drugi stani, gre tukaj za bistveni disproporc, ki je pomaknjen na stran opravljanja storitev. In ko govorimo o tem, se je zelo dobro pomakniti nazaj v spomin do izjave gospoda ministra, ki govori, da seveda uvajanje zasebnikov v osnovno zdravstvo in uvajanje svobodnih zdravnikov, specialistov bi naj pripeljalo do skrajšanja čakalnih vrst, seveda pa je zelo pomembno nadaljevanje te ocene, ki govori o tem, da najverjetneje pa bodo storitve, ki bodo opravljene na ta način, postale nekoliko dražje. Seveda tukaj pa sedaj se postavlja vprašanje, od kod bodo te storitev plačane? Če bo to šlo, kot je bilo danes tukaj že opozorjeno, na račun dodatnega plačevanja iz žepov državljank in državljanov seveda, potem bi bilo potrebno pa biti tukaj zelo, zelo pazljiv. Kajti to pomeni, da bo podeljevanje koncesij pomenilo bistveno večje obremenjevanje tistih, ki bodo koristniki storitev na podlagi podeljenih koncesij. Mi že imamo tukaj, bi rekel, tudi negativne izkušnje, kajti tukaj se zapisuje, da bo svet za javno-zasebno partnerstvo sestavljen iz neodvisnih strokovnjakov. Jaz bi tukaj opozoril na področje zdravstva. Imamo zelo, zelo konkreten primer, kjer je svetovalec današnjega ministra tudi eden izmed prvih primerov, ki je s koncesijo odtegnil kliničnemu centru določen obseg programa. Tukaj se seveda postavlja vprašanje, če govorimo o tem, da bo sistem učinkovitejši. Zakaj glede na to, da število zdravnikov se ne povečuje, zakaj nismo sposobni v okviru tega programa, s tem številom zdravstvenega osebja izpeljati programe v okviru javnih zavodov? Seveda tukaj se je treba vprašati, ali je učinkovitost povezana s kapitalskim dobičkom in če je kapitalski dobiček javni interes. O teh dilemah bo potrebno govoriti, ko bomo razpravljali o tem, na kakšen način uvajati javno-zasebno partnerstvo v zdravstvu. To postane še bolj pomembno, ko ocenimo, da nimamo nacionalnega programa zdravstvenega varstva, da ni definirana mreža osnovnega zdravstva in seveda na ta način ni opredeljenih jasnih ciljev, na kakšen način bo javno-zasebno partnerstvo na tem področju povečalo učinkovitost ob enaki dostopnosti in seveda o zagotovljeni kakovosti. Tukaj ni bilo danes in v preteklem obdobju nič povedanega o tem, na kakšen način bo zagotovljena kakovost izvajanja zdravstvenih storitev pri uvajanju javno-zasebnega partnerstva. Ali bo skrajševanje čakalni vrst res samo rezultat podeljevanje koncesij v okviru javnega programa ali pa bi lahko bile aktivnosti, umerjene v zagotavljanju povečane učinkovitosti, tudi skozi obstoječi sistem? Glede na to, da imamo tukaj različne prestave o tem, kakšna naj bo nadaljnja usoda javnega zdravstva v Sloveniji, seveda imamo tudi civilna gibanja o tem, ki govorijo, da je o teh vprašanjih treba bolj poglobljeno govoriti in da ne more biti to stvar nekonceptualnih, parcialnih rešitev. Dodatna sredstva v zdravstveni sistem so potrebna. Seveda se je pa treba vprašati, ali bo s podeljevanjem koncesij to pogojeno s tem, da bomo jutri za enak obseg zdravstvenih storitev plačevali več iz lastnih žepov. Zato se mi zdi, da bi v nadaljevanju morali zelo jasno opredeliti tudi posamezne politike na področjih, ki bodo imele ob tem, ko danes sprejemamo pravzaprav postopkovni zakon o uvajanju javno-zasebnih partnerstev, lahko zelo velike posledice na kakovost življenja državljank in državljanov. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod poslanec Sok.
Hvala lepa za besedo. Torej, vidim, da gre to danes zelo hitro. Poslanske skupine so najavile precej časa in sem tudi sam pričakoval pri tem zakonu živahno razpravo. Gre namreč za neko novo področje zakonskega urejanja, ki ga do tega trenutka v Republiki Sloveniji nismo imeli urejenega na takšen način. Sicer pa je tak način sofinanciranja izgradnje infrastrukturnih objektov, pa tudi na področju storitvenega sektorja v tujini bolj ali manj poznan. Ne bi rad ponavljal nekaterih mojih predgovornikov, ampak dejansko je res velika škoda, da tega nismo že davno uredili, vsaj za eno izmed področij, to je izgradnjo slovenskih avtocest, kjer bi to bilo zelo dobro. In prepričan sem, da bi skozi tak način financiranja danes imeli v Sloveniji avtocestni križ zgrajen, tako pa po desetih letih še vedno lahko ugotavljamo, da temu ni tako in da se še vedno dušimo v prometu. Veliko je bilo v preteklosti kritik predvsem s strani gospoda Cvikla, ki ga sedaj ni tukaj, glede zadolževanja države ali bolj kritik glede na to, da država daje poroštva za najemanje kreditov predvsem za izgradnjo slovenskih avtocest. In očitno bo tako tudi v bodoče na področju železniške infrastrukture. Kajti če hočemo to našo železniško mrežo posodobiti, bo treba zagotoviti veliko milijard, ne slovenskih tolarjev, ampak milijard evrov, da se ta železniška infrastruktura izboljša. Torej, država na eni strani daje poroštva za najemanje kreditov, moramo pa priznati, da pa se proračunski primanjkljaj v deležu bruto družbenega produkta istočasno zmanjšuje. In tako je po projektih za leto 2007 planirano, da bo ta primanjkljaj v višini 76 milijard, kar je v odstotkih nekaj več kot 1%, natančneje 1,01%. Že leta 2008 pa naj bi se ta delež, ta primanjkljaj v bruto družbenem produktu zmanjšal pod 1%. In očitno je, da bo tudi takšna zakonodaja, kot jo danes sprejemamo, odigrala odločilno vlogo pri tem. Ker pa ne gre samo za področje infrastrukturne izgradnje, pač pa tudi za urejanje področja storitvene dejavnosti, pa bi se tudi sam rad nekoliko dotaknil področja, ki ga je pred mano načel kolega Germič in ki smo ga lahko sinoči tudi spremljali v Odmevih - torej, kako urediti to področje pri zagotavljanju zdravstvenih storitev. Gre za dva različna koncepta. Tako kot smo sinoči razumeli gospoda bivšega zdravstvenega ministra Kebra, pa tudi mojega predgovornika, naj bi pravzaprav večji vstop zasebništva v zdravstveno mrežo na področju zdravstvenih storitev po njihovem zatrjevanju le-to podražil. Seveda si ne morem predstavljati, s kakšnimi argumenti, zakaj naj bi se te storitve podražile, ko pa v bistvu gre za to, da - tako kot je tudi bilo ob tem zakonu predstavljeno - v tej strukturi država ne kupuje več sredstev, ker pač to ni potrebno, ampak zasebniki sredstva za delo kupujejo sami, država pa plačuje storitve. Osebno in v Novi Sloveniji razmišljamo prav tako, da če nek privatnik kupuje sredstva za delo, potem seveda bistveno drugače ravna s temi sredstvi. Upam si trditi, da bolj varčno, bolj pazi na njih, kot pa če ta sredstva kupuje država. Iz tega razloga seveda ne morem pristati na to obrazložitev in tezo, da bi se z vstopom več zasebništva v zdravstveno mrežo to področje podražilo. Nobenega pravega razloga, argumenta ni za to. Država pa itak svojo regulatorno funkcijo opravlja naprej. In če vam povem še en podatek: v lanskem letu je bila kot zdravnica leta izbrana zdravnica ne iz mreže zasebnega zdravstva, ampak privatnica - konkretno, gospa Primožič iz občine Gorišnica, ki je v javnem glasovanju dobila največjo podporo za svoje delo. Tako trditi, da bi se z vstopom zasebnikov v zdravstveno storitveno mrežo usluge poslabšale, da se bodo podražile, to je, spoštovani kolegi, čista demagogija in pravzaprav prepričevanje v neko napačno smer. Sam sem prepričan, da bi se s takšno ureditvijo pravzaprav na tem področju storitve izboljšale, da bi se tudi pocenile in bi tudi delovanje v taki organizacijski shemi postalo veliko bolj transparentno, pregledno. Tako da širjenje nekega strahu pred tem je resnično brezpredmetno. Ta zakon bo po našem prepričanju tudi pospešil, kot sem že uvodoma načel, izgradnjo slovenske komunalne infrastrukture. Mi predvsem tu razmišljamo o cestni infrastrukturi, na žalost pa je v tem trenutku tako, da smo v bistvu v celotni Sloveniji na tem avtocestnem križu povsod že nekaj zgradili in je praktično v tem trenutku nek velik rezultat na tem področju nemogoče pričakovati. Edina avtocesta, ki bi skozi tak sistem financiranja še bila možna in ki verjetno tudi na takšen način bo izgrajena, to je phyrnska avtocesta. Kot veste, so naši sosednje Hrvati skozi takšen sistem financiranja to cesto pripeljali do mejnega prehoda, je v bistvu že do Macla v zaključni izvedbeni fazi, in potem bo na celotni trasi od Istanbula pa do zahodne Evrope spet postalo neko ozko grlo med Mariborom in pa Gruškovjem. Sicer bi naj mi ta del rešili, ampak leto 2013 je še zelo daleč in jaz sem prepričan, da ljudje, ki živijo ob tej cesti, ne morejo čakati na rešitev tega problema do leta 2013 in tudi ta država nima pravice, da jih drži v takšni situaciji, kot je danes. Včasih so napovedovali zapore te preobremenjene ceste, jaz sem prepričan, da če bi se v teh poletnih mesecih dejansko ljudje odločili in to cesto zaprli, da bi v teh prometnih konicah nastala kolona, upam si trditi, do Gradca. Ta cesta je tako obremenjena, da tisti, ki tam živijo, praktično ne morejo normalno brez nevarnosti za lastno življenje, te ceste prečkati. In rešitev v tem trenutku vidim edino v nekem takšnem modelu financiranja, kjer bi lahko eventualno isti partnerji, ki so to sofinancirali v sosednji Hrvaški, tudi sofinancirali v Republiki Sloveniji in bi na takšen način ta phyrnska avtocesta bila zgrajena čim prej. Sicer pa, kot je že v imenu naše poslanske skupine povedal kolega Testen, mi bomo z veseljem ta zakon podprli, zelo dolgo smo na njega čakali, tudi že prej, ko smo bili še kot opozicijska stranka, velikokrat opozarjali, da Slovenija tak zakon potrebuje. No, po zaslugi finančnega ministra in njegove ekipe smo v tem trenutku do tega zakona prišli in samo upati je, da bo ta zakon čim prej sprejet in da bo tudi dal tiste rezultate, ki se od njega pričakujejo. Zdaj višina 5,2 milijonov evrov, to je bilo na nek način postavljeno, zakaj tako. Mislim, da je bila postavljena neka številka, ker jo je nekje treba začrtati, in kakršnakoli številka bi bila napisana, bi verjetno se pojavili različni argumenti, zakaj ne več, zakaj ne manj, zakaj prav toliko, razumem pa, pač, da je predlagatelj z neko številko priti in da bo to stvar, ki jo je možno s pravo argumentacijo spremeniti, bodisi navzgor bodisi navzdol, če se pač komu zdi, da je previsoka. Hvala lepa.
Na vrsti je gospa poslanka Breda Pečan.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Sama bi rada vendarle nekaj pojasnil v zvezi tudi z diskusijami, ki smo jih danes slišali v zvezi z zakonom o javno-zasebnem partnerstvu. Prvo, kar je, menim, da je treba vendarle poznati kako funkcionira javni sektor, s posebnim poudarkom, govorim, na občine, ker vendarle ta zakon bodo zagotovo največ uporabljale prav občine. Gre za mejo 5 milijonov evrov, ko je treba, da naročnik poišče zasebnega partnerja oziroma poskusi poiskati zasebnega partnerja. Jaz mislim, da je ta meja razumno določena zaradi tega, ker je to neke vrste ukaz, prisila, da kadar se uporablja tako veliko javnih sredstev, kot je, recimo, milijarda 210 milijonov tolarjev približno, da je treba poiskati možnost, da se vključi v investicijo tudi zasebni partner. S tem se razbremeni pritisk na uporabo javnih sredstev in omogoči več investicij in hitrejši razvoj javnega sektorja. To je ena stvar. Se pravi, da tukaj ne gre za to, da so postavljen meje navzdol, postavljen so meje navzgor. Se pravi, da se zasebnega partnerja lahko išče tudi pri kateremkoli drugem, manjšem znesku od petih milijonov evrov. To je pa stvar zmožnosti, sposobnosti posameznega osebka v javnem sektorju, ali je pripravljen in sposoben sploh pripraviti vso dokumentacijo, ki je potrebna, zato ker to pa je zahtevno, tukaj se ne izogibam temu, da je to najtežje, in da bi pravzaprav moralo ministrstvo za finance v tem svojem novem sektorju poskrbeti vsaj na začetku, za pomoč tem subjektom, ki bodo iskali zasebne partnerje, da se bomo operativno usposobili in da bomo znali poiskati zasebnega partnerja v drugih državah EU ali pa v Sloveniji. Drugo, kar je, rada bi rekla še to: ko govorimo o javno-zasebnem partnerstvu na področju zdravstva ali drugih družbenih dejavnosti, to sem tudi že v predstavitvi stališča poslanske skupine povedala, je treba vedeti, da je osnovni pogoj to, da je zasebni partner neprofiten in to je bistvo stvari. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod poslanec Testen.
Hvala za besedo. Če hočemo, da se bo Slovenija hitreje razvijala, nam ostaja zelo malo možnosti. Proračunska sredstva so taka, kot so, možnosti zadolževanja niso več zelo velike in tudi mislim, da pretiranemu zadolževanju nobeden ni najbolj naklonjen. Jaz kot edino pravo možnost vidim javno in zasebno partnerstvo. Javno in zasebno partnerstvo v vseh oblikah od izgradnje infrastrukture do področja storitvene dejavnosti, in to na državnem in pa tudi na lokalnih nivojih. Veliko se je danes govorilo o teh storitvenih področjih, o zdravstvu in manj o drugih oblikah. Meni se pogosto postavlja vprašanje prav na področju zdravstva, zakaj se za koncesijsko obliko delovanja v zdravstvu vsi primeri, ki jih poznam, odločajo samo najboljši zdravniki. To vprašanje se mi velikokrat postavlja in nisem do danes kljub ogromnim debatam še dobil pravega odgovora, pa mislim, da ne velja ta trditev ali pa ta razmislek samo za zdravstvo, da velja tudi za nekatera druga področja. Kar se tiče samih pogodb in pa samega nadzora, mislim, da je predvsem naloga tega zakona, da poskrbi oziroma da da taka izhodišča, da se bo lahko pripravilo pogodbe, ki bodo trdno zavezale poleg javnega tudi zasebnega partnerja. In druga stvar. Mislim, da je tukaj pomembna regulativa, nekateri drugi zakoni, ki še morajo biti sprejeti, da se bo to lahko pravilno izvajalo in pa tudi sam nadzor. Bojim sem, da je tukaj tisto področje ali pa območje, kjer lahko "kiksnemo". Prej so bili našteti številni primeri po svetu, pa tudi v Sloveniji jih imamo kar nekaj, tudi negativnih, kar se tiče tega javnega in zasebnega partnerstva v takih oblikah, kot smo jih imeli. Mislim, da ti primeri ne morejo biti izhodišče za to, da bi omahovali, kar se tiče tega pristopa. Slovenija ima edino pravo, boljšo možnost za hitrejši razvoj, hitrejši od tega, kot ga imamo danes, samo po mojem mnenju v partnerstvu med javnim in zasebnim sektorjem. Hvala.
Hvala lepa. Namesto dr. Lahovnika ima besedo gospod poslanec Školč.
Hvala lepa. Spoštovani kolegi in pa predstavniki vlade! Tudi sam mislim, da je ta institut javno-zasebnega partnerstva ena od dobrodošlih možnosti, ki zna razrešiti lahko marsikateri problem, ki ga imamo v Sloveniji. Ne vidim pa v bistvu te razprave samo v tem ozkem smislu, povezano s pomanjkanjem financ oziroma z nezmožnostjo javne blagajne, da vse financira, ampak se mi zdi, da so določeni projekti taki, da strukturno kličejo k sodelovanju javnega sektorja in po drugi strani zasebnikov. Tudi nisem prepričan, da je nujno potrebno sprejeti to omejitev, na katero opozarja kolegica Pečanova, da je zmeraj potrebno, da je na koncu tudi ta partner neprofitnega značaja oziroma da je motiv tak. To velja kljub vsemu premisliti, ker ne nazadnje kdorkoli bo investiral denar, če govorimo o tem, bo hotel imeti od tega zagotovo neko korist. Drugače se mi zdi, da računamo na napačne instrumente. Ampak sam sem se k tej razpravi javil predvsem, zato ker se mi zastavlja nekaj vprašanj in predvidevam, da lahko dobimo odgovore pravzaprav od naslednjega branja, niti ni nujno, da jih v tem trenutku, ker tako postavljena diskusija kljub vsemu omogoča, da skozi parlamentarno proceduro ta institut dograjujemo, razgrajujemo in mu dajemo nove možnosti. Predlog, tako kot je sedaj nastavljen s temi omejitvami, po moji presoji onemogoča reševanja finančno manj zahtevnih projektov, strukturno pa primernih temu institutu. Omejil se bom, recimo, na področju kulture. Tam praktično ni veliko projektov, ki bi imeli v zasnovi lahko tako finančno konstrukcijo. Recimo, pred leti nismo znali razrešiti problema financiranja VIBA filma oziroma teh filmskih studiov in te dejavnosti. Samemu se mi zdi to, bom rekel, idealen projekt, kjer se meša po eni strani javni interes, opredeljen v teh nacionalnih programih kinematografije in NKP, in po drugi strani, bom rekel, tudi interes ljudi, da z vložki v film morebiti kaj zaslužijo. Presek je praktično idealen, ampak ta stvar je napol narejena in se verjetno lahko razvija naprej tudi s pomočjo te oblike. To zagotovo ni odvisno od ministrstva za finance, ampak predvsem od fleksibilnosti ljudi, ki delujejo na ministrstvu za kulturo. Drugi problem, ki ga ministrstvo za kulturo izpušča in je strukturno absolutno, po moje, primeren, če bi ta omejitev padla, je javni interes na področju dediščine. V tem trenutku spremljamo neko polemiko med ministri, ki teče ob usklajevanju predloga zakona o varovanju dediščin in morebitnih novih virih za financiranje te dediščine. Ministrstvo za kulturo tam predlaga neke nove dajatve, ki bi pravzaprav obremenile recimo gostinstvo, banke, določene storitvene dejavnosti. Ne vem, če se to izide ali ne, ampak poglejte, strukturno je pa tako, da je dediščina na nek način zaščitena bodisi z občinskimi ali državnimi odloki zmeraj v javnem interesu. Praviloma je velika večina stavbne dediščine, če se omejimo na to, v zasebni lasti. Zasebniki so finančno različno usposobljeni. Smisel, bom rekel, revitalizacije dediščine je ne samo v tem, da dobi nazaj staro podobo, ampak da dobi tudi nove funkcije. Z nekim bolj fleksibilnim pristopom, ki ga ta institut lahko dopušča, bi dobili, predvidevam, možnost, da lažje rešujemo te probleme. In sprašujem vas, če znotraj ministrstva o tem razmišljate, če je mogoče razviti nek podsistem, ki ni tako povezan s to veliko infrastrukturo, na katero vsi ciljamo, ampak tudi na te projekte, ki praktično lahko pomenijo finančni zalogaj tam od 50, 60 milijonov tolarjev, pa tudi gre v milijarde. S tem načinom bi dejansko in z reorganizacijo sredstev lahko opustili včasih precej problematično subvencioniranje teh prenov in z načinom partnerstva spodbudili lastnike dediščine, snovalce prenove in čuvarja javnega interesa, da se učinkoviteje spopadajo s tem. To je moje vprašanje, ali je mogoče znotraj tega instituta iskati tudi priložnosti za, kot sem rekel, strukturno primerne probleme, finančno pa morebiti z vidika ljudi, ki obračajo velike številke, manj zahtevne projekte. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem še gospodu poslancu Veršniku.
Hvala za besedo. Javno-zasebno partnerstvo, kot smo dobili danes že tudi tu v tej stavbi oziroma v tem prostoru odgovor od naših županov, že poznamo že kar nekaj časa, le-da nismo pravzaprav govorili o tem, da je to javno-zasebno partnerstvo, ampak so bile to neke druge oblike povezovanja javnega in zasebnega sektorja. Sam osebno vidim v javno-zasebnem partnerstvu spodbudo, neko razvojno spodbudo zlasti to na lokalni ravni in pa pomoč ali pa spodbudo na državnem nivoju pri velikih projektih, kjer si enostavno ne država, ne lokalne skupnosti ne morejo privoščiti takšnega tempa razvoja, kot ga pravzaprav narekuje čas. Sam osebno sem bil prisoten na nekem zboru, kjer smo obravnavali turizem in kjer sem tudi doživel veliko željo po končni možnosti uporabe učinkov, ki jih nudi javno-zasebno partnerstvo. Moram reči, da je bil velik interes. Zakaj turizem? Mogoče zaradi tega, ker turizem daje najboljše učinke ob čim večji sinergiji različnih branž, različnih faktorjev. Zato je dejansko turizem, tako kot je že pred mano gospod Feri Horvat rekel, ena od branž, kjer bo to javno-zasebno partnerstvo verjetno doživelo kar velik razmah. Seveda pa se mi zdijo za delovanje tega javno-zasebnega partnerstva zelo ključna načela, ki sem jih omenil že v uvodu, in sicer načelo enakosti, transparentnosti, konkurence, uravnoteženosti. Skratka, če bodo v dogovarjanju ta načela spoštovana in upoštevana, potem ni toliko bojazni, kot so prihajale z nekaterih strani v tej razpravi. Jasno pa je, da vsakdo, to velja za privatni in družbeni sektor v končni fazi, ki investira, ki daje sredstva v nek projekt, si želi oziroma zahteva nek dobiček; tudi če dajemo sredstva v banko, pričakujemo nek efekt od tega. Zato razmišljanja, da bi ta profitabilnost bila izločena, niso prava. Mislim pa, da je treba tu postaviti tak način, da bo ta profitabilnost v mejah razumnega. Te meje razumnega, bi pa težko rekel, koliko pravzaprav naj bi to bilo, vendar pa je to zame nek ključen faktor, da se bo privatni sektor odločal za vlaganja in da bo dobil neko primerno odškodnino za ta vložek. Seveda pri tem ne smemo pozabiti, da je konec koncev to partnerstvo, da mora tudi druga stran pri tem dobiti neko odškodnino za svojo vlogo, kar pomeni, to naj bi zagotavljalo partnerski odnos. Ta stvar pa mislim, da je nova pri nas in tukaj nimamo dovolj izkušenj, da bi lahko rekli, to je točno to. In pričakujem, da se bo vzpostavila neka dobra praksa na tem področju in da bo v prvi fazi tista služba na ministrstvu opravila nek prvi filter. Tam se bodo združevale tudi vse specifičnosti in od te službe pričakujem, da bo to dobro prakso potem tudi prenašala na zakon in na spremembe zakona, ne vem, mogoče na kakšne podzakonske akte, skratka, da se bo to v procesu implementacije izpolnilo v tako obliko, da bo potem javno-zasebno partnerstvo in več ali manj ne bomo odkrivali nekih novosti ali nekih novih stvari, ampak da bo to utečeno tako, kot so vse ostale oblike, ki jih danes že dobro poznamo. Jaz dejansko pričakujem, da bomo v prihodnosti o tem zakonu in o dodatnih stvareh glede tega zakona se veliko pogovarjali in skupaj kreirali neko dobro poslovno prakso, ki bo potem povzročila, da bo javno-zasebno partnerstvo rutinski instrument, ki pa bo, jaz sem prepričan, zagotavljal večji razvoj tako na lokalni kot tudi na državni ravni. Vsi vemo, sredstva so zelo omejena na obeh nivojih. To je neka praksa, ki jo v tujini verjetno kar bistveno bolje poznajo. Tujina je bila navajena kapitalizma. Pri nas je ta novost nekje 15 let in nimamo toliko izkušenj s tem, zato je verjetno tudi malo več strahu na tem področju, ampak prepričan sem, da bomo s skupnimi močmi zadevo postavili na prave temelje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem še državnemu sekretarju, če želi?
Hvala lepa. Spoštovani predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci! Zahvaljujem se vam za predloge, stališča, mnenja o zakonu o javno-zasebnem partnerstvu. Vlada meni oziroma stoji na stališču, da ta zakon dejansko pomeni naslednje prednosti, in sicer da se kvaliteta storitev izboljša, da bodo s tem zasebna vlaganja odpravljala zožena mesta v procesu opravljanja storitev in bodo s tem zagotavljala tudi večjo kvaliteto storitev, nove storitve in to bo vse obrnjeno k potrošnikom ter zadovoljevanju potreb potrošnikov. Poleg tega vlada meni, da se na dolgi rok znižajo stroški in tudi zaradi povečanje konkurence cena teh storitev, kar pomeni večjo dostopnost teh storitev do potrošnikov in zagotavljanja večje kvalitete življenja. Zagotavlja se zaradi večje strokovnosti in opremljenosti dela produktivnost v gospodarstvu in izven gospodarstva in tudi stroškovna učinkovitost, poleg tega pa tudi meni vlada, da bo imelo to pozitiven vpliv na okolje. Glede na splošno razpravo in mislim, da bo tudi v prihodnje še veliko časa za to, da bomo dokončno in natančno opredelili določena stališča oziroma se opredelili do določenih stališč, mnenj in pobud, bi tukaj dal nek poudarek na nekatere vsebinske zadeve, ki so bile s strani poslank in poslancev tukaj nakazane oziroma opredeljene. Najprej, če govorimo o mejni vrednosti, mejni vrednosti 5,2 milijona evrov. Vlada je tukaj to mejno vrednost določila na podlagi meje, ki velja v Evropski uniji za obvezno objavo v glasilu evropskih skupnosti. To pomeni, da to obvezno testiranje pozna malo evropskih držav, ne glede na to, pa ima takšno testiranje Velika Britanija, vendar je sistem narejen tako, vsak projekt je predmet določene presoje in s tega zornega kota je ta meja določena kot obvezna le za nekatere. Tukaj gre za to, da mora biti javni partner v pogodbah odgovoren za nadzor in učinkovito porabo sredstev. Na ta način lahko ne glede na to, da je vsak projekt unikaten, da lahko celoten sistem javno-zasebnega partnerstva deluje v najboljši meri v praksi. Glede družbenih dejavnosti je vlada oziroma predlagatelj skrbno tehtal različne možnosti, in sicer, ali se tukaj predvsem omejiti le na zakon o financiranju infrastrukture ali ga razširiti tudi na javni sektor. Glede na dosedanjo prakso in glede na najpogostejše oblike javnega in zasebnega sektorja, ki so sklenjene ravno na področju družbenih dejavnosti, kot na primer na področju zakona o zdravstveni dejavnosti, ki že danes omogoča podelitev koncesij, se je odločil za predlagano varianto. Navsezadnje je po zbranih podatkih na podlagi zakona o zdravniški dejavnosti že danes podeljenih 1779 koncesij, od tega jih je 1115 v zdravstvu. Od tega pa jih je večina, 849 v osnovni zdravstveni dejavnosti, 69 v lekarniški dejavnosti in 197 v specialistični dejavnosti. Ravno tako veliko število podeljenih koncesij je tukaj predlagatelja spodbudilo k temu, da se ti postopki uredijo na transparenten način in tudi na enoten način in navsezadnje to zahtevajo od Slovenije tudi pravni akti Evropske unije. Glede institucionalne ureditve nadzora in spodbujanja, dejansko ministrstvo za finance do sprejema tega zakona nima pravne podlage za zbiranje podatkov o sklenjenih razmerjih javnega in zasebnega sektorja ter tudi analiziranja učinkov takega sodelovanja. Zaradi tega bo naloga nove enote, ki je opredeljena v okviru tega zakona, dala možnost ministrstvu za finance, da bo to novo enoto oblikoval in namen tega pa je tudi svetovanje, analiziranje projektov, pomoč pri pripravi projektov javno-zasebnega partnerstva. To je tudi pozitivna in običajna praksa tujih držav, ki na ta način podpirajo javno-zasebna partnerstva in jih imajo tudi zato dokaj dobro razvita. Glede predloga o tem, da bi dali določeno prednost predvsem tistim organizacijskim oblikam, ki delujejo na nepridobitni oziroma neprofitni način, lahko tukaj povem določeno mnenje oziroma stališče. Ministrstvo za finance in tudi vlada je želela pri teh rešitvah biti transparentna in na nikakršen način omejevati ali vplivati na svobodno gospodarsko pobudo. Ne glede na to, da se ta transparentnost pomeni tudi v sami opredelitvi pridobitne oziroma nepridobitne dejavnosti, danes je namreč, ne glede na to, da je v strokovni literaturi veliko opredelitev nepridobitne dejavnosti, ena je na primer v zakonu o gospodarskih družbah, naslednja je v okviru davčne zakonodaje, seveda določena vnaprejšnja prednost daje tukaj določeno netransparentnost in možnost, da je svobodna gospodarska pobuda tudi tukaj okrnjena. Mi seveda tukaj menimo, da vsekakor obstaja nek motiv za partnerstvo, navadno je motiv ta, da bo določena zadeva prinašala določen dohodek oziroma to partnerstvo prinašalo določen dohodek v tržnem gospodarstvu in s tega zornega kota bo ta dohodek, ki se bo potem izrazil tudi v dobičku, dejansko postal motiv oziroma je motiv za osnovo pri sklepanju tega partnerstva. Drugo, kar bi seveda rad povedal, je, da takšna rešitev bi na nek način pomenila tudi lahko selitev določenih dejavnosti v organizacijske oblike, ki bi bile formalno lahko nepridobitne, dejansko pa bi se ta meja lahko tudi zameglila, ravno zaradi različne opredelitve pridobitnosti oziroma zelo težko postavljene meje glede pridobitnosti in nepridobitnosti. Zaradi tega imamo tukaj določene zadržke. Bomo pa to stališče oziroma ta predlog ponovno proučili. Glede instrumentarija oziroma glede kulturne dediščine oziroma spodbujanja investicij v slovensko kulturno dediščino bi rad poudaril, da ta zakon daje podlago za to, daje instrumentarij, da se spodbudijo vlaganja v kulturno dediščino, v ohranjanje kulturne dediščine. Hkrati pa je vlada že sprejela tudi določene ukrepe, rešitve na drugih področjih, kjer je za kulturno dejavnost, vključno s kulturno dediščino, recimo na področju davčne zakonodaje, predvidela večje donacije. Je pa seveda ta zakon tudi ena izmed podlag, da se zagotovijo tudi vlaganja za to, da se ohranja kulturna dediščina v Sloveniji. Spoštovane poslanke in poslanci! To bi bil morda na kratko nek oris odgovorov na vaša vprašanja, pobude in mnenja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker nam je ostalo še precej časa, lahko rečemo, da je zopet priložnost za hitre prste, malce za šalo malce zares. Tisti, ki bi želel še razpravljati, naj to željo izrazi s pritiskom na katerokoli tipko pred seboj. Če želi to tudi predstavnik vlade, naj prosim dvigne roko. Prijava teče. Hvala lepa. Imamo tri prijavljene, vsak ima na voljo 5 minut. In sicer, vabim gospoda poslanca Presečnika.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Ne bom izkoristil petih minut, bom popolnoma kratek. Podpiram pripravo oziroma sprejem tega zakona, obravnavo tega zakona v državnem zboru. Prepričan sem, da je bil res že skrajni čas, da to v Sloveniji uredimo, pa ne zato, ker do zdaj ne bi bilo teh primerov javnega in zasebnega partnerstva ali po tuji kratici PPP-ja, temveč zato, da se uredijo pravila igre, da se institucionalno zadeve organizirajo v okviru vlade oziroma ministrstva za finance ter v okviru predvidenega sveta za javno-zasebno partnerstvo. Da se na ta način, prvič, določijo pravila igre, drugič pa to področje ustrezno uredi tudi s podzakonskimi akti. To služi potem, najmanj kar je, kot pomoč vsem tistim, ki se morajo teh stvari lotiti bolj intenzivno. Kot rečeno, pa sem prepričan, da to ne pomeni začetka tega partnerstva, ampak bolj ustrezno organizirano nadaljevanje. Glede na diskusijo bi rekel to, da se moramo predvsem zavedati, da je treba to javno-zasebno partnerstvo vključiti v razmišljanje in v realizacijo že na začetku vsakega projekta. In zaradi tega so mogoče delno težave pri tem, zakaj se ta zadeva še ni udejanjila. Je tudi vprašanje, če se v kakšni veliki meri bo tudi pri izgradnji našega avtocestnega omrežja. Verjetno je bila narejena na začetku najbrž napaka, da takrat država ni ugriznila v to oziroma, da ni šla v to smer. Ampak lahko je biti seveda za nazaj pameten. Ampak seveda takšne stvari pri tako velikih projektih so lahko neki začetni sklepi ali pa začetne odločitve, ki se potem vlečejo skozi celotno obdobje, podobno kot v istem sektorju tudi sistem cestninjenja, zaradi nega sklepa v tem prostoru, bivšem tem prostoru, mislim, da v letu 1995 je odprla država cestninski sistem, ki se nam v bistvu zadeva še zdaj vleče. Ampak kot povedano, podpiram ureditev tega področja, ki bo pospešila to področje sodelovanje kapitala pri vseh projektih, tudi na področju družbenih dejavnosti, na področju sociale, kjer je teh projektov že mnogo na področju domov za ostarele in podobno in na področju zdravstva, kulture, itd. Mogoče bi samo eno pripombo dal, pa le se mi zdi, da ni bila ravno na mestu ena teza poslanskega kolega Testena, ki je rekel prej, da se za koncesije za to privatno dejavnost odločajo najboljši zdravniki. Jaz vam moram le povedati, da sem imel zadnje čase in sploh letos precej opravka z zdravniki oziroma obratno, oni z menoj, in to v javnem sektorju. Se mi zdi kar malo žalitev za te zdravnike v javnem sektorju, da rečemo, da so oni drugi najboljši, to se pravi, ti so pa tisti, kar je ostalo. Samo kot rahla pripomba, vem pa, da ste dobro namerno to mislili. Bom podprl ta zakon v tej fazi obravnave. Tiste malenkosti, ki jih je potrebno še dopolniti, sem prepričan, da jih bo predlagatelj dopolnil za nadaljnjo fazo, nekatere stvari bomo dorekli tudi v državnem zboru in prepričan sem, da bomo na koncu sprejeli dober zakon. Hvala lepa.
Hvala lepa. 5 minut se kar hitro izteče. Na vrsti pa je gospod poslanec Starman.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Vse skupaj prav lepo pozdravljam. Jaz seveda podpiram, da se ta zakon čim hitreje izpelje skozi proceduro, da uredi pravne podlage za tovrstno dejavnost. Seveda bi pa tukaj vseeno postavil nekaj opozoril oziroma pripomb predvsem z vidika ekonomske logike in z logike javnih financ. Tukaj s tem zakonom ne rešujemo bistvenega problema, ki bo nastal, to je, kako deliti profit od teh investicij, ki bodo postavljene in kako zagotoviti nizko ceno. Ta dva elementa sta zelo zelo bistvena in jih ta zakon, ta predlog ne ločuje. To bo treba zelo natančno opredeliti, kakšen bo odnos javnega sektorje in privatnega sektorja v teh elementih. Vemo, da nihče ne bo vlagal, če ne bo imel določenega profita iz tega, če ne bo imel večjega donosa, kot bi ga imel kje drugje, se pravi, najmanj toliko donosa mora pričakovati, kot bi ga dobil, kaj jaz vem, v državnih vrednostnih papirjih, ali kaj takšnega. Tukaj pa govorimo o neprofitnem delovanju. To enostavno ni logično in nima smisla iskati investitorjev oziroma jih siliti v to, da v sami izvedbi projektov goljufajo sami sebe in tudi državo s tem, da se skozi bilančne načine stvar zakrije. Primer je bil tukaj povedan. Dom za starejše občane, eden ima ceno 120, tisti, ki je bil zgrajen s koncesijo 200.000 SIT na mesec. Kje je razlika? Dva problema sta tukaj. V državni ceni niso vračunani stroški amortizacije ali podobno za ponovno vlaganje. V tisti ceni je pa verjetno vračunano vračilo kapitala, ki je bil vložen v 10 oziroma 15 letih, mogoče je kakšen standard višji, ampak razlika je jasna. To samo kot primer povem. To bo nastopilo povsod. Tudi ko dajemo na primer na občinski ravni, ko imamo celo vrsto projektov, zgradili smo kanalizacijo [[...]]Tukaj se mi postavlja tudi eno temeljno vprašanje. Država kot investitor, porabnik sredstev za investicije na teh tako imenovanih javnih sektorjih, komunala, infrastruktura, vse skupaj. Država vlaga, so pa to profitne dejavnosti, ne bi smeli govoriti neprofitne. Lahko, če se zagotavljajo tudi sredstva za vlaganje in ravno tako bi morala država ustvarjati profit, potem bi bila v enakem položaju. Se pravi, če smo zgradili avtoceste, zagotoviti vračilo vloženega denarja, plus najmanj, kar je obresti, in vse te stroške. Ravno tako za vodovod, kanalizacijo. In to dilemo, kako bo to potekalo, ker dejstvo je, da tak primer, kot sem ga navedel z domom za starejše občane, bo povsod. Cene se bodo dvignile, ker privatni sektor ne bo šel vlagat, če ne bo naredil računice, da bo imel od tega več profita, kot ga dobi s katerokoli drugo dejavnostjo. Ta dilema, mislim, da nanjo ni dovolj odgovorjeno. Potrebno bo v nadaljnji fazi odgovoriti. Mi tukaj pričakujemo manjkajoča sredstva, ki jih ne moremo pridobiti v okviru proračuna, v okviru naših izdatkov, da bo privatni sektor prispeval za izgradnjo javne infrastrukture, vendar bi bilo mogoče bolje, da bi javni sektor pridobil sredstva, pa drugače gospodaril. Povedal bi še nekaj drugega, kar se tiče zdravstva, šolstva. Ti elementi, ta področja so pri nas organizirana tako, da niso konkurenčna. Tudi tukaj je treba odpreti konkurenčnost, pa tudi v zasebnem sektorju za določitev pravil igre, kako se vrača investicija, s kakšnimi procenti in koliko je kdo deležen od tega in kakšna je lastnina po koncu obratovanja. Cesta je 15 let v koncesiji, potem je pa seveda državna in potem skrbi naprej zanjo. Te dileme so zelo pomembne in lahko pa ob pravilnem pristopu, ob pravilnem zakonu s tem pospešimo izgradnje infrastrukturnih objektov, dvignemo standard življenja v naši državi, vendar se ne smemo zanašati na nekaj, kar ne bo. Se pravi, treba je predvideti, da se bodo te investicije, ki jih bodo vlagali, lahko vračale, da bodo ljudje dobili predvidene dobičke. In to je treba rešiti. Govoriti in kakšen del potem pa pripada za vse investicije, ki jih ima država in kako se to vrača, te dileme v sistemu bo treba razčistiti, potem bo pa lahko zadeva stekla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Še zadnji ima besedo, gospod Poslanec Jelinčič Plemeniti. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Zakon je nedvomno bil potreben in res je, v principu je nekaj malenkosti, ki jih bo treba popraviti, je pa ena gromozansko velika stvar, ki jo bo treba urediti. Konec koncev največji razmah javno-zasebnega partnerstva lahko pravzaprav pričakujemo v gospodarskih javnih službah. To so razne oskrbe s pitno vodo, kanalizacijo, odvoz odpadkov, potem pokopališča in podobne zadeve. Dejstvo je, da ta segment v Sloveniji ni urejen. Javna podjetja so bila po eni strani gospodarske družbe, po drugi strani so pa izvajali dejavnost v javnem interesu. In zakonodaja, ki bi morala to zadevo urejati, je bila pravzaprav v pripravi že nekaj let in še danes ni pripravljena. V tem zakonu se pa je zgodilo nekaj grozljivega. Enostavno v prehodne in končne določbe, predvsem v člene 141., 142., 143. in 144., je stlačeno vse to skupaj. Mislim, da je to bistveno narobe, kajti kaj se bo zgodilo na tem področju? Bogate elite ali pa, še lažje povedano, bogati župani bodo lahko postali lastniki bivših javnih služb, imeli bodo v rokah oskrbo s pitno vodo, imeli bodo v rokah kanalizacije, imeli bodo v rokah pokopališča, vse te zadeve, tudi odvoz odpadkov recimo bodo imeli v rokah in v skladu z evropsko zakonodajo tukaj ne bo nobene konkurence. Gospodje bodo lepo vložili svoj denar ali pa gospe, ko bodo v svojem mestnem oziroma občinskem svetu to zadevo speljali, bodo absolutni gospodarji svoje fare ali pa občine ali pa mesta. To je največja, morda celo, lahko bi rekel, edina velika napaka tega zakona. Mislim pa, da gre tukaj za strateške zadeve, kajti 5 milijonov evrov to ni takšen denar, da ga kar nekaj slovenskih privatnikov ne bi zmoglo in nekateri od teh slovenskih privatnikov so tudi kandidati za župane določenih slovenskih mest oziroma krajev. 1 milijarda 200 milijonov se v tem primeru hitro lahko tudi dobi kje zunaj na posodo in določeni župani in županje bodo zadevo speljali na ta način, da bo tujec postal absolutni gospodar teh javnih segmentov, s tem da bodo župani oziroma županje lahko pobasali, kaj vem, kolikor se bodo dogovorili, 10, 15, 20, nekateri, ki so pa bolj skromni oziroma bolj neumni, pa enega do dveh odstotkov od teh velikih potic. Gre za napako, in sodim, da bi morali o tej zadevi sprejeti poseben zakon, ne pa, da ga stlačimo v prehodne določbe obstoječega zakona. Dejstvo je, da si pač ne moremo privoščiti tako krute oblike kapitalizma, kot jo omogočajo prehodne določbe. In tu apeliram na vlado, da pripravi in popravi te segmente ali pa da vključi kakšne varovalne mehanizme predvsem v te štiri člene; člen 145 je že irelevanten za to izvedbeno zadevo, najbolj pomembna sta pa člena 141 in 142. Mislim, da se vlada sama zaveda te problematike, vendar ne razumem pa, zakaj je šla na tako enostavno rešitev. Jaz ne verjamem, da ta vlada hoče pobasati vse te zadeve pod svoje okrilje. Verjel bi, če bi še zmeraj vladala Liberalna demokracija in Združena lista, da bi hoteli vse skupaj pobasati. Zato še enkrat apeliram na vlado, naj premisli, naj popravi te štiri člene in naj ne dovoli razpada javnega sistema, lahko kar rečem, komunalnih vrednot, vodovoda, elektrike, odvoza smeti, oskrbe s pitno vodo in vsega ostalega. Hvala lepa.
Hvala lepa. S tem tudi zaključujem razpravo. Prisrčno pozdravljam mlade obiskovalke in obiskovalce, dobrodošli v državnem zboru Republike Slovenije! O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 16. točki dnevnega reda, no, zdaj je že jasno, da bo to gotovo pred 20.55 uro, kot je bilo prvotno planirano. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 17. TOČKO DNEVNEGA REDA - PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O JAVNEM NAROČANJU (EPA 1029-IV). Ponovno imamo za razpravo kar 4 ure in 15 minut. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem zakonom je skupina desetih poslank in poslancev, s prvopodpisano Cveto Zalokar Oražem, zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku vlade za dodatno obrazložitev predloga zakona. Predvidevam, da bo to gospod državni sekretar. Prosim.
Hvala lepa. Spoštovani predsedujoči, spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Javna naročila so pomemben generator gospodarske rasti v Sloveniji. Zato predlog zakona o javnem naročanju, ki ga je vlada Republike Slovenije sprejela, implementira direktivo evropskega parlamenta in sveta o koordinaciji postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, storitev in blaga ter uvaja novosti, ki bodo prispevale k izboljšanju javnega naročanja. Pri pripravi predloga zakona o javnem naročanju so bile poleg navedene direktive upoštevane tudi dosedanje izkušnje, ki smo jih pridobili na tem področju v Sloveniji, kot tudi dejanska praksa javnega naročanja. Javna naročila so v letu 2005 presegla vrednost 441 milijard tolarjev oziroma približno 1,8 milijarde evrov, kar znaša 25,6 odhodkov proračuna Republike Slovenije za to leto. Delež javnih naročil v bruto družbenem proizvodu pa je znašal 6,7%. Prav zato je ključnega pomena, da se na področju javnih naročil vzpostavi sistem, ki bo zagotavljal še bolj gospodarno in še bolj transparentno porabo javnih sredstev. Zakon o javnem naročanju ureja izvajanje naročanja, tako imenovanih klasičnih javnih naročnikov, to so državni organi, lokalne skupnosti, javni zavodi, javne agencije. Tako imenovani infrastrukturni sektorji so določeni v posebnem zakonu o javnem naročanju, na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev. V primerjavi s sedaj veljavnim zakonom odpravlja predlog zakona o javnem naročanju nepotrebne formalizme v postopkih javnega naročanja, tako da dopušča širšo konkurenco in gospodarnost ter prilagodljivost. Namen zakona je uvesti čim bolj enostaven in pregleden sistem naročanja, ob hkratni zagotovitvi spoštovanja pravil, ki so v veljavi v Evropski uniji. Predlog zakona ob zahtevi, da se upoštevajo določbe direktiv, le-te prenaša na strokovno utemeljen in enostaven način. Pod evropskimi mejnimi vrednostmi k poenostavitvi javnega naročanja pripomore predvsem vpeljava enostavnega sistema za objave preko portala javnih naročil, enoten in enostaven postopek za javna naročila, z možnostjo vključitve pogajanj, ne glede na vrednost javnega naročila, pa bo ponudnikom dana možnost za dopolnitev ponudbe glede elementov, ki ne vplivajo na razvrstitev prejetih ponudb. Portal javnih naročil bo vzpostavljen v roku 6-ih mesecev po uveljavitvi zakona. Predlog zakona jasno postavlja mejne vrednosti in postopke, ki jih morajo naročniki za izvedbo javnega naročila spoštovati. Zaradi poenostavitve in večje fleksibilnosti zakon za nabavo blaga in storitev do vrednosti 10 tisoč evrov in za gradnjo do 20 tisoč evrov ne predpisuje postopka. Za nabavo blaga in storitev v vrednosti od 10 tisoč do 60 tisoč evrov ter za gradnje v vrednosti od 20 tisoč do 120 tisoč evrov mora naročnik izvesti postopek zbiranja ponudb. Ko je vrednost blaga in storitev v mejah od 60 tisoč evrov do 137 tisoč evrov oziroma do 211 tisoč evrov in ko je vrednost gradnje v razponu od 120 tisoč evrov do 274 tisoč evrov, je potrebno javno naročilo objaviti na portalu javnih naročil oziroma do njegove vzpostavitve v Uradnem listu Republike Slovenije. Za nabavo blaga in storitev v vrednosti, ki presegajo evropske mejne vrednosti, pa lahko naročnik izbira med odprtim postopkom, postopkom s predhodnim ugotavljanjem sposobnosti, konkurenčnim dialogom oziroma postopkom s pogajanji brez ali po predhodni objavi. Te evropske vrednosti znašajo 137.000 evrov oziroma 211.000 evrov za blago in storitve ter 5 milijonov 278.000 evrov za gradnje. Predlog zakona tudi natančno opredeljuje pogoje, ki morajo biti izpolnjeni, da se uporabi posamezni postopek. Izbira postopka ni prepuščena naročniku. Javno naročilo, katerega vrednost presega že omenjene evropske mejne vrednosti, je potrebno objaviti v Uradnem listu EU in na portalu javnih naročil. Odpiranje ponudb mora biti javno. S tako opredeljenimi postopki je vzpostavljeno ravnovesje med fleksibilnostjo in transparentnostjo. Javna naročila manjših vrednosti so razbremenjena dolgih, zapletenih in dragih postopkov. S tem se zagotavlja učinkovitost, uspešnost in gospodarnost porabe javnih sredstev. Zakon o javnem naročanju vsebuje novosti, ki bodo prispevale k izboljšanju postopkov javnega naročanja. Uvaja elektronsko naročanje z elektronsko dražbo, sistemsko ureja skupno javno naročanje, zajema posebne načine naročanja, uvaja izdelavo tehničnih specifikacij, jasneje opredeljuje pogoje za udeležbo in merila za ocenjevanje. V predlog zakona so vključeni tudi novi postopki javnega naročanja. Izpostaviti je potrebno predvsem jasnejšo razmejitev subjektov, ki so naročniki in izvajajo javna naročanja po pravilih, in naročniki, ki izvajajo javno naročanje po drugačnih pravilih. V enem primeru govorimo o infrastrukturi, v drugem primeru o vseh ostalih naročnikih. Zakon uvaja tudi tako imenovana "in house" naročila, kar pomeni oblikovanje tehničnih specifikacij dostopnih naročil malim in srednjim podjetjem. Zakon tudi spreminja ureditev v primerih, ko ponudniki nastopajo v svojih ponudbah s podizvajalci. Dosedanja praksa na tem področju je pokazala, da je izvajanje pogodb, sklenjenih na podlagi javnega naročanja, bilo pogosto oteženo zaradi plačilne nediscipline med izvajalci in podizvajalci. Namen te določbe je torej, da se vzpostavi pravna podlaga za učinkovito plačilno disciplino v vseh primerih javnih naročil, v katere so vključeni tudi podizvajalci. Osnovni element za delovanje sistema javnega naročanja je pravilna opredelitev zavezancev k spoštovanju zakona. Opredelitev naročnika je glede na določbo veljavnega zakona opredeljena bolj jasno in v celoti povzema in prenaša opredelitev naročnika iz direktive. Pojem naročnika navezuje na statusno pravne oblike v Republiki Sloveniji, kot na primer na javni zavod, javno agencijo, javni sklad in podobno. S takim zapisom je v primerjavi z direktivo bolj določno opredeljen zavezanec zakona. Subjekt, ki izkaže pravni interes, pa lahko pri ministrstvu za finance v pisni obliki poda predlog za ugotovitev statusa naročnika. Iz postopkov javnega naročanja so izločeni gospodarski subjekti, ki so sodelovali v kriminalni organizaciji ali so bili pravnomočno obsojeni za kazniva dejanja, korupcije in goljufije, hudodelskega združevanja ali zaradi pranja denarja. Naročnik pa na podlagi zakona sam ugotovi, kdaj je potrebno od kandidatov ali ponudnikov zahtevati, da predložijo ustrezne dokumente, ki izkazujejo dejansko stanje pri ponudnikih. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, pred vami je prvi od dveh zakonov o javnem naročanju. Če bo zakon v parlamentarnem postopku deležen določenih sprememb, upamo, da bo samemu zakonu dopuščena fleksibilnost ob upoštevanju transparentnosti in da seveda fleksibilnost in transparentnost ne bo okrnjena. Hvala lepa.
Hvala lepa za dodatno obrazložitev. Sedaj sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Prvega vabim k besedi gospoda poslanca Trofenika v imenu poslanskega kluba LDS.
Hvala, za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim tudi predstavnikom vlade. Analiza in podatki skupnega poročila o javnih naročilih oddanih v Republiki Sloveniji v letu 2005 kažejo, da so javna naročila v Republiki Sloveniji pomemben del javnih financ in so v letu 2005 presegla skoraj 430 oziroma 440 milijard slovenskih tolarjev brez DDV seveda oziroma milijardo 800 evrov letno, kar znaša dobro četrtino odhodkov proračuna Republike Slovenije. Ti podatki so že danes bili omenjeni vključeno s podatkom o deležu javnih naročil v bruto družbenem proizvodu. Vsebinsko pa gre seveda po ekonomskih kategorijah za razvojno investicijsko najbolj utemeljen del javnih financ, zato je zelo pomembno zagotoviti, da se učinkovito uporabljajo javna sredstva ter da se zakonsko najbolje uredijo. Dosedanji zakon o javnih naročilih kljub pomembnih dopolnitvah ni uspel odpraviti vseh dilem in problemov pri javnem naročanju, zato je bilo potrebno narediti nov zakon, ki bo sledil direktivam javnega naročanja ter obenem zagotovil večjo preglednost in večje poenostavitve. Državna revizijska komisija in uporabniki opozarjajo na vrsto problematičnih vprašanj na področju javnih naročil, ki bi jih veljajo urediti. To so predvsem problem razmejevanja med normami, ki urejajo posamezna pravna razmerja konkretnega naročnika na klasičnem in infrastrukturnem sektorju, problematika neenotne ureditve izjem, za katere se zakon ne uporablja, jasnejša opredelitev statusa javnega naročnika, nujnost opredelitve jasneje zapisanih definicij, potreba po natančnejši opredelitvi pogoja za začetek postopka in nujnost normiranja postopkov oddaje javnega naročila s pogajanji itd. Predlog zakona upošteva sicer nekatere od teh predlogov, kot je opredelitev statusa javnega naročnika. Zakon sedaj jasno določa definicijo naročnika po zakonu o javnem naročanju, saj sledi definiciji direktive. Osnova definicije je, da so naročniki državni, regionalni in lokalni organi, subjekti javnega prava ter združenja, ki jih ustanovijo eden ali več teh organov ali eden ali več teh subjektov javnega prava. Še vedno pa obstajajo problematična nekatera vprašanja varstva podatkov jezika v ponudbah, roku za predložitev ponudb, objav javnih razpisov in odpiranje ponudb. V povezavi z napori države, da v večji meri uredi tudi koncesije, še posebej v kontekstu javno-zasebnega partnerstva, se postavlja vprašanje, kako enotno urediti vprašanje obveznega ravnanja koincedentov in koncesionarjev. Prav tako tudi ostaja neodgovorjeno vprašanje, ali se bo zaradi tega zmanjšala birokratizacija javnega naročanja. Poslanski klub Liberalne demokracije podpira, da je namen zakona, da se uvede plačilna disciplina med izvajalci in podizvajalci, vendar pa bo praksa pokazala, ali se bo ta ideja oziroma ta cilj uresničil. Prav tako podpiramo vpeljavo enostavnega sistema za objave iz naročila tako nad kot tudi pod evropskimi mejnimi vrednosti preko portala javnih naročil. Upamo sicer, da bodo javna naročila v Republiki Sloveniji postala bolj odprta za izvajalce iz Evropske unije, saj bi to omogočilo večjo konkurenčnost med izvajalci in s tem tudi nižje cene javnega naročila. Zakon tudi uvaja možnosti ponudnikom, da za dopolnitev ponudbe glede elementov, ki ne vplivajo na razlastitev prejetih ponudb, tak predlog rešitve smo pa še posebno potrebovali v preteklosti pri vprašanju operacijskih miz, ko je naša poslanska skupina pozivala vlado, da naj pripravi zakon o javnem naročanju. Če bi ga vlada predlagala prej, bi se lahko izognili neutemeljenim zavlačevanjem postopkov javnega naročanja v že omenjenem primeru operacijskih miz ter ostalim zavlačevanjem pomembnih postopkov javnega naročanja. V poslanskem klubu ne razumemo razlogov za osemmesečno zamudo pri pripravi predloženega zakona. V zakonu so tudi vključeni novi postopki javnega naročanja, na primer konkurenčni dialog. Konkurenčni dialog je postopek, ki se lahko uporablja, kadar uporaba odprtega postopka s predhodnim ugotavljanjem sposobnosti zaradi zahtevnosti javnega naročila ni mogoča, in pod pogojem, da je merilo za izbiro najugodnejšega ponudnika ekonomsko najugodnejša ponudba. Ta novi postopek konkurenčnega dialoga bo omogočal manj možnosti za pritožbe zaradi natančno določenih meril izbire. V zakonu je določen tudi posebni način naročanja kot dinamični nabavni sistem in okvirni sporazum. Dinamični nabavni sistem je način izvedbe postopka javnega naročanja v okviru odprtega postopka, ki v celoti poteka na elektronski način. Uporablja se pri običajnih nakupih, katerih značilnost je, da v obliki, kot so dostopne na trgu, v celoti izpolnjujejo zahteve naročnika. Ta postopek je časovno omejen, ves čas trajanja omogoča udeležbo ponudniku in ponudnici, ki izpolnjuje pogoje in je predložil prijavo, skladno z razpisno dokumentacijo. Okvirni sporazum je sporazum med enim ali več naročniki in enim ali več ponudniki, katerega namen je določiti pogoje za naročila, ki se bodo oddajala v določeno obdobje, zlasti glede cene. In če je to mogoče, upoštevajo količino. Posebna načina naročanja bosta omogočila hitrejšo stroškovno, cenejšo in enostavnejšo izvedbo javnega naročila, zato njuno izvedbo oziroma uvedbo podpiramo. V poslanskem klubu podpiramo uvedbo elektronskega naročanja z elektronsko dražbo, ki bo poenostavila administrativne postopke ter znižala stroške javnega naročila. Uporaba elektronskih dražb omogoča naročnikom, da od ponudnikov zahtevajo opredelitev novih cen, popravljenih znižanj in če se naročilo odda na ekonomsko najugodnejšo ponudbo izboljšanje tudi drugih elementov ponudbe poleg cene. Zaradi zagotovitve skladnosti z načelom preglednosti so lahko predmet elektronske dražbe samo elementi, ker so primerni za avtomatsko oceno z elektronskimi sredstvi, brez poseganja in ali ocenjevanja s strani naročnika. Torej samo elementi, ki so merljivi in se lahko izražajo v številkah. Ob tem se postavlja vprašanje, zakaj vlada zamuja več kot eno leto pri pripravi enotnega portala javnih naročil, ki bi sicer moral biti postavljeni že konec januarja 2005 in bi naročnikom po ugotovitvah računskega sodišča prihranil približno 600 milijonov tolarjev na leto. Ministrstvo za finance naj bi namreč portal vzpostavilo šele pol leta po uveljavitvi novega zakona o javnih naročilih. Zaradi javnosti, preglednosti in znižanja stroškov naročnikov bi moralo biti v interesu vlade, da portal dobimo čim prej. Zaradi navedenih razlogov bo poslanski klub Liberalne demokracije podprl še tako potrebno novelo zakona o javnem naročanju. Ob obravnavi predlaganega zakona, pa se postavljajo vprašanja upoštevanja smernic evropske komisije. Evropska komisija je namreč sprejela smernice, v kateri se zavzema za uveljavljanje enotnih pravil, ki v članicah Evropske unije veljajo za javna naročila večjega obsega, tudi v tistih primerih, ko javni naročniki sklepajo pogodbe za storitve oziroma dela, ki ne dosegajo teh vrednosti, evropske direktive pa ne veljajo, pa v Bruslju menijo, da morajo tudi za njih veljati minimalni standardi preglednosti in nediskriminacije. Komisija poudarja, da smernice ne širijo obsega direktiv o javnih naročilih tudi na javna naročila manjše vrednosti, ampak zgolj povzemajo določitve sodišča evropskih skupnosti v Luksemburgu, ki na področjih javnih naročil z čezmejnimi elementi zahtevajo spoštovanje temeljnih načel notranjega trga. Velja poudariti, da smernice ne zadevajo vseh naročil manjše vrednosti, ampak le tista, pri katerih je možno domnevati, da so čezmejnega pomena, tako smernice ne veljajo za naročila brez čezmejnega elementa. V Bruslju poudarjajo, da so smernice namenjene predvsem lažjemu konkuriranju malih in srednjih podjetij pri javnih naročilih, saj ta v veliki večini primerov nimajo zadosti zmogljivosti, da bi se prijavila na razpise, za katere veljajo evropske direktive. Posamezno so vrednosti majhnih naročil sicer majhne, skupaj pa so vredne milijarde, je o tem dejal evropski komisar za monetarni trg in dodal, da bodo smernice pripomogle k temu, da bodo koristi od majhnih javnih naročil imela podjetja po vsej Evropski uniji. Zaradi tega bi želeli ob tej priliki od vlade tudi odgovor na vprašanje, ali je upoštevala te smernice evropske komisije. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospo poslanko Pečanovo, da predstavi stališče Socialnih demokratov.
Dober dan. Tudi pri tem zakonu smo Socialni demokrati v predvladnem postopku, če lahko tako rečemo, aktivno sodelovali. In moram izraziti zadovoljstvo, da je bila velika večina naših predlogov pri dokončnem oblikovanju zakona tudi upoštevana. Menimo, da so naši predlogi odražali izkušnje, ki jih imamo v Sloveniji sedaj že prek enega desetletja na področju javnega naročanja in da smo zato tudi, ne zaradi tega, ker smo opozicijska stranka, ampak zaradi tega, ker menimo,da mora naša država biti na vseh področjih, posebej pa seveda tudi na področju javnega naročanja, kar se da urejena in vrhunsko sistematična pri izvajanju javnih naročil, ker gre pravzaprav za racionalno uporabo javnih sredstev, ki jih prispevamo v državno blagajno vsi, brez izjeme. Tukaj bi opozorila zlasti na to, da je zakon sedaj bolj sistematičen, kot je sedaj veljavni zakon, in da seveda z vključitvijo določil iz evropske direktive, ki se nanaša na javno naročanje, tudi prinaša novosti, ki smo jih do sedaj morali iskati po spletnih straneh ali pa tudi tiskanih pravilih evropske direktive. Dejstvo je, da marsikaj, kar evropska direktiva dovoljuje, nismo vedeli, da je možno uporabljati in kadar gremo v javno naročanje, nimamo časa iskati vseh možnih kombinacij in tudi dokaj inventivnih rešitev, ki jih je praksa v stari petnajsterici tudi prinesla. Tukaj bi, recimo, kot eno tako zanimivost opozorili na možnost, da naročniku sploh ni treba, da izvede javno naročilo, kadar je ustanovitelj nekega javnega podjetja ali tudi gospodarske družbe, v kateri ime večinsko ali pa celotno pravico upravljanja; na primer, če občina ustanovi javno podjetje z namenom, da bo opravljala točno določeno storitev, ni treba, da gre pri izvajanju nekega naročila v javni razpis ali v zbiranje ponudb, kar lahko zadolži za izvedbo tega naročila oziroma te naloge, te investicije ali storitve zadolži svoje podjetje. Tukaj mislim, da so izkušnje, ki marsikaj dobrega prinesejo. No, sedaj imamo to pač napisano v predlogu zakona, ki upam, da bo olajšal nekatere postopke pri javnih naročilih, istočasno pa mislim, da tudi zavezal naročnike k, bom rekla, večjemu redu na tem področju. Po obravnavah cele vrste revizijskih poročil računskega sodišča, ki so se zlasti nanašale na izvajanje javnih naročil pri posameznih naročnikih, lahko ugotovimo namreč, da morda lahko pripišemo nekatere napake neznanju ali nepoznavanju postopkov. Mislim pa, da zakon ne more prisiliti izvajalcev javnih naročil k temu, da ga bodo upoštevali. In zato mi je, moram reči, neprijetno, ko razmišljam o tem, da se bo dogajalo, da bomo zlasti pri javnih naročilih, ki bodo presegala vrednost, ki jo je treba objaviti v Evropskem uradnem listu, prišli do situacije, ko se bodo nekateri naročniki, tako kot se je že dogajalo tudi pri nas, izogibali objavi javnega naročila, tako da bodo svoja naročila razdelili na sklope, pri tem pa pozabili, da je v zakonu zelo jasno napisano, da delitev na sklope ne odvezuje naročnika od objave v Uradnem listu, ker je celoten znesek vendarle bistven element, ki določa mejo za objavo v Evropskem uradnem listu. Rada bi pa tudi opozorila še na eno stvar, ki jo lahko vzamete tudi tako, kot je mišljena, nekoliko zlobno. Namreč, ko smo sprejemali zaradi točno samo enega javnega naročila spremembe zakona o revidiranju javnih naročil, smo takrat govorili o tem, da bomo v zakonu o javnem naročanju opredelili tudi to izjemo, tako kot so navedene izjeme od uporabe tega zakona, tega, ki ga danes obravnavamo, pri posameznih vrstah javnih naročil oziroma pri posameznih vrstah naročil, ne javnih naročil, ker jih potem ne objavljamo javno. No, nekaj podobnega bi lahko bilo storjenega tudi tako, da bi se tisto, kar smo pod nujno in življenjsko pomembno vnesli v zakon o revidiranju, reviziji javnih naročil, bi lahko to vnesli tudi v ta zakon, pa bi potem bila stvar verjetno bolj dorečena in tudi bolj legalna, če že nekateri mislijo, da gre za legitimnost. Torej, kadar gre za življenje in za ohranjanje življenja in zdravja ljudi, takrat bi lahko bil postopek takega javnega naročanja naveden v tem zakonu o javnem naročanju kot izjema ali kot kakšno posebno pravilo, pa bi se s tem izognili marsikateri aferi, ki nas verjetno še čaka. Upam, da si kdo v tej dvorani, kolikor nas je še ostalo, ne dela iluzij in misli, da se bomo izognili aferam, ki jih povzroča ne nagajanje ali zloba dobaviteljev ali izvajalcev, ampak predvsem malomarnost in morda celo tudi podkupljivost naročnikov. Hvala lepa.
Hvala vam. Dovolite, da vas tudi v svojem imenu lepo pozdravim in se zahvalim podpredsedniku Pavlihi za dosedanje vodenje. Nadaljujemo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Besedo ima poslanec Martin Mikolič, in sicer predstavil bo stališče poslanske skupine Nove Slovenije. Izvolite, prosim.
Hvala lepa. Prisrčno pozdravljeni. V poslanski skupini Nove Slovenije se zavzemamo za večjo preglednost javnih naročil. S tem se vzpostavlja mehanizem za boljši, kakovostnejši nadzor nad izvajanjem javnih naročil i-n odgovornostjo oseb, ki izvajajo javna naročila. Sprememba zakonodaje na področju javnih naročil je bila potrebna in nujna. Predlog je preglednejši od obstoječega zakona, uvaja mnogo novih rešitev. Javno naročanje bo poenostavljeno v primerih, ko gre za nakupe blaga in storitev pod mejnimi vrednostmi, ki jih določa EU. Izpostaviti velja nove postopke javnega naročanja, na primer konkurenčni dialog. Uporabil se bo lahko pri oddaji izjemno zapletenih projektov, na primer na transparentnem področju, ko naročniki z vsakim kandidatom obravnavajo vse vidike naročila in kako objektivno opredelijo, kaj lahko glede tehničnih in drugih rešitev ponudi trg. Med posebnimi načini naročanja velja izpostaviti okvirni sporazum. Predlog zakona predvideva sklenitev okvirnega sporazuma po zaključenem postopku javnega naročanja za tiste predmete javnih naročil, ki se izvajajo sukcesivno in je zanje mogoče vnaprej sprejeti določene pogodbene obveznosti. S predlogom zakona se omogoča vodenje sekundarnih politik, saj je naročnikom dana možnost, da v postopke javnega naročanja vključijo socialne komponente in okoljevarstvene vidike. Kot možnost pospeševanja razvoja malih in srednjih podjetij je v zakonu umeščena določba, da če nastopajo na strani ponudbe povezani ponudniki, naročnik za kandidiranje v postopku ne sme zahtevati od teh ponudnikov kakršnokoli pravno-formalno povezovanje. V poslanski skupini Nove Slovenije pozdravljamo tudi urejanje finančne discipline v primerih podizvajalcev. Predlog zakona v 4. členu pooblašča vlado, da s posebnim predpisom natančneje določi pravila za te primere. Morebiti bi veljalo razmisliti tudi o uvedbi seznama ponudnikov oziroma podizvajalcev z negativnimi referencami. Naj omenim še v medijih pogosto izpostavljeno vprašanje vzpostavitve portala javnih naročil. V ministrski deklaraciji o EU upravi so si evropski ministri zastavili, da bodo do leta 2010 imele vse javne uprave v celoti možnost elektronskega izvajanja postopkov javnega naročanja. S tem naj bi se postopki javnega naročanja pocenili in skrajšali. Predlog zakona predvideva, da bo objava na portalu javnih naročil obvezna za naročila blaga in storitev, katerega vrednost z DDV presega 60 tisoč evrov oziroma 120 tisoč evrov v primeru gradenj. Če je bilo vseh oddanih javnih naročil v letu 2005 v Sloveniji 300.055, od tega pa le 12.102, kar procentualno pomeni 3,9% točk, naročil velike vrednosti, je strošek, ki je naveden v obrazložitvi, 190 milijonov za vzpostavitev portala nesorazmerno velik. Zato v poslanski skupini Nove Slovenije menimo, da je temu vprašanju potrebno nameniti še nekaj pozornosti. Vsekakor pa bomo v naši poslanski skupini predlog zakona podprli. Hvala.
Hvala. Besedo ima poslanec Josip Bajc, in sicer predstavil bo stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Izvolite.
Gospod podpredsednik, hvala lepa. Spoštovani predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Danes obravnavamo drugi zakon s področja javnega naročanja, ki ureja javna naročanja in je po mnenju poslanske skupine Slovenske ljudske stranke eden od pomembnejših zakonom za javne finance. Dober zakon o javnem naročanju mora po eni strani zagotoviti učinkovito javno naročanje, po drugi strani pa transparentno izvedbo vseh postopkov z namenom preprečitve zlorab v postopku javnega naročanja in javnega izbiranja. Zato smo v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke predlogu zakona namenili nekaj več časa in vsebine, da bi ga bolj v nadaljnjem postopku potrebno temeljito pregledati in vsaj v nekaterih določbah po našem mnenju tudi dopolniti oziroma dodelati. Po mnenju poslanske skupine Slovenske ljudske stranke zakon ne rešuje situacije, ko naročnik v postopku oddaje javnega naročila pridobi tako imenovano ponudbo z neobičajno nizko ceno. Naročnik takšno ponudbo lahko sprejme in v tem primeru ponudnik, ki ni bil izbran, in ponudil višjo ceno, nima pravnega varstva. To pa je problem, saj iz prakse nesporno izhaja, da se ta cena pozneje, na primer v daljšem časovnem obdobju, izkaže za nerealno in se z aneksi večkrat pod krinko dodatnih nepredvidenih storitev cen neupravičeno dvigne, kar pomeni, da so bili ostali ponudniki izigrani, višjo ceno pa bomo ali pa je plačal davkoplačevalec. V 21. členu obravnavanega zakona je definiran pojem nesprejemljiva ponudba, ki je po predlagateljevem mnenju ponudba, katere cena je nesprejemljivo visoka. Nikjer v obravnavanem zakonu pa niso določeni standardi, kaj je nesprejemljivo visoka cena, saj je to relativno širok pojem, ki ga bo v praksi potrebno, če ne prej, pa v reviziji obrazložiti in tudi dokazati. Status javnega naročnika ni povsem jasno opredeljen, predvsem ni jasno, kakšen pravni interes mora izkazati subjekt, ki na podlagi petega odstavka 3. člena sicer lahko zahteva od ministrstva oziroma od vlade, da presodi, ali gre določen subjekt obravnavati kot naročnika v smislu 3. člena zakona o javnem naročanju. Čeprav je zapisano, da pravila in postopek določi vlada z uredbo, ni pa določen rok za izdajo te uredbe, prav tako ni mogoče tem postopkom praviloma prepustiti definicije pravnega interesa, ki ga mora zainteresirani subjekt izkazati. V šestem odstavku 4. člena je določeno, da vlada s predpisi določi pravila v primerih, ko ponudniki nastopajo s podizvajalci. Tudi v tem primeru bi bilo smiselno, vsaj po našem mnenju, da so ta pravila določena v samem zakonu, saj vplivajo na pojem popolnosti ponudbe, ki je definirana v 16. členu obravnavanega zakona. V tej zvezi pa je treba še opomniti, da je pojem formalna popolnost, ki je eden od elementov, ki vplivajo na to, da mora biti ponudba popolna, nikjer ni opredeljen. Zato se ne ve, ali mora biti ponudba, da bo popolna ponudba, pripravljena v skladu z zakonom, podzakonskimi akti in navodili naročnika. Dejstvo je, da se v praksi ugotavlja, da naročniki nekatere zahteve, ki jih nalaga zakon, enostavno ne prelijejo v določila razpisne dokumentacije. Po starem pravilu nepoznavanje prava škoduje, torej v praksi pomeni, da ponudnik, ki mnogokrat ni prava vešča stranka, sledi zgolj zahtevam razpisne dokumentacije, ne pa samim določbam zakona, kaj šele podzakonskim aktom. To dejstvo je lahko špekulativno ali pa ne, vendar način presoje popolnosti ponudbe ni jasno definiran in bo to v praksi, in sicer pri presoji popolnosti ponudbe, predstavljalo velike probleme in sodne spore. Zaradi tega je treba posebej poudariti, da je v Sloveniji več kot 3.000 naročnikov, ki nimajo specializiranih pravnih služb - šole, vrtci, da jih ne naštevam -, ki bi pripravljale razpise. Kar pomeni, da mora biti zakon jasen, obsegati pa mora tudi določbe, v katerih je opredeljeno, katere elemente mora izkazati ponudnik s podizvajalci, da bo njegova ponudba popolna, kot uporablja ta termin sam zakon. Vsekakor pa morajo biti osnovni pojmi jasni in definirani, da se ne bodo zadeve dogajale kot doslej, vemo, kako. Čudi pa nas tudi določba 22. člena zakona o javnem naročanju, ki pred obvestilom o dodelitvi naročila ne omogoča vpogleda v ponudbo, saj razlogov za takšno odločitev ni najti v samem zakonu. Čeprav se naj ponudba ne bi spreminjala, pa utemeljeno obstaja bojazen, da se v nekaterih primerih prav to dogaja in se je dogajalo. Zaradi tega stranke želijo opraviti vpogled čim prej. V smislu transparentnosti postopkov bi jim po našem mnenju zakonodajalec moral to omogočiti takoj po odpiranju ponudb, saj bi šele na ta način nekateri ponudniki dejansko lahko zaščitili svoje pravice in pravne koristi. Iz prakse vemo, kako so se ponudbe spreminjale in menjale, in to določilo, ki na novo ureja prakso vpogleda, ni utemeljeno z direktivami, drugih razlogov, vsaj po našem mnenju, v zakonu ni najti. 25. člen obravnavanega zakona določa odprti postopek, zato se postavlja vprašanje, ali morajo ponudniki res pripraviti ponudbe zgolj v skladu z zahtevami razpisa ali pa tudi v skladu z določbami obravnavanega zakona. To vprašanje ni urejeno v sedanjem zakonu o javnem naročanju, v praksi pa predstavlja resen problem, ko nek ponudnik sledi zgolj določilom razpisa, ne upošteva pa določil zakona o javnem naročanju in v primeru spora državna revizijska komisija ugotovi, da je njegova ponudba nepopolna oziroma nepravilna. Primer, naročnik ni zahteval v razpisu, da se kopija ponudb odda tudi na državno revizijsko komisijo, naročnik pa je v postopku ocenjevanja takšno ponudbo zavrnil kot nepopolno oziroma nepravilno, čemur je sledila tudi državna revizijska komisija z obrazložitvijo, da tako določa veljavni zakon. Seveda je ravnanje naročnikov, ko le-ti v razpisu ne zahtevajo vsega, kar zahteva zakon, lahko posledica nevednosti, lahko pa je tudi špekulacija. Zato je prav, da se taka situacija uredi z zakonom oziroma da to uredi zakonodajalec. Pravila zakonodajalca, ki se nanašajo na posebne načine javnega naročanja, so podnormirana. Enako velja za določila pogojev, ki vključujejo socialne in okoljske vidike. Predlog določa, da vlada lahko predpiše, v katerih primerih se morajo določiti okoljske tehnične specifikacije ali okoljska merila za izbor in kako se jih uporablja. Problem tega določila je v tem, da so pogoji v ponudbah vedno element, ki morajo biti izpolnjeni, in je izključne narave. Če ponudba ne izpolnjuje vseh pogojev, je izločena. Sedaj pa se postavlja vprašanje, na katerega smo opozorili že prej, in sicer ali je naročnik pri presoji popolnosti ponudbe, kot jo definira 16. člen, točka 3. člena, dolžan upoštevati tudi dejstvo, da je vlada v nekem predpisu določila neke pogoje, ki bi jih moral ponudnik izpolnjevati, niso pa bili dani v razpisni dokumentaciji. O tem, da ni določen rok, v katerem bo vloga to določila, niti ne govorimo. Iz 41. člena obravnavanega zakona izhaja, da lahko naročnik omeji število primernih kandidatov, pri tem pa zakonodajalec ni določil, kakšni so kriteriji, ki jih mora naročnik pri omejitvi upoštevati. Najbrž ni dovolj le naročnikova samovoljna odločitev, da bo povabil le enega kandidata. V primeru spora glede dejstva ni jasno, po kakšnih kriterijih se bo presojalo dejstvo, ali je naročnik povabil zadostno število kandidatov za zagotovitev konkurence, tako kot je določeno v tretjem odstavku istega člena, se pravi 41. člena. Vsi poznamo primere povezanih družb, tako gospodarsko, kot upravljavsko povezanih, zato se pojavlja vprašanje, ali ne bi bilo smiselno to določilo dopolniti tako, da naročnik in ponudnik ne bosta prehitro obšla zakona. V 48. členu obravnavanega zakona pri merilih za izbor zakonodajalec sploh ni določil, kako bo naročnik razvrstil ponudbe, če ugotovi, da zaradi objektivnih razlogov merila ni bilo mogoče ovrednotiti. To, da mora naročnik razvrstiti merila po vrstnem redu od najpomembnejšega do najmanj pomembnega, ne rešuje prej navedene situacije. Na nek način je treba, če ne prej, pa v postopku revizije na objektivno preverljiv način preveriti pravilnost naročnikove odločitve tudi v primeru, ko merila ni bilo mogoče ovrednotiti, kot navaja predlagatelj v tretjem odstavku citiranega člena. Ne nazadnje, če naročnik niti sam ne ve, kakšno bi bilo posamezno merilo vrednosti, kako pa naj ga razvrsti. Merila so vendarle element za vrednotenje ponudbe in na tej podlagi lahko naročnik razvrsti ponudbe. Merila so vnaprej podana, razlikovalni znak med ponudbami, katerih izbira odraža naročnikovo presojo pomembnosti posameznih okoliščin, vezanih na predmet ali izvedbo naročila. Neka okoliščina postan merilo le, če je pričakovati odstopanja med ponudniki, ki izkazujejo njihovo konkurenčnost. Ta spremenljivosti okoliščine kot merila je pozitiven odgovor na vprašanje, ali bo razlikovanje po določenem merilu tudi resnično zagotavljalo prednost pred ostalimi ponudbami pri dejanski izvedbi naročila. Vse to pa je najpogosteje predmet prav revizije oziroma dela državne revizijske komisije. Pri dopustnosti dopolnitve ponudb, pa se postavlja vprašanje, ali ta določba ne omogoča, da se izigrajo vsa ostala določila, saj na tej podlagi naročnik ponudniku dejansko dopusti, da iz formalno nepopolne ponudbe le-ta postane popolna. Če naročnik neko zahtevo postavi kot pogoj, jo morajo vsi ponudniki izpolnjevati, sicer gre za neenakopravno obravnavanje drugih ponudnikov in netransparentnost celega postopka javnega naročanja. Poleg tega se nam v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke postavlja tudi vprašanje, na predlog katerega gospodarskega subjekta pa naročnik lahko ugotovi, da je neka ponudba formalno nepopolna, saj po tem predlogu do odločitve o dodelitvi naročila nihče nima pravice vpogleda v ponudbo. In najpomembnejše, pravila, ki se uporabljajo za sporočanje, je treba spremeniti, in sicer tako, da obvestila oziroma drugi akti, od katerih dalje tečejo roki za uveljavljanje pravnega varstva, pritožba, zahtevek za revizijo, se morajo vedno vročiti priporočeno s povratnico. V 79. členu zakona obravnavanega je določeno, da naročnik odločitev o oddaji naročila lahko pošlje po pošti, faksu ali po elektronskem sredstvu. To ni sprejemljivo, saj je v vseh drugih postopkih sicer določeno, da od pošte, katere prejema, teče rok za vložitev pravnega sredstva, kot rečeno pritožbe, zahtevka za revizijo ali v civilni pravdi tožba se vedno vroča priporočeno s povratnico. Po faksu poslati obvestilo o dodelitvi naročila spričo dejstva, da ponudnikom od prejema tega obvestila teče rok za vložitev pravnega sredstva, je pa milo rečeno neodgovorno. Četrti odstavek 79. člena je brezpredmeten, saj je že prej določeno, katere podatke mora naročnik varovati kot poslovno skrivnost pri naročanju. Na podlagi vsega navedenega gre ugotoviti, da je zakon v marsičemu pomanjkljiv po mnenju Slovenske ljudske stranke. Vendar bomo v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke zakon v prvi obravnavi podprli. Opozarjamo pa, da je pri pripravi predloga zakona za drugo obravnavo potrebno upoštevati nekatere segmente in nekatera določila zakona, posebej tiste, ki smo jih izpostavili kot problematične ob prvi predstavitvi stališča Slovenske ljudske stranke. Hvala.
Hvala vam. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil poslanec Srečko Prijatelj. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! V Slovenski nacionalni stranki smo pričakovali bolj pregleden zakon o javnem naročanju. To je vendar evidentna anarhija, izsiljevanje, korupcija; tu revizije na razpise in pritožbe so redne. Skratka, mnogo dela za "črnega Kosa" je na tem področju. Zadnji negativni in na škodo, na žalost, bolnega dela bolnikov, naših državljanov, ki so najbolj prizadeti, je postopek o javnem naročanju za operacijske mize. Seveda tudi vlada Republike Slovenije ni ravnala kaj modro in hitro in državotvorno, kajti od Evropske unije je že februarja prejelo opozorilo, da s to zadevno ureditvijo pač zamujajo. Zakaj tako pozno? Zakon daje pooblastilo vladi, da vrste postopkov nad in pod evropskimi mejami ogradi s posebno odločbo. Seveda, ko govorimo o tem, da bo manj birokracije, je tudi nesporno res, da vlada odpira s tem zakonom nova področja, ki bodo vodila v sumničenja, mogoče tudi v to nepošteno ravnanja, kot se je do danes izkazalo kot vsakodnevna praksa. Vemo, da se danes prijavljajo na razpise pravne osebe, ki niti ne izpolnjujejo pogojev, z nepopolnimi razpisnimi pogoji, kasneje dopolnjujejo te razpise, danes v 3. členu pa vlada ponuja predlog, da če se z odločitvijo ministra, pristojnega za finance, subjekt ne strinja, o tem odloči vlada Republike Slovenije - torej, pravila, prikrojena po svoje. 3. člen skratka daje odprte roke vladi, da preseka v bistvu take vrste agonije, kot so se dogajale pri naročanju operacijskih miz, po drugi strani pa lahko zasledimo v bistvu pozitivne elemente javnega naročanja predvsem na področju gradenj, uvaja se elektronski način prijavljanja in pa seveda skupno javno naročanje vlade bo razvidno. Za prvo branje tega predlaganega zakona v Slovenski nacionalni stranki ugotavljamo, da je zakon pomanjkljiv, napisan na v bistvu veliko všečnost vlade tudi v nekih segmentih s projudicem, ki bo odpiral novo pravno prakso. Kajti, verjamem, da se bo ogromno pravnih oseb pritožilo tudi na odločitev vlade, ki bo lahko takrat, ko se bo njej zdelo, pristranska seveda bo omogoča novo vrsto korupcije. Dobro je, da v bistvu se na nek način uvajajo evropske norme v ta zakon, vendar pa mislim, da je potrebno v zakonu dopolniti tiste pomanjkljive dele, na katere so opozarjali tudi kolegi z amandmaji in verjamem, da v nadaljnjem postopku sprejema tega zakona bomo imeli opravka z vrsto amandmajev, ki bodo podani iz različnih poslanskih skupin na ta zakon. Kot že povedano, zakon je pripravljen v naglici, vidi se, da je vlada bila prisiljena nekaj storiti in da je vzela škarje in platno tudi v svoje roke predvsem takrat, ko v bistvu želi zagotoviti interese posameznikov, ki so blizu vlade.
Hvala. Sledi predstavitev stališča poslanske skupine DeSUS. Poslanec Ivan Jelen, izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Poslanke in poslanci, predstavniki vlade! V poslanski skupini DeSUS menimo, da predlog zakona dosledno upošteva evropsko direktivo, ki nalaga transparentne in jasne postopke javnega naročanja, načina naročanja, precizne opredelitve pogojev za udeležbo, merila za ocenjevanje na področju blaga, storitev in gradenj nad mejnimi vrednostmi. Po našem vedenju bodo predlagane rešitve odpravile težave, ki so se pojavile in zaradi katerih naj omenim samo nakup operacijskih miz, kjer je bilo po našem mnenju preveč političnega spletkarjenja in odvečnih prerekanj, ne nazadnje pa je postopek dobave trajal predolgo. Vsekakor je ključno, da morajo države članice Evropske unije objaviti svoja največja javna naročila na celotni ravni Evropske unije. Tako je Slovenija že uvedla oziroma zagotovila pravila o evropskih merilih, vendar za naročila majhne vrednosti so veljala drugačna, v okviru nacionalne zakonodaje. In ravno tu pa opozorilo evropske komisije, da si je Slovenija pri prevzemu direktiv privoščila preveč svobode, predvsem pa je pretiravala pri izjemah, zato smo morali preurediti in spremeniti koncept javnega naročanja po evropskih pravilih. Tako novi zakon predvideva nacionalno ureditev po načelu, da naročnik odda naročilo kot dober gospodar, ob upoštevanju temeljnih načel javnega naročanja, preglednosti, enostavnosti in učinkovitosti postopkov. Obenem zakon ponuja širšo možnost uporabe instituta pogajanj, kar seveda vnaša v standardne postopke večjo fleksibilnost. V naši poslanski skupini smo prepričani, da sta pri velikih centraliziranih javnih naročilih izjemno pomembni dve stvari, in sicer: prva, da naročnik presodi in oceni, ali bo naročnik res dosegel najnižjo ceno in najboljšo ponudbo oziroma ali bo takšna oblika javnega naročanja res dala najbolj gospodarne in učinkovite rezultate. Kot drugo, dobro in natančno napisani razpisni pogoji oziroma razpisna dokumentacija. Namreč, iz prakse sodeč se napake pojavljajo ravno v razpisu in potem sledijo revizijski postopki, ki pa časovno lahko zavlečejo sam postopek dobave. Glede na to, da smo nacionalno zakonodajo javnih naročil uskladili z evropskim pravnim redom, upamo, da bo tudi plačilna disciplina med izvajalci in podizvajalci učinkovitejša in doslednejša. A tudi to, da ta naročila predstavljajo pomemben delež v nacionalnem proračunu, letno več kot 420 milijard tolarjev oziroma okoli tretjino odhodkov državnega proračuna ali 7% bruto družbenega produkta, smo trdno prepričani, da je treba z javnim denarjem gospodarno ravnati in zagotoviti ustrezno pravno varstvo ponudnikov. S sprejetjem takšnega predloga zakona o javnih naročilih bomo poenostavili postopek javnih naročil, odpravili prenekatera neskladja med nacionalnimi in evropskimi pravili, preglednejšo ureditev naročnikov, novost pa predstavlja nedvomno elektronska uporaba naročanja, saj pomeni po našem vedenju hitrejšo pot do želenih rezultatov. S predlogom zakona o javnih naročilih smo v poslanski skupini DeSUS zadovoljni, zato ga bomo tudi podprli.
Hvala. Sledi predstavitev stališča narodnih skupnosti. Poslanka Maria Pozsonec, izvolite.
Vsem prisotnim lep pozdrav! Ena pomembnejših novosti tega predloga zakona je preglednejša ureditev naročnikov zavezancev s tem, da besedilo prevzema iz direktive 2004/18 definicijo naročnika in posebej osebo javnega prava kot naročnika, se seznam naročnikov prilagodi in poenostavi. Tako so naročniki državni, regionalni ali lokalni organi, subjekti javnega prava ter združenja, ki jih ustanovi, en ali več teh organov ali en ali več teh subjektov javnega prava. Uvedba prožnosti dovoljuje dialog med naročnikom in kandidati, še zlasti v primerih posebej zapletenih naročil, zlasti na področjih, kjer so prisotne stalne spremembe, kot je to visoka tehnologija, kjer naročnik sicer lahko postavi svoje potrebe, vendar vnaprej ne ve, kaj je najboljša tehnična rešitev za izpolnitev takšnih potreb. Nekateri novi načini elektronskega nakupivanja se nenehno razvijajo, kar prispeva k povečanju konkurence in poenostavljenemu javnemu nakupovanju, zlasti v smislu prihrankov časa in denarja, ki jih njihova uporaba omogoča. Naročniki lahko uporabijo elektronske načine naročanja, če je to v skladu s pravili, sprejetimi na podlagi direktive ter z načeli enake obravnave, nediskriminacije in preglednosti. Na podlagi sprejetih direktiv predlog zakona določa tudi nekatere nove pojme, kot so gospodarski subjekt in opisni dokument. V predlog zakona je na podlagi direktive vključuje okoljevarstveni vidik, ki ga je podobno kot posamezne vidike socialne politike mogoče vključiti v postopke oddaje javnih naročil. Hval lepa za pozornost.
Hvala. In sledi še zadnja predstavitev stališča, in sicer poslanske skupine SDS, poslanec Bojan Starman. Izvolite.
Gospod podpredsednik, hvala lepa za besedo. Vse skupaj še enkrat prav lepo pozdravljam. Poslanci Slovenske demokratske stranke smo veseli, da smo dobili končno ta zakon v obravnavo in bomo naredili vse, tudi z ustreznimi dopolnitvami tega zakona, da bo čim hitreje sprejet in začel veljati. Čas teče naprej in povsod so potrebne spremembe. Mislim, da je novi zakon v bistveno boljši kot prejšnji in se v marsičem dopolnjuje. Tukaj se mi postavlja pa eno vprašanje, ki je nekje v vseh teh razpravah, da ne bi ponavljal vseh stvari, ki so bile povedane, nekoliko z drugega vidika. Vprašanje je tako: zakaj imamo ta zakon, zakaj smo sprejeli prejšnji zakon in zakaj sedaj spreminjamo oziroma sprejemamo nov zakon? Zakon o javnih naročilih naj bi zagotovil čim bolj pregledno in transparentno poslovanje oziroma naročanje v imenu države z enim samim namenom, da bi bilo tisto, kar kupujemo, naročamo, čim ceneje. To pa se doseže samo na tak način, da se popolnoma odpre možnost konkurenci, tako domači in tuji, in seveda kakor smo pregledali ta predlog zakona, uvajajo nekatere novosti, ki bodo to konkurenčnost oziroma ponudbo omogočile, povečale, predvsem z vidika bolj enostavnih postopkov, z vidika uvedbe novih možnosti, elektronskih in tako naprej, tudi z uvedbo portala javnih naročil, ki bo pocenil postopke za posamezne uporabnike in seveda omogočil širšo dostopnost in obvezna javna objava v Evropi, ki bo tudi odprla, bi rekel, naš prostor, naše povpraševanje tudi tuji ponudbi. Vse skupaj je pa res namenjeno temu, da se zagotovi čim bolj pregleden in enostaven način oziroma dostop vseh ponudnikov do potreb oziroma do naročil, ki jih dajemo z vidika države. Obseg sredstev, katerega smo slišali, je tukaj približno 420 milijard letno. Seveda se s tem, ko se omogoča enostavnejše postopke in procedure, se tudi omogoča manj tako imenovanih "poslov pod mizo", ki so na žalost vedno v škodo države oziroma naše skupne porabe. Enostavno povedano, ta zakon naj bi prinesel čimbolj enostavne poti do tega, kako priti na najbolj enostaven in hiter način do tega, da nabavimo čim ceneje tisto, kar iščemo. Nekje bi bilo potrebno pogledati, če obstoji še kakšna možnost, ker vemo, da je v sodobnem času tudi čas pomemben faktor in pomeni strošek, če bi se lahko na nek način ti postopki tudi skrajšali s tistimi nujnimi odgovori in roki, da se lahko tudi s tega vidika ta postopek poenostavi. Skratka, poslanci Slovenske demokratske stranke bomo predlog zakona podprli in upamo, da se bo še dopolnil bolj v tem smislu, da mogoče še bolj omogočimo prosto konkurenco vseh in popolno transparentnost na področju javnega naročanja. S tem pa računamo, da bo prišlo tudi do tistega, kar bi moralo težiti k temu, da se bo javna poraba ob tem znižala oziroma da bomo za isti denar dobili več. Hvala lepa.
Hvala vam. S tem smo končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na splošno razpravo poslank in poslancev. Ob tem dovolite, da vas opozorim oziroma zaprosim, da tisti poslanci, ki ste se prijavili, a ste si premislili, svoj odmik razprave napoveste. S tem boste olajšali delo meni in vsem tistim poslancem, ki želijo razpravljati. Kot rečeno, prehajamo na splošno razpravo. Besedo ima poslanec Jakob Presečnik. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Boštjan Zagorac.
Hvala za besedo, predsedujoči. Vidim, da smo enkrat v Slovenski nacionalni stranki po prisotnosti v večini, kar kaže na to, kako pomemben zakon obravnavamo. Moram reči, da sem zelo z zanimanjem poslušal razprave spoštovanih kolegov, ki so predstavljali stališča posameznih poslanskih skupin, in zelo z zanimanjem ugotavljam, da nobeden, ampak res nobeden ni omenil, da smo ta zakon danes dobili na mizo zato ker smo dobili klofuto od Evropske unije, da ga moramo narediti. Ta zakon bi moral biti sprejet februarja. Jaz ne vem, ali je to lapsus ali res tega niste ugotovili, ampak to je dejstvo. Ta zakon imamo pred seboj zato, ker nas Evropska unija sila zato, da ga imamo. Pa še smernice, ki jih je določila, smo upoštevali tam, kjer je tej vladi "pasalo", in ne tam, kjer tej vladi seveda ni "pasalo". In drugi opazka, moram reči, gre pa na račun vladnih predstavnikov. Sam sem opazoval vašo mimiko ob nastopih opozicijskih poslancev, jaz verjamem, da se zelo zabavate, da verjetno gledate tudi kakšne zanimive stvari, ki vržejo smeh na vaša lica, ampak mislim, da je bilo nekaj zelo konstruktivnih pripomb, na katere bi seveda pričakovali odgovore in ne samo nasmeške na vaših obrazih. Sam sem prepričan, da je dolžnost vlade Republike Slovenije in pa tega državnega zbora, da postopke javnega naročanja prilagodi subjektom na trgu. Ne smemo pristati na teorijo, da se ti subjekti na trgu, ki konkurirajo za javna naročanja, le-tem izogibajo zaradi tega, ker postopkov ne razumejo, so prezapleteni. In poenostavitev teh postopkov - in mislim, da je prvi korak, kateremu bi morala ta vlada slediti. Naša dolžnost, kot sem že dejal, je poenostavitev teh postopkov. Zakon ima 116 členov. Po prepričanju Slovenske nacionalne stranke bi bilo dovolj, če bi v tem zakonu opredelili, ne vem, 20, 25 členov, ampak zelo jasno opredelili. Seveda, v kolikor vlada res nima namena česarkoli skrivati, česarkoli prikrivati in delati javna naročila transparentno. 116 členov je bistveno preveč, vsaj polovica je namenjena temu, da se še vedno lahko kaj skrije. V teh 25-ih členih bi enostavno navedli vsebino javnega naročila oziroma predmet, ceno, upravičenost, kriterije in morebiti dodali kot del tega zakona ali pa kot vsakomesečni podzakonski predpis, bom rekel, tudi listo tistih podjetij, ki ne izpolnjujejo svojih obveznosti in ki pač na javna naročila, zaradi svojih napak enostavno se ne morejo več, bom rekel, pojavljati. Dosedanja praksa javnih naročil, ki smo jih bili deležni v Republiki Sloveniji, je pokazala, da gre pri javnih naročilih predvsem, bom rekel, za tri bistvene pomanjkljivosti: prva je netransparentnost, moram povedati, da vsaj po našem prepričanju, po prepričanju Slovenske nacionalne stranke, teh pomanjkljivosti ne odpravljate. Netransparentnost bo ostala, zato ste si umislili toliko in toliko členov. Leglo potencialne korupcije, ki smo je bili deležni tako v vladavini prejšnje vlade, kot smo je tudi že deležni v dveh letih te vlade; se pravi, tudi ne spreminjate kaj dosti na tem področju. In pa področje tako imenovane sive ekonomije, javne sive ekonomije. Tudi tu kaj bistvenega ne spreminjate, zato je zakon, ki je danes pred nami, v bistvu zakon, ki ga delate predvsem zaradi tega, kar smo dobili klofuto od Evropske unije, da bi to moralo biti narejeno že februarja, mi pa to delamo sedem mesecev kasneje. To je edini razlog. Nič ne poenostavljate. Ne odpravljate sive ekonomije in ne odpravljate potencialne korupcije na trgu vladnih naročil. Zato z veseljem apeliram na vlado Republike Slovenije, da zakon pripravi tako, da bo po meri subjektov na trgu in ne po meri vlade. Seveda pa pričakujem od vlade Republike Slovenije, da mi bo odgovorila na vprašanje, v katerih členih rešuje te bistvene probleme javnega naročanja, ki sem jih navedel. Gre v bistvu za tri zelo kratke odgovore in če boste našteli člene, boste za to porabili približno pol minute do ene minute, če se boste lotili tudi obrazložitve. Hvala lepa.
Hvala. Naslednji ima besedo poslanec Rudi Veršnik. Izvolite, prosim.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! Zakon o javnem naročanju je prav gotovo eden tistih zakonov, ki uporabnikom povzročajo težave, na drugi strani ravno tako ponudnikom in naročnikom. Seveda pa smo verjetno vsi prepričani, da brez tega zakona ne bi šlo, saj gre za preveliko višino javnih sredstev. Tako velika sredstva, kot so v igri pri javnih naročilih, so lahko kaj hitro plen posameznikov ali skupin, če se ne uporablja sistema, ki naj bi zahteval transparentnost in neka določena pravila. Strinjam se, da je zakon o javnih naročilih zelo kompliciran, da povzroča res veliko težav že pri samem kreiranju ponudbe kot tudi potem pri sami izvedbi, ampak očitno to mora tako biti. Seveda je sedaj naše ministrstvo pripravilo na osnovi dobre prakse, na osnovi priporočil in ugotovitev nek nov predlog, ki je zdaj pred nami in o katerem tudi razpravljamo. Pomembno je predvsem to, da so spremembe, ki se nanašajo na samo vsebino, teh sprememb je več in zdi se mi pomembno, da se maksimalno izrabijo možnosti, ki jih nam ponujajo vsak dan več in v večji meri ponujajo elektronski mediji. Novi predlog zakona uvaja elektronsko naročanje z elektronsko dražbo, kar se bo v prihodnosti prav gotovo veliko uporabljalo. Pri samem mojem delu v poslanski pisarni sem obravnaval več pritožb podizvajalcev, ki so nekje v podrejenem položaju pri glavnih izvajalcih in nemalo se mi jih je pritoževalo, da plačila, ki jih dobivajo bolj po milosti kot po izvedenih delih od glavnih izvajalcev, povzročajo same veliko težav in tudi so pod stalno grožnjo, da bodo morali prekiniti poslovanje zaradi tega, ker enostavno niso več likvidni in morajo najemati kredite in s tem jim propadajo posli. Ta problem je dejansko pereč in smo že v preteklosti doživeli kar nekaj afer podobnih in zato zakon, ki nakazuje rešitev tega problema, mislim, da gre v pravo smer. Kljub vsemu bi opozoril še na eno stvar, ki pa je zakon o javnih naročilih, mislim da, ne rešuje; to je na tisti del naročil, ki enostavno na tržišču niso konkurenčna. S tem mislim na pridelovalce biološke hrane, ki jasno zaradi svojega načina pridelave in niso v stanju konkurirati na tržišču s svojimi proizvodi, vemo pa vsi, zlasti v šolah, v vrtcih, da je tovrstna hrana bistveno boljša za naše uživanje, vendar pa zaradi nekonkurenčnosti jo je enostavno zelo težko uvesti v samo prehrambeno verigo. Jaz pričakujem, da bomo v nadaljnjih razpravah skušali tudi ta problem uvrstiti ali rešiti v prid in dobro koristnosti tovrstne hrane in nekako umestiti v ta ciklus ali pa v ta trend, da bo možno to hrano uporabljati v prid naših mladih. Mislim, da je zakon o javnem naročanju v tej obliki, kakršni pač je, en korak spet k izboljševanju tega zakona. Vemo pa, da je to neizpeta pesem in vsako novo izboljševanje, mislim, da vodi bolj k tistemu, kar si pravzaprav tudi vsi sami želimo. Želimo, da bi zakon o javnih naročilih pač izpolnjeval svoje poslanstvo in s tem znižal stroške javne porabe in zagotavljal transparentnost pri naročanju. Hvala lepa.
Hvala vam. Besedo ima poslanec Janko Veber. Ga ni v dvorani. Besedo ima poslanec Stanislav Brenčič. Ga ni v dvorani. Besedo ima poslanec Mihael Prevc. Besedo ima poslanec mag. Tomaž Štebe. Besedo ima poslanec Drago Koren.
Lep pozdrav vsem tistim, ki še niste odšli na kosilo. Problematika zakona o javnem naročanju je po mojem pojmu res zelo zelo obsežna in težka. In spremembe, ki jih prinaša ta zakon, jaz mislim, da so dobre, da gredo v pravi smeri. Tudi jaz se bom na začetku malo vrnil nazaj, kaj vse se dogajalo na tem področju javnega naročanja, kakšne težave so imeli od tistih, ki so naročali, pa do tistih, ki so se prijavljali, pa ne uspeli. Tudi to bo držalo, kar je bilo danes že tukaj izrečeno, da so se na tem področju pojavljale raznorazne povezave in lobiji, ki so pač skušale izrabljati zakonodajo, takšna, kot je bila, in povzročali nemalo škode tistim, ki so, recimo, stvari nujno potrebovali, a vendar do njih niso mogli priti. Nov zakon prav gotovo prinaša bolj sistematično ureditev in pa predvsem boljšo preglednost in jaz ocenjujem, da tudi hitrejše postopke. Če tukaj omenim samo to možnost elektronskega naročanja in elektronskega poslovanja, se meni zdi, da moramo na vseh področjih iti s časom naprej, še posebej na tem področju javnega naročanja ne sme biti nobena izjema, da tukaj stvari ne bi šle naprej. Anomalije, ki so se dogajale, verjetno samo s sprejemom tega zakona še ne bodo povsem odpravljene, a začrtana pot je po moje gotovo dobra. Zdi se mi zanimiv primer, kako smo v bivši službi morali iti v razpis za nabavo goriva za avtomobile. Vemo, da sta bila takrat v Sloveniji samo dva ponudnika. Ampak imeli smo to srečo, da smo dobili izbran Istrabenz, ki v našem okolju ni imel čisto nobene bencinske črpalke, in to za gorivo, ki je imelo ceno tako rekoč določeno. Je pa res, če bomo sam zakon - bo dal podlago. Je pa zelo važno od tistih, ki naročajo, in od tistih, ki se prijavljajo na razpise, koliko bo zaželenega pozitivnega uspeha. Če bodo vsi k zadevi pristopili resno, potem mislim, da bo prišlo do tega, da bo tudi tu narejen korak naprej. Najpomembnejše, kar se mi zdi, je to, da bo dosežena prav gotovo večja preglednost.
Hvala vam. Besedo ima poslanec Kristijan Janc.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Res je izjemno pomemben zakon o javnem naročanju. Gre za izjemno zahteven zakon, ki smo ga dolgo čakali v državnem zboru, in verjamem, da ne samo poslance, ampak še mnogi drugi naročniki, komisije in tudi izvajalci, ne nazadnje, tega zakona, ki je, kot sem že rekel, izjemno pomemben, to je zahtevna materija, če ste ga brali, in seveda še bolj zahtevna, če se z njim srečuješ kot naročnik. Mislim, da so ti cilji, ki teh je ta novi predlog zakona, ki ga imamo danes pred seboj v prvi obravnavi, dal, določeni koraki v pozitivno smer. Bojim se pa, da ne tisto, kar si želimo vsi skupaj. Verjetno ni tako enostavno in preprosto napisati tak zakon, da bi bil res zelo zelo kvaliteten, transparenten in pregleden in da bi vsem zadostil, ki se jih tako ali drugače dotika ta zakon. 400, 500 milijard - to je ogromen denar v javnih financah in tukaj tudi ogromno naročnikov, ogromno pa tudi izvajalcev. In seveda glavni igralec tega polja so verjetno tisti veliki, ki so zelo pomembni v teh glavnih državnih in drugih projektih, v katerih se vrtijo milijarde v javnem naročanju. Zato je verjetno namen vlade, ministrstva, ki je predlagatelj tega, da bi ga čim bolje poenostavili, ga naredili bolj transparentnega, preglednega in na vseh teh napakah, ki so se dogajale leta in leta nazaj. Lahko povem iz lastnih primerov, da je bil javni razpis javnega naročanja, velika sredstva, 2 milijardi in pol, ki ga je državna revizijska komisija "vrgla" na banalnem formalnem primeru. Ne vsebinsko, vsebinsko ni pomembno, pomembna je formalnost. To mene blazno moti. In kaj je bila formalna stran? Nekdo je zaprosil banko za kredit, ki ga je tudi banka odobrila, zaprosil ga je v SIT-ih, odobrila pa ga je brez SIT-ov, tajnica je pozabila napisati na koncu SIT, ampak se je vedelo, za kaj gre. Valuta v Sloveniji je SIT, veste, da gre za SIT ponudbo, ki je bila dana, in samo zaradi te formalnosti je padel razpis. Spoštovane, gospod in gospodje, to je katastrofa. Gre za evropski denar, gre za državni denar, gre za lokalni denar in če na takih banalnih primerih padejo milijarde slovenskega denarja in evropskega, potem ni čudno, da smo sami prečrpani evropskega denarja, ni čudno, zaradi lastne slabe zakonodaje pa, da ne govorim, banalnih formalnosti, ki jih pač hočemo udejaniti. Tukaj jaz upam, vidim nekaj pozitivnih korakov v tistem smislu, da bi ga lahko toliko izboljšali, da bi lahko to preglednost in to nekako naredili bolj transparentno. Jaz vem, da tudi roki, ki so tukaj določeni od objave do odpiranja ponudb, so zelo različni, ne vem, zakaj je to dobro, predolgi, ne vem, zakaj je toliko dolgo časa treba od enega do druga dogodka. Veste, kako je težko, ko se dogodek zgodi, tak ali drugačen, ko dobiš državna in drugačna sredstva, do končnega razpisa, do podpisa pogodbe dolgo traja, predolgo traja in potem se zgodi, razpisi so tam poleti, ponavadi jeseni, pozimi pa naj bi ceste delali in vodovode, to ne gre, ker so ti roki predolgi, prezahtevni in čas beži. Preden je proračun sprejet, lokalni in državni, preden so razpisi objavljeni, preden je to, pridemo z denarjem v mesec december, potem pa seveda ne moremo nič narediti, kajti situacije ne moreš urediti, ker vemo, da je do oktobra zadnji rok, itd. Tukaj bi morali po mojem še malo narediti, da bi te roke skrajšali, poenostavili pa da ne bi bili tako dolgi, kot so. Drugo, kar se mi zdi pomembno, je tudi to, je pa pozitivno tudi marsikaj, elektronsko naročanje, dražba. To je zagotovo pozitivni korak naprej, gremo v smiselno tehnologijo z enostavnostjo, ki so zelo, zelo važne. Meni so malce sporni recimo kriteriji oziroma merila. Se bojim, da bo tu še vedno lahko spor med naročnikom in izvajalcem. Seveda, težko jih je napisati tako, da boš zadovoljil vsem kriterijem, ampak vendarle, bojim se, da bo tukaj še veliko manevrskega prostora pri naročnikih in izvajalcih in da bo imela državnorevizijska komisija še veliko dela na formalnostih, ki počasi seveda gredo v napačno smer. Jaz sem prepričan, da je to pravi korak v pravo smer, ta predlog zakona, da bi bilo pa treba še na tej današnji razpravi, čeprav sicer me preseneča, ko nekateri govorijo, kako je pomemben zakon, pa sodeč po razpravah v poslanskih klopeh ni tako pomemben, pa mislim, da je hudičevo pomemben. Govorimo o stvareh, ki so izjemnega pomena za javne finance. Jaz bi rad videl, kar je naš cilj pa verjetno, da tudi vlade ga poenostavimo, preglednega, jasnega, nedvoumnega in da je čim manj manevrskega, prostora za izživljanje na tem poligonu javnih financ, ki je danes prevelik. Veliki igralci, slovenski, ki tukaj izigravajo vejice, vprašaje, klicaje, zaradi teh formalnosti javni razpisi ne bi smeli padati. To bi morala biti neka garancija, neko zagotovilo, da gremo bolj na vsebinske zadeve kot pa na tiste, ali si pozabil štampiljko na enem od številnih dopisov, ali si pozabil podpis, ali pa je pozabila tajnica napisati, da je to "sit kredit" ali pa brez. To je banalnost in bi jaz tukaj pripravljavce opozoril, da bi poskušali na te stvari morda biti še bolj pozorni pa da bi morda skozi samo razpravo še kaj izboljšali, že po mojem dosti dober predlog, ampak še morda boljši, čeprav vem, se zavedam, da je zahtevna materija, težka evropska direktiva, vezano vse skupaj, ampak vendarle, tisto, kar je v pristojnosti države Slovenije, pa dajmo narediti takšnega, da bo res pošten, transparenten, pregleden in jasen. Hvala.
Hvala vam za podajanje. Besedo ima poslanec Zvonko Černač. Izvolite, prosim.
Hvala lepa. Gotovo gre za pomemben zakon, za pomembno temo, ki pa očitno za nekatere v tem državnem zboru, sodeč po zasedenosti mest, ni ravno najbolj zanimiva, bi se pa bilo za strinjati, da zadeva marsikoga med nami in da bodo take ali drugačne rešitve imele lahko pozitivne ali pa negativne posledice. Jaz bi mogoče nadaljeval tukaj, kjer je kolega končal. Se strinjam z njim v celoti. Predvsem v tistem delu, ko je govoril o tem, da smo ne samo na tem področju, ampak na sploh v naši državi preveč podvrženi tem formalizmom in pomembnosti formalizma pred vsebino. To ni dobro in to duši normalno funkcioniranje sistema in delovanje posameznih segmentov na tak način, da povzroča že škodo, škodo tudi v javnih financah. Pred časom smo na komisiji za nadzor proračuna in drugih javnih financ gostili gospoda iz vrhovne revizijske institucije iz Anglije, iz National Odit Office, kjer smo se lahko na njihovem primeru prepričali, kako oni funkcionirajo, pa bi se lahko tudi malo po njih zgledovali. In če mi dovolite, vam povem konkreten primer. Pri njihovih revizijah, pri ugotavljanju, ali in kako so ugotovljeni učinki teh revizijskih postopkov, je za njih pomembna vsebina. Pomembno je, koliko je bilo v javnem sektorju prihranjenih sredstev zaradi tega, ker so oni skozi revizijska poročila dali določena priporočila. In ti zneski so zelo veliki. Gibljejo se v 8-kratniku denarja, ki ga porabi ta institucija za svoje delovanje, kar je ogromno. In na tej seji smo imeli en konkreten primer lekarn, kjer se je ugotovilo, da zdravil niso naročali v skladu z ZJN-jem, ker niso objavili javnega razpisa. In potem so to popravili in so jih naročali v skladu z ZJN-jem in naše računsko sodišče je reklo "OK, vse je v redu, vse je v skladu z zakonom, nihče pa se ni vprašal, ali je zaradi tega postopka ta sektor kaj prihranil? Ali je zaradi tega bil nakup zdravil cenejši? Ali so te lekarne iz tega naslova sploh kaj prihranile? Nasprotno, ugotovljeno je bilo celo to, da so se zaradi postopkov, ki so taki, kot so, da se je ta vrednost povečala, kar je logično. Igralci na tem majhnem trgu v Sloveniji so znani in samo eni so in ni vrag, da se med seboj ne znajo zmeniti, tudi če gre za tako imenovano tajno javno naročanje, razpis, na katerega se lahko vsi, neodvisno eden od drugega, prijavijo. Kaj hočem povedati? Povedati hočem, da z zakonom o javnih naročilih, tak kakršen je in kakršnega imamo že nekaj časa v veljavi, s tem zakonom ni zadovoljen nihče. Nihče. Niti naročniki niti ponudniki, če hočete, niti politiki ne. Se pravi, da ga je nujno popraviti, in to, kar imamo danes pred seboj, je korak k temu. Ni pa to dokončen korak, kajti kar nekaj stvari je v tem zakonu, o katerih se bo treba poslušati in še dogovarjati. Danes sem poslušal, je bilo nekaj v predstavitvi stališč poslanskih skupin že povedanega in jaz ocenjujem, da gre za zakon, ki bi moral ob sprejemu doseči nek širok konsenz, ker gre za javne finance, ki zadevajo slehernega med nami. Iz tega razloga mora priti do najboljših rešitev. Ta pot, ki je sedaj plasirana, je prava in je pravilna, ogromno neumnosti, ki smo jih brali v sedaj veljavnem zakonu, ki jih še beremo v sedaj veljavnem zakonu, je odpravljenih. Kar nekaj stvari, ki so dobre, je vnesenih v ta predlog zakona, postopki se racionalizirajo, na drugi strani so zaščitene pravice ponudnikov, onemogoča pa se zlorabe, ki se jih nekateri sistemsko, sistematično poslužujejo. In to mislim, da je pomembno, da se na eni strani zagotovi enakopravna obravnava in na drugi strani preprečijo zlorabe posameznikov, ki iz takšnih ali drugačnih razlogov te nedoslednosti, ki jih imamo v veljavnem zakonu, izkoriščajo. Vendar je še kar nekaj stvari, ki bi jih bilo potrebno odpraviti in spremeniti. Glejte, samo kot primer, da ne bom predlog, v 79. členu beremo nekaj podobnega, kot beremo v sedaj veljavnem zakonu in kot smo brali v prejšnjem zakonu, s tem da se je prej imenovalo obrazloženo obvestilo o oddaji javnega naročila, zdaj se temu reče dodatna obrazložitev in po predlogu novele se tudi reče dodatna obrazložitev odločitve oddaje naročila. Čemu? Naročnik, ki je nekoga izbral, mu je poslal obrazložitev, da ga je izbral iz teh drugačnih desetih razlogov, potem se pa nekdo od ponudnikov lahko spomni in v nadaljnjem roku, kar vse spet podaljšuje, te odločitve, zahteva dodatno obrazložitev. Zakaj? V večini primerov praksa dokazuje, da naročniki dajejo popolnoma enako obrazložitev, samo da jo zaradi te zahteve dajo še enkrat. In še več, v komentarju veljavnega zakona beremo, da tudi tisti naročniki, ki so želeli racionalizirati ta postopek, so že v štartu takoj vsem oddali obrazloženo obvestilo in so tudi rekli: "Mi vam dajemo obrazloženo obvestilo v skladu s tretjim odstavkom 79. člena". Če gledam sedanji zakon, je stališče stroke, pravne praske: "Ne, ne, ne, če ponudnik zahteva, morate še enkrat to isto pot narediti." Formalnost, nepotrebna formalnost, birokratizacija postopkov. Mislim, da je to stvar, ki jo po nepotrebnem vlečemo naprej tudi v to novelo, in ni nobene potrebe in še nekaj takšnih drobnarij je, ki so v smislu sprejemanja lahko drobnarije, v praksi pa so zelo veliki vsebinski problemi in velike težave, še posebej zaradi tega, ker je postopek javnega naročanja zaradi specifike le malo daljši postopek, kot če bi se šel zdaj, Zvone Černač z enim keramičarjem pogovarjati, da naj mu montira ploščice. Normalno, da so ti postopki daljši, morajo biti daljši, to je jasno, nikoli ne bodo krajši kot v privatnem sektorju, vendar pa jih je potrebno razbremeniti s tistimi aktivnostmi, ki ne pripomorejo k temu, da se zagotovi izbiro najugodnejšega, najkvalitetnejšega izvajalca, in k temu, da so vsi ponudniki obravnavani enakopravno in zaščiteni. Na drugi strani pa tudi naročniki pred njihovimi morebitnimi zlorabami. Mislim, da kakšno stvar bi bilo dobro, da kdaj tudi poslušamo naše prijatelje v Evropski uniji, ker so že marsikaj dali skozi in kakšno stvar znajo tudi drugače rešiti, čeprav znajo tudi kakšno malo bolj zakomplicirati kot mi. Mislim pa, da je pot prava in da je usmeritev dobra in da je ta zakon nujno potreben, ker je to področje zelo veliko in tako, kot bo dihalo to področje, bodo dihala tudi vsa ostala v javnem sektorju. Hvala lepa.
Hvala vam. Naslednji ima besedo mag. Janez Kramberger. Ga ni. Naslednji ima besedo poslanec Martin Mikolič.
Hvala za besedo. No, jaz bi se te teme lotil malo z drugega zornega kota. Poglejte, od uvedbe lokalne samouprave od leta 1995 je računsko sodišče obiskalo večji del občin v Sloveniji, nekatere tudi večkrat. Večina poročil računskega sodišča glede poslovanja, to vsi vemo, je bilo negativnih. In na prvem mestu so bila vzrok negativnega poročila javna naročila. Ampak zanimivo, da nikjer v obrazložitvi ni pisalo, da je pa vzrok temu zakon o javnem naročanju. Se pravi, ne si delati iluzije, da glede na stari zakon in ta zakon negativnih poročil ne bo. Glavni vzrok za negativno poročilo je bil pravzaprav naročnik, ki ni upošteval vseh določil, ki jih je predpisoval tudi stari zakon. In nihče danes tu med nami ne bo presenečen nad nekimi podatki, ki smo jih vmes slišali, da je recimo bila sklenjena pogodba za 50 enot, na koncu je pa obračunska situacija bila 100 enot. Se pravi, tudi v ta zakon ne moremo vnesti nekih točno določenih določil, ki bi tudi to preprečevala. In vemo, kdo v lokalni skupnosti predstavlja naročnika, ali pa na drugi strani - v ministrstvih. In če ne bo sankcij glede teh zadev, potem imamo lahko idealen zakon o javnih naročilih, pa se bodo podobni primeri, kot so bili v preteklosti, izvajali tudi v prihodnje. Mislim, da je prej kolega Bajc omenil, da ni definirano, kaj je tista nenormalno nizka cena. Pa je celo omenil to, kar sem prej rekel, "ja, pa je toliko bilo pri ponudbi, kasneje pa toliko in toliko več". Jasno se ve, da je ponudba podana v ceni, pa recimo, če zdaj govorim o primeru, na enoto, in ta cena se nikakor ne more do konca spreminjati. Lahko so dodatna dela ali pa povečan obseg dela, ampak to so spet druge zadeve. Se pravi, danes tu razlagati, "ja, kako je pa bilo možno oziroma zakaj je pa po prejšnjem zakonu bilo to možno delati" - nič ni bilo možno delati, pa tudi po tem zakonu ne. In sem vesel, da ta zakon dodaja tiste bistvene zadeve, da bi se vse skupaj poenostavilo. Da bi lahko - to, kar so kolegi oziroma kolegice pred mano povedale -, lahko postopek javnega naročanja bolj poenostavljeno izpeljali. Ampak, še enkrat pravim, še vedno bo pa naročnik tisti, ki bo lahko ta javna sredstva porabil na pošten način ali pa v končni fazi tudi na nepošten način. In na tem segmentu bo v prihodnje potrebno nekaj več narediti. Bi pa dodal, da bi bilo le vmesno oziroma potrebno razmisliti glede 48. člena, naročnik lahko odda naročilo na podlagi ekonomsko najugodnejše ponudbe pa na podlagi najnižje cene. Najnižja cena - popolnoma enostavno. Ampak na podlagi ekonomsko najugodnejše ponudbe je pa dokaj relativen pojem, predvsem ko govorimo o ostalih merilih, ki morajo biti zraven vključena. Jaz ne bi dovolil, da si bo naročnik ostala merila kar tako izmišljeval, predvsem če je na eni strani oziroma številka ena je cena, potem so pa ostala merila. In koliko procentov v teh merilih je cena, bi nekako zakonodajalec le moral predpisati ali pa razdelimo to po nekih področjih, ker nenormalne stvari lahko iz tega ven pridejo na koncu, da ugotovimo, da nekdo, ki si je vzel kredit, pa bo kasneje to plačal, da je obrestna mera v bankah veliko bolj ugodnejša, da si bo vzel kredit, kot da bo pa za toliko cenejšega, ugodnejšega ponudnika izbral. Rad bi opozoril na to spet iz praktičnega primera, ker vem, da se je to v preteklosti dogajalo. Pa da zaključim, res sem tudi sam vesel, da imamo to materijo pred seboj, da je korak naprej in da bo tudi potrebno še kaj dodati. Sem pa tudi prepričan, da za vse, pa tudi še kako bi naj bil dopolnjen, nikoli ne bo idealen. Hvala.
Hvala vam. Besedo ima poslanec Danijel Krivec. Ga ni. Besedo ima poslanec Ciril Testen, izvolite.
Hvala lepa. Jaz bi najprej rad povedal, da pogrešam v dvorani tiste predlagatelje javne razprave. Mislim, da jih že dolgo ni in da niso prav zelo zainteresirani, da se ta javna razprava opravlja, oziroma da bi kakšni rezultati od te javne razprave bili. Mislim, da so javno razpravo predvsem predlagali zaradi tega, da bi se stvari nekoliko zavlačevale. Kar se tiče zakona o javnem naročanju, mislim, da je ta zakon, ta splošni pa tudi naslednji, potreben. Mi smo na vseh odborih, tudi na komisiji za nadzor proračuna, ki ima pri revidiranju veliko opravka tudi z javnimi naročili oziroma s poročili iz naslova javnih naročil, velikokrat ugotavljali, pa tudi izražene so bile želje, da je treba zakon o javnih naročilih spremeniti, da je slab obstoječi. In iz tega zornega kota jaz mislim, da je predvsem vsebinski razlog tisti, ki je prav, da se zakon spreminja. Poleg tega se pa tudi zasleduje direktivo, kar tudi mislim, da je naša naloga, čeprav številne evropske države, ki so v Uniji, še te direktive niso izpolnile. Meni osebno je v novem zakonu predvsem zelo zanimivo načelo gospodarnosti javnega naročanja. To je pri načelih. Mislim, da je to načelo zelo zanimivo, zelo lepo je opisano, mislim, da bo pa težko izvajati to načelo. Ugotavljati, v katerem primeru je aneks k javnemu naročilu upravičen, v katerih ni, mislim, da bo to zelo težko izvajati. Moram pa reči, da je načelo kot tako, ki ga pozdravljam, ne vem pa in bi rad od predlagateljev slišal, če lahko bolj natančno pojasnijo, kako se bo to načelo uporabljalo oziroma izvajalo. Druga zelo dobra stvar pri novih postopkih javnega naročanja je za mene konkurenčni dialog. Mislim, da je to zelo pomembna in zelo dobra stvar, ki bo sigurno pripomogla k temu, da se bodo ponudniki in naročniki veliko lažje dogovorili in da bodo dobili tudi veliko boljše rešitve za vse tiste, ker namreč tisti, ki naročajo velikokrat, na določenih segmentih niti tehnologije ne poznajo. Potem vključevanje sekundarnih politik. Vključevanje sekundarnih politik, to je predvsem mišljeno vključevanje oziroma dajanje možnosti malim in srednjim podjetjem, da se združijo v enega ponudnika. Tukaj celo piše, da ni nujno, da so formalno povezani, kar mislim, da je prav, čeprav v praksi do sedaj je to bilo težko. Sedaj pa upam, da bo to nekoliko lažje. Tukaj gre tudi za razne druge organizacije, invalidske itd. Pri tem vključevanju sekundarnih politik je za mene predvsem pomembno. Če gledamo velika javna naročila, so ti lokalni dobavitelji v sedanji situaciji odrinjeni od realizacije teh javnih naročil. Se bojim, da tudi s pomočjo tega zakona bistveno boljše ne bo, ker namreč, če imamo tista skupna naročila, ki se izvajajo na primer, kot smo naročali operacijske mize, ki nam je med drugim povzročilo tudi veliko glavobola, se izvajajo iz enega centra, potem se pravi, da vsi ti lokalni - ampak ne vem, če so mize najboljši primer, ker ponudnikov za dobavo miz ni zelo veliko, so pa drugi primeri, od teh raznih lokalnih dobaviteljev na področju prehrane, pa še na kakšnih drugih področjih, zelo zanimivi - , nimajo pravih priložnosti. Kar se tiče finančne discipline. Mislim, da je to za pozdraviti in da je ta možnost zelo dobrodošla, da se v primeru, ko glavni naročnik ne izvaja svojih obveznosti do poddobaviteljev, tudi te stvari uporablja. V glavnem, mislim, da bo treba v drugi obravnavi na odborih ta zakon še temeljito obdelati. Je pa res, da smo se o njem že velikokrat formalno in neformalno pogovarjali. Vsi vemo, da ga je treba spremeniti, ko pa iščemo rešitve, kako naj se ta zakon spremeni, pa ponavadi nimamo veliko predlogov. Zato mislim, da je smer priprave prava in da je treba vse pripombe, ki še bodo, poskušati vključiti in pripraviti tak zakon, ki bo dal boljše rezultate. Bilo bi pa gotovo iluzorno pričakovati, da bo zakon vse rešil. Mi pričakujemo, da bo zakon rešil zdaj kar naenkrat vse probleme v zvezi z javnimi naročili. Tega ne bo, problemi javnih naročil bodo ostali, ker so veliki interesi, ker so velika sredstva in ker ljudje, ki te ponudbe dajejo, znajo poiskati hibe tudi v najboljših zakonih. Hvala.
Hvala vam. Dovolite, da se vam pridružim tudi s svojim osebnim začudenjem, da ni niti enega v dvorani od tistih, ki so zahtevali razširjeno razpravo. Besedo pa ima poslanec Vili Trofenik. [[Ga ni v dvorani.]] Besedo dajem poslancu Jožefu Jerovšku. [[Ga ni v dvorani.]] Besedo ima poslanec Alojz Sok.
Hvala lepa. Mislim, da naši kolegi verjetno pregledujejo vložene kandidature in pripravljajo strategijo in jih zato ni. Bi pa uvodoma tudi rekel, da sem s strani njihove poslanske skupine slišal očitek, da vlada 8 mesecev zamuja. Se pravi, s to javno razpravo so prispevali še en mesec dodatne zamude, zato bi tudi sam pričakoval, da se bodo kot poslanci v to razpravo vključili in pri njej sodelovali. Sicer pa bi uvodoma povedal sledeče. Mislim, da je od tega že precej časa, pred kakimi štirimi leti je tu sekretarka Milojka Kolar povedala, da se približno 10% sredstev pri javnih naročilih prelije v zasebne žepe. Če govorimo o vsoti 450, 500 milijard, potem to pomeni, da so že davno vedeli, za kakšna sredstva gre, niso pa naredili tistega, da bi se to preprečilo; in s tem zakonom danes dejansko predlagatelj posega v to osje gnezdo javnih naročil. Sem z zanimanjem poslušal vse župane, mislim, da so oni zelo dobro seznanjeni z zakonom, da so tudi veliki strokovnjaki na tem področju, da to dobro poznajo in da bomo z njihovo pomočjo seveda lahko dobili en dober zakon. Upam, da ne takšen, ki bi bil njim pisan na kožo, kajti za večino, če vzamem ta lokalna naročila, za večino povišanj v teh vrednostih in zapletov itd. so pravzaprav krivi sami, bom potem utemeljil naprej, zakaj tako mislim, z nekaterimi primeri. Zdi se mi, da je največja vrednost tega zakona v tem, da ta zakon govori o javnem odpiranju ponudb. Mislim, da bo to še največ prispevalo k transparentnosti. Ampak to javno odpiranje ponudb, če bo potem temu sledilo v nadgradnji zakona razreševanje tam, kjer se bo pojavila pritožba in če bo pritožba, ki bo ugodno rešena, pomenila tudi kakšne sankcije za tiste, ki je povzročil, da je prišlo do pritožbe. Sicer pa, če tega ne bo, se strinjam s tistimi, ki ste razpravljali pred menoj, da zakon sam po sebi ne bo prinesel bistvenega napredka na tem področju. Kajti dejstvo je, če bi vsi bili pošteni in gospodarni, potem pravzaprav tega zakona niti ne bi potrebovali, pa še marsikaterega drugega ne, ker pa smo po človeški naravi pač takšni, da imamo vsi razen deviacij obrnjene roke k sebi, potem pa rabimo močne zakone. Jaz predlagam predlagateljem, da pravzaprav mogoče največ pozornosti posvetijo temu, kjer je v preteklosti prihajalo do deviacij na tem področju, da pogledajo - in jih bom nekaj naštel. Lahko bi jih našteval zelo veliko, ampak ker ni neomejenega časa, bom spomnil na nekatere zadeve, ki so bile zelo odmevne v slovenski javnosti. Recimo tako imenovana afera, saj ne vem, ali je bila rumena ali je bila oranžna disketa, v postopku se je ponudba spremenila in se je znašla, vsi poznate to. Je treba v zakonu tako urediti, da do tega ne bo moglo priti, ali pa, ko se bo ugotovilo, da ne bo na koncu kriva snežilka, ki je pobrala tisto disketo pri čiščenju na tleh in jo dala na mizo, ampak da se bo dejansko našlo tistega, ki je vedel, kaj na tisti disketi je, ki je bil seznanjen tudi, kaj piše notri, kakšna ponudba je na ostalih disketah, da bo potem nekdo za to odgovarjal, da bo letela kakšna glava, pa ne mislim v tistem pravem pomenu besede, ampak da bo sledila iz tega določena kazen. Če zakon tega ne bo omogočil, potem bo ostal mrtva črka na papirju. Iz lokalnih področij, torej nadzora občin, bi lahko razvili toliko zgodb, toliko primerov, da bi se nam zavrtelo. Vsi, ki smo na lokalni ravni aktivni, zelo dobro poznamo, kako te zadeve delujejo. No, če omenim samo dva primera iz lokalne ravni, recimo rok za rekonstrukcijo šole bistveno prekratek, v enem mesecu je bilo potrebno šolo rekonstruirati v celoti. Seveda, če tega ne narediš v enem mesecu, potem sledijo za vsak dan penali. In ko boste določali roke in postavljali vse te pogoje, sledijo penali in tisti, ki je resen ponudnik, se ne bo prijavil, ker ve, če ne bo v enem roku naredil oziroma tega ne more narediti v enem mesecu, bo toliko in toliko plačal. Pride samo ena ponudba, tisto ponudbo pet minut pred 12. umaknejo, potem pa sledijo pogajanja, potem se dogovorimo za ceno, kakršno hočemo. Takšne primere bi lahko našli tudi na Darsu. Razveljavljen prvi razpis, razveljavljen drugi razpis, v tretjem pa pogajanja, cena pa za dve milijardi višja in tako naprej. Če tej vladi to uspe razrešiti, potem je naredila enega največjih premikov v porabi javnih financ v tej državi, ker to je dejansko jama, ki nima dna in v katero ponikne ogromno družbenih sredstev. Drug primer na lokalni ravni, javna ponudba določene parcele, ker se meša v to ponudbo še tretji ponudnik, je ponudil od vseh najvišjo ceno, razveljavitev razpisa, ponovni razpis in ne več prodaja, ampak podelitev stavbne pravice, pa potem prodaja čez eno leto in tako naprej. Ne razumem se dosti na javna naročila, nikoli jih nisem izvajal, ampak takole s strani sem opazoval in gledal, kako se zadeve ne smejo početi, kako naj bi se ne delale in kaj pomeni biti nepošten v tem postopku, kaj pomeni si prisvajati na nek način prek tega, da dotičnemu spraviš posel v roke povratne bonitete. [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] Vse to je, gospa Pečanova, seveda dokazljivo in zakon mora biti tako napisan, da se ne bo dalo na takšen in drugačen način teh zadev izigravati. Tako mora biti zakon postavljen. Tisti, ki bo izigraval, pa seveda mora za tako izigravanje odgovarjati. Če pa tega ne bo, pa še enkrat povem, potem je zakon mrtva črka na papirju. In ne samo državni razpisi, lokalne skupnosti, občine, župani ste na tem področju pravi mojstri, torej poznate vse tiste vija vaja poti. Tisti, ki pa vas opazujemo in vas gledamo pa vam ob takšni zakonodaji, kot je, nič ne moremo, pa vse to vidimo, javno na to lahko opozorimo in jaz imam samo ta privilegij, da kot poslanec lahko v parlamentu govorim, sicer pa bi veliko ljudi o tem lahko ogromno povedalo, če bi imeli to možnost, pa te možnosti nimajo. Če bomo zadeve tako uredili, da bo javno odpiranje ponudb in da bodo vsi imeli do tega tudi dostop, potem jaz mislim, da bo dosti tega odpravljeno. Še enkrat povem, če bo tudi pravilno sankcionirano. Toliko bi rekel o tem zakonu. Nisem se dosti dotikal same vsebine, samih rešitev, ki so zapisane v tem zakonu. Samo ene pa bi se želel dotakniti, na to sem že tudi večkrat opozarjal. V teh javnih naročilih bi bilo potrebno olahkotiti oskrbo lokalnih trgov s kmečkimi proizvodi. Tu gre za oskrbo s proizvodi, ki so pridelani na kmetijah, tako bolnišnic, drugih zavodov in tako naprej. Tu bi na nek način mogli omogočiti, da se lahko te inštitucije neposredno oskrbujejo na kmetijah in da ti ne rabijo izvesti vse te neskončne procedure. Mogoče je celo to razrešeno, ampak še enkrat bi rad opozoril, da smo v državi, kjer nam kmetijska proizvodnja v bruto družbenem produktu iz leta v leto pada, ker imamo vedno manj in manj kmečkega prebivalstva, kjer imamo vedno večjo in večje zaraščanje, in če ne bomo razmišljali o tem, da podeželja ne bo brez kmetijstva, da ne bomo mogli obdržati kultiviranosti slovenske krajine na takšnem nivoju brez kmetov, potem tukaj, v tej javni razpravi še enkrat predlagam, da razmislite - vladna služba, kako to zadevo urediti na takšen način, da bo enostavna in da bodo lahko ti javni zavodi namesto, da gredo po nek artikel v Mercator - po nepotrebnem sem imenoval to ime, v bistvu sem hotel reči v neko trgovsko mrežo - , da se lahko oskrbijo neposredno pri samem pridelovalcu. S tem bi v znatni meri pomagali našemu kmetijstvu omogočati to dopolnilno dejavnost in s tem tudi ohraniti marsikatero v perspektivi ogroženo delovno mesto na podeželju. Mi v Novi Sloveniji bomo ta zakon podprli in upamo, da bo prispeval k temu, da se ne bo, tako kot je pred mano govoril kolega Mikolič, v javnem razpisu nek posel začel s 50 enotami, na koncu pa zaključil s 150, da ne bo k nekemu osnovnemu oddanemu delu podpisano, ne vem, koliko aneksov in tako naprej. Vse, kar boste naredili v tej smeri, vas bomo v Novi Sloveniji zelo močno podprli. In še ena zadeva, na katero sem skoraj pozabil, se pravi plačilna nedisciplina, primer osnovne šole Majšperk je eden od najbolj svežih, takšni in podobni primeri se ne smejo zgoditi, mora zakon reševati tako, da bodo podizvajalci, ki delo opravijo, za to tudi plačani, pa četudi ta ideja, da bi šlo to plačilo direktno s strani resornega ministrstva do podizvajalca. Namreč, tam se je zgodilo, da je država denar nakazala, država je glavnemu izvajalcu vse plačala, občina tudi, podizvajalci pa so se potem morali preko kriminalistične službe, sodišč in tako naprej pogajati in dogovarjati za svoje plačilo. Mislim, da to zakon predvideva, in ta rešitev, da bi to bilo na enostavnejši način, da bi bilo v zakonu tako, da bo dejansko prišlo tudi do tistih, ki so delo izvedli, je primerna rešitev. Hvala lepa.
Hvala vam. Besedo ima poslanka Breda Pečan. [[Se odpoveduje.]] Besedo ima poslanec Bojan Starman. [[...]] K besedi vabim predstavnika vlade Republike Slovenije.
Hvala lepa. Spoštovane poslanke in poslanci! V imenu vlade se vam zahvaljujem za vaša stališča, pripombe, sugestije, mnenja. Mislim, da bo tudi v nadaljevanju možnost, da se do teh vprašanj in mnenj vlada opredeli in sprejme takšne rešitve, ki bodo za sistem javnega naročanja najboljše. Dovolite pa mi, da odgovorim na nekatera vprašanja, ki so bila v razpravi podana, oziroma na nekatera stališča in dileme, pred katerimi so bili pripravljavci zakona. Eno izmed vprašanj je bilo, ali je določeno oziroma da ni določeno, kdaj bo vlada določila naročnika. Tu moram seveda reči, da bo naročnik določen na podlagi uredbe, in sicer na podlagi 115. člena mora vlada sprejeti uredbo v roku treh mesecev, tako da s tega zornega kota ne bi smelo biti nobenih dodatnih vprašanj, da tu postopek ne bi bil transparenten. Glede vprašanja o neobičajno nizki ceni. Tu moramo povedati, da je v 109. členu kazenska določba, ki naročnika kaznuje z globo, če je končna cena izvedbe naročila višja od ostalih ponudb, ki niso bile izbrane. Te globe so seveda večje in zagotavljajo tudi to, da se zakon spoštuje in da je tu dejansko dosežena neka odgovornost vseh, ki sodelujejo v postopku javnega naročanja. Vprašanje o zapletenosti zakona na eni strani in na drugi strani tudi vprašanje o poenostavitvah. Pri postopkih javnega naročanja je pripravljavec zakona stal pred vprašanjem, kateri postopki naj bi bili bolj poenostavljeni in kateri bolj zahtevni, predvsem zaradi tega, da se zagotovi čim večja zakonitost vseh postopkov. V zakonu je predlagan skupen nabavni organ, ki se lahko ustanovi na podlagi interesa več naročnikov, predvsem s tega zornega kota, da gre tu za pomoč tistih, ki nimajo zadostnih človeških virov. Na drugi strani pa je opredeljen tudi postopek, na podlagi katerega se lahko združi posamezno naročilo za več naročnikov, s čimer se doseže tudi ekonomičnost postopka. Vlada oziroma ministrstvo za finance pa ima tudi pristojnost svetovanja na področju javnih naročil. Kot sem že omenil, vlada je pri pripravi tega zakona tehtala med fleksibilnostjo in transparentnostjo. Tu moram povedati, da prenormiranost, ki je bila večkrat omenjena, na eni strani zahteva tudi daljše postopke naročanja; in tukaj gre za vprašanje predvsem tistih naročil, ki so večje vrednosti, medtem ko za naročila manjše vrednosti naj bi bili postopki enostavnejši in tudi bolj poenoteni. Zakon je prilagojen vrednosti javnega naročila, kar pomeni z drugimi besedami - nad evropskimi mejnimi vrednostmi se v celoti prevzemajo pravila Evropske unije, pod mejnimi vrednostmi, ki so v veljavi v Evropi, pa so ti postopki poenostavljeni. Tako da s tega zornega kota je bilo to nekako vodilo, vsekakor pa vedno obstajajo mejni primeri. Glede skrajševanja rokov. Roki so skrajšani, maksimalno skrajšani pri tistih postopkih, ki so pod evropskimi, in tukaj lahko naročilo traja dejansko tri oziroma deset dni. In glede poenostavitve, navsezadnje formalno je možno dopolnjevati ponudbe do samega dejstva oziroma do samega sprejema določene ponudbe, da bi se pa dopolnjevale ponudbe v vsebinskem smislu, to pa ni mogoče zagotoviti. Tukaj je seveda tudi vprašanje načela gospodarnosti in izvajanje tega načela gospodarnosti. Tukaj je predvideno, da se izbere primeren postopek, da se zagotovi konkurenco, da se jasno določijo merila in pogoje ter obseg, ki je prilagojen naročilu; in ne glede na to je naročnik že po samem zakonu o javnih financah odgovoren za transparentno porabo, da z danimi sredstvi dejansko naredi čim več. Tukaj bi na koncu rad še omenil, da je v pripravi tudi zakon o reviziji postopkov javnega naročanja, in ta zakon bo tudi sledil pristopu, tako da bo še dodatno uredil tudi kazensko odgovornost. Hvala lepa.
Hvala vam. Glede na to, da imamo na razpolago še čas k 17. točki, in sicer 2 uri in 8 minut, sprašujem na podlagi 71. člena poslovnika, kdo še želi razpravljati. Zato odpiram prijavo. K razpravi sta se prijavila dva poslanca, in sicer prvi ima besedo poslanec Bojan Starman, v dogovorjenem roku 5 minut. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Zelo na kratko. Bistvo izvajanja zakona o javnem naročanju je, da si naročnik zagotovi čim bolj ugodno ponudbo oziroma da dobi neko stvar za čim manj denarja. Mislim, da odgovor, ki sem ga dobil sedajle, me ne prepriča oziroma v tem predlogu zakona ni ene varovalke oziroma niti sankcije, ki bi preprečila, da sprejme naročnik neko ceno, ki nadpovprečna, ki je nenormalna oziroma nesmiselna. Tako v kombinaciji meril, v kombinaciji razpisa in vseh zadev se še vedno ne izključuje možnosti, da nekdo izbere neracionalno visoko ceno ponudnika, s katerim se dogovori, in mislim, da bi morala biti v sankcijah, če že drugje ne, ta stvar na nek način bolj natančna. Sedaj piše, če se spremeni v pogajanju več kot za toliko procentov in tako naprej. Dejstvo je, da vseeno mora biti nek strah oziroma morajo biti neka merila bolj natančno določena, kot je prej gospod Mikolič govoril, odnos cene in ostalih faktorjev, že v tem zakonu, da se to prepreči. Mislim, da je ta prostor možnega izigravanja zakona, neracionalnega trošenja denarja v javnih naročilih in eventualnih drugih stvari, ki lahko pridejo na ta [[..]] [[Nerazumljivo.]] [[..]], podkupovanj in teh zadev, da je treba ta prostor že v samem zakonu na nek način bolje zapreti. Hvala lepa.
Hvala vam. Zadnji prijavljen poslanec k razpravi je poslanec Jakob Presečnik. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani predstavniki vlade! Jaz bom rekel, da za razliko od parih razpravljavcev se mi zdi splošna razprava o tem zakonu pozitivna, ker na ta način dobimo malo časa in predlagatelj dobi ta krajši čas še dodatni čas, da resnično premisli nekatere rešitve, ki jih je po moji oceni in po naši oceni, po oceni poslanske skupine potrebno še doreči. Ena od teh stvari, ki se jih moramo dogovoriti do druge obravnave, je, ali nimamo mogoče malo preveč zadev, ali malo preveč zadev poskušamo ali bomo poskušali reševati s podzakonskimi akti, in katere stvari bi kazalo še iz podzakonskih aktov, eventualno predvidenih, eventualno spraviti v zakon in zakon bolj doreči. V splošnem sem prepričan, da odgovornost za javna naročila, za trošenje tega skupnega denarja ali državnega denarja ali proračunskega denarja je odgovornost na naročnikih. In vse tiste teze in predpostavke, češ da imamo take in take in poštene in nepoštene in, ne vem, kakšne še izvajalce, ali ponudnike, seveda to ne drži. Vsi izvajalci, ponudniki se borijo za svoj posel. Konec koncev imajo pravico, da si z vsemi sredstvi prizadevajo, da delo dobijo. Izvajalci, ponudniki storitev zaposlujejo ljudi, zaposlujejo davkoplačevalce, dajejo kruh Slovenkam in Slovencem. In odgovornost leži seveda na naročnikih, zdaj bom na grobo rekel, na ministrstvih, na občinah, na organih v sestavi raznih ministrstev in tako dalje. Tako da smo dali nekaj teh pripomb v dobri veri ali pa z dobrim namenom, da do druge obravnave poskušamo še nekatere stvari doreči in da bo na koncu zakon tak, da ne bo omogočal tako drastičnih, kot je eden od kolegov prej rekel, da gre 10% tega denarja v privatne žepe. Torej, to se mi zdi strašno, popolnoma nerazumljivo, sploh ne morem doumeti take številke. Če je pa količkaj res, če je par procentov od tega res, kar je bilo rečeno, potem je nekaj hudo narobe v naši državi in sem očitno sam prevelik optimist glede tega, da tega kriminala - ker to je pa seveda že hud kriminal -, da tega kriminala v Sloveniji pa le ni toliko. Če pa del tega je, je pa treba še temeljito razmisliti o nekaterih rešitvah v tem zakonu, da do tega ne bo prihajalo. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po zadnji, torej 16. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA - PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI IN DOPOLNITVI ZAKONA O DOHODNINI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim Milanom Petkom. V zvezi s tem zakonom je skupina desetih poslank in poslancev s prvopodpisanim Milanom Petkom zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku predlagatelja zakona za dodatno obrazložitev predloga zakona. Dr. Lahovnik, prosim, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovana poslanka in poslanci! Imam možnost, da predstavim zakonski predlog, ki ga je pripravil prvopodpisani poslanski kolega Milan Petek in pod katerega smo se podpisali tudi nekateri drugi poslanci. Temeljna ideja tega zakona je, da z njim poskušamo reševati predvsem stanovanjsko problematiko, posebej za mlade družine, tudi v luči ali pa predvsem v luči zadnjih sprememb dohodninske zakonodaje. Kot veste, se z novim zakonom o dohodnini, ki ga bomo dobili na mizo državnega zbora naslednji teden, v torek in sredo, ukinja 4% olajšava za rešitev stanovanjske problematike. Zaradi tega bo na slabšem okoli 8% davčnih zavezancev oziroma 102.000 davčnih zavezancev, ki so v letu 2006 reševali stanovanjsko problematiko. Predvsem pa je treba poudariti, da takšen ukrep prizadeva predvsem mlade družine, ki šele rešujejo stanovanjsko problematiko in ki si še niso v preteklosti uspele zgraditi bodisi hiše, pridobiti stanovanja oziroma ustreznega prostora za bivanje. Spremembe, ki jih predlagamo vsem davčnim zavezancem, ki stanovanjski problem rešujejo bodisi v obliki najema posojila ali finančnega najema, skratka omogočamo davčni kredit, pri čemer je dejstvo, da poskušamo ta davčni kredit omogočiti vsem v enakem znesku, drugače rečeno. Tudi sedanja rešitev, ki je bila vgrajena v dohodnino, je imela določene pomanjkljivosti. Pomanjkljivost je bila v tem, da je bila olajšava podana v odstotnem znesku, se pravi 4% od ustrezne osnove, so lahko to olajšavo izkoriščali predvsem tisti najpremožnejši oziroma osebe z najvišjimi dohodki. To poskušamo rešiti na podoben način, kot ravnajo v nekaterih drugih primerljivih državah, da uvajamo davčni kredit, ki ga predvidevamo v nominalnem znesku, kar pomeni, da imajo zavezanci iz različnih dohodninskih razredov enako možnost izkoristiti stanovanjsko olajšavo, s katero pač rešujejo svoj stanovanjski problem. Posebej bi želel poudariti, da se v prvem davčnem razredu nahaja okoli 800.000 zavezancev, ki z novo dohodninsko reformo, ki jo bomo imeli na mizi naslednji teden, v torek in sredo, praktično pridobijo na mesečni ravni zanemarljiv znesek, okoli 889 tolarjev. Toliko jim bo po novem več pustila država, ker jim bo skozi višjo olajšavo pustila nekaj več dohodnine. 889 tolarjev na mesec res ni posebej velik denar, upam, da se s tem strinja tudi vlada Republike Slovenije in koalicijski poslanci. Predvsem pa je dejstvo, da se ukinjajo nekatere druge olajšave hkrati. Sam sem omenil kot najbolj perečo ravno stanovanjsko olajšavo. Zato se nam zdi oziroma so tudi izračuni pokazali, se da to hitro ugotoviti, da bodo nekateri v tem primeru celo na slabšem. In spet gre tukaj posebej za mlade družine, mlade družine, ki še nimajo rešenega stanovanjskega problema, pravzaprav zdaj izgubljajo možnost izkoriščanja te stanovanjske olajšave. Vlada je poleg tega tudi za polovico zmanjšala premije za varčevanje v nacionalni stanovanjski varčevalni shemi, hipotekarno bančništvo še ni dovolj razvito, zdaj se ukinja še stanovanjska olajšava; in jaz bi želel še posebej opozoriti, da je to v izrazitem nasprotju z nekaterimi temeljnimi cilji te vlade, ki je večkrat poudarjala, da ji gre tudi za povečanje rodnosti, za reševanje demografske politike. In seveda se sprašujem, na kakšen način želi vlada to doseči, če pa ukinja stanovanjske olajšave, če ukinja možnost mladim družinam, da si na ta način privarčujejo za stanovanjske namene oziroma da se jim del svojega dohodka, ki ga namenjajo za rešitev stanovanjskega problema, upošteva pri odmeri davka. Menim, da je predlagani zakon, ki ga vlagamo kot skupina poslancev s prvopodpisanim kolegom Milanom Petkom, primerna osnova za nadaljnjo obravnavo. Tisto, kar je posebej pomembno, še enkrat poudarjam, na ta način, če bo zakon sprejet v takšni obliki, kot je predlagan, se dejansko zviša neto plača najbolj tistim mladim družinam, ki pač želijo izkoristiti davčni kredit, ki ga ta zakon tudi uvaja. Mi imamo seveda tudi cel kup primerov, cel kup izračunov narejenih, tako smo denimo pripravili izračun za primer oseb, ki imata enako bruto in neto plačo ter uveljavljata na mesečni ravni vzdrževanega družinskega člana. Neto mesečna plača pri obeh je sedaj denimo 183 tisoč tolarjev in sta obdavčeni po 16% davčni stopnji. Oseba, ki uveljavlja le 2% olajšavo za različne namene - v letu 2006 je za leto 2005 dobila vračilo dohodnine v višini 5.768 tolarjev. Oseba, ki uveljavlja 2% olajšavo za različne namene in 4% za rešitev stanovanjske problematike, pa je v letu 2006 za leto 2005 dobila vračilo dohodnine v višini 17.304 tolarjev. Kaj se zgodi po novi zakonodaji? Obema se neto plača sicer poveča na 184.25 tolarjev oziroma za 1025 tolarjev mesečno, na letni ravni 12.300 tolarjev, vendar obe izgubita možnost za uveljavljanje olajšav, zato ne bosta dobili vračila dohodnine v takšnih zneskih, kot sem jih prej navedel. Tako bo oseba, ki ima že rešeno stanovanjsko problematiko, na boljšem za 6.532 tolarjev zaradi višje plače ter brez vračila dohodnine, osebe, ki je v letu 2006 uveljavljala olajšavo za rešitev stanovanjske problematike, se bo enako povečala plača, hkrati pa bo seveda žal izgubila možnost vračila dohodnine, oziroma ker bo izgubila to možnost, bo pa skupno na slabšem za 5 tisoč tolarjev. Skratka, tukaj izračuni zelo hitro pokažejo, v čem je problem. Imate dve skupini davčnih zavezance. Na eni strani tiste, ki imajo že rešeno stanovanjsko vprašanja in ne varčujejo v te namene, na drugi strani pa drugo skupino, ki so seveda predvsem mlajši, mlade družine, ki pa varčujejo v te namene. Posebej bi želel poudariti, če vzamete tudi dva mlada, ki imata relativno visoke dohodke, izgubita zaradi tega pravico do otroških dodatkov. Tudi ko plačujeta za vrtce, sta praktično v najvišjem razredu zaradi visokih dohodkov, ker se tam premoženje ne upošteva oziroma vemo, kako se upošteva. Tako dejansko tisti, ki so brez premoženja, mladi, ki si šele morajo ustvarjati, bodisi hišo ali stanovanje, so tukaj v izrazito slabšem položaju in lahko rečem tudi diskriminatorno se obravnavajo. Dejansko ni korektno, da se jih postavlja v nek položaj, kot da tudi oni že imajo rešeno stanovanjska in vsa vprašanja. In davčni kredit je edini način, da se tistim, ki še nimajo rešenega stanovanjskega vprašanja, pri tem pomaga, da se zneski, ki jih namenjajo za rešitev tega stanovanjskega vprašanja, potem ustrezno upoštevajo pri plačilu dohodnine. To se mi zdi še posebej pomembno tudi zato, ker vemo, kako je bilo v preteklosti, če hočete tudi v 80. letih. Velikokrat v tem državnem zboru poslušamo o tem, kako je bilo vse hudo in narobe v totalitarnem sistemu in ne vem še kakšnem v preteklosti, vemo pa, da je bilo za 80. leta, za obdobje visoke inflacije značilno tudi, da se je dalo dobiti zelo ugodna stanovanjska posojila z namenom reševanja stanovanjskega problema, in so si mnogi Slovenci in Slovenke v tem času lahko zgradili hiše, pridobili stanovanja tudi na račun kasnejše visoke inflacije. To je dejstvo. To na nek način vsi državljani in državljanke sedaj plačujejo skozi javni dolg, posebej mlade družine. Mlada, ki imata recimo oba visoke dohodke, in sedaj se postavite v vlogo mlade družine, oba imata relativno solidne dohodke in zaradi tega nista opravičena do otroškega dodatka, Ker statistično izkazujeta visoke dohodke, sta v vrtcu uvrščena v najvišji plačilni razred za otroke, hkrati pa jima država ne prizna niti nobenih olajšav, ko si želita rešiti stanovanjsko vprašanje. Mislim, da iz tega dejansko izhaja, da lahko govorimo, da so v tej državi mlade družine v izrazito slabšem položaju od nekaterih drugih državljank in državljanov. In res tukaj apeliram na vse poslanke in poslance, da podprete ta zakonski predlog. Govoriti o tem, češ, kako vlada sedaj zvišuje splošno olajšavo in bodo vsi na boljšem, je pa zelo na pamet govorjenje, preprosto zato, kar kot sem že iz prejšnjih podatkov pokazal, tisti, ki še nima rešenega stanovanjskega vprašanja, je v izrazito slabši poziciji, ker je prisiljen varčevati za nekaj, kar še nima rešeno, ob tem, da nam vlada napoveduje, da vlada mladim družinam, pa napoveduje tudi, da bodo morali varčevati oziroma plačevati prispevek za dodatno neko oskrbo, za starostno oskrbo, ko bodo prišli v starejša leta, da morajo posebej varčevati za dodatno pokojninsko zavarovanje. Ne prizna se jim pa niti to, da še nimajo niti stanovanj in hiš mnogi zgrajenih. In kakšno družbo potem imamo? Imamo družbo, v kateri so mladi prisiljeni bodisi živeti doma ali pa si ne morejo si ustvariti gnezdeca in ne morejo imeti tudi ustreznega. Tudi kar se otrok tiče ima to svoje posledice. Zato res želim poudariti, da če kaj, potem je ta zakon, s katerim se omogoča davčni kredit, kot sem dejal, posebej za mlade družine, če je kaj v skladu s ciljem vlade glede povečanja rodnosti, potem lahko res ta zakon tudi k temu pripomore, zato vas vse vljudno prosim, da to zakonsko rešitev tudi podprete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavniku vlade, in sicer gospodu državnemu sekretarju mag. Širclju za uvodno predstavitev mnenja. Za govornico, lepo prosim, uvodne predstavitve običajno predstavljamo tam.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Z navedenim predlogom se dejansko predlaga spremenjen koncept davčnih olajšav, in sicer ta koncept davčnih olajšav temelji na davčnem kreditu, kar pomeni, da se ob teh stopnjah, ki jih danes imamo in imamo dejansko visoke progresivne stopnje, ta pomeni za vse davčne zavezance, da bodo imeli enako davčno olajšavo. Seveda tisti zavezanci, ki bodo, prvič, uveljavljali polni kredit in, drugič, tisti, ki bodo dejansko imeli, razlog, da bodo ta davčni kredit uveljavljali, to se pravi, v tem primeru, da bodo ta sredstva namenili za rešitev stanovanjskega problema. Kaj je pravzaprav problem oziroma slabost davčnega kredita? Prva slabost je, da morajo davčni zavezanci upoštevati celoten polni kredit in če ga ne morejo upoštevati zaradi tega, ker imajo nižje dohodke, dejansko takšen kredit lahko postane subvencija oziroma se ta kredit prenaša v naslednje davčno obdobje, kar pa pomeni zelo velik administrativni zaplet oziroma pomeni, da je treba vzpostaviti dodatne administrativne postopke tako pri davčnem zavezancu kot pri davčnem organu zaradi tega, da se dejansko ugotavlja prenos neizkoriščenega kredita v naslednje obdobje ali da se ga dejansko ne more narediti. Z drugimi besedami, davčna olajšava v obliki davčnega kredita postane davčna subvencija oziroma direkten transfer. Takšen sistem je glede na to, da imamo v Sloveniji od leta 1990 davčne olajšave določene glede na višino davčne osnove, in temu prilagojena je bila tudi v preteklosti progresivnost tega davka, dejansko pomeni spremembo tudi na področju direktnih transferjev. Danes socialni transferji upoštevajo veljavno ureditev davčnih olajšav v zakonu o dohodnini ter s tem povezano tudi zmanjšanje davčne osnove, kateremu priča dejansko smo. V strokovni javnosti in tudi v ostalih javnostih je znano, da imamo danes v Sloveniji obdavčitev fizičnih oseb opredeljeno z visoko progresivno obdavčitvijo dohodkov. Zaradi tega se postavlja vprašanje korektnosti sistema, ki temelji na davčnem kreditu. Skratka, na eni strani upoštevamo progresivnost pri določanju davčne obveznosti, na drugi strani pri določanju davčnih prihrankov ne upoštevamo te progresivnosti, ampak dejansko upoštevamo določene fiksne zneske. Poleg tega administrativnega zapleta pomeni rešitev, ki je predlagana - kar pomeni, da bi se davčni kredit upošteval že na ravni akontacij -, spremenjene postopkovne rešitve tudi v drugi zakonodaji, predvsem tu mislim v okviru zakona o davčnem postopku. Zakon o davčnem postopku določa obveznost obračunavanja in plačevanja davka. Tu bi rad tudi povedal mednarodno primerljivost tovrstne rešitve. In sicer, države Evropske unije nimajo enotno urejenih olajšav na področju reševanja stanovanjskega problema. Analiza kaže naslednje: olajšave nima 9 držav; olajšavo, ki pomeni zmanjšanje davčne osnove, ima 8 držav in olajšavo na zmanjšanju davčne obveznosti ima 8 držav. Tako na primer olajšave dejansko nimajo Avstrija, Nemčija, Slovaška, Latvija, Malta, Švedska, Velika Britanija, Turčija in Ciper. Olajšavo, takšno kot jo imamo pri nas, imajo Belgija, Češka, Estonija, Litva, Luksemburg, Nizozemska, Poljska in Norveška. To, da se zmanjša davčna obveznost, takšne rešitve poznajo na Madžarskem, Portugalskem, v Grčiji, Franciji, Španiji, Italiji, Finski in Irski. S tega zornega kota lahko ugotovimo oziroma ugotavljam, da dejansko nimamo enotne rešitve v Evropski uniji in da tudi druge države tu upoštevajo različne rešitve, od tega, da ene pravzaprav nimajo uveljavljenih olajšav, druge imajo enega izmed navedenih postopkov. Glede na omenjeno novo zakonodajo, ki jo je vlada že sprejela in naj bi jo državni zbor obravnaval naslednji teden, je treba povedati, da so tudi v to zakonodajo vključene določene rešitve, ki lajšajo nakup stanovanja. In sicer so med oprostitve vključene subvencije, ki pripadajo mladi družini kot spodbuda za prvo reševanje stanovanjskega vprašanja, po zakonu, ki ureja nacionalno stanovanjsko shemo, in subvencije mladim družinam za prvo reševanje stanovanjskega vprašanja. Prav tako so iz obdavčitve izključene obresti iz varčevalne pogodbe po nacionalni stanovanjski shemi, ki je sklenjena za obdobje najmanj 5 let. Določene rešitve pa so seveda postavljene tudi v okviru splošne olajšave, ki se povečuje iz 2522 na 2800 evrov ter nenazadnje dejansko je državni zbor že sprejel zakonodajo v marcu leta 2006 na podlagi, katere je možno dejansko uveljavljati oziroma uporabljati tudi hipotekarne kredite. Iz navedenih razlog vlada predlaga, da državni zbor ne podpre predloga zakona kot primernega za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Prvi ima besedo kolega poslanec Han v imenu Socialnih demokratov. Prosim.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovani sekretar s sodelavcem, spoštovani zbor. Naj na začetku povem, da mi je znana usoda tega predloga zakona in vem, da predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o dohodnini ne bo dobil podpore. Temu bodo zagotovo botrovali že večkrat slišani in v veliki meri že popolnoma izrabljeni izgovori. Jasno pa mi je tudi, da je ključni problem oziroma napaka ta, da je predlog, ki je s strani opozicije in ga je zaradi jasnih navodil z vrha države potrebno zavrniti. Lahko bomo pa slišali tudi odgovor, da vlada sicer pripravlja celovit predlog sprememb, ki jih lahko imenujemo tudi davčna reforma. Žal pa vladni predlogi davčne reforme ne sledijo ciljem zmanjšanja davčnih pritiskov na gospodarstvo, lahko bi rekel tudi prej obratno in pa tudi na segmentu stanovanjske politike je davčna reforma za Socialne demokrate slaba. Ne glede na izmerno hladnost, ki jo vladajoča koalicija kaže do večine problemov prebivalk in prebivalcev Slovenije, smo Socialni demokrati prepričani, da je za reševanje stanovanjskih in bivanjskih problemov potrebno ne le prisluhniti ljudem, ampak je tudi potrebno probleme reševati. Socialni demokrati smo tista stranka, ki storimo na ljudi, stojimo za njihove ideje, na njihovo inovativnost in na njihovo podjetnost. Prepričani smo, da je ljudi potrebno pri njihovih prizadevanjih podpreti in ne zgolj zamahniti z roko, tako kot sedaj sekretar z roko v žepu, ko pričakujejo pomoč pri reševanju svojih problemov. Dovolite, da sem bolj konkreten. Ravno zanimivo je gledati ministre vlade, ki ne le delujejo nekoordinirano, ampak se celo trudijo, da bi pravice, ki jih z enim ukrepom podelijo z drugim ukrepom dvojno vzeli nazaj. Če se pošalim, lahko rečem, da gre za nekako obrnjenega Robin Hooda, ki je jemlje dohodkovno občutljivim, da bi bogati imeli še več. Socialni demokrati se že ves čas zavzemamo, da bi država znala prisluhniti vsem, ki potrebujejo streho nad glavo, predvsem pa želimo pomagati mladim, tistim, ki želijo ustvariti družino. Ne verjamemo, da je otroke možno vzgajati izven toplih domov. V poslanski skupini smo dodatne ukrepe na področju stanovanjske politike podpirali že pri sprejemanju proračuna 2006/2007. Predlagali smo veliko amandmajev, pri vsaki davčni zakonodaji, ki pa jih v Sloveniji v zadnjem času in v tem mandatu ni bilo malo. Zato upam, da tudi pri sprejemanju dohodninskega zakona v torek, sredo, boste prisluhnili pripombam in amandmajem, ki jih Socialni demokrati na problematiko stanovanj sigurno bomo dali. Ravno zato nas še bolj bode v oči, ko poslušamo na primer ministra za delo, družino in socialne zadeve, ki je zelo glasen, ko govori o natalni politiki, in ko istočasno poslušamo ministra za finance, ki ne le, da podpira stanovanjsko politiko, v svoji reformi predlaga ukinitev vseh olajšav pri reševanju stanovanjskih in bivanjskih problemov. Vlada torej ne ve, kaj delata leva in desna stran. Lepo je poslušati tudi gospoda ministra Drobniča, ko se zahvaljuje Rimskokatoliški cerkvi, da je pravočasno in s pravo mero občutljivosti opazila vprašanje večje rodnosti. Je pa hkrati to zelo zaskrbljujoče. Ne verjamem, da se da povečati rodnost s celibatom. Še enkrat poudarjam, Socialni demokrati smo prepričani, da si ljudje pri reševanju stanovanjskih problemov zaslužijo pomoč države. Zato bomo v poslanski skupini podprli ta predlog zakona. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod poslanec Testen v imenu Nove Slovenije.
Hvala za besedo. Lep pozdrav predsedujoči, predstavniki vlade, poslanke in poslanci! V poslanski skupini Nove Slovenije se zavzemamo za učinkovit in pregleden davčni sistem. Verjamemo, da bomo s prihajajočo davčno reformo temu cilju tudi sledili. Z zanimanjem smo pregledali predlog sprememb zakona o dohodnini, ki ga je vložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Milanom Petkom, saj si v poslanski skupini Nove Slovenije prizadevamo za socialno pravično in mladim družinam čim bolj prijazno zakonodajo. Predlog zakona naj bi imel po ocenah predlagatelja zanemarljiv vpliv na proračun. Takšen zanemarljiv vpliv naj bi imele spremembe zakonodaje, ki ne dosegajo spremembe do 10 milijonov tolarjev. Žal smo z enostavnimi izračuni v naši poslanski skupini ugotovili ravno nasprotno. Po podatkih davčne uprave je stanovanjsko olajšavo v letu 2005 uveljavilo 8,1% zavezancev. Po predlogu zakona se upravičencem ne bi zniževala davčna osnova, ampak bi bil znižan dejanski znesek davka. Ob predpostavki, da bi davčni kredit uveljavljal enak odstotek davčnih zavezancev kot v preteklem letu, bi učinek na javna finančna sredstva bilbistveno drugačen od zanemarljivega. Dodaten razlog, da v poslanski skupini Nove Slovenije predloga zakona ne bomo podprli, je v tem, da je v zakonodajno proceduro že vložen paket davčnih sprememb, ki sistemsko pristopa k obdavčevanju fizičnih in pravnih oseb. Skupina poslank in poslancev želi zagotoviti socialno pravično olajšavo za reševanje stanovanjskega problema. Ocenjujemo, da bo enak učinek dosežen v okviru prihajajoče davčne reforme, saj se predvideva, da bo učinek stanovanjskih olajšav za zavezance kompenziran z zviševanjem splošne olajšave. Glede na to, da smo v poslanski skupini Nove Slovenije podprli zakon o komunalni in hipotekarni obveznici, pričakujemo, da bo zaživelo tudi hipotekarno bančništvo, ki bo omogočilo ugodnejše vire financiranja stanovanjske gradnje. S temi argumenti naša poslanska skupina Nove Slovenije odklanja podporo k predlaganemu zakonu.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod poslanec Bajc v imenu Slovenske ljudske stranke.
Gospod podpredsednik, hvala lepa. Kolegice in kolegi, spoštovana predstavnika ministrstva! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o dohodnini je vložila skupina poslancev s prvopodpisanim kolegom Milanom Petkom. Žal od vseh teh, ki so podpisali ta predlog zakona, sta tu kolegica in kolega. Mislim, da to tudi pove o resnosti predloga samega. Novela zakona se nanaša na socialno pravično olajšavo za zmanjšanje stanovanjskih problemov. Cilj, ki ga novela zakona zasleduje, je dober, pozitiven in naj bi reševal enega od največjih problemov v naši družbi, s katerim se soočamo danes, to je stanovanjski problem oziroma stanovanjska vprašanja. Stanovanjski problem je seveda potrebno rešiti in potrebno ga je reševati. Od njega je v največji meri in v velikem delu odvisna tudi cela vrsta drugih dogajanj v naši družbi. Naj ob tem omenim le vprašanje rodnosti, saj mnoge raziskave kažejo, da so zlasti mladi in mlade družine kot predpogoj za ustvarjanje nove družine, nove družinske skupnosti predhodna rešitev stanovanjskega vprašanja. Četudi je cilj zakona dober, se nam v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke postavlja pomembno vprašanje. Če bi predlagano novelo uzakonili, bi se, kakor tudi predlagatelji pravilno ugotavljajo, povečalo povpraševanje po nakupu stanovanj. Povečanje povpraševanja pa seveda po ekonomski logiki ob ponudbi, ki ni odvisna od tega zakona, ne bi znižalo, pač pa bi predvsem podražilo kvadratni meter stanovanja. Ob tem se seveda sprašujemo, kdo bi ob povečani ceni stanovanj imel dejansko korist od učinka te novele zakona. Posamezniki bi plačevali manj davka, kar pomeni, da bi država izgubila del svojih prihodkov. Vendar se nam to samo po sebi ne zdi problematično, saj bi po drugi strani lahko tudi socialno šibkejši uveljavljali zmanjšanje plačila dohodnine zaradi reševanja stanovanjskega problema. Bojimo se, da bi povečana cena stanovanj kompenzirala manj plačane davke in posledično pomenila, da bi na ta račun zaslužila podjetja, ki se ukvarjajo z gradnjo ali posredovanjem oziroma prodajo nepremičnin in stanovanj. V Slovenski ljudski stranki namreč vidimo rešitev za normalizacijo cen stanovanj v povečani ponudbi stanovanj. Zato bi bilo treba še bolj spodbujati gradnjo novih in adaptacijo že obstoječih kapacitet stanovanjskih površin. Seveda pa moramo ob obravnavi te novele upoštevati tudi dejstvo, da je že pripravljena celovita davčna reforma, ki izhaja iz enostavnosti in preglednosti ugotavljanja davčne osnove. To zakonodajo pa bomo obravnavali v kratkem, mislim, da v torek in sredo. Koncept te reforme pa je v povečanju splošne olajšave in manjše progresivnosti obdavčitve. Pri čemer v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke pričakujemo, da bomo tudi pri obravnavi zakona o dohodnini našli rešitev, ki bo sledila eventualno vsebini namena danes obravnavanega zakona o dohodnini. Glede na vse povedano v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o dohodnini ni primerna podlaga za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo kolega poslanec Peče, v imenu Slovenske nacionalne stranke. Prosim.
Spoštovani prisotni! Spoštovani podpredsednik državnega zbora, gospod Pavliha, hvala, da si bil tako prijazen in me nadomeščaš pri vodenju. Kar se tiče omenjenega zakona in celotne problematike, povezane s tem zakonom, pa mislim, da moramo kot izhodišče jemati predlagano davčno reformo, kot jo predlaga vlada Republike Slovenije. Po moji oceni je navezovanje omenjenega zakona na davčno reformo brezpredmetno. Ta državni zbor, poslanke in poslanci še vedno ne poznajo posledic predlagane davčne reforme. Mi še danes ne vemo, ali bo prišlo do dviga DDV ali ne bo prišlo do dviga DDV. Mi še danes ne vemo, kolikšen bo izpad oziroma kolikšna bo izguba v proračunu Republike Slovenije. Zato utemeljevati nesprejem omenjenega razloga s predlagano prihodnjo davčno reformo je, oprostite, nesprejemljivo. Rad pa bi v prvem delu spregovoril konkretno o predlogu zakona o spremembi in dopolnitvi zakona o dohodnini, kot ga predlagajo opozicijski poslanci. Po mojem trdnem prepričanju in po prepričanju poslanske skupine Nacionalne stranke zakon zasleduje tiste cilje, ki so navedeni v oceni in razlogih za sprejem zakona. S spremembo zakona se želi zagotoviti socialno pravičnejša olajšava za reševanje stanovanjskih problemov. Iz tega zakona sledi izključno samo to. Zakon, ki zasleduje pozitiven socialni cilj in ki bi bil v primarni fazi absolutno za podpreti s strani vsakega slehernega poslanca v tem državnem zboru. Žal je tudi meni, da se preveč gleda na predlagateljstvo omenjenega zakona. Zakon, ki je pred nami, še enkrat poudarjam, je pozitiven v zasledovanju tega cilja. V nadaljevanju predlagatelji zakona navajajo kar nekaj, po moji oceni, točnih trditev oziroma zasledovan cilj. In sicer, da v današnjem času oziroma v obstoječi zakonodaji nastopajo bistvene razlike v predmetnem financiranju najsi bo za ljudi z visokimi mesečnimi dohodki, v primerjavi z ljudmi s povprečnimi oziroma nižjimi dohodki. Ta zakon poleg prej navedenega poskuša uvesti neko novo uravnilovko, da bo izenačil ne glede na mesečne prihodke tudi nižjo stopnjo oziroma ljudi z nižjimi mesečnimi prihodki. Iz tega naslova prav tako pozdravljamo zakon. Rad bi poudaril dalje, da imamo v okviru razloga za sprejem zakone zelo dobro naveden primer izračuna, kaj bi pomenila sprememba zakona v pozitivni luči. Tudi logično je v nadaljevanju, kar predlagatelji ugotavljajo in je navedeno v četrtem odstavku, da predlagana sprememba zakona o dohodnini poleg davčnega kredita omogoča še uvedbo tako imenovanega davčnega kredita za davčne zavezance, ki uveljavljajo davčni kredit za reševanje stanovanjske problematike. Namenoma sem dobesedno citiral predlagatelje in ta citat se je končal z besedo, stanovanjska problematika. Tu pa po mojem oceni nastopa nekonsistentnost spremljanja cilja, to je stanovanjska problematika. Gospodje in gospe, mi, ki smo prisotni danes, ki imamo možnost razpravljati, poslušajte se vprašati, kolikšna je cena nepremičnine v katerikoli mestni občini v naši državi. Ali je sposobna katerakoli mlada družina najsi bo s povprečnimi ali pa tudi z visokimi dohodki priti do nepremičnine? Odgovor je ne. V Ljubljani dosegajo nepremičnine katastrofalno visoke zneske. Kvadratura sama po sebi najsi bo tržno uravnana, po moji oceni ni tržno naravnana, pa presega evropske predstojnice. S tem zakonom samim ne bomo konkretno, poudarek je na konkretno, naredili ničesar, kar bi približalo stanovanje posamezni družini. Rad pa bi s tega mesta in v razpoložljivem času, kot je na voljo, poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke izpostavil eno novo vizijo, ki verjamem, da bo pri marsikom napačno razumljena predvsem zaradi tega, ker jo bom verjetno jaz slabo razložil. Po naši oceni, če bi vlada Republike Slovenije kot izvršilna veja oblasti ali pa državni zbor kot zakonodajna veja oblasti resnično težil k temu, da bi se lotili zmanjševanja problematike iz naslova stanovanjske politike, bi morali določati zgornji limit cen stanovanj površin v Republiki Sloveniji. Gospodje in gospe, danes smo tako zelo blizu tega, da bi to izvedli, posebej na podlagi evidence nepremičnin, ki jo vlada Republike Slovenije izvaja oziroma jo je izvedla v Republiki Slovenije. Hočem povedati, da imamo evidenco nepremičnin že uveljavljeno v zakonu. Mislim, da smo omenjeni zakon sprejemali na aprilski seji. Evidenca, prav posebej se je zato imenoval zakon, zakon z izjemnimi finančnimi posledicami. Takrat so bili različni pomisleki, zakaj taka evidenca, zakaj evidenca o kuhinjskih oknih, zakaj evidenca o površinah in podobne stvari. Če se je državni zbor že odločil, da opravi evidenco nepremičnin v Republiki Sloveniji, potem naj to evidenco uporabi ne samo za dodatno breme, davčno breme državljank in državljanov, ampak naj skozi to evidenco določi država maksimalno ceno za stanovanjsko bivalno površino, pa naj si bo v enoti kvadratnega metra. S tovrstnim ukrepom, torej da bi država regulirala zgornjo mejo, bi povzročili tisto oziroma bi prekinili spiralo, ki jo danes povzročajo posamezni tržni lobiji in banke s svojimi krediti. Sedaj dovolite, da se navežem na omenjeni zakon. Omenjeni zakon bi v svoji vsebini spodbujal hipotekarne kredite. Omenjeni zakon v svoji vsebini spodbuja nacionalno varčevalno shemo, kar je mogoče na prvi trenutek pozitivno. Ljudem približamo nek vir financiranja. Ampak če naredimo ta korak naprej in pogledamo, kakšen je vir financiranja, in če vemo, da se kredit preplača v 30-letih skoraj za 100%, da je nepremičnina, ki je na trgu vredna 30 milijonov, skozi kredit v 30-letih naraste na 60 milijonov, se moramo vprašati, ali smo naredili kreditojemalcem, recimo mladi družini, s tem uslugo. Po moji oceni ne. Saj kredita ne bo mogla odplačati, pa naj izhaja ta kredit iz naslova hipoteke ali iz naslova predhodnega varčevanja v okviru stanovanjske nacionalne sheme. In po moji oceni, če bi resnično težili k temu, da bi mladim družinam ali pa družinam na sploh, posameznikom, posameznicam, saj ni važno, omogočili, da lažje pridejo do svoje nepremičnine, da lažje pridejo do svojega stanovanja, ne hiše, stanovanja, karkoli, potem bi po moji oceni morali v naši državi zaustaviti to vrtoglavo neopravičeno dvigovanje cen nepremičnin. Iz meseca v mesec lahko vidimo, da je investicija v nepremičnino za tistega, ki razpolaga s finančnimi sredstvi, ampak to z ogromno finančnih sredstev, žal najboljša naložba v okviru naše države. Donosi na trgu nepremičnin so boljši kot donosi na trgu vrednostnih papirjev. In tukaj ni logike. S tem, ko povzročamo in dovoljujemo to vrtoglavo rast cen nepremičnin, odmikamo stanovanja od velike večine Slovencev. Vem, dobil bom očitke, da sem proti tržnim zakonitostim, naj ceno nepremičnin določa ponudba in povpraševanje, ampak gospodje in gospe, tudi s tovrstno davčno politiko, kot jo predlaga vlada Republike Slovenije v okviru svoje davčne reforme ali pa v okviru obstoječih finančnih fiskalnih bremen, ki bremenijo nepremičnine, se moramo zavedati, da mi krojimo ponudbo in povpraševanje. Ponudbo predvsem skozi ta del, ker ljudem govorimo, saj so opcije financiranja, istočasno ne povemo, da so te opcije financiranja skrajno negativne in da čisto nihče, se opravičujem, seveda ne čisto vsi, ampak velika večina ljudi, ki se odloča za hipotekarne kredite, pa naj si bo brez pologa s 50% pologom, vmes se moramo zavedati, da imamo veliko ponudbo tujih bank, ki omogočajo celo hipotekarne kredite brez pologa, odmikamo lastništvo Slovencev nad nepremičninami. In po moji oceni zato srečevanje s tovrstnimi "perpartes" primeri ne bo pripeljalo do tistega, kar zakon sicer v osnovi spremlja. Ampak dolgoročno gledano je to samo eden izmed tistih elementov, kako kreditno politiko finančnih ustanov približati državljanom in državljankam. Ampak za kakšno ceno, to se je treba vprašati. Ni v našem interesu, da se vsa stanovanjska problematika rešuje skozi nacionalno shemo in skozi zadolževanje državljank in državljanov. V našem interesu bi bilo, da jim ponudimo financiranje, ki ne sloni na oderuških obrestih, ki ne sloni na nekaj desetletnem obdobju vračanja, in to lahko dosežemo izključno skozi fiksacijo cen nepremičnin, najsibo to v mestnih občinah, naj si bo to v ostalih občinah. In če pogledamo razmerje cen nepremičnin, z gotovostjo lahko trdimo, da so cene nepremičnin v Ljubljani, slovenskem primorju nekajkrat nad njihovo realno vrednostjo. In s tovrstnimi ukrepi bomo samo še povečali, da se bodo te cene nepremičnin povečevale, ker bomo dosegli neko iluzijo oziroma dali iluzijo državljankam in državljanom, da pa je le to na dosegu njihovih rok, pa čeprav po resnici povedano ni temu tako. Mi s tem odmikamo nepremičnine, reševanje stanovanjske problematike posamezniku in posameznici, predvsem tistim, ki so pripravljeni za dosego cilja, torej reševanje stanovanjske problematike, iti v kreditno razmerje, seveda kreditojemalca, ne v vlogo kreditodajalca, za 30 ali 50 let. S tem ne delamo usluge naši državi. Po moji oceni bi vlada Republike Slovenije, da se ne bom pretirano ponavljal, morala izkoristiti tisti trenutek, ki je danes na pragu. To je evidenco nepremičnin v Republiki Sloveniji. Določiti zgornjo mejo, ne spodnjo, zgornjo mejo, ki naj bo v mejah normale in jo zafiksirati za obdobje naslednjih 10 let. Istočasno seveda do tovrstnih pogojev ne bi bili upravičeni tujci, ki imajo višjo kupno moč. Nekoč sem slišal, ja, Slovenija oziroma Ljubljana postaja evropska prestolnica, naj se cene nepremičnin v Ljubljani približajo Parizu. In dejansko so cene podobne v Ljubljani in Parizu. Gospodje in gospe, v Franciji je dosti večja kupna moč kot v Sloveniji. Ne poznam nobenega, pa ocenjujem, da poznam kar nekaj ljudi moje starosti, ki bi bil v Ljubljani, v centru Ljubljane, sposoben kupiti novogradnjo. To je žalostno. Tudi s tovrstnimi ukrepi ne. In kaj lahko dosežemo? Dosežemo lahko to, da uvedemo kontrolo nad trgom nepremičnin. To bi bil pozitiven ukrep tega državnega zbora, to bi se spodobilo od vlade Republike Slovenije, če bi zasledovala interes, da bi reševali stanovanjsko problematiko. Zahvaljujem se podpredsedniku, da me ni prekinil, ker sem se odmaknil od vsebine zakona. Po drugi strani bi rad povedal, da s sprejemom tega predloga zakona, ki je danes pred nami in podpisan s strani desetih opozicijskih poslancev, lahko kratkoročno rešimo primer ali dva zaradi ugodnejšega financiranja, saj ne zaradi drugega, ampak to je kratkoročno. Dolgoročno to ugodnejše financiranje pomeni samo to, da se bo več ljudi odločilo za tovrstno finančno podporo, kot jo nudijo obstoječe finančne institucije. In ne glede na lastništvo nad finančnimi institucijami, pa naj bodo te v lastništvu Republike Slovenije in v upravljanju vlade Republike Slovenije, težijo k dobičku. Mi smo jih oblikovali v delniške družbe, v kapitalske družbe, katerih interes je ustvarjanje dobička. K ustvarjanju dobička pa jih vodi pot oderuških obresti. Ampak, seveda, na obresti mi ne moremo več vplivati. Temu se je Republika Slovenija s temeljno ustavno listino o preoblikovanju Nove Ljubljanske banke in Nove kreditne banke Maribor - mislim, da je to bilo v začetku leta 1994 - odrekla. To narekuje trg, to narekuje povpraševanje, to narekujejo naši ljudje, ki seveda niso sposobni in tudi nikoli, žal, ne bodo sposobni levjega deleža za nepremičnino plačati iz lastnega žepa, ampak bodo vedno prisiljeni zateči se h kreditu - h kreditu, ki jih bo po moji oceni uničil ali pa vsaj pripomogel k temu, da bo njihovo življenje težje 30 ali 40 let, ob tako negotovi prihodnosti zaposlovanja, kot jo imamo v Republiki Sloveniji. Vlado Republike Slovenije prosim, da - oziroma takole, niti mi ni treba odgovoriti, prosim vas le to, da razmislite o opciji, da bi določili tisto najvišjo možno ceno nepremičnin in jo tako zabetonirali in ne pustili, da posamezni lobisti ali pa tako imenovani privatizacijski [[opozorilni znak za konec]] tajkuni, ki imajo kapitala še in še, služijo na tem, ker si morajo mlade družine najemati kredite, ki jim na vsak način onemogočajo svetlo prihodnost. Hvala.
Hvala lepa za predstavitev stališča, ki je bilo dejansko malce široko, ampak vendar povezano z zakonskim predlogom. Besedo dajem gospodu poslancu Jelenu, da predstavi stališče DeSUS.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Poslanke in poslanci, predstavnika ministrstva! V poslanski skupini DeSUS predloga zakona o spremembi in dopolnitvi zakona o dohodnini, ki ga je v parlamentarno proceduro vložila skupina poslancev s prvopodpisanim Milanom Petkom, ne bomo podprli. V predlogu je določeno, da bi imeli vsi davčni zavezanci enak znesek davčnega prihranka in enak znesek povišanja neto plač, za katerega se določi spodnji in zgornji limit tako imenovanega davčnega kredita za reševanje stanovanjskega problema predvsem mlajših in mladih družin. V naši poslanski skupini takšnemu predlogu nasprotujemo, ker je vlada tovrstne zadeve že uredila v nekaterih zakonih, sedaj pa je vladni predlog zakona o dohodnini že vključen v tako imenovanem davčnem paketu, ki ga bomo obravnavali naslednji teden na izredni seji. Ocenjujemo, da predlagatelj zakona s takšnimi spremembami ne bo povsem oziroma celovito rešil stanovanjskih problemov za mlade niti davčnih olajšav. Glede na to, da ga je vlada kot takšnega ocenila za neprimernega in neustreznega in da je tudi sama pripravila predlog zakona o dohodni, poslanci DeSUS-a tega predloga zakona ne bomo podprli.
Hvala za vašo predstavitev. Sledi predstavitev poslanske skupine narodne skupnosti. Predstavitev naj bi opravila poslanka Maria Pozsonec, ki pa je ni v dvorani. Gospod Bojan Starman bo predstavil stališče poslanske skupine SDS. Izvolite.
Hvala lepa za besedo gospod podpredsednik. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke tega predloga ne bo podprla oziroma ne bo podprla predloga sklepa, da je predlog primeren za nadaljnjo obravnavo. Lepo je, všečen je tak predlog, da se zmanjšajo davki oziroma da se dajo olajšave. Mogoče bi lahko navedel še kakšen drug predlog, mogoče, da se dohodnina tudi ukine. Jaz mislim, da je potrebno pogledati še z drugih vidikov. Stanovanjski problem je pereč v Sloveniji, cene stanovanj so velike. Mislim, da dejansko država naredi premalo, da bi omogočila predvsem mladih družinam pridobitev stanovanj. Vendar pa je ta predlog nekoliko hudomušen, nobeden se ni dotaknil načina in izvedbe tega predloga. Če ocenjujemo, da nekje gradi, dograjuje ali plačuje kredite za stanovanje v Sloveniji 200.000, lahko tudi 500.000 prebivalcev Slovenije krat 200.000 tolarjev, se pravi, jim damo, znižamo davke za 50 do 100 milijard tolarjev, ne vem, če je kdo imel v mislih tako veliko številko, ker tukaj ne gre za zmanjšanje osnove, ampak gre za davčni kredit, kakor se to imenuje, to so pa kar veliki zneski. Zato tak predlog ni namenjen resno tem, ki bi s tem predlogom pridobili, temveč je bolj namenjen samemu predvidenemu sprejemanju novega paketa davčne zakonodaje v tem državnem zboru. Vedeti moramo, če gre ta predloga naprej v proceduro, potem drug predlog, ki je pripravljen za proceduro, ne more iti, zato mislim, da je bil namen tega predloga bolj v tem, da se ta postopek sprememb davčne zakonodaje na nek način ustavi. Zaradi tega tudi ne bomo v Slovenski demokratski stranki tega predloga podprli. Seveda je pa odprta možnost za podobne predloge v obravnavah predloženih zakonov, ki mislim, da bodo kmalu prišli v te klopi in se bomo takrat pogovorili na realnih osnovah o eventualnih možnostih. Povedal bi še nekaj, da opažam v daljšem časovnem obdobju, da smo tukaj kar zagreti v tej smeri, kako povečevati oziroma kako zmanjševati razna davčna bremena, nismo pa tako segreti, kadar govorimo o tem in o načinih, kako bi zmanjševali javno porabo. Seveda je edini pogoj in edina realna možnost, če hočemo zniževati davke, da znižamo javno porabo in da omogočimo, da bo na ta način naš sistem bolj konkurenčen, naše gospodarstvo bolj konkurenčno in na ta način si bomo lahko ustvarili več in potem več delili. Hvala lepa.
Hvala vam. Stališče poslanske kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil dr. Matej Lahovnik. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovani poslanki, poslanci! V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije bomo seveda omenjeni predlog zakona podprli. O vsebinskih razlogih sem govoril že prej, glede na to, da smo predlagatelji tudi člani poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije in da je poslanski klub kot celota podprl ta zakonski predlog, zato se ne bi spuščal ponovno v vse razloge. Želel bi poudariti ponovno, da gre pri omenjenem davčnem kreditu za dejstvo, da se rešuje, pomaga reševati stanovanjsko vprašanje predvsem mladih družin. Da je dejstvo, da že obstoječa ureditev je bila slaba, ker se je s 4% stanovanjsko olajšavo favoriziralo tiste z najvišjimi dohodki. Tisti z nekoliko nižjimi pa te olajšave tako ali tako v celoti niso mogli izkoristiti. Bistvo davčnega kredita je ravno v tem, da se vsem mladim v enakem nominalnem znesku omogoči izkoristiti stanovanjsko olajšavo in se jim na ta način pomaga pri reševanju stanovanjske problematike. Dovolite mi, da vam sedaj navedem še konkreten primer, o katerem sem že prej govoril. Denimo, da imate nekoga z neto plačo 184 tisoč tolarjev in če upoštevate predlagane vladne spremembe zakona o dohodnini, ki jih bomo imeli na mizi prihodnji torek in sredo, kjer se po eni strani, res, da splošna olajšava povečuje, stanovanjska olajšava in še nekatere druge pa se praktično izpuščajo, bi, če bi tisti zakonski predlog, ki ga boste, verjamem, koalicijski poslanci in poslanke naslednji teden podprli, kombinirali s tem zakonskim predlogom, ki ga danes obravnavamo, v tem primeru bi pomenilo, da bi bila oseba, ki rešuje stanovanjsko problematiko na boljšem na letni ravni za 198 tisoč 528 tolarjev letno, glede na te spremembe. Ker pa predlagamo, da se olajšava porabi na mesečni ravni, bi lahko oseba uporabila povečanje neto plače za 16 tisoč 544 tolarjev na mesečni ravni za odplačilo glavnice in obresti od stanovanjskega kredita. Če dam sedaj konkreten primer. Če nekdo denimo odplačuje kredit na mesečni ravni v eni tretjini neto plače v višini 61 tisoč tolarjev in ima neto plačo v višini 184 tisoč tolarjev, bi lahko po našem zakonskem predlogu uporabil 16 tisoč 544 tolarjev svojega povečanje neto plače na mesečni ravni za lažje odplačevanje glavnice in obresti. Gre preprosto zato, kot sem prej dejal, da se mladim družinam, ki ta problem pomanjkanja ali pa nedosegljivosti stanovanj in drugih nepremičnin najbolj čutijo, pomaga pri reševanju tovrstne problematike. V poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije smo upoštevali tudi obstoječe rešitve zakona o dohodnini in dejstvo je, da že sedaj nimamo samo progresivnega sistema. Ko govorimo o obdavčitvi kapitalskih dobičkov, gre za proporcionalni sistem, se pravi, tam je prišlo do izjeme, kar se progresivnosti tiče. Če bo kdorkoli trdil s strani vlade, češ, da je to neka izjema, ki ruši obstoječi koncept zakona o dohodnini, bi se mi to zdelo res skrajno sporno, da ne rečem perverzno, upoštevajoč dejstvo, da imamo že proporcionalni sistem, se pravi sistem sorazmernosti uporabljen v primeru davka od kapitalskih dobičkov. Posebej bi opozoril, da po tem predlogu zakona, ki uvaja davčni kredit, da je dejstvo, da se upošteva to že na ravni akontacij, se pravi med letom, ker ravno to je bistvo, da se mladim družinam že med letom omogoči, da se njihove izdatke razbremeni že na mesečni ravni. Dejstvo je tudi, da do novega vladnega predloga smo imeli stanovanjsko olajšavo, v novem predlogu je ni. Trditi, da so iz obdavčitve pri nas, ko govorimo o davku od obresti, izključene obresti od nacionalne stanovanjske varčevalne sheme, je pa, bom rekel, precej sprenevedavo početje, ker je dejstvo, da s tem se mladih v ničemer ne razbremenjuje. Reči pa mladim, saj vam že omogočimo, da to, kar sami privarčujete na mesečni ravni, vam še tega dodatno posebej ne obdavčimo z davkom od obresti, se mi zdi pa zelo sprenevedavo početje, še posebej, ker te izjeme so v nekaterih drugih primerih. Ko smo govorili o poslanski skupini Liberalne demokracije denimo o obdavčitvi obresti, ki so jih dobili imetniki z naslova denacionalizacije, smo opozarjali na ta problem enakosti pred zakonom. Takrat smo izrazito poudarjali, da ne gre za nobeno ideološko razpravo, ampak gre za vprašanje enakosti pred zakonom. Če se na enem področju da izjema, se mora dati tudi na drugih področjih. Te izjeme že obstajajo in to ne more biti argument za nesprejem tega zakona. Kar se tiče subvencij za mlade družine in hipotekarnih kreditov, na to se sklicevati, je pa res absurdno. Mislim, da mlade družine si s tistimi subvencijami, ki jih prejmejo enkratno za rešitev stanovanjskega vprašanja, pa res ne morejo niti zamenjati oken na stanovanju, kaj šele, da bi resno začeli odplačevati kredit ali kaj podobnega. Ko pa govorimo o hipotekarnih kreditih, veste, ti so pač za vse na voljo. Seveda dajo banke in ustrezne finančne institucije kredit, če ga zavaruješ s hipoteko, ampak s tem v ničemer ne razbremeniš proračuna mlade družine. In še enkrat poudarjam, bistvo tega zakona je, da se z davčnim kreditom že na mesečni ravni razbremenjuje proračun tistih, ki rešujejo stanovanjsko vprašanje. Trdim, da je to posebej pomembno za mlade družine, še enkrat zato, ker če imata dva, ki imata relativno solidne dohodke, sta oba zaposlena, imata dva ali tri otroke, si želita rešiti stanovanjsko vprašanje, sta v deprivilegiranem položaju, preprosto zato, ker nista upravičena do otroških dodatkov ali pa prejemata zelo nizke, otroci v vrtcih padejo v najvišji dohodkovni razred, gre za ponovno obremenitev proračuna. Ko pa poskušajo reševati stanovanjsko vprašanje, jim pa država ustrezno ne prizna teh davčnih odtrgljajev. V tem je smisel tega predloga, ki ureja davčni kredit. Kot sem dejal, bomo v poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije ta predlog podprli. Dejstvo je, da se strinjam s predhodniki, ki so govorili o potrebi po zniževanju javne porabe. Ampak vesel bom, če bomo vsaj v tem primeru, ko govorimo o olajšavah, vendarle imeli pred očmi tudi mlade. Vsi govorimo o problemu rodnosti, tudi vlada ga je izpostavila kot enega svojih temeljnih strateških ciljev. In ta zakon spada v ta kontekst, izrazito spada v ta institucionalni kontekst. Trditi, da gre za odmik od siceršnjih rešitev, ki jih prinaša nov zakon o dohodnini, odmik od progresivnosti in podobno, pa je povsem neresno početje, predvsem zato, ker te izjeme tudi v novem zakonu že so. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije bomo ta predlog podprli. Računamo seveda tudi na podporo ostalih poslank in poslancev. Hvala.
Hvala vam. S tem smo zaključili s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na splošno razpravo poslank in poslancev. Besedo dajem poslancu Viliju Rezmanu. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Aleš Gulič. Izvolite.
Kar nekako hitro sem prišel na vrsto. Spoštovani gospod predsedujoči, cenjene kolegice in kolegi! Zakon, ki ga predlagamo oziroma ki ga je prvopodpisani predlagal gospod Petek, je vendarle rešitev, blažilo za vse tiste zadeve, ki se dogajajo na področju stanovanjske politike, predvsem pa odnosa do mladih, ki iščejo ponavadi prvo rešitev stanovanjskega problema. Zadeve je seveda dovolj natanko razložil dr. Lahovnik, ampak jaz bi vseeno opozoril na nekaj drobnih zadev, ki me motijo, tudi pri odzivanju poslanskih skupin na ta predlog. Spet imamo podobno situacijo, ki smo jo že srečevali v tem državnem zboru, da se izsili in izsiljuje sprejemanje ali pa zavračanje zakona z nekim bodočim zakonom, ki ga pripravlja vlada. Tako je bilo z zakonom o verski svobodi, ga zavračamo, ker bo vlada pripravila boljšega, pa smo videli kakšnega je pripravila. Potem imamo zakon o javnem redu in miru, ki je pogojeval sprejem včerajšnjega zakona o občinskih redarjih. Se pravi, najprej je nek zakon, ki je posledičen, potem nekega, ki naj bi bil vzročen. Podobno je bilo pri zakonu o RTV, ki se je skliceval na bodoči zakon o medijih, in tako naprej. V glavnem, narobe svet. To je ena zadeva, ki se je spet pokazala. Gospod državni sekretar je pripravil klasičen izgovor, kako se kaj ne da zato, kadar se komu kaj ne da, da administrativne zadeve povečuje in tako naprej, ni pa poiskal rešitve, da bi se kaj dalo. Slovenci pa seveda ne živimo iz dnevnopolitičnih, recimo, ugotovitev o potrebah po večji rodnosti in tako naprej, ampak se vedno držimo tistega, kar so nas naučile stare mame, pa so rekle, "najprej štal'ca, potem pa krav'ca". In takšen zakon, kakršnega predlaga skupina poslancev Liberalne demokracije Slovenije, bi v marsičem olajšal življenje in tudi pridobivanje stanovanj. Vemo, da je v Sloveniji stanovanjska problematika zelo, zelo huda. Kje so vzroki, bi bilo treba kar precej nazaj iskati. Najemniških stanovanj skorajda ni, vse je pravzaprav na trgu in trg neusmiljeno določa te cene, poleg trga pa še navadna pogoltnost in pričakovani dobički. Tako so mladi izpostavljeni različnim pritiskom, izpostavljeni pravzaprav temu, da ne morejo ničesar storiti, ostajajo doma in potem je jasno, da zelo dobro premislijo, kdaj bodo imeli otroke in koliko otrok bodo imeli. Mislim, da bi prav lahko, glede na to, kakršen zakon je danes še v veljavi, to spremembo zakona o dohodnini sprejeli, dali v pravo obravnavo, glede na to, da vemo, da tudi tisto, kar je napovedano s strani vlade, se velikokrat odlaša. In glede na to, da vemo, da so zelo nejasne zadeve v zvezi z vladnim predlogom, bi bilo mogoče celo dobro, da se kakšna zadeva še zamakne. Hvala lepa.
Hvala vam, kolega Gulič. Vam v pojasnilo, štirim poslancem pred vami, ki so bili na razporedu, je potekel čas, zato smo hitro prišli do vas. Na podlagi seznama prijavljenih ima besedo poslanec Rudi Veršnik.
Hvala za besedo. Zakon o dohodnini, ki so ga v razpravo predlagali kolegi iz Liberalne demokracije, ne vem, ali ima smolo, da je prišel na vrsto ravno sedaj, ali pa, imam občutek, je bolj namenjen neki reklami. Poglejte, vsi vemo, da je v proceduri kompleks davčnih zakonov, in prisotni zdaj ugotavljajo, da tudi ti ne rešujejo stanovanjskega problema mladih. Mislim, da se s tem kar vsi strinjamo, zato enostavno ne vidim razloga, zakaj se ta predlog sploh obravnava, ker ne bo rešil tega problema. Problem je kompleksnejši, problem je treba reševati, ne samo z davčnimi zakoni, treba je reševati s kompleksno, odprto, široko, vemo pa vsi, da je velik problem in jaz pričakujem, da bomo našli toliko energije in se tega problema tudi rešili. Tukaj ni samo zemlja, ni samo stavba, tukaj, če hočemo do tega priti, je treba tudi pogledati, kaj je z vrtci, tudi pogledati, kaj je s službami in tako dalje. In ta cela kompleksnost, mislim, da nam bo dala nekoč v prihodnosti, jaz upam, da čimprej eno takšno kompleksno rešitev, za katero bomo lahko upravičeno stali. Ta predlog pa je zelo ozek, preozek, da bi bil resen za obravnavo. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Terčon. Ga ni. Trofenik. Besedo ima predstavnik vlade. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci. Jaz bi rad samo zavrnil oziroma z dodatnim argumentom podkrepil mnenje vlade glede tega zakona. Tukaj bi se oprl na javnofinančni vidik tega zakona. Če upoštevamo sedanji zakon in podatke za leto 2005, potem je po sedanjem zakonu v skladu z 141. členom zakona o dohodnini uveljavilo 4% zmanjšanje letne davčne osnove za plačane zneske za rešitev stanovanjskega problema 103 394 davčnih zavezancev, in sicer v skupnem znesku [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]milijarda tolarjev. Glede na zakonska določila in glede na višino davčne osnove je bilo pri odmeri dohodnine upoštevanih kot zmanjšanje davčne osnove 14,1 milijarde. Ob upoštevanju povprečne stopnje dohodnine v višini 24% je bilo iz tega naslova za leto 2005 realizirano za 3,4 milijarde tolarjev manj dohodnine. Dejansko to pomeni za leto 2005, 3,4 milijarde manj dohodnine. Ob upoštevanju določenih predpostavk iz leta 2005 in sicer ob tem, da predlagatelji zakona v predlogu navajajo, da naj bi bili finančni učinki predlaganih rešitev za državni proračun zanemarljivi, pa tukaj dejansko opozarjamo naslednje. Če bi davčno olajšavo v obliki kredita izkoristili vsi davčni zavezanci kot v letu 2005, in to uporabili kot posebno davčno olajšavo za stanovanjske namene, bi se javni prihodki iz naslova dohodnine zmanjšali za do 15,5 milijarde, kar pomeni razliko 12 milijard tolarjev. Z drugimi besedami, javni finančni prihodki iz naslova dohodnine bi bili nižji za več kot 12 milijard tolarjev in to bi pomenilo dodaten javnofinančni izpad iz vira dohodnine in verjetno tudi bi bilo treba to nadomestiti z drugimi razlogi. To je, spoštovane poslanke in poslanci, dodaten argument za to, da se je vlada opredelila do tega zakona, in sicer tako, da predlaga državnemu zboru, da ne podpre predloga zakona kot primernega za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki so to želeli, so dobili besedo. Ker določen čas za razpravo še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena poslovnika še kdo razpravljati? Ne vidim interesa. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, čez pol ure, to je ob 15.35 uri. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 15.35 uri.)
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, prosim, da zasedete svoja mesta. Prehajamo na glasovanja zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverijo delovanje glasovalne naprave. Nadaljujemo s prekinjeno 15. točko dnevnega reda - to je s prvo obravnavo predloga zakona o javno-zasebnem partnerstvu. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o javno-zasebnem partnerstvu, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 46 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 40, proti nihče. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 17. točko dnevnega reda - to je s prvo obravnavo predloga zakona o javnem naročanju. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o javnem naročanju, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 53 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 48, proti nihče. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 16. točko dnevnega reda - to je s prvo obravnavo predloga zakona o spremembi in dopolnitvi zakona o dohodnini. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembi in dopolnitvi zakona o dohodnini, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 55 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 22, proti 32. [[Za je glasovalo 22.]] [[Proti 32.]] Ugotavljam, da predlagani sklep ni sprejet, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na nadaljevanje 2. točke dnevnega reda - to je na tretjo obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o varnosti cestnega prometa. Državni zbor je v torek, 26. septembra 2006, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili sprejeti amandmaji, v tretji obravnavi amandmajev ni možno vlagati, zato v skladu s 139. členom poslovnika zbora prehajamo na odločanje o zakonu. Na podlagi petega odstavka 140. člena poslovnika zbora vas obveščam, da me zakonodajno-pravna služba in vlada nista opozorili, da bi bil zaradi na matičnem delovnem telesu sprejetih amandmajev zakon neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 57 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 40, proti 12. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti 12.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na nadaljevanje 3. točke dnevnega reda - tretja obravnava predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o varstvu pred požarom. Državni zbor je v torek, 26. septembra 2006, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi amandmaji, v tretji obravnavi amandmajev ni možno vlagati, zato v skladu s 139. členom poslovnika zbora prehajamo na odločanje o zakonu. Na podlagi petega odstavka 140. člena poslovnika zbora vas obveščam, da me zakonodajno-pravna služba in vlada nista opozorili, da bi bil zaradi na matičnem delovnem telesu sprejetih amandmajev zakon neusklajen. Glasujemo. Prekinjam glasovanje. Oprostite! Želja za obrazložitev glasu. Najprej odpiram prijavo za obrazložitev glasu v imenu poslanskih skupin. Gospa Dobrajc, izvolite, v imenu poslanske skupine. [[Se odpoveduje.]] Gospod Grims. [[Se odpoveduje.]] Opažam, da ni interesa po obrazložitvi glasu, zato prehajamo na odločanje. Glasujemo. Oprostite, še v imenu poslancev. Prehajamo na prijavo vseh tistih, ki želijo obrazložiti glas v svojem osebnem imenu. Gospod Zagorac. [[Se odpoveduje.]] Gospod Anderlič, izvolite, v svojem imenu.
Vedno v svojem imenu, ni kakšne zadrege, da bi moral interpretirati tisto, kar drugi mislijo, ali pa še več, kar naročijo. Glasoval bom za zakon, vendar globoko obžalujem dejstvo, da vlada ni čutila za potrebno, da bi pri tem zakonu, ki se nanaša na, recimo, večino prebivalcev Slovenije, ko gre za to, da se urejajo vprašanja, ki temeljijo na tem, da moramo skrbeti za varstvo pred požari, in je vlada v torek z ignoranco, s tako rekoč nekim začudenjem gledala, kako to, da je potrebno, da bi sodelovala pri tej točki dnevnega reda in da bi zagovarjala tisto, kar želi urediti in kar, mimogrede, prinaša tudi obveznosti za državljane. Sam sem podrobno spremljal ta zakon in ta zakon je bil tudi slabo pripravljen. Vlada je pripravila zakon, na katerega je imela zakonodajno-pravna služba ogromno pripomb, od 36 členov kar na 14, in jih je moral državni zbor popraviti. Nobenega amandmaja seveda ni bilo, ker po vsebini smo se vsi strinjali z zakonom, ker ureja, kot sem rekel, stvar, ki jo je treba urediti. Ampak ta lahkotnost vlade in ignoranca do državnega zbora, da kar nekaj pošljejo in da bo sprejeto kar tako, je neznosna in se mi prav upira, da na tak način obravnava državni zbor stvari. Kot sem rekel, zakon bom podprl in verjamem, da bo v prihodnje predvsem odnos ministrstva za obrambo do državnega zbora drugačen.
Hvala. Ni več interesa za obrazložitev. Glasujemo. Navzočih je 59 poslank in poslancev, za je glasovalo 59, proti nihče. [[Za je glasovalo 59.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na nadaljevanje 4. točke dnevnega reda - tretja obravnava predloga zakona o upravnem sporu. Državni zbor je v torek, 26. septembra 2006, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi amandmaji, v tretji obravnavi amandmajev ni možno vlagati, zato v skladu s 139. členom poslovnika zbora prehajamo na odločanje o zakonu. Na podlagi 5. odstavka 140. člena poslovnika zbora vas obveščam, da me zakonodajno-pravna služba in vlada nista opozorili, da bi bil zaradi na matičnem delovnem telesu sprejetih amandmajev zakon neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 59 poslank in poslancev, za je glasovalo 53, proti 5. [[Za je glasovalo 53.]] [[Proti 5.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na nadaljevanje 5. točke dnevnega reda - tretja obravnava predloga zakona o spremembah zakona o predpisani obrestni meri zamudnih obresti. Državni zbor je v torek, 26. septembra 2006, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi amandmaji, v tretji obravnavi amandmajev ni možno vlagati, zato v skladu s 139. členom poslovnika zbora prehajamo na odločanje o zakonu. Na podlagi petega odstavka 140. člena poslovnika zbora vas obveščam, da me zakonodajno-pravna služba in vlada nista opozorili, da bi bil zaradi na matičnem delovnem telesu sprejetih amandmajem zakon neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 57 poslank in poslancev, za je glasovalo 51, proti nihče. [[Za je glasovalo 51.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na nadaljevanje 6. točke dnevnega reda - tretja obravnava predloga zakona o vinu. Državni zbor je v torek, 26. septembra 2006, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker k dopolnjenemu predloga zakona niso bili vloženi amandmaji, v tretji obravnavi amandmajev ni možno vlagati, zato v skladu s 139. členom poslovnika zbora prehajamo na odločanje o zakonu. Na podlagi 5. odstavka 140. člena poslovnika zbora vas obveščam, da me zakonodajno-pravna služba in vlada nista opozorili, da bi bil zaradi na matičnem delovnem telesu sprejetih amandmajev zakon neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 58 poslank in poslancev, za je glasovalo 54, proti nihče. [[Za je glasovalo 54.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam 20. sejo državnega zbora Republike Slovenije, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri.