I dag har jeg lyst til å trekke fram fire områder som er viktige for Regjeringens miljøpolitikk. Regjeringen ønsker å øke innsatsen for å sikre naturmangfoldet, bl.a. som ledd i vårt nasjonale mål om å stoppe tapet av biologisk mangfold innen 2010. FN-rapporten «The Millennium Ecosystem Assessment» påviser at økosystemene er svekket, og at utviklingen truer menneskers velferd. Ansvaret for å snu trenden ligger på alle land, også på oss. Norge har et særlig ansvar for å bevare visse arter. Villlaksen er en av dem. I høstsesjonen vil vi legge fram en proposisjon om vern av villaksen og ferdigstilling av nasjonale laksevassdrag og laksefjorder. Vi får da på plass hele denne viktige ordningen som skal sikre villaksen bedre beskyttelse i de viktigste vassdragene og fjordområdene våre. Villreinen er en annen norsk ansvarsart. I revidert nasjonalbudsjett ble det bevilget midler til to villreinsenter. Regjeringen vil følge opp denne økte innsatsen. Nye vernesaker nærmer seg avgjørelse. Direktoratet for naturforvaltning har sendt sin anbefaling om vern i Trillemarka-Rollagsfjell. I neste uke skal jeg på befaring i området. Bevilgningsforslaget blir lagt fram for Stortinget tidlig i 2007. Regjeringen vil også at vi skal forvalte og skjøtte verneområdene våre bedre enn vi har gjort til nå, bl.a. gjennom styrking av Naturoppsynet. Så litt om friluftslivet. Det er viktig å sikre allmennhetens adgang til naturområder og friluftsliv. Presset er størst i strandsonen og rundt de store byene. Regjeringen har lagt om politikken i forhold til strandsonen, i første omgang ved å gjeninnføre bistanden til juridisk hjelp til kommunene. Hensynet til sterkere vern av strandsonen vil være viktig i arbeidet med revisjon av plan- og bygningsloven. Samarbeidet med de store byene vil fortsette. Som en del av innsatsen for friluftsliv og naturmiljø vil Regjeringen utarbeide en egen lov for vern av Oslomarka. Så noen ord om klima. Globalt sett er de menneskeskapte klimaendringene det største miljøproblemet vi står overfor. Våre forpliktelser etter Kyotoprotokollen skal oppfylles, en vesentlig del gjennom tiltak innenfor landets grenser. Det vil kreve en nasjonal dugnad. Vi har satt i gang arbeidet med sektorvise klimahandlingsplaner, og vi vil legge fram en egen stortingsmelding i 2007. Her vil vi presentere konkrete mål for utslipp og tiltak for hver enkelt av de viktigste sektorene for klimagassutslipp. Regjeringen satser sterkt på fangst og lagring av CO2, på mer bruk av fornybar energi og på energisparing. Vi vil øke bruken av biodrivstoff og biobrensel. Vi vil at avfall skal erstatte fossilt brensel i større grad enn nå, og tar altså sikte på å forby deponering av organisk avfall fra 2009. Det arbeides med en ny byggeforskrift som stiller strengere energikrav til bygninger. Alle disse eksemplene viser hvordan innsatsen for reduserte klimagassutslipp skal skje på bred front. Samtidig øker vi trykket for å få til et mer globalt klimaregime med sterkere reduksjoner etter 2012. I går mottok jeg rapporten fra Lavutslippsutvalget, med forslag til hvordan Norge kan redusere sine utslipp med to tredjedeler innen 2050. Utvalget sier at en slik reduksjon er nødvendig, mulig og ikke urimelig kostbar. Det siste punktet jeg har lyst til å nevne, er miljøgifter. I et besøk i Kina nylig fikk jeg se hvilke skader på folks helse og på miljøet som miljøgifter og kjemikalier kan føre til. På dette feltet ligger vi heldigvis lenger fremme, og vi skal ha en ny satsing på det i året som kommer. I trontalen heter det at Norge skal være en tydelig miljønasjon. Denne regjeringen skal realisere dette målet gjennom både nasjonale og internasjonale opptredener.
Det blir replikkordskifte.
Det overrasker meg litt når miljøvernministeren i denne debatten ikke i noen særlig grad velger å nevne CO2-håndteringsprosjektene. I løpet av debatten har vi hørt veldig mye om hvordan Regjeringen har gitt en rekke konsesjoner både til bygging av gasskraft og også til vindkraft – Vikna er nevnt. Utenfor salen har vi i dag hørt at Vikna er utsatt på grunn av for lite støtte fra Regjeringen, og at Mongstad ikke får den utslippstillatelsen de er avhengige av for å sette i gang bygging av gasskraftverk der. Samtidig bygger statens eget kraftselskap, Statkraft, to gasskraftverk i Tyskland. Er statsråden fortrolig med at statens selskap bygger gasskraftverk i Tyskland, mens man ikke er villig til å gi utslippstillatelse til Statoils anlegg på Mongstad?
Vår kunnskap om klimaendringene levner ingen tvil om at det haster med å få redusert de globale klimautslippene. Og sett på den bakgrunn er det å gå i helt feil retning hvis vi tenker oss at vi skal bygge gasskraftverk i Norge uten at det samtidig sikres etablering av en teknologi for CO2-håndtering. Jeg kan ikke forskuttere hvilke krav som skal bli stilt i utslippstillatelsen til anlegget på Mongstad, men jeg kan fortelle at saken er under behandling, og jeg kan også si så mye at vi er i sluttfasen. Men Regjeringen har sagt det helt klart i Soria Moria-erklæringen at alle nye konsesjoner til gasskraftverk skal basere seg på CO2-håndtering.
Vi er midt oppe i en meget krevende strømsituasjon i Norge. Sist jeg diskuterte dette med miljøvernministeren, henviste hun det norske folk til – det var Regjeringens oppskrift da det i vinter kom til å bli så vanskelig – å ta på seg kofte, dusje mindre og at man måtte finne seg i høyere strømpriser. På ett punkt hadde jeg faktisk forventet støtte fra miljøvernministeren og en aktiv holdning, og det er knyttet til fornybar energi. I vinter skrapte Regjeringen systemet med grønne sertifikater, og sa at det skulle komme et system som var minst like godt. I dag har Regjeringen fremlagt dette systemet. Det viser seg at støtten til fornybar energi er halvparten, med Regjeringens system, sammenliknet med grønne sertifikater. Mange prosjekter innenfor fornybar energi blir nå skrinlagt. Et nytt løftebrudd fra løftebruddregjeringen. Kan miljøvernministeren forklare Stortinget hvordan dette kan være minst like bra, når hele energibransjen i dag har slått fast at de må skrinlegge prosjekter?
I dag er det all grunn til å juble. Det er klart at jeg skjønner at det er mange politikere og andre som ønsker å prøve og ta ned gleden som det norske folk skal ha over det som er lagt fram i dag. Regjeringen har gjort en kjempeinnsats, og har i dag lagt fram et fond på 20 milliarder kr, hvor vi har en historisk satsing på fornybar energi som ingen tidligere regjering noen gang har vært i nærheten av. Så skjønner jeg at opposisjonen har lyst til å si at dette ikke er særlig stort, og at vi skulle hatt mer. Men jeg må si at i dag er det all grunn til å heise flagget. Regjeringen har satset. Dette er et framtidsprosjekt. Vi står med ryggen rak, og vi vet at det norske folk er glad for at vi nå satser på fornybar energi.
SVs parlamentariske leder, Inge Ryan, sa i en svarreplikk til Knut Arild Hareide tidligere i dag at SV vil holde miljøfanen høyt hevet i gasskraftsaken, men han gav ikke noe svar på hvordan. Det kan være grunn til kanskje å spørre miljøvernministeren fra samme parti om hun ser for seg at denne fanen skal vaie i CO2-utslipp langt utover våre Kyoto-forpliktelser. Et viktig grep for å få ned klimautslippene vil være å utvikle teknologi som f.eks. offshore vindkraft. Statsråden nevnte ikke noe om dette. Dessverre ligger Norge langt etter i utviklingen av ny miljøteknologi og overgang til fornybare energikilder bl.a. fordi så mange av våre klokeste hoder jobber med teknologi knyttet til fossilt brennstoff. I dag kom imidlertid, som det også ble nevnt nå, imidlertid Regjeringen med framlegg som skulle være et alternativ til den grønne sertifikatordningen, som Regjeringen tidligere vraket. Men allerede – ikke fra opposisjonen, men utenfor dette hus – er det reist tvil om Regjeringens opplegg vil være tilstrekkelig for å få til en videre utbygging av vindkraft selv med vanlig teknologi. Og mitt spørsmål er: Hva vil miljøvernministeren gjøre for å sikre at vi får en nødvendig utvikling av en mer klimavennlig teknologi?
Det er helt klart slik at vi kan alltid gjøre ting enda bedre og mer omfattende og satse enda sterkere. Vi har både i det som er blitt presentert i dag, og tidligere, slått fast at Norge skal være et foregangsland innenfor miljø og fornybar energi. Vi har tatt det første skrittet i en retning som gjør at vi får en satsing nå på fornybar energi som Norge aldri har hatt tidligere. Det er det all grunn til å premiere. Så til CO2-håndteringen. Det har jeg også forsøkt å si litt om, nemlig at i den håndteringen som vi nå holder på med, legges det til grunn to hovedpilarer. Det ene er den alvorlige klimasituasjonen vi har i verden, og det andre er Soria Moria-erklæringen. Der har vi sagt at nye konsesjoner skal basere seg på CO2-håndtering. Det står fast, og det skal vi gjennomføre.
Replikkordskiftet er over.
Fiskeri- og havbruksnæringa er livsgrunnlaget for mange lokalsamfunn langs kysten. Slik sett er fiskeripolitikken grunnlaget for en mer aktiv næringspolitikk i kystområdene. Hovedmålene i fiskeripolitikken har bred tilslutning både hos kystbefolkningen og i fiskerinæringa. De skal sikre en bærekraftig forvaltning av fiskeressursene, bidra til økt verdiskaping, bosetting og sysselsetting, og de skal sikre nasjonal råderett, eierskap og styring med ressursene. Fiskeressursene er vår felles eiendom. Gjennom lovverk og reguleringer skal fellesskapet sikres styring og kontroll over ressursene og fordelingen av fiskekvoter. Etter en periode med liberalisering og avregulering skifter fiskeripolitikken nå retning. Nettopp fordi fellesskapet har et ansvar for bosetting og sysselsetting langs hele kysten, og fordi fiskeressursene tross alt er begrensede, kan vi ikke overlate utviklingen i fiskeriene til seg selv eller til markedet. Da vet vi hva som skjer. Da får vi ytterligere eierkonsentrasjoner, både i flåten og på land. Da er det bare de sterkeste som overlever. Vi ser eksempler på det i andre land. Både utøverne i næringen og foredlingsindustrien er avhengig av stabile og forutsigbare arbeidsvilkår. Det er derfor viktig at kursendringen i norsk fiskeripolitikk har bredest mulig forankring i næringen – og selvfølgelig også i Stortinget. Folk langs kysten har store forventninger til Regjeringen. Det viser den pågående og til dels meget motsetningsfylte debatten om fiskeflåtens struktur. Uten at jeg skal foregripe behandlingen av Strukturutvalgets ulike forslag, konstaterer jeg at det i næringen likevel er relativt bred enighet om hovedtrekkene i fiskeripolitikken, som om at overkapasiteten i flåten må reduseresat det ikke er ønskelig med ytterligere eierkonsentrasjon i flåtenat fellesskapet har et klart forvalteransvarat fiskeflåten skal bidra til aktivitet langs hele kysten og styrke næringsgrunnlaget i fiskerikommuneneat vi fortsatt skal ha en lønnsom flåte som klarer seg uten statsstøtteat kampen mot miljøkriminaliteten og overfisket i Barentshavet må intensiveres Det er viktig å ta med seg denne enigheten når det strides om enkeltelementene i strukturpolitikken. Fiskeripolitikken er også en viktig del av utenrikspolitikken. Uten at vi får bukt med overfisket i Barentshavet og fiskevernsonen ved Svalbard, uten at våre mektige naboer i øst klarer å etablere et effektivt kontrollregime, makter vi heller ikke å skape en bærekraftig fiskeriforvaltning i egne farvann. Det ulovlige fisket i Barentshavet er ikke bare en trussel mot fiskeressursene. Det truer også levekårene til alle som bor og lever ved kysten i nord. Det stiller også krav til oss selv. Skal vi vinne respekt og forståelse hos andre land og andre lands fiskere, må vi også beskikke vårt eget hus. Jeg har merket meg at Norsk Sjømannsforbund bl.a. nå krever en etisk opprustning i fiskeflåten for å motvirke fiskejuks, og antar uten videre at det er nødvendig. Fiskerinæringen er også internasjonal i den forstand at vi konkurrerer med andre land, og at vi er avhengige av adgang til et betalingsdyktig internasjonalt marked. Skal vi hevde oss i konkurransen med lavkostland, som nok er i stand til å tilby billigere fiskeprodukter enn oss, må vi utnytte våre fortrinn ved å tilby kvalitetsmessige, høyverdige produkter som forsvarer våre kostnader. Disse markedene finnes. Havbruksnæringens ubetingede suksess i Japan er et eksempel på det. I 2005 solgte vi fersk laks for mer enn en halv milliard kroner på et meget krevende japansk marked. Vi er faktisk i stand til å servere fersk laks på japanske middagsbord mindre enn 24 timer etter at laksen er slaktet. Det er dette som er den framtidige utfordringen til norsk fiskerinæring og til foredlingsindustrien. Jeg hadde nær sagt: I det øyeblikk vi er i stand til å tilby vårt nærmarked i Norden og i Europa tilstrekkelig fersk fisk av god kvalitet, er forbrukerne villige til å betale godt for den. Det er nemlig en grunn til at vi heller går i fiskebutikken og betaler 156 kr kiloen for ferske reker enn kjøper frosne reker i nærmeste Rema-butikk til 29,90 kr. Så enkel og så vanskelig er en av våre viktigste fiskeripolitiske utfordringer.
Vi hørte tidligere i dag statsministeren, som i 20 minutter redegjorde for Regjeringens viktigste saker det kommende året nesten uten å nevne næringspolitikk med ett ord. Innlegget var en oppramsing av gode tiltak over statsbudsjettets utgiftsside, mens grunnlaget for at det i det hele tatt finnes noen utgiftsside å dele fra, øyensynlig ikke var i fokus. Jens Stoltenbergs gamle favorittslagord, «skape for å dele», er ikke bare glemt, men ligger tydeligvis nederst i et næringspolitisk smykkeskrin som har gått i vranglås. Det samme mønsteret går igjen i trontalen: Ingen gode nyheter for forskning, for næringslivet og dem som sysler med tanken på å investere i norsk næringsliv og i norske arbeidsplasser. Ingen vilje til satsing på det som skal sikre velferden. Den aktive næringspolitikken som tidligere var Regjeringens store mantra, er fraværende. For Venstre er en aktiv næringspolitikk, spesielt overfor de mange små bedriftene og gründerne, en av de aller viktigste sakene i det kommende året, nettopp fordi det er det nye kunnskapsbaserte næringslivet som er basisen for framtidens frihet og velferd, nettopp fordi det er småbedrifter og gründere som best sikrer bosetting og aktive og spennende lokalsamfunn i hele landet. Derfor trenger vi en aktiv næringspolitikk som forstår dynamikken i den globaliserte økonomien, som vet hva som kreves av oss av fleksibilitet, nyskaping og gründerkultur. Venstre fremmer i dag forslag om å nedsette en gründer- og nyskapingskommisjon, med oppgave å analysere Norges utfordringer i den globale økonomien og foreslå strategier og virkemidler for en sterkere gründerkultur og en mer nyskapende og fleksibel kunnskaps- og næringspolitikk. Dette er nødvendig dersom vi skal klare den omstillingen som den økte globaliseringen vil presse oss gjennom i de kommende årene. Løsningen er ikke en sterkere statlig styring og mer statlig regulering. En reell aktiv næringspolitikk er å gjøre det lettere å starte nye bedrifter. En reell aktiv næringspolitikk er å gi like gode sosiale rettigheter til gründere og selvstendig næringsdrivende som til «vanlige» arbeidstakere. En reell aktiv næringspolitikk er også gode generelle ordninger for alle. Det er et skattesystem som stimulerer til investering og eierskap i norske bedrifter og arbeidsplasser, og som ikke skremmer dem ut av landet. En aktiv næringspolitikk handler også om landbrukspolitikk og fiskeripolitikk. Den landbrukspolitikken som ble ført i forrige periode, skapte ny optimisme i næringen og la grunnlag for satsing for dem som vil skape seg et levebrød innenfor den utvidede landbrukspolitikken. Det er viktig at denne politikken fortsetter, og jeg registrerer med tilfredshet at så er tilfellet, på tross av retorikk om det motsatte fra statsråden og regjeringspartienes landbrukspolitiske talspersoner i Stortinget. Venstre mener at landbruket skal ha en viktig plass også i framtidens Norge. Skal det lykkes, kreves det at moderniseringen av det norske landbruket fortsetter. Bonden er en selvstendig næringsdrivende med et spesielt forvalteransvar. Derfor er det viktig at gründermentaliteten får en viktig plass innenfor landbruket. Ressursgrunnlaget på bygdene må i større grad utnyttes til næringsutvikling og til bosetting også for folk uten direkte tilknytning til primærnæringene. Lokale og regionale myndigheter må få større anledning til lokal tilpasning og til å se landbrukspolitikken i sammenheng med øvrig næringspolitikk. Landbruket må få mindre øremerking, færre skjemaer og færre og enklere retningslinjer. Også innen fiskerinæringen er det skapt usikkerhet i forbindelse med rammebetingelsene som kan legges til grunn for langsiktige investeringer. I løpet av de to siste månedene har det vært tre høringer om fiskeripolitikken – distriktskvoter, leveringsplikt og strukturvirkemidler. Venstre mener at dreiningen i fiskeripolitiske mål og en stadig større grad av detaljstyring i virkemiddelbruken vil bidra til å redusere verdiskapingen i fiskerinæringen samlet sett. God lønnsomhet henger sammen med å sikre en moderne flåte. Dette er ikke i strid med en variert flåte. Da er ikke svaret uforutsigbare rammebetingelser og detaljstyring, men forutsigbarhet og helhetstenkning, som ellers i næringspolitikken. Jeg tar med dette opp det forslaget som jeg refererte til i mitt innlegg.
Representanten Leif Helge Kongshaug har tatt opp det forslaget han refererte til.
Det å ha 8 millionar medlemmer er sjeldan i eit land med 4,5 millionar innbyggjarar. Men dei frivillige organisasjonane våre har faktisk over 8,4 millionar medlemmer. Kvar einaste dag er tusenvis av menneske i dette landet aktive for å byggje kompetanse, styrkje demokratiet og gjere kvardagen lettare for medmenneske samt utføre mange andre viktige samfunnsnyttige oppgåver. Gjennom verv i lag og organisasjonar, dugnader, folkemøte, kyrkjeleg aktivitet, kulturelle tilstellingar og idrettsarrangement gjer veldig mange menneske ein stor frivillig innsats. Dei gjer livet rikare for seg sjølve og for andre. Frivillige organisasjonar arbeider ofte på tvers av sosiale skilje, og dei er viktige kulturberarar og verdiformidlarar i samfunnet. På landsbasis utgjer innsatsen til det frivillige Noreg 160 000 årsverk. Noreg er på andreplass dersom ein ser på kor stor del av arbeidet innan frivillig sektor som verkeleg blir utførd av frivillige – litt forsmedeleg slått av svenskane. Frå Senterpartiet si side ynskjer vi å vere mellom dei fremste forkjemparane for kultur, idrett og frivillig arbeid. I lag med Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti har vi laga ei regjeringserklæring som tydeleg seier at arbeidet med tilrettelegging for frivillig sektor skal vere eit prioritert område. Det arbeidet er allereie i gang. I fjorårets budsjett blei både frifond og frivlligsentralane styrkte. Kunnskapsdepartementet har allereie gjeve signal om at det viktige arbeidet som skjer gjennom studieforbunda i dei frivillige organisasjonane, vil få eit økonomisk løft det kommande året. Den førre regjeringa brukte fleire av budsjetta sine på å redusere støtta til studieforbunda og frivillig aktivitet. Denne regjeringa vil gå motsett veg. Vi ynskjer å styrkje frivillig sektor. Det fortener dei 8,4 millionar medlemmene i sektoren, og det fortener dei mange tusen som får merke den positive aktiviteten som dei frivillige organisasjonane utfører. I tillegg til å sikre eit økonomisk fundament for det frivillige arbeidet er det viktig å syte for at dei som driv frivillig arbeid, får drive med nettopp frivillig arbeid. I dag går for mykje av tida med til å fylle ut søknader om støtte som skal sikre drifta. Mange av søknadene om støtte til prosjekta må utformast på ein måte som gjer at dei fyller spesielle kriterium, og dette er sjølvsagt tidkrevjande arbeid. Senterpartiet er oppteke av å redusere det administrative arbeidet i organisasjonane. Dette kan gjerast t.d. gjennom oppretting av eit frivilligregister. I tillegg er det viktig å sikre at organisasjonslivet får utvikle seg fritt og ikkje under sterke føringar. I tillegg til å gjere livet rikare for andre gjev personar som er aktive i idrett og frivillig arbeid, sitt eige liv større innhald. Når songkoret held ein konsert i ungdomshuset, er det flott kultur for dei som kjem og høyrer på, men det er også flott for dei som er med og bidreg, ei oppleving for dei som i lag med andre framfører det dei har øvd på. Når hjelpekorpset finn bortkomne folk i fjellet, har det sjølvsagt ein uvurderleg verdi for dei som blir funne, men det har òg ein verdi for dei som finn folk, for dei er med og gjer noko som er viktig for samfunnet. Frivillig arbeid med barn og unge er med på å gjere oppveksten til mange ungar i dette landet meir innhaldsrik. Det trur eg mange av oss har opplevd. Vi har hatt ein rik oppvekst fordi andre har vore villige til å bruke tid nettopp på at vi skulle få ein god oppvekst. I dei fleste lokalsamfunna er dei frivillige organisasjonane viktige byggjesteinar. Det er byggjesteinar som Senterpartiet og Regjeringa ynskjer å bidra til blir fleire og sterkare.
Denne flertallsregjeringen leverer. Vi er på god vei, og denne regjeringen tør ta tak i de vanskelige og kontroversielle sakene for deretter å bringe dem til en avklaring. Ta f.eks. forvaltningsplanen for nordområdene, en vanskelig sak med sterke synspunkter som dro i ulike retninger. Den ble brakt til en avklaring. Den forrige regjeringen maktet ikke å konkludere. En eventuell konklusjon fra deres side ville nærmest ført til en regjeringskrise. Mesteparten av havområdet i nord ble med dette åpnet for petroleumsvirksomhet, men innenfor en svært ansvarlig miljøpolitisk ramme, og det gav òg en ny giv for den nordlige landsdelen vår. Vi trenger også mer kraft. Vi har i dag et kraftunderskudd. Det gjør oss mer avhengige av importert kullkraft og kjernekraft. Derfor arbeider vi for fullt for å bedre krafttilgangen. Det bygges nå gasskraftverk på Kårstø. Mongstad er under avklaring. Skogn og Tjeldbergodden er også under oppseiling. Regjeringen, i motsetning til den forrige regjeringen, sitter ikke med hendene i fanget og ber om at markedet skal ordne opp i dette. Vi tror på et partnerskap, en sammenheng mellom styresmaktene, de lokale kreftene og næringslivet. Vi skal sammen med selskapene skape en verdikjede for CO2. Dette vil kunne sette Norge i førersetet for framtidens miljøteknologi innen CO2-problematikken. Det er stor forskjell på å utvikle teknologi og å importere teknologiske løsninger fra andre. Denne regjeringen tar fatt i utfordringer for å sette ny energiproduksjon på dagsordenen. Vi har et fond på 20 milliarder kr til ny fornybar energi. Dette er en historisk satsing. Den økonomiske rammen er blitt mer enn doblet sammenlignet med dagens nivå. Vi slår fast at et resultat av dette vil bli at Norge blir en ledende nasjon innen utvikling av fornybar energi. Tiltakene vil bidra vesentlig til å styrke forsyningssikkerheten for energi i Norge og bli et viktig bidrag for å nå Regjeringens overordnede mål om et mer miljøvennlig og variert energisystem. Vi tar også fatt i den viktige tingen det er å se på hvordan energiloven fungerer. Vi vil foreta en evaluering av energiloven, der bl.a. lovens betydning for kraftbalansen, strømprisene og strukturen i kraftbransjen skal gjennomgås med sikte på endringer som kan sikre en bedre utnyttelse og bruk av eksisterende produksjon samt den nye produksjonen som skal inn på markedet. Dersom det er flaskehalser i energiloven, skal det ikke stå på oss å rydde opp i det. Alle steiner skal snus i så måte. Vi leverer også på et annet viktig område: en industrireisning, nemlig på å se på mulighetene for å føre en gassledning fra Vestlandet over til Grenlandsområdet. Det er en viktig industripolitisk satsing, og vi håper å få det til. Den forrige regjeringen tok ikke fatt i slike ting i det hele tatt. Det virket som om de ikke ville ta gassen i bruk i Norge. Vi arbeider systematisk med dette for å bringe det fram til en løsning. Dette arbeidet er godt i gang gjennom Gassco. Vi har kun fungert i ett år. Vi har tre år igjen til å fullføre Soria Moria-erklæringen. En del står igjen, men vi skal greie det. Vi er i gang. Vi arbeider på flere fronter. For bare ett år siden skjedde det ingenting.
Kampen mot terror er fortsatt en av de store internasjonale utfordringene, mer enn fem år etter 11. september 2001. Vi møter denne kampen daglig, ikke minst gjennom vårt engasjement i Afghanistan. Hvordan fører vi kampen? Hvordan hindrer vi rekruttering til terroristenes rekker? Hvordan fjerner vi støtten til terrorister og deres håndlangere? Én teori er at det handler om fattigdom. Bekjemper vi den, er vi nærmere målet. Det kan godt være. Uansett er kampen mot fattigdom viktig. Men jeg vil mene at like viktig er kampen for demokrati, frihet og åpnere samfunn. Det er ut fra den kjensgjerning at kampen mot ekstremisme, fundamentalisme og voldsforherligelse er mest effektiv i åpne og demokratiske samfunn, men også fordi både fattigdomsbekjempelse, kvinners rettigheter, barns vilkår, ytrings- og religionsfrihet har best vilkår der demokratiet får lov å slå rot. Derfor må norsk utenrikspolitikk kontinuerlig arbeide for at disse verdiene fremmes, og for at vår oppførsel på den internasjonale politiske arena er tydelig og forutsigbar. Selv i møte med den realpolitiske virkelighet må det være lov å ha noen kjøreregler. Norge har en isolasjonspolitikk overfor Myanmar og det samme overfor myndighetene i Hviterussland, og det er fordi begge stater oppfører seg på en måte som vi finner uakseptabel. Men hvorfor disse to land? Skiller de seg ut på en særlig måte? I grad av ufrihet er de dessverre i kompaniskap med mange flere. Man kan kanskje hevde at disse land isoleres fra Norge på grunn av at de er enkle å isolere. Den politiske og økonomiske kostnaden er lav. Om dette er kurant, kan være verdt en egen debatt. Et sted hvor vi på ulike måter kommer i inngrep med all verdens stater, er FN. Bruker vi vår stemmegiving i FN til å premiere demokratiske stater i forhold til dem som står for en annen og mer totalitær politikk? Hva legger f.eks. Norge til grunn for sin stemmegiving ved valg til Sikkerhetsrådet? Nå forstår jeg etter å ha lest Klassekampen i går at Regjeringen ikke ønsker en debatt om dette temaet. Det fremstår i det minste som svært underlig, for dette bør i aller høyeste grad være et viktig tema å diskutere. Det samme gjelder handelspolitikk og økonomisk samkvem: Hvem foretrekker vi som partnere, og hvordan går vi frem? Betyr det noe som helst hva våre partnerland har for styresett, eller er vi likeglade? Oppfører vi oss som USA? Snakker vi høyt om frihet og demokrati hjemme og når det passer, mens vi ser bort fra gode verdier og prinsipper hvis utsikten til en god forretning eller politisk allianse er i sikte? Nå henger ikke jeg ut USA fordi de er en versting på området – tvert imot – men fordi det er et godt eksempel på at det kan være stor forskjell på retorikk og realpolitikk. Prediker vi ytringsfrihet til det ytterste, eller er vi mer opptatt av at stater som står oss verdimessig fjernt, ikke skal føle seg støtt og krenket? Hvor mye legger vi bånd på oss selv for å være politisk korrekte og venn med alle? Den oppfatning vi sitter igjen med etter karikaturstriden i vinter, er at det var svært viktig for norske myndigheter å ta avstand fra de, etter Regjeringens syn, mer spesielle elementer som trykket disse karikaturene, uten at vi samtidig med tyngde tok opp den manglende toleranse og ytringsfrihet som er i den arabiske verden. Er nasjonen Norge slik at vi fortjener å bli truet som folk og oppleve at våre ambassader blir angrepet, slik vi opplevde i karikaturstriden? Selvsagt ikke. Og uten å være overlegen og nedlatende må det være lov å fremheve at vi mener vårt samfunn med alle slags ytringer og meninger er langt å foretrekke fremfor de stater og samfunn som var hardest i kritikken av Norge og Danmark. Utenrikspolitikk kan ikke bare handle om å opprettholde gode forbindelser. Det må også være lov å være tydelig på hva vi mener er rett, et forsøk på verdioverføring, et forsvar for individuelle rettigheter. Har vi en utenrikspolitikk og utviklingspolitikk som er demokratifremmende? Belønner vi demokratier, eller spiller det ingen rolle? Oppmuntrer vi til flerpartistyre og religiøs toleranse, eller dekker vi de store verdimessige utfordringer bak honnørord som dialog og bak lukkede dører i FN-systemet? Jeg etterlyser en mer helhetlig utenriks- og utviklingspolitikk, en politikk som er mer konsekvent, som i større grad signaliserer verdier og hva vi forventer. Så er det selvsagt slik at i en vanskelig verden finnes det sjelden ideelle løsninger, noe som bare er godt, eller noe som bare er ondt. Men vi skal være tydelige i vårt budskap hjemme og ute og klare på når vi inngår nødvendige kompromisser. Da vil det bli lettere å føre en debatt om hvor kompromissene bør ligge, og ikke minst medfører det klare mål i forhold til fremme av demokrati og menneskerettigheter. Kanskje kan vi også klare å etablere standarder som andre nasjoner ser seg tjent med å kopiere.
Kristelig Folkeparti mener at kommunene er den viktigste leverandøren av grunnleggende velferdstjenester i Norge. Kommunene har ansvar for gode oppvekstvilkår for barn, barnehage med plass til alle som ønsker det, en grunnskole med kvalitet, en verdig eldreomsorg og et bredt kulturtilbud. Derfor vil vi gi kommunene gode rammevilkår. Det er vanskelig å si hvor grensen går for en god kommuneøkonomi. Men vi har sett at utgiftene øker veldig i kommunal sektor, til tross for at vi nå i mange år på rad har økt overføringene til kommunene. Dette ønsker Kristelig Folkeparti å ta på alvor, og vi var glade for de økte midler til kommunene i 2006. Regjeringen har skapt store forventninger i Kommune-Norge, men jeg er redd de ikke innfrir forventningene i fortsettelsen. I Soria Moria-erklæringen står det at kommunenes inntekter skal styrkes «betydelig» i løpet av stortingsperioden gjennom en forpliktende opptrappingsplan. Vi har hørt mye skryt om dette, men vi har ikke sett denne planen. I trontalen heter det, mer beskjedent: Regjeringen legger derfor opp til et fortsatt høyt nivå på kommunesektorens inntekter i 2007. Kristelig Folkeparti vil oppfordre Regjeringen til å holde løftet om forpliktende opptrappingsplan, og ikke miste fokus på kommunesatsing i året som kommer. Mange kommuner sliter økonomisk, til tross for at overføringene til kommunene har økt. Det er dessverre ikke slik at en kan fylle alle basseng og tilsette mange lærere. Nei, i mange kommuner er det fortsatt uønskede kutt i viktige tjenestetilbud. Vi må unngå å komme i den situasjonen igjen og igjen. I klartekst betyr det at det må være samsvar mellom de oppgaver kommunene skal ha, og den veksten som de vil få i de frie midlene. Skal kommunene klare full barnehagedekning med god kvalitet og lave priser, økt lærertetthet og en god og gratis grunnskole, en verdig eldreomsorg, offensiv næringsutvikling og et rikt kulturliv, ja, så må veksten være i samsvar med dette. Økte rammer til kommunene bør bety at kommunene får større økonomisk handlingsrom og frihet til å bestemme over egne satsinger. Det blir ikke større handlingsfrihet dersom Regjeringens ambisjoner om hva pengene skal dekke, er for høye. Pengene kan bare brukes en gang. Vi tror på lokaldemokratiet, på at de som har skoen på, vet hvor den trykker. Det betyr at vi stoler på lokale folkevalgte. Men de må ha et handlingsrom. Kommunene har forskjellige behov, og de trenger midler til å gjøre sine egne prioriteringer. På Kvitsøy i Rogaland har de behov for et nytt aktivitetssenter for sine innbyggere. I Sandnes kommune, som har rundet 60 000 innbyggere, må de investere kraftig i nye skoler. I Hjelmeland er det ønske om å satse mer på kultur. Og i Karmøy har de fokus på næringsutvikling og arbeidsplasser som skal erstatte dem som forsvinner med nedfasing av Søderberganleggene ved Hydros aluminiumsfabrikk. Dette er eksempler på at kommunene våre er forskjellige. Vi vet at det i mange kommuner er knyttet stor spenning til morgendagen og statsbudsjettet. Vil økningen i frie midler bli slik som det var varslet i vårens kommuneproposisjon? Eller kan kommunene risikere at økningen i frie midler langt på vei blir spist opp av at kommunene får økte utgifter til sykelønnsordning, til lønnsøkninger og til NAV-reform? Blir det penger igjen til lærebøker, flere lærere, nye stillinger i omsorg, og ikke minst til deres egne prioriteringer? Kristelig Folkeparti åpner for å øke bevilgningene til kommunene utover det Regjeringen varslet i kommuneproposisjonen. Stortinget har vedtatt at grunnskolen skal være gratis. Det betyr at det skal være rom for turer, ekskursjoner og kulturaktiviteter på skolebudsjettene. Det er ofte her det kuttes når det er for lite penger. Kristelig Folkeparti vil at vi skal satse på barn, på gode oppvekstvilkår, på kvalitet i skolen og på en verdig eldreomsorg. Det betyr at vi må satse på kommunene. Det er bra at Regjeringen har høye ambisjoner når det gjelder fellesskapet og velferden i kommunene. Nå gjenstår det å se om Regjeringen klarer å få til et samsvar mellom ambisjonsnivå og kostnader. Ja, det hadde vært flott om det var penger rundt om i by- og distriktskommunene til vedlikeholdsetterslepet på kommunale kirker og skoler og til kommunenes egne utviklingsprosjekt.
Det blir replikkordskifte.
Først synes jeg vel at representanten Tørresdal bør innrømme at det måtte en rød-grønn regjering til for å gi kommunene trygge økonomiske rammer, og at Kristelig Folkeparti faktisk satt i en regjering som sultefôret kommunene. Så har jeg et spørsmål til representanten om noe helt annet. I Dagsnytt kl. 07.30 i dag morges gikk utviklingsministeren ut og krevde av FN at man satser på kvinnerettede tiltak, reproduktiv helse, seksualopplæring, prevensjon osv. Dette hadde da Kristelig Folkepartis leder ikke noen sans for i det hele tatt, og mente det ville hemme bistanden. Nå er det slik at tusenårsmål nr. 6 er å bekjempe aids og andre dødelige sykdommer. Er det ikke slik at for å bekjempe hiv/aids må man nettopp stille krav om prevensjonsopplæring, om seksualopplysning, om kvinnerettede tiltak?
For det første: Kristelig Folkeparti er veldig glad for alle kroner til kommunene, uansatt hvilken regjering som måtte bevilge dem. Det som er viktig, er at kommunene får pengene sine. Når det gjelder tusenårsmålene som er satt opp av FN, stiller Kristelig Folkeparti seg helt bak dem. Så får vi diskutere på hvilken måte vi best kan bekjempe hiv/aids. Kristelig Folkeparti har under tidligere utviklingsminister Hilde Frafjord Johnson vært veldig opptatt av kvinner, kvinnehelse, prevensjon og hiv/aids-bekjempelse.
Ofte bruker Kristelig Folkeparti å være det partiet som i sterk grad stiller seg bak og prøver å dra frem de svake gruppene – i hvert fall prøver man å gi inntrykk av det. Hvis vi skal snakke om en svak gruppe som virkelig har det ille i det norske samfunnet er det nettopp innvandrerkvinnene, innvandrerjentene – mange av dem – som i dag dessverre, i 2006, risikerer å bli tvangsgiftet, risikerer å bli utsatt for kjønnslemlestelse, risikerer de verste typer av undertrykkelse man kan tenke seg, nettopp fordi man kommer fra kulturer hvor den forståelsen for likestilling og likeverd som vi har i det norske samfunnet, ikke er til stede. Mitt spørsmål til Kristelig Folkeparti er: Hva vil Kristelig Folkeparti gjøre, bidra med konkret, for å bekjempe den undertrykkelsen som finner sted i innvandrermiljøene? Og da mener jeg sterkere virkemidler enn informasjonskampanjer, krisetelefoner og den type ting.
Presidenten må få minne om det som står i forretningsordenen, det gjelder både denne replikken og den forrige, at replikkene skal ha sammenheng med det som er sagt i innlegget.
Jeg vil gjerne være enig med representanten Amundsen i at vi trenger å se på ny på hva slags tiltak som hjelper mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse, og som sikrer rettighetene til alle kvinner i Norge, også våre innvandrerkvinner. Vi må ha en enda sterkere fokusering, og vi har en debatt gående i disse dager om hva som er de beste virkemidlene. Fokuset må være å styrke rettighetene, styrke kvinnene som er bosatt i Norge, og ikke begrense innvandringen. Det er vanskelig å finne de rette grepene. Vi har en diskusjon gående nå, og vi venter på å se hva Regjeringen foreslår som en ny handlingsplan i denne viktige kampen.
Jeg lover å holde meg til det som ble sagt i innlegget. Men politikernes veier er ofte uransakelige, det er ikke enkelt å følge dem. Det er ikke mer enn to år siden Bjørg Tørresdal forsvarte en regjering som foretok åpenbare og sterke kutt i kommunesektoren. Nå er hun bekymret, hun er sterkt bekymret, og ikke bare det, i tillegg er hun også redd for utviklingen i kommuneøkonomien. Hvis vi tar den økningen som er gitt kommunesektoren i 2006, det antall milliarder som ligger inne, og også tar utgangspunkt i kommuneproposisjonen som Stortinget behandlet i vår, med en forholdsvis sterk økning også til kommunesektoren, og forutsetter at det blir fulgt opp i budsjettet i morgen – la oss tenke oss den muligheten – er det ikke da grunn til å si at dette er å gi kommunesektoren en forholdsvis sterk vekst, slik at kommunesektoren vil være i stand til å løse de oppgavene som Bjørg Tørresdal ramser opp fra talerstolen?
Nå er det engang slik at Kommunenes Sentralforbund sa før sommeren i likhet med Kristelig Folkeparti at det er bra med økte inntekter til kommunene, bra med en økning på mellom 2 og 2,5 milliarder kr, slik det ble bebudet i kommuneproposisjonen. Men det ble sagt fra KS, og det må vi ha oppmerksomheten rettet mot, at det vil ikke være penger til et vedlikeholdsetterslep. I tillegg har vi i løpet av høsten fått vite at det ligger an til et sykelønnskutt eller økte utgifter til kommunene til sykelønnsordning. Det betyr at det ikke blir så mye penger å bruke for kommunene dersom ikke dette kompenseres, og det er den bekymringen jeg viser til.
Replikkordskiftet er omme.
Årets trontale bekrefter at landet endelig har fått en handlekraftig og målrettet regjering, en regjering som tror på verdier som rettferdighet og fellesskap, en regjering som tror på at Norge er mulighetenes samfunn. Vi er privilegerte i Norge, vi har høy sosial kapital og er et av verdens beste velferdssamfunn. Vi har lange demokratiske tradisjoner, et høyt utdanningsnivå, og vårt mål bør være å gi alle mennesker i landet mulighet «til å utvikle sine evner og leve gode og meningsfylte liv», slik statsministeren vår sier. Om noen dager, den 17. oktober, er det verdens internasjonale fattigdomsdag. I fjor fikk landet en ny Stoltenberg-regjering på denne dagen. Jeg tror ikke det var tilfeldig. Både trontalen og Soria Moria-erklæringen vitner om politisk vilje og gode ambisjoner om å avskaffe den offentlige fattigdommen, som dessverre vokser i Norge. Det er uforståelig at et land som Norge, som alle andre misunner den rike velferden, har bostedsløse, minoriteter som står uten arbeid, funksjonshemmede som ikke blir inkludert i arbeidslivet, og unge mennesker som får rusproblemer. Spesielt storbyene har fått disse negative fenomenene. Jeg merker meg derfor med glede at Regjeringen varsler en handlingsplan mot fattigdom og en handlingsplan for inkludering. Man viser at man endelig tør å ta storbypolitikk på alvor og erkjenner at byene faktisk har spesielle utfordringer. Landets hovedstad har blitt en spennende og multikulturell by. Det er her forutsetningen for inkludering av minoritetene har størst potensial. Vi vet at de blir utestengt på arbeidsmarkedet, på boligmarkedet, og at levekårsforskjellene mellom minoritet og majoritet er urettferdig store. Jeg er optimist, og jeg har tro på en vellykket integrering når Regjeringen fremmer konkret politikk. Men det flerkulturelle samfunnet utfordrer oss også på grunnleggende menneskerettigheter og verdispørsmål. Solidaritet og frihet er kompromissløse verdier i Norge, som vi må verne om på det sterkeste. Og det skal gjelde alle, uansett religiøs eller sosial bakgrunn. Vi har fått høre om unge mennesker som blir fratatt retten til å ta egne valg, om tvangsekteskap, æresdrap, krisesentre i byene som er overfylt av minoritetskvinner, barn som forsvinner fra skolebenken, vold i hjemmene, kvinner som er på flukt fra sine egne, som må bytte identitet og frykter for sitt eget liv. Disse ungdommene og kvinnene kan vi ikke svikte. De trenger støtte og omsorg. Jeg håper derfor at Regjeringen kommer med effektive og treffsikre tiltak som kan bekjempe at barn og kvinner blir utsatt for ondskapsfulle ukulturer og brutale overgrep. I byene har også kriminalitetsbekjempelse blitt en gedigen utfordring. Økende prostitusjon, at det er lett å få tak i våpen, og gjengkriminalitet er eksempler på faktorer som gjør at mange dessverre ikke føler seg trygge. Vi har tradisjon i Norge for å være veldig gode på sosial trygghet i verdens rikeste velferdssamfunn. La oss også bli gode på sivil trygghet. Trontalen illustrerer at Regjeringen fører en resolutt politikk i kampen mot kriminalitet. Ofrenes stilling skal styrkes, og man ønsker å gjøre noe med fengslene og soningskøene. Det er lovende. Jeg må si jeg er imponert over at man her kommer med konkrete ting man har lyst til å endre på. Det vil være veldig positive endringer for bybildet i landet. Det er godt at byene nå kan få den plass de fortjener i norsk politikk.
Landet er inne i en periode med kraftig oppgang i økonomien, med lav og fallende arbeidsledighet og gode tider både for privat og offentlig sektor. Dette er selvfølgelig veldig positivt for samfunnet, og veksten i økonomien gjør jobben lettere for regjeringen Stoltenberg enn den var for den forrige regjeringen i starten av forrige stortingsperiode. Det er ingen tvil om at denne regjeringen økonomisk sett kommer til duk og dekket bord. Jeg registrerte derfor med ganske stor undring at statsministeren brukte utviklingen i norsk økonomi til å skryte av innsatsen til avtroppende næringsminister Odd Eriksen. Stoltenberg slo fast at aldri har verdiskapingen vært større og sysselsettingen høyere enn da Eriksen var næringsminister i Norge. Dette er ganske syltynn retorikk. Utviklingen i vekst og sysselsetting det siste året er ikke nevnte næringsministers fortjeneste. Det er heller ikke Stoltenberg-regjeringens fortjeneste. Regjeringen har sittet altfor kort tid til å ha særlig innflytelse på økonomien, og den videreførte i praksis den økonomiske politikken fra forrige regjering. Stoltenberg skapte tvert imot et bilde av en regjering som i næringspolitikken har lite å skryte av. Historien viser både i næringslivet og i samfunnslivet ellers at gode tider raskt kan erstattes av dårlige tider. Dessverre er det også mange eksempler på at handlinger man gjør i gode tider, gjør nedturen enda tyngre når konjunkturen snur. Regjeringen har valgt et kortsiktig perspektiv for å levere på omfattende og urealistiske valgløfter. Høyre mener at fokus nå må være på å investere for framtiden. Vi vet at det å bake kaken større over tid også gir et større kakestykke til alle. Høyre mener at investeringer i forskning og utdanning, lavere skatter og bedre rammebetingelser, vei og infrastruktur og bedring av arbeidskraftsituasjonen bør være Regjeringens viktigste prosjekt. En slik strategi vil bygge et samfunn i framtiden med trygge arbeidsplasser og solide velferdstjenester til dem som trenger det. Istedenfor milliardkutt på forskning og milliarder i økte skatter på arbeidsplassene burde Regjeringen gjøre det motsatte og investere i framtidens velferd. Flertallsregjeringen har skapt usikkerhet og kaos på områder innenfor næringspolitikken som burde vært preget av stabilitet og forutsigbarhet. Dette gjør Norge til et mindre attraktivt land å drive næringsvirksomhet fra. Eierskapsdebatten internt i regjeringspartiene og rekken av mer eller mindre seriøse utspill og krav, og trusler om misbruk av statlig eiermakt i situasjoner hvor styre og ledelse i bedrifter som Telenor, Statoil, Hydro, Cermaq og SAS Braathens gjør ting som ikke behager de rød-grønne stortingsrepresentanter, var i starten forholdsvis komisk. Alvoret viste seg derimot da Regjeringen satte hele Statoil-ledelsen på spill gjennom sin håpløse håndtering av styrelederutnevnelsen. Flertallsregjeringen som påstod at det skulle bli mindre kaos og mer forutsigbarhet, framstår i sak etter sak med uklar ledelse og vingling. Det skapes et inntrykk av at regjeringskollegiet ikke har kontroll internt i egne rekker, og at ledelsen er forholdsvis svak. Retretten på firmabilordningen etter instruks fra LO var kanskje ingen alvorlig sak. Men Regjeringens vingling og løftebrudd på et område som sykelønn er alvorlig, og det skaper usikkerhet. Det er spesielt at en regjering, til og med en flertallsregjering, i morgen legger fram et statsbudsjett hvor 2,5 milliarder kr ikke er endelig saldert, men er avhengig av forhandlinger med partene i arbeidslivet utover høsten. Vi ser også at enkelte næringer sliter med uforutsigbare politiske rammevilkår. I fiskerinæringen har Regjeringen bråstoppet en strukturutvikling som næringen støttet, og som bidrog til trygghet og lønnsomhet for mange bedrifter langs kysten. Det er knapt kontrahert nye fiskefartøy etter at strukturfrysen ble innført i fjor høst. Og Strukturutvalget som Regjeringen utnevnte med ganske betydelig faglig og politisk slagside, har kommet med forslag som omtrent hele fiskerinæringen nå reiser seg til kamp mot. På ett år har fiskerinæringen gått fra fokus på vekst og lønnsomhet til fokus på politiske problemer og reguleringer. Det er en utvikling i feil retning. På konkurranseområdet har Regjeringen skapt usikkerhet på flere felt. Det er åpenbart at flørten med å kjøpe opp SAS Braathens og uklare svar når det gjelder mulig gjeninnføring av konkurransehindrende bonuspoengordninger til neste år, har skapt risiko for at mindre aktører og flypassasjerene må lide. De siste 100 dager har f.eks. aksjene til Norwegian-selskapet falt med nesten 20 pst., mens aksjene til SAS Braathens har steget 15 pst. Vi skal ikke se bort fra at utspill fra Regjeringen knyttet til oppkjøp av SAS Braathens har bidratt til dette, og at markedet nå forventer en utvikling som går ut over konkurransen i Norge. Det er også et faktum at vi går i retning av sterkere monopolisering av matvaresektoren. De private meieriaktørene sliter og opplever at Regjeringen gir dårligere og uforutsigbare rammevilkår. Regjeringen overkjører Konkurransetilsynet på saker hvor samvirkeaktørene ønsker dominerende posisjoner på bekostning av konkurrenter og forbrukere. Vi så dette i Prior/Norgården-oppkjøpet, og vi ser det også i dagens overkjøring i Gilde/Prior-saken. Høyre mener at i gode tider bør man bruke ressursene til å investere slik at de gode tidene fortsetter lengst mulig. Vi vil gi næringslivet bedre og mer forutsigbare rammevilkår, slik at vi får trygge og lønnsomme arbeidsplasser og et enda mer robust velferdssamfunn i framtiden.
Det er mange av oss som har vært på kino i høst og fått en ny kinoopplevelse. Mange av oss har sett filmen Al Gore laget, «Den ubehagelige sannheten». Noen av oss var også så heldige at vi fikk høre Al Gore snakke etter den første visningen av filmen i Norge. Da han fikk spørsmålet fra salen om hva han syntes Norge burde gjøre for å følge opp de utfordringene han beskriver i sin film, svarte han ganske kort og enkelt: Følg opp alle de forslagene som kommer i rapporten til Jørgen Randers, som har ledet Lavutslippsutvalget i Norge. Det utvalget la fram sin rapport i går. Jeg synes det er grunn til å gi ros til tidligere miljøvernminister Knut Arild Hareide for å ha satt ned utvalget – for det var spennende lesning vi fikk i går fra Jørgen Randers. Utvalgets oppgave var å vise hvordan Norge kan få redusert sine utslipp av klimagasser med to tredeler innen 2050, altså ingen enkel oppgave. Da er det desto mer oppmuntrende at hovedkonklusjonen i rapporten er at dette er nødvendig, det er gjørbart, og – kanskje det aller mest gledelige – det er ikke umulig dyrt. Tiltakene har man i rapporten lagt vekt på skal være få og store, basert på relativt kjent teknologi. De skal være politisk realiserbare, de skal bidra til internasjonal teknologiutvikling, og de skal være kostnadseffektive og robuste. I tillegg har utvalget vært modig og sagt at det er elleve tiltak som det mener at Regjeringen bør sette i gang allerede nå, i denne stortingsperioden. Da er det godt å representere en regjering som har åtte av de tiltakene i Soria Moria-erklæringen, og som er i full gang med å gjennomføre flere av dem. I dag – altså én dag etter at Lavutslippsutvalget la fram sin innstilling – la olje- og energiministeren fram vår satsing på ny fornybar energi, og da spesielt produksjonsstøtten til vindkraft, biokraft og småkraft. Mange slike prosjekter vil bli lønnsomme med denne støtteordningen. Jeg registrerte i debatten i dag i et replikkordskifte at ikke alle representanter fra opposisjonen deler dette synet. Da er det godt å vite at det verken er representantene Kvassheim, Brende eller Sponheim som er aktører i vindkraftmarkedet, men at det er de som kommer til å komme med fasiten for om dette er godt nok. Da var det godt også å få melding fra NRK Rogaland i dag om at Lyse Energi sier at de nå er klare til å investere i vindkraft. Det andre tiltaket man er i full gang med, er CO2-rensing. Det er et av tiltakene som også Lavutslippsutvalget begrunner som et viktig norsk bidrag til teknologiutvikling. Klarer vi å få på plass det, vil vi komme med et avgjørende bidrag til å få ned globale CO2-utslipp. Min oppfatning er at vi som en stor olje- og gassnasjon har et internasjonalt ansvar for å få til nettopp det. Et tredje av de tiltakene som Lavutslippsutvalget peker på, er at man må få til økt satsing på enøk i bygg og husholdninger. Da er det også godt å vite at vi allerede har vedtatt en støtteordningfor å gjøre det lettere for folk å gå over fra oppvarming med panelovner til oppvarming basert på mer miljøvennlig bioenergi og bruk av varmepumper, og at det allerede er sendt på høring byggforskrifter som stiller mye strengere energikrav til ting som skjer i framtida. Representanten Siv Jensen har fremmet et forslag i salen i dag om å opprette et eget statlig selskap som skal kjøpe CO2. Det er nødvendigvis ingen dårlig idé, men det overraskende er at det er Fremskrittspartiet som fremmer et slikt forslag, og som mener at staten skal bruke så mye penger på å redusere klimautslipp. Fremskrittspartiet stemte som kjent imot Kyoto-avtalen så sent som i 2002, og i Fremskrittspartiets program for inneværende periode vil man fremdeles ikke se at det er noen sammenheng mellom klimautslipp og de menneskeskapte aktivitetene. Derimot skriver Fremskrittspartiet at man bør «unngå å sløse knappe ressurser på å sette i verk en rekke symbolske tiltak mot CO2-utslipp». Da er det godt å se at dette er en problemstilling som også Lavutslippsutvalget adresserer. Det sier nemlig at skal det være lønnsomt, ikke umulig dyrt – eller rasende billig, som Jørgen Randers selv sa – å få ned utslippene, krever det at man setter i gang tiltakene tidlig. Jo lenger vi venter med å sette i gang tiltak, jo dyrere blir det å få ned utslipp av CO2. Jeg tror at det blir interessant i oppfølgingen videre. Vi har nye ting som skal skje. Vi jobber med sektorvise klimahandlingsplaner for å få ned utslipp. Det skal komme nytt kvoteregime for den første Kyoto-perioden. Det er mange tiltak som skal til skal vi klare å nå de målene, og jeg mener vi er på god vei til å få det til allerede.
Det er bare en snurt opposisjon som selv spriker i alle retninger, som opptrer slik vi har hørt i flere innlegg i dag. Bare en snurt opposisjon kan klare å framstille det som om vi har en skadeskutt regjering som vingler videre. Bare en snurt opposisjon kan få det til at Regjeringen bryter løfter og ikke leverer. Dette er ønsketenkning fra opposisjonen. En rød-grønn regjering har allerede levert på en rekke områder som deler av Bondevik-regjeringen sikkert også hadde lyst til å levere på, men de fikk det rett og slett ikke til. Mange har brukt ordene før meg, men målestokken på et godt samfunn er hvordan vi tar vare på de svakeste. Markedet ordner aldri opp for dem som trenger det mest, slik høyrepartiene tror. Skattelette til de rikeste ordner ikke opp for dem som trenger det mest. Det er denne tenkningen velgerne gav oss rett i. Det er denne holdningen til samfunnsutviklingen de gav oss tilslutning til: mer velferd, bedre fellesskapsløsninger – og rett og slett at de rike er rike nok. Det var ikke den allmenne nød i Norge som gjorde at velgerne viste Høyre og Kristelig Folkeparti ut av regjeringskontorene. Vi har en solid økonomi, de fleste av oss er gode og mette. Men nettopp derfor har vi muligheten til å løfte mindretallet, ikke via markedet og private løsninger, men gjennom fellesskapet. Derfor har vi råd til mer omsorg og helse over hele landet. Gode kommuner og gode sykehus er bærebjelkene for at folk skal føle at de har en trygg dag. Henning Kvitnes har skrevet det i en av sine tekster: «alle får det bedre når alle får det bra». Det mener folk flest. Folk skjønner at de ikke til enhver tid kan ha mer penger til alt, men de har bedt oss om en ny kurs, om mer omsorg og et varmere samfunn. Vi har startet på den kursendringen. Altfor mange mennesker i Norge er lammet av sitt rusproblem – enkeltpersoner og hele familier. Det er fellesskapets ansvar. Rusomsorgen har vært et forsømt område. Rusomsorgen har vært et forsømt område. Regjeringen er opptatt av at mennesker skal ha sin verdighet, uansett hvilke problemer de sliter med. Allerede i sitt første budsjett la Regjeringen inn over 90 mill. kr til rusområdet. Det er bebudet en rusplan, og vi føler oss trygge på at Regjeringen vil følge opp rusfeltet. En kan ikke la være å forundre seg over svartmalingen av sykehus; at det kan framstilles i media som om det aldri har vært så lite penger. Aldri har vi brukt mer penger. Fra 2002 til 2005 har den samlede ressursbruken i spesialisthelsetjenesten økt med 15 milliarder kr. Det har vært en betydelig vekst i antall årsverk. Aldri har flere blitt behandlet. Ingen land bruker større andel av sine samlede ressurser til sykehus. Men det skal sies at det er et kostbart og krevende land å drive sykehus i, og få saker engasjerer folk mer enn sykehus. Det er et rettferdighetskrav fra befolkningen at de skal ha nærhet til sykehus uansett hvor de bor og uansett økonomisk evne. Så forstår de aller fleste at alle sykehus ikke kan drive med alt, at om den alvorlige sykdommen rammer, finnes det spesialister ved andre sykehus i landet. Gamle mennesker er en uutnyttet ressurs i samfunnet. Det er ikke sånn at alle gamle mennesker trenger pleie. De fleste klarer seg faktisk bra. Men alle mennesker trenger mer omsorg – også de gamle. Vi kan ikke bevilge folk ut av ensomheten, men vi kan legge til rette for at flest mulig har et tilbud om et verdig liv også utenfor husets fire vegger. Vi kan skape trygghet for at den dagen man trenger både omsorg og pleie, står hjelpeapparatet klart. Det skal vi komme tilbake til når vi skal behandle omsorgsmeldingen. Den rød-grønne regjeringen har levert for å gjøre det mulig. Vi har startet jobben for å få flere varme og hjelpsomme hender i omsorg og pleie. Framtida skal bli tryggere for brukerne og lettere for alle dem som skal utføre jobbene.
I sommer har det vært en sterk fokusering på norske veier, eller kanskje en sterk fokusering på manglende veier er et bedre uttrykk. Hvorfor har vi stilt oss sånn at vi har veier der bare 5 pst. har tilfredsstillende standard? Det er mange som stiller seg spørsmålet om hvorfor det er blitt sånn i Norge, når vi ser at mange land omkring oss med atskillig dårligere økonomisk ryggrad har en meget oppegående standard på sine veier. Etterslepet på vedlikeholdet på våre veier passerer i disse tider 45 mill. kr. Fremskrittspartiet har gjennom Nasjonal transportplan vist vilje til det som går på vedlikehold, der vi har ønsket å bevilge 1,2 milliarder mer i året, og vi har vesentlig større bevilgninger også til det som går på investeringer. I sommer har en rekke representanter fra alle partier vært ute og signalisert at nå skal det komme et løft. Høyre har villet opprette et infrastrukturfond, Senterpartiet har både villet opprette infrastrukturfond og bruke oljepenger. Arbeiderpartiets representant i transport- og kommunikasjonskomiteen, Rudihagen, har til og med støttet Fremskrittspartiet og sagt at det ikke er inflasjonsdrivende å bruke og investere penger på veier. Hvorfor er det da slik at vi ikke får handling når vi skal bevilge? Jo, det er fordi man opererer med en handlingsregel. Det synes jeg er veldig interessant, for da handlingsregelen i sin tid ble vedtatt, var det tre kriterier som lå til grunn for å bruke avkastninger av oljefondet. Det ene var faktisk lavere skatter og avgifter. Det andre var tiltak for en bedre infrastruktur, og det tredje var å investere i ny kunnskap gjennom forskning og utvikling. I dag kan vi se at vi har et fond til forskning på 75 milliarder kr. Vi har også fått et fond på 20 milliarder kr til miljøvennlig energi – men når det gjelder vei og infrastruktur, har det dessverre manglet. Derfor er det interessant å merke seg hva Stoltenberg sa på det tidspunktet handlingsregelen ble vedtatt.: «Det økte handlingsrommet må derfor brukes på en måte som styrker vekstevnen i økonomien. Lavere skatt på arbeid, tiltak for en bedret infrastruktur og tiltak for å bringe fram ny kunnskap[[…]] er viktig» Det har vi altså ikke gjort. Det er derfor Fremskrittspartiet i dag foreslår å opprette et infrastrukturfond på 300 milliarder kr. Det vil ivareta alle disse forutsetningene som lå til grunn for å innføre handlingsregelen. Da ville man kunne få investeringer ikke bare på vei, slik det ligger i forslaget, men også på jernbane og kollektivtiltak, inkludert bussbasert kollektivtrafikk. Vi ville ha ivaretatt det som Stortinget har snakket om i flere år: å skaffe bredbånd til hele landet. En avkastning på et slikt fond ville gi 10–11 milliarder kr. Da har vi vist vilje til å gi det løftet som skal til for å få en effektiv og framtidsrettet infrastruktur i dette landet, slik at vi ikke faller enda lenger fra i forhold til de landene vi skal sammenlikne oss med. Jeg venter selvfølgelig ikke å få flertall for dette forslaget heller, og det synes jeg er veldig trist. Vi ser at Regjeringen – og det skal være sagt – leverer i noenlunde grad på det som går på vedlikehold. Men det den gjør, er at den bruker forliket i Nasjonal transportplan, som Fremskrittspartiet var en del av. Og det ble sagt der at det forliket på 22 milliarder kr gjennom ti år i hovedsak skulle brukes på investering og rassikring. Det vi ser nå, er at denne regjeringen bruker større og større midler på vedlikeholdssiden. Det innebærer at alle de gode prosjektene som ligger i Nasjonal transportplan knyttet opp mot de ekstrabevilgningene som Fremskrittspartiet var med og fikk til i Nasjonal transportplan, blir skjøvet fram i tid og blir dyrere. Derfor synes jeg det er leit at vi ikke nå skal greie å bli enige om og skaffe til veie det løftet som alle partier har snakket om i et helt år. Statsråden har etterlyst en rikspolitisk debatt. Den har hun fått. Den har vi jo hatt kontinuerlig i seks måneder, men den gir dessverre ikke resultater. Da tar jeg forbehold om at budsjettet i morgen kanskje inneholder 4 milliarder kr til vei. Men det gjenstår selvfølgelig å se. Jeg fremmer derfor det forslaget som er omdelt i salen.
Representanten Per Sandberg har tatt opp det forslaget han refererte til.
Likestilling har som idé stor tilslutning i det norske samfunnet, men tallene forteller oss at det er langt mellom ideal og realitet. Hvorfor skjer det f.eks. veldig lite med kvinneandelen i lokalpolitikken til tross for at alle er for mer likestilling mellom kjønnene? Ifølge FN er Norge verdens mest likestilte land, og det skal vi selvfølgelig være stolte av. Vi har en stolt historie. Men Likestillingsbarometeret for 2005 viser at situasjonen på likestillingsfronten her hjemme har stått på stedet hvil de siste årene. Det er fortsatt store skjevheter mellom kvinner og menn på altfor mange samfunnsområder. Det er store forskjeller når det gjelder makt og innflytelse i stat, i kommune, i næringsliv, i hjemmet, innenfor forskning og utdanning og i arbeidslivet generelt. Det er ingen tvil om at det trengs en forsterket innsats for å skape et samfunn der kvinner og menn har de samme reelle rettighetene, pliktene og mulighetene. Soria Moria-erklæringen er veldig tydelig på at likestilling er et viktig og samlende premiss for vår politikk på alle samfunnsområder. Storting og regjering skal bestemme, styre og forvalte fellesskapets ressurser til samfunnets felles beste. Derfor er det svært bra at vi nå har fått en regjering som virkelig prioriterer å gjøre mer på likestillingsfeltet, ikke minst etter at den forrige regjeringen ikke leverte, men heller tok likestillingen tilbake flere skritt og var en katastrofe på mange områder. Vi vet at nesten like mange kvinner som menn er yrkesaktive i dag. Men 44 pst. av kvinnene jobber deltid mot bare 13 pst. av mennene. Vi vet at kvinner fortsatt tjener mindre enn menn i samme type arbeid. Dette er en utfordring og noe Regjeringen tar på alvor. Regjeringen er ikke bare opptatt av likestilling mellom kjønnene, men også for minoriteter og diskriminerte grupper. Vi vet at f.eks. homofile og lesbiske ikke har samme rettigheter som heterofile. Minoriteter med innvandrerbakgrunn blir diskriminert i boligmarkedet og i arbeidslivet, og vi vet at mindreårige asylsøkere ikke har de samme rettighetene som andre barn. Eksemplene er mange, og det sier oss noe om at vi fortsatt har mange viktige likestillingskamper igjen å kjempe. Jeg er glad for at Regjeringen er klar og tydelig på at diskrimineringen av homofile og lesbiske skal opphøre. Denne regjeringen har i løpet av ett eneste år gjort mer på dette feltet enn det som har skjedd de siste ti årene til sammen. Og det er jeg stolt av. Vi har ryddet opp i regelverket for stebarnsadopsjon, slik at homofile og lesbiske ikke diskrimineres i forhold til heterofile. Vi gir anledning til å dele foreldrepermisjonen. Vi økte bevilgningene i budsjettet for i år med 2 mill. kr. Vi har tatt tak i hatkriminalitet, og justisministeren gjør nå et skikkelig godt arbeid på det feltet. Kulturministeren sørget for at film- og kulturfestivalen «Skeive dager» for første gang i historien fikk statsstøtte. Og ikke minst er vi godt i gang med arbeidet med felles ekteskapslov. Dagens ekteskapslovgivning må ses i forhold til ikke-diskrimineringsprinsippet, et grunnleggende prinsipp i henhold til menneskerettighetene. Dagens lovgivning er en rettslig diskriminering som ikke kan forsvares på noen god måte ut fra det grunnleggende prinsippet i FNs menneskerettighetserklæring om at alle mennesker er født frie og med samme menneskeverd og rettigheter. Partnerskapsloven var en milepæl i sin tid, men den gir ikke homofile par like rettigheter som heterofile. Den representerer et B-ekteskap. Den diskrimineringen må fjernes ved å endre ekteskapsloven. Men det som kanskje er viktigst ved å endre ekteskapsloven, er etter min mening hensynet til rettighetene til de mange barna som lever med foreldre av samme kjønn. At f.eks. Kristelig Folkeparti ikke ser at dagens ekteskapslovgivning først og fremst diskriminerer barn og fratar noen av dem juridiske rettigheter som andre barn har, og at det av den grunn er viktig å endre loven, forundrer meg. Representanten Høybråten sa i sitt innlegg at familien er det viktigste fundamentet vi har. Det er gjennom familien samfunnet skal bygges, og familien er vårt viktigste utgangspunkt. Jeg ønsker at Kristelig Folkeparti kunne begynne å mene at dette skal gjelde alle typer familier, ikke bare den klassiske kjernefamilien, som Kristelig Folkeparti verdsetter så høyt. Kjernefamilien er ikke den eneste, og snart kanskje heller ikke den vanligste samlivsformen vi har. Kristelig Folkeparti undergraver etter min mening hele familiekonseptet ved å forskjellsbehandle måten folk velger å leve på, ikke minst ved å ville nekte barn retten til to foreldre. Undersøkelser viser at et helt klart flertall av det norske folk faktisk ønsker at homofile skal ha muligheten til å inngå ekteskap. Regjeringen er i gang med å endre lovverket i tråd med folks holdninger. Vi har store utfordringer på likestillingsområdet mellom kjønn og grupper, og det er godt å ha en regjering som virkelig prioriterer dette arbeidet, ikke bare i Barne- og likestillingsdepartementet, men også i utenrikspolitikken, i kulturpolitikken og i justispolitikken. Det er godt vi har en regjering som nå evner å la likestilling være et overordnet mål og prinsipp på alle felt.
Denne regjeringa ynskjer å ta heile landet i bruk. Me vil byggje Noreg med levande lokalsamfunn, gode velferdstenester, attraktive arbeidsplassar og god infrastruktur. I dagens debatt er det etterlyst ei kursendring frå Regjeringa. Mange gode døme på kursendringa er alt gitt. Heile det politiske fokuset er endra med regjeringsskiftet. Ikkje minst gir det seg utslag i distriktspolitikken med utvikling i heile landet, i kommuneøkonomien med lyft i den lokale velferda og i fokus på arbeid for alle. Her skil dagens regjering seg fundamentalt frå den førre. Me set enkeltmennesket i sentrum. Eit godt utbygt samferdselsnett er ein grunnleggjande føresetnad for at me skal kunne ha busetnad, næringsutvikling og god velferd i heile landet. Utbygging og drift av samferdselsnettet er viktig for å redusere avstandskostnadene og for å auke verdiskapinga. For å styrkje konkurranseevna må me medverke til å skape utviklingskraftige bu- og arbeidsregionar. Gode samferdselsløysingar er avgjerande for å lukkast med dette. Næringslivet i Noreg har store transportkostnader samanlikna med dei fleste andre land, og lange avstandar er særleg kostnadskrevjande for bedrifter i distrikta. Regjeringa fører ein politikk for å redusere avstandskostnadene. Transport er eit viktig velferdsgode for dei som bur i landet vårt, anten vi køyrer eigen bil eller reiser kollektivt. Folk skal kome seg trygt og effektivt mellom bustad og arbeidsplass. Ungane våre skal ha ein trygg skuleveg. Transportinfrastrukturen må vere lagd til rette for dei som har ei funksjonshemming, for småbarnsforeldre med barnevogn og for eldre menneske som t.d. er avhengige av ein gåstol for å kome seg fram. Auka tryggleik skal alltid ha fyrsteprioritet og skal innarbeidast i all planlegging, utbygging, drift og vedlikehald av samferdselsnettet. Me må ta innover oss at samferdsel òg har miljøsider som ikkje berre er gode. Regjeringa legg stor vekt på å avgrense dei miljøskadelege verknadene av transport. Ein del av tiltaka for å redusere utsleppa må gjennomførast nasjonalt, m.a. ved å bruke avgifter som straffar dei som har ei åtferd som er skadeleg for miljøet, og som løner dei som handlar på ein måte som er positiv for miljøet. Regjeringa arbeider aktivt for å utvikle miljøvenlege transportmiddel. Det skjer m.a. ved å skifte ut gamle riksvegferjer med gassferjer. Regjeringa støttar utvikling av alternative drivstoff som biodrivstoff og hydrogen i transportsektoren. Det er god miljøpolitikk, og det er framtidsretta politikk for å få fram nytt robust næringsliv. Auka satsing på kollektive transportløysingar både for menneske og gods kan vere med på å redusere miljøproblema. Regjeringa ynskjer at meir av godstransporten skal skje på jernbana. Me vil derfor betre vilkåra for jernbana m.a. med auka løyvingar til utbygging av godsterminalar, dobbeltspor og kryssingsspor. Det er viktig at det i område med miljø- og køproblem vert gjennomført tiltak som gjer at folk og gods faktisk kjem raskare fram. I og rundt dei største byane må derfor kollektivtilbodet vere så godt at fleire vel å reise kollektivt. I distrikta ynskjer Regjeringa å fremje meir behovstilpassa kollektivløysingar. Det viktigaste for å løyse dei transportutfordringane som folk og næringsliv har i distrikta, er å auke løyvingane til veg. Luftfarten er òg ein sentral del av transportnettet og er eit av dei viktigaste kollektivtilboda, ikkje minst i eit land som Noreg med store avstandar. Både kortbanenettet og stamrutenettet er ein viktig del av transporttilbodet. Me vil behalde dagens flyplasstruktur og er opptekne av at me skal kunne behalde ordninga med kryssubsidiering av dei ulønsame flyplassane òg i framtida. Regjeringa ynskjer å satse meir på samferdsel. I Soria Moria-erklæringa la Regjeringa til grunn å auke satsinga både på veg og på jernbane med 1 milliard kr samanlikna med forslaget frå regjeringa Bondevik II i Nasjonal transportplan. Det er i tråd med vedtaket om planrammene i Nasjonal transportplan som fleirtalet i Stortinget gjorde, og som dei tidlegare regjeringspartia kalla overbod og ikkje kunne vere med på. Regjeringa starta kursendringa frå Bondevik II-regjeringa sin politikk allereie i tilleggsproposisjonen til statsbudsjettet og fortsette i revidert nasjonalbudsjett 2006. Meir enn 800 mill. kr er tilført samferdsel i 2006. Det er viktig å investere slik at me får eit moderne og trygt samferdselssystem. Landet skal byggjast vidare. Samtidig må me ta vare på den infrastrukturen me alt har. Denne regjeringa vil snu utviklinga med aukande etterslep i vedlikehaldet. Det gjeld både veg- og jernbanenettet. Me må stoppe forfallet. Noreg er eit land med enorme ressursar og mange gode kvalitetar me er stolte av. Endå er det eit stort potensial for å nytte desse ressursane betre. Regjeringa vil auke satsinga på samferdselssektoren for å skape eit transportsystem som møter utfordringane i framtida, og som bidreg til optimisme og nyskaping i heile landet.
Det blir replikkordskifte.
La meg først få takke statsråden for et utmerket innlegg, et innlegg som jeg tror samtlige kan stille seg bak i forhold til målsetting. Men det som er så beklagelig, er at med den hastigheten som denne regjeringen har i forhold til å bevilge ressurser til å nå disse målene, vil verken jeg eller statsråden, tror jeg, oppleve å få den infrastrukturen som er nødvendig verken på veg, jernbane eller andre områder. Statsråden var òg inne på forliket i Nasjonal transportplan. Da forliket ble inngått, var det 22 milliarder kr ekstra fordelt likt på veg og jernbane. Men det som statsråden kanskje lett glemmer, er at i dette forliket slås det også fast at disse midlene til veg skal gå til investering, altså nye prosjekter. Og prosjektene er også opplest og vedtatt i det forliket. Så mitt spørsmål er: Nå når Regjeringen vrir alle disse midlene over på vedlikehold, hvordan blir det da med disse prosjektene som er planlagt, vedtatt og kanskje også under utarbeidelse?
No uttaler Sandberg seg som om budsjettet var lagt fram. Det er det ikkje. Eg har varsla og står fast ved at me må ta vare på det eksisterande veg- og jernbanenettet. Det er eit dårleg hushald å la forfallet rå sjølv om ein byggjer noko nytt. Me er ei fleirtalsregjering, me er handlekraftige, og me skal sikre godt vedlikehald og nye investeringar. Svaret på spørsmålet til Sandberg må han vente på til i morgon, for det er då han vil sjå kva resultatet vert. Men me skal sjølvsagt i denne fireårsperioden ta vare på det forliket som ligg i Nasjonal transportplan.
Jeg vil også takke statsråden for et godt innlegg. Vi gleder oss til i morgen for å se om løftene oppfylles. Men jeg er litt urolig. 1. oktober skulle det ha vært lagt fram en stamveiutredning. Vegvesenet har selv sagt at de gleder seg til den debatten som skal komme fra 1. oktober og fram til jul. Utredningen har ikke kommet. Det er bare noen dager på overtid, men jeg har en mistanke om at det kanskje har sammenheng med at rammene blir litt trangere enn de hadde tenkt, så de må vente med å legge den fram til etter at budsjettet har kommet. Nok om det. Statsråden har vært på Sørlandet i sommer og åpnet et OPS-prosjekt, Feda-prosjektet, som ble ferdig 16 måneder tidligere enn planlagt. Det er nok et eksempel på at OPS-løsningen er en god løsning. Dette har statsråden på en måte lagt lokk på ved å si at vi ikke skal ha nye tiltak. Så har jeg her et utmerket magasin for Jernbaneforbundet, der statsråden sier at det hun er mest stolt av, er at hun fikk stoppet privatiseringen og konkurranseutsettingen av jernbanen. I samme blad står det at Gjøvikbanen, som er konkurranseutsatt, har hatt en trafikkvekst på 8 pst. de tre første månedene. Er ikke statsråden redd for at det å legge lokk på all konkurranse, vil stoppe muligheten for å utvikle norsk samferdsel på en god måte?
For det fyrste må eg gjere det klart at ein stor del av jernbaneverket sine bedrifter er konkurranseutsette og vil verte konkurranseutsette. Det som gjeld drift av personteneste på tog, vil ikkje verte konkurranseutsett. Det er for så vidt symptomatisk at det er eit underbruk av NSB som òg driv Gjøvikbana. Eg trur ikkje at det fører til at me får dårlegare tenester. NSB driv godt, og dei skal drive endå betre og endå meir effektivt i framtida. Når det gjeld stamvegutgreiinga, vert ho lagd fram komande måndag, så det er ikkje så mykje utsetjing på ho. Kva hensikt Vegdirektoratet og dei andre sektorane har med å vente ei veke, får representanten spørje dei om.
Det er en offensiv samferdselsminister som skal bygge landet med ny kurs, men i det innlegget som ble holdt, oppdaget ikke jeg så veldig mye av den nye kursen. Det var etter mitt syn en trygg og god videreføring av den forrige regjeringens samferdselspolitikk, med noen små nyanser. Det har vært utrolig mange budsjettlekkasjer styrt av Regjeringen av godbiter i forbindelse med budsjettet, så også når det gjelder samferdsel. Så jeg er ikke sikker på om vi har så mange godbiter igjen å vente på til i morgen. Men jeg er veldig spent på én sak som ikke har vært nevnt i det hele tatt, og som er en hovedsatsingsbit i Soria Moria-erklæringen, og som var den nye kursen. OPS skulle vekk, og vi skulle få prosjektfinansiering. Nå er jeg veldig spent på om vi får en nyhet i morgen om prosjektfinansiering. I så fall skal det få Kristelig Folkepartis støtte. Jeg håper statsråden kan lette litt på lokket for oss nå.
Ja, i budsjettet i morgon vert det ei omtale av prosjektfinansiering. Kva som står i den omtala, må nok representanten vente på til i morgon. Elles lytta han vel ikkje nøye nok til mitt innlegg viss han ikkje fann kursendringar. For det fyrste er det ei kursendring å auke budsjettet slik Regjeringa har gjort både i tilleggsproposisjonen og i revidert nasjonalbudsjett. For det andre er det ei stor kursendring å leggje meir vekt på vedlikehald, som har vore utruleg forsømt, der den førre regjeringa kutta 200 mill. kr i siste års budsjett, og der me no håper at me skal kunne snu den utviklinga. Så får me vente til i morgon med å sjå om det vert ei kursendring som vil vise igjen – eg trur det.
Replikkordskiftet er omme.
Energi og miljø blir dette århundrets store spørsmål. Vi er i en situasjon hvor to milliarder mennesker i verden ikke har tilgang på elektrisitet, og de trenger tilgang på elektrisitet hvis de skal få oppleve utvikling. Samtidig vet vi at det også medfører at energiforbruket i verden vil øke med 40–50 pst. innen 2030. Det fastslår Det internasjonale energibyrået i sin siste rapport som kom nå i sommer. Da blir det store spørsmålet: Hvordan skal vi skaffe energi til alle dem som trenger energi, samtidig som vi greier å kontrollere de miljømessige konsekvensene av dette – hvordan bruke mer energi og slippe ut mindre klimagasser? Det blir dette århundrets store spørsmål. Her har også Norge et ansvar. Vi som en stor energileverandør har satt oss selv i den situasjon, som det fremkom på Dagsrevyen nå i kveld, at vi på grunn av at vi nå importerer kullkraft fra Europa, slipper ut mer CO2 i året enn det 200 000 biler gjør, fordi vi velger kullkraftimport i stedet for gasskraft. Det er viktig at vi finner en nasjonal løsning for hvordan vi skal håndtere gassen. 99 pst. av gassen eksporterer vi, bare 1 pst. bruker vi i Norge. Vi må finne løsninger. De signalene som har kommet fra Regjeringen, har vært veldig utydelige så langt. Det er veldig vanskelig å forstå hva som ligger i dette med parallell utbygging av renseteknologi. Så langt har det medført at det de facto har blitt en stopp i utbygging av nye gasskraftverk. Vel så viktig er det at også Norge tar et ansvar når det gjelder nye og fornybare energikilder, og der hadde jeg store forventninger til olje- og energiministeren og til Regjeringen. Da Regjeringen i vinter skrapet disse grønne sertifikatene i forhandlingene med Sverige, sa Regjeringen at man skulle komme opp med et minst like godt system. Miljøvernministeren sa i replikkordskiftet etter sitt innlegg hvor jeg stilte spørsmål, at dette var en historisk dag, og folket jublet. Det er nok en historisk dag, for jeg har ikke opplevd at miljøbevegelsen og de som bygger ut energi, har vært så samstemte. De har sagt at det systemet som Regjeringen i dag har kommet med for at Norge skal få mer fornybar energi, ikke holder mål. Jeg må si at når Regjeringen gikk ut og sa at man skulle få et system som var minst like bra som de grønne sertifikatene, så trodde jeg på Regjeringen. Jeg gjorde det. Men nå har vi altså fått et nytt løftebrudd fra løftebruddregjeringen. For hva er den støtten man har kommet opp på for små vannkraftverk som er gryteklare og som kan igangsettes, og som det blir 10 TWh av, etter det en av Norges ledende forskere sier til Dagens Næringsliv i dag? 10 TWh – fjerdedel av det norske forbrukere bruker i året på strøm, er gryteklar. De får 4 øre, altså en tredjedel av hva man ville ha fått med de grønne sertifikatene. Det er ikke minst like bra. Vindkraft får 8 øre, ville fått det dobbelte hvis man hadde gått for de grønne sertifikatene. Bioenergi får 10 øre, ville fått 15 øre og 20 øre med de grønne sertifikatene. Tilsvarende prosjekter får i Sverige og i Finland borti 30 øre i støtte. Så hvorfor folket da skulle juble over dette midt i en vanskelig strømsituasjon, kan ikke jeg forstå. Jeg tror at her hever Regjeringen stemmen ved svakt argument. Jeg forstår godt at miljøvernministeren gjør det, for det er jo åpenbart at det er noen i Regjeringen som har overkjørt henne og olje- og energiministeren i denne saken. Jeg er fryktelig skuffet, fordi det betyr at mange gode fornybare prosjekter som kunne ha hindret en fremtidig strømkrise, nå er skrinlagt. Det er ikke bare noe jeg sier. Vindkraftforeningen har sagt at mange vindkraftprosjekter får kroken på døra i dag. Det er ingen historisk gledens dag, det føyer seg inn i rekken av energipolitiske beslutninger som denne regjeringen har tatt, og som bringer oss nærmere en strømkrise: først skraping av grønne sertifikater, med et dårligere system som alternativ, dernest usikkerhet rundt gasskraftverk, slik at man virkelig nærmer seg strømkrisen.
Det blir adgang til replikkordskifte.
Jeg vil først rose representanten Børge Brende for en visjonær og overordnet tilnærming til hele energispørsmålet. Men samtidig synes jeg det er overraskende at han velger en så offensiv og pågående opposisjonsrolle, siden han selv satt i en regjering som gjorde lite eller ingenting med energitilførselen. Representanten Brende var mot utbygging av Øvre Otta. Han var også mot utbygging av Hattebergvassdraget. Regjeringen han satt i, startet bygging av anlegg for videreføring av gass fra Ormen Lange og sa ja til Sunndal Verk. Begge anlegg er basert på elektrisk kraft. Som følge av dette er situasjonen i Midt-Norge når det gjelder energi, kritisk. Den forrige regjeringen leverte heller ikke noe mer energi basert på gasskraftverk. Mitt spørsmål er som følger: Evner representanten Brende å vise litt mer ydmykhet enn han så langt har vist når det gjelder eget ansvar for tilgang på ren ny fornybar energi? Var ikke fire år nok?
Takk først for hyggelige ord innledningsvis. Når det gjelder spørsmålet og hva jeg fikk til da jeg var miljøvernminister og næringsminister, har jeg god samvittighet. Vi bygde ut mer vannkraft i løpet av de fire årene under Bondevik II enn hva man gjorde på hele 1990-tallet. Vi sa ja til Sauda, og vi sa også ja til mange andre viktige vannkraftprosjekter. Investeringsbeslutningen som gjaldt Kårstø og gasskraftverket der, kom før vi gikk av. Den fikk vi til. I tillegg sa jeg som miljøvernminister ja til gasskraftverk i forbindelse med Snøhvit. Da var det faktisk representanter i Stortinget som satte seg ned og demonstrerte mot det, men det var en nødvendig beslutning. Jeg er den første til å innrømme at i de 15 siste årene har vi ikke bygd ut nok energi i Norge. Derfor bør vi ha en dugnad i Stortinget hvor alle setter sine kjepphester på stallen for at vi skal få til dette. Vi trenger både gass og fornybar energi.
Representanten Brende er opptatt av energibeslutninger i Stortinget. Den viktigste energibeslutningen som er gjort i Stortinget, er da vi vedtok hjemfallsregelen, at retten til vannkraft skal falle tilbake til staten. Det var ett parti som kjempet mot det. Det var Høyre. Vi vet at det på meningsmålingene ser ut til at Høyre og Fremskrittspartiet nærmer seg 50 pst. For min del og for SVs del er skrekkscenarioet at det skulle skje, nettopp fordi de to partiene ønsker å fjerne hjemfallsordninga. Høyres store høvding, Kåre Willoch, sier følgende i Klassekampen i går: «Som god konservativ holder jeg fast på nasjonalt eierskap til kraftressursene.» Og han advarer mot Høyres og Fremskrittspartiets politikk når det gjelder hjemfall. Er det slik at representanten Børge Brende fortsatt mener at det er riktig at man fjerner hjemfallsordninga, slik at private utenlandske eiere kan overta Norges viktigste juvel?
Først må jeg si at Kåre Willoch har vært en inspirator for meg. Når han uttaler seg generelt om energi- og miljøspørsmål, synes jeg han har kloke betraktninger. Når det gjelder hjemfallsinstituttet spesielt, har jeg registrert at Regjeringen nå har valgt å gå til EF-domstolen for å få prøvd den norske ordningen. Det sa jeg at vi tok til etterretning da den saken ble kjent. Så får vi se hva domstolen konkluderer med. Jeg har jo friskt i minne en miljøvernminister som gikk ut med brask og bram like etter at hun tiltrådte, og sa at nå skal vi nedlegge norsk forbud mot bromerte flammehemmere, mot miljøgifter. Nå har miljøvernministeren ombestemt seg, for ESA har sagt noe annet. Når vi får avklaringen fra EF-domstolen, tror jeg vi alle må gå i oss selv for å finne fremtidsrettede løsninger på den saken.
Representanten Børge Brende er, som venta, ute og slaktar Regjeringa sine tiltak som blei offentleggjorde i dag. Den svartmalinga som han kjem med, samsvarar dårleg med røynda. Allereie i dag – etter offentleggjeringa – har vi høyrt at Lyse Energi har offentleggjort at dei kjem til å satse på vindkraft. Det kjem positive signal frå vasskraftutbyggjarar i m.a. mitt heimfylke, Sogn og Fjordane. Og bioenergiprodusentane er fornøgde. Når representanten Børge Brende med eit slikt engasjement slaktar denne regjeringa sine tiltak, må det vere grunn til å spørje: Kva var det den førre regjeringa – som Brende sjølv var ein del av – gjorde som var betre enn denne regjeringa sine tiltak?
Hadde det enda vært slik at det var jeg som slaktet det opplegget som Regjerin-gen kom med for tilskudd og initiativ til fornybar energi, hadde det ikke vært noe stort problem. Problemet er at dagen i dag er historisk for både dem som skal produsere energi, og for miljøbevegelsen. Alt fra Naturvernforbundet og Bellona til Natur og Ungdom har gått ut og slaktet forslaget og mener at det medfører at mange prosjekter nå får kroken på døra. Nord-Trøndelag E-verk har i dag sagt at de dessverre må droppe vindkraftprosjekter. Mange småkraftprosjekter blir også droppet. Hva hadde Bondevik II-regjeringen som alternativ her? Jo, vi hadde de grønne sertifikatene, som også representantens parti var tilhenger av den gangen. Det er jo ubestridelig slik at hvis man hadde innført de grønne sertifikatene, ville det i alle fall ha ført til dobbelt så mange gulrøtter for å stimulere til denne grønne energien. Derfor er det en trist dag for fornybar energi i dag.
Replikkordskiftet er omme.
Tirsdag hørte vi alle Kongen lese følgende fra trontalen: «Bekjempelse av det ulovlige fisket i Barentshavet vil ha høyeste prioritet.» For oss i miljøkomiteen er dette en riktig opp-prioritering for å stanse et røveri som har foregått over mange år. Det ulovlige, uregistrerte og urapporterte fisket er miljøkriminalitet av verste slag. Det er et tyveri fra fellesskapet og fra dagens fiskere, men det er også et tyveri fra framtidige generasjoner. Det kom som et sjokk på mange langs kysten da forskerne anbefalte en reduksjon på 35 pst. på totalkvoten for torsk neste år. Det betydde at norske fiskere neste år må betale for andre nasjoners ulovlige overfiske i Barentshavet, i Norskehavet og i Nord-Atlanteren. Overfisket og de lovløse tilstandene har norske myndigheter vært klar over i mange år. Den forrige regjeringa maktet ikke å gripe fatt i denne ressurs- og miljøkriminaliteten. Det er god grunn til å gi Stoltenberg-regjeringa ros for at den på ett år har synliggjort norsk overvåking, norsk rettsutøvelse og tilstedeværelse i disse havområdene. Det er all grunn til å gi ros til fiskeriminister Helga Pedersen, som uredd har tatt opp denne problematikken med de europeiske land og med russerne. I går undertegnet Norge og EU en avtale om tiltak mot ulovlig fiske, en avtale som innebærer overvåking og kontroll av fiskeriene. Rammeavtalen gir klare retningslinjer for hvordan Norge og EUs medlemsland skal samarbeide om felles fiskeriressurser, og avtalen forsterker partenes kamp mot ulovlig, uregistrert og urapportert fiske. Ulovlig fiske er en av de største ressursmessige utfordringene for både Norge og de øvrige europeiske fiskerinasjonene. Det er kun gjennom avtaler og tett samarbeid vi kan klare å få bukt med denne kriminaliteten. Regjeringa Stoltenberg har lagt fram en balansert, helhetlig plan for forvaltning av nordområdene. Alle disse utfordringene krever samarbeid, regelverk og ikke minst norsk tilstedeværelse. Våre kystfartøy må være operative, aktive og synlige i området. Våre fiskeriinspektører har en krevende, men viktig jobb. Norge skal gå foran i kampen mot piratfiskerne. Vi skal være på miljøets og ressursenes side. Det gjelder ikke minst i Svalbardsonen. Her tar vi på oss et ansvar for en forsvarlig ressursforvaltning. Dette er Norges rett, og det er vår plikt. Svalbardsonen er et særlig sårbart område, hvor det er tvingende nødvendig å få slutt på rovfisket. Norsk tilstedeværelse i disse ressursrike områdene skal være en prioritert oppgave. De territorielle utfordringene vet vi er mange, men Regjeringa har håndtert disse konfliktene med klokskap og fasthet og gjennom samarbeid. Betydningen av norsk tilstedeværelse og aktivitet i de nevnte havområdene vil få økt betydning i tida framover. Det er da betryggende å vite at vi nå har en regjering som er handlekraftig i sin nordområdepolitikk, som spiller på lag med miljøet, og som tar ansvar for en bærekraftig ressursforvaltning. Avslutningsvis har jeg lyst til å trekke fram det paradoksale i vår nordområdeutfordring. I vårt strategiske arbeid med forvaltning, aktivitet og tilstedeværelse må vi ta med oss at Norge er et lite land som rår over enorme naturressurser i form av petroleumsressurser og fisk og annen biomasse. Historisk er det ikke noe rimelig forhold mellom de store interessene Norge har, og de virkemidlene norske myndigheter har brukt for å sikre disse interessene. Slik sett kan vi si at Norge her er en småstat med stormaktsinteresser, interesser som vi skal verne om – både ressursene og miljøet – og vi skal ta vare på de norske mulighetene som fins i nord.
Trontalen er på mange måter en interessant tale. Den sier noe om ambisjoner og mål for posisjonen, men samtidig utfordrer den også opposisjonen til å tydeliggjøre forskjellene mellom de to partene. Derfor er dette en viktig debatt, som legger føringer for en del av det som kanskje kommer etterpå. Samtidig er det også slik at man nok blir provosert og overrasket i noen sammenhenger. Jeg må si at jeg lot meg fascinere av representanten Gunn Olsen fra Arbeiderpartiet, som var på talerstolen og snakket om ny kurs, nye muligheter og nytt flertall. Hun har selvfølgelig rett i at det er skapt et nytt flertall i denne salen, men ser vi på valgresultatet som sådant, var det også pr. definisjon et borgerlig flertall på utsiden. Det er valgloven som innsatte en ny regjering og et nytt flertall, ikke folket på utsiden. Så over til trontalen – jeg er ferdig med hjertesukket mitt. Jeg synes det har vært fokusert lite på justispolitikk, og da må noen av oss ta opp den hansken. Jeg tror jeg skal være så frimodig at jeg skal skryte av Regjeringen for en del av de punktene som står der. Jeg synes det er bra at man her nevner at man ønsker å fortsette å fokusere på internasjonalt samarbeid for å bekjempe grenseoverskridende kriminalitet. Det er vi enige om, og der bør vi ha en felles målsetting. Et annet moment som Regjeringen også tar tak i, og som jeg synes er bra, er å utvide bruken av tilstedevakt innenfor Redningstjenesten. I et langstrakt land som vi har, med mange utfordringer, kan slikt være livbergende, bokstavelig talt, og det skal jeg gi Regjeringen honnør for. Hvis jeg nå legger bort den biten og går over på den andre siden, finnes det faktisk ting der også som fascinerer meg. Det gjelder det som er utfordrende. Jeg hørte at komitelederen i justiskomiteen var på talerstolen i dag og sa at nå har Regjeringen tatt tak, det er ny kurs og nye muligheter. Og jeg har sett litt på det. De mulighetene er selvfølgelig definert ut fra posisjonens side. De sier at nå skal vi satse på politiet, vi skal ta et oppgjør med gjengkriminaliteten i Oslo. Så legger man inn en styrking på 6 mill. kr – 6 millioner. For budsjettåret i fjor styrket den forrige regjeringen, sammen med Fremskrittspartiet, Oslo-budsjettet med over 100 mill. kr til politiet. Det var en satsing, etter mitt skjønn. Vi ser nå at det er en krangel mellom fagforeningen i politiet i Oslo og Politidirektoratet om situasjonen i forhold til terrorbekjempelse, hvor iallfall jeg vil låne øre veldig til fagforeningen, som faktisk skal stå i fremste rekke. En annen ting jeg har savnet, som jeg kanskje får lære mer om i morgen, er forholdet til fengselsutbyggingen. Statsråden har sagt – og det ligger også i trontalen – at man skal gjøre noe med Halden. Det hilser vi selvfølgelig alle velkommen. Men jeg savner en like stor tydelighet når det gjelder det prosjektet som ble planlagt i Nord-Norge, i Indre Salten, der statsråden – før han ble statsråd – var veldig tydelig da han var nordpå, og sa at man skulle sette spaden i jorda. Den spaden må han ha mistet, eller noen må ha tatt den fra han. Det skjer i hvert fall ingen ting der pr. i dag. Den nye satsingen skal være på kriminalomsorg. Det kan nok være på sin plass. Samtidig er det noen paradokser her. Jeg så litt på statistikken for fjoråret. Det er et faktum at i henhold til offentlig statistikk har man gjennom å bruke fremskutt prøveløslatelse gitt en rabatt på over 51 000 døgn. Det utgjør ca. 140 års fengsel. Vi kunne selvfølgelig ha sagt at hvis vi tar gjennomsnittet for drapssaker i Norge, og det er ca. åtte år, har vi i underkant av 20 drapssaker gitt det i ren rabatt årlig. Vi slipper de kriminelle ut. Noen vil kanskje si at det er god sosialdemokratisk politikk, andre vil si at det er å tråkke på ofrene for kriminalitet. Det er i alle fall mitt ståsted i så måte. En annen ting man har sagt, er at man nå ønsker å innføre en prøveordning med elektronisk merking og hjemmesoning. Det tror jeg kommer til å glede veldig mange av dem som bor f.eks. i Holmenkollåsen. Det er flott å sone der oppe – en har utsikt over byen, ser ned på allmuen og har det rimelig bra hjemme. Men hva med de som holder til i andre enden av skalaen, de som er på den nederste delen av rangstigen? Hvor skal de ha sin soning? Under en bru i sentrum? Er det alternativet, er det en sosialt rettferdig fordeling for en sosialdemokratisk regjering? Hvis det er det, vil jeg på nytt sterkt ta avstand fra det. Så til det siste temaet som jeg synes er interessant: Regjeringen har sagt at barn ikke skal sone i fengsel. Det støtter jeg i utgangspunktet opp om. Men forutsetningen er linket til hvilken type kriminalitet som er begått. Drammens Tidende har i dag en leder som fokuserer på at man bruker barnevern som straff. Jeg skal ta meg den frihet å sitere et avsnitt derfra, der lederen bl.a. sier: «Men det direkte motbydelige med regjeringens forslag er at man ønsker å bruke barnevernet som en slags straffereaksjon.» Barnevernet skal hjelpe, ikke straffe. Videre sier lederen: «Nå foreslår regjeringen å blande denne ungdommen, de aller mest sårbare blant oss, med landets verste pøbel. Det er pøbelen det er synd på, må vite, ikke incestofre[[…]] Dette er med andre ord en villet politikk som tar vare på de kriminelle og ikke de andre.
Å bygge opp et sterkt velferdssamfunn forutsetter at man fører en politikk som evner å fordele mellom folk og som sikrer alle like muligheter. Norge er et av verdens beste land å bo i. Men det betyr ikke at vi ikke har mange utfordringer som vi må finne løsninger på. Å sikre arbeid til alle har alltid vært viktig for Arbeiderpartiet. Vi er ikke enige med de markedsliberalistene som synes at ledighet er sunt for økonomien. Arbeidsledighet er å sløse med ressursene. Derfor er jeg veldig glad for at siden Regjeringen overtok, har ledigheten gått kraftig ned, og sysselsettingen øker. At folk har arbeid og inntekt er den viktigste måten å få folk til å delta i samfunnet på, det skaper trygghet og forhindrer fattigdom. For Regjeringen og for stortingsflertallet er det viktig å legge til rette for at folk kan delta – gjennom å sørge for barnehage til alle som ønsker det, gjennom ordninger som fødselspermisjon og ved å trygge arbeidstakerne gjennom arbeidsmiljøloven. Men som statsministeren påpekte i sin tale, har vi fortsatt altfor mange som er på utsiden av arbeidslivet, som lever på en eller annen form for stønad, og som skulle ønske at de kunne delta. Det tar Regjeringen på alvor. Gjennom den omfattende reformen av arbeids- og velferdsforvaltningen som vi står midt oppe i, bygger vi opp et system som vil få flere tilbake i arbeid. Gjennom den kommende stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering vil vi få flere virkemidler til faktisk å hjelpe folk til å bli i stand til å delta i arbeidslivet gjennom å bli kvalifisert og gjennom å få prøvd ut sin arbeidsevne. At folk har et arbeid å gå til, er lønnsomt både for den enkelte og for samfunnet som helhet. Å avskaffe fattigdom er krevende. Det er kun gjennom strukturelle endringer det kan skje. Vi kan gjøre mye gjennom handlingsplaner mot fattigdom. Men det er gjennom å fordele og ha en sterk offentlig sektor og sikre at alle blir inkludert, også i arbeidslivet, at vi faktisk kan klare det. Opposisjonen har gjennom flere innlegg her i dag uttrykt en stor utålmodighet overfor Regjeringen – at den bruker for lang tid på å gjennomføre valgløftene sine. Men sannheten er jo at Regjeringen og flertallet på Stortinget er godt i gang med å gjennomføre løftene fra Soria Moria-erklæringen. Vi er i rute, selv om det var mye å rydde opp i etter den forrige regjeringen. Det eksisterer åpenbart noe kortidsminne i denne salen, for da dagens regjering overtok, var det en situasjon hvor ledigheten lå dramatisk høyt, kommunene var helt sultefôret, det ble lagt opp til mer privatisering av skolen, det ble kuttet i tiltak til dem som var arbeidsledige, og arbeidsmiljøloven var i ferd med å bli rasert. Valget for et år siden handlet om akkurat dette, om hva slags samfunn folk ønsker. Er det et samfunn hvor de som har minst, skal bli avspist med almisser, hvor man ikke fører en aktiv arbeidsmarkedspolitikk, og hvor man gir skattelettelser til dem som har mest fra før, eller er det et samfunn hvor vi bygger opp en robust offentlig sektor der folk får like muligheter, hvor man aktivt vil ta folk tilbake i arbeidslivet, hvor de som har mest, også skal betale mest skatt, og hvor det er fellesskapsløsningene som prioriteres? Velgerne sa at de ønsket mer fellesskap, ikke mindre. Det er Regjeringen i full gang med å gjennomføre nå.
For noen uker siden var Al Gore i Norge. Da hadde jeg gleden av å bli invitert til visningen av hans film om de store klimautfordringene vi står overfor. Det er en alvorlig film, for det er en betydelig jobb som skal gjøres. Men det positive budskapet er at det er mulig å gjøre den jobben, og det er mulig å gjøre den til en overkommelig pris som ikke setter velstanden vår på spill. Akkurat dette har vært et hovedpoeng i mange år for Venstres miljøpolitikk – at det er mulig å kombinere en god miljøpolitikk med å beholde velferdssamfunnet og sikre arbeidsplassene. Ja, det er faktisk slik at en nødvendig del av arbeidet med å sikre velferdssamfunnet og framtidige arbeidsplasser er at man har en god miljøpolitikk. Etter filmen inviterte Regjeringen til mottakelse hvor Al Gore og statsminister Jens Stoltenberg stod side ved side. Da gjorde jeg meg visse refleksjoner. På den ene siden stod Al Gore, som nå bruker det meste av sin tid på å reise rundt og inspirere statsledere til å ta miljøutfordringene på alvor, benytte de tekniske mulighetene som finnes der, og de framtidige løsningene som skal forme energi- og miljøpolitikken. På den andre siden stod Jens Stoltenberg, som ble herostratisk berømt fordi han ledet an i arbeidet som førte til at sentrumsregjeringen ble felt fordi han ikke ville bygge gasskraftverk uten at det ble stilt krav om rensing av CO2. Jens Stoltenberg overtok regjeringsansvaret, og gav tre konsesjoner for bygging av gasskraftverk uten krav om rensing. Det var et blindspor, og det førte til stopp i arbeidet med å fremme de rene løsningene, fordi utbyggerne trodde det var et politisk regime som ville akseptere gasskraft uten rensing. Så kom Soria Moria-erklæringen som kunne indikere at statsministeren hadde kommet på nye og bedre tanker. Gasskraft i Norge skulle kombineres med krav om rensing fra dag én. Senere har vi forstått at det som virket klart, ikke er så klart. Det viser seg at Soria Moria-erklæringen ikke er et avklart politisk arbeidsgrunnlag, men et politisk trekkspill som kan formes etter behov. Nå åpnes det for en periode uten rensing ved de gasskraftverkene som Regjeringen åpenbart er innstilt på å gi konsesjon til. Det betyr at en åpner for en lang periode og et svarteperspill om hvem som skal betale regningen, og hvilke løsninger som skal velges. Nå foreligger det planer om gasskraftverk på Tjeldbergodden, i Skogn og på Mongstad. På Kårstø i Rogaland bygges det med bakgrunn i en konsesjon som ble gitt av Stoltenberg I-regjeringen. Det er behov for at Regjeringen nå avklarer hvordan en vil medvirke til rensing av CO2 ved gasskraftverk i Norge, gir en konkret vurdering av disse prosjektene som nå foreligger, gir en pekepinn på hvordan staten vil medvirke, og i hvilken rekkefølge en ønsker å bidra i forhold til disse konkrete prosjektene. I dag ble det lagt fram et opplegg som skulle være alternativet til grønne sertifikater. Statsministeren og Regjeringen har lovet at det alternativet skal være bedre enn opplegget med grønne sertifikater som ble skrotet. Det ble det ikke. I realiteten betyr det at en i de kommende årene stiller til rådighet 400 mill. kr mer til fornybar energiproduksjon. Grønne sertifikater ville utløst mellom 1,5 og 2,5 milliarder kr. Det som er alternativet, er altså betydelig dårligere. Resultatet vil bli at mange prosjekter med fornybar energiproduksjon stopper opp og ikke blir realisert. I går la Lavutslippsutvalget fram sin innstilling. Mange var begeistret, blant dem miljøvernministeren. En kunne tro av den reaksjonen som en så, at en ville følge opp de anbefalingene som var. I dag vet man at det ikke er rett. Fra dag én bryter en det som må være politiske opplegg for å kunne følge opp Lavutslippsutvalgets innstilling. De har nemlig klare anbefalinger om å støtte fornybar energiproduksjon på en måte som Regjeringen i dag ikke viser vilje til å gjøre det på. Det hadde vært viktig hvis statsministeren i dag benyttet anledningen til å si at de anbefalingene som Lavutslippsutvalget kommer med, og hovedkonklusjonen om at en skal redusere utslippene med to tredjedeler fram til 2050, også skulle bli en formell norsk målsetting. Jeg er usikker på Regjeringens vilje til å følge opp utvalgets innstilling på bakgrunn av det tafatte opplegget en i dag har presentert for fornybar energiproduksjon.
Det blir replikkordskifte.
Flere har i dag tatt opp at Fremskrittspartiet og Høyre inviterer hverandre til et tettere og mer forpliktende samarbeid. Partiet Venstre liker åpenbart ikke at deres forhold til denne alliansen blir tatt opp, hvis man ser på de svarene representantene Sponheim og Dørum har kommet med i dag. De liker åpenbart ikke å la velgerne få vite hva man mener om dette. Men jeg spør likevel: Hvordan vil Venstre forholde seg til en borgerlig allianse hvor Fremskrittspartiet er med? Er representanten Kvassheim enig med sin parlamentariske leder i at det ikke er noe man trenger å forholde seg til? Venstre sier at de er veldig opptatt av miljøpolitikk, mens Fremskrittspartiet, som vil bli det dominerende partiet i den eventuelle alliansen, er kjent som et parti som ikke tror at vi har menneskeskapte klimaendringer, og som faktisk mener at alle i Norge helst burde ha hver sin bil. Da spør jeg: Hvordan vil Venstre stille seg til et samarbeid hvor Fremskrittspartiet er med, særlig med tanke på miljøpolitikken – er Venstre med, eller er Venstre ikke med?
Når det gjelder miljøpolitikken, er jeg mye mer bekymret for det dagens regjering står for, enn hva en eventuell regjering om tre år kommer til å stå for. Men jeg kan love Eva Kristin Hansen at Venstre aldri vil støtte en politikk som ikke bidrar til at Norge er best på miljø. Det vil også være utgangspunktet i framtiden når vi skal bidra til regjeringsdannelse. Vi klarte sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti å få til mye god miljøpolitikk. Rekordstore arealer ble vernet, det ble satset tungt på kollektivtransport og vi fikk stoppet technetiumutslippene fra Sellafield. Så vi har vist at vi i samarbeid med Høyre og Kristelig Folkeparti kan lage god miljøpolitikk. Det skal vi også gjøre i framtiden. Nå gjenstår det å se om Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet kan gjøre det samme. I dag har de vist at de ikke kan det.
Jeg registrerer økende uenighet i miljøpolitikken mellom de gamle regjeringspartiene Venstre og Høyre. Vi får kritikk fra Høyre for å være for miljøvennlige, fordi vi ikke vil åpne for å bygge sterkt forurensende gasskraftverk uten krav om CO2-håndtering. Samtidig kritiseres vi fra Venstre for ikke å være miljøvennlige nok. Den miljøpolitiske avstanden har økt mellom Venstre og Høyre etter at de forlot regjeringskvartalet. Denne avstanden er også en pekepinn på hvorfor den forrige regjeringen ikke fikk til en miljøvennlig håndtering av CO2-utslippene, på tross av løftene i Sem-erklæringen. Gunnar Kvassheims innlegg viser at Venstres miljøpolitikk har hatt godt av regjeringsskiftet. Regjeringsskiftet har i tillegg vært bra for dem som ønsker CO2-håndtering og satsing på ny fornybar energi. Men jeg må bare gjenta spørsmålet som representanten Hansen stilte: Ser Kvassheim for seg at en allianse mellom Høyre og Fremskrittspartiet, der Venstre er med, løser de utfordringene vi står overfor når det gjelder å redusere utslippene av klimagasser?
Som det vil være kjent, er det helt uaktuelt for Venstre å gå i regjering med Fremskrittspartiet, bl.a. fordi vi står så langt fra hverandre i miljøpolitikken. Det er helt rett at Venstre og Høyre har forskjellig miljøpolitikk, men her har en nylig praksis som viser hvordan disse to partiene kan samarbeide om miljøpolitikken. Jeg vedkjenner meg som venstremann definitivt den miljøpolitikken Bondevik II-regjeringen førte. Derfor er jeg overbevist om at framtidige regjeringskonstellasjoner kan få en god miljøpolitikk i et samarbeid mellom Kristelig Folkeparti, Venstre og Høyre. Når det gjelder rensing av CO2, ble det tatt viktige grep av forrige regjering, bl.a. satt ned et stort fond, der avkastningen ble brukt for å legge grunnlaget for løsninger som skal brukes ved CO2-rensing ved gasskraftverk. Det som nå er det store spørsmålet, er om det er mulig å nå Regjeringens målsetting om å rense på Kårstø innen 2009. Hvis det skal være mulig, må morgendagens statsbudsjett gi store deler av svaret. Hvis ikke kommer vi til å få nok et løftebrudd fra dagens regjering i miljøpolitikken, knyttet til rensing på Kårstø.
Venstres miljøpolitikk har vært rimelig forutsigbar det siste året. Man legger seg inn sammen med de store miljøorganisasjonene, og man prøver å angripe Regjeringen ved å være langt mer miljøvennlig enn det Regjeringen er, enten det nå dreier seg om fornybar energi, det dreier seg om nordområdene, eller det dreier seg om gass. Det synes jeg for så vidt er all right. Men det er jo et paradoks når man ser på de sjumilsstegene Venstre har tatt i miljøpolitikken, fra man var i posisjon for bare et år siden. Man ble så mye mer miljøvennlig over natten at man faktisk plusset på betydelige midler i sitt eget miljøbudsjett da man i fjor la fram sitt alternative forslag til statsbudsjett. Vi har løftet klimaproblematikken til et nivå som Kvassheim er langt fra å kunne vedkjenne seg, gjennom at vi har sagt at vi skal rense gasskraften. Det var et løft som den forrige regjeringen på ingen måte så seg i stand til å bidra til. Dette er det enkeltløftet som Lavutslippsutvalget mener er det absolutt viktigste, og som vil bidra mest til at vi når våre mål. Kan Kvassheim svare meg på hvorfor han mener at vi etter dette sjumilssteget fremdeles framstår som klimaversting?
Jeg har ikke brukt begrepet klimaversting. Men jeg er skuffet over at det som blir framstilt som en historisk avklaring i Soria Moria-erklæringen, nemlig at det skulle være gasskraft med krav om rensing fra dag én, nå ikke lenger har gyldighet. Dette var det mange som så på som et historisk skille, fordi en hadde fått Arbeiderpartiet til å snu. Når ser en at med Arbeiderpartiets opplegg, som synes å vinne fram, vil det skje som en har ønsket hele tiden, nemlig at en skal bygge, og så skal en rense etter hvert. Så jeg vedkjenner meg definitivt forrige regjerings politikk på dette området. Den hadde som en del av sin plattform at det ikke skulle gis konsesjoner uten at det var krav om rensing ved gasskraftverk. For øvrig vil jeg gratulere Ola Borten Moe med det gjennombruddet Senterpartiet har fått på ett miljøområde, dessverre med negativt fortegn. Partiet lovet at det skulle bli vernepause. Etter at den forrige regjeringen hadde økt det vernede arealet med 50 pst., ble det så mye for Senterpartiet at man lovet vernepause. Det løftet har man holdt. Det er synd for miljøet, men det er en seier for Senterpartiet.
Replikkordskiftet er omme.
Vi har fått ei samfunnsutvikling der det no er fellesskapet og fellesskapsløysingane som er det viktigaste. Det er bra. Det gjeld ikkje minst barn og unge. Vi opplever no ei regjering som gjennomfører tidenes største satsing på barn og unge på mange område, med mange tiltak og verkemiddel. Barnehagesatsinga er kanskje den aller største, med plassar til alle som ønskjer det, med god kvalitet og låg pris for foreldra. Det er den lovnaden som vi har gitt i Soria Moria, og det er det vi no ser skje. I dag får ni av ti som ønskjer det, plass i barnehagen, og neste år skal alle som ønskjer det, få barnehageplass. 2007 kan, med vår vilje til å satse på barnehagar, bli eit historisk år for barnehagepolitikken her i landet, men ikkje minst eit historisk år for dei barna som då vil få den plassen dei ønskjer seg i barnehagen, og som dei har venta på. Det er ikkje lett, men det er mogleg. Tromsø har greid det, Trondheim greier det i løpet av hausten, og det fortel oss at når Regjeringa stiller opp, og det er politisk vilje lokalt, slik desse to raud-grøne byane viser, er det fullt mogleg å gi alle som ønskjer det, ein plass i barnehagen. Barnehagar er fellesskap, inkludering og deltaking og eit tydeleg eksempel på at det er dei verdiane som er viktige for denne regjeringa og dette stortingsfleirtalet. Eit anna eksempel er vår satsing på kultur. Kulturen har først og fremst ein eigenverdi som er viktig for oss alle, men kultur bidreg òg til å nå så mange andre viktige mål og ønske. Kultur skapar inkludering og samhald og medverkar til kreativitet, trivsel og utvikling for barn og unge, men òg for alle oss andre. Vi skal sørgje for at Noreg blir ein leiande kulturnasjon. Vi skal sørgje for å styrkje satsinga på dei som driv frivillig arbeid. Vi skal sørgje for å løfte både amatørar og profesjonelle innafor kunst- og kulturlivet, anten det er barn som skal lære å spele kornett i skolekorpset, profesjonelle symfoniorkester, skodespelarar på nasjonale scenar eller teater- og revygrupper over det ganske land. Kulturlivet i Noreg opplever no om dagen noko som nærast må sjåast på som glansdagar. Optimismen er stor, forventningane er store, og resultata blir gode. Der tidlegare storting har måtta kjempa og slåst for å få til ei kultursatsing på nokre titals millionar, er det no slik at det er hundretals millionar i ekstrasatsing vi snakkar om. Vi ser at det å satse på dei fellesskapa som kulturen skapar, gjer oss alle rikare. Det er tanken bak det kulturløftet vi har gitt, det er tanken bak Soria Moria-lovnadene, og det er resultatet vi ser når vi no innfrir og følgjer opp vår vilje til å satse på kultur, aktivitet, opplevingar og deltaking. Gjennom Kulturløftet sørgjer stortingsfleirtalet og Regjeringa for at kulturpolitikken er sett skikkeleg på dagsordenen. Vi skal sørgje for at kulturen sin del, som i mange år har vore på 0,5–0,6 pst. av statsbudsjettet, i 2014 skal vere på 1 pst. Det er ambisiøst, men det er fullt mogleg når det er politisk vilje til det. Då denne visjonen og denne politiske viljen blei sett ned på papiret, var det mange som meinte det var uansvarleg, at det var overbod, og at det ikkje stod til truande. Eitt år med ny regjering og nytt fleirtal har vist at vi er godt i gang, og vi skal følgje opp i åra som kjem. Eit anna grep for å heve kulturen sin politiske status – i tillegg til det vi gjer for å auke løyvingane – er arbeidet med ei kulturlov. Vi har lovverk på veldig mange område i dag, og vi har fleire innafor kulturlivet. Men vi har ikkje hatt ei generell kulturlov som seier noko om det offentlege sitt ansvar for å leggje til rette for kulturaktivitetar og kulturdeltaking for alle over heile landet – anten det er i Valdres, i Oslo eller nokon annan stad. Det at vi no er i gang også med dette arbeidet, er ei stadfesting av det systematiske og gode arbeidet Regjeringa gjer for å styrkje kultursektoren. Det førre stortingsfleirtalet var imot, Kultur-Noreg var for, og vi er på lag med Kultur-Noreg. Trontala fortel oss at vi er godt i gang med å innfri barnehagesatsinga, Kulturløftet og alle dei andre satsingane i Soria Moria-erklæringa, og ho fortel oss at det er satsinga på fellesskapet og fellesskapsverdiane som skal prege politikken også i neste budsjettår. Det bør vi alle vere veldig glade for og setje stor pris på.
Soria Moria ligger på et høyt sted. Det gjelder både eventyrutgaven og den som ligger i Holmenkollåsen. Det å se virkeligheten fra store høyder kan under tiden være til vinning for perspektivet. Men det kan også være farlig, for det kan skape en betydelig fare for at man forveksler de luftspeilingene man ser, med virkeligheten. Den som har fulgt dagens trontaledebatt, må jo ha blitt slått av hvor høy selvtilfredsheten hos Regjeringens talsmenn og regjeringspartiene i denne salen er. Hvis andre hadde sett det bildet som Regjeringen ser når den ser seg i speilet, skulle man ha forventet at velgerresponsen hadde vært deretter, at man hadde hatt en øredøvende oppslutning og begeistring. Det er som kjent ikke tilfellet. Og det må bety at det bildet som velgerne har av denne regjeringens innsats, er betydelig annerledes enn det selvbildet Regjeringen holder seg med. Det er ikke et problem for opposisjonen, men det kan bli et betydelig problem for Regjeringen. Før valget i fjor ble norske velgere fortalt om alle de velsignelser som skulle følge med en flertallsregjering, etter mange år med mindretallsregjeringer. Man skulle få orden, man skulle få forutsigbarhet, man skulle få styringsdyktighet – kort sagt, alt skulle bli veldig meget bedre enn før. Det er åpenbart ikke det bildet flertallet av velgerne ser når de ser dagens regjeringskoalisjon. De ser et regjeringskvartal i strid med seg selv, og de ser et regjeringskvartal som også er i strid med sine støttespillere, både i Stortinget og i viktige samfunnssektorer. Det er ganske interessant at en stortingspresident fra Arbeiderpartiet ved den første trontalepassering etter regjeringsskiftet finner grunn til å minne flertallsregjeringen om at også en flertallsregjering er nødt til å forholde seg til Stortinget. Budsjettlekkasjer har tidligere vært noe som foregikk i det skjulte, helst under vannlinjen. Det er første gang i historien at vi har fått en regjering som roper ut budsjettlekkasjene fra broen med ropert. Hvis denne utvikling fortsetter i fire år, vil antagelig Stortinget ved slutten av denne regjeringsperioden være den siste instans i dette land som får kjennskap til Regjeringens budsjettforslag. Det er etter mitt skjønn en oppsiktsvekkende mangel på respekt for vår statsskikk og for våre konstitusjonelle spilleregler. Når Presidentskapet i forrige periode forandret forretningsordenen slik at trontaleordskiftet skulle foregå før budsjettforslaget ble fremlagt, var det jo under den uttrykkelige forutsetning at adressaten for Regjeringens budsjettforslag er Stortinget, og at det er finansministerens finanstale som skal presentere budsjettet både for Stortinget og for det norske folk. Det er en betydelig fallhøyde når man holder seg med et selvbilde som denne regjering gjør. I dagens Aftenposten Aften er det en stor artikkel med overskriften: «Psykiatrikøen vokser». Det er ett av de høyest prioriterte formålene for velferdspolitikken i dette land. Og der slås det fast at køene i psykiatrien i dag øker mer enn kapasiteten øker. Det slås fast at svært mange må vente på helt nødvendig legehjelp i mer enn et halvt år, og at antallet øker. De 10 000 berømmelige årsverkene som vi har hørt om helt siden valgkampen i fjor, og som statsministeren gjentok i sitt innlegg her i Stortinget i dag, viser seg ved nærmere ettersyn også å være en luftspeiling. Hvis man ser på hva Regjeringen egentlig har lovet Stortinget å gjennomføre, så er det i beste fall en fremskrivning av den økning av antall årsverk i omsorgen som vi har hatt de siste årene. Det er ikke noen ny satsing i det hele tatt! Men man har fremstilt det som om dette skulle være et enestående løft for omsorgspolitikken i dette land. Jeg tror at det som er denne regjerings verste fiende, verken er opposisjonen eller andre, det er Regjeringen selv og regjeringspartienes urealistiske løftepolitikk.
Norge går godt for tiden. Aldri før har så mange vært i arbeid som i dag, og arbeidsledigheten går stadig nedover. Vi lovet i valgkampen satsing på fellesskapet framfor skattelette til de som har mest fra før. Vi lovet satsing på fellesskapsløsninger framfor private løsninger for de få. Disse lovnadene har vi holdt, og det kan man finne igjen i reverseringen av privatiseringsbølgen som den forrige regjeringen hadde satt i gang, og vi finner det spesielt igjen i det vi lovet kommunene, nemlig en mye bedre kommuneøkonomi som gir rom til å forbedre eldreomsorgen, øke velferdstiltakene, bekjempe fattigdom, bygge flere barnehager og investere i skolene. Dette har gjort at kommunene kan avlyse planlagte kutt og i stedet opprettholde og utvikle tilbudet til sine innbyggere. I tillegg er fellesskolen styrket ved at privatiseringen av skolene er stanset. Selv byrådet i Oslo vil kunne legge fram et romslig budsjett. Jeg syns det er utrolig godt å høre at finansbyråden kan si at i 2006 er vi kommet over kneika, mens at 2004 og 2005 var vanskelige år for Oslo kommune. Dette er musikk i mine ører fra profilerte høyrefolk. Nå blir bassengene fylt opp med vann, og i min egen kommune blir det også totalrenovert. Liknende forhold rapporteres fra nesten alle landets kommuner, at kritiske kutt er unngått, og at innbyggerne begynner å se bedringer i tjenestetilbudene. Ansatte i kommunene slipper å leve i daglig frykt for oppsigelser. Med den forrige regjeringen ville den private rikdommen fortsatt økt, og kommunene ville vært relativt fattigere. Derfor legger Regjeringen opp til et fortsatt høyt nivå på kommunesektorens inntekter også i 2007. Når jeg er inne på kommunene, må jeg også nevne barnehagene. En massiv satsing på barnehageutbygging gjør at flere og flere barn får plass i barnehage, noe som er en trygghet for foreldrene, og med makspris følger bedre råd for småbarnsforeldrene. Kanskje kan de da ha råd til å sende større barn på ulike kulturtilbud, som med en rød-grønn regjering skal gjøres billigere. Kultur er en verdi i seg selv og skaper kreativitet og samhørighet. Kulturløftet som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har skapt, gir allerede ringvirkninger utover hele landet. Det dreier seg også om kultur når vi skal starte en omfattende nordområdepolitikk. Nordområdepolitikken dreier seg ikke bare om olje og gass, men også om alle de andre verdiene som vi har i nord, ikke minst fiskeri, landindustri og reiseliv. Men la oss ikke glemme de menneskelige ressursene, og la oss ikke glemme at utviklingen i nord er en verdisak for hele nasjonen Norge. Til slutt vil jeg sende en hilsen til tidligere miljøvernminister og næringsminister Børge Brende. Han er stadig på banen når det gjelder utviklingen i kraftmarkedet, men hva gjorde han som næringsminister i forhold til mer energitilgang? Han hørte nok på Venstre, for de mener at det meste skader miljøet, og dermed ble egentlig ingenting gjort. Og hva svarte olje- og energiminister Thorild Widvey fra Høyre på spørsmål om tiltak i forbindelse med strømkrisen i 2003? Jo, hun svarte at hun ville gi Statkraft beskjed om at kraftmangel skulle motvirkes med å innføre høyere strømpriser i områder med mangel på elektrisk kraft. Det var hennes løsning. Det betyr at Bondevik-regjeringen aldri kom i gang med tiltak for produksjon av mer elektrisk kraft inn i markedet. Hvorfor? Det kan man spekulere i. Kunne det være stor uenighet innad i regjeringen som egentlig ble dysset ned offentlig? Svaret på alt dette er at den rød-grønne regjeringen ikke dysser ned noen ting, heller ikke uenigheter, men går på med krum hals og er godt i gang med oppgavene beskrevet i Soria Moria-erklæringen. Og vi skal fortsatt levere.
Den flerkulturelle ideologien og den flerkulturelle ideen har spilt fallitt. Gjennom tiår har flertallet i denne sal trodd at hvis man bare tok tiden til hjelp, ville problemene knyttet til den massive innvandringen vi har hatt til Norge fra fremmedkulturelle land, løse seg. De andre partiene fra ytterste venstre og langt inn i Høyre har hevdet at hvis man møter innvandrerne fra andre kulturer på like fot gjennom dialog og gjennom forståelse, ja så ville ting gå seg til over tid. Dessverre har verden vist seg å ikke være fullt så enkel. Man kan ikke likestille norsk kultur, hvor vestlige verdier som frihet, demokrati, likeverd og likestilling er fundamentale, med kulturer hvor intoleranse, tvang og kvinneundertrykking praktiseres i stort omfang. Det finnes absolutte verdier hvor man aldri må fire en tomme, hvor man aldri må vike, verdier som er så grunnleggende at man blir selvdestruktiv hvis man gjør det. Dessverre ser det ut som om vi har en regjering som er mer opptatt av å føre dialog med innvandrermiljøet enn av å vise fasthet og lojalitet til viktige nasjonale prinsipper. Vi så det i striden rundt Muhammed-tegningene, hvor vi hadde en utenriksminister som var mer opptatt av å drive diplomati enn av å forsvare ytringsfriheten, hvor redaktøren i en norsk avis urettmessig ble uthengt fordi han praktiserte det som er hans grunnlovfestede rett. Men det mest grelle eksemplet på Regjeringens unnfallenhet ser vi når Regjeringen ikke er villig til å ta et fast oppgjør med den umenneskelige kvinneundertrykkelsen som i dag finner sted i deler av de konservative innvandrermiljøene. I dag, i 2006, blir jenter i Norge kjønnslemlestet. Jenter i Norge blir tvangsgiftet, sendt til hjemlandet som levende visum for å hente en ektefelle hit – innvandring gjennom såkalt familieetablering. Vi har tusenvis av jenter som blir frarøvet sin utdannelse, som blir hjernevasket til undertrykking fordi man blir sendt tilbake for å gå på skole i opprinnelseslandet. Og vi har kvinner fra innvandrermiljøene i dag som holdes ute fra arbeidsmarkedet, som ikke får lov til å være del av det norske arbeidsmarkedet. De holdes tilbake, får begrenset opplæring i norsk og får ikke lov til å være et fritt menneske. Dette er fullstendig uakseptabelt, men det finner sted i dag. Hver gang disse problemene har vært oppe, hver gang man har diskutert kjønnslemlestelse, har diskutert problemet rundt tvangsekteskap og alle disse tingene, så har man sagt at det var grusomt, det var forferdelig, og så har man drevet noe opplysningsvirksomhet, laget noen fine brosjyrer, men man har aldri vært villig til å ta i bruk lovverket. Slik forholdene er nå, kan vi ikke bekjempe disse ondene. Vi kan ikke bekjempe den undertrykkingen som dessverre skjer i dag i deler av innvandrermiljøene, uten å benytte lovverket på en klar, konsis måte gjennom kontroll. Mitt store håp og min store oppfordring er for det første at man i forbindelse med utlendingsloven er villig til å se på bl.a. 24-årsgrensen og de tiltakene som er nødvendige for å frigjøre kvinnfolk i innvandrermiljøene, men også at man når det gjelder de integreringsmessige sidene, tar i bruk lovverket og sørger for at innvandrerkvinnen får sin frihet.
Jeg vil først knytte et par kommentarer til den siste taler som var her oppe. Jeg er glad for at ikke alle er like skråsikre og høylytte når det gjelder denne problematikken. Her tror jeg en skal være grundig. Jeg tror en skal lytte. En skal selvsagt bruke lovverket, men en skal unngå å slå politisk mynt på disse sakene. Jeg lurte også på om jeg hadde vært litt for hard da jeg hadde tenkt ut hva jeg skulle snakke om i dag. Men da jeg hørte representanten Lønning, fant jeg ut at jeg egentlig hadde truffet blink, for denne debatten dreier seg i veldig stor grad om retorikk. Opposisjonens reaksjoner på trontalen har i stor grad vært forutsigbare – tabloid retorikk uten nevneverdig politisk og ideologisk substans, dog med noen unntak i salen her i dag. Det ser ut som om opposisjonen ikke er så veldig interessert i å snakke om egen politikk og ideologi, og særlig mangelen på ideologisk dybde er påfallende i denne debatten fra opposisjonens side. Men det er vel kanskje ikke noe annet å forvente når en har en politisk opposisjon som er så splittet som den er, til tross for at en har sett en del frierier de siste dagene fra Høyre til Fremskrittspartiet. Når situasjonen er som den er, er det kanskje like greit å skyte fra hofta, og derfor har jeg lyst til å stille noen spørsmål: Hva vil egentlig opposisjonen? Og ikke minst hvilke konsekvenser får Høyres og Fremskrittspartiets politikk for samfunnsutviklingen og for folk flest? Politikkens viktigste budskap er hva slags samfunn vi skal ha. Etter at vi i Arbeiderpartiet, sammen med SV og Senterpartiet, overtok styringen, er mye forandret. Vi har dreid samfunnet i retning av mer rettferdighet og fellesskap. Vi har satset på velferd framfor skattelettelser til dem som har mye fra før. Særlig har kommunene merket dette, noe som igjen har ført til mer ressurser til bl.a. skole og omsorg. Vi har stoppet en storstilt privatisering av skolen. Vi har stoppet en liberalisering av arbeidsmiljøloven som ville føre til en brutalisering av arbeidslivet. Dette er i aller høyeste grad en politikk for folk flest. Vi viser med disse tingene og en rekke andre prioriteringer en tydelig politisk kurs som har ett hovedmål, nemlig å videreutvikle og styrke det norske velferdssamfunnet. Her er vi nok ved kjernen av det som er den egentlige grunnen til den kritikken som særlig Høyre og Fremskrittspartiet målbærer mot oss. Det handler om forskjellig verdi og samfunnssyn. Høyres og Fremskrittspartiets alternativ er det markedsbaserte samfunnet, hvor viktige velferdsoppgaver skal privatiseres, og hvor profitt blir viktigere enn mennesker. Men vi har jo sett denne politikken i praksis, bl.a. i Storbritannia da Thatcher styrte. Jeg forstår at særlig Fremskrittspartiet er forsiktig med å synliggjøre sin liberalistiske ideologi og politikk og konsekvensen av den. Men velgerne fortjener at alle partiene synliggjør konsekvensene av sin politikk. Hittil har høyresiden – med Fremskrittspartiet i spissen – sluppet relativt lettvint unna, så derfor spør jeg: Når vil høyresiden fortelle opinionen hva summen av deres politikk vil bety for folk flest? Det er jo det som til syvende og sist vil være det viktigste. Jeg er glad for den kursendringen vi har fått til etter bare ett år. Vi har satt kursen langs den veien som velgerne anviste oss ved stortingsvalget i fjor, i retning av et varmere samfunn hvor fellesskap og velferd prioriteres istedenfor Høyres og Fremskrittspartiets markedssamfunn hvor egeninteresser og profitt er de viktigste verdiene.
Med fare for ikke å tilfredsstille siste talers krav til ideologisk dybde skal jeg dog forsøke å snakke litt om politikk slik jeg ser samfunnsproblemene i et politisk perspektiv. Jeg har tenkt å snakke om mennesker, i strid med hva siste taler mener Høyre-folk bør gjøre. Jeg vil også snakke om mennesker i tilknytning til arbeidslivet, for jeg mener faktisk at noe av det som gir livskvalitet, er å ha et trygt og godt forhold til arbeidslivet. Derfor er en av de største utfordringene dette samfunnet står overfor, det faktum at ca. en fjerdedel av arbeidsstyrken er satt utenfor. Det var et hovedtema i den svenske valgkampen, som jeg kanskje synes skuet litt lenger fremover enn denne debatten. Man skal være litt forsiktig med å sammenlikne de to debattene, men det var et av hovedtemaene nettopp i Sverige. Det å sikre tilknytningen til fast arbeid dreier seg faktisk om livskvalitet, og det å gjenreise arbeidsevnen til dem som i dag ikke har tilknytning til jobb, dreier seg faktisk om å gjenreise selvrespekten – så vanskelig, men allikevel så enkelt. Den økonomiske siden ved det er selvfølgelig slik at mangel på arbeidskraft sannsynligvis kommer til å være det største hinder for vekst for kommende regjeringer i Norge i overskuelig fremtid. Det helt aktuelle perspektivet vil være at det å dempe presset i økonomien i dag ikke bare kan gjøres ved budsjettiltak, som vi skal komme tilbake til, men også ved tiltak som øker tilgangen på arbeidskraft. Det er kanskje vel så viktig. Jeg skal la det økonomiske perspektivet ligge med dette, men være relativt konkret og si at det er på to viktige områder vi kan øke tilgangen på arbeidskraft. Vi kan gjøre det lettere å få til arbeidsinnvandring i dette landet. Der er vi nå reddet av den utvidelsen som kommer i EU, og jeg håper Regjeringen meget tidlig vil signalisere at man ikke legger til rette for overgangstiltak for Bulgaria og Romania når den arbeidskraften blir en del av EØS-området. I Norge har vi hatt stor nytte av det utvidede EU for å løse våre vekstproblemer, hittil særlig i forhold til Polen og de baltiske land, og det er ingen grunn til å legge vanskeligheter i veien for å få ny arbeidskraft til landet. Men når det er sagt: Arbeidsinnvandring alene løser ikke våre problemer. Når det gjelder hovedbiten, må vi sørge for å bruke vår egen arbeidskraft bedre. Da synes jeg det er tre viktige områder å peke på. Det ene er at universitets- og høyskolereformen må lykkes ved at vi kan få ungdom tidligere ut i arbeid. Å få et årskull tidligere ut i arbeid betyr mye for verdiskapingen og også mye for trivselen og muligheten for å få jobb for unge mennesker. Så til det andre – de som kastes ut av arbeidslivet veldig tidlig. Med NAV-reformen har vi en helt annen mulighet til en effektiv formidlingstjeneste på den enkeltes premisser. Forsøk i to bydeler her i Oslo, som er på størrelse med en middels stor norsk by, hvor kommunen overtok Aetats penger, viser at man faktisk driver mer effektiv formidling med færre ressurser ved noe som jeg kaller en nærhetsmetode, som ganske enkelt går ut på følgende: En ung jobbsøker eller en med sosialtrygd kommer og spør om sine rettigheter, og får vite det, men får samtidig beskjed om – og jeg bruker arbeidsministerens ord – å komme tilbake på mandag, å stå opp om morran og melde seg til jobbsøking eller få en avklaring i forhold til hvilke problemer som melder seg for vedkommende: Har du språkproblemer, har du psykiske problemer, har du fysiske problemer, eller er du rett og slett klar til å gå ut i jobbtrening eller arbeidstrening? Gjennom språkkurs i en kombinasjon med arbeidstrening får man flere av våre innvandrere ut i jobb enn noen hittil har klart. Gjennom arbeidstrening får man også flere i jobb enn man har klart hittil gjennom formidling. Erfaringene fra slike forsøk er gode. Den andre erfaringen er at dess tidligere man klarer å stanse en trygdekarriere – for å bruke et uttrykk som jeg ikke liker, men som altså er en karriere i form av sykmelding, trygding, uføretrygding og attføring – dess bedre er resultatet. Derfor håper jeg også Regjeringen i sine – skal vi kalle det – utenomparlamentariske drøftelser av budsjettet som legges frem i morgen, om tiltak for å få ned sykefraværet, overveier å legge en hovedvekt på kanskje å øke bedriftenes muligheter for selv å drive attførings- og rehabiliteringstiltak i langtidssykmeldingsperioden. Tallene er nemlig skremmende. 85 pst. av dem som er langtidssykmeldte, kommer aldri tilbake. Menneskelig sett er det en tragedie, og økonomisk sett er det håpløst. Vi må gjøre noe tidligere i sykmeldingsperioden, og nye tiltak kreves av den grunn. Senere i denne måneden kommer vi tilbake til dette i en interpellasjon jeg selv har reist, om også å gjøre noe med seniorpolitikken. Det er uakseptabelt med 58 år som pensjonsalder i Norge. Vi må også gjøre noe med seniorene, slik at vi kan bruke den kompetanse de har bygd opp, lenger i arbeidslivet.
Når brannene etter Muhammed-tegningene nå er i ferd med å slukkes, bør vi gå inn i et nytt år med arbeid i storting og regjering for å finne grunnleggende svar på hvordan vi skal bygge et demokratisk, velfungerende, inkluderende og flerkulturelt samfunn. Jeg mener at dette er en av de største utfordringene vi står foran. Håndterer vi ikke dette, er jeg sikker på at vi ikke vil klare å bære andre vesentlige utfordringer i norsk sammenheng. I det flerkulturelle perspektivet har det i min hjemby, Drammen, i sommer vært en debattslager igjen, kan man kanskje si, om innvandring og integrering. Dette kunne vært en interessant diskusjon om alle hadde vært opptatt av å omtale hverandre med respekt og holde seg for god til unyanserte innlegg. Det var den ikke, for å si det slik, og jeg registrerer at en slik debattform ikke er unik lokalt hjemme i Drammen, men bæres fram av ulike personer og miljøer andre steder i dette landet også. I dag har vi fått dette iscenesatt av representanten Amundsen fra Fremskrittspartiet, i et innlegg jeg tror jeg skal kommentere litt etterpå. Startskuddet for vår lokale debatt handlet rett og slett om at en av de lokale stortingsrepresentantene fra Fremskrittspartiet mente at innvandrere på generelt grunnlag burde få seg et spark bak og komme seg ut av godstolen og ut i arbeid. Etter en opphetet debatt om dette, har jeg møtt både andre fremskrittspartifolk og vanlige folk som sier rett ut at det var en smart ting å si. Men jeg har heldigvis også møtt mange som tar sterk avstand fra en slik måte å omtale sine medborgere på. Det kommer ofte raskt fram at mange kobler kravet om det å komme seg ut av godstolen, det å få seg et spark bak, med kravet om å bli som oss, bli norske. Bli som oss, er mantraet. Hovedproblemet til mange i den offentlige debatten og blant folk flest er at dagens innvandrere ikke er like nok oss såkalte etniske nordmenn. Denne høsten har en av tv-kanalene vist et program de kaller for Nasjonen. I det programmet følger vi ei gudstroende jente, en satanrocker, ei jente som liker å kle seg naken mot penger, kriminelle i fengsler – i det hele tatt en relativt broket forsamling. Felles for dem alle er at de er norske statsborgere, ellers råder ulikhetene totalt. Jeg vil oppfordre alle, spesielt i denne salen, til å se programmet og deretter fortelle oss andre og resten av Norges befolkning hva man legger i det typisk norske. Det er nemlig langt vanskeligere enn man tror. Selv om representanten Amundsen fra Fremskrittspartiet gjorde et forsøk i stad, må jeg med all respekt si at likestilling, ytringsfrihet og menneskerettigheter handler mer om lovgiving, velferdsstat og et velfungerende moderne samfunn enn om såkalte kulturer. Jeg må si at forskjellen på mitt innlegg fra denne talerstolen og hans innlegg vitner vel kanskje om at jeg er nærmere andre i det norske samfunnet enn jeg er ham, for å si det slik, men vi er begge norske statsborgere. Vi må slutte med å sette ulike kulturer opp mot hverandre i Norge i den offentlige debatten. Ved flere anledninger har vi hørt om folk som mener at innvandrerledere må komme på banen for å ta ansvar for at innvandrere ikke kommer seg ut av sofaen og ut på arbeidsmarkedet. Tidligere har vi også hørt at de samme folkene skal komme på banen, gjerne gjentatte ganger, og ta avstand fra terrorisme når mennesker sprenger seg i lufta i Allahs navn. Selvsagt er det bra at ledere i alle sammenhenger går foran som gode eksempler og viser oss hva som er rett og galt. Men når hørte vi sist noen som mente at etniske nordmenn også – vi, helt på generelt grunnlag – må på banen og ta ansvar for at det finnes mange etniske nordmenn som er født og oppvokst i Norge, og som er helt lik meg i huden, som ikke kommer seg ut i arbeid? Når hørte vi folk flest i mitt hjemfylke, hvor vi har en organisasjon som heter Vigrid, som forfekter et veldig broket menneskesyn, si at vi må ta aktivt avstand hver gang de gjør et eller annet i den offentlige debatten, fordi vi tross alt er fra samme fylke, vi tilhører den samme kulturen? Det gjør vi selvsagt ikke, for det er jo helt latterlig. Vi må komme bort fra at vi setter folk i bås. Individet må bli vurdert ut fra det han eller hun gjør og ikke ut fra hva mennesker med den samme etniske bakgrunn foretar seg. Jeg sier det veldig sterkt at Fremskrittspartiet er et parti som har representanter som til stadighet snakker på denne måten jeg ikke liker, og de har et spesielt ansvar for å bidra til et ordskifte som er mer nyansert, og som handler om de menneskene det faktisk angår. Det er helt riktig å stille krav. Da må vi bruke den anledningen til å snakke om det som faktisk fungerer. Det handler ikke minst om et par tiltak jeg skal nevne til slutt: Forsøk med anonyme søknadsprosedyrer i kommunene, slik at vi rekrutterer flere ledere med minoritetsbakgrunn. Det handler om å stille krav til at folk må lære seg norsk. Det handler om krav til at folk må stille opp på kvalifisering gjennom NAV når vi nå skal sette i gang det, at folk kommer, at folk møter opp mot kanskje høyere støtte. Det handler om flere ressurser til skoler som har mer enn 25 pst. minoritetsbarn – i det hele tatt forslag som fungerer. Det må vi snakke om og ikke sette hverandre i bås.
Jeg vil starte med å få lov til å gratulere Regjeringen – ikke med dagen i dag eller med morgendagen, men fordi forrige fredag fikk Regjeringen en næringsminister. Det er vi glad for. Det er riktignok en ny næringsminister. Denne Regjeringen har hatt en næringsminister i ett år som har reist litt rundt omkring i landet med et tomt smykkeskrin. Det han klarte å få gjennomslag for i sitt virke som næringsminister, var en omstridt dørfabrikk i Årdal. Han klarte ikke å levere noen saker av betydning til Stortinget, og vi har gått og ventet på en eierskapsmelding som har blitt utsatt i det uendelige. Det har jo for så vidt også den nye næringsministeren varslet, at den blir utsatt, men vi i opposisjonen har tålmodighet fortsatt. Vi i opposisjonen skal selvfølgelig være positive til den nye næringsministeren, Dag Terje Andersen. Så blir det interessant å se om opposisjonen i regjeringspartiene kommer til å være like fornøyd. Da tenker jeg på dem som har frontet næringspolitikk fra de rød-grønne, nemlig stortingsrepresentantene Jan Bøhler, Ingvild Vaggen Malvik og Per Olaf Lundteigen. Det er de som har vært i opposisjon til egen regjering. Vi andre i den etablerte opposisjonen har hatt litt problemer med å slippe til, fordi det har vært en så kraftig indre opposisjon. Nå tok Odd Eriksen og lukket igjen døren og drog til Nordland for å bli fylkesrådsleder, og da kan han jo besøke en av de bedriftene som er blitt rammet av det vedtaket han fattet når det gjaldt Årdal, nemlig Bindalsbruket, som også produserer dører. Der kan han starte med å se på sin egen politikk – det lille han fikk utført. Jeg merket meg også at Gerd-Liv Valla i LO har velsignet den nye næringsministeren. Det skulle bare mangle. Litt må man få igjen for de titalls millionene man har sprøytet inn i Arbeiderpartiets valgkamp. Er LO fornøyd, så går sikkert alt så meget bedre! Så til trontaledebatten. Det jeg er glad for, er at det ble snakket om overfiske i Barentshavet. Det synes jeg er veldig bra, og jeg skal gi ros til fiskeriministeren for å ha vært aktiv og prøvd å få i stand avtaler med EU og en del andre land. Jeg er også fornøyd med et punkt i Soria Moria-erklæringen. Det har jeg lyst til å sitere. Det står på side 19 og lyder slik: «Det uregulerte fisket, særlig i Barentshavet, er et alvorlig miljø- og økonomisk problem, og må stoppes.» Det står altså at det «må stoppes». Det synes jeg er en skikkelig offensiv satsing, som jeg er godt fornøyd med. At fiskeriministeren har reist rundt og fått til et lovverk, er vel og bra, men Regjeringens eksamen kommer i statsbudsjettet i morgen, for det er der bevilgningene kommer. Skal man få bukt med det tyvfisket som pågår, må man bevilge mer penger, slik at man kan være til stede. Det hjelper ikke med et godt lovverk og gode avtaler hvis ingen er i stand til å håndheve dette. Er jeg fornøyd i dag, er det ikke sikkert at jeg er like fornøyd i morgen. Da tenker jeg spesielt på den praksisen Regjeringen har lagt seg til: å lekke alle de såkalt gode tingene i budsjettet og la de dårlige komme i morgen. For det er et faktum at det ikke har kommet noen signaler om at Kystvakten styrkes, snarere tvert imot. Da blir det vanskelig å kontrollere de offensive tiltakene som så langt er signalisert fra Regjeringen. Som statsråd Haga sa, tror jeg det blir viktig med en ny kurs i nordområdepolitikken i tiden framover. Foreløpig har det vært en kurs som egentlig har bestått av mange konferanser der man har vært veldig positive. Konkret har det ikke kommet noe som helst fra Regjeringen når det gjelder en offensiv nordområdesatsing. Vi har fremmet en rekke forslag. Alle forslagene har blitt stemt ned. Jeg er spent på hva det neste året vil bringe.
Av alle de bekymringer jeg har hatt, har de voldt meg størst besvær som aldri ble noe av, sa den amerikanske politikeren Benjamin Franklin. Ideologisk er nok Franklin nærmere den forrige regjeringen, men jeg har lyst til å gjøre opposisjonen oppmerksom på at Franklin døde i 1790, så det kan være på sin plass med nye tanker i forhold til det å være konservativ. Dagens debatt har minnet meg om et ordtak, nemlig at den edle stiller krav til seg selv, mens den late stiller krav til andre. Jeg skal ikke knytte det opp til regjeringsspørsmål, men jeg har likevel lyst til å påpeke at denne debatten gir meg slike følelser. Så er jeg litt stolt, for jeg har tiårsjubileum i dag. Jeg har vært med i trontaledebatten i ti år. Jeg har hørt Kongens taler i ti år, og la meg si at den talen Kongen holdt i år, er den beste jeg noensinne har hørt han har holdt. Den var full av politisk vilje. Den var full av vilje til å gjøre noe for fellesskapet. Når en da også har en regjering som gjør det velgerne har bedt om, en regjering som drar oss mot en bedre hverdag, mot et bedre liv, mot Soria Moria, blir en virkelig optimist. Jeg fant et oppslag i Klassekampen med 62 krav som Regjeringen skulle følge opp. Klassekampen skrev at det kom Regjeringen aldri til å greie. Jeg sitter i finanskomiteen, og jeg gleder meg til morgendagen som en guttunge gleder seg til julaften. Men jeg begynner å lure på hva vi skal drive med i resten av perioden hvis det bare er de 62 punktene som skal følges opp. Regjeringen har fått tillit av 1 266 490 mennesker i Norge. De stemte på det løftet vi gav i valgkampen. Vi fikk velgernes tillit. Til gjengjeld skal vi gjennomføre det vi lovte. Gled dere til i morgen! Det gjør jeg. Det er også et ordtak som sier at en kan leve godt av å spå her i verden, men av å forkynne sannhet blir en fattigere. Når en hører opposisjonen i dag og har fått med seg de medieutspill som jeg mener spesielt representantene Brende og Kvassheim har kommet med, stemmer det ordtaket. For hovedregelen til den forrige regjeringen, med støtte fra Fremskrittspartiet, var at alle tall som burde ha gått opp, gikk ned, mens alle tall som burde gått ned, gikk opp. Mens egenandelene for helsetjenester gikk opp, gikk satsingen på arbeidsmarkedstiltak ned. Arbeidsledigheten gikk opp, men burde gått ned. Kommunene burde ha rustet opp, men ble tvunget til å skjære ned. Skolebyggene falt ned, mens de burde ha blitt bygd opp. I næringslivet var verktøykassen tom. De økte avgiftene slik at bedrifter ble nedlagt. De ville ta knekken på bryggeriene. De ville fjerne den norske sjømannen. De sa nei til et industrikraftregime, og kraftunderskuddet økte. Tidligere i dag benektet Børge Brende påstanden om at de hadde svekket kraftbalansen i Norge. Men de sa ja til Ormen Lange. De vet hvilken krise det er i Midt-Norge. De sa ja til Hydro Sunndal. Det er helt rett som representanten Brende sa, at de gav 1 TWh i konsesjoner, men de bygde jo ikke ut. Hvis en sammenlikner det med den viljen som Arbeiderpartiet hadde på 1990-tallet, vil jeg opplyse om at vi faktisk tildelte 13 1/2 TWh i konsesjoner. Det er heller ikke bygd ut. Men her bør en altså ikke slå seg på brystet for at en ikke har gjort noen ting overhodet.
Presidenten vil gjerne gratulere Klungland med 10-årsjubileum. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Før valget i fjor gikk Regjeringen ut og lovte en massiv miljøopprusting av Groruddalen. Blant annet skulle det bygges containerterminal på Alnabru. Men den samme regjeringen ser på at Posten Norge etablerer seg på Robsrud i Lørenskog kommune, med de miljøkonsekvenser det har for Groruddalen og Lørenskog. Det vil føre til det motsatte av det Regjeringen gikk til valg på, nemlig å miljøoppruste Groruddalen. Posten Norge burde ha blitt etablert i nærheten av den nye containerhallen og den nye containerterminalen, som Oslo kommune og Statens vegvesen mente var den mest miljøvennlige løsningen. Det ville hatt en positiv konsekvens for Groruddalen og Lørenskog kommune, med 5,2 millioner færre kjørte kilometer – med mindre utslipp av støv, støy og unødvendig trafikk – nettopp gjennom Groruddalen. Samferdselsministeren varslet også om å overføre godstrafikk til jernbanen, uten at vi ser noen konkrete tiltak for det. Akershus og Oslo opplever at de er de store taperne når det gjelder styrking av veibevilgninger. Samferdsel er viktig for miljøet og for næringsutviklingen i Akershus og en forutsetning for et levende fylke. Utbygging og vedlikehold av veier i Akershus er også viktig for hele landet. E6/E18 virker som en hovedpulsåre for hele landet. Ambisjonen om full barnehagedekning er god. Det kan være en viss fare at enkelte kommuner ikke greier dette, og da er det viktig at Regjeringen ikke ekskluderer de private aktørene – de private barnehagene – men likestiller dem med de kommunale barnehagene økonomisk. De private barnehagene står for en stor andel av barnehageplassene, ja, i mange kommuner er det sånn at de står for de fleste plassene. Trolig må det etableres 15 000 nye barnehageplasser for å få full dekning neste år. De private barnehagene og kommunene må i større grad enn tidligere bli tatt med på råd når disse ambisiøse planene skal følges opp. Når vi har hørt alle lekkasjene de siste dagene, har vi fått inntrykk av at det vil se meget lyst ut. Retorikken til kommunalministeren har vært ny kurs, og at kommuneøkonomien skal bli mye bedre. Ja, da forsvinner alle utfordringene til kommunene, som vi forstår. Jeg skulle ønske at vi fikk en del lekkasjer også fra kommunalministeren, men som kjent holder jo Pampers tett.
Debatten i dag har i grunnen vært både forutsigbar og litt merkelig. Fra opposisjonen har vi fått høre at den sittende regjering ikke gjør noen ting, og samtidig har vi i innlegg etter innlegg fått høre at Regjeringa gjør forferdelig mye galt. Begge deler kan rett og slett ikke være riktig. På samme måte er det ganske forutsigbart hva vi kommer til å høre i morgen. Noen vil si at Regjeringa bruker for mye penger, mens en antakeligvis fra andre vil bli kritisert at en bruker for lite til mange gode formål. Så i det store og hele er debatten i dag ganske forutsigbar. Vi kan konkludere med at vi har en lite slagkraftig opposisjon i Stortinget, i alle fall en lite samlet opposisjon i Stortinget. På radioen i dag tidlig hørte jeg Erna Solberg si at Regjeringa er retningsløs. Det synes jeg er et heilt feilaktig uttrykk – på samme måte som den regjeringa Erna Solberg var med i, ikke var retningsløs. Det var jo heilt klar retning på politikken som den regjeringa førte. Det var jo heilt klar retning mot høyre, med sveltefôring av offentlig sektor, brutalisering av arbeidslivet og større forskjeller mellom folk i Norge. Nå føres det en politikk med en annen retning. Selvfølgelig blir det ikke dramatiske endringer natta over, men gradvis endres den politiske kursen. Det blir mer penger til kommuner, det har blitt en mer menneskelig arbeidsmiljølovgivning, og det har blitt mer fellesskap og solidaritet. Statsministeren gikk grundig gjennom viktigheten av å få på plass en ny folketrygd og inviterte Stortinget til et bredt forlik i innlegget sitt i dag formiddag. Det arbeidet er allerede i gang. I sitt innlegg noe seinere sa Siv Jensen at samarbeidet mellom Regjeringa og opposisjonen har vært helt fraværende. Ja, i pensjonssaken har nok det samarbeidet vært rimelig fraværende, men med de andre opposisjonspartiene er det arbeidet allerede i gang. I pensjonssaken er det på en måte Fremskrittspartiet mot røkla. Fremskrittspartiet var ikke interessert i å lage noe forlik i Pensjonskommisjonen. Fremskrittspartiet var ikke interessert i å være med på pensjonsforliket i Stortinget i fjor, og da kan de ikke komme nå i år, når saken begynner å gå inn i de avsluttende runder, og forvente å få være med på å lage et forlik i pensjonssaken. Men med de øvrige opposisjonspartiene bør det være mulig og ønskelig å få på plass et bredt pensjonsforlik. Fremskrittspartiet ville ha en heilt annen pensjonsmodell, en pensjonsmodell hvor alle ble gjort til minstepensjonister. Og det etter at flere fremskrittspartirepresentanter i dag har snakket om hvor dårlig det er å bli minstepensjonist – et noe eiendommelig synspunkt.
Når Regjeringen nå legger fram sitt statsbudsjett for 2007, får vi den store testen på om de rød-grønne makter å bygge Norge videre. Høyre mener at det å bygge vei er å investere for fremtiden. Det er i gode tider – sånn som nå – at vi kan, og må, bygge landet. I Nord-Norge, og spesielt i Nordland, er vi avhengige av økning i rammene til vei og innhenting av etterslep for å nå målene i Nasjonal transportplan. Nordland har et rikt næringsliv, og vi har mange gründere som ønsker å satse. Blant annet produseres det 211 000 tonn laks og ørret i Nord-Norge, og store deler av dette skal fraktes med trailere ut til kunder i hele Europa. Videre investeres det mye innenfor turisme og reiseliv. Høyre vet at gode veier er en forutsetning for å sikre at turistene velger å legge ferien sin til Nord-Norge, at busser og trailere kan komme seg trygt fram i Nord-Norge, og at vi sikrer arbeidsplassene og dermed velferden. Derfor er det nødvendig med økte bevilgninger til samferdsel. Også på veiområdet har Regjeringen lovet mye. Vi i Høyre og i Nord-Norge er veldig spent på budsjettet i morgen, og håper at det ikke går med vei som det gikk med løftet om satsing på gratis skolemat og lavere strømpriser til industrien. De siste er jo fordoblet – ikke satsingen, men prisene!
Det er uro i politikken. Flertallsregjeringen oppfattes som en trussel mot det etablerte og skal bekjempes med alle midler. Opposisjonen fokuserer på kaos, intern uro og bråk mellom regjeringspartiene. Regjeringspartiene, derimot, fokuserer på mulighetene for langsiktighet, forutsigbarhet og mindre spill om de politiske sakene. Det er lenge siden det har vært en så levende politisk debatt som det siste året. Alle snakker om Soria Moria og flertallsregjeringen, en situasjon som den forrige regjeringen bare kunne drømme om: Ingen snakket om Sem-erklæringen, men kun om kaoset og spillet i Stortinget. Dette har de tidligere regjeringspartiene innsett. Det samme har Fremskrittspartiet. Men i motsetning til i Sverige, der Høyre og sentrumspartiene snakket seg sammen før valget og oppnådde flertall i Riksdagen, er det her i landet høyst usikkert hvem som vil danne flertall med hvem av de borgerlige partiene ved neste stortingsvalg. Men målet, både til de tidligere regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, er tydelig. Det er å danne en flertallsregjering som får gjennomført sin politikk, slik dagens regjering gjør. Jeg finner det derfor underlig at de samme partiene utelukkende fokuserer negativt på flertallsregjeringen. Flertallet i befolkningen valgte Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i stortingsvalget for ett år siden, et flertall som fokuserte på verdiene rettferdighet, like muligheter for alle, uavhengig av sosial status, og solidaritet, et flertall som gjennom dette verdigrunnlaget ville snu den samfunnsutviklingen som den Høyre-dominerte regjeringen stod for, og som ville skape forutsigbarhet og langsiktighet i politikken. Det er store forventninger til flertallsregjeringen! Både opposisjon og innbyggere krever resultater straks. Det er viktig å understreke at Regjeringen har fire år på seg til å levere resultater. Noen resultater kommer raskt, andre vil komme etter hvert. Det er fordelen med en flertallsregjering at det er rom for også å jobbe langsiktig. Det vi imidlertid kan se, er at samfunnsutviklingen er på rett vei i forhold til hva flertallet i Norge ønsker. Utdanning er veien ut av fattigdom, sier Nelson Mandela. Sør-Afrika er et utviklingsland med stor fattigdom. Norge, derimot, er et rikt land, der fattigdom skulle vært historie. Men det er det ikke. Forskjellene i samfunnet har økt. Å fjerne fattigdommen og å utvikle Norge som kunnskapsnasjon er to av de viktigste oppgavene vi har. Grunnleggende mål i dette arbeidet er å gi alle like muligheter til utdanning, til arbeid, til helsetjenester, uavhengig av sosial status. Derfor har vi stoppet privatiseringen av skolene. Isteden prioriterer vi å utvikle fellesskolen. Derfor satser vi stort på voksenopplæring, på arbeidsmarkedstiltak og på tilrettelegging av helse-, omsorgs- og sosialtjenester, som skal gi folk en mulighet til å være i arbeid. Regjeringen har sittet i ett år. Det er tre år igjen. Velgerne har allerede etter det første året sett at valget gjør en forskjell. Det vil de få se enda mer av i årene som kommer, når flertallsregjeringen skal fortsette å gjennomføre sin politikk.
Til siste taler må jeg få bemerke at det er altså ikke opposisjonen som har skapt Regjeringens kaosry. Det har Regjeringen greid utmerket godt selv. I dag debatterer vi en trontale som inneholdt mange fagre og uforpliktende formuleringer, men svært lite substans når det gjelder den store kraftutfordringen vi står overfor i dette landet. På Mongstad i Hordaland kan gasskraftutbygging kombineres med industrivirksomhet i et varmekraftverk som gir formidable 80 pst. energiutnyttelse. NVE har gitt en overbevisende positiv konsesjon, som i det siste er supplert i en anbefaling om større rørdiameter på gassledningen mellom Kollsnes og Mongstad, og tilknytning for annen industrirelatert virksomhet. SFT har, helt uforståelig, ikke anbefalt utslippssøknaden, til tross for at også de må vite at om ikke gassen blir brukt på Mongstad, ja, så blir den eksportert til kontinentet. Det globale CO2-bildet blir dermed akkurat det samme. Dette er strutsepolitikk. Energiverket på Mongstad er samtidig det viktigste industriprosjektet på land på mange år i Hordaland. Utbyggingen vil ikke bare sikre de nærmere 700 arbeidsplassene på anlegget, men flere tusen arbeidsplasser i Bergensregionen og på Vestlandet indirekte. Rørledningen med avgrening som nå er anbefalt i konsesjonen fra NVE, muliggjør moderne og kjærkommen industrisatsing både i Sløvåg og på Lutelandet i Sogn og Fjordane. Dette syns vi i Høyre er svært positivt, og vi registrerer at vi har sterk støtte fra LO og NHO. Et moderne anlegg på Mongstad vil også danne grunnlag for en framtidig etablering av et CO2-fangstanlegg, som i sin tur kan forsyne oljefeltene i Nordsjøen med CO2 som trykkstøtte og dermed skape merutvinning fra oljefeltene. En ny kraftkilde i Bergensregionen vil gi kjærkomment krafttilskudd, og utsetter dermed også realisering av en ny landskapsskjemmende kraftlinje gjennom Hardanger. Vi i Høyre mener at dette samlet gir mange, tunge grunner for at Regjeringen nå må godkjenne Statoils planer før avtalepartnerne deres kansellerer avtalen. Det er allerede på høy tid. Men så ser vi altså at til tross for at dette er et miljøprosjekt som i EU ville fått støtte, nøler Regjeringen. Tidligere i kveld fikk vi nok en gang bare vage antydninger fra miljøvernministeren. Både Statoil og befolkningen i Hordaland og Sogn og Fjordane har nå krav på et svar. Denne saken tåler simpelthen ikke denne regjeringens nøling og ubesluttsomhet.
Regjeringen Stoltenberg endrer Norge. Det er en ny kurs. Vi ser det over hele linjen. Vi følger opp det vi har lovet om å bruke de store pengene på de store oppgavene. Et av de områdene vi har store oppgaver på, er samferdsel. Den forrige regjeringen etterlot seg store, ugjorte oppgaver der. Det hevdes i dag fra flere Høyre-representanter at de ikke fikk gjort noe særlig fordi de måtte få fart på norsk økonomi. Men hvis økonomien virkelig var en av hovedprioriteringene, skulle man tro at samferdsel hadde blitt høyere prioritert. Alle vet at et godt bane-, sjø- og veinett er en forutsetning for at norsk næringsliv skal lykkes. Høyre prøver også i dag å kalle sine pengegaver til landets rikeste for starthjelp til norsk økonomi. Hovedgrunnen til at det går godt i Norge, er imidlertid at det går godt med verdensøkonomien, og Høyres skattelettepolitikk er og var ikke noe annet enn en markering av hvem de mener er de viktigste: de rikeste. Mens den forrige regjeringen stolte på internasjonale konjunkturer, legger denne regjeringen forholdene til rette for en varig og sunn vekst i norsk økonomi. Da vi i forrige periode fikk vedtatt en kjempesatsing på samferdsel gjennom NTP, var beskjeden fra Bondevik II at dette var for ambisiøst. Jeg hører i dag at Høyre nå har kommet på andre tanker, og at de skal ha et veifond, og at de ifølge representanten Helleland er misfornøyd med sin egen regjerings innsats på området. Jeg er enig med representanten Helleland når han sier at vi kaster bort altfor mange norske arbeidstimer i bilkøer, selv om jeg ikke gråter spesielt over at Høyre og Helleland ikke får full uttelling for sine på vei hjem til Drammen. Men forskjellen er at når vi har makten, gjør vi noe med det. Problemet er at skulle vi fulgt den planen som den forrige regjering la opp til, måtte vi ha ventet enda lenger før vi fikk en skikkelig jernbane mellom Oslo og Drammen og Helleland kom seg hjem. Denne regjeringen måtte bruke store deler av sine ekstrabevilgninger til å holde arbeidene på vestkorridoren i gang. Høyre, som av en eller annen grunn har fått rykte på seg for å være et «flink med penger-parti», hadde nemlig vært med på å spre bevilgninger tynt utover hele landet til oppstart av samferdselsprosjekter, men de hadde i sin sedvanlige kortsiktige tenkning ikke sørget for at det kom penger til fortsettelsen. Og da må jeg få spørre meg til slutt: Hvis både Høyre og Fremskrittspartiet i forrige periode, da de hadde makt, ønsket å satse på samferdsel, var det da Kristelig Folkeparti eller var det Venstre som satte bremsene på? Eller er sannheten at verken Høyre eller Fremskrittspartiet egentlig har vilje til å prioritere samferdsel i valget mellom det og skattelettelse til de rikeste? Jeg holder nok en knapp på det siste.
Jeg har i dag sittet og hørt på ca. 60 innlegg og over 50 replikker. Til sammen blir det over ti timer med ord, ord og atter ord. Vi har fått en beskrivelse av landet vårt som er svart-hvitt, der representanter fra regjeringspartiene farger landet i klare og rene røde og grønne farger, mens opposisjonen farger det hele i svart. Men hvor blir det av visjonene? Hvor blir det av de store og viktige spørsmålene? Hvordan vil vi at landet vårt skal se ut i år 2020 eller i 2030? Slik kunne vi stilt spørsmål etter spørsmål og prøvd sammen å finne noen gode svar. Her i denne sal er vi 169 voksne og fornuftige kvinner og menn som alle vil det beste for nasjonen Norge. Det er vel utopi å tenke seg at vi kunne sette oss sammen og finne de beste løsningene for våre barn og barnebarn, men tenk om vi en dag kunne gjøre det! Jeg tror vi kunne få mye mer effekt ut av hver krone vi bevilger gjennom denne sal, hvis vi gjorde det. Men vi er mer opptatt av å spenne beinkrok på våre politiske motstandere, og i tillegg mistenkeliggjør opposisjonen alt det Regjeringen og flertallet i Stortinget foretar seg. Det er mye fornuft samlet i denne sal, og hvis vi brukte tiden til å finne de beste løsningene og gjennomførte dem, hadde vi i dag hatt et bedre samfunn – tror jeg. Men å tro på dette er vel og blir vel en utopi – dessverre. I den virkelige verden har vi i dag en flertallsregjering som er utgått av tre partier som naturligvis vil det beste for landet vårt. Dikteren Rolf Jacobsen sier det så treffende: Landet vårt er langt, og det meste er nord. Dette har Regjeringen tatt innover seg og satser store midler på nordområdene – mulighetenes landsdel. Og det er jeg kjempeglad for. Vi styrker kommuneøkonomien, slik at Kommune-Norge kan gi de velferdstilbudene som innbyggerne har behov for. Det har betydd at vi i Lyngen kan styrke barnehagene og grunnskolen og gjøre nye og moderne grep innen næringsutvikling.Vi styrker samferdsel i videste forstand – fra fylkesveiene til bredbånd – og det skal skje i hele landet.Det er blitt mye billigere å fly i Nord-Troms og Finnmark, og vi har gjennomført redusert arbeidsgiveravgift.Vi har gjort noen grep slik at Hurtigruta kan være motoren i det nordnorske reiselivet.Vi satser på livskraftige småsamfunn og ny og moderne kompetanse. Vi kan aldri konkurrere på pris, men vi kan konkurrere på kompetanse, kvalitet og leveringsdyktighet. Nordområdene er altså øverst på dagsordenen – med oss ved roret. Her vil vi se noen satsinger framover som i et historisk perspektiv vil være unike. For fellesskapet, distriktene og nordområdene er den rød-grønne regjeringen allerede en velsignelse.
I sitt innlegg i dagens debatt sa representanten Erna Solberg at politikken må henge sammen. Det har hun jo rett i. Men den hang ikke sammen i forrige periode, da ambisjonene om en bedre skole skulle gjennomføres samtidig med at kommunene skulle effektiviseres og tjenestene privatiseres. Økonomien i kommunene var så anstrengt at nedskjæringer i alle tjenestetilbud var nødvendig for å kunne gå i såkalt regnskapsmessig balanse. I min hjemkommune førte det til at 20 lærerstillinger brutalt forsvant. Det var heller ingen muligheter for å tilrettelegge fysisk for nye pedagogiske metoder. Ei heller var det økonomiske ressurser til tilstrekkelige spesialpedagogiske tiltak. Klassene på ungdomstrinnet fikk 30 elever hver i bygninger som skrek etter oppussing og oppgradering. I en slik situasjon vil visjoner om en bedre skole bli bare tomme ord på powerpointpresentasjoner og ingen realitet i skolehverdagen. En god skole koster penger. Det er sammenheng mellom ressursbruk og kvalitet i skolen. Derfor er det så gledelig at det i trontalen framholdes at en sterk og sunn kommuneøkonomi er et viktig fundament for et godt velferdssamfunn. For slik er det. Ikke minst er det viktig om vi skal kunne gjennomføre Kunnskapsløftet i tråd med intensjonene. Skoleeierne må ha muligheter til å gjennomføre det vi alle er enige om. Representanten Anders Anundsen sa at han ikke var overbevist om at den bedrede kommuneøkonomien kommer skolene til gode. Da kan jeg berolige representanten med at det iallfall i min hjemkommune er slik. Aldri har satsingen på skolen vært større enn i forslaget til økonomiplan 2007–2010. Det kommer flere lærerstillinger, skolebygningene rustes opp, og nye pedagogiske metoder tas i bruk for å få en bedre skole med vekt på kunnskap og det å være en god sosial læringsarena. Slik er det også i nabokommunen, som har slitt med evinnelige skolenedleggingsdebatter. Fokus flyttes fra nedskjæringsdebatter til diskusjoner om kvalitet i skolen. Det er jeg svært tilfreds med. Slik tror jeg at det er i mange kommuner. Jeg har stor tillit til at kommunene som skoleeiere vil følge opp den satsingen på skole vi alle ønsker. Jeg er en optimist med tanke på utviklingen av fellesskolen i årene som kommer. Det grunnlaget som nå legges, vil være med på å utvikle det kunnskapssamfunnet vi er avhengige av om vi fortsatt skal ha et velferdssamfunn i framtiden.
Innledningsvis vil jeg si at jeg er litt overrasket over at en flertallsregjering bruker så mye tid, energi og ord på den forrige regjeringen. Men vi får kanskje ta det som en kompliment. Jeg vil starte med å si at jeg er fornøyd med det jeg hører av styrte budsjettlekkasjer når det gjelder ønsket om gods over fra vei til bane, og å opprette flere togavganger på visse strekninger. Dette får selvsagt Venstres støtte, og vi er glad for at Regjeringen fortsetter det viktige arbeidet den forrige regjering startet med økt satsing på kollektivtrafikk. For Venstre er det også viktig at kollektivtrafikken skal være tilgjengelig for alle, uavhengig av funksjonsevne. Nye Lysaker stasjon, som blir et av Norges aller viktigste trafikknutepunkt, vil dessverre ikke bli tilgjengelig for alle. Lysaker stasjon ble planlagt i en kurve, noe som gjør det problematisk for enkelte passasjerer å komme seg av og på toget. At Jernbaneverket har unngått å høre på krav fra politisk ledelse om pålegg om universell utforming og tilrettelegging for alle brukere, er kritikkverdig og setter et spørsmålstegn ved tilliten vi som politikere bør ha til Jernbaneverkets ledelse. Jeg har i senere tid blitt forsikret om at sikkerheten ved Lysaker stasjon blir ivaretatt bl.a. ved at en ekstra sikkerhetsrist monteres under plattformkanten. Det er imidlertid stor forskjell på å ivareta sikkerheten og å sørge for tilgjengelighet for alle, og det siste ser vi dessverre fortsatt lite til. En lov som kan sikre likestilling av funksjonshemmede, og regler for frister for universell utforming, er ferdig utredet gjennom Syse-utvalget. Venstre mener Regjeringen må ta rettighetene til funksjonshemmede på alvor og sette denne loven ut i livet. Det er derfor opprørende at Bjarne Håkon Hanssen i Aftenposten for to dager siden varsler at han i praksis utsetter lovarbeidet om universell utforming. Jeg kan støtte ham i å sette ned et utvalg for å sy de ulike antidiskrimineringslovgivningene sammen til én lov. Dette kan imidlertid ikke være et argument for å utsette det konkrete lovforslaget om antidiskriminering av funksjonshemmede som sikrer universell utforming også innen kollektivtrafikk, IKT og samferdsel. Dette kan faktisk gjøres allerede i dag, hvis man følger mindretallet i Syse-utvalget. Universell tilrettelegging må bli mer enn festtale. Til slutt: Venstre vil være en forkjemper for at vi får en lov mot diskriminering som omfatter alle samfunnsområder, slik at vi også får sikret tilgjengeligheten for alle innen transportsektoren.
Vi har hørt opposisjonen kritisere Regjeringen for å være svak og for å fortsette der den forrige slapp. Men denne regjeringen har flyttet på mer midler enn knapt noen regjering har gjort i sitt første år. Samtidig sier opposisjonen at de ikke syns Regjeringens politikk holder mål. Men opposisjonen kan ikke både kritisere Regjeringen for å gjøre det samme som de selv gjorde i forrige periode, da de hadde flertall på Stortinget, og samtidig være skuffet over Regjeringens politikk. I så fall er de borgerlige skuffet over seg selv. Selvsagt har norsk politikk endret kurs det siste året. Det er bare å se på de hovedprioriteringene som blir gjort. I de fire årene de borgerlige hadde flertall på Stortinget, var det ingen formål det ble satset så sterkt på som skattelettelser. Ingen politiske områder ble satset sterkere på i kroner og øre. I denne fireårsperioden blir velferd prioritert først, i form av sterk satsing på sykehus, omsorg og skoler. Det er postene som blir mest endret gjennom vår politikk. Samtidig vet vi at i forrige periode fikk de med lavest inntekt minst skattelette, og de med høyest inntekt fikk mest skattelette. I denne perioden er det omvendt. Selvsagt kan man finne unntak, men gjennomsnittstallene er tydelige. Det nye flertallet har altså lagt bort den mest omfattende prioriteringen den forrige regjeringen gjorde, nemlig milliarder til skattelettelser, og bruker nå pengene på helt andre formål. Det er ikke bare en ny kurs. Det er definisjonen på en ny kurs. Så vil opposisjonen si at vi trenger forandring. Men vi er forandringen. I år får 20 000 flere pasienter behandling enn det den forrige regjeringen la opp til. I somatikken går ventetiden ned. Hos barn og unge med psykiske lidelser er arbeidet i gang med å korte ned ventetiden. De sosiale helseforskjellene reduseres gjennom å fjerne egenandeler de borgerlige innførte, og ved å senke egenandeler de borgerlige økte. Når vi snakker om fellesskapet, betyr det at vi satser på felles velferdsordninger som helse, omsorg og utdanning. Men fellesskap betyr enda mer. Siden jeg kom inn på Stortinget i fjor høst, har jeg fått oppleve mye, sett mye, møtt mange mennesker som har en historie å fortelle. Som medlem av helse- og omsorgskomiteen har jeg møtt mennesker som minner oss om at et skritt fram ikke alltid er et framskritt – når du står på kanten av et stup. Det snakkes så ofte om alle de. Det er de – de rusavhengige. De – minoritetene. De – de fattige. De – de som ikke er sånn som oss. Vi trenger hverandre – alle. Vi skal snakke om oss, ikke om oss og de. Fellesskapsløsninger handler om å omsette dette i praktisk politikk.
Som vararepresentant er det ikkje så ofte eg får høve til å stå på denne talarstolen. Sist eg stod her, var SV i opposisjon, og eg snakka om kommuneøkonomiens kår under den førre regjeringa. I dag er SV i regjering, og eg vil framleis snakke om kommuneøkonomi. Etter mitt syn er det få ting som betyr meir for kvardagen til folk enn dei overføringane kommunane får frå staten. Eg er glad for det lyftet den raud-grøne regjeringa gav kommuneøkonomien på 2006-budsjettet. Eg er òg glad for at me i morgon får eit statsbudsjett som etter alt å døme held fram med opptrappingsplanen for kommuneøkonomien. Det trengst sårt. Det tek lang tid å ta att det etterslepet som mange kommunar slit med. Mange stader har pengane til no gått med til å hindre drastiske kutt i velferdstilbodet. Me treng meir, mykje meir. Det trengst fleire tilsette, i barnehagar, i skule, i kulturskule og i pleie og omsorg. Signala frå Regjeringa er veldig godt nytt. I tillegg trengst det svært mykje midlar til å ta igjen det store etterslepet på vedlikehald av kommunale bygg og vegar. Det trengst òg fleire nye bygg, og òg her er signala gode – om nye investeringstilskot til omsorgsbustader som ligg i omsorgsmeldinga. Ordninga med rentefrie lån til skulebygg har ført til mange nye skular, men det står framleis att altfor mange skulebygg som tilbyr ungane våre uverdige forhold. Eg håpar såleis denne ordninga vert vidareført og utvida. Eg er overtydd om at folk rundt i landet merkar at me har ei raud-grøn regjering. Eg trur betringa av kommuneøkonomien er avgjerande for vitalisering av lokaldemokratiet, og eg trur det er naudsynt for å byggje opp att tilliten til oss politikarar. Dersom eg har litt meir tid, har eg lyst til å snakke litt om energi og miljø. I går la Lågutsleppsutvalet fram lista si over tiltak som kan redusere utslepp av klimagassar med to tredjedelar innan 2050. Eg er glad og stolt over at Soria Moria-erklæringa inneheld åtte av 13 konkrete punkt, og at Regjeringa er godt i gang med å gjennomføre. Eg representerer Møre og Romsdal, som ifølgje mange nærmar seg den store kraftkrisa. Eg er stolt av at SV i regjering får høve til å gjennomføre dei mange små og store tiltaka som skal til for at folk skal få straum i husa utan at me går på akkord med framtida. SV har strekt ut ei hand når det gjeld å få fortgang i reinsing av CO2. Saman med dei andre regjeringspartia lanserer me no ei storsatsing på energisparing og fornybare energikjelder. Eg håpar at fylket vårt, med bakgrunn i den spesielle situasjonen me står overfor, kan verte pilotfylke for denne satsinga. Folk ute er klare til å gjere sin del av jobben, men det er me som må leggje til rette.
Regjeringa Stoltenberg har regjert i ett år. Ett år – der en ny politisk kurs er satt, basert på de politiske prinsippene som er nedfelt i Soria Moria-erklæringa. Og vi leverer! Statsminister Jens Stoltenberg understreket det i sitt innlegg i dag – fellesskapsløysingene har erstattet den privatiseringa på nær sagt alle samfunnsområdene som Bondevik II stod for. «Det heiter ikkje: eg – no lenger.Heretter heiter det: vi.» Slik formulerte lyrikeren Halldis Moren Vesaas det så fint. For det er i erkjennelsen av dette «vi» at denne regjeringa vil bygge landet – heile landet. Ikke minst har vi sett dette i Regjeringas sterke nordområdesatsing. Anført av utenriksminister Jonas Gahr Støre har Regjeringa så å si snudd norgeskartet på hodet. Det er nå en allmenn erkjennelse at nordområdene kommer til å bli den strategisk viktigste og antakelig mest verdiskapende regionen – ikke bare i landet, men kanskje i heile Europa. Derfor var det en svært viktig milepæl da forvaltningsplanen for nordområdene blei lagt fram i vår. Det var en plan som på en utmerket måte balanserte hensynet til de sårbare og rike naturressursene i nord, med den verdiskapinga som skal skje gjennom petroleumssektoren. Regjeringa har også satt i gang et særdeles viktig arbeid med en brei gjennomgang av fiskeripolitikken, med det utgangspunkt at de enorme fiskeressursene i havområdene utenfor kysten er vår felles eiendom og kystens viktigste næringsvei. Jeg har med en viss forbauselse merket meg at særlig representanter for Høyre og Fremskrittspartiet påstår at Regjeringa med forvaltningsplanen har sviktet Nord-Norge med de begrensningene som er lagt på petroleumsvirksomheten. Slike påstander står i skarp kontrast til det petroleumsnæringa sjøl sier. Overalt hvor jeg har beveget meg i møte med operatørene i nord, har budskapet vært klart: petroleumsnæringa er godt fornøyd med de rammebetingelsene den har fått. Men nordområdepolitikken er ikke bare olje og gass, Regjeringa har understreket hvor viktig det breie folk til folk-samarbeidet i nord er. Og i dag fikk vi ei særdeles gledelig melding: UD har satt av 10 mill. kr til kultursamarbeid i nordområdene på budsjettet for 2007. Det er ei satsing som går rett inn i realiseringa av det kulturløftet Regjeringa har gitt. Det er i nord allerede et betydelig samarbeid på tvers av landegrensene, både mellom spennende profesjonelle kunstnermiljøer og institusjoner og mellom aktører i det frivillige kulturlivet. UDs tilskudd har gitt en enda bedre plattform for et slikt samarbeid. Jeg vil også understreke at dette samarbeidet ivaretar det flerkulturelle perspektivet gjennom å inkludere ulike folkegrupper og kulturer som finnes i nord. Jeg er klar over at det kan falle representanten Amundsen tungt for brystet, men Regjeringa har altså bestemt at 2008 skal være et markeringsår for kulturelt mangfold. Det kan gi oss mulighet til – på brei basis og over hele landet – å synliggjøre de historiene, livsskjebnene og stemmene vi i altfor liten grad har sett komme til uttrykk gjennom kunstneriske ytringer. Denne regjeringa leverer! Vi leverer på vegne av fellesskapet. Vi fikk et oppdrag gjennom valget i fjor høst. Det skal vises i morgen og fram til 2009 at vi tar oppdraget på alvor.
Jeg hørte med interesse på trontalen og på innlegget til statsråd Bjørnøy for å se på Regjeringens miljøsatsing. Da den nye regjeringen kom, hadde jeg et håp om at SV skulle være miljøgarantist, men håpet forsvant fort. SV skulle være en garantist mot gasskraftverk. Så kunne de plutselig akseptere gasskraftverk med CO2-rensing fra dag én, og nå støtter de altså gasskraftverk uten CO2-håndtering. Vi husker òg alle hva som skjedde med forvaltingsplanen og med de grønne sertifikatene. Miljøtroverdigheten til Regjeringen og til SV er dessverre tynn. I vinter kan vi stå i fare for å få en kraftkrise med dyr strøm. Dette må vi klare å utnytte til noe positivt, for nå har vi en unik mulighet til å satse på og utvikle ny fornybar energi. Da vil vi få flere energibærere og mer fleksibilitet i energimarkedet. Men skal vi klare det, trengs det gode støtteordninger. På Sørlandet er bygging av et nytt forbrenningsanlegg i fare, fordi vi har for høye avgifter på levering og lite forutsigbare støtteordninger. Det ironiske er at det kanskje kan være mer lønnsomt å kjøre denne søpla til Sverige. Dette er et eksempel som Regjeringen må gripe tak i. Regjeringen må sørge for stabilitet i virkemiddelbruken, og det må stimuleres nettopp til at et slikt anlegg som i Kristiansand kan bygges. Med god søppelsortering vil vi kunne utnytte resten av søpla til varme og strøm istedenfor å grave den ned. Det vil være miljøvennlig, og det vil være et steg i riktig retning òg for å løse kraftkrisen. Det totale strømforbruket i Danmark er på ca. 30 TWh, mens i Norge bruker vi ca. 120 TWh. I Norge er husholdningene fanget i strømfella med nesten bare strøm til oppvarming, mens Danmark, bl.a., heller bruker fjernvarme. Det gir Danmark en langt større fleksibilitet enn Norge, og for Kristelig Folkeparti er det jo et mål at vi kan få flere valg og energikilder. Avfallet er en energikilde som vi kan bruke. Det er varslet et deponiforbud i 2009, og dette må nå bli avklart. Òg forutsigbarhet når det gjelder bygging av infrastruktur, er viktig. I morgen kommer statsbudsjettet, og Regjeringen har snakket høyt om støtte til ny fornybar energi. Men de lekkasjene jeg har hørt om i dag, gjør meg ikke spesielt optimistisk med tanke på å nå produksjonsmålene for ny fornybar energi. I Kristelig Folkeparti mener vi støtteordninger må være forutsigbare og realistiske, og vi ønsker å fokusere på miljø og på kommende generasjoner.
Kampen mot fattigdom og for retten til demokrati, menneskerettigheter og utvikling er verdenssamfunnets største utfordring. Regjeringen vil styrke fattige lands mulighet og evne til handel, bygging av demokratiske institusjoner og utvikling av offentlige velferdstjenester. Hvis en skal bekjempe fattigdom, er retten til inntektsgivende arbeid helt sentral. Nesten 200 millioner mennesker var arbeidsledige i 2005. Om det ikke skapes arbeidsplasser i utviklingslandene, vil vi aldri få bukt med fattigdommen. En rettferdig fordeling forutsetter jo at en har noe å fordele. For å bekjempe fattigdom er det svært viktig å fremme akseptable arbeids- og levevilkår, såkalt «decent work», som det ble slått fast på ILOs arbeidskonferanse i Genève i juni i år. Halvparten av alle arbeidstakere tjener under to dollar dagen. Svært mange av disse er kvinner. Jeg hilser utviklingsministerens signalisering av et sterkere kjønnsperspektiv i utviklingssamarbeidet velkommen. Fagbevegelsens rolle er helt sentral i arbeidet for å skape sysselsetting og bedre arbeidsvilkår. Det er derfor viktig at Regjeringen arbeider aktivt for å gjøre ILOs agenda for anstendig arbeid til en integrert del av utviklingslandenes fattigdomsstrategi. Hovedinnsatsen for norsk bistand skal fremdeles være Afrika. Afrika er ikke bare sult, naturkatastrofer og borgerkriger. Mange land har opplevd økonomisk vekst og en positiv demokratisk utvikling. Afrikas voksende kraftunderskudd og de store utfordringene i enkelte land knyttet til forvaltning av inntektene fra petroleumsproduksjon, er områder hvor norsk kompetanse særlig kan komme til nytte. Regjeringens intensjon med «Olje for utvikling» er å bidra til at inntektene fra olje- og petroleumssektoren fører til reduksjon av fattigdom og bedre levekår for befolkningen. Demokrati, menneskelige og faglige rettigheter må sikres. Latin-Amerika har opplevd en økt demokratisering de siste årene. Bak de nye lederskikkelsene står folkelige og politiske bevegelser som trenger støtte for å lykkes i å skape mer demokrati og rettferdig fordeling. En del av de verste krenkelsene av menneskelige og faglige rettigheter skjer i mellominntektsland i Asia og Latin-Amerika. I Colombia skjer gjentatte drap og trusler mot politiske motstandere og faglig tillitsvalgte. Det er derfor gledelig at Regjeringen har signalisert en større satsing på Latin-Amerika.
Venstre er opptatt av å gi mer til dem som trenger det mest. Vi bruker i dag store ressurser på å beregne stønadsbeløp til sosialhjelpsmottakere. En statlig borgerlønn kan være med på å frigjøre ressurser til å hjelpe disse ut i meningsfull aktivitet. Framtidens velferdssystem må ha ordninger som skaper trygghet og verdighet, og som samtidig medfører forenkling. Borgerlønn vil kunne motvirke den belastningen og skammen mange opplever det er å motta sosialhjelp, og det å bli sendt fra kontor til kontor i det offentlige hjelpeapparatet. I tillegg ønsker Venstre en personlig utviklingsplan for mottakeren. Jeg har tro på at dette vil være ett av flere virkemidler for å løfte folk ut av fattigdommen. Venstres borgerlønn er også en forenklingsreform. De profesjonelle ressursene kan brukes til å hjelpe folk til å klare seg selv. Den kan knyttes til en personlig handlingsplan som stimulerer til aktivitet. Denne handlingsplanen skal være vidt definert. Den enkelte bruker skal selv være med og sette et mål for sin aktivitet, og det er viktig at dette ikke blir ensbetydende med lønnsarbeid. Samtidig må vi erkjenne at ikke alle kan delta på lik linje i arbeidslivet. Noen vil alltid stå utenfor av ulike grunner. Disse må også ha en anstendig inntekt. Det gjenstår å se om Regjeringen har tenkt å følge opp visjonene i Soria Moria-erklæringen med penger, eller om dette bare blir et eventyr. Regjeringen skal som kjent avskaffe fattigdom i denne perioden. Folk med lav inntekt har dårligere helse generelt og dårligere tenner. Venstre ønsker å tette denne sosiale helseulikheten og vil innføre offentlig tannhelseordning for alle på sikt og begynne med de svakeste i samfunnet. Det er mange utfordringer som står i kø innenfor sosialsektoren. Den store NAV-reformen, som Venstre var en pådriver for i den forrige regjering, må sikres nok ressurser. Den slette håndteringen av sykelønnsordningen og IA-avtalen vil Venstre følge opp. Vi har en høy sysselsettingsgrad i Norge, og med høy sysselsettingsgrad vil vi også få en høyere sykelønnsutgift. Alternativet er at flere er på trygd. Det er vanskelig å se denne logikken for en regjering som går så sterkt inn for arbeidslinja. Er ikke hele poenget at kronisk syke og eldre har mer plager og dermed også vil ha flere sykedager? Her ligger den store utfordringen i tiden framover. Vi må ha et arbeidsliv som ikke bare tar hensyn til de aller friskeste blant oss, men også gir mulighet for dem som har funksjonshemninger, fysiske slitasjer eller kroniske sykdommer. Vi trenger et arbeidsliv med ordninger som er fleksible, og som tillater folk som vil ut i arbeid, å komme dit. Et samfunn kan måles ut fra hvordan det tar vare på sine svakeste.
I Norge har vi hatt økonomisk mulighet til å bygge et velferdssamfunn og etablere en velferdsstat som gir alle innbyggere materiell og sosial trygghet. For å holde denne velferdsstaten ved like kreves det at vi framover er villige til å la en større andel av samfunnets verdiskaping skje innenfor den offentlige velferdssektoren, og at vi prioriterer økt fellesforbruk framfor økt privat forbruk. Det er overhodet ikke fornuftig å la private aktører gjøre profitt på salg av grunnleggende velferdstjenester som i utgangspunktet er finansiert av felleskassa. Derfor gikk dagens regjering til valg på at de ville løse de store oppgavene gjennom fellesskapsløsninger. Vi vil styrke det offentliges ansvar innen sentrale velferdsoppgaver som helse, omsorg og utdanning. I motsetning til store deler av opposisjonen stoler ikke vi blindt på at markedskreftene til enhver tid gjør det som er til det beste for samfunnets svakeste. I denne debatten har det vært mye snakk om at opposisjonen, med Fremskrittspartiet i spissen, ikke er i stand til å se den kursendringen som dagens regjering lovte i valgkampen. Vel, dem om det, for jeg er ganske overbevist om at de arbeidsledige som slapp unna Fremskrittspartiets foreslåtte kutt på over 1 milliard kr i dagpengeordningen, la merke til kursendringen. Jeg er også nokså sikker på at landets forbrukere av kollektive transportmidler er takknemlige over å slippe Fremskrittspartiets kutt på over 2 milliarder kr til kollektivtrafikken. Vi ønsker å løfte folk ut av fattigdom, ikke trykke dem lenger ned ved nærmest å pålegge fattigdom et gebyr, slik den forrige regjeringen gjorde. Når man ser på fjorårets budsjettforslag fra Fremskrittspartiet, er det nokså åpenbart at den rød-grønne regjeringen står for nettopp en helt annen kurs – en ny kurs. Jeg er stolt over Regjeringens arbeid så langt. I kommunene merker svømmerne at bassengene fylles opp. Elevene merker at skolene pusses opp, og gamlingene merker at eldreomsorgen rustes opp. Jeg lærte meg en gang at dersom det er forskjell på det en sier og det en gjør, er det det en gjør, som teller. Jeg tviler ikke et sekund på at folk legger merke til at vi har fått et nytt flertall og en markant kursendring.
«For å få flere i arbeid og aktivitet og færre på stønad etableres det en ny helhetlig og brukerrettet arbeids- og velferdsforvaltning. Frem til 2010 vil det bli etablert lokale NAV-kontorer i alle landets kommuner,» heter det i trontalen. I disse dager åpnes det NAV-kontor i de 25 pilotkommunene. Så går en videre med NAV-etablering i over 100 kommuner neste år. I løpet av tre år skal hele landet være dekt og NAV-reformen være gjennomført. Mange kommuner har tyvstartet gjennom servicekontor hvor også Aetat og trygdeetaten har tatt plass sammen med kommunale tjenester. Men dette har stort sett vært kontorfellesskap og ikke integrerte tjenester overfor brukerne. Likevel, mange har høstet erfaring fra samarbeid mellom den statlige og den kommunale velferdstjenesten. Tilbakemeldingene vi har fått, er veldig positive. Inntrykket jeg sitter igjen med etter flere besøk rundt om i landet, er at både brukere og ansatte mener at dette er rett vei å gå. Vi har vedtatt lovgrunnlaget for etablering av NAV-samarbeidet mellom stat og kommune. Regjeringen vil i høst legge fram stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering som gir oss anledning til å drøfte hvordan tjenestene innenfor NAV skal organiseres. Jeg ser ikke minst fram til å få en sammensmelting av tjenestene og ytelsene fra arbeidsetaten og trygdeetaten, slik at tiltakene vi tilbyr, kan tilpasses brukernes behov mer enn at brukerne må presses inn i en av dagens regler eller ordninger. NAV-kontor i alle kommuner, heter det i trontalen. Den understrekingen er vi i Senterpartiet glade for. I loven åpnes det for interkommunale løsninger, og jeg har registrert at mange er redd for at mindre kommuner vil bli stående uten NAV-kontor. I Stortingets behandling av NAV-loven var vi tydelige på at hver kommune bør få sitt NAV-kontor. Ut fra ønsket om å gi tilgjengelige tjenester av høy kvalitet understreket vi betydningen av å etablere velferdskontor i alle kommuner. Det er også viktig at det lokale NAV-kontoret kan møte brukerne med kompetanse på det svært vide tjenestefeltet NAV dekker. Det er ikke nok med et ansikt bak en skranke. Kontoret skal kunne møte brukerne med kunnskap og muligheter til assistanse og med beslutningsfullmakter til å gjøre bruk av hensiktsmessige tiltak tilpasset den enkeltes behov og muligheter. Vi har vedtatt NAV-reformen for å forbedre velferdstilbudet i folks nærmiljø. Jeg registrerer at det fra en del er uttrykt redsel for at kompetansen som i dag finnes på trygde- og arbeidskontorene, vil bli erstattet av et telefonnummer eller en internettadresse til en sentralisert serviceenhet. Det må ikke få lov til å bli realiteten.
Det var i Aust-Agder i 1995 at ideen om gratis skolebøker først oppstod. På landsmøtet i 1996 vedtok Arbeiderpartiet denne viktige saken, men som kjent tapte Arbeiderpartiet valget i 1997 til sentrumspartiene, og dermed ble saken lagt død. Da Jens Stoltenberg ble statsminister i 2000, begynte Arbeiderpartiet med en utlånsordning, men dette var det første Kristin Clemet og Høyre fjernet da de vant valget i 2001. I dag har den rød-grønne regjeringen flertall i Stortinget, og i løpet av denne stortingsperioden vil alle skolebøker bli gratis. I menneskerettighetserklæringen står det at alle har rett til undervisning. For at denne rettigheten skal være reell, må undervisningen være gratis. Den rød-grønne regjeringen vil bevilge 373 mill. kr for å få i gang ordningen med gratis skolebøker. Vi vil også innføre et stipend til elever som trenger å kjøpe utstyr. I løpet av tre år vil Norge endelig ha gratis skolebøker. Sentrumspartiene og høyresidens partier har gjort alt de kan for å hindre at alle elever skal få gratis skolebøker. Derfor synes jeg det er på grensen til frekkhet når Fremskrittspartiet etter fire år i posisjon og fire år med motarbeiding av gratis skolebøker nå, når de har kommet i opposisjon plutselig blir for gratis skolebøker. Dette er fremskrittspartipopulisme på sitt verste, men jeg tror de fleste skjønner at det er liten troverdighet bak det forslaget. Det er ikke ofte at Klassekampen og Rød Ungdom er fornøyd med en regjering. Men for å sitere det Rød Ungdoms leder, Mimir Kristjansson, skrev i går, «tar vi oss gjerne et kakestykke sammen med Øystein Djupedal» og den rød-grønne regjeringen i dag.
I går la Lavutsleppsutvalet fram si innstilling. Lavutsleppsutvalet blei sett ned av den førre Bondevik-regjeringa for å presentere ein plan for å redusere dei nasjonale utsleppa med 50–80 pst. innan 2050. Og det er gledeleg å sjå det gode og grundige arbeidet som er lagt fram. Den førre regjeringa sette seg høge mål då ein sette ned utvalet. No krev Kristeleg Folkeparti at dette må følgjast opp av Stoltenberg-regjeringa med like klare nasjonale mål. Det skal og må ikkje vere nokon tvil om at Noreg er villig til å ta på seg sin rettmessige del av dei globale utsleppsreduksjonane. Den siste hovudrapporten frå FNs klimapanel viser at utviklinga m.a. når det gjeld temperatur, havnivå, istjukkleik og nedbør samla gir eit bilete av ein klode under oppvarming. FN konkluderer med at det er nye og sterkare bevis på at menneskeleg aktivitet er den viktigaste årsaka til den globale oppvarminga me har sett dei siste 50 åra. Me har også fått informasjon som viser at utviklinga, særleg i polarområda, går raskare og har meir alvorlege konsekvensar enn me før har trudd. Klimaproblemet er den største miljøutfordringa verdssamfunnet står framfor. Å løyse dette problemet vil krevje mykje av oss både nasjonalt og internasjonalt. Kristeleg Folkeparti ønskjer derfor at Regjeringa kjem med ei eiga stortingsmelding for å følgje opp det viktige arbeidet til Lavutsleppsutvalet. Bondevik-regjeringa leverte mange konkrete og nødvendige tiltak, som innføring av kvotesystem, avtale med prosessindustrien, forbod mot deponering, forbod mot HFK/PFK-gassane og historiske satsingar på nye fornybare energikjelder og CO2-reinsing som nokre eksempel. I stor motsetnad til dette står dagens regjering sin mislykka innsats med grøne sertifikat. I dag har Regjeringa lansert sitt alternativ til dei grøne sertifikata. Resultatet er at Regjeringa har greidd det kunststykket å få nærast stryk både av miljørørsla og av energibransjen. Når det gjeld det internasjonale klimaarbeidet, veit me at Kyotoprotokollen berre er eit første steg på vegen. Det sentrale spørsmålet no er kva slags klimaregime me skal ha etter den første perioden av protokollen som blir sluttført i 2012. Kristeleg Folkeparti vil ha eit meir globalt og ambisiøst klimaregime etter 2012. I dette arbeidet må Noreg framleis vere ein pådrivar og eit føregangsland. Skal me få truverde internasjonalt, må me også gjere ein langsiktig og god jobb på heimebane.
Flere ganger i løpet av det siste året har jeg hørt opposisjonen si at Regjeringen ikke leverer og bryter løfter. Dette har blitt et fast refreng, som blir gjentatt til det kjedsommelige. Dette medfører ikke riktighet. Det finnes mange eksempler på at Regjeringens politikk virker, at de leverer det de har sagt de skal levere, og at de følger opp erklæringen fra Soria Moria. Jeg vil nå berøre ett felt av dette. Jeg tillater meg å sitere fra Soria Moria-erklæringen: «Lover, regelverk og avtaler mellom partene i arbeidslivet har stor betydning for arbeidstakernes livsvilkår og muligheter til å arbeide. Norge har lang tradisjon for at et godt samarbeid mellom partene i arbeidslivet og offentlige myndigheter legger grunnlaget for et velfungerende arbeidsliv. Dette er det viktig å bygge videre på. Derfor vil vi reversere svekkelser i arbeidstakernes vern som ble vedtatt i forrige stortingsperiode.» Regjeringen har fulgt opp det som det var oppnådd enighet om i Soria Moria-erklæringen. Ganske tidlig denne perioden varslet Regjeringen at de ønsket et bedre vern for arbeidstakerne i en ny arbeidsmiljølov. Dette var helt nødvendig, og det skulle bare mangle. En rød-grønn regjering kan aldri gå med på å svekke arbeidstakernes interesser. En sterk og god arbeidsmiljølov er alfa og omega for å ivareta arbeidstakernes interesser. Til og med arbeidsgiverne vil tjene på å ha et godt regelverk å forholde seg til. Åpningen for å gi adgang til økt bruk av midlertidige ansettelser ville være katastrofal for dem som ble rammet av den slags. Det er en kjent sak at unge nyetablerere ville fått betydelige vanskeligheter med å få lån, i og med at de ikke hadde fast jobb. Dette ville igjen føre til at mange unge ville fått store problemer med å komme seg inn på boligmarkedet. Dette kunne ikke den rød-grønne regjeringen sitte passivt og se på. Derfor var det av stor betydning med handling og kursendring i denne saken. Det er vel og bra at den forrige regjeringen ønsket at flere skulle ha mulighet til å komme seg inn på arbeidsmarkedet. Ønsket om at flere skal kunne komme inn på arbeidsmarkedet, deler jeg. Den rød-grønne regjeringen deler òg det synet, og vårt svar på det er at flere skal få mulighet til fast arbeid. Dette er noe Regjeringen jobber svært aktivt med. Det er pr. i dag 58 300 personer uten arbeid. Det er svært lenge siden ledigheten har vært så lav, så det er vel hevet over enhver tvil at Regjeringens politikk virker.
Regjeringen har varslet en reform av mellomnivået i den norske forvaltningen. Reformen ble først kalt en regionsreform, men har nå fått navnet forvaltningsreform. Vi vet ennå ikke så mye om hva Regjeringen vil med det nye nivået, men kommunalministeren har avslørt at det skal bli minst ti av de nye regionene. Det offentlige Norge forvalter årlig over 300 milliarder kr. Dagens fylker forvalter bare 6 pst. av disse. Vi er derfor enig med regjeringspartiene i at mellomnivået trenger en reform, men ikke en geografisk reform. I Venstre vil vi heller snakke om det nye fylket, om hvilken myndighet mellomnivået skal ha, hvilke ressurser det skal rå over, hvordan dette nivået skal finansieres og hvilke oppgaver som skal ligge der. Venstre vil også styrke lokaldemokratiet og kommunene som den primære tjenesteleverandør. Større regioner vil etter Venstres syn bare skape enda større avstand til folk. Dagens fylkes- og kommunegrenser kan gjerne justeres, men det er i første rekke mer myndighet, flere oppgaver og mer penger som er svaret – og ikke et større geografisk forvaltningsområde. Venstres oppfordring er derfor å oppgi drømmen om storregionene og heller gjennomføre en mindre, men viktigere reform med grunnlag i dagens fylker. Venstre mener det er nødvendig med et forvaltningsnivå mellom kommuner og stat. Og vi mener det er viktig at en tung velferdsoppgave ligger på mellomnivået. Venstre mener derfor at sykehusene må tilbakeføres til fylkene. Den forrige Stoltenberg-regjeringens statliggjøring av sykehusene har vist seg å være lite vellykket, både helsepolitisk og ikke minst styringsmessig, slik Venstre og bl.a. Senterpartiet og SV advarte mot i sin tid. Folk føler at de har mistet kontrollen og vet ikke hvem de skal stille til ansvar. Styringen må derfor føres tilbake til et direkte folkevalgt nivå. Venstres reform er altså «det nye fylket» – en videreføring av det vellykkede forsøket med enhetsfylke i Møre og Romsdal. Det innebærer at fylkesmannsembetet reduseres til et rent kontroll- og representasjonsorgan på vegne av staten, mens alle oppgaver utover dette blir underlagt fylkestinget. Slik vil reformen «det nye fylket» også bli en viktig del av Venstres prosjekt for et enklere Norge. Innbyggerne kan rette blikket på én fylkesdør i stedet for et konglomerat av svingdører. En samordning av fylkene og fylkesmannen vil dessuten gi store administrative besparelser. De nye fylkene skal i Venstres reform ha ansvar for næringsutvikling, samferdsel, kultur, helse og de videregående skolene. Innenfor disse oppgavene må man gå opp nye grenser mellom nivåene, slik at mest mulig desentraliseres til primærkommuner og fylker, men også slik at det blir klarhet i hva som er statens oppgaver. Venstre ser for seg at vi kanskje kan få noen færre fylker og kommuner enn i dag, men er sterkt imot at nye geografiske inndelinger skal skje etter diktat ovenfra – dette må bygge på frivillighet. Kommunene og de nye fylkene skal ikke være statsfilialer, men et selvstendig politisk forvaltningsnivå. Venstre vil derfor avvise A4-løsninger som tvinges på befolkningen uten demokratisk forankring.
Jeg registrerer at Regjeringen sier den skal legge den såkalte handlingsregelen til grunn for sin budsjettpolitikk. Hva er egentlig handlingsregelen? Jo, en regelbundet beregning for bruk av oljepenger. Eller ordrett: innfasing av petroleumsinntekter i takt med forventet realavkastning av Statens pensjonsfond – Utland. I sin visdom har kloke hoder beregnet denne avkastningen til 4 pst. Med andre ord: Regjeringen mener det er fornuftig finanspolitikk å bruke 4 pst. av et raskt voksende fond til å betale løpende utgifter på statsbudsjettet. Ansvarlig finanspolitikk avhenger altså ikke av i hvilke sektorer pengene brukes, hvorvidt det finnes ledig kapasitet der pengene brukes, om pengene brukes til drift eller investeringer, eller om pengene brukes i Norge eller i utlandet. Ansvarlighet er uansett 4 pst. avkastning. Om det betyr 10, 20, 50 eller 100 milliarder kr er helt uten relevans. Handlingsregelen er i bunn og grunn ingenting annet enn gammeldags kommunistisk planøkonomi. Norge er ikke det eneste landet i verden med eget oljefond. Staten Alaska i USA etablerte i 1976 et tilsvarende fond, et fond som pr. innbygger er på størrelse med vårt. Forskjellene i forvaltningen og bruken av avkastningen er imidlertid svært store. Staten Alaska har i gjennomsnitt de siste ti årene hatt en realavkastning på det dobbelte av det Norge har klart, ikke minst fordi Alaska har valgt å investere store deler av sitt fond i eiendom. La oss forestille oss at Norge hadde benyttet Alaskas investeringsstrategi, og at avkastningen hadde blitt tilsvarende høy. Da ville handlingsregelen vært 8 pst., og ifølge Regjeringens logikk skulle man da brukt dobbelt så mye penger på statsbudsjettet, men paradoksalt nok ville man samtidig vært akkurat like økonomisk ansvarlig. Ganske pussig. Det er bekymringsfullt at Regjeringen ikke har et mer gjennomtenkt syn på bruken av oljepenger. Strategien er tydeligvis: Tenk på et tall unnfanget ved en tilfeldighet, spre det rundt, stå hardnakket på akkurat det tallet, vær nedlatende overfor alle som har et annet syn, stemple disse som uansvarlige, ja nærmest litt uintelligente. Ta for all del ikke hensyn til konjunkturer eller hvorvidt det finnes ledig kapasitet, ikke vurder hvorvidt pengene benyttes til forbruk eller investeringer. Ikke tenk på hvor pengene benyttes, og for all del – beregn effekten av bruk av penger i Norge og i utlandet på akkurat samme måte. Handlingsregelen dokumenterer med all tydelighet at politikerne har kollektivt abdisert i finanspolitikken.
Venstre er uroleg over utviklinga i sjukehussektoren. Det er med rette stor merksemd på dei store og aukande underskota ved sjukehusa. Ved utgangen av året vil det samla underskotet vere på formidable 7,5 milliardar kr. Men det kostar å behandle pasientar. Og når fokuset og krava er at sjukehusa må behandle fleire pasientar, så inneber dette naturleg nok at kostnadene aukar, og følgjeleg at underskota aukar. Dei som trur at fleire pasientar kan redusere utgiftene til sjukehusa, har etter mitt skjøn forstått lite. Sjølvsagt kan sjukehusa bli meir effektive, men ein kjem ikkje utanom at behandling av fleire pasientar betyr auka utgifter. Det er ikkje butikk å drive sjukehus. Personleg har eg store forventningar til framlegginga av Nasjonal helseplan. Det er skuffande dersom Regjeringa ikkje kan leggje fram ein plan no om kva slags funksjonar lokalsjukehusa skal ha. Det skulle vere eit nøkkeldokument, og no veit vi at dette viktige spørsmålet blir utsett. No går det endå lengre tid før vi får ei avklaring i dette spørsmålet. Og kva skjer i mellomtida med dei lokalsjukehusa som er nedleggingstrua? Det blir berre større og større uro. Lokalsjukehusa må få ei avklaring på kva slags funksjonar dei skal ha. Lokalsjukehus kan ikkje berre vere vegger og tak, dei må ha eit avklara innhald. Og særleg må akuttfunksjonen avklarast. Det trengst ei betre samhandling mellom lokalsjukehusa og helsetenestene i kommunane. For at det skal fungere som ei samanhengande kjede av behandling, må partane vere klar over rollene sine. Her er det intensjonar, men lite substans. Dersom ein heller ikkje no greier å fastsetje innhaldet i lokalsjukehusa, har ein igjen spelt frå seg eit viktig kort. Å disponere eigen bustad og kunne bu i den så lenge som mogleg er for svært mange det viktigaste aspektet ved alderdomen. Det gir tryggleik, og med den erkjenninga meiner vi i Venstre at ein må satse meir på at eldre og alle som treng omsorg, får høve til å bu heime så lenge som mogleg. For å få til dette må vi omprioritere ein del tiltak og finne nye løysingar i framtida. Eg la merke til at statsministeren i dag rangerte eldreomsorga som det viktigaste fokusområdet i tida framover, og det er vi i Venstre veldig glad for. Men korleis skal utfordringane møtast? Omsorgsmeldinga har ein grundig gjennomgang av utfordringane. Men eg må berre seie at det er lite nytt for oss å lese i meldinga når det gjeld løysingar. Fleire eldre betyr fleire sjuke eldre, fleire eldre med demens, fleire eldre med angst, osv. Omsorgsmeldinga har mange planar, men manglar stort sett vilje til å prioritere. Dersom vi skal få ei betre helseteneste, må vi få eit tryggare omsorgstilbod i framtida. Vi må få nok personell til å sikre at eldre får ein verdig alderdom.
Flere av debattantene har i dag vært innom viktigheten av å satse på veier, både på vedlikehold og på investering i veinettet. I løpet av debatten er det mange som har snakket om næringslivet og å legge forholdene til rette for både det eksisterende næringslivet og nyetableringer. Her i landet blir bygging av nye veier regnet som en utgift i budsjettene. Våre naboland ser nytteverdien og sammenhengen mellom næringsliv og veibygging, og løser dette ved å anse veibygging som en statlig finansiert investering. De unngår derved å pålegge sitt næringsliv økte transportkostnader og bompenger. Våre nordiske naboland har gjennom flere tiår investert midler, til og med lånte midler, i et omfattende og effektivt motor- og stamveinett. Mens bompenger tidligere var et lokalt supplement for forskuttering av nye veiprosjekter, er bompenger i dag nesten en forutsetning for i det hele tatt å få bygd og vedlikeholdt veinettet. Siden statens andel reduseres i takt med økende bompengeandel, gir ikke bompenger mer veier. Staten skyver sitt ansvar etter veiloven over på brukerne, til tross for at vi er det landet som har den beste finansielle forutsetningen for å gjennomføre nødvendige prosjekter. Det er mitt ønske at Regjeringen åpner øynene for den betydelige dokumentasjonen som finnes på lønnsomheten av intensiv veisatsing, og viser vilje til en langsiktig satsing på veiutbygging gjennom å investere en langt større del av vår formue i innenlands infrastruktur. Da kan oppfyllelse av investeringsplanen i Nasjonal transportplan være en start, men det kreves faktisk langt mer dersom man mener alvor, og ikke minst at det er vilje til å legge til rette for næringslivet, ikke bare i deler av landet, men i hele landet.
I debatten har flere representanter snakket varmt om å bedre tjenestene i kommunene. Flere har også snakket om behovet for å finansiere disse tjenestene. Det blir mye svart-hvitt om kommuneøkonomi før og etter regjeringsskiftet. Men som ordfører i en minsteinntektskommune i Østfold ser jeg også at vi har hatt realvekst i kommunens inntekter selv i forrige periode. Vi hadde selvfølgelig ønsket oss mer, men vi har ikke sultet i hjel. Vi har faktisk hatt en vekst på nesten 7 pst. i snitt de siste fire årene. Noen kommuner greide å få til full barnehagedekning, bygge skoler og ta seg av de eldre. Men vi var også med på en sparedugnad for å forbedre norsk økonomi. Det ble lagt godt til rette for vekst i næringslivet, og den veksten ser vi nå resultatet av. Lokalt fikk vi mange nye bedrifter, vi fikk flere i arbeid, og veksten fortsetter. Arbeidsledigheten synker fortsatt. Det var muligens ikke så dumt å sikre det økonomiske fundamentet først. Nå kan vi glede oss over at også skatteinntektene til kommunene øker. Det er her vi nå får vekst. Hvis vi bare får beholde den framover, kan det bli bra. For vi trenger mer, og vi får ikke bare plusser. Vi skal også bære mer i en sykelønnsordning, vi får mindre skjønnsmidler, økt rente og økt strømpris. Ikke minst får vi flere eldre eldre, og vi ser at også psykiatrien trenger mer. Det var bra at Regjeringen kom med økte inntekter i år. At vi i tillegg får økte skatteinntekter, skyldes en politikk som ikke bare er tuftet på siste års politikk og regjering. Men kommunene lever ikke lenge av ett godt år. Vi trenger stabil vekst for å møte eldrebølge og andre krav. Det spennende nå er ikke hva vi får i rammetilskudd i morgen, men hva vi får beholde av skatteveksten. Kommune-Norge har mange utfordringer. For Kristelig Folkeparti handler det om oppvekst, kunnskap og omsorg for folk flest. Nå kommer skatteveksten etter forrige regjering, og det hadde vært hyggelig å beholde den. Skal vi klare utfordringene, må kommunene ha inntekter. Vi må også unngå at staten pålegger oss nye utgifter, som sykepenger, økt rente, høye strømpriser eller oppgaver som det ikke følger penger med. Det gjelder ikke bare penger, det gjelder også muligheter. Vi er lovet bredbånd, men hva er det? På landsbygda får vi ADSL, byene får fiber som er hundre ganger sterkere. Bygdas næringsliv trenger faktisk det samme tilbudet på nett som byens næringsliv. De på bygda skal også ha kontakt med resten av verden for å drive sin virksomhet. Når unge studenter kommer tilbake fra studieplassene, har vi lite å tilby når det gjelder nett.
Forsvaret har i en årrekke vært under en omstilling som etter Fremskrittspartiets syn har gått for fort, og det militærfaglige har blitt vesentlig glemt. Det viktigste har vært å nå måltallet for reduksjonen, som har vært å redusere antall personer med 5 000, redusere med 2 milliarder kr pr. år på drift og avhende 2 mill. m2 bygning. Det sier seg selv at når alt dette skal skje på noen få år, skaper det en viss uro. Jeg er ikke uenig i at Forsvaret må omstilles, men å omstille etter et budsjett istedenfor å ha et budsjett som ivaretar de interesser og oppgaver vi pålegger Forsvaret, er feil – totalt feil. Det er ingen tvil om at både den forrige regjeringen og dagens rød-grønne har et forsvarsbudsjett som gjør at Forsvaret ikke kan utføre de arbeidsoppgaver vi pålegger det. Vi husker sikkert alle de skrekkfortellinger vi har hørt de siste årene, om knappe midler til f.eks. innkjøp av drivstoff til våre fartøyer og fly, med det resultat at de ikke ble brukt. Det har vært mangel på penger til å ha øvelser, og militært utstyr blir lagret ute i all slags vær hele året for å spare husleie, en husleie til en selv. Bygningene står der ferdig betalt, men utstyret står ute. Forstå det den som kan. Det er bred enighet, heldigvis, om at våre nordområder skal styrkes. Dette er Fremskrittspartiet glad for, men samtidig skjer det ting som kan synes meget merkelige. Her kan nevnes at man har stuet vekk en mengde med Leopard stridsvogner, og erstattet disse med vanlige Mercedes-Benz Geländewagen. Jeg skjønner ikke helt hvorfor, og har stilt spørsmål i Stortingets spørretime om dette. Svaret fra statsråden var bl.a. at Geländewagen var mer egnet i internasjonale oppdrag. Det er sikkert riktig, men jeg trodde at når man sier at man skal satse på våre nordområder, betyr det det, ikke at vi skal være en fredsstabilisator ute i verden. Nå senest er det forslaget om Sudan. Der mener jeg at vi ikke har noe å gjøre. Om det skulle vise seg at vi har noe der å gjøre, tror jeg bestemt at vi verken har utstyr eller nok mannskaper eller er forberedt på å løse de utfordringer vi vil møte, som f.eks. barnesoldater og for oss ukjente sykdommer. At vi skal være med på å bevare freden, er soleklart, men vi er allerede på en del steder. Det må være bedre å kraftsamle og være på stedet i flere år, som f.eks. i Afghanistan. Selv om vi har hatt en omstilling i Forsvaret, står utfordringene i kø. Vi har, og får, nye fartøyer som trenger midler. Vi venter på vårt nye helikopter, NH-90, vi trenger nye lastefly som skal erstatte Hercules, vi trenger nye kampfly som skal erstatte F-16, vi trenger nye radarsystemer, vi trenger utskifting av mye av vårt soldatutstyr. Ja, slik kan jeg fortsette. Når vi da samtidig forstår – selv om det kan virke som om det kun er Fremskrittspartiet som forstår – at det er en ubalanse mellom forsvarsforliket og de faktiske utgifter, må dette gå galt. Mener vi noe med å si at vi skal ha et forsvar, må Regjeringen bevilge nok penger til at vi kan ha et troverdig forsvar.
For oss som er opptatt av næringspolitikk, var statsministerens tale i morges skuffende, idet han snakket i 20 minutter nesten uten å nevne næringspolitikk. Statsministeren brukte mye tid på å understreke at Regjeringen jobber for arbeid for alle, men han sa lite om hvordan dette skulle løses. Fremskrittspartiet mener at sysselsetting i hovedsak må konsentreres om verdiskapende arbeid. Framover i tid vil det kanskje også bli slik at ikke alle kan forvente å være arbeidstakere. Flere og flere må kanskje være innstilt på å skape sin egen arbeidsplass, bli sin egen arbeidsgiver. Det blir derfor enda viktigere at vi tilrettelegger slik at gründere og kreative personer selv kan starte sine egne småbedrifter. Og vi må erkjenne at små bedrifter nødvendigvis ikke har de samme muligheter og ressurser som de større har, til å forholde seg til et offentlig byråkrati og den mengde påbud og bestemmelser som kun de mest innvidde har oversikt over. Et annet viktig poeng om vi skal få flere småbedrifter, er at vi trenger en fleksibel arbeidsmiljølov, bl.a. med mulighet for midlertidige ansettelser. Den reversering vi så den sittende regjering gjennomføre innen dette området, er dessverre et skritt i feil retning, ikke bare med tanke på småbedriftenes eksistensmuligheter, men også med tanke på sysselsetting. Et annet eksempel på endringer i rammevilkår som er svært negative for bedrifter og kanskje spesielt småbedrifter, er Regjeringens forslag om nok en gang å endre permitteringsreglene. Fremskrittspartiet ønsker å opprettholde dagens regelverk, som sikrer nødvendig fleksibilitet for bedriftene. Konkurransedyktig infrastruktur, som f.eks. veiutbygging og utvikling av bredbåndsnett av riktig kvalitet, er andre eksempler på viktige forutsetninger for at bedrifter skal utvikle seg og skape arbeidsplasser. Infrastruktur er ikke luksus for næringslivet, det er mer å se på som et nødvendig anleggsmiddel. Jeg vet hva jeg snakker om, ettersom jeg selv til daglig er bedriftsleder i en middels stor bedrift. Den erfaring jeg besitter, skulle jeg ønske flere personer i vår rød-grønne regjering kunne ta del i.
Det sosialliberale målet om økt frihet for alle innebærer en kamp for global omfordeling av ressurser. Målet for Venstres utenrikspolitikk er en mer rettferdig global fordeling og en styrking av menneskerettigheter og demokrati og å fremme respekt for internasjonal lov og rett. Bistand er nødvendig for å hjelpe fattige land ut av fattigdommen. Venstre ønsker en særlig fokusering på kampen mot hiv/aids, og bistanden bør særlig styrke kvinners situasjon, rettigheter, utdanning og helse. Utfordringene er store når det gjelder barnefødsler og mødredødelighet, foruten vold og traffickingproblemer. UNESCO mener at mer enn 100 millioner barn ikke har tilgang på grunnskoler. 55 pst. av disse er jenter, og to tredjedeler av voksne analfabeter er kvinner. I det sivile samfunn er kvinners rolle avgjørende. Det er bl.a. sagt at i Afrika er det kvinnene som bærer og opprettholder samfunnet. Våre bistandsprosjekter må gjenspeile dette i konkrete handlinger. I den siste tiden har vi fått budsjettlekkasjer om en betydelig økning i u-hjelpen. Vi er imidlertid usikre på om denne regjeringen makter å øke bistanden til 1 pst. av bruttonasjonalinntekten. Den forrige regjeringen klarte å gjennomføre en jevn økning i bistandsbevilgningene, opp til 0,97 pst. av brutto nasjonalinntekt i 2006. Vi håper den rød-grønne regjeringen klarer å gjennomføre et lignende løft. Venstre er enig i at FNs reformarbeid må intensiveres, og at kvinnesatsingen skal være i fokus. Vi reagerer imidlertid på måten bistandsministeren presenterer sin kravliste på for å få mer igjen for FN-pengene. Holdningen om gulrot og pisk kan være med på å undergrave FNs legitimitet. Venstre mener det er utidig og litt arrogant bl.a. å kreve flere norske ansatte, mot at vi yter våre FN-midler. Venstre mener at FN-diplomatiet fungerer best ved samarbeid og konstruktive prosesser i FN-systemet, ikke ved ensidige krav fra enkeltpersoner.
Stortingsmeldingen om framtidens omsorgsutforminger er endelig kommet til Stortinget. Dette er det mange som har sett fram til, både i og utenfor denne sal. Kristelig Folkeparti er svært glad for at vårt initiativ til en ny omsorgsplan vedrørende innhold og kvalitet i eldreomsorgen nå er kommet gjennom denne meldingen, som omfatter flere brukergrupper i den kommunale pleie- og omsorgstjenesten. Meldingen inneholder gode faktabeskrivelser. Målet og intensjonene er gode. Men det er noen områder i planen jeg spesielt vil framheve som lite konkrete, og som har skuffet meg. Det gjelder følgende områder: Det er mangel på tiltak knyttet til pasienters overgang mellom sykehus og kommune.Kvaliteten i tjenestene overlates fullt og helt til lokale utforminger. Vil det skape likhet?Opprettelse av eldresentre er nevnt, uten særlig fokusering på det store potensialet som faktisk kan ligge her, dersom alle kommuner hadde opprettet slike.Etiske komiteer i sykehjem og kommuner som Stortinget tidligere har vært svært positivt til, er blitt til samarbeid mellom Regjeringen, KS og yrkesorganisasjonene om opplæring i etikk for personalet samt en heller upresis formulering om å utvikle modeller for organisatorisk forankring. Dette er for vagt og for uforpliktende. Jeg er også skuffet over at en rekke viktige områder blir skjøvet ut i tid. Jeg nevner noen: En demensplan kommer i 2007.En handlingsplan om spesialisthelsetjenester for eldre kommer senere.En tannhelsemelding kommer senere.En plan for rehabilitering kommer senere i høst.Et nytt investeringstilskudd varsles fra 2008.Et høringsnotat om brukerstyrt personlig assistanse kommer senere. Mange av disse områdene burde vært integrert i den foreslåtte omsorgsplanen. Mennesker som er avhengige av hjelp, har rett til individuelle tilbud som ivaretar deres integritet og verdighet. En viktig brikke i omsorgstjenestene er den familiebaserte omsorgen. Den skal passe i et puslespill med hjemmebaserte tjenester, avlastningstilbud, tilrettelagte omsorgsboliger og sykehjemsplasser, slik at det blir en helhetlig omsorg etter individuelle behov. Det er viktig at forholdene legges til rette for at pårørende som ønsker det, kan få ta seg av sine pleietrengende familiemedlemmer. Kristelig Folkeparti ønsker derfor at ordningen med omsorgslønn både skal gjennomgås og styrkes. Til sist vil jeg likevel uttrykke glede over at Regjeringen så klart har invitert til samarbeid med Stortinget om den endelige utformingen av omsorgsplanen. Det er viktig at alle partier nå samarbeider og forplikter seg til at innhold og kvalitet i de kommunale omsorgstjenestene skal styrkes i årene framover. Jeg ser med spenning fram til morgendagen og til Regjeringens første store bevilgning til Omsorgsplan 2015.
I ei tid då det populært vert sagt at næringslivet går så det grin, ei tid då statistikken viser nedgang i talet på arbeidsledige, opplever vi i mitt heimfylke, Sogn og Fjordane, at folketalet går ned. Dette bekymrar meg sterkt. Etter mitt syn må industriarbeidsplassane vere berebjelkane i lokalsamfunnet. Trygge arbeidsplassar i industrien er heilt avhengig av langsiktige og føreseielege rammevilkår. Eg har sagt det i denne salen tidlegare, og eg gjentek det i dag. Eg vert stadig kontakta av industrileiarar som er fortvila over at rammevilkåra har endra seg i negativ retning i altfor stor grad og altfor ofte. Eg sakna konkrete utspel om rammevilkåra for næringslivet i statsministeren sitt innlegg tidlegare i dag. Eg registrerer også signala som kjem frå næringslivet, spesielt transportnæringa, der det vert påpeika frustrasjon og fortviling over noverande regjering si haldning til å overføre store delar av kostnadane for framtidig vegutbygging til næringslivet og til innbyggjarane i form av eit utal bompengestasjonar som er planlagde rundt i heile landet. Vegutbygging er og må vere eit statleg ansvar fullt ut. Brukarane av vegane betaler meir enn nok allereie. Ikkje minst kjem det sterke signal frå fiskebåtreiarane om deira vanskar. Dette er ei næring som har enorm betydning for Sogn og Fjordane, både på sjø og land. Reiarane er mellom anna svært spente på kva som vert resultatet av struktureringstiltaka i fiskeriflåten. Både Sogn og Fjordane Fiskarlag og Sogn og Fjordane Rederiforening har vore positive til strukturering, fordi dei ser dette som heilt naudsynt. På same måten som reiarane registrerer også eg at strukturutvalet har delt seg omtrent på midten i sitt syn på strukturering. For næringa vert det dermed særs viktig kva Regjeringa føretek seg i denne saka. I Sogn og Fjordane er det eit inntektspotensial på rundt 700 mill. kr pr. år dersom ein får byggje ut planlagde småkraftverk. Mellom anna for mange bønder vil dette vere ei tilleggsinntekt som kan vere avgjerande for vidare drift. Etter mi meining er mange småkraftverk blitt stansa av det som eg vil kalle meiningslause miljøkrav. Dersom lokalsamfunna ikkje skal få lov til å utnytte sine naturlege ressursar, kva skal lokalsamfunna då leve av?
Med min bakgrunn som ordfører i en distriktskommune de tre siste periodene er det med en viss forundring jeg registrerer at representanter for partier fra Bondevik II-regjeringen i dag har hevdet at det har vært en vekst i kommuneøkonomien i den samme regjeringens virketid. Det har spesielt vært vist til de to siste årene av den siste perioden. Slik har virkeligheten ikke fortonet seg for svært mange av landets primærkommuner. Det kan godt være at utsagnet har hatt gyldighet for nominelle verdier, men nominell vekst er som kjent ikke automatisk reell økning. Nominell vekst må også sees i sammenheng med økning eller endring i oppgaveportefølje. For svært mange kommunestyrer utover i landet har budsjettdebatter i flere år i stor grad dreid seg om nedskjæringer, og til dels betydelige nedskjæringer. Dette har vært smertefulle prosesser, og jeg er redd for at i mange kommuner har de såkalte effektivitetsprosesser vært nødt til å bli kjørt så langt at mindre effektivitet har vært svaret. Jeg er redd for at økninger i sykefraværet i kommunal sektor også kan ha en del av sin forklaring i det stadige innsparingsjaget vi opplevde under siste regjering. Etter fjorårets stortingsvalg fikk vi heldigvis en endring i stortingsflertallet som gjorde at den rød-grønne regjeringen ble etablert, og med den en vilje til å styrke kommunal sektor. For 2006 fikk vi et historisk løft for kommunesektoren som var med på å snu pessimisme og mismot til optimisme og pågangsmot. I dag har vi fra opposisjonen hørt uttalt bekymring for om kommuneøkonomien framover vil bli god nok. Hva slags bekymringer ville ikke de samme partier ha måttet uttrykt dersom deres egen linje fra Bondevik II-regjeringen hadde blitt videreført? Hva ville situasjonen ha vært med et utgangspunkt som hadde vært 3,8 milliarder kr dårligere enn det vi har i dag, og med utsikter til fortsatte innstramminger? Hvis ikke dette kan kalles en kursendring, hva skal da til for å kunne bruke det uttrykket? Jeg føler meg ganske sikker på at dagens opposisjonspartier har mange ordførere rundt omkring i landet som ikke ville ha vært de rød-grønne milliardene foruten. Utsagn særlig fra Kristelig Folkeparti-hold tyder på at nettopp dette partiet må føle en større grad av komfort i forhold til kommuneøkonomien enn det gjorde under Erna Solbergs innstrammingslinje. Basisen for en rettferdig fordeling av velferdsgoder ligger i en godt utbygd kommunesektor, der størrelsen på den enkeltes lommebok ikke er avgjørende for hvilket velferdstilbud som kan tilbys. Fremskrittspartiets stadige påpeking av valgfrihet i forhold til omsorgstilbud, skoletilbud og andre privatiseringsfremstøt er egentlig å velge tilbud etter størrelsen på bankkontoen. Den rød-grønne regjeringen ønsker et velferdstilbud som ikke er avhengig av hver enkelts sosiale og økonomiske situasjon. Når statsbudsjettet legges fram i morgen, er det viktig at økningen i kommuneøkonomien vurderes i forhold til hva som hadde vært situasjonen dersom Bondevik-regjeringen hadde fått fortsette sin linje. Jeg føler meg sikker på at forskjellen ville ha vært stor.
Denne debatten skal tradisjonelt være opposisjonens debatt, og opposisjonens mulighet til å få fram sin politikk i forhold til Regjeringens. Det vi har hørt mest om i dag fra opposisjonens taleres side, er kritikk av Regjeringen. Den ene kritikken går ut på at Regjeringen ikke gjør noe, og ikke følger opp sine løfter fra Soria Moria-erklæringen. Løftebruddregjeringen, sa representanten Børge Brende. Representanten Sponheim sa noe i retning av at kaos, vingling og beslutningslammelse er Regjeringens varemerke. Her må vel representanten Sponheim ha fått med seg et gammelt referat fra et Venstre-møte opp på talerstolen. Nå er påstandene feil, men om Brende, Sponheim og de andre hadde hatt rett, burde ikke det avfødt en viss glede i opposisjonen, og ikke kritikk? Det ville jo betydd at landet ikke ble utsatt for Regjeringens politikk, en politikk opposisjonen mener er feil, uheldig og skadelig for landets framtid. Den andre kritikken går ut på at Regjeringen ikke har ført landet inn på en ny kurs, slik som vi lovet før valget. Regjeringen viderefører visstnok bare den gamle regjeringens politikk, den regjeringen som dagens opposisjonspartier enten satt i, eller var parlamentarisk basis for – var det vel representanten Carl I. Hagen kalte det for. Men det burde jo i enda større grad gledet opposisjonen. For da ville jo den politikken de mente var så strålende, og som førte til at dagens regjering kom til såkalt dekket bord, fortsatt preget samfunnsutviklingen. Det er bare en låt, sa moren min, og den er ille. Det disse påstandene viser, er at opposisjonen ikke vet hvilket ben den skal stå på når den angriper Regjeringens politikk. Men det interessante er jo at kritikken går mer på at Regjeringen fører for lite rød-grønn politikk, enn på innholdet i Regjeringens politikk og den nye kursen det gir for samfunnsutviklingen. Det er kanskje ikke så rart, for de fire opposisjonspartiene står ganske langt fra hverandre når de glimtvis snakker om egen politikk og egne visjoner for framtiden. Slik har denne debatten bekreftet at opposisjonen ikke bare spriker, det er jo ikke unaturlig når det er fire partier, men at det fortsatt er en avgrunn mellom det største opposisjonspartiet og de andre. Og den avgrunnen går på det mest sentrale i politikken, det økonomiske. I tillegg er det på viktige politikkområder prinsipielle forskjeller mellom partienes tilnærminger. De tidligere regjeringspartiene glir fra hverandre. Høyre har gått fra å være et skatte- og skoleparti til å bli et asfaltparti, og inviterer i media Fremskrittspartiet til samarbeid. Kristelig Folkeparti posisjonerer seg som det konstruktive opposisjonspartiet med klar front mot Fremskrittspartiets politikk og verdier. Og Venstre er og blir Venstre.
Det er forunderlig å høre hva representantene til regjeringspartiene klarer å si i dagens debatt. Man forsøker også å fremstille seg selv i et så selvgodt lys at det for meg tenderer til det latterlige. Istedenfor å glorifisere seg selv så til de grader burde de heller kanskje prøve å lytte litt mer til hva stortingspresident Jagland innstendig bad om, nemlig å lytte mer og bedre til sin egen befolkning. Folket der ute har i hvert fall et helt annet syn på Regjeringens vellykkethet så langt enn hva representantene har oppfattet. Helsepolitikken overfor helseforetakene så langt har vært en katastrofe. Jeg vil sitere leder for hjertekirurgisk avdeling på UNN i Tromsø, som sier at Regjeringens helsepolitikk er snublende nær molbopolitikk. Denne bevisste politikken med underfinansiering av helseforetakene sprer usikkerhet. Og når vi vet at flere sykehus av medlemmer i styret i Helse Nord i fortrolige møter er foreslått nedlagt, blir dette en svært dårlig innfallsvinkel for å fremme en god nordområdepolitikk. En offensiv nordområdepolitikk, hevder Regjeringen. Ja, det kunne vært flott. Men ser vi på hva som faktisk skjer, har Regjeringen ikke engang klart å etablere en daglig arena hvor Norge i fellesskap med Russland kunne gjennomført løsninger overfor fiskeriene og løst fiskeeksportkrisen. Norge og Russland trenger en forståelse av hverandres interesser innen olje og gass. Vi trenger det i forhold til grensesetting, ikke bare i gråsonen og i forhold til Svalbard, men helt opp til Nordpolen. Vi ser også at Regjeringen har klart å trenere omlasting av russisk olje og gass, et samarbeid som ville skapt mange arbeidsplasser i Finnmark. Norges største økonomiske interesser og utfordringer ligger i nord. Da er det faktisk særdeles viktig å få på plass en arena eller et nordområdedirektorat hvor vi i fellesskap og i samarbeid med Russland kan løse våre felles utfordringer.
Mange representanter for regjeringspartiene har her i dag tatt opp nordområdene, og det fortelles at oljenæringen er såre fornøyd med Regjeringen. Men slik går det når selvtilfredsheten overskygger virkeligheten. Man hører det man vil høre. Jeg har møtt en usikker næring, en utålmodig næring som etterlyser hva som skal skje når forvaltningsplanen skal opp til revisjon i 2010. For oljenæringen er langsiktig, og langsiktighet er bud nummer én og en forutsetning for å bygge kompetanse og satse. På et OLF-møte i september fikk politikerne klar beskjed: Allerede i 2007-budsjettet må man ha friske midler til Oljedirektoratet for å kunne skyte seismikk dersom vi skal kunne fremskaffe det kunnskapsgrunnlaget som er nødvendig for å komme videre med åpningen av Nordland VI og VII og Troms II, som skissert i forvaltningsplanen. Det er ingen hemmelighet at Regjeringen er lite populær i Vesterålen. Det er heller ingen hemmelighet at et samlet politisk miljø i Kirkenes og Sør-Varanger er oppgitt over en miljøvernminister som har satt bom for å videreføre den oljeomlastingsaktiviteten som er igangsatt der, og som har gitt verdifulle ringvirkninger i form av lokale leveranser av varer og tjenester til oljetankerne som kommer inn der. Jeg synes også Regjeringen nå skal forklare hvorfor de sier blankt nei til å bygge opp en petroleumstilsynskompetanse i nord med basis i de arktiske utfordringene som er i virksomheten der oppe. Flere har vist til Regjeringens sterke nordområdesatsing, og det har vært sagt at det er Regjeringen som har snudd kartet på hodet. Men rett skal være rett: Det gjorde NHO lenge før Regjeringen, og det var vel også NHO som fikk statsministeren til å renne over med løfter om storsatsing i nord på årskonferansen i januar. Dessverre må vi bare konstatere at storsatsingen er blitt til en verbalsatsing, for sjelden har vi sett flere statsråder snakke seg så varme som de har gjort om nordområdene, og sjelden har så store ord blitt til så lite handling. Om Regjeringen skal unngå et mageplask i nord, må budsjettet i morgen inneholde solide og konkrete tiltak for å gi innhold til den lovede kompetanseoppbygging, infrastrukturoppbygging og den forskning som skal til for å skaffe ny næringsaktivitet i nord. Reiseliv og marin sektor er like viktig som olje og gass. 2007–2008 er utpekt som det internasjonale polaråret, og det er en realitet at man internasjonalt forventer at Norge skal legge på bordet et betydelig bidrag i så måte for å komme videre med globalt veldig viktig klimaforskning i denne sammenheng. I morgen skal altså Regjeringen også opp til forskningseksamen. Store ord og små bevilgninger, store ord og aktivitetsbegrensninger, slik kan vel egentlig Regjeringens nordområdepolitikk oppsummeres pr. i dag. Så spørs det om dette bildet kan endres med det budsjettet som legges fram i morgen.
En av grunnene til at vi har fått et regimeskifte i Sverige, og til at sosialdemokratene tapte valget der, var at statsminister Göran Persson ikke håndterte situasjonen med et inkluderende arbeidsliv på en god nok måte. Det ble en svær diskusjon om hvor stor arbeidsledigheten egentlig var, og statsministeren bagatelliserte spørsmålet om alle dem som stod utenfor. Det gjør ikke vår statsminister! Han har tvert imot i dag lagt hodet på blokken og sagt at ett av de spørsmål som vil avgjøre om denne regjeringen lykkes, er om man lykkes med å inkludere ikke bare dem som er arbeidsledige, men dem som står utenfor arbeidslivet på grunn av sykdom, funksjonshemning eller av annen grunn. Det er jeg glad for at Regjeringen fokuserer så sterkt på. Vi har i dag fått vite at det er en ventetid på opptil tre år når det gjelder attføringstiltak, og det er om lag 30 000 ventende i køer i dette systemet. Det burde vi få gjort noe med i en situasjon hvor arbeidsmarkedet skriker etter arbeidskraft. Når budsjettet kommer i morgen, er det av de ting vi fra Kristelig Folkepartis side særlig vil se etter. Har man lyktes med å få tatt noen kraftfulle grep i forhold til det? Ellers må jeg si at denne debatten har vært preget av en litt pussig skyggeboksing mellom posisjon og opposisjon når det gjelder det som kommer i morgen, og som altså halve Stortinget ikke kjenner, mens den andre halvdelen av Stortinget i debatten oppfører seg som noen sprekkeferdige skoleunger og sier at vi andre kan glede oss til det som kommer. Vi skjønner at vi har noe å glede oss til, men vi skjønner også at medaljen må ha en bakside. Vi er veldig interesserte i å få vite hva som står med liten skrift, og hva som er gjemt bort i hjørnene i budsjettproposisjonene. Det skal vi nok få rikelig anledning til å komme tilbake til i morgen. Det som jeg synes er alvorlig, er at Regjeringen denne gangen systematisk og offisielt, med statsminister og statsråder i spissen, lekker sentrale godbiter fra budsjettet, samtidig som Regjeringen stiller her til en av de viktigste debattene i Stortinget. Statsråd Enoksen har sågar holdt pressekonferanse mens vi har hatt debatt her, om en viktig sak som Stortinget ikke blir kjent med før i morgen gjennom budsjettproposisjonen. Det kaller ikke jeg respekt for Stortinget! Jeg synes at nasjonalforsamlingen bør tenke gjennom om vi er tjent med å ha en trontaledebatt opp mot budsjettbehandlingen på den måten som vi har hatt nå. Og Regjeringen bør tenke gjennom om dette er en verdig måte å behandle budsjettmaterialet på, både i forhold til velgerne som bare får vite oppsiden, og i forhold til Stortinget som holder en debatt hvor halve Stortinget vet, og halve Stortinget ikke vet.
Når man har sittet og lyttet til regjeringspartienes innlegg i debatten gjennom hele denne dagen og kvelden, må jeg jo si at vi i løpet av ett år i dette landet har beveget oss fra et sant helvete – unnskyld uttrykket, president – som vi åpenbart hadde for ett år siden, til nær himmelriket, som vi nå har fått på ett år med en ny regjering. Jeg synes kanskje at de nye regjeringspartiene skal være litt forsiktige med å ta i bruk så sterke ord og uttrykk som man har gjort i løpet av denne debatten. Her har man snakket om rasering og «katastrofe» – jeg vet altså ikke hva – samtidig som man hyller Regjeringen opp til et nivå som de sikkert fortjener i regjeringspartienes øyne. Men jeg tror kanskje man bør vente til man ser budsjettet i morgen, om vi får noen innfrielse av løfter. Det er ikke slik, som mange av regjeringspartienes representanter har sagt i denne debatten, at velgerne soleklart gav et ja til at den rød-grønne regjeringen skulle dannes – snarere tvert imot. Det var ikke flertall blant velgerne for en rød-grønn regjering, men valgloven sørget for at Norge fikk en rød-grønn regjering. Og med det bakteppet synes jeg man skal være enda mer varsom med hensyn til å skape et inntrykk av at velgerne nå nærmest ligger og trekker pusten i glede over alt det fantastiske denne regjeringen har gjort, for etter meningsmålingene kan man i hvert fall ikke se at velgerne har oppfattet denne regjeringens fortreffelighet ennå. Men kanskje oppdages dette i morgen. Men det mest graverende med hele debatten, synes jeg, er Regjeringens totale mangel på respekt for Stortinget. Det er altså slik at vi har valg hvert fjerde år for at velgerne skal få sagt sitt. Da synes jeg, flertallsregjering eller ikke, at man skal ha respekt for de konstitusjonelle spilleregler som gjelder. Man skal ha respekt for velgerne, og man skal ha respekt for at det er nasjonalforsamlingen som skal informeres. Det er oppsiktsvekkende mange lekkasjer fra dette budsjettet, i tillegg til at vi opplever at en statsråd holder pressekonferanse midt under trontaledebatten om en budsjettsak. Det synes jeg er spesielt! Jeg synes at statsministeren bør ta selvkritikk på dette. Det er ikke bra for oss over tid at det utvikler seg en kultur som fremstår som om nasjonalforsamlingen ikke lenger har noen betydning. Det er vi ikke tjent med! Det er denne sal, og denne sal alene, som vedtar lover i dette landet. Den respekten må komme til syne selv om man har en flertallsregjering. Helt til slutt vil jeg bare si at Fremskrittspartiet kommer til å stemme for forslaget fra Venstre som er omdelt i salen.
Presidenten finner det riktig å understreke det representanten selv fant ut, at det ikke var noe parlamentarisk uttrykk.
Jeg har lyst til å gi ros til Regjeringen. Jeg har lyst til å gi ros til Regjeringen for åpenbart å revitalisere fantasifullheten i norsk politisk debatt. Jeg er altså hemmelig tilhenger av, og jeg har stor glede av innimellom, å lese både «fantasy»-sjanger og science fiction. Etter å ha hørt to timer med treminuttersinnlegg fra Arbeiderpartiet i dag må jeg si at de burde alle forsøke å bli utgitt innenfor den sjangeren. Det er et eller annet med at folk gjennomskuer dette, for forskjellene er ikke så store. Endringene er ikke så store, og beskrivelsen virker faktisk ganske fordummende på de fleste voksne menneskers forståelse av hva som er utviklingen i vårt samfunn. Jeg er enig i at Regjeringen på noen områder nå har tatt en ny kurs. Jeg mener det er en feil kurs, men jeg tror ikke den står til troende når det gjelder noen av de store karakteristikkene som har vært gitt. Det var mange som diskuterte: Hvordan blir det når Norge endelig skal få en flertallsregjering igjen etter valget? Hva kommer det til å bety? Regjeringen understreker ofte at den har flertall. Men jeg har begynt å lure på om ikke Regjeringen av og til utviser feil forståelse av hva parlamentarismen dreier seg om. Det er ikke slik i parlamentarismen at Regjeringen har flertall. Det er slik at flertallet har regjering, og det er en distinkt forskjell. De som sent på kvelden ikke kan ta det inn over seg, kan tenke på det til i morgen. Utgangspunktet er denne sal. Det er de som er her, som er valgt av folket, det er de som er oppdragsgivere for Regjeringen. Det krever også at Regjeringen tenker gjennom hvilket forhold den har til Stortinget. Det er alltid fare for arroganse når man har flertall. Måten arrogansen har kommet til uttrykk på i de siste ukene, er et utall av budsjettlekkasjer som åpenbart har vært regissert, og som har vært styrt med aktiv deltakelse fra statsråder på en måte som jeg ikke har opplevd fra noen regjering tidligere. At en og annen kulturminister måtte ønske å fortelle at han har noen penger til et lite kulturtiltak, er helt tilgivelig. At en eller annen sprekkeferdig stortingsrepresentant har fått gjennomslag for noe, er helt tilgivelig. Men den regien som har vært nå, er arroganse, og den undergraver hele reformen når det gjelder debattsystemet her. Denne trontaledebatten har vært preget av at regjeringspartiene egentlig helst ville snakke om et budsjett som ingen andre har sett ennå. Det synes jeg man skal ta inn over seg i Regjeringen. Dagens pressekonferanse synes jeg var toppen av det vi faktisk kan tåle, når en statsråd uten noen spesiell grunn har en pressekonferanse om en budsjettsak. Det er alvorlig ment når opposisjonspartiene reagerer på dette. Det er alvorlig ment når vi sier at vi skal tenke gjennom hvem som er oppdragsgiver for Regjeringen. Det er altså denne salen, og forholdet til oss er av betydning for hvordan dette landet kommer til å bli styrt fremover.
Så er vi i den situasjonen at vi etter noen timers søvn i natt skal møtes igjen i morgen. Da vil det være den forskjellen at vi har et ganske likt utgangspunkt for debatten. Da har vi en felles plattform, og da har vi alle fått se hva vi skal diskutere, og vi har ikke den skyggeboksingen som kollega Høybråten gav uttrykk for at det har vært så langt. Jeg er enig i at det har vært en veldig underlig trontaledebatt. Etter å ha vært med på mange av dem må jeg si at jeg ikke har vært med på noe liknende. Det er veldig rart å få denne todelingen i salen når det gjelder hvilke informasjoner man har om de debattene som foregår, og det er rart av og til å gå ned på kontoret, slå på Internett og lese hvordan listen over et summert budsjett begynner å bli ganske fullstendig ved hjelp av bekreftede lekkasjer på en dag som denne, hvor folk i denne sal kommer med informasjon. Det er slik at dette springer mer og mer ut i offentligheten før det går til Det norske storting og det folkevalgte parlament, og da er det grunnlag for å bruke ganske store ord. Jeg har sittet i noen regjeringer, og jeg innrømmer at jeg nok har vært med på noen budsjettlekkasjer. Men dette systematiske og – jeg vil si – også formelle lekkasjeregimet vi har sett den siste tiden, gir grunnlag for å stille noen spørsmål fra Stortingets side om vi ikke skal prøve å holde fast på noen viktige prinsipper, nemlig at Stortinget må få lik mulighet til å diskutere forside og bakside av budsjettet, og vi må få dette samtidig med offentligheten. Det er grunnlag for å ha en slik debatt. Mange vil tro at jeg i denne situasjonen vil svinge meg til de veldig store høyder, med store ord. Jeg vil ikke ennå ta i bruk ord som forakt for Stortinget, men det må være lov til å undre seg over om vi er tjent med dette fra Stortingets side – og det burde gjelde alle. Jeg må også gi uttrykk for en refleksjon på tampen av debatten som er knyttet til det som tydelig ble sagt fra statsministerens side før budsjettet framlegges i morgen, nemlig at de 2,5 milliarder kr i inndekning ved kutt i sykelønnsordningen ligger i budsjettet, men at samarbeidet med partene går. Noen av oss har hatt gleden av å snakke med disse partene i løpet av denne dagen også. Da er vi kommet i den underlige situasjonen at når Stortinget i morgen formelt får budsjettet, vil den mest spennende del av budsjettbehandlingen ikke foregå i dette huset, men i det såkalte Stoltenberg-utvalget som skal se på hvordan man skal klare å framskaffe de 2,5 milliardene utenfor dette huset. Det er ikke i samsvar med hva Venstre gjennom historien har oppfattet som det rette forholdet mellom storting og regjering. Og så er vi selvsagt spent på: Hvor er den store x-en i alle disse godbitene som nå er kommet ut, som er helt fundamental for å kunne gi den balanserte budsjettkommentaren? Men vi fortsetter i morgen, og da har vi nye krefter til å gå løs på mange av de samme problemstillingene. Jeg vil helt til slutt, som en stemmeforklaring, gi uttrykk for at Venstre vil støtte forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet, og selvsagt vårt eget forslag.
Først vil jeg gjerne si til representanten Høybråten at jeg mener det er veldig bra at han legger slik vekt på inkluderende arbeidsliv. Det er et område der vi gjerne vil forsøke å komme fram til felles løsninger. Så er det flere representanter som har tatt opp spørsmålet om lekkasjer, eller saker fra budsjettet som er presentert/omtalt i media. Da tror jeg det er lurt å tenke litt tilbake på hva som har vært situasjonen. Vi har faktisk veldig god dokumentasjon, lange interessante lister, bl.a. fra august i fjor. Da hadde daværende statsminister Kjell Magne Bondevik en presentasjon angående økte fradragsrettigheter for gaver til frivillige organisasjoner, med et beløp og et omfang som langt overskygger det jeg har vært i nærheten av å nevne i mine kommentarer til statsbudsjettet før det er lagt fram. Daværende finansminister Per-Kristian Foss presenterte like godt skatteopplegget, store flotte oppslag om toppskattesatser, skattelettelser og det hele – milliarder av kroner. Jeg kan altså peke på en etter en av tidligere regjeringsmedlemmer i denne sal som på en lang rekke områder og i en lang rekke saker, inklusiv så sentrale temaer som skatteopplegget, har presentert det enten i full offentlighet eller i mer redusert offentlighet, men det har hatt samme funksjon. Derfor må jeg si at når representanter fra de samme partiene står her og har en veldig høy profil, og nærmest på prinsipielt grunnlag mener at det er galt å presentere ting på forhånd, kan ikke jeg begripe at det å snakke om 43 mill. kr til satsing på bomiljøtiltak i Groruddalen skal være noe verre enn lekkasjene om milliarder av kroner i skatteopplegget fra daværende statsminister og finansminister i regjeringen i fjor. Det er punkt 1. Punkt 2 er spørsmålet om hvor mye bedre det er blitt i Norge. Det har blitt bedre. Så kan man diskutere hvilke ord man skal bruke, og jeg har vært blant dem som alltid har understreket at det har vært en styrke og en fordel ved Norge at det ikke er natt og dag, og ikke himmel eller det motsatte, man opplever hvis man skifter regjering. Det avgjørende ved valg i Norge er jo retningen, samfunnsutviklingen, forandringen over tid. Det er som to skip som forlater samme havn: Hvis de har ulik kurs, ender de på svært forskjellige steder, selv om avstanden den første tiden ikke er så stor. Nå er det en annen retning for samfunnsutviklingen, det er fellesskap og en rettferdig fordeling, istedenfor privatisering og skattelette. For de over 200 000 familier som har opplevd billigere barnehager, for alle de arbeidsløse som har opplevd økt ledighetstrygd, for de menneskene som opplever at vi fjerner egenandeler, og for de som opplever at det nå ansettes tusenvis av nye lærere og ansatte i eldreomsorgen, er det faktisk en vesentlig forskjell allerede.
Jeg tror ikke opposisjonspartiene hadde reagert hvis dette var en diskusjon om 42 mill. kr til bomiljøtiltak i Groruddalen. Det man har reagert på, er at man ikke har kunnet høre en nyhetssending eller lese en avis i løpet av de siste dagene uten å se milliardoffentliggjøringer fra Regjeringen på nesten alle områder som ligger i budsjettet. Jeg registrerer at statsministeren ikke synes at noe av dette er kritikkverdig. Jeg registrerer at statsministeren synes det er såre vel det forhold han da skaper i forhold til Stortinget. Det tror jeg faktisk statsministeren bør tenke på på nytt, for det har noe å gjøre med hvordan vi organiserer arbeidet her, f.eks. hvorvidt det i det hele tatt er verdifullt å ha den debatten vi har hatt her i dag, eller om vi skal gå tilbake til rett og slett å få to budsjettdebatter, hvor man da venter til budsjettet er offentliggjort for oss alle før man holder trontaledebatt, som i dag – og som for første gang som jeg har opplevd – fra regjeringspartienes side stort sett er blitt en form for delvis finansdebatt. Vanligvis har det alltid vært opposisjonen som har forsøkt å gjøre denne til en delvis finansdebatt. I dag er det regjeringspartiene som har forsøkt å gjøre det. Jeg stilte altså et spørsmål tidligere i dag til statsministeren knyttet til de 2,5 milliarder kr som tilsynelatende kommer til å mangle, og ønsker en klarhet i hvordan inndekningen skal skje når statsbudsjettet fremlegges i morgen. Jeg vil gjenta det spørsmålet jeg hadde i replikkordskiftet: Er det slik at det forslaget som kommer i morgen, er alvorlig ment fra Regjeringen, eller er det alvorlig ment at man har en prosess med partene i arbeidslivet som skal resultere i andre typer inndekninger og endringer i sykelønnsutgiftene? Vårt møte med partene i dag tyder jo ikke på at partene har akseptert at det er de som har overtatt salderingsansvaret fra storting og regjering, men tvert imot er deres oppfatning av det arbeidet som nå skal skje, at man skal finne gode og langsiktige tiltak for å få ned sykefraværet. De har ikke overtatt det ansvaret som vi folkevalgte har for å finne salderingene. Jeg er rett og slett i tvil om vi i morgen mottar et budsjett som vi i det hele tatt kan begynne å arbeide med, når vi mangler en så stor størrelse som hvordan man skal dekke inn 2,5 milliarder kr, og hvordan man skal ta grepene rundt det å få sykefraværet ned. Jeg vil gjerne få lov til ta en stemmeforklaring i håp om at jeg slipper å løpe opp en gang til. Vi har tenkt å stemme for forslaget fra Venstre. Vi må få lov å si at vi egentlig ikke har behov for en gründer- og nyskapingskommisjon. Vi registrerte at bladet Gründer og Abelia kåret vårt program som det suverent beste på begge disse områdene i forbindelse med valgkampen. Men hvis det skal en kommisjon til for å skjønne at Høyre-politikk er bra, er vi tilhengere av å nedsette en slik kommisjon. Det kan være en voksenopplæring for mange. Når det gjelder de øvrige forslagene, må jeg få lov til å varsle at Høyres gruppe har tenkt å stemme for forslag nr. 5, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet. De øvrige forslagene føler vi er sterkt knyttet opp mot budsjettbehandlingen, og vi kommer derfor ikke til å stemme for dem.
Først til statsbudsjettet. Det budsjettet som legges fram i morgen, er selvsagt et saldert budsjett, og jeg tror også jeg understreket det tidligere i debatten. Det vi har invitert partene til, er en dialog, et samarbeid om å finne alternative forslag som gir tilsvarende reduksjon i sykefraværet og i statens kostnader til sykepenger innenfor folketrygdens rammer. Det er grunnlaget, det er det vi arbeider med. Enten kommer vi fram til den type forslag, og da er jo det utmerket, eller så gjør vi det ikke, men da står Regjeringens forslag fast. Jeg håper jo at vi – og jeg vil anstrenge meg til det ytterste for det – kommer fram til omforente løsninger. Jeg vil konsentrere meg om det, og jeg føler at vi har en god dialog med partene når det gjelder det. Så tilbake til dette med at man reagerer på lekkasjer. Det var omfattende lekkasjer i 2005, det var omfattende lekkasjer i 2004, det var omfattende lekkasjer i 2003 og i 2002 og helt sikkert før det også. Jeg vurderte som opposisjonsleder den gangen å reagere, men tenkte i mitt stille sinn at kanskje en gang kommer jeg i regjering, og derfor lot jeg være. Men vi har f.eks. en fin liste her fra 2004 fra den daværende regjering, hvor altså finansministeren presenterer skatteopplegget i august, bistandsministeren presenterer bistandsopplegget på 1,5 milliarder kr, Gabrielsen presenterer 1,5 milliarder kr til psykiatrien, kommuneøkonomien presenteres med 1 milliard kr i frie inntekter, politi og rettsvesen presenteres med 300–400 mill. kr den 29. september, fødselspermisjon for fedre presenteres fra Kristelig Folkeparti med 250 mill. kr, trosopplæring 4. oktober med 50 mill. kr, Skogsholm presenterer flere hundre millioner kroner til samferdsel, barnehager presenteres den 3. oktober, osv. Altså, denne listen er så lang at dere burde slippe å høre den. Den er fra 2004, og det som da ble lekket av den daværende regjeringen. Derfor mener jeg at man ikke prinsipielt kan være for egne lekkasjer, og prinsipielt mot andres. Enten mener man det ene, eller så mener man det andre. Det var det ene. Det siste er bare at denne debatten har jo vist at det ikke er noen linje, ikke noe klart budskap fra opposisjonen. Regjeringen står fast på at vi er i ferd med å forandre Norge i en god og riktig retning. Vi gjennomfører det vi lovet. Opposisjonen har et veldig sprikende budskap.
Det gir grunn til bekymring at statsministeren åpenbart anser budsjettlekkasjer som forbilledlige, og at han har latt seg inspirere slik at han har satt det i system. Jeg må da få lov å spørre: Betyr det at man akter å fortsette denne praksis og trappe den opp i løpet av denne fireårsperioden, slik at det til sist blir overflødig å holde en finanstale i det hele tatt for Stortinget? En meget erfaren reporter i NRK fortalte meg – jeg husker ikke om det var i går eller i forgårs – at vedkommende nå hadde gitt beskjed til regjeringskvartalet at heretter ville man ikke ta imot lekkasjer på under 100 mill. kr, for nå var strømmen blitt så strid at hvis de skulle formidle alt sammen, ville de få heltidsbeskjeftigelse. Jeg må få lov å minne statsministeren om at det var et enstemmig storting, med tilslutning fra den nåværende statsminister, som vedtok reformen av Stortingets forretningsorden mot slutten av forrige stortingsperiode og som knesatte at trontaledebatten skal gjøres ferdig før budsjettfremlegget offentliggjøres. Mener statsministeren at det var, jeg hadde nær sagt, en fiktiv reform, eller mener han at han ikke oppfattet at poenget med det fra Presidentskapets side, og som Stortinget sluttet seg enstemmig til, var at man skulle unngå å havne i en så absurd situasjon som den vi har opplevd med denne trontaledebatten, som er blitt en enda underligere form for ekstra finansdebatt enn de man hadde den gang da trontaledebatten fant sted etter at finanstalen var holdt. Den gang stod i hvert fall alle Stortingets representanter likt når det gjaldt informasjonsgrunnlag. Jeg må jo si at hvis denne regjering akter å fortsette med denne praksis, så må Presidentskapet overveie å ta opp igjen forretningsordenen til ny revisjon. For den tidligere praksis var i hvert fall vesentlig bedre enn den praksis denne regjering har innført.
Jeg ber om ordet til en liten kommentar og til en stemmeforklaring på slutten av dagens debatt. Trontaledebatten er jo opposisjonens debatt, så jeg har lyttet i dag. Jeg har lyttet til opposisjonspartienes innlegg, og jeg har anstrengt meg for å finne en linje, en retning, for hva som skulle være det politiske budskapet fra opposisjonspartiene i dag. Jeg må bekjenne ved slutten av dagen at det har vært veldig vanskelig å klare å finne noen retning eller noen linje i det som har vært framført, da med ett unntak, nemlig at opposisjonen naturligvis har brukt debatten til å hamre på Regjeringen. Det er for så vidt greit, det er opposisjonens rolle, men det har ikke vært mulig å spore andre klare politiske budskap. Egentlig må jeg si at denne avslutningen av debatten som noen en gang i tiden kalte «keiserrunden», ikke har så veldig mye keiserlig over seg i dag, for det ender jo opp i en debatt som ikke handler om politiske saker eller politiske retninger, men som faktisk handler om lekkasjer og om hvem som lekket mest hvor og når. Det synes jeg egentlig er med på å sette karakter på den debatten vi har hatt i dag. Helt på slutten tillater jeg meg å trekke tråden tilbake til noe av det som var temaet tidligere på dagen. Da handlet det litt om tenner, og hvis jeg med ett ord skal gi min karakteristikk av hvordan jeg har opplevd opposisjonens rolle i dag, tillater jeg meg å si: tannløs. Stemmeforklaringen er veldig kort og enkel: Jeg anbefaler Arbeiderpartiets gruppe å stemme mot de forslagene som foreligger.
Det var egentlig derfor jeg tegnet meg, bare for å gi Arbeiderpartiet en mulighet til å snu i sin stemmegivning. Det er mulig at Soria Moria-erklæringen ikke er helt ferdigforhandlet. Det er mulig at elementene i Soria Moria-erklæringen er gjenstand for nye forhandlingsrunder, eller at de tre partiene fortsatt ikke er helt enige om det som står der. Men jeg må bare minne om, siden vi andre kanskje har lest Soria Moria-erklæringen bedre enn regjeringspartiene, at forslagene nr. 3, 4, 5 og 6 er ordrett fra Soria Moria-erklæringen. Det vil kanskje være litt synd for de tre regjeringspartiene å stemme mot sin egen regjeringserklæring. Vi trodde faktisk, vi i Fremskrittspartiet i hvert fall, at Regjeringen mente alvor med Soria Moria-erklæringen, men det er mulig at den ikke gjør det.
Det er med undring eg registrerer ein smule frustrasjon i forhold til innhaldet i debatten i dag. Det må vera lov å minna om at debatten har trontalen som grunnlag, og i trontalen er det faktisk varsla ei rekkje satsingar frå Regjeringa. Så er det òg slik at det som vi frå Senterpartiet ser som gjennomgåande frå opposisjonen, er på den eine sida at dei synest innbyrdes ueinige. Det er ikkje noko overraskande. Men det andre er at det faktisk ser ut til å vera utolmod i forhold til å realisera Soria Moria-erklæringa. Det har ikkje vore noko krav i dag om å stilla opp med ytterlegare skattelette, men det har faktisk vore mange innlegg etter kvarandre frå ulike parti som har gått på både å styrkja kommuneøkonomien, å styrkja samferdsel og å ta betre vare på fellesskapet. Så har statsministeren invitert til ein konstruktiv dialog utover hausten. Det ser vi frå Senterpartiet fram til. Vi trur det kan gjelda mange saker, både det som gjeld kyrkje og stat, og det som ligg litt lenger fram i tid, pensjonsreforma, og det kan vera saker som ligg nærare i tid. Til slutt vil eg berre frå Senterpartiet si side seia at vi ikkje har noko behov for at Framstegspartiet trekkjer ut enkeltsaker i Soria Moria-erklæringa og bringar dei fram til avstemming her. Vi har tillit til at Regjeringa trutt kvar dag arbeider for å realisera Soria Moria-erklæringa i dialog med det fleirtalet som utgjer grunnlaget for Regjeringa, og òg med opposisjonen. For vår del kjem vi difor òg til å stemma imot dei forslaga som er fremja her i dag. Vi synest faktisk ikkje at dei er naudsynte. Det er sjølvsagt nokre av dei vi er ueinige i, medan det er nokre som er tekne frå Soria Moria-erklæringa, ifølgje Siv Jensen. Vi synest likevel ikkje det er naudsynt å ha dei til avstemming her.
SVs gruppe kommer også til å stemme imot, med den samme begrunnelse som representanten Meltveit Kleppa gav. Ved slutten av møtet har jeg også lyst til å knytte en to–tre kommentarer til debatten. Jeg har sittet her i hele dag. Med unntak av en liten matpause har jeg vært i salen og hørt på det meste. Det første jeg har lyst til å kommentere, er det som går på dette om man har respekt for Stortinget når man har flertallsregjering. Siden vi kom i regjering, har det stadig vært et tema både i Regjeringa og blant oss tre regjeringspartiene. Det er en ting, som jeg sa i mitt innlegg i dag, som vi er genuint opptatt av, og det er at Stortinget skal bli tatt på alvor, og også at de organene som kommer inn til høringer på Stortinget, blir tatt på alvor. Så de som prøver å si at denne regjeringa ikke tar Stortinget på alvor, har ikke nok kunnskap om hva man tenker når man sitter i en flertallsregjering. Jeg regner med at en del nok hørte mitt første innlegg, og der utdypet jeg litt hvorfor det er viktig. Det andre jeg har lyst til å kommentere, er noe som har slått meg i dag, særlig blant de mest sentrale politikerne i opposisjonspartiene. Som gammel norsklærer snakket jeg ofte om form og innhold i diktene. Jeg syns man stort sett har vært interessert i formen og lite i innholdet. I politikken syns jeg innholdet er langt viktigere enn formen. Når det gjelder dikt derimot, kan også formen være interessant mange ganger, men ikke i politikken. Det at man fra opposisjonen har så lite å komme med når det gjelder innhold, at man må gå til det skrittet at det er form man skal ta Regjeringa på, har overrasket meg. Så til slutt: Det er en ting som har overrasket meg positivt, og det gjelder alle partiene. Det har vært en god del unge representanter her i dag som har holdt glimrende innlegg. Det borger godt for det politiske Norge i framtida. Både fra opposisjonen og posisjonen syns jeg vi har hatt ungdommer fra tidlig i 20-årsalderen og oppover som har holdt glimrende innlegg. Det har gledet både SV og meg.
De tre parlamentariske lederne for de tre regjeringspartiene har på rekke og rad gått opp og bevist arrogansen overfor Stortingets opposisjon. De har bevist at de ikke ønsker et samarbeid. De har karakterisert politisk innhold som form. De har sittet her og lyttet, det er mulig, men de har ikke hatt ørene åpne. De har ikke lyttet til de politiske meningene andre har, men har valgt å fortsette en tradisjon med å karakterisere opposisjonen istedenfor å gå inn i politisk dialog. Det er min opplevelse, og det tror jeg man skal tenke over når man forsøker å beskytte Regjeringens smule mangel på konduite når det gjelder lekkasjer, på den måten man nettopp har gjort. Jeg kan godt si at jeg er ikke mest redd for flertallsregjeringens maktarroganse overfor Stortinget. Jeg har lenge gitt uttrykk for at jeg er mest redd for flertallsregjeringens arroganse overfor resten av samfunnet. Det er mange saker vi kan gå inn på i den diskusjonen. Én av dem hadde vi i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, hvor en åpenbart lite gjennomtenkt endring ble gjennomført uten at det omtrent ble diskutert i dette samfunnet. Jeg snakker om formuesbeskatningen på livrente, som har store konsekvenser for mennesker som er kommet i en uheldig situasjon i livet og må beskytte seg, og bl.a. da har fått livrente. Det er et eksempel. Jeg må si at holdningen her tyder ikke spesielt på at de invittene man har kommet med om å ha et samarbeid med opposisjonen, er det man lever etter. Vi kan sikkert ta det på kvoten for at man på en sen kveld forsøker å beskytte sin egen regjering på områder. Jeg har hørt innlegg fra alle regjeringspartier som har hatt politisk innhold, som har dreid seg om politiske saker. Jeg har selvfølgelig hørt forskjellige meninger fra fire forskjellige opposisjonspartier. Vi er tross alt fire forskjellige opposisjonspartier. Vi har hørt invitter fra nesten alle partier om å være med på å ta fatt på en av de viktigste utfordringene våre, nemlig det at én av fire i arbeidsfør alder står utenfor arbeidslivet. Det har kommet invitter til at vi på noen av de viktigste områdene kan ha en felles dugnad. Det fortjener ikke den karakteristikken som de tre parlamentariske lederne fra de tre regjeringspartiene nettopp kom med. Det synes jeg faktisk de burde tenke over til neste gang. De skal ha en ydmyk holdning i samarbeid med andre.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 110]] Det vil bli ringt til votering.
Stortinget skal nå votere i sakene nr. 1–3.
Under debatten er det satt fram 8 forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 2–7, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 8, fra Leif Helge Kongshaug på vegne av Venstre Det voteres over forslag nr. 8, fra Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen nedsette en «gründer- og nyskapingskommisjon» med oppgave å analysere Norges utfordringer i den globaliserte økonomien, og foreslå strategier og virkemidler for en sterkere gründerkultur og en mer nyskapende og fleksibel kunnskaps- og næringspolitikk.» Så vidt presidenten har oppfattet, støttes dette forslaget av Fremskrittspartiet og Høyre.
Det skal så voteres over forslagene nr. 1–7, fra Fremskrittspartiet. Så vidt presidenten har oppfattet, støttes forslag nr. 5 av Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti. Presidenten vil derfor foreslå at det voteres over forslag nr. 5 separat, og at det deretter blir en samlet votering over resten av forslagene.
Det vil så bli votert over forslagene nr. 1–4, 6 og 7. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen opprette et infrastrukturfond, pålydende 300 mrd. kr. Avkastningen øremerkes veiinvesteringer med 70 pst., jernbane- og kollektivtiltak, inkludert bussbasert kollektivtrafikk 25 pst. og bredbånd 5 pst.»
Presidenten vil foreslå at Hans Majestet Kongens tale til det 151. storting ved dets åpning og melding om Noregs rikes tilstand og styring vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Det foreligger ikke noe referat.