Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Dvadeset petog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 97 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 130 narodnih poslanika. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287? Reč ima narodni poslanik Aleksandar Šešelj.
Dame i gospodo narodni poslanici, u svetlu ovih najava da će doći do provetravanja u redovima vladajuće stranke posle sledećih izbora, da će neki koji nisu radili kako treba ostati bez svojih pozicija, da će biti kažnjavani za nešto u proteklom periodu što nisu poštovali, obećanja koja nisu ispunili, da bi se sad to promenilo u odnosu na ustaljenu praksu i da bi se pokazalo da to nije samo jedan od marketinških trikova vladajuće stranke pred izbore da od svega toga na kraju nešto bude, ja upućujem pitanje i predsedniku Republike Srbije i predsedniku Vlade Republike Srbije – kada će biti smenjen ministar zdravlja Zlatibor Lončar? Podsetiću vas, Zlatibor Lončar je jedna teško kompromitovana ličnost. U javnosti postoje spekulacije kako je u svojoj prošlosti bio povezan sa nekim kriminalnim strukturama, čak i za jednog lekara, da ima nadimak „doktor smrt“. Sam Aleksandar Vučić je više puta rekao da ni on sam ne zna gde odlazi 25% sredstava koji su odvojeni za zdravstvo, da to nestaje u raznim koruptivnim aferama i kombinacijama. Podsetiću vas samo na procenu da oko milion evra za Klinički centar u Nišu je bilo plaćeno više, da se ne zna gde je taj novac otišao, a ono što je najveći skandal i da sve ovo stavimo po strani, jeste što je nedavno Zlatibor Lončar pokušao da podeli srpski narod i kritikovao sve koji dolaze iz Crne Gore, kao da u Crnoj Gori živi neki drugi narod. Dakle, sam je dao sebi za pravo da ocenjuje kakav je to jezik kojim pričaju Srbi u Crnoj Gori, još rekao da to nije srpski i onako previše autokratski se poneo i naredio da ukoliko neko želi da radi u institucijama zdravstva Republike Srbije mora da nauči prvo srpski jezik, misleći pre svega na Srbe koji dolaze iz Crne Gore. Ja upućujem pitanje, u ovom vremenu kada je očigledno da je srpski narod u Crnoj Gori ugrožen, kada se više od 200.000 ljudi okuplja širom Crne Gore, protestvujući ne samo zbog Srpske Pravoslavne Crkve, nego i zbog osećaja ugroženosti i netrpeljivosti koji postoji, a emituje ga režim Mila Đukanovića, koji želi da iz Crne Gore iskoreni sve srpsko, da li treba Vlada Republike Srbije i njeni predstavnici da izražavaju otpor prema Srbima u Crnoj Gori ili treba da urade sve što je u njihovoj moći da im se pomogne na svaki mogući način? Da li su Srbi samo oni koji žive u Srbiji ili su Srbi i u Republici Srpskoj i u Crnoj Gori i širom zemalja bivše Jugoslavije? Šta to znači? To je u očiglednoj koliziji sa onim što predsednik Republike pokušava da radi sa tim sretenjskim okupljanjima svih Srba iz regiona itd. Da li Zlatibor Lončar ima podršku za ono što govori i za sve te gluposti koje smo imali prilike da vidimo pre nekih sedam ili deset dana? Dakle, to je protiv srpskih nacionalnih interesa. Vlada Republike Srbije treba da bude posvećena očuvanju Srba, ma gde oni živeli, kao što smo imali prilike više puta da čujemo, a da se odlučno pokaže da se takvi stavovi, da li su nepromišljeni ili su samo glupi, ne podržavaju, i da konačno počne neko da snosi odgovornost za ono što radi i govori. Dakle, da se smeni Zlatibor Lončar i da se prekine sa takvom praksom, a Vlada Republike Srbije da uradi sve što je u njenoj moći na svaki mogući način da pomogne srpski narod u Crnoj Gori, pa i da promeni tu retoriku koju smo videli da koriste pojedini ministri.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vesna Ivković.
Poštovana predsednice, poštovane kolege narodni poslanici, danas bih postavila pitanje Vladi i ministarki građevinarstva, saobraćaja i infrastrukture. U poslednja dva meseca, naročito u decembru i januaru, smo gotovo svakodnevno bili suočeni sa problemima zagađenja vazduha, a kao glavni zagađivači su bili označeni saobraćaj, veliki broj ložišta koja koriste ugalj ili naftne derivatel Izduvni gasovi iz dizel motora, kojima smo izloženi, sadrže čađ i druge mikro čestice koje predstavljaju visok rizik po zdravlje stanovništva, naročito za respiratorne organe i izazivaju brojna teža oboljenja što pokazuje i brojna istraživanja u Evropi i svetu. U vezi sa tim, problem je moguće rešiti na više načina. Jedan od njih je da se iz saobraćaja polako isključuju automobili čiji su motori na dizel gorivo, to su evro 2 i evro 3. Jedna od podsticajnih mera koju je Vlada predložila prošle godine jeste za nabavku taksi vozila koja će subvencionisati ako su najmanje evro 6 hibridna ili na električni pogon. Ovde treba obratiti pažnju da poslovne banke nažalost teško daju kredite paušalno oporezovanim licima. Takođe, iako Srbija ekonomski napreduje, povećavaju se plate i zaposlenost, još uvek građani nemaju uslove za nabavku novih automobila koji koriste ove tipove motora, koji mnogo manje zagađuju okolinu. Istovremeno, javni prevoz je veliki zagađivač, tako da je i tom delu potrebna intervencija države. U tom smislu, postoji i alternativna rešenja koja bi podrazumevala veće i brže efekte. To je veće korišćenje vozila na električni pogon, kao što su trolejbusi i tramvaji i naravno kod ovog vida saobraćaja korišćenje kvalitetnih pogonskih sistema. Jedan od vidova bi bio i prirodni gas koji je čistiji izvor energije i ne zagađuje okolinu. U vezi sa svim tim, želim da pitam Vladu i ministarku saobraćaja, da li se možda priprema neki dokument koji bi se u cilju zaštite zdravlja stanovništva i životne sredine, predvideli noviji oblici pogona motornih vozila, kao što su struka i zemni gas? Da li se može naći model i način na koji bi se stimulisali vlasnici automobila da pređu na korišćenje gasa? Tu mislim na podsticajne mere države, odnosno subvencije koje bi se odnosili na instaliranje i na sertifikate za korišćenje gasa, a doprineli bi smanjenju emisije izduvnih gasova i zdravijoj životnoj sredini. Zahvaljujem.
Da li se još neko javlja? Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović.
Zahvaljujem. Pre nekoliko dana u Zrenjaninu je uhapšeno, odnosno privedeno nekoliko lica u vezi sa skandalom i malverzacijama sa izgradnjom fabrike vode, čime je samo potvrđena agonija koja u ovom gradu traje već godinama. Ne kažem da to nije stari problem koji već dugo godina nije rešavan, ali je aktuelna vlast obećala da će taj problem rešiti i svečano, uz dosta pompe puštena je u rad, odnosno otvarana, odnosno polagan je kamen temeljac za izgradnju fabrike vode i prečišćavanje vode u Zrenjaninu. To je najavljeno i slavljeno kao velika i uspešna strana investicija. Kao i obično, kada takva strana investicija propadne, onda nema reflektora, niti specijalnih emisija kao kada se otvara ili kada se polaže kamen temeljac. Poenta je u tome da, bez obzira koliko su građani Zrenjanina željni pravde po ovom pitanju i utvrđivanja odgovornosti, isto tako, odnosno još mnogo više od toga željni su konačno da imaju ispravnu vodu. Dakle, moje pitanje ide na adresu Ministarstva ekologije, Ministarstva građevine i Ministarstva unutrašnjih poslova u vezi i sa ovim hapšenjima, ali i u vezi, pre svega, dakle činjenica i informacija oko te investicije, u kakvom je ona stanju, da li je to definitivno propalo ili postoje pokušaji da se taj projekat izgradnje fabrike vode obnovi u ovom ili nekom drugom adekvatnom obliku. Dakle, apsolutno je skandalozno da grad, ma i da je najmanje selo, ali grad takve veličine kao Zrenjanin godinama ne može da pije vodu, da nema pijaću vodu, a da istovremeno, evo, prvi put sada su neki ljudi privedeni i biće pozvani na odgovornost. Ono što većina, dobar deo građana Zrenjanina i oni koji su upućeni u situaciju misle jeste da se tu kola neopravdano lome na lokalnim igračima, koji jesu neposredno odgovorni jer su potpisnici tog projekta, očigledno propalog projekta izgradnje fabrike vode, ali je suština mog pitanja da li tu ima elemenata odgovornosti i nadležnog ministarstva koje je izdalo dozvole za tu fabriku, koja očigledno nije ispunila svoju osnovnu funkciju? Konačno, s tim u vezi, zato sam tu i dodatno apostrofirao MUP, da li ima osnova za sumnje, odnosno prijava jednog novinara i sina vlasnika KTV televizije iz Zrenjanina, da je zbog priloga koji je ta televizija, znači KTV televizija iz Zrenjanina, emitovala o hapšenjima i problemu sa fabrikom vode, da je dobio pretnje od bliskog rođaka i člana porodice aktuelnog zrenjaninskog gradonačelnika? Dakle, prosto želim informaciju o tom slučaju, da se ne bi ponovio ono sa novinarem Ivanovićem iz Grocke, ili nešto slično, ili ne daj Bože još gore. Moje drugo pitanje ide na adresu predsednika Vlade, odnosno predsednice Vlade i predsednice, odnosno predsednika Skupštine Republike Srbije, a tiče se zaključaka koje je juče usvojila Skupština Republike Srpske, odnosno Narodna skupština Republike Srpske, a u vezi sa antidejtonskim delovanjem Ustavnog suda Bosne i Hercegovine. Poznato je da je poslednja u nizu skandaloznih odluka Ustavnog suda BiH pokušaj da se poljoprivredno zemljište Republike Srpske prevede u vlasništvo Bosne i Hercegovine. Nagoveštava se da je to samo uvod, da će sledeći korak to biti sa vodama, šumama i na taj način se menja dejtonska struktura Bosne i Hercegovine i, da to kažemo prosto srpski, urušavaju institucije i nadležnosti, pa dovodi u pitanje i samo postojanje Republike Srpske, odnosno ono se svodi na neku vrstu fikusa ili folklorne tvorevine. U tom svetlu je Narodna skupština Republike Srpske usvojila osam tačaka vrlo oštrih i vrlo rezolutnih, koji ne ostavljaju prostora dvosmislenim tumačenjima, u kojima između ostalog stoji da je narušen Dejtonski sporazum odlukom Ustavnog suda BiH i sam Ustav BiH i da stoga Skupština Republike Srpske obavezuje sve institucije Republike Srpske da ne prihvataju i ne sprovode bilo kakve buduće antidejtonske i nedemokratske odluke visokog predstavnika i Ustavnog suda BiH. Ovlastili su, odnosno naredili predstavnicima Republike Srpske u zajedničkim organima da tu odluku Skupštine Republike Srpske sprovode. Moje pitanje je da li smatrate, s obzirom da je Srbija potpisnik i garant Dejtonskog sporazuma, da li ima osnova da i Narodna skupština Republike Srbije i Vlada Republike Srbije na neki način podrže ovu inicijativu Narodne skupštine i pridruže se zaključcima Skupštine Republike Srpske? Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvo pitanje vezano za informisanje je za Ministarstvo kulture i informisanja, da nam dostave odgovor ako je to moguće, ko stoji, ko finansira emisiju, odnosno seriju „Vladalac“? Naime, kolege poslanici, ja sam upozorio još pre godinu dana da će u izbornoj kampanji koja sledi i u predizbornom procesu strana N1 televizija, zajedno sa Nova S, dakle, to su Šolakovi i Đilasovi kanali, kreirati na određeni način političke prilike u zemlji. Serija „Vladalac“ to pokazuje. Imajući u vidu da se N1 televizija finansira od pretplate SBB čiji je vlasnik, odnosno SBB je vlasnik N1 televizije, to su za mene javna sredstva, želim da znam ko finansira film koji ide na N1 televiziji ili serija „Vladalac“? Ko to finansira? Da li se to finansira od pretplate građana SBB-u ili se finansira od strane Baškim Ulaja, vođe tropoljske mafije, za koga smo utvrdili da je finansirao urednika ili direktora, kako se to zove, Jugoslava Ćosića? Dakle, da li je to naručeno, s tim u vezi možda i službe treba da odgovore, od strane albanske mafije, albanskog rukovodstva itd, da se emisija „Vladalac“ emituje, čini mi se, četiri sata na programu N1 televizije koja je, sem što je neregistrovana luksemburška strana piratska televizija, postala na određen način i neregistrovana politička stranka koja, sem sebe, još u 99% programa prikazuje ove propalitete iz Saveza za Srbiju? Takođe, vezano za informisanje, da nam gospodin Bujošević, zvani Žuti Bujke, odgovori po kom kriterijumu se političari, s tim u vezi i narodni poslanici, pozivaju u informativne političke emisije RTS-a koja je javni servis, koji pripada, recimo, meni koliko i gospodinu Vukadinoviću? Kako je moguće da, verovatno zbog pitanja da mi odgovori za poslove između RTS-a i Đilasa, gospodin Bujošević svojevrsno izvrši cenzuru, da mi otkažu emisiju početkom novembra 2018. godine, jedinu u kojoj sam uživo pozvan da gostujem i to na zahtev opozicionih političara? Koji su kriterijumi prilikom gostovanja? Kako je moguće da neko za tri godine gostuje već šesti put uživo na RTS-u, a da ja kao najaktivniji poslanik za osam godina nisam bio ni jednom? Da li se to sprovodi cenzura prema određenim narodnim poslanicima, da li je ona vezana za političke stranke, a s tim u vezi indikativno da, recimo, ja kao predsednik jedne stranke od 1990. godine ne mogu da gostujem na RTS-u, a neko ko predstavlja samog sebe ovde, ko nema političku stranku, ko nema čak ni poslanički klub, ne možemo da utvrdimo koga predstavlja ovde, kaže da predstavlja samog sebe, kako taj neko može pet-šest puta da gostuje? Poslednje moje pitanje je vezano za Ministarstvo za regionalni razvoj. Kada će mi konačno gospodin Krkobabić dostaviti spisak zadruga? Ovo je četvrti put da postavljam to pitanje. Insistiram na tom odgovoru. Koliko i koje zadruge su dobile sredstva? Koji su njihovi matični brojevi? Koja su sedišta? I kolika su finansijska sredstva pojedinačno dobili? Postoje indicije, a građani nam se obraćaju sa sela, da se zadruge finansiraju suprotno zaključku Vlade, odnosno tamo gde su aktivni i gde postoje ne dobijaju sredstva, nego se veštački osnivaju nove zadruge, i to od građana koji nisu meštani tog sela i te opštine, nego fiktivno osnivaju zadruge i dobijaju višemilionska sredstva. Na tom odgovoru insistiram i napominjem da ga postavljam kao predsednik Odbora za poljoprivredu nekoliko puta, a kao narodni poslanik treći put. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, imam dva poslanička pitanja koja na prvi pogled nisu formalno povezana, ali suštinski i te kako jesu. Prvo pitanje je upućeno posebnom Tužilaštvu za visokotehnološki kriminal, a u vezi jednom od najmonstruoznijih objava na Tviteru u kojoj se na najogavniji i najodvratniji način vređa ćerka Aleksandra Vučića. Naime, da li će Tužilaštvo za visokotehnološki kriminal pokrenuti postupak i istragu povodom ovog do sada najgnusnijeg i najmorbidnijeg napada na Aleksandra Vučića i njegovu porodicu? Dakle, tvit je toliko odvratan i ogavan da prosto ne mogu da ga pročitam, ali sam siguran da je javnost, a i Tužilaštvo upoznato sa sadržajem. U pitanju je izvesni Sibin Vukadinović, u javnosti poznat po tome što je blizak saradnik Boška Obradovića. Evo dokaza u tom smislu, ako kamerman može ovo da zumira. Na slici se jasno vide Boško Obradović i ovaj Sibin Vukadinović na konferenciji za novinare, ovde u Narodnoj skupštini u skupštinskom holu drže konferenciju za štampu. Zamislite, Boško je ovog ludaka doveo ovde u Narodnu skupštinu i zajedno sa njim drži konferenciju za novinare. Smatram da je potrebno da u ovom postupku Tužilaštvo obuhvati i Boška Obradovića, da se istraži njegova uloga u svemu ovome, pogotovo zato što ovo nije prvi put da bliski saradnici i funkcioneri pokreta Boška Obradovića na najgori mogući način prete i vređaju i Aleksandra Vučića i njegovu porodicu. Drugo moje pitanje, koje je na izvestan način povezano sa prvim, odnosi se na propagandno smeće koje smo imali prilike sinoć da gledamo na televiziji N1. Oni to nazivaju dokumentarnim filmom, a zapravo je reč o najgoroj, najprimitivnijoj, dakle najprizemnijoj mogućoj propagandi na kojoj bi i Gebels pozavideo, a koja za cilj ima isključivo širenje mržnje prema Aleksandru Vučiću i SNS. Naime, pitanje postavljam Regulatornom telu za elektronskom medije, da li će reagovati na onu besprizornu hajku Televizije N1, a u cilju zaštite interesa javnosti u oblasti elektronskih medija i zaštite korisnika usluga elektronskih medija, u skladu sa Zakonom o elektronskim medijima, a na način primeren demokratskom društvu? Ta televizija, sa inače sumnjivom registracijom, sa sumnjivim dozvolama, sa sumnjivim finansijama, koja 24 sata dnevno sedam dana u nedelji vodi kampanju protiv Aleksandra Vučića, sinoć je dostigla svoj vrhunac u širenju mržnje. Ko je sinoć gledao onu prljavštinu, a ja za sebe, evo, javno priznajem da sam mazohista što sam do kraja odgledao onu emisiju, mogao je da čuje neverovatnu količinu laži, kleveta, neistina, poluistina, a znamo da su poluistine opasnije od laži, manipulisanja činjenicama i najgorih mogućih uvreda na račun Aleksandra Vučića: bahat, besprizoran, lažov, despot, destruktivan, toksičan, manipulativan, neuračunljiv, presvučeni radikal, radikalski jurišnik, samoljubiv, populista, radioaktivan, banalan, ratni huškaš, deo nekakve ratne mašinerije, maltene ratni zločinac. Ovo nisu doslovce izgovorili, ali to konstantno nameću kao tezu: huligan, beskrupulozan, patetičan, osion, prevarant. Ovo je samo deo uvreda koje su juče iznosili razni opskurni likovi u ovom nazovi filmu. Novinar u pokušaju Slaviša Lekić, koji se potpisuje kao autor ovog propagandnog smeća, okupio je sve tradicionalne mrzitelje Aleksandra Vučića. Kriterijum mu je bio očigledno samo ko je spreman da što jače i što monstruoznije napadne Aleksandra Vučića na najprljaviji mogući način. Zamislite onu frustriranu Vesnu Mališić koja ovih dana najsnažnije moguće brani i Mila Đukanovića, pa u tom pokušaju da ga odbrani, da mu se dodvori, upoređuje srpsku trobojku sa šahovnicom. Do koje mere to ide? Tu je i onaj pametnjaković, onaj Gavrilović iz onog Birodija koji konstantno deli srpski narod, koji govori i tvrdi kako samo neobrazovani, nepismeni, glupi i ružni glasaju za Aleksandra Vučića i SNS. Tu je i onaj dežurni Trebješanin, psiholog ili psihijatar u pokušaju, inače je funkcioner DS. Znači, on je funkcioner nekakvog Građanskog demokratskog kluba koji je osnovala DS i on nastupa sa tih pozicija, sa pozicija funkcionera DS. I još gomila isfrustriranih likova koji inače jedino što znaju i jedino što rade to je širenje mržnje prema Aleksandru Vučiću. Za sam kraj, predsedavajuća, slažem se jedino u konstataciji s početka ovog filma koja glasi – Vučić je lice Srbije. Jeste, Vučić i jeste lice Srbije i zato ga Srbi i vole i glasaju za njega, koliko god vi mrzeli i srpski narod i Aleksandra Vučića. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Obaveštavam vas da je danas sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik prof. dr Žarko Obradović. Saglasno članu 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je ova sednica sazvana u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv sednice Dvadeset petog vanrednog zasedanja Narodne skupštine u Jedanaestom sazivu, koje je sazvano na zahtev Vlade, dostavljen vam je Zahtev za održavanje vanrednog zasedanja, sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Za sednicu Dvadeset petog vanrednog zasedanja određen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“, 2. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (Projekat akceleracije inovacija i podsticanja rasta preduzetništva u Republici Srbiji) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj, 3. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (Zajam za ugovaranje stranog projekta o izgradnji) za Projekat izgradnje toplovoda Obrenovac-Novi Beograd, između kineske Eksport-Import banke, kao zajmodavca i Republike Srbije, koju zastupa Vlada Republike Srbije postupajući preko Ministarstva finansija, kao zajmoprimca), 4. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Severne Makedonije o uzajamnom priznavanju kvalifikovanih usluga od poverenja koje se pružaju u Republici Srbiji i Republici Severnoj Makedoniji, 5. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o slobodnoj trgovini između Republike Srbije, s jedne strane i Evroazijske ekonomske unije i njenih država članica, s druge strane, 6. Predlog zakona o potvrđivanju Dodatnog protokola 6 o trgovini uslugama Sporazuma o izmeni i pristupanju Sporazumu o slobodnoj trgovini u Centralnoj Evropi i 7. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku upisa u katastar nepokretnosti i vodova. Narodni poslanik Vladimir Marinković predložio je da se obavi zajednički jedinstveni pretres tačaka od 2. do 6. Da li narodni poslanik Vladimir Marinković želi reč? Ne. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje: za – 127 narodnih poslanika. Konstatujem da smo prihvatili ovaj predlog. Narodni poslanik Aleksandar Martinović predložio je promenu redosleda tačaka dnevnog reda, odnosno da se Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku upisa u katastar nepokretnosti vodova razmatra kao druga tačka dnevnog reda. Da li želite da obrazložite? (Ne) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje: za - 128 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Molim službu da pripremi prečišćeni tekst dnevnog reda. D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“, koji je podnela Vlada; 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku upisa u katastar nepokretnosti i vodova, koji je podnela narodni poslanik Katarina Rakić; 3. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (Projekat akceleracije inovacija i podsticanja rasta preduzetništva u Republici Srbiji) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj, koji je podnela Vlada; 4. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (Zajam za ugovaranje stranog projekta o izgradnji) za Projekat izgradnje toplovoda Obrenovac - Novi Beograd, između kineske Export - Import banke, kao zajmodavca i Republike Srbije, koju zastupa Vlada Republike Srbije postupajući preko Ministarstva finansija, kao zajmoprimca koji je podnela Vlada; 5. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Severne Makedonije o uzajamnom priznavanju kvalifikovanih usluga od poverenja koje se pružaju u Republici Srbiji i Republici Severnoj Makedoniji, koji je podnela Vlada; 6. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o slobodnoj trgovini između Republike Srbije, s jedne strane i Evroazijske ekonomske unije i njenih država članice, s druge strane, koji je podnela Vlada; 7. Predlog zakona o potvrđivanju Dodatnog protokola 6 o trgovini uslugama Sporazuma o izmeni i pristupanju Sporazumu o slobodnoj trgovini u Centralnoj Evropi, koji je podnela Vlada. Prelazimo na rad po utvrđenom dnevnom redu. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da su pozvani da sednici prisustvuju: ministar kulture i informisanja Vladan Vukosavljević, Igor Jovičić, vršilac dužnosti sekretara Ministarstva kulture i informisanja, Asja Drača Muntea, vršilac dužnosti pomoćnika ministra kulture i informisanja, Tatjana Bojić Jurić, samostalni savetnik i Miloš Gajić, savetnik u Ministarstvu kulture i informisanja. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres po prvoj tački dnevnog reda - PREDLOG ZAKONA O MEMORIJALNOM CENTRU "STARO SAJMIŠTE". Da li ministar kulture i informisanja želi reč? (Da)
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, uvaženi narodni poslanici, dame i gospodo, Zakonom o Memorijalnom centru "Staro sajmište" osniva se ustanova kulture na republičkom nivou, koja bi bila posvećena kulturi sećanja na žrtve i istorijske događaje koji su se desili na prostoru današnjeg Starog sajmišta, odnosno prostoru nacističkog logora "Jevrejski logor Zemun" i "Prihvatnog logora Zemun". Proces izrade ovog zakona je obuhvatio široke konsultacije sa stručnom javnošću, kao i sa predstavnicima potomaka žrtava. Memorijalni centar "Staro sajmište" će, između ostalog, obavljati poslove prikupljanja, sređivanja, čuvanja, izlaganja, održavanja i korišćenja, stručne obrade, istraživanja i prezentovanja muzejskih, arhivskih i filmskih dokumenata i predmeta. Zatim, obrazovno-vaspitne naučno istraživačke i izdavačke poslove, kao i organizovati manifestacije i akcije negovanja sećanja na žrtve "Jevrejskog logora Zemun", "Prihvatnog logora Zemun" ali i "Prihvatnog logora Zemun" ali i "Jevrejskog prolaznog logora Beograd - Topovske šupe". Kulturno dobro "Staro Sajmište" nije adekvatno memorijalizovano i predstavlja devastiranu celinu na koju se u toku Drugog svetskog rata nalazio koncentracioni logor u svoje dve faze. To su "Jevrejski logor Zemun" od 1941. godine do 1942. godine, a zatim "Prihvatni logor Zemun" od 1942. godine do 1944. godine. Kulturno dobro nalazi se na katastarskim parcelama različitog vlasništva, kako u pogledu zemljišta, tako i u pogledu objekata. Ovim Predlogom zakona predviđena je eksproprijacija nepokretnosti na prostoru kulturnog dobra "Staro sajmište", kao i odgovarajućeg prostora "Jevrejskog prolaznog logora Beograd - Topovske šupe" za potrebe ustanove kulture Memorijalni centar "Staro sajmište". U toku izrade nacrta zakona uzeta su u obzir evropska iskustva, imajući u vidu da u pravnim sistemima evropskih zemalja postoje slični modeli po kojima su obrazovani memorijalni centri u kojima se neguje kultura sećanja na istorijske događaje koji su se dogodili In situ, kao što su Državni muzej Aušvic-Birkenau u Republici Poljskoj, čiji je osnivač Republika Poljska, Memorijal Dahau, itd. Osnivanjem Memorijalnog centra "Staro sajmište" čuvaćemo uspomenu na žrtve u prošlosti i podsećati da se stradanja ne smeju ponoviti, a donošenjem zakona obezbediti prikupljanje podataka, obrađivanje i obezbeđivanje tih podataka na jedinstven način na jednom mestu. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Bojan Torbica. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovani predsedavajući, cenjeni ministre sa saradnicima, kolege narodni poslanici, moram priznati da je žalosno što je moralo da protekne više od sedam i po decenija da se na prostoru nekadašnjeg logora Staro sajmište formira memorijal posvećen njegovim žrtvama, kao i svim žrtvama Holokausta, genocida nad srpskim narodom, genocida nad Romima stradalih na teritoriji okupirane Srbije i Nezavisne države Hrvatske. Promena odnosa prema svim žrtvama fašističkog okupatora i njegovih domaćih pomagača, odustajanje od višedecenijske politike prikrivanja žrtava, pre svega žrtava srpskog naroda, koje su bile posledica, kako smo ga tada nazivali, bratoubilačkog rata, a tačnije, nedužne žrtve zločinačke politike režima tzv. nezavisne države Hrvatske, kao i uključivanje Srbije u međunarodnu mrežu sećanja na Holokaust, doprinelo je donošenju Predloga zakona o Memorijalu "Staro sajmište", s ciljem osnivanja Memorijalnog centra kao pretpostavke za ostvarivanje negovanja sećanja na žrtve nacističkog koncentracionog logora na nekadašnjem Beogradskom sajmištu, "Jevrejskog logora Zemun" i "Prihvatnog logora Zemun", kao i poslova u oblasti upravljanja kulturnim nasleđem i njegovom prikupljanju, zaštiti i korišćenju, radi obavljanja muzeološke, obrazovno-vaspitne i naučno-istraživačke delatnosti. Moramo priznati da prostor Starog sajmišta je jedan od retkih preostalih prostora u ovom delu Evrope koji nije dostojno obeležen, kao drugi logori smrti, a ima strašnu poruku za Srbiju i srpski narod. Tamo su, pored Srba, ubijani Jevreji i Romi koji su bili građani Srbije, ubijani su ljudi koji su se molili različitim bogovima ili se uopšte nisu molili bogu, ali sve ih vezuje ljubav prema Srbiji, u kojoj su živeli i u kojoj su zajednički delili dobro, a kao što vidimo, i zlo, tako da stvarno zaslužuju da njihova žrtva bude napokon i obeležena. Istina je da se decenijama u nekadašnjoj Jugoslaviji, kao i samoj Srbiji obeležavao uglavnom pomen na borbu protiv fašizma, ali se na žrtve te najmonstruoznije ideologije u istoriji ljudskog roda nije mislilo, to jest one su bile interesantno, one nisu bile interesantne naročito ukoliko se radilo o žrtvama pre svega srpskog, a često i jevrejskog ako i romskog naroda. O žrtvama se uglavnom govorilo samo kroz brojke bez pominjanja njihove pripadnosti za rad suživota u tadašnjoj državi. Žrtava je bilo mnogo jer je nacistička Nemačka imala plan da se usled postizanja životnog prostora nemačkog naroda Jevreji moraju skloniti sa teritoriji Evrope ili uništiti, kao što se moraju skloniti i uništiti slovenski narodi koji su uz Jevreje smatrani nižom rasom. Tako već nakon Aprilskog rata i okupacije i komadanja države slede prve mere protiv Jevreja koje su morali da se prijave da budu popisani, da nose oznake, odnosno trake na levoj ruci. Nakon toga oni će biti hapšeni, zatvarani u novoformirani logor na beogradskom Sajmištu koje je korišćeno za logorisanje ljudi od decembra 1941. godine do juna 1944. godine. Tokom tog perioda imao je dve suštinske različite faze. U prvom periodu od osnivanja do 10. maja 1942. godine zvao se „ Judenlager Semlin“ to jest „Jevrejski logor Zemun“, dok je od maja 1942. godine, pa do juna 1944. godine zvao se „Anhatelager Semlin“ odnosno „Prihvatni lager Zemun“. Tokom svoje prve faze do maja 1942. godine bio u funkciji nacističkih rasnih zakona i konačnog rešenja jevrejskog pitanja. U drugoj fazi do maja 1942. godine do 1944. godine bio je sastavni deo sistema ekstremnog eksploatisanja radne snage tokom koje su ljudi smatrani potrošnom robom i kao takvi terani da rade često do smrti u nehumanim uslovima. U prvom slučaju internirano oko 6.500 jevrejskih žena i dece, oko 600 Romskih žena i dece. U drugom, preko 30.000 ljudi uglavnom muškaraca Srba iz NDH, pa pripadnika anti-fašističkih pokreta, ali i grupa iz Albanije i Grčke, kao i italijanskih zarobljenika. U prvom slučaju svi su ubijeni upotrebom gasnog kamiona, a u drugom od oko 4 do 15 hiljada umrlo je zbog strašnih uslova u logoru, batina, gladi, bolesti ili su umirali na prinudnom radu. Kada govorimo o logoru „Staro Sajmište“ moram napomenuti da u stvari čitav niz lokacija bio je povezan sa logorom i to prvenstveno mesta gde su žrtve tog logora pokopane, Jajinci, gde su ubijeni Jevreji, bacani u masovne grobnice i gde su vršene egzekucije talaca dovođenih tokom druge faze rada logora, ali, Bežanijska kosa i Jevrejsko groblje u Zemunu gde je pokopan ogroman broj žrtava, njih oko šest i po hiljada iz prihvatnog logora. Tu je, svakako, i Ostrovačka ada na Dunavu, gde je umrlo oko 800 prinudnih radnika dovedenih iz prihvatnog logora i logora TOT Organizacije, koja je nalazila pored samog logora na Sajmištu, ali i borski rudnik i mnoga mesta od Soluna do Norveške gde su logoraši masovno umirali. Formiranje Memorijalnog centra „Staro sajmište“ ima veliki značaj zbog procesa istorijskog revizionizma koji je poslednjih decenija prisutan ne samo u našem regionu, već i u značajnom delu Evrope i sveta. Od pokušaja negiranja postojanja samog Holokausta, preko pokušaja rehabilitacije pojedinih ratnih zločinaca, kao i relativizacija njihovih zločin, do pokušaja revitalizacije celokupnih kvislingških režima koji su naša svakodnevnica. Mislim da nije ni potrebno govoriti o pokušajima rehabilitacije zločinačkog režima Nezavisne države Hrvatske koja je, slobodno možemo reći, postala državni projekat u Hrvatskoj. Kako je jačalo nastojanje da Hrvatska stekne državnu nezavisnost, tako su jačali pokušaji da se opere tamna strana sopstvene istorije. Odjednom je počelo da se relativizuje ko je u Drugom svetskom ratu bio na pravoj, a ko na pogrešnoj stranki, kao i da se relativizuje broj žrtava, kako ukupnih žrtava ustaškog režima, tako i, pre svega, broj žrtava logora „Jasenovac“. Koliko god pokušavali da izmene istinu, zauvek će u svetskoj istoriji biti zapisano da su hrvatske ustaše uz podršku nacističke Nemačke u aprilu 1941. godine osnovale tzv. Nezavisnu državu Hrvatsku, režim koji je odmah preduzeo Nirnberške zakone i počeo sa sistematskim progonima i ubijanjem Srba, Jevreja, Roma, kao i svih antifašista, kao što će ostati zapisano da je „Jasenovac“ bio najveći koncentracioni logor u Evropi koji nisu držali Nemci, da je „Jasenovac“ bio centralni sabirni logor koji je služio za uništavanje ljudi poznat kao Balkanski Aušvic, kao i da je na teritoriji Nezavisne države Hrvatske nastao prvi logor u kome su na najzverskiji način zlostavljana i ubijana isključivo deca. Nacistički koncentracioni logor smrti za Jevreje, Srbe i Rome, poznat pod nazivom „Staro sajmište“ se, istina, nalazio na teritoriji grada Beograda, na levoj obali Savi, koji je obuhvatao područje nekadašnje Bežanijske bare, odnosno Beogradskog sajma, nazvano Staro sajmište koje pripada današnjoj gradskoj opštini Novi Beograd. Ali, činjenica je da je ta teritorija posle okupacije pripojena teritoriji Nezavisne države Hrvatske. Logor je prvobitno bio planiran na području Sremske Mitrovice, koja je u to vreme takođe bila pripojena Nezavisnoj državni Hrvatskoj, ali je plan uskoro promenjen i logor je formiran u Beogradu. Logor je osnovan dogovorom vlasti Trećeg Rajha i Nezavisne države Hrvatske, pri čemu su ustaške vlasti izričito zahtevale da stražari ne smeju biti Srbi. Logor je sve vreme bio pod upravom Nemačkih SSS-ovaca, ali o traganju za Srbima, Jevrejima, Romima, kao i antifašistima, bez obzira na nacionalnu pripadnost, te njihovom transportu u logore pored Nemaca i ustaša starala se i kvislinška Vlada tadašnjeg premijera Milana Nedića, koja je sve do kraja rata tesno sarađivala sa nemačkim okupatorom. Istina jeste da na Sajmištu za razliku od Banjice, koja je imala dva dela logora, jedan sa Nedićevim upravnikom i drugi sa nemačkim upravnikom, koji su zajednički delovali, Nedićevih upravnika i stražara nije bilo, ali istina je da je Nedićev režim ćutao i davao logističku podršku „Starom Sajmištu“. Uprkos tome, u Srbiji već nekoliko godina teče, pre svega, politički proces, sa ciljem da se Nedić i postupci njegove Vlade opravdaju i rehabilituju. Pojedinci od izdajnika i sluge okupatora, pokušavaju da naprave patriotu, a njegovu saradnju sa nacistima da predstave kao rafiniranu politiku u teškim vremenima, što je nečuveno. Milan Nedić je bio fašista i antisemita iz ubeđenja i to još od pre rata, što je dokumentovana istorijska istina. Pored toga, sada imamo pokušaje da se Nedić rehabilituje i da se njegova ličnost kao pozitivna, istorijska ličnost, revidira. Istina je samo jedna, a ona glasi, da je Milan Nedić bio saradnik Hitlera i Kvisling, možda zajedno sa svojim saradnicima i on smatrao da je izdaja zemlje žrtva, ali tokom tog njihovog, nazovi, žrtvovanja, mnogi njegovi funkcioneri, kao i on, debelo su naplatili saradnju sa Nemcima. Pojedinci, pokušavajući da opravdaju Nedića, pokušavaju da ga povežu sa pričom o spasavanju izbeglica sa prostora Nezavisne države Hrvatske, ali dokumenti jasno pokazuju da su za to, pre svega, bili zaslužni Komesar za izbeglice Toma Maksimović i rukovodilac Crvenog Krsta Petar Zec. Ako je Nedić zaslužan za izbeglice, zaslužni su i nemački okupacioni zapovednici koji su ih pustili u Srbiju, pa hajde onda i njih da rehabilitujemo. I sa ovog mesta, jasno moramo poručiti da Milan Nedić ne zaslužuje rehabilitaciju i bilo kakav korak u tom smeru bi bio uvreda za sve nacističke žrtve. Nedićeva uloga kao premijera kvislingškog režima koji je služio interesima, pre svega interesima Trećeg Rajha, dovoljan je razlog za to. Neuspeh da spase Srbe, Jevreje i Rome, kao i sistemski progon antifašista, jasan je dokaz da je iz bilo kojih razloga napravio stravičnu grešku, prihvativši da vodi marionetsku Vladu, koja je izneverila građane Srbije, jer činjenica je da je tokom Nedićevog mandata ubijeno 300.000 Srba, uključujući i 80.000 u koncentracionim logorima na prostoru Srbije, tadašnje okupirane Srbije, kao i da je vršen progon i sa učestvovanjem u masovnim ubistvima Jevreja i Roma iz Srbije. Sa uverenjem da će ovim zakonom biti napokon ispravljena višedecenijska nepravda prema svim žrtvama „Starog Sajmišta“, poslanička grupa PS-NSS-USS će u Danu za glasanje podržati predloženi zakon. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika želi reč? Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Evo jednog predloga, jedne tačke oko koje, po mom mišljenju, ne bi trebalo da bude razlike među nama. Naravno, neka rešenja mogu uvek da budu bolja, zato postoje amandmani, postoji rasprava u pojedinostima i ja podržavam sa zadovoljstvom ovaj Predlog zakona o formiranju Memorijalnog centra „Staro Sajmište“ i mislim da i javnost Republike Srbije, takođe generalno stoji na toj liniji i mogu samo da izrazim žaljenje što tako nešto nije učinjeno ranije, što je jedno od pitanja, prvog koje upućujem ovde nadležnom ministru. Ali, važnije od toga, zašto nije do sada, ovoga puta zaista stoji ona formacija – Bolje ikad, neko nikad. Kažem, generalno i ova predložena rešenja su u redu. Činjenica je da je sramota, i da ne kažem još neku težu reč od toga, da do sada ovaj Memorijalni kompleks i ovo mesto pogroma desetine hiljada, ljudi, Srba, Jevreja i Roma, nije dostojno obeleženo. Kažem, sada struka treba da vidi, da da neke predloge, kako se to na najbolji način može regulisati. Mislim da ovaj Predlog zakona koji sam pažljivo pročitao, nije loš, kažem, neke stvari verovatno mogu da budu i bolje rešene, o čemu sam govorio i na Odboru za kulturu koji je održan pre ovde naše sednice. Ono što je tu ključno i što jeste važno, to je da se na ovaj način daje doprinos kulturi sećanja, ne samo kao nekoji frazi, nego kao nešto što nas čini onim što jesmo, posebnu jednu liniju, poseban jedan kontinuitet, jednu istorijsku vertikalu, pozitivnu istorijsku vertikalu i građana ove zemlje, ljudi, Srba i svih drugih koji žive u Republici Srbiji, sećanje na žrtve, na jedno strašno vreme i podsećanje i upozorenje da se to vreme ne vrati u ovom ili u onom obliku. Zato mislim da je kultura sećanja strahovito važna, kao što je važno podsećanje na ono što se dešavalo i posebno u kontekstu aktuelnih tendencija iz procesa u savremenom svetu koje ne možemo ignorisati, ne možemo se praviti da ne postoje, a koji i sada stoje, kako se to sada kaže, u istorijskom revizionizmu, odnosno tendencijama istorijskog revizionizma i negacionizma, odnosno pokušajima relativizacije onoga što se dešavalo u Drugom svetskom ratu, a tu pre svega mislimo na genocid nad Jevrejima, ali i drugim narodima koji su bili na putu realizacije i koji su shvaćeni, doživljeni kao da se nalaze na putu realizacije projekta velike Nemačke, velikog Nemačkog Rajha. To su, dakako, Sloveni i, dakako, unutar toga, pre svega, Srbi i Rusi. Dakle, ja ovu izgradnju Memorijalnog centra sa dva muzeja, koliko sam razumeo, unutar njega, „Staro sajmište“ vidim u kontekstu šireg projekta, dakle i negovanja kulture sećanja i održavanja, ne samo uspomene, nego održavanja ugrađivanja u nacionalni identitet na način na koji to do sada nije dovoljno, rekao bih, učinjeno i kroz obrazovane i kroz nastavne planove, nije dovoljno to implementirano to sećanje na ono što se dešavalo i na sve žrtve koje su podnete tokom Drugog svetskog rata i gde su najveći stradalnici, naravno, bili svakako Jevreji sa područja bivše Jugoslavije, ali svakako brojčano gledano srpski narod, dakle srpski narod širom bivše Jugoslavije. U tom svetlu moje drugo konkretno pitanje za gospodina ministra jeste – da li je predviđena i kako je predviđena organizaciono i strukturno relacija ovog Memorijalnog centra „Staro sajmište“ sa Muzejom genocida? Dakle, možda čak dobar deo javnosti, i to dosta govori, ne zna uopšte da postoji Muzej genocida u Republici Srbiji, koji je jedna relativno novija institucija. Po mojim informacija, po mojim saznanjima on prilično tavori, nema ni svoju zgradu, nema ni, vrlo, vrlo, skromne resurse. Meni se čini da bi Muzej genocida trebalo da bude krovna institucija unutar kojim bi onda koordinirala i aktivnost ovih drugih područnih muzeja, uključujući i ovaj Memorijalni centar „Staro sajmište“, i neka druga stratiša, neki drugi memorijali i stratiša na prostoru Republike Srbije. Dakle, dobro je što se pravi ovaj Memorijalni centar „Staro sajmište“. Jeste da će možda neki investitori ostati bez privlačnog poslovnog prostora na koji su bacili oko, ali mislim da je ovo mnogo važnije, korisnije, dragocenije i za Republiku Srbiju i za budućnost, kažem i za identitet, za sećanje građana, stanovnika Republike Srbije, nego što bi možda bio neki šoping mol, ili neki tržni centar koji bi na tim privlačnim lokacijama mogao biti izgrađen. Ali, da ne krenemo sada u drugu krajnost, moja sugestija i preporuka je da se napravi, da li sada ili kroz neke buduće izmene i dopune Zakona o kulturi ili ovim memorijalima, da se napravi jedna hijerarhizovana ili polu-hijerarhizovana struktura gde bi po mom osećaju Muzej genocida trebalo da bude stožer, a onda ovi područni, ili mesni muzeji, koji obeležavaju, čuvaju sećanje na konkretna stratišta i konkretne žrtve. Muzej genocida, ako se ne varam, ima svega sedam zaposlenih nekoliko stručnih saradnika, vrlo skromna sredstva i mislim da uz podršku ovoj inicijativi za izgradnju Memorijalnog centra ne bi bilo dobro da nešto što bi bilo logično da bude centralna i krovna institucija, barem kada je reč o ovom delu, o ovom segmentu kulture sećanja, da ona ostane, da tavori na tom nivou, a da ovi džikljaju, možda atraktivniji za neku vrstu donacija, za neku vrstu međunarodne pomoći koju će, pretpostavljam, na koju se računa, a to piše u ovom Predlogu zakona, kada je reč o Memorijalnom centru „Staro sajmište“. Muzej genocida sa akcentom na genocid prema srpskom narodu u Drugom svetskom ratu, teško da može računati na neke velike donacije, teško da može računati da će se neko iz sveta tu pretrgnuti od pomoći materijalne, i to mora pre svega biti briga države. Dakle, podržavam ovaj Predlog, ali bih insistirao na tome da se vidi kako se može horizontalno i vertikalno strukturirati i koordinirati rad ovih memorijala i ovih područnih muzeja, a sa ovim Muzejom genocida koji bi bio tu negde u centru, na ovaj ili onaj način, tog projekta i tog segmenta kulture sećanja. Na kraju, da kažemo to najdirektnije i srpski, mislim da su, sticajem okolnosti, pre svega s obzirom na broj žrtava, koje su podneli srpski i jevrejski i ruski narod, najzainteresovaniji za ovakvu vrstu kulture sećanja, i verovatno najžešći borci, trebalo bi da budu najžešći kritičari ovih revizionističkih tendencija koje postoje svuda u svetu. Ne mislim da je to kod nas čak nešto izraženije nego drugde, mislim da je kod nas i manje, ali postoje, i strašno je kada postoje, čak ih u među narodima kao što su Srbi, Jevreji i Rusi, ali mislim da bi svim građanima sveta, i svim državama koje su svesne zla i jedinstvenosti tog zla, koje je sredinom prošlog veka se nadvilo, ne samo nad Evropom nego nad čovečanstvom, svima bi ova vrsta sećanja morala da bude u centru pažnje i primarna. Nažalost, dnevnopolitički interesi, geopolitički interesi pojedinih vlada, ili rukovodstava ili nacija, stvar vode u drugom pravcu i sada umesto, kažem, ono što bi trebalo da bude neka vrsta podrazumevanog glavnog toga savremenom svetu kada je reč o čuvanju sećanja na zlo koje je, kažem, zadesilo Evorpu i svet u formi nacizma, i onoga što se dešavalo sredinom prošlog veka, mi imao vrlo razvijene, vrlo perfidne, vrlo agresivne tendencije u dobrom delu, čak i Evrope, da se te stvari relativizuju, da se izjednače dželati i žrtve, agresori i oni koji su bili meta agresije. U nekom obliku blažem, ali jednako bolnom za nas možda i bolnijem, to se ponavlja kada je reč o događajima na prostoru bivše Jugoslavije, ta tendencija je prisutna i kada je reč o događajima na prostorima bivše Jugoslavije devedesetih godina, sada već prošlog veka. Evo, uz to upozorenje i podsećanje i ovo pitanje, ja bih završio ovo moje izlaganje barem u ovom delu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar, gospodin Vukosavljević. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi narodni poslaniče, postavili ste dva pitanja, ako se ne varam, prvo je bilo pitanje načelnog karaktera, kako sam ga ja doživeo, a to je zašto ranije nije donet ovakav zakon. Za odgovor na to pitanje treba se osvrnuti u prošlosti, videti složenu strukturu brojnih propusta koji su činjeni tokom više decenija, koji se tiču tretiranja ovog pitanja načelno. Ne znam na šta se tačno misli kada ste rekli zašto ranije, da li prošle godine ranije ili pretprošle godine ranije, nego, uopšte mislili ste načelno ranije? Ne mogu da odgovorim precizno, ali u svakom slučaju, slažem se sa vašom ocenom da je trebalo da se ovakav zakon donese ranije. Međutim, to nije vezano za vaše pitanje nego dodatak nečemu. Ovim zakonom se po prvi put, ako se ne varam, definiše u jednom zakonskom tekstu ono što je, takođe, propust bio višedecenijski, a to je pitanje definicije genocida nad srpskim narodom. Tako da, u pojmovniku član 3. stav 2. stoji vrlo jasno – genocid nad srpskim narodom je vršenje kažnjenih dela iz tačke 1. ovog stava koji su izvršili Nezavisna Država Hrvatska, nacistička Nemačka i njeni saveznici i pomagači za vreme Drugog svetskog rata, u periodu 1941. – 1945. na prostoru okupirane Kraljevine Jugoslavije. Ovo delo je kao jedan tekst koji se podrazumeva i koji je razuman, međutim u simboličkom polju predstavlja jedan značajan iskorak, budući da na ovaj način ili sličan način takve stvari nisu bile definisane u zakonskom tekstu. Ja se nadam i verujem, mada ovo nije sasvim idealna prilika za tu stvar, ali jeste vezano supstancijalno da će se u ovom društvu brzo poroditi svest o neophodnosti donošenja zakona o zabrani negiranja genocida u takozvanoj Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, jer mi osim naših retoričkih i načelnih stavova, intelektualnih, istorijskih i tako danje, moramo da imamo upravo zahvaljujući delu onoga što ste vi naveli i drugim srodnim stvarima, mislim da bi trebalo da se donese, da ova država donese zakon o zabrani negiranja genocida na prostoru takozvane Nezavisne Države Hrvatske i mislim da su odredbe ovog zakona i načelni pristup u rešavanju ovih problema koje se kroz ovaj zakon nude dobar korak u tom pravcu. Što se tiče vašeg drugog pitanja, mislim da je situacija nešto bolja nego što se vama možda tako učinilo. Dakle, nedavno su u ovoj Skupštini usvojene izmene i dopune Zakona o kulturi, pa je ta stvar koju vi referišete na neki način već opredeljena. Evo, reći ću i kako. U načelima kulturnog razvoja, član 3. stav 1. tačka 13) Zakona o kulturi unosi definicija – negovanje kulture sećanja za čiju primenu je nadležan muzej žrtava genocida. Time se stvaraju uslovi da upravo to što ste vi skicirali ili već nacrtali ili analizirali kao poentu nastane u materijalnom svetu koji nas okružuje. Dakle, Muzej žrtava genocida jeste predviđen izmenama i dopunama Zakona o kulturi kao nadležan za primenu kulture sećanja. Verujem da će u saradnji Memorijalnog centra „Staro sajmište“ i Muzeja žrtava genocida, na čijem daljem proširivanju, i kadrovskom i materijalnom, svakako treba raditi, da se stvore uslovi i za naučno-istraživački rad i za sveobuhvatniji istorijski pristup. Naravno, tragičnim događajima iz Drugog svetskog rata koja su vezana za genocid nad srpskim narodom, na Holokaust, na samu Dari Peni, uopšte na stradanja drugih naroda i nacionalnih manjina na prostoru bivše Kraljevine Jugoslavije. Dakle, u svakom slučaju mislim da se kreće napred stabilnim koracima. Mislim da svest ovome povećava i da brojne propuste, višedecenijske, koji su u kulturi sećanja, uopšte u obrazovanju ili delu obrazovanja, nisu našli dovoljno mesta da su ovo rešenja ona rešenja koja idu u prilog daljem osnaživanju zaštite kulture sećanja i uopšte svesti o događajima koji su opredeljivali, pa u izvesnoj meri opredeljuju i našu današnju sudbinu i brojne političke okolnosti. Hvala na pažnji.
Pravo na repliku, narodni poslanik Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Zahvaljujem. Nije ovo replika, nego samo… Jeste replika, ali samo dopuna u stvari i da, prosto, preciziramo stavove. Drago mi je ako je tačno ovo što ste rekli, da je već predviđeno pojačanje uloge i težine specifične i logističke, to je dosta važno, i logističke i materijalne Muzeja genocida. Nadam se da se razume šta je smisao i mog pitanja. Jasno je da će se malo ko pretrgnuti od pomoći toj instituciji, dok ove neke druge možda mogu računati na spoljne donacije i podršku. Ako se mi, kao što rekoh, ne budemo brinuli, malo ko hoće. Skandal je što se svih ovih decenija, ne govorim o godinama, nego o decenijama, nije dovoljno činilo na tome. Još jedno konkretnije pitanje koje se nekako i podrazumeva, ali nije loše da se čuje i zvaničan odgovor. Sa kojim institucijama, sa kojim zemljama, na kraju krajeva, očekujete najviše saradnje kada je reč ne samo o tom Muzeju genocida, ali o Memorijalnom centru? Pretpostavljam da je logično, da je reč o institucijama Izraela, je li tako, i raznih drugih jevrejskih organizacija, ne samo vezanih za Izrael, ali mislim da bi tu trebala još tešnja saradnja sa Rusijom, sa Ruskom Federacijom, jer mislim da iz svojih razloga je Moskva takođe eksterno zainteresovana za kulturu sećanja i bori se protiv ovih revizionističkih tendencija, koje, maltene, stavljaju njih u isti koš sa nacistima u Drugom svetskom ratu, kažem, zbog interesa, geopolitičkih interesa nekih malih naroda ili nekih veoma velikih naroda kojima Rusija stoji na putu, tako da mislim da su Rusija i Izrael tu prirodni partneri, ali svi su dobro došli u realizaciji ovog projekta.
Reč ima ministar Vukosavljević. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Razumeli smo ovo što je bio predmet vašeg dodatka. Što se tiče pitanja za saradnju, naravno, to će biti brojne jevrejske organizacije iz sveta. Biće, naravno, Memorijalni centar Aušvic-Birkenau koji se nalazi u Poljskoj. Naravno, saradnja sa Ruskom Federacijom se podrazumeva. Moram da dodam da nas čeka ovaj naraštaj ljudi, bez obzira ko će se tim poslovima baviti. Jedan, slikovito govoreći, slobodno mogu da kažem, rudarski posao u vezi sa istraživanjem zločina koji su vršeni u 20. veku ne samo kada je reč o Drugom svetskom ratu, nego kada je reč o Prvom svetskom ratu. Naša kultura sećanja nije dovoljno popunjena informacijama od obrazovnog sistema, pa do drugih formata na kojima ljudi stiču znanja i informacije o nekim istorijskim fenomenima. O stradanjima srpskog naroda u logorima u Bugarskoj se malo zna za vreme Prvog i Drugog svetskog rata. Zatim, u logorima u Mađarskoj, u bivšoj Čehoslovačkoj, u Jindihovicama, gde je stradalo oko sedam hiljada Srba itd. Prema tome, veliki posao nas čeka. Mi ćemo, naravno, nadam se kao država, kao društvo i kao kulturna zajednica jedna u narednim godinama i decenijama imati mnogo poslova i mnogo aktivnosti koji se tiču zaštite kulture sećanja ne na osnovu samo standardnih istorijskih tačaka referentnih koje su glavne i najkrvavije i najbolnije. Zapravo, sve su takve, ali postoji prostor koji je nedovoljno pokriven i nedovljno istražen, tako da verujem da će i Muzej žrtava genocida i Memorijalni centar koji će imati svoj naučno-istraživački rad u određenoj meri biti u prilici, ali to je nedovoljno. Celo društvo, naravno, oni koji se bave time, istorijska nauka i sličnom, trebalo bi da u narednom periodu više pažnje i dodatna istraživanja usmere ka brojnim mestima stradanja u Drugom svetskom ratu, što je tema ovog zakona, ali i nekih drugih događaja važnih koji se tiču Prvog svetskog rata. Naravno, u tim istraživanjima mora se voditi računa o svim žrtvama. Žrtve nemaju kada da postanu žrtve u osobitoj meri, svoju nacionalnost itd, već su jednostavno žrtve, ali su žrtve nastale tako što su postojale neke istorijske okolnosti, neki istorijski preduslovi da u tragičnim događajima neko postane žrtva. Dakle, verujem da imamo mnogo posla, ali, kao što sam već rekao u svom prethodnom izlaganju, takođe se nadam da smo načinili vrlo čvrste i vrlo važne i ohrabrujuće dodatne korake u tom pravcu. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, gospodo poslanici, u Skupštini Srbiji danas se nalazi, smatram, jedan veoma važan predlog zakona – Predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“, na koji smo čekali preko 70 godina. Toliko godina u ime bratstva i jedinstva nismo dostojno obeležili mesta stradanja nevinih ljudi koji su krivi bili samo zato što su Srbi, Jevreji ili Romi, a to su učinile sve druge zemlje, bilo da su obeležile do sada stradanje svog naroda, kao što su to uradili Jevreji u Jad Vašemu ili u zemljama Evrope, gde je nacistička Nemačka osnovala ove logore npr. u okupiranoj Poljskoj, kao što su Aušvic, Belzen, Varšava, Trevlinka i drugi. Samo jedno, radi napomene i razlikovanja, postojali su logori za istrebljenje u kojem su zatvorenici boravili svega nekoliko sati do svoje smrti i koncentracioni logori koji su bili robovska radna snaga, opet, naravno, do smrti, kao što su Dahau, Bergen Belsen i drugi. E, kao što su ovi prvi postojali u Poljskoj, takvi su bili Jasenovac, Jadovno i Stara Gradiška. Njima jedino nisu upravljali nacisti, nego NDH i ustaše, a takav je bio i „Staro sajmište“ i „Topovske šupe“, koje su osnovale NDH i Gestapo u Beogradu. Prva hapšenja i deportacija Jevreja izvršena su već polovinom avgusta 1941. godine, kada su skoro svi Jevreji iz Banata, preko njih 3.000, dovedeni i ubijeni u Logoru „Topovske šupe“ i to svega za pet meseci, a do kraja 1941. i početka 1942. godine, prema nekim podacima, u Logoru „Staro sajmište“ ubijeno je 6.280 Jevreja, Srba i Roma i po zlu čuvenoj „dušegupki“. Tada je objavljeno da je Srbija očišćena od Jevreja, prva zemlja posle Estonije koja je već početkom 1942. godine rekla da je u njoj jevrejsko pitanje rešeno. Možemo li danas za trenutak zastati, zaćutati, zamisliti sve razmere i monstruoznost zločina koji su se događali i koji su se događali na ovom mestu, a mi kao građani Zemuna, Novog Beograda, Beograda u celini i najzad svi u Srbiji prolazimo 70 godina pored takvog mesta i još sličnih, ne znajući ništa o njemu, ne znajući da su tu, na prostoru između dva mosta, se na Savi događali najmonstruoznije smrti u najistočnijoj tački NDH. I danas se sećaju stari Zemunci da su se svakoga dana prema Starom jevrejskom groblju kretala zaprežna vozila, natovarena ljudskim leševima, a onda brzo, pojavio se kamion, čuveni kamion za smrt. Zahtev NDH bio je da se na ustupljenoj teritoriji, koju su im dali Nemci, dozvoli logor, citiram, bez srpskih policajaca i stražara, ali da se finansira i snabdeva iz Beograda. Prvo je bio samo za srpske Jevreje, i to samo za žene, decu i stare, a posle, kada je Srbija „očišćena“ od Jevreja, za tih pet meseci, od maja 1942. godine, počeo je da prima i druge taoce – komuniste, partizane i sve druge patriote u području ratnih dejstava do jula 1944. godine. Kroz ovaj logor prošlo je preko 32.000 ljudi, a prestao je sa radom posle savezničkog bombardovanja, kada je delimično razrušen. Negovanje zaborava suviše je dugo trajalo, a oni koji zaborave svoju istoriju, moraju da je ponavljaju. To je strašna opomena koja nam se upravo dogodila u novijoj istoriji, u kojoj smo od stradalačkog naroda i žrtve, mi pretvoreni u monstruozni narod, spreman da ubije drugog samo zato što nije isti kao mi. Izvinite, svi oni koji hoće da menjaju istoriju i da pišu novu, moramo reći da ima suviše dokumenata o istoriji krivice, koja ne mogu biti sva uništena i koja trajno ostaju. Zato, konačno, u ime svih onih čiji su članovi porodice stradali, koji su morali biti istrebljeni, koji su morali nestati, smatram da ovaj zakon, zaista mora biti usvojen. Treba dati priliku istini da ne bi bila i definitivno pregažena. Ovo otrežnjenje daje nadu da ćemo, kao srpski narod sećati se sa pijetetom svih jevrejskih i romskih žrtava, koje nismo mogli zaštiti, jer smo i sami bili žrtve i ubijani. Zato ćemo se sećati i pripadnika našeg srpskog naroda koji su nevino stradali na ovom, ali i mnogim drugim mestima. Zato želim, u svakom pogledu, da dam podršku ovom Ministarstvu kulture, ovoj Vladi Republike Srbije, a posebno predsedniku države, Aleksandru Vučiću, koji je kao predsednik Srbije, prvi jasno i javno o ovom delu srpske tragedije, u nezavisnoj državi Hrvatskoj, govorio, posetio Gradišku, bio inicijator sa Srbima iz Republike Srpske, da se logor Jasenovac, Stara Gradiška, učini vidljivim, da se izgradi posebni memorijal dostojan ogromnim razmerama genocidne tragedije srpskog naroda, ali i kao mesto sećanja, opomene, ali i mesto pomirenja. U tom kontekstu, prepoznajem i predlog ovog zakona isto kao mesto sećanja, opomene i pomirenja, čuvanje i negovanje istorije, koja je svedočanstvo zlog vremena i stradanja naroda. Ali, ovome bih dodala bar dve stvari, sastavni deo memorijalnog centra Staro Sajmište, koje se prema predlogu sastoji iz dva muzeja, Muzeja jevrejskog logora Zemun i Muzeja prihvatni logor Zemun, mislim da mora biti dodato i Muzej Beograd Topovske šupe. Tako bi memorijalni centar Staro Sajmište, mogao postati centar mreže memorijala. Da se podsetimo. To je bio prvi Sabirni centar, logor za Jevreje i Rome u Beogradu u Drugom svetskom ratu, u kojem je za pet meseci stradalo preko tri hiljade Jevreja i Roma, dovedenih iz Banata, gde je bila Nemačka uprava, da bi vrlo brzo postao mali, te su po odluci nemačke komande, u okupiranom Beogradu, po odluci i po komandi Gestapoa, ti isti zarobljenici robovski radili na izgradnji i prilagođavanju nekadašnjeg Sajma u Beogradu, inače jednog od prvih takvih sajamskih objekata u Evropi, u logor za posebne namene u cilju ubijanja. Zgodan, izdvojen prostor, između dva mosta, s jedne strane omeđen rekom, a druge prugom, i tada savskim močvarama u zaleđu, a danas novobeogradskim bulevarima. Prvo obeležavanje logora Topovske šupe, da kažem, bilo je 1951. godine, ali uz spomen, kako je tada na postavljenoj tabli pisalo „Palim drugovima za slobodu otadžbine“. Istina, ali ne cela. Druga ploča, bila je postavljena greškom. Na ulazu u Tramvajske šupe u ulici Kralja Aleksandra. Zamislite toliko ne znanje. I najzad treća, da bi 2005. godine bila postavljena spomen ploča na zid jednog, još uvek od postojećeg objekta Topovskih šupa, čije je autor Aleksandar Nećak i na kojoj je tekst na srpskom, engleskom i hebrejskom jeziku. Da bi januara 2006. godine on otvoren, kao spomen park Topovske šupe, ali brzo zaboravljen i zapušten. Objekti koji su preživeli sva bombardovanja Beograda, naš ukupni nemar, ne smeju biti uništeni sada kada osnivamo memorijalni centar Staro Sajmište. Ovaj prostor ne sme biti ustupljen bilo kom šoping molu, ikonama potrošačkog društva i neoliberalizma. Ali, ako to ne uradimo sada, i ovaj kompleks adekvatno ne zaštitimo, moraćemo to da uradimo naknadno, jer se za to bore svi koji gaje sećanja na ovo mesto teškog stradanja, čiji su članovi porodice u njemu nestali, svi oni koji su izgubili svoje najbliže i kojima je zatret ukupni trag. Ovakav čin zaštite se mora učiniti kao odgovornost prema sopstvenoj istoriji, koja svedoči šta se Srbima događa kada imaju kvislinšku vlast, vlast po tuđoj volji i diktatu. Najzad, Srbija je potpisnica „Terezinske deklaracije“ o vraćanju imovine jevrejskoj zajednici, ukupne imovine stradalih Jevreja, što je Srbija ispunila, a Srbija je i član Međunarodne organizacije za istraživanje i edukaciju u oblasti Holokausta i treba ispuniti sve prihvaćene standarde i norme, jer kako kažu istoričari, Topovske šupe su bile rezervoar talaca za streljanje, kao što je bilo i Staro Sajmište. Još samo jedno. Predlažem, kao i mnogi građani Beograda, da stari Savski most bude sastavni deo ovog memorijala, baš zato što su ga gradili Nemci, kao jedino mesto koje je povezivalo NDH i okupiranu Srbiju u to vreme, a u kojoj je postojala antifašistička borba, jer je porušen Veliki most kralja Aleksandra, danas obnovljeni Brankov most, da on služi kao sećanje na herojski podvig jednog učitelja, antifašiste, jednog usamljenog ali hrabrog čoveka, Miladina Zarića, koji ga je bez bilo čije pomoći, partizanske ili druge organizacije razminirao i sačuvao za brzi prelazak partizanskih jedinica i jedinica Crvene armije i oslobođenog Beograda u potiskivanju fašističkih jedinica nemačke vojske u povlačenju. Inače, tokom rata, samo da kažemo, dva važna mosta koja nisu nemačke snage u Evropi uništile jeste čuveni most na reci Rajni kod Remogena i ovaj na Savi. Taj most je spomenik hrabrosti jednog čoveka, koji nije organizovan, koji oseća i razume šta je dug domovini i duboko je u sebi antifašista. Zato treba naći način da most ostane kao deo ovog memorijala, jer naspram masovnog ubijanja sa jedne strane, on je simbol otpora antifašističke borbe, borbe za slobodu i slobodnu Srbiju, slobodan srpski narod sa svim narodima koji ovde žive. On mora ostati živ, ljudski, pešački, ne premešten na livadu kao gomila gvožđa ili most u nekom drugom gradu ili na nekom drugom mestu, jer samo ovde i na ovakav način on zaista jeste to što jeste. Odobravajući niz obnavljanja i graditeljskih poduhvata u Beogradu, molim pomilovanje za most Miladina Zarića i njegovo trajanje u ovom istorijskom kompleksu. Još jednom, glasaćemo za zakon, pružiti svaku vrstu pomoći u očuvanju sećanja, poštovanju svim žrtvama, ali i poštovanju života svih ljudi i naroda, jer su mir i sloboda, saradnja i očuvanje identiteta naroda jedini uslov civilizacijskog napretka i napretka Srbije. U tom smislu, smatram da sve ono što su ovih prethodnih godina tražili stanovnici Zemuna koji su se sećali i još uvek sećaju stradanja u Drugom svetskom ratu, vlasti NDH u ovom gradu i okolini, svi ilegalci, Zemunci, zatim heroji i iz drugih logora koji su preživeli stradanje na drugim mestima, a koji su ostavili svoja svedočanstva o tome, Muzej genocida, Banjički logor, mesto Jajinci centar, treba da budu zajedno sa ovim sada memorijalima koji se osnivaju, centri jedinstvene mreže memorijala i sećanja u Srbiji, da se to više nikada ne ponovi. Još jednom, sva podrška ovom Ministarstvu kulture na jednom velikom poduhvatu i konačno predlaganju ovog zakona. Sve najbolje i hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Marinković. Izvolite.
Hvala, uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine. Poštovani ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici SDPS snažno podržava ovaj Predlog zakona o izgradnji memorijalnog centra Staro Sajmište i pored toga naravno sve ono što je predviđeno kada su u pitanju aktivnosti tog centra u budućnosti, a vezano je za ono što jeste glavna tema ove naše današnje sednice, a što će biti i veoma ozbiljna tema za raspravu u budućnosti, a to je kultura sećanja, kultura zajedničkog sećanja između naroda koji su najviše nastradali na prostoru bivše Jugoslavije, a to su srpski narod, Jevreji i Romi. Konačno i krajnje je vreme da na jedan ovakav način, izgradnjom Memorijalnog centra, ali i pravljenjem i formiranjem instituta istraživačkih centara, organizovanjem okruglih stolova i definisanjem programa na svim nivoima obrazovanja, podsećamo naše ljude, podsećamo i učimo, pogotovo naše mlade, o onome šta se dogodilo u Drugom svetskom ratu, ali i da ih podsetimo da baštinimo, iako je prošlo više od 75 godina od završetka Drugog svetskog rata, jednu od najvećih i najsnažnijih civilizacijskih vrednosti, a to je antifašizam koju SDPS od svog osnivanja neguje. Nikada neću zaboraviti reči bivšeg ambasadora, inače velikog prijatelja Srbije, Josija Levija koji je pre jedno sedam, osam godina, na jednom skupu na kojem smo, zajednički predstavnici političkih vlasti u Srbiji, Jevrejske zajednice, Romske zajednice, odavali poštu svima onima koji su izgubili život, odnosno koji su nastradali u Holokaustu i u pogromu koje je nemačka vojska potpomognuta sa ustašama u Hrvatskoj i diljem bivše Jugoslavije i drugim kolaboracionističkim pokretima uradila, izjavio nešto što možda i nije u skladu sa nekim principima koje mi ovde u Srbiji učimo i baštinimo kao većinski pravoslavni hrišćani, a to je da nema ni oproštaja. Mi ovde kažemo da oprostiti možemo, a da zaboraviti nećemo, a Jevreji kažu da nema zaborava, ali da nema ni oproštaja. I ja se sa tim slažem da nema oproštaja za nešto što se na takav način dogodilo polovinom prošlog veka i da takvi događaji prosto i sve te žrtve zaslužuju da mi budemo glasni, i to ne samo kada, na žalost, obeležavamo određene godišnjice, kada napravimo neki okrugli sto, kada napravimo neko predavanje na univerzitetu i fakultetu, kada govorimo o tome ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije, nego da budemo glasni svakim danom, da budemo glasni na svakom mestu gde prisustvujemo, kako bi na taj način, u ovim uslovima u kojima živimo, promovisali samo ono što jeste imanentno srpskom narodu, što je imanentno našoj zemlji, a to je istina. To je ono za šta smo se mi borili i u Balkanskim ratovima. To je ono za šta smo se mi borili u našoj borbi za nezavisnost, a kada smo je dobili 1878. godine na Berlinskom kongresu. To je ono za šta smo se borili u Prvom svetskom ratu, u Drugom svetskom ratu i zajednički, na žalost, nastradali sa našom braćom Jevrejima. Ono što je suštinski važno da kažem jeste da nama nije bilo teško kao državi i tu je puna zahvalnost tadašnjem premijeru, sadašnjem predsedniku gospodinu Aleksandru Vučiću, koji je insistirao i inicirao mnogo, mnogo dobrih, kvalitetnih predloga kada je u pitanju poštovanje Jevrejske zajednice, kada je u pitanju poštovanje datuma koji su od jako velikog značaja, kako za Jevrejsku zajednicu, tako i za ceo naš narod i za našu državu. Podsetiću još jednom moje uvažene kolege, narodne poslanike, ali i javnost u Srbiji, javnost u regionu da je Srbija prva zemlja na svetu koja je donela zakon kojim smo vratili i vraćamo imovinu naslednicima žrtava Holokausta. Prva zemlja u svetu koja je zakonski definisala pomoć malobrojnoj, ali uvek veoma poštovanoj Jevrejskoj zajednici, Savezu jevrejskih opština od 950 hiljada evra narednih 20 godina. To pokazuje najveće kvalitete srpskog naroda, ali naravno i odgovornost sadašnje političke vlasti, predsednika države, većine u parlamentu, Vlade Republike Srbije da se sa respektom odnosimo prema najvećim vrednostima i civilizacijskim dostignućima našeg naroda i naše zemlje. Poštujući Jevrejsku zajednicu, poštujući njihove svetinje, poštujući njihove žrtve, mi smo počeli da poštujemo u proteklih nekoliko godina, na žalost, i naše žrtve. Od pre nekoliko godina obeležavamo godišnjicu Oluje, svake godine. Podsećam naše građane i naš narod da do pre samo šest ili sedam godina nije smelo ni da se govori o tome da treba da obeležimo da je 250 hiljada naših ljudi prognano, a više od 2.000 ljudi ubijeno u agresorskom i, slobodno mogu da kažem, profašističkom aktu tadašnje hrvatske vojske. U 20. veku, pri kraju 20. veka, jedna vojska države koja je sada članica Evropske unije je pobila više od 2.000 ljudi koji su bili u zbegu, koji su bili nenaoružani, koji su se kretali ka Srbiji želeći samo da nađu utočište i da budu bezbedni i da nađu mogućnost da nastave život koji su vodili do tada. To je sada Srbija i to je sada politika Republike Srbije. Ne želimo da dopustimo da se zaboravi ni jedan zločin, ništa što se loše dogodilo našem narodu, ali naravno poštujući sopstveni narod mi poštujemo Jevrejsku zajednicu, poštujemo i Rome, koji su jako nastradali. Brinućemo se u narednom periodu i u narednim godinama i o njima i brinućemo se da naši građani i ljudi u našem regionu, ali i u celoj Evropi ne zaborave koliko je srpski narod bio slobodarski, koliko je sada slobodarski narod i koliko smo, a zaboravljeno je, pogotovo u modernom i u zapadnom svetu, koliko je srpski narod doprineo slobodi tog sveta, kao mali narod, u Prvom svetskom ratu izgubivši jednu trećinu svog stanovništva, u Drugom svetskom ratu, postradavši katastrofalno od jednog od najmanjih naroda, od najmalobrojnijeg naroda u celoj Evropi. Proporcionalno i procentualno smo možda posle Jevreja i posle ruskog naroda najviše nastradali. Možda smo i sami krivi. Sigurno da smo sami krivi, a ne govorimo o tome, a krajem prošlog veka smo dozvolili da svi drugi ovde u regionu, kojima smo pravili države, kojima smo obezbedili demokratiju, kojima smo obezbedili ekonomski rast, kojima smo obezbeđivali tokom postojanja Kraljevine Jugoslavije i Kraljevine SHS normalan život, slobodan život, dozvolili smo da nas pobede u propagandnom ratu. Naravno da nešto tako više nećemo dozvoliti zato što Srbija sada ima snažnu podršku i ima mnogo više saveznika, nego što je to imala do samo pre nekoliko godina. Izrael jeste naš saveznik. Jevrejski narod i Jevrejska zajednica jesu saveznik Republike Srbije, i to je jako značajno na globalnom nivou kada je u pitanju geopolitika naše zemlje i budućnost naše zemlje. Citiraću bivšeg ministra odbrane i ministra spoljnih poslova Izraela, predsednika Izrael bejtenu partije – Naš dom Izrael, gospodina Libermana, koji je više puta izjavio da država Izrael nikada neće dozvoliti da bude ni na sednici njihove Vlade da se raspravlja o pitanju nezavisnosti tzv. Kosova zato što država Izrael poštuje državu Srbiju i zato što se seća i zna koliko su Srbi propatili i koliko je naš narod zajednički propati sa Jevrejima i Jevrejskom zajednicom. Podsetiću na puno sastanaka i kontakata koje predsednik Vučić napravio i ostvario sa Svetskim jevrejskim kongresom, sa „Ajpakom“ jednom od najmoćnijih i najsnažnijih organizacija, lobi jevrejskih organizacija u SAD koje podržavaju Srbiju i koje su jedan od oslonaca sadašnje politike Republike Srbije, kada je u pitanju i kada je u pitanju naša spoljna politika. To je ono što jeste mudro od ovog našeg rukovodstva. To je ono što jeste mudro i što predsednik Vučić jako dobro radi i to potvrđujući svoje prijateljstvo i sećanje na stradalništvo sa onima kojima smo stradali, podsećajući na našu istoriju i podsećajući da se nikada kao što to i Jevreji umeju da kažu i u samoj državi Izrael ili celom svetu da nikada više neće dozvoliti da njihov narod trpaju u vagone i da ga vode na klanje. Nikada više to Jevreji neće da dozvole. Nikada više to država Izrael neće da dozvoli. Tako i država Srbija nikada više neće da dozvoli „Oluju“. Država Srbija nikada više neće da dozvoli pogrom koji se dogodio na teritoriji Kosova i Metohije posle 2000. godine, 2004. godine, 2008. godine. Srbija je sve snažnija i snažnija. Srbija jača svoju ekonomiju, jača svoje vojne kapacitete, ali jača svoja savezništva. Moram mojim kolegama da kažem, ali i građanima Republike Srbije, da nije dovoljno to što smo bili saveznici pre 20, 30, 40 ili 50 godina ili možda 100 godina sa nekim. Bili smo saveznici tokom Prvog svetskog rata sa Francuzima. Bili smo odlični prijatelji naše vojske su sarađivale. Podsetiću samo da je general Foš kada je primio kralja Aleksandra tokom Versajske konferencije je čak ponudio kralju Aleksandru da se tadašnja Austrougarska i Nemačka podele na pet okupacionih zona i da jedna od njih bude pod ingerencijama i jurisdikcijom kraljevine Srbije, kao male zemlje i kao malog, relativno, igrača na nivou Evrope. Ali tada je Srbija poštovana i poštovala i gajila je svoja savezništva. Mi smo taj osećaj nekako krajem 90 – ih godina, posle pada Berlinskog zida izgubili. Mi i dan danas mislimo da ćemo imati blanko podršku Izraela i jevrejskog naroda i jevrejskih organizacija samo zato što imamo zajedničku istoriju i zato što smo zajednički nastradali, pa i njihov predsednik Vlade aktuelni Benjamin Netanjahu je pre nekoliko meseci izjavio da je istorija zajednička Srba i Jevreja duga više vekova, ali je problem što to samo jedan mali procenat ljudi u Izraelu i širom sveta zna i mislim da ćemo izgradnjom ovog Memorijalnog centra ne samo odati poštu jevrejskoj zajednici, nastradalim Jevrejima, Srbima i Romima, nego ćemo pokazati koliko u stvari Srbija ima slobodarski, demokratski i svaki drugi kapacitet i jako je važno i zahvalni smo na tome i veliki je posao uradilo Ministarstvo kulture i vi lično, ministre. Znam koliko ste se založili za to da ova tema bude delegirana na najvišim mogućim nivoima i u našoj zemlji, ali i na nivou zemalja EU, na nivou razvijenih zemalja nekadašnjih naših saveznika koji su bili zajedno sa nama, odnosno sa kojima smo mi bili tokom tih teških dana u Drugom svetskom ratu. Jako je značajno što je predviđeno da taj Memorijalni centar „Staro sajmište“ ima i napravi ozbiljnu saradnju i sa Memorijalnim centrom „Aušvic-Birkenau“ i sa svim memorijalnim centrima koji se bave ovom tematikom, i „Jad Vašemom“. Isto tako ću podsetiti moje kolege da je jako značajno bilo ko, nije bitno da li se bavite politikom ili bilo kojim drugim poslom, da se ode u „Jad Vašemo“ i da se vidi to, da se vidi ta tišina, ali da se vidi i da se oseti ta ozbiljnost jevrejskog naroda i države Izrael koja kada uđete u „Jad Vašem“ imate priliku da vidite fotografije ljudi koji su nastradali širom sveta od nacističke i fašističke ruke. Jevreji kažu – nećemo prestati sa našim poslom dok fotografija svakoga, a znamo svi da je nastradalo preko šest miliona ljudi, ne bude izložena u Memorijalnom centru „Jad Vašem“. I mi treba da sledimo takav primer i mi nekada moramo od drugih da naučimo. Mislim da je ovo jedna veoma, veoma značajna, strateški važna stvar za našu zemlju gde ćemo uspeti ne samo da ljudima sa kojima politički sarađujemo, sa kojima ekonomski sarađujemo, naravno i zemljama, nego i njihovim naučnicima, njihovim uneverzitetskim profesorima, ljudima sa naučnih instituta prikažemo šta se ovde dešavalo i u stvari prikažemo istinu o našem narodu, prikažemo istinu koliko je naš narod u stvari jedan od retkih naroda nažalost u ovom delu Evrope, ali i u celoj Evropi, napominjem, koje antisemitski narod. Nećete naći nijedan element u 20. veku, sem nekih ideja i ljudi koji su bili plaćeni, koji su bili pod kapom tadašnje nacističke Nemačke kao što je bio tadašnji predsednik državnog Zbora Dimitrije Ljotić, ali nisu imali nikakvo uporište u tome, niti su imali bilo kakvu podršku bilo kog dela našeg naroda i to su najznačajnije vrednosti naše zemlje i našeg naroda – antisemitizam i antifašizam. To je ono o čemu mi treba da pričamo i da govorimo na svakom domaćem skupu, na svakoj političkoj, kulturnoj, bilo kojoj drugoj konferenciji i u regionu i inostranstvu jer smo mi jedan od retkih naroda koji je podelio sudbinu sa najstradalnijim narodom možda ikada u istoriji, a to jeste jevrejski narod, za kojeg ni danas ni moderna nauka ne može da dosegne do toga i ne može da objasni zašto je jedna tada moderna država i njeno rukovodstvo odlučilo da istrebi jedan narod zato što je drugačije vere i samo zato što je druge etničke pripadnosti, a posebno da ne govorim o tome što je to jedan od istorijski najznačajnijih naroda ne samo za teritoriju Bliskog istoka, gde oni većinski žive, nego za celi svet. Na kraju samo da podsetim Isus Hrist je bio Jevrejin i Apostol Pavle je bio Jevrej. Proganjao je Hrišćane pa se preobratio u hrišćanstvo i bio jedan od najvažnijih apostola, o kojem možemo puno da čitamo. To moderna nauka još nije uspela da objasni, a naš narod i naša država su i pored stradanja i pored velikih ucenjivanja ostali uz taj narod, ostali uz svoje principe i ostali smo i do današnjeg dana antisemiti, ostali smo i do današnjih dana antifašisti. Suštinski je jako značajno što i Ministarstvo kulture i Vlada Republike Srbije promovišu i podržavaju da kultura sećanja bude nešto što će biti conditio sine qua non funkcionisanja naših državnih institucija i da ćemo kroz veći nivo, snažniji nivo edukacije od osnovnog, srednjeg obrazovanja, naravno na fakultetima i univerzitetima stalno govoriti o tome šta se to dešavalo u Drugom svetskom ratu, ali da nam to bude podsticaj, da nam to bude prednost kada su u pitanju odnosi sa drugim narodima i drugim državama. Ovde posebno govorimo o Izraelu, ovde posebno govorim o SAD, koje kako svi znate su jako zainteresovane za izraelsko pitanje i za pitanja koja se tiču Jevrejskog naroda. Mi smo nažalost sebi dopustili, tu moram da budem iskren, da izgubimo propagandni rat, i da najveći propagandni rat protiv Republike Srbije, tadašnje SRJ, vode u stvari američki Jevreji, senator Lantoš, Bijogardi, sada Eliot Engel, naturalizovani američki Jevreji. Zašto? Pa, zato što smo sve vreme preko 70 godina ćutali o tome koliko smo mi bili stradalnici, koliko smo mi pomagali Jevrejima i koliko se neki i dan danas sećaju toga, ali je to nedovoljno u ovom modernom svetu, svetu interneta, novih tehnologija. Ako toga nema na društvenim mrežama, na portalima, ako se o tome svakodnevno ne govori, to pada u zaborav, a mi možemo da pitamo Žambokija, koji je danas jedan od najbogatijih ljudi u Izraelu, pa njega je spasao čovek sa Dorćola, Srbin, odveo ga u Zrenjanin. Žamboki se vraća u Srbiju tri, četiri puta godišnje. Govori u Izraelu o Srbiji. Govori o Srbima koji su spašavali Jevreje tokom Drugog svetskog rata, ali to nije dovoljno. O tome moraju da govore svi narodni poslanici, svi članovi Vlade, ali i naši mladi ljudi, svi studenti, svi oni koji vole ovu zemlju i naravno koji žele da podignu na svakom aspektu njen kapacitet. Završavam time što bih se zahvalio vrlo i radnoj grupi, koja je radila na izradi ovog zakona. Naravno, ministru i Ministarstvu kulture, sjajno obavljen posao i ono što je suštinski važno, da ćemo ovaj zakon nadam se, kao što smo glasali za Zakon o kompenzaciji naslednicima žrtava Holokausta, to je bio, ja mislim jedan jedini zakon u proteklih desetak godina koji je izglasan konsenzusom. Svi narodni poslanici koji su bili prisutni su glasali za to. Hvala naravno i gospodinu Goranu Vesiću, koji je uložio puno energije, koji je uspeo da podigne odnos jevrejske zajednice i naše zemlje i naših institucija i Vladiki Jovanu koji je isto jedan od najvećih poznavalaca Holokausta i tih pitanja. Ovo je nešto što je jako važno. Hvala.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narode skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 sati, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ovde sednice. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Poštovani ministre sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Republike Srbije, pred nama se nalazi zakon o osnivanju memorijalnog centra „Staro sajmište“, jedan vrlo značajan zakon, jer posle 75 godina od završetka Drugog svetskog rata prvi put se pravno uređuje memorijalni centar „Staro sajmište“. Ovaj zakon značajan je i sa aspekta što prvi put se uređuje pravni okvir kojim se definiše genocid nad Srbima koji je počinila NDH u periodu rata od 1941. do 1945. godine, sa nemačkim okupatorom i drugim saveznicima okupatorskim u Drugom svetskom ratu. Ovaj zakon takođe je značajan zato što se ovim zakonom predviđa pravni okvir za organizaciju i rad, za prikupljanje, za sređivanje, za obrađivanje, za muzeološke aktivnosti, za filmske aktivnosti koje su predviđene, a takođe, ovaj zakon je značajan i sa aspekta što se osnivaju dva muzeja i to muzej jevrejski logor Zemun i muzej prihvatni logor Zemun. Takođe, ovaj zakon je vrlo značajan zato što se formira u okviru zakona i međunarodni savet za saradnju u koju ulaze stručnjaci od integriteta, od obrazovanja i znanja i to ne samo naši stručnjaci, već mogu da uđu pravna i fizička lica koja se bave ovom problematikom iz čitavog sveta. Naravno da je predviđena mogućnost saradnje muzeja sa onim muzejima i onim ustanovama koje se bave sličnom delatnošću u čitavom svetu. Takođe, regulisana je unutrašnja organizacija, što se tiče upravnog i nadzornog odbora i direktora, načina finansiranja itd. Međutim, prevashodna vrednost ovog zakona je zato što posle 75 godina prvi put uspostavljamo pravni okvir čiji je osnovni cilj održavanje i očuvanje kulture sećanja na najveća stradanja koja su počinjena nad Jevrejima, Srbima, Romima i drugim antifašistima na području Kraljevine Jugoslavije, odnosno na području Republike Srbije, NDH i na drugim područjima gde su vršeni zločini nad Srbima. Uglavnom o svojim žrtvama malo smo kada govorili. Znali smo da ih ima, ali o tome smo ćutali. Sedamdeset pet godina ćutanja i sramote trebalo je na čelo države da dođe državnik Aleksandar Vučić, da dođe ova Vlada, pa da posle 75 godina shvatamo da imamo moralnu obavezu sećanja na sve Jevreje, Srbe, Rome i druge antifašiste koji su postradali tokom nemačke okupacije i fašizma u Drugom svetskom ratu, ali da sem kulture sećanja imamo i odgovornost i obavezu da sadašnje i buduće generacije učimo o onome šta se dogodilo na ovom prostoru, ne da bi raspirivali mržnju, već da bi se znalo o zločinu kako se zločin ne bi ponovio. Jer, ćutati o zločinu, a ćutali smo svih ovih 75 godina, verovatno dodvoravajući se nekom drugom, je isto što i učiniti zločin. Kada su u pitanju Jevreji, kada je u pitanju ovaj zakon, moram da istaknem da prvi koncentracioni logor koji je organizovan za Jevreje i u koje su Jevreji, uglavnom muškarci skupljani, Romi i drugi antifašisti, to je bio koncentracioni logor na Autokomandi u Topovskim šumama. Tu su dovedeni i ustanici posle pada Užičke republike, jer je Užička republika dva meseca, od septembra do novembra bilo jedino područje slobodno u okupiranoj Evropi. Takođe, moram da navedem da su iz Topovskih šuma svi Jevreji, Srbi, Romi streljani i to do decembra 1941. godine, dok su njihove porodice, žene, deca, starci prebacivani u jevrejski logor Zemun. Moram da kažem da su Nemci ulaskom u Srbiju u stvari izvršili rasparčavanje Republike Srbije. Jevrejski logor Zemun nalazio se pet kilometara od Zemuna i to je najistočnija granica nekadašnje NDH. Znači, jevrejski logor Zemun koji je kasnije bio prihvatni logor Zemun nalazio se na teritoriji NDH. Takođe moram da napomenem da je od decembra 1941. godine, pa do maja 1942. godine izvršen genocid nad srpskim, jevrejskim, romskim ženama i decom i to na jedan posebno brutalan način, a taj način je vozeći ih u kamionu koji je bio hermetički zatvoren u koji su ulazili izduvni gasovi iz auspuha i oni su u stvari na relaciji od jevrejskog logora, pa do Jajinaca bili ugušivani. U kamionu je obično bilo 50-70 žena, dece i staraca, znači nejači. Procenjuje se, odnosno prema nekim podacima, 7.000 jevrejskih, romskih žena i dece je stradalo u tom najpoznatijem, najsvirepijem, najmonstruoznijem zločinu, a to su tzv. dušegupke, vozilo koje je nemački okupator specijalno dovezao pravo iz Berlina kako bi gušio jevrejske žene decu i starce, romske i srpske. Takođe, moram da kažem da je Gestapo, odnosno SS-ovci, da su upravljali ovim logorom, jer su im Nezavisna Država Hrvatska dala na upravljanje taj logor pod uslovom, naravno, da tu nema srpskih stražara i da se logor snabdeva iz Beograda. Takođe moram da istaknem da je kasnije u ovom prihvatnom logoru u Zemunu, bio doveden veliki broj antifašista sa područja Bosne, iz Kozare, iz Potkozarja, iz Like, iz istočne Bosne, ali su dovođeni i sa prostora Albanije, Grčke, Italije, kao i srpski antifašisti sa područja čitave Srbije. Zaboravila sam da kažem da nemački nacisti, kada bi im ponestalo Jevreja, Roma i onih ustanika Srba u Topovskim šumama, radi izvršenja naređenja koje su dali, a to je da za jednog ubijenog Nemca streljati 100 Srba, Jevreja, Roma i drugih, oni su odlazili u gradove širom Srbije i vršili najmasovnije zločine, masakre i ubistva. Jedno od tih zločina i ubistava je masakr kragujevačkih đaka u Kragujevcu, u Šumaricama 21. oktobra 1941. godine, a takođe i streljanje civila u Kraljevu te iste godine od 14. oktobra do 15. oktobra. Naravno, ovde moram poseban akcenat da stavim na zloglasni ustaški logor Jasenovac, iz razloga što je u tom zloglasnom ustaškom logoru u NDH streljano, pogubljeno na svirep i posebno težak način više stotina hiljada Srba, Jevreja, Roma i drugih antifašista. Doktor Grajf, inače, izraelski istoričar za Aušvic kaže u svojoj knjizi: „Jasenovac jednako Aušvic Balkana“. Čak u svojoj knjizi pravi komparativnu analizu između Aušvica i Jasenovca i kaže da postoji velika razlika po načinu ubijanja, kako su ubijali nemački nacisti i kako su ubijale ustaše na području NDH. Razlika je u jednom, nemački nacisti uglavnom su ubijali industrijski, u gasnim komorama, a ustaše u NDH iživljavali su se na najbrutalniji, najsvirepiji način, uživajući u laganoj smrti sprskih, jevrejskih i drugih žrtava, ali i ono što je najtragičnije, uživajući u smrti dece. Jedino je na području NDH koncentracioni logor Jasenovac bio pod direktnom upravom ustaške vlade, odnosno ustaša u kojima je jedan od njihovih ministara Mile Budak, na konferenciji u Gospiću rekao da 1/3 Srba treba pobiti, 1/3 prognati, a 1/3 pokatoličiti. Naravno da je najveći zločin koji je mogao biti zabeležen u Drugom svetskom ratu, to su upravo zločini i koncentracionim logorima nad srpskom decom uzrasta od jednog meseca, pa do 14 godina. Otimali su ,ustaše, decu majkama iz naručja, bebe, jer nisu želeli da ih daju, razdvajali su odmah decu i majke, ali su ustaše srpsku decu bacali u visine i dočekivali ih na bajonete. Ustaše u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj vadili su deci oči na očigled majke. Bacali su decu u živi kreč i krečane i to su priče i svedočenja preživelih. Jedan hrvatski pesnik, Ivan Goran Kovačić, kao protest protiv takvog odnosa u svojoj jednoj od najpotresnijih poema, koja se zove „Jama“, opisuje upravo to srpsko stradanje, jer su ustaše onda kada nisu stigli da pokolju živalj iz Kozare, iz Potkozarja iz Like, bacali u bezdane duge i po 46 metara. Neki od njih su preživeli i nakon toga su pričali o tim strahotama. Takođe, moram da istaknem da se politika od 2014. godine u Republici Srbiji menja. Takođe, moram da istaknem da je ove godine u januaru mesecu na zgradi predsedništva, na Andrićevom vencu, prvi put se zaviorila žuta zastava sa Davidovom zvezdom povodom sećanja na 75 godina Holokausta, odnosno povodom sećanja na Jevreje koje su u vreme nacističke okupacije morali da nose žute trake. To je snažno odjeknulo u Izraelu. Naravno, izraelski narod je podržao ovaj gest predsednika Aleksandra Vučića. Aleksandar Vučić je nakon toga bio u Izraelu povodom obeležavanja 75 godina sećanja na Holokaust, odnosno oslobađanja logora Aušvic i tom prilikom sastao se sa izraelskim predsednikom Rivlinom. Moram takođe da kažem da prvi put predsednik Izraela, gospodin Rivlin, dolazi u posetu Republici Srbiji 2018. godine, kada ga dočekuje Aleksandar Vučić. Srpsko-jevrejsko prijateljstvo je višedecenijsko, viševekovno, Jevreji na ovom prostoru Srbije živeli su mnogo godina unazad. Jevrejska zajednica i danas za nas je i te kako značajna. Srbija je jedina zemlja u regionu i šire, koja je donela Zakon o vraćanju imovine koje su oduzete Jevrejima bez potomaka. Prema tome, Srbija sve čini na očuvanju prijateljstva između srpskog i jevrejskog naroda. Srbija je u Drugom svetskom ratu jedna od četiri zemlje u svetu koje su proporcionalno broju stanovnika podnele najveće žrtve. Srbija je antifašistička zemlja. Srbija je zemlja oslobodilaca. U Srbiji su uvek čuvali svoje ognjište i svoju porodicu, nikada nisu napadali druge. Da se istorijske činjenice ne bi zaboravile i ne bi iskrivile, a bilo je pokušaja toga, pokušaj toga je povampirenje fašizma i tome čitav svet moderan mora stati na put, je izložba koja je u UN organizovana pod nazivom – Jasenovac, potreba da se ne zaboravi. Na toj izložbi bili su prikazani mnogi predmete, mnoge slike stravičnog događaja iz Jasenovca, ali su prikazani predmeti kojim su ustaše ubijale, odnosno klale Srbe. Taj predmet zove se srbosjek. Petar Brzica, jedan od ustaških vođa i koljača, nagrađen je samo zato što je za jednu noć između 29. i 30. avgusta 1942. godine poklao 1.360 Srba. Ustaše su se takmičile za Božić, ko će više da pokolje Srba u Jasenovcu. Naravno, naša politika i politika koju je trasirao naš predsednik Aleksandar Vučić je politika mira, politika stabilnosti, politika života, a ne smrti, ali i politika istine zasnovana na istorijskim činjenicama, a ne politika laži zasnovana na argumentima. Prvi državnik koji je pomenuo da se na prostoru 1995. godine desio najstrašniji pogrom pred čitavim svetom, pred modernom Evropom, to je Aleksandar Vučić. U koloni dugoj 600 km od Knina do Beograda putovali su u starim automobilima, kamionima, traktorima, zaprežnim kolima, uglavnom žene, deca, starci i po koji muškarac u zrelijim godinama. U akciji „Oluja“ je proterano 250.000 Srba iz Hrvatske. Možda su se obistinile one reči Mila Budaka, da je Hrvatska danas etnički čista zemlja. Iz Hrvatske su prognali Srbe, ali Srbi nisu nestali. Naravno, mi taj avgust obeležavamo kao dan sećanja na 2.000 ubijenih žrtava tokom te zločinačke akcije, a u Kninu, u kome je inače pre rata bilo 90% Srba, taj dan se obeležava kao dan pobede. Ono što, takođe, moram da kažem, to je da je 20 godina trebalo da prođe i od bitki na Košarama i Paštriku, pa da se neko seti da su oni borci koji su branili našu otadžbinu u stvari najbolji deo nas, jer oni su na našoj granici sa Albanijom dali 108 života, a njihova starost bila je samo 25 godina. Oni su u stvari najbolji deo Srbije. Zašto su se oni pre koji su vršili vlast stideli njih, to nam nije poznato, ali pretpostavljamo zarad jeftinih političkih poena, dodvoravajući se onima protiv kojih su ovi borci ratovali, da bi još koji mesec ili dan opljačkali našu Srbiju i građane. Tome je došao kraj. Naravno, SNS u danu za glasanje podržaće ovaj zakon.
Zahvaljujem. Prelazimo na listu po redosledu narodnih poslanika prema prijavama za reč. Reč ima dr Muamer Zukorlić. Gospodine Zukorliću, izvolite.
Dame i gospodo, poštovani prisutni, svakako da treba podržati podizanje predloženog memorijalnog centra. Ovo je prilika da se suočimo sa temom odnosa prema zločinu. Naime, u biološkoj prirodi čoveka je da reaguje na opasnost prema njemu i da refleksno reaguje na svako zlo koje mu se desilo, dešava ili mu se može desiti. Ali, kao i u prirodi svih drugih bioloških refleksija one same po sebi ne predstavljaju vrednost. Dakle, ukoliko reagujete ili odbrambeno ili osudom ili bilo kojim drugim aktom, to je sasvim normalno i prirodno, ali se to ne smatra nekom posebnom vrlinom, zato što i životinje reaguju na isti način kada su ugrožene. Zato bi bilo jako važno, pored tog nivoa odnosa prema zlu, zločinu i svakoj opasnosti, da smognemo snage da se pozabavimo temom zločina na višem, a to znači pre svega ljudskom nivou. Onaj pojedinac, ona zajednica koja uspeva da se prema zlu i zločinu ophodi etički drugačije, kvalitetnije, fenomenološki univerzalno i principijelno, a to znači da smo uvek opredeljeni protiv zla i zločina i u pogledu prevencije, ali i u pogledu osude, kao i u pogledu priznanja i odavanja pijeteta svim žrtvama svakog zločina, to je zapravo ono što zaslužuje posebnu pažnju i ono na čemu se može graditi drugačija budućnost i ono što, zapravo, predstavlja pravu ljudsku vertikalu. Dakle, to je moj poziv i time želim da ukažem da definitivno i ova zemlja ima, verujem, snage ili mora smoći snage, bar kroz dominirajuće političke faktore i u ovoj Skupštini, ali i na svim drugim nivoima javne, medijske, političke i intelektualne komunikacije. Ako hoćemo da nam ljudskost bude ono što ostavljamo našoj deci i pokolenjima u nasleđe, onda ovaj pravac i ova orijentacija nemaju alternativu. U tom pogledu, kao što podržavam ovaj predlog, želim da podsetim, evo, za nekoliko dana, 27. februara imamo godišnjicu zločina u Štrpcima. Dakle, pripadnici bošnjačke nacionalnosti i jedan pripadnik hrvatske nacionalnosti su u vozu oteti, nestali, ubijeni, a pri tom nemamo epilog niti da su žrtve pronađene, niti osuđeni počinioci i nalogodavci, ali isto tako ono što je neprihvatljivo jeste odnos nadležnih državnih organa prema ovom zločinu. Radi se o građanima, odnosno državljanima ove zemlje koja tada zvanično nije bila u ratu i zato pozivam nadležne organe i njihove predstavnike da se konačno prevrne list i da se drugačije ophodimo i prema zločinu u Štrpcima i Sjeverinu i Kukurovićima i svim drugim grupnim i pojedinačnim zločinima koji su se 90-ih godina dešavali, jer takvim odnosom mi ćemo pokazati zapravo da odnos prema zlu i zločinu nije pitanje da li je učinjen meni i mojima, već da je zlo i zločin nešto protiv čega se moramo boriti zajednički, principijelno, u punom kapacitetu i ne praveći nikakve razlike. Na lokalnom nivou i u Priboju i u Prijepolju mi imamo korektan odnos što se tiče državnih organa, njihovih predstavnika i srpske i bošnjačke nacionalnosti, ali nivo države i dalje ćuti i dalje imamo sramežljiv odnos. To se definitivno treba i mora zaustaviti, jer ostavljanje prostora da imamo selektivan odnos nije dobro. Evo, juče smo ovde, dakle, tokom praznika dobili preteće i grafite mržnje na prostorijama Univerziteta u Novom Pazaru i ovde u Beogradu. Baš me zanima da li će mediji u ovoj zemlji jednako tretirati ove grafite kao grafite koji se dese na račun Srba, pojedinačno ili kolektivno, ma gde u zemlji ili na Balkanu. Dakle, treba nam jednak odnos, principijelan odnos, zbijanje redova protiv mržnje, protiv zločina. Samo tada možemo imati budućnost koja neće biti krvava kao ona u 20. stoleću, koje nam je mislim dosta i zato postoji Stranka pravde i pomirenja i zato insistiramo i na pravdi i na pomirenju, jer verujemo da taj put nema alternativu. Hvala vam.
Hvala. Reč ima prof. dr Miladin Ševarlić. Izvolite, profesore.
Hvala. Svi narodi sveta koji su doživeli veća stradanja i genocid gaje kulturu sećanja i iskazuju svoje poštovanje prema stradalima. Podižu im spomenike, osnivaju memorijalne centre, imaju dane sećanja, trude se da sve žrtve popišu, a zločince žigošu. Osnovni zadatak memorijala je da organizuje neophodne stručne službe i kvalifikuje pojedince na pribavljanju, sistematizovanju i publikovanju domaćih i stranih verodostojnih podataka o svim žrtvama, uključujući svakako i najbrojnije srpske žrtve genocida na ovim prostorima. Neophodni podaci o srpski žrtvama podrazumevaju pre svega elementarne podatke, kao što su ime i prezime pokojnika, pol, uzrast, mesto, vreme i okolnosti stradanja, počinioci zločina, broj žrtava itd. To podrazumeva potpuni uvid u karakter i obim srpskih ljudskih gubitaka u pojedinim oblastima na područjima bivše zajedničke države Jugoslavije, koje je delimično ili u celini naseljavalo, ali i danas naseljava srpsko stanovništvo. Izvan područja bivše zajedničke države predmet istraživanja u inostranstvu morali bi da budu zarobljenički, radni i koncentracioni logori, stratišta, frontovi, groblja, u kojima se nalaze posmrtni ostaci pripadnika srpskog naroda. Pomenuti poslovi podrazumevaju tesnu saradnju sa naučnim ustanovama u zemlji i inostranstvu, Srpskom akademijom nauka i umetnosti, Maticom srpskom, Srpskom pravoslavnom crkvom, odgovarajućim državnim organima, naučnim i stručnim ustanovama Republike Srbije, Makedonije, Hrvatske, Republike Crne Gore i institucijama u Srbiji i izvan Srbije koje su posvećene izučavanju i čuvanju uspomena na srpske žrtve. Svi navedeni poslovi mogu se obavljati stručno i sveobuhvatno samo ako u Beogradu na reprezentativnoj lokaciji konačno bude podignuto memorijalno zdanje srpski "Jad Vašem", koji bi svojim građevinskim i arhitektonskim karakteristikama i obeležjima dostojno iskazivao uspomenu na srpska stradanja tokom prošlog veka. Memorijalni centar srpskim žrtvama genocida u 20. veku morao bi da bude kultni objekat, nezaobilazan za svakog posetioca Beograda, od šefova država i državnih delegacija, do domaćih i stranih turista i školskih ili studijskih ekskurzija ili obrnuto, po redosledu. Na našu žalost, Srbija do današnjeg dana nema memorijalni centar. Jevreji kao stradalni narod, osim "Jad Vašema" u Izraelu, u svetu imaju 15 ili 16 memorijalnih centara. Mi u sopstvenoj državi nemamo još uvek ni jedan. Ta činjenica mnogo kazuje o nama, o našoj kulturi, o našem civilizacijskom odnosu prema nevinim žrtvama, o našem mentalitetu. Međutim, tu i nije reč o našem narodu, već pre svega o našim političarima. Oni bi morali da shvate da je podizanje našeg srpskog memorijalnog centra ne samo civilizacijska, kulturna, verska, već i izuzetno značajna politička obaveza i potreba. Iako su Srbi doživeli najstrašniji genocid, naši bivši, kao i sadašnji političari, ne nalaze da je preka potreba za ustanovom memorijalnog karaktera. Njih ne uznemirava činjenica da su i Hrvati i Muslimani osnovali svoje memorijale i da svim mogućim načinima i propagandnim sredstvima optužuju Srbe za navodni genocid, a sebe predstavljaju kao nevine žrtve velikosrpskih agresora. To ostavimo istoričarima. Ali, naši političari žale se na optužbe kojima se bez istorijskog osnova blate Srbi i Srbija, ali im ne pada napamet šta treba da čine, kako, na koji način i kojim sredstvima se treba boriti za istine. Umesto jednog reprezentativnog memorijalnog centra, naši političari su spremni da podignu desetak stadiona, da na njima zabavljaju mase i od populusa na izborima dobijaju glasove. Kako mrtvi ne glasaju, memorijali im nisu potrebni. Tužna je činjenica da će Beograd na "Starom sajmištu" dobiti jedan memorijalni centar, ali ne zato što su tu stradali najviše i Srbi, već pre svega zato što su tu stradali Jevreji. Hvala Jevrejima što su uspeli da omoguće da i Srbima, zajedno sa njima, bude podignut Memorijalni centar. Tim Memorijalnim centrom, koji će biti više jevrejski nego srpski, pitanje memorijala posvećeno srpskim žrtvama genocida nije i ne može biti rešeno. Tek sada, kada se na Starom sajmištu podigne Memorijalni centar, postavlja se pitanje da li srpske žrtve zaslužuju isto poštovanje kao i drugi, ili će možda i dalje naši političari podržavati one osobe koje se bezočno, bez naučnih dokaza ustanova koje finansira čak i država, usuđuju da smanjuju broj srpskih žrtava genocida, kako je činio Franjo Tuđman u svoje vreme i kako čine njegovi sledbenici. Ako za vreme komunističke vlasti nije bilo moguće podići memorijal srpskim žrtvama genocida, zato što je po svaku cenu trebalo negovati bratstvo i jedinstvo, zbog čega je počinjeni genocid trebalo prećutati? Danas tih obzira nema, tj. ne bi smelo da bude. Zbog toga se postavlja pitanje - zašto naši političari ni danas, kada više nema prepreka iz vremena komunizma, nisu spremni da podignu jedan jedinstveni i zajednički memorijalni centar za sve Srbe žrtve genocida i zločina? Da li će i kada shvatiti da im je sveta obaveza da ispoštuju stotine hiljada nevinih žrtava? Narod to od njih očekuje, a oni će svojim odnosom prema tom veoma emotivnom nacionalnom pitanju pokazati stepen političke zrelosti, ljudske osećajnosti, kulturnog i civilizacijskog odnosa prema nevino postradalim pokojnicima svake nacije i vere, uključujući i Srbe.
Hvala, profesore Ševarliću. Reč ima Marijan Rističević. Izvolite. Izvinjavam se, po Poslovniku, moram da dam reč potpredsedniku parlamenta. Gospodin Veroljub Arsić ima reč. Izvolite, kolega Arsiću, po Poslovniku.
Reklamiram član 107. Poslovnika - dostojanstvo Narodne skupštine. Ovo što sam sada čuo od kolege Ševarlića vređa dostojanstvo svakog građanina Republike Srbije. Ispade ono najstrašnije, da žrtve imaju pripadnost naciji, nevine žrtve. Da čujem to u srpskom parlamentu, kada su Romi, Jevreji i Srbi delili sudbinu i ubijani po kazamatima, da delimo žrtve po nacionalnoj pripadnosti i da kažemo da su srpske žrtve zapostavljene od Vlade i ovim zakonom, to je sramota. Jer ja ne znam da je za vreme Vojislava Koštunice ni DS obeležavan dan tuge, to je početak pogroma "Oluje" nad Srbima, od kada je SNS svake godine, bez obzira da li bilo 40 stepeni, da li bilo 30. Nekoliko desetina hiljada ljudi saoseća sa žrtvama koje su prognane sa teritorije Republike Hrvatske, gde se ponovo povampirio genocid i ustaštvo. Koštunica i DS su o tome ćutali. Ćutali su o tome kada su isto tako bez obzira na nacionalnu pripadnost ubijani građani Srbije u zločinačkoj agresiji NATO 1999. godine. Obeležavamo početak te NATO agresije da pokažemo svetu da to više ne sme nikome da se dogodi. I sada ovde čujem da su Srbi stradalniji u smrti nego neki drugi koji su zajedno sa Srbima stradali. Ja to ne mogu da prihvatim i to svakako jeste povreda dostojanstva Narodne skupštine. Ne možemo tako da gledamo na stvari, jer upravo ono radimo što su i želeli oni koji su činili zločine, da se jedan zločin smatra manje vrednim nego neki drugi. Ne, žrtve holokausta i genocida nemaju nacionalnu pripadnost. Stradali su zajedno Srbi, Jevreji i Romi.
Hvala, gospodine Arsiću. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? Ne. Hvala. Reč ima gospodin Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, naravno, podržavam ovaj zakon, ali moram nešto i da dodam. Danas se istorija prilagođava trenutnim političkim prilikama. Vojska, poziv na komemoraciju je najbolji dokaz. Pozovete zemlje koje su činile zločine, ali ne pozovete Rusiju i Srbiju, sa najvećim procentom gubitka stanovništva u Drugom svetskom ratu. To je najbolji dokaz. Takođe, Prvi svetski rat, vi u Pariz na svečanu tribinu stavite Tačija, Kitarovićku itd, a Hrvatska je nedvosmisleno bila na onoj drugoj strani, a predsednika Republike Srbije pošaljete u publiku. To je dokaz moje tvrdnje da se neka istorijska dešavanja, zločini, ratovi pokušavaju prilagoditi današnjim političkim okolnostima. U Zemlinu je stradalo 7.000 Jevreja, 12.000 Srba i nekoliko stotina Roma. Veliki zločin, ali za mene je bivša Jugoslavija, i jedna i druga, najveći zločin prema Srbima. To je spomen kosturnica srpskog naroda. Da proglasite bivšu Jugoslaviju spomen kosturnicom srpskog naroda, nećete pogrešiti, ni u Prvom, ni u Drugom svetskom ratu. U Prvom svetskom ratu 28% stanovništva je izgubilo život, od toga 2/3 civila. U Drugom svetskom ratu izginulo je 15% srpskog stanovništva, od toga su 80% bili civili. Srbija i srpski narod su i osmanskom politikom i nemačkom politikom osuđeni na određeni način da nemaju državu po svojom meri, po meri koliko je imala stanovnika i teritorijama na kojima su ti stanovnici srpske nacionalnosti živeli. Njihove politike kasnije, pod raznim ideologijama, su bile što manja država Srba na Balkanu, a mi smo uvek račune velikih gledali da platimo svojom kožom. Ko nas je terao u 27. mart? Britanska obaveštajna služba SOE nas je naterala za 200.000 funti, a to je manje, general Simović je dobio od ovog Jugoslava Ćosića, on je dobio 335.000 funti, ovaj što snima film „Vladalac“, dakle, za 200.000 funti smo prodali svoju kožu. Englezi koji su nam to montirali su stradali ukupno sa 0,8% stanovništva, a Srbi su platili sa 15% stanovništva, Rusi, takođe, sa preko 15% stanovništva. Sad se ja pitam – za koga smo mi ratovali? Dok smo mi ratovali za druge, drugi su ratovali protiv nas. Dok smo mi oslobađali i sebe i druge i pravili državne zajednice sa poraženima, dok smo mi ratovali za njih, oni su ratovali protiv nas. Mi smo im pravili države, a oni, recimo, iz jedne NDH, u prelaznom periodu, do druge NDH. Malo Srbe gurnu u Ustav, a onda ih izbace iz Ustava, pa i iz države. Sve bivše jugoslovenske republike su nasledile tu osmansku i nemačku politiku i nastavili da progone ostatak nedoklanog naroda. Na kraju narod koji je najsurovije etnički počišćen, koji nema prirast stanovništva u zadnjih 100 godina, taj narod su želeli Britanci da proglase genocidnim, valjda zato što smo naseli 27. marta na njihovu kombinaciju. Mi iz svojih istorijskih grešaka nešto moramo da naučimo, zato ja tvrdim da kad se veliki zavade, mali narodi svojom kožom plate, a najčešće na Balkanu je to koža srpskog naroda. Onda svi koje smo oslobađali, valjda ovi spolja da ne bi prljali ruke, angažuje neke. Većinu Srba nisu pobili Nemci, ni Turci, većinu Srba su pobili oni koje su Srbi oslobađali. Oslobađajući druge zatirali smo sebe. Zato ja tvrdim da je Jugoslavija spomen kosturnica srpskog naroda. Na kraju da kažem, da ne bi prekršio sva pravila, nisu sve žrtve iste. Postoje žrtve koje se posebno vrednuju i obeležavaju. Žrtva jeste žrtva, ali smo u poslednje vreme došli do toga da su srpske žrtve nešto malo manje vredne u međunarodnim odnosima, da srpska žrtva nema suzu koju će neko da pusti. Na početku sam rekao, u Poljskoj i u Parizu se to desilo, srpske žrtve se manje vrednuju. Narod koji je najsurovije etnički počišćen, preko milion u poslednjim ratovima ne živi gde je živelo. Bivše jugoslovenske republike se odvoje, donesu Akt o nezavisnosti, a onda Srbe koji žive na tim prostorima, to se desilo sa Crnom Gorom, proglase agresorima, velike srpske politike, itd. i onda im daju pedalu iz tih država. Što ne stignu da pobiju, to mora da pobegne na traktorima. Pa, imamo primer u Sarajevu, 150.000 Srba, danas imate više Kineza u Sarajevu, nego Srba, proterani su živi. Evo, sad 13.000 grobova i izgleda će etnički da počiste mrtve. Zato tvrdim da baš nisu u potpunosti, gledano u međunarodnim odnosima, srpske žrtve podjednako vrednovane. Na karaju moja poruka je da mi moramo da očuvamo mir. Dosta smo mi ratovali za druge, hajde da živimo samo za sebe. Hvala.
Hvala, gospodine Rističeviću. Reč ima prof. dr Milorad Mijatović. Izvolite, profesore.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, SDPS pozdravlja donošenje zakona o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“. To činimo iz više razloga. Prvi i osnovni razlog jeste da je osnova politika SDPS antifašizam. Antifašizam koji je osnova politike naše partije, a to je, kao što znate, najveće zlo 20. veka. To zlo nije pobeđeno i uvek, stalno treba naglašavati da se treba boriti protiv toga. Upravo u tome i jeste važna kultura sećanja. Kultura sećanja neće nastati sama od sebe, ona se mora negovati, stvarati, poštovati i stalno učiti. Biću srećan kada mladi bračni parovi nakon venčanja uvek, kao što je u Rusiji, odlaze u memorijalne centre, nose bukete cveća sećajući se onih koji su stradali, svojih predaka, poštujući svoje pretke. Što znači da na jednoj strani imamo sećanje, a i buđenje novog života. Jeste, to je istorija i ona je takva kakva jeste. Gospođa Dragaš je u svom izlaganju rekla da narodni koji zaboravljaju svoju istoriju su osuđeni da im se ta istorija ponavlja, najčešće u tragičnijim razmerama. Nema nijedne srpske porodice koja nije stradala. Samo da se vratimo unazad od bombardovanja 1999. godine, ratova 90-ih godina, Drugog svetskog rata, Prvog svetskog rata, da ne idem unazad, svako od nas je imao nekog od predaka ili je učestvovao u svim ovim dešavanjima i znamo šta je bilo. Zbog toga ja i pozdravljam činjenicu da osnivamo Memorijalni centar „Staro Sajmište“. Pozdravljam činjenicu da se neguju i otvaraju memorijalni centri ali i one koje smo stvorili u Kragujevcu, Krljevu i u drugim mestima, da ih obnovimo jer čini mi se da smo u svom zaboravu doprineli da mnogo toga zaboravimo. Zašto? Pa, naša boljka jeste da zaboravljamo. Ovde je bilo govora da li zaboravljamo i opraštamo. Ja sam pristalica stava da ne smemo zaboraviti. Oprostiti možda ponekada i možemo, ali zaboraviti nikada ne smemo. Polazeći od stanovišta da je osnova naše politike SDP anti-fašizam, moram da pomenem i činjenicu da jevrejski narod je stradao u Drugom svetskom ratu, jeste bio je genocid, to treba stalno naglašavati i taj stari narod koji veoma poštujem, tu svoju kulturu sećanja veoma neguje. Bio sam u Izraelu i video sam kako se to čini. Isto tako često, nažalost, se zaboravlja i stradanje Roma. Dakle, jedne nacionalne zajednice koja je u Drugom svetskom ratu veoma stradala. Nadam se da ćemo upravo u Memorijalnom centru „Staro Sajmište“ imati upravo podsećanje na ta stradanja svih ljudi koje smo imali u Drugom svetskom ratu, ali i sve ono što je bilo i u ranijim ratovima. Znate, najveću opasnost koju mi imamo u našoj zemlji jeste revizionizam istorije. Znate, kad ko dođe na vlast, kad ko pobedi, odmah pravi istoriju za sebe. Pustimo istoriju naučnicima, pustimo istoriju nauci, pustimo i naša sećanja, memorijalne centre ljudima koji znaju posao. Dajte konačno da utvrdimo koliko smo žrtava imali, koje su to žrtve, svaka žrtva ima svoje ime i svoje prezime. Nisam sklon da delim žrtve po naciji, po veri, žrtva je žrtva. Znate, u nekim situacijama ljudi su stradali ne zato što su bili za jednu ideju, samo zato što je bio prisutan predstavnik jednog naroda, što je bio predstavnik neke vere i verovao, on je stradao. Ako zaboravimo žrtve, onda su te žrtve bile uzaludne. Zato negujmo kulturu i zato treba da imamo situaciju da svako ime mora biti zabeleženo, da svaka porodica, svaki pojedinac zna ko mu je bio predak, gde mu je stradao i kako je stradao. Znate, ima mnogo toga da se kaže, a u svom izlaganju ću reći oko revizionizma. Najviše volim kada dođe dan obeležavanja oslobođenja Beograda, tada budu ovde predstavnici Rusije, i onda shvatim da oslobođenju Beograda su osim Rusa učestvovali i partizani. Partizane više nigde niko ne pominje, a zato drugi neki, koji su bili pomagači neprijatelja, mislim i na Ljotića i na Nedića, moj kolega je o tome govorio, četnici, dakle, oni su u prvom planu. Bili su partizani i oni su učestvovali u oslobađanju Beograda, to moramo zapamtiti. Ali, ima još jedna stvar, molim vas, moramo shvatiti da su sve žrtve jednake, da ne možemo ih stavljati, osim onih koji su bili ratni zločinci. Želeći da podržim ovaj zakon odmah naglašavam SDP koja baštini antifašizam, pozdravlja donošenje ovog zakona i uvek će podržati sve ove zakone koji znače kulturu sećanja, koji znače da više među Srbima nema podela, da istoriju ostavimo istoričarima, a da Srbija koja je krenula dobrim putem ide napred. Mora ići napred, jer to je način da opstanemo kao zemlja, da idemo ovim koracima kojima smo krenuli. Nisam za podele. Dosta je podela među Srbima. Jesam za to da svako ko je onaj stradao za državu Srbiju bude njegovo ime zabeleženo, a istorija da svako, od malog deteta da proučava i da zna, i da bude ponosan na svoju državu, na svoju istoriju i da svi građani koji žive u Srbiji, a bilo ih je i drugih nacionalnosti koji su dali živote za Srbiju. To moramo stalno podsticati, stalno negovati, stalno izgrađivati, a to ne možemo ako ne idemo ozbiljnim putem i prestanemo da se obrazujemo preko feljtona u štampi, u žutoj štampi, koja iskrivljuje istorijske istine, pa to postane onda nekome i zvanično istina. Dajmo istoriju istoričarima i poštujmo sebe, jer to će biti jedina šansa da ostanemo u budućnosti. Naglašavam, žrtve koje su zaboravljene one mogu da budu i uzaludne, zato nemojmo zaboravljati žrtve, negujmo memorijalne centre. Hvala.
Hvala profesore. Sada reč ima Josip Broz. Izvolite, gospodine Broz.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege poslanici, Predlog zakona o memorijalnom centru „Staro sajmište“, koji je danas pred nama potvrda je antifašističke orijentacije Srbije koja u Drugom svetskom ratu podnela velike žrtve za svoju slobodu, slobodu svih jugoslovenskih naroda i svih drugih naroda koji su sa nama živeli i danas žive, i drugi narodi su žrtve fašizma i nacizma koji je vođen Hitlerovom željom da probi svu Evropu, uništavao sve pred sobom, na prostoru tadašnje Jugoslavije. Stradali su najviše Srbi, Jevreji i Romi od strane nacista i njihovih pomagača ustaša i domaćih izdajnika, kakav je bio Nedić i njegova vlada, koji su aktivno učestvovali u masovnom uništavanju srpskog naroda. Ne možemo danas da se ne setimo Jasenovca, najvišeg logora smrti za Srbe, ali i za Jevreje i Rome. Na najsvirepiji način tamo su ubijani i odrasli i deca, civili. Na ovaj genocid ne smemo zaboraviti, mada danas mnogi prekrajaju istoriju i umanjuju naše žrtve, umesto da poštuju dokaze i istorijske činjenice tog genocida poznatog celom pravdoljubivom svetu i Evropi, koja je sama učestvovala u antifašističkoj borbi. Anitfašistička koalicija koja je posle petogodišnje borbe protiv fašizma i protiv nacizma oslobodila svet od ove pošasti, čije su posledice još uvek osećaju. Svet je osudio sve nacističke genocide i ratne zločine. Kad je u pitanju Staro sajmište, to je zloglasni logor koji je formiran na teritoriji tadašnje nezavisne države Hrvatske, to je prostor na kome je stradalo više desetina hiljada Jevreja, Srba i Roma. Nacisti koji su najpre zahtevali registraciju Jevreja u Srbiji, u ovom logoru su pogubili preko 80% od popisanih Jevreja. Ovde je stradalo i više stotina Roma, najpre su to bile žene i deca. Kasnije, u ovaj logor se dovode i partizani zarobljeni na Kozari iz Crne Gore i Hercegovine, a kasnije iz Like sa Korduna i Banije. U jednom trenutku u logoru je bilo čak preko 7000 partizana i simpatizera iz Oslobodilačkog pokreta. Svi logoraši stradali su na najsvirepiji način. Danas, pretvaranjem ovog prostora u Memorijalni centar predstavlja naš dug prema svima onima koji su stradali ovde. Nemamo pravo da zaboravimo žrtve, i da ne obeležimo prostor koji je bio koncentracioni logor, i to usred Beograda, gde su stradali i odrasli i deca i Jevreji i Srbi i Romi. Stvaranjem Memorijalnog centra koji ima zadatak da od zaborava sačuva sve činjenice i da nas podseća na sve žrtve genocida nad Srbima, Holokausta nad Jevrejima i …. nad Romima, dolazi u pravo vreme jer ima dosta pokušaja da se zanemari i obesmisli svaka žrtva i svaki stradalnik koji je mučki ubijen, samo zato što je bio pripadnik jednog naroda, jevrejskog, srpskog ili romskog. Nacisti su nas smatrali nižim rasama, a njihov genocidni cilj je bio da nas više ne bude i da nestanemo. Zato verujem da će ovaj Memorijalni centar obezbediti da se na institucionalni način stručnost tematično i kontinuirano na jednom mestu prikupi sva istorijska građa, svi dokazi stradanja, ali i kulturno nasleđe koje se odnosi na nacistički logor „Staro Sajmište“, na Jevrejski logor „Zemun“ i na prihvatni logor Zemun. Memorijalni centar će biti i muzej i arhiv, imaće i obrazovno-vaspitnu i naučnu istraživačku funkciju, predstavljaće vezu sa ostalim svetskim muzejima, Holokausta, sa kojima će razmenjivati iskustva i građu. Smatram da je ovaj centar koji će biti ustanova kultura od opšteg interesa, veoma dobro organizaciono postavljen, u organima će biti predstavnici jevrejskog i romskog naroda, kao i u upravnom tako i u nadzornom odboru, i verujem da će partnerstvo države sa jevrejskom i romskom zajednicom, kroz ovaj memorijalni centar dati veliki doprinos, sećanju na ogromne žrtve na svirepost okupatora, fašista i nacista koji su mislili da mogu stvoriti svet u kome će samo oni živeti. Njima je istorija sudila i presudila, a na nama je da svoje žrtve ne zaboravimo. Kaže se da zaboravljena istorija ponavlja zato što sećanja i odavanje svih počasti, i poštovanja žrtvama stradalih na Starom Sajmištu, predstavlja otpor tom zaboravu i vraćanje duga svim žrtvama koje su stradale u ovom logoru smrti na najsvirepiji način, kakav se ovde može zamisliti. Mi smo letos donosili i Zakon o zaštiti spomenika, međutim koliko vidim na jugu Srbije se ti zakoni ne poštuju, podižu se spomenici neprijateljima ovog naroda, ali nadam se, i u tom smislu mi komunisti i socijalisti podržavamo formiranje memorijalnog centra Staro Sajmište i uloge koje ono treba da ima, u sećanju na logore smrti u kojima su stradali nedužni samo zato što su pripadali narodima, koje su fašisti želeli da unište ili zato što su pripadali antifašističkom pokretu. Nadam se da ovo neće ostati mrtvo slovo na papiru i da će se vremenom svi ovakvi muzeji i svi ovakvi istorijski spomenici sačuvati i ostati u daljem sećanju i za naše nove i mlade generacije. Hvala.
Hvala, gospodine Broz. Reč ima Jovan Palalić. Nije prisutan. Reč ima gospodin Jahja Fehratović. Izvolite.
Zahvaljujem. Predloženi zakon spada u domen kulture pamćenja i kulture sećanja, što je izuzetno važna stvar za celu našu zajednicu, za sve narode Balkana i naravno da predstavlja jednu od posebnih težišta kojima treba usmeriti, upraviti i utemeljiti sve one vrednosti koje nas spajaju i kojima težimo. Sa druge strane, ta kultura pamćenja mora biti što je moguće više približna jednoj istini, jer danas na Balkanu svaki narod ima svoju istinu i svaki narod ima vlastito svedočanstvo i vrlo često su ta svedočanstva u konfliktu jedno sa drugim. Zato bi nam bilo jako važno, danas se to mnogo puta čulo, da napravimo jednu jedinstvenu, za sve prihvatljivu istinu koja će se temeljiti upravo na onim vrednostima da niti jedna žrtva ne bi smela imati samo etički predznak, već da se tretira onako kako se treba tretirati, a posebno počinioci zločina ne bi smeli da se tretiraju samo kao pripadnici jednoga nacionalnoga korpusa. Sa druge strane, mi smo taoci ovih 30 godina, upravo ovih kultura pamćenja. Ta kultura pamćenja nam treba služiti kao poduka, ali nikako kao što danas imamo na Balkanu da se uglavnom zapletemo u sva ta naša sećanja i da nam to bude glavni zadatak međusobnih priča, razgovora, pa ako hoćete i takmičenja, jer vrlo često se stiče dojam da se međusobno takmičimo ko ima veći broj žrtava, ko ima veća stradalništva itd. Svi su narodi na Balkanu imali svoje žrtve, svi su narodi na Balkanu preživeli veliku nesreću i ta kultura pamćenja kao i ovaj Memorijalni centar zaista trebaju poslužiti tom cilju. Ono što me je obradovalo to je da je ministar u jednom trenutku rekao da posle stradanja srpskog naroda dobro bi bilo da se povede računa i o stradanjima drugih naroda, što je zaista važno, jer smo imali, recimo, kada je u pitanju bošnjački narod u Drugom svetskom ratu, pa i međuraćju veliki broj stradalništava, posebno i od strane partizanske vlasti 1945. - 1946. godine, na Hadžetu, ali od strane četničkih pokreta o čemu čak i srpski istoričari svedoče, a posebno mirnodopskim prilikama u Šahovićima, kada je jedan celi prostor stradao u jednoj zaista teškoj nepravdi prema stanovnicima tadašnje države Kraljevine Jugoslavije. Međutim, pored bošnjačkog naroda, stradali su i svi ostali narodi ovoga prostora i ove države. S obzirom da smo zagovornici prava nacionalnih manjina i zajednica, posebno apostrofirati na stradalništvu Roma, jer se u ovom parlamentu mnogo retko ili skoro nikako ne čuje glas koji bi zaštitio ili tražio da se prava Roma na neki način unaprede u smislu njihovog kulturnog pamćenja, njihovog stradanja kroz celi XX vek, a i njihovog današnjega uticaja u našem društvu u pogledu ostvarivanja njihovih kolektivnih i individualnih prava. Svi mi ostali pripadnici manjinskih naroda smo na neki način kroz političko organiziranje uspeli koliko-toliko da etabliramo prava ili makar da uputimo apele za ostvarivanje individualnih kolektivnih prava naših zajednica, dok Romska zajednica u ovom trenutku još uvek nije do tog nivoa, bez obzira što smo imali dekade za pospešivanje prava Roma i u državi Srbiji i u celoj Evropi, to još uvek izostaje. Naravno, ono što jeste ključna poruka i naša podrška i ovome zakonu i svim ostalim zakonima, mi to nalazimo u Božijoj reči, u uzvičnom Kuranu gde se kaže – ko ubije jednoga čoveka kao da je ubio celo čovečanstvo. Dakle, ne možemo meriti zločine na drugi način, već ubistvom jednoga čoveka, nevinog čoveka, nevine žrtve, ubili ste jedan celi svet. Zato je vrlo važno, danas se to takođe čulo, da u obrazovnim sistemima negujemo kulturu pamćenja, jer dok smo mi imali sjajne autore koji su govorili o stradanjima u Drugom svetskom ratu, poput Ivana Gorana Kovačića sa onom poemom „Jama“, Skendera Kulenovića sa „Stojankom majkom Knežpoljkom“, sa „Ševom“, sa „Na pravi put sam ti majku iziš’o“, sa Brankom Čopićem i ostalima, mnogo smo manje imali potrebe da se dogodi ono što se događalo, nažalost, ovim obnovljenim zločinima od devedesete na ovamo. Onog trenutka kada su ovi velikani, pisane reči izbačeni iz planova i programa obrazovnih, mi smo došli u poziciju da nam se iznova ta nacionalistička retorika ponavlja i da iznova ta ideologija jednačenja ili traganja za time, da moja žrtva bude veća od tuđe žrtve, dovede do onoga što smo doživeli devedesetih godina. Hvala.
Hvala, gospodine Fehratoviću. Reč ima dr Predrag Jelenković. Izvolite.
Hvala, potpredsedniče. Uvaženi ministre sa saradnicima, poštovane koleginice i kolege, kao narodni poslanik koji dolazi iz Niša, malo više, hajde da kažem, podrobnije sam pratio šta je to Ministarstvo radilo na temu kulturnog nasleđa. Moram da kažem jednu konstataciju, a to je da ste vi kao ministar uz pomoć Vlade Srbije poseban doprinos dali afirmaciji upravo kulturnom nasleđu u celoj Srbiji, a pogotovo u rubnim područjima tamo gde uvek postoji bojazan prekrajanja istorije na jedan drugačiji način. Prvi put radi javnosti posle 20 godina uspostavljena je mreža ustanova Zaštite nepokretnih kulturnih dobara na jedan savremeni način kako bi služila ne samo kulturi, istoriji, nego i turističkoj ponudi Republike Srbije. Danas smo više puta čuli šta će to biti, postoje predlozi. Što se tiče ostalih memorijalnih centara mislim da je ovo dobra prilika da pomenem i te ostale memorijalne centre, naravno neću moći sve, nema vremena, ali što se tiče memorijalnih centara iz te istorijske epohe van Beograda, kao što su, na primer: Logor na Crvenom Krstu "12. februar", u Nišu Memorijalni centar "Bubanj", "Šumarice" Kragujevac, "Bagdala" Kruševac i tako dalje. Što se tiče tih ostalih memorijalnih centara, smatram da bi i oni trebali da dobiju neki poseban status, odnosno status od nacionalnog značaja sa jasnim programima, planovima, budžetima i sve ono što prati jednu ozbiljnu mrežu tih nazovi budućih ustanova. To, pregršt svega, zaslužuju i žrtve bez obzira da li su u pitanju Srbi, Jevreji, Romi, ali zaslužuju ih generacije koje dolaze iza nas. Neke lokalne samouprave, i vi to dobro znate, vrlo malo odvajaju sredstava kada je u pitanju kultura. To je opšte poznato da to već godinama traje i u tom smislu one nisu ni sposobno dovoljno da vode računa o takvim centrima. Socijaldemokratska partija smatra da se formiranjem Mreže memorijalnih centara Srbije sa istom delatnošću kao što ste predvideli u članu 5. a to je gde se stara o njihovom korišćenju za muzejske obrazovno-vaspitne, naučno-istraživačke i izdavačke poslove, kao i za manifestacije i akcije negovanja sećanje na žrtve. Tom mrežom pokazujemo odgovornost, pokazujemo da dajemo poseban značaj u očuvanju i kako se treba ophoditi o toj kulturnoj baštini, odnosno kulturnoj baštini ove zemlje i šaljemo poruku i svetu, pre svega, onim državama koje su učestvovale u Drugom svetskom ratu u borbi protiv fašizma, ali i šaljemo poruku, kao što sam rekao generacijama koje dolaze. U danu za glasanje, Socijaldemokratska partija Srbije podržaće ovaj Predlog. Hvala vam.
Hvala, gospodine Jelenkoviću. Reč ima narodni poslanik prof. dr Snežana Bogosavljević Bošković. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, uvaženi narodni poslanici, tema parlamentarne debate ovog skupštinskog zasedanja je izuzetno važna, obzirom da se radi o predlogu zakona kojim se propisuju procedure potrebne za osnivanje, organizovanje i rad budućeg Memorijalnog centra „Staro sajmište“. Predloženim zakonom, zapravo, stvaraju se pravne pretpostavke za formiranje nove ustanove kulture na republičkom nivou, čiji je osnovni cilj očuvanje sećanja 11.000 Srba i 7.000 jevrejskih i romskih žena, dece, starih i drugih stradalih u nekadašnjem logoru. „Staro sajmište“ je jedan od simbola tragedije naše zemlje i našeg naroda, u Drugom svetskom ratu i izuzetno je važno što se predlaže formiranja memorijalnog centra, obzirom da do danas ovaj nekadašnji koncentracioni logor ni na koji način nije obeležen kao takav. Stoga smatram da je uspostavljanje Memorijalnog centra „Staro sajmište“ kao ustanove kulture od ogromne važnosti za negovanje kulture sećanja na žrtve i istorijske događaje koji su se desili na prostoru nekadašnjeg nacističkog logora. Predlog je da se memorijalni centar sastoji iz dve celine, Jevrejskog logora „Zemun“ i prihvatnog logora i da obuhvata prostor na Novom Beogradu, na levoj obali Save, područje nekadašnje Bežanijske bare, tj. Beogradskog sajma, kao i prostor nekadašnjeg logora „Topovske šupe“. Zapravo, plan je da u sklopu jedne ustanove funkcionišu dva muzeja. Jasno je da je usvajanje ovog zakona prvi korak kako bi ovaj prostor zaista i postao memorijalni centar. Ono što je takođe važno, to je da nakon usvajanja predloženog zakona postoji jasan plan njegove implementacije. S tim u vezi, na primer, u toku je priprema projektne dokumentacije za prvi projekat, a tiče se rekonstrukcije centralne kule na Starom sajmištu. Dobro je i što je Vlada Republike Srbije za tu svrhu obezbedila potrebna sredstva i što su se iz resornog ministarstva mogle čuti najave da nakon usvajanja zakona i realizacija ovog prvog projekta bi mogla uskoro da usledi. Pored sećanja na ono što se desilo na Starom sajmištu, zadatak novoosnovane ustanove biće i da prikuplja, sređuje, čuva, izlaže, stručno obrađuje, istražuje i povezuje muzejske, arhivske i filmske dokumente i predmete. Uz to, memorijalni centar će se baviti organizovanjem manifestacija negovanja sećanja na žrtve, kao i korišćenjem građe u obrazovno-vaspitne, naučno-istraživačke i izdavačke svrhe. Cilj je i da memorijalni centar organizuje sopstvenu arhivu, biblioteku, odeljenje za međunarodnu saradnju, što je važno kako bi se uklopio u mrežu muzeja koji se bave kulturom sećanja. Uverena sam da će Memorijalni centar „Staro sajmište“ na najbolji način otrgnuti od zaborava sve nedužne žrtve ovog nekadašnjeg logora, među kojima su bile i žene i deca i stari i nemoćni. To je naša obaveza iz pijeteta prema žrtvama, ali i zbog stalnog podsećanja na sve strahote ratovanja kako se one nikada više ne bi ponovile. Polazeći od svega navedenog, poslanička grupa SPS podržaće Predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“. Hvala na pažnji.
Hvala. Sada reč ima narodni poslanik Vesna Marković. Izvolite, gospođo Marković.
Hvala. Svoje današnje izlaganje posvetiću osnivanju Memorijalnog centra „Staro sajmište“, čije je osnivanje predviđeno zakonom o kome danas govorimo. Razlog zašto želim da govorim na ovu temu je stradanje na hiljade Srba i Jevreja, Roma i ostalih antifašista na ovom mestu. Ovo je poslednji koncetracioni logor u Evropi koji je ostao neobeležen i na početku bih se kratko osvrnula na istoriju ovog logora. Logor „Staro sajmište“ osnovan je pre skoro 80 godina i bio je jedan od prvih koncentracionih logora u Evropi u kome su dovođeni uglavnom žene, deca i starije osobe koje su ubijane u gasnoj komori. Nakon što su jevrejski zatvorenici ubijeni, Sajmište je pretvoreno u prihvatni logor za političke zatvorenike, pripadnike jugoslovenske vojske u otadžbini, partizane i njihove simpatizere. Logor se nalazi na teritoriji tadašnje NDH pod upravom nemačke policije. Početkom decembra 1941. godine, oko 6.400 jevrejskih žena, dece i starih i 600 Roma bilo je zatočeno u logoru. Od maja 1942. godine do jula 1944. godine blizu 40.000 logoraša je bilo zatočeno i to najvećim brojem Srba koji su ubijeni na najsvirepiji način. Znači, ovde je ubijeno oko 11.000 Srba. Ovo nas takođe podseća na genocid koji su izvršili NDH, nacistička Nemačka i njeni saveznici i pomagači za vreme Drugog svetskog rata i to u periodu od 1941. do 1945. godine i to na prostoru okupirane Kraljevine Jugoslavije. Pored brojnih logora u tadašnjoj NDH, kao što je „Jasenovac“, ovaj logor „Staro sajmište“ se nalazi na teritorije današnje Republike Srbije i konačno će, posle brojnih pokušaja i brojnih projekata, moći na pravi način da oda poštu svim žrtvama i da nas svakodnevno podseća na strašne zločine koji su se u periodu Drugog svetskog rata dogodili na ovom prostoru. Nijedna žrtva ne sme se zaboraviti i upravo izgradnja ovog Memorijalnog centra to ima za cilj. Ovim će država Srbija odati poštu i podsetiti svet na stradanje nedužnih ljudi, čija je jedina krivica bila to što su pripadnici druge vere i nacije. Zajednička poruka svih ovakvih memorijalnih centara jeste kratka i glasi – da se nikad ne ponovi. Hvala.
Hvala, gospođo Marković. Reč ima narodni poslanik Marjana Maraš. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, ovim zakonom osniva se Memorijalni centar „Staro sajmište“ kao ustanova kulture sa sedištem u Beogradu i uređuje se njegova organizacija i rad. Kako smo mogli danas da čujemo, memorijalni centar se osniva u interesu obezbeđivanja organizacionih, kadrovskih i materijalnih uslova za obavljanje poslova u oblasti muzeološke, a sa njom povezane i obrazovno-vaspitne i naučno-istraživačke delatnosti. Takođe, jedan od ciljeva njegovog osnivanja jeste očuvanje sećanja na žrtve nacističkog koncentracionog logora na nekadašnjem Beogradskom sajmištu, jevrejskog logora „Zemun“ i Prihvatnog logora „Zemun“, odnosno da se sačuva od zaborava činjenica postojanja ovog logora smrti za Jevreje, Srbe i Rome. Memorijalni centar „Staro sajmište“ će raditi na rekonstrukciji, adaptaciji i uređivanju postojećih autentičnih objekata u prostoru memorijalnog centra, odnosno kulturnog dobra Staro sajmište i njegove zaštićene okoline. U ime poslaničke grupe SPS želim da ponovim da podržavamo usvajanje ovog zakona, jer na taj način odajemo počast žrtvama nacizma i njihovih pomagača. Pripadam levičarskoj partiji, a pripadnici levičarskih organizacija su dali najveći doprinos pobedi nad nacizmom. Smatram da se ovim nastavlja i borba za sprečavanje buđenja nacizma i revizija istorije. Naš zadatak jeste da očuvamo kulturu sećanja na žrtve nacizma, užasne posledice do kojih je on doveo kako se ne bi ponovili. Izgradnjom centra, mlade generacije imaće priliku da kroz obrazovni sistem organizovano posete i upoznaju sa užasima nacizma i tako prepoznaju slične ideologije. Buduća pokolenja treba da shvate kolika može biti cena gubitka slobode i nezavisnosti države. Ne treba čuditi što je okupator odmah ispoljio genocidne namene nad našim stanovništvom i što je među prvima u Evropi upravo kod nas počelo osnivanje koncentracionih logora i sprovođenje genocida. Jedan od najstrašnijih logora bio je na području današnjeg Beograda, teritorija koja je tada potpadala pod vlast NDH. Oktobra 1941. godine nemačka vojna uprava odlučila je da umesto da gradi novi logor za tu namenu, preuredi Beogradsko sajmište, tj. njegove prazne i napuštene paviljone. Zgrade Beogradskog sajmišta na levoj obali reke Save nisu stradale prilikom nacističkog bombardovanja 6. aprila 1941. godine. Udarni talasi obližnjih detonacija, uključujući i onu kada je jugoslovenska vojska prilikom povlačenja digla u vazduh most Kralja Aleksandra, polomili su većinu prozora i napravili rupe na krovovima paviljona. Značajnije štete na objektima, međutim, nije bilo. Nezavisna država Hrvatska je na zahtev Nemaca tu teritoriju ustupila i na njoj dozvolila uspostavljanje logora radi likvidacije jevrejskog i romskog stanovništva u Beogradu i Srbiji. Jevrejski logor „Zemun“ je bio pod upravom Gestapoa za Srbiju i predstavnici srpske vlasti nisu imali nikakav uticaj na njega, niti su mogli da budu čak ni stražari. Od jula do decembra 1941. godine počinju masovna streljanja jevrejskih i romskih muškaraca koji su uglavnom bili internirani u vojni logor u Topovskim šupama na Autokomandi. Topovske šupe su prvi logor koji su nacisti uspostavili u Srbiji, a ime je dobio po mestu na kome je bila stacionirana artiljerijska oruđa Kraljevine Jugoslavije. Postojao je od kraja avgusta do oktobra 1941. godine. Iako su zvanični podaci uništeni, procene govore da je kroz njega prošlo oko 5.000 ljudi. U njega su dovođeni i Jevreji i Romi iz Beograda i Banata, odakle su vođeni na streljane u Kumodraž, Bežaniju, Jajince i na Sajmište. Ovde bih, kada su Jajinci u pitanju, podsetila i da je Milutin Ivković Milutinac, 1943. godine lekar i unuk Vojvode Putnika streljan zbog pripadnosti i zbog njegovih levičarskih ideja i veze sa komunističkim pokretom, a pre toga samo 6. maja učestvuje na obeležavanju 40 godina od osnivanja prvog fudbalskog kluba „BSK“. Preostali članovi u Topovskim šupama na Autokomandi pobijeni su i svi muškarci Jevreji. Preostali članovi njihovih porodica, žene, deca i stariji internirani su u logor na Sajmište. Ukupno je bilo internirano oko 6.400 Jevreja i oko 600 Roma. Užasni ulovi u logoru na Sajmištu doveli su do toga da zatočenici umiru od hladnoće, bolesti i gladi. Prve žrtve specijalnog kamiona gasne komore, tzv. „Dušegupke“, kao sredstvo masovnog ubijanja bili su pacijenti i osoblje beogradske jevrejske bolnice. Oni su pogubljeni 18. i 19. marta 1942. godine, njih oko 800. Nakon što su usmrćeni ugljen-monoksidom tokom puta kroz Beograd njihova tela su zakopana u masovnu grobnicu u Jajincima. Ova vrsta gasnog kamiona bio je korišćen u nacističkom programu eutanazije tokom 1940. godine u kojem je stradalo desetine hiljada invalida i mentalno obolelih. Krajem 1941. godine i početkom 1942. godine isto vozilo je testirano je kao metod za „konačno rešenje jevrejskog pitanja“ i dopremljeno iz Nemačke u Beograd. Ostali jevrejski zatočenici jevrejskog logora „Zemun“ doživeli su istu sudbinu. Između 19. marta i 10. maja 1942. godine na isti način je ubijeno 6.300 Jevreja. Okupatori su pokušali da uklone tragove Holokausta spaljivanjem posmrtnih ostataka tokom 1943. godine i 1944. godine. Leševi su ekshumirani i spaljeni, da bi uništili sve tragove zločina. Međutim, ostalo je dovoljno dokaza koji mi ovim putem na sistematičan način možemo da sačuvamo i prezentujemo našoj i međunarodnoj javnosti i sačuvamo od zaborava. Nakon što su jevrejski zatočenici ubijeni, logor je praktično nastavio sa radom, ali uz izmenjenu namenu. Maja 1942. godine na Sajmištu je dobio funkciju prihvatnog logora. To je bio logor za političke zatvorenike, ratne zarobljenike, najvećim brojem partizana i prinudne radnike, koji su većinom dalje transportovani u radne logore u Nemačku i okupirane zemlje. Kroz ovaj logor prošlo je najmanje 32 hiljade zatočenika, najvećim delom Srba, od kojih je utvrđeno da je život izgubilo 10.636 osoba. Prilikom savezničkog bombardovanja Beograda 1944. godine, logor je teško oštećen, a veliki broj logoraša je poginuo, dok je mali broj uspeo da pobegne. Dana 17. maja 1944. godine uprava logora je predata ustaškoj policiji, iako je sam logor i dalje bio u službi nemačkih interesa, pod komandom nemačkog oficira. Meseca jula 1944. godine logor je raspušten. Poslednji zatvorenici su prebačeni u druge logore ili pušteni. Sve je manje živih svedoka koji su preživeli Holokaust, zbog čega je posebno važno da postoje memorijalni centri u kojima će se čuvati sećanje. Svih žrtava se moramo sećati sa poštovanjem i pijetetom. Nažalost, i Jevreji u Srbiji su gotovo sasvim nestali u Holokaustu. Na mnogim mestima u Evropi preostale su malobrojne grupe preživelih Jevreja, koji nisu uspevali da ožive nekada život jevrejskih zajednica. Od malog broja preživelih, mnogi su se posle rata iselili u Izrael. Proces padanja u zaborav žrtava i nekadašnjeg života Jevreja je nastavljen i u godinama posle rata. Čuveni pisac Eli Vizer je jednom rekao: „Zaboraviti ubijene bilo bi kao da ih ubijamo po drugi put. To bi u stvari značilo da su nacisti uspeli u svojim namerama da potpuno unište Jevreje, izbrišu sve tragove njihovog postojanja“. Zbog svega toga, istraživanje, učenje i sećanje na Holokaust je veoma važno, ne samo zato što je civilizacijska, moralna i ljudska obaveza, nego i zato što učeći o našem zajedničkom životu sa Jevrejima učimo i o sebi i o sopstvenoj istoriji i bolje je razumemo. Proces usvajanja savremenih vrednosti, tolerancije, nediskriminacije, poštovanje ljudskih i građanskih prava, kao i opštih civilizacijskih vrednosti započeo je posle Drugog svetskog rata nakon što se svet suočio sa obimom i strahotom zločina koje su nacisti i njihovi pomagači počinili, među kojima jedinstveno mesto ima upravo Holokaust, posebno u srpskom narodu koji ima snažnu antifašističku tradiciju i koji je i sam podneo strahovite žrtve kao meta terora i genocida, kao i u borbi protiv nacizma. Istraživanje, učenje i sećanje na Holokaust treba da je prirodan i sastavni deo sećanja na sopstvenu istoriju. Zahvaljujem.
Hvala, koleginice Maraš. Reč ima Nemanja Šarović. Izvolite, gospodine Šaroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, evo, konačno je i u Narodnu skupštinu Republike Srbije došao Predlog zakona o memorijalnom centru Staro Sajmište i dobro je što je to uvršteno, bolje i posle 75 godina, nego da smo čekali još koju deceniju ili možda i duže od toga. Ovo je naravno prilika da vidimo i kako drugi brinu o svom narodu. Ja sam siguran da je u velikoj meri i ovaj zakon posledica, pre svega, pritiska jevrejske strane. Da nije bilo toga, pitanje je da li bi uopšte ovaj zakon došao na dnevni red i kada bi došao na dnevni red. Ovo je ujedno prilika da se proceni i odnos Vlade prema našim žrtvama. Treba žrtvama odati počast, to je nešto što je nesporno i treba podsetiti da ste vi još 2016. godine obećavali da će ovaj memorijalni centar biti gotov 2018. godine. Sada je 2020. godina i tek je u proceduri ovaj zakon. Pitanje je kada će on biti sproveden u delo? Ono što doduše jeste uspeli da ostvarite mnogo ranije je da u jednoj od zgrada koje pripadaju ovom kompleksu, koji će sada i zakonom biti proglašen kao memorijalni kompleks, otvorite mesni odbor SNS, da postavite banere i u prvom trenutku, kada je to izašlo u medijima, tvrdili ste kako u tome ne vidite ništa sporno. Međutim, da ima sporno, videlo se ubrzo nakon toga kada ste vi ipak sklonili te reklame i te banere koji su tu bili postavljeni. Uprkos tome što pričate o nekom pijetetu prema mrtvima i prema onima koji su stradali pre 75 i više godina, pričate o mrtvim herojima, vi i vaš režim ne vidite žive heroje. U Pionirskom parku 140 dana mirno i dostojanstveno protestvuju ratni vojni invalidi i ratni veterani. Malopre smo čuli od jednog govornika iz vladajuće koalicije kako je trebalo 20 godina da se oda počast onima koji su se borili na Košarama za Srbiju. Tamo je preko 100 mladih ljudi poginulo i dalo svoje živote. Vi danas odajete poštu, barem na rečima, mrtvim herojima, ali njihove drugove koji su imali sreću da prežive, koji su ostali bez ruku, nogu i drugih delova tela, njih i dalje ne vidite. Treba, gospodo, voditi računa i o živim herojima. Treba pokazati odnos prema ljudima koji su uspeli da prežive. Treba, naravno, pomoći porodicama onih koji nisu, ali vaše reči deluju prazno ako se pogleda kakav je vaš odnos prema drugima. Drugo, trebalo je 75 godina da se odlučite, da se neki režim u Srbiji odluči da govori o stradanju i Srba, i Jevreja, i Roma na Starom sajmištu. Postavljam pitanje - da li je potrebno da prođe 75 godina da bi se Srbija ozbiljno pozabavila stradanjem srpskog naroda tokom ratova 90-ih na području bivše Jugoslavije? Nešto preko 10.000 ljudi je stradalo na Starom sajmištu i otprilike toliko Srba je stradalo u Sarajevu. Još se skoro 1.000 ljudi vode kao nestali, poimenično identifikovano prema poslednjim podacima preko 8.500 ljudi. Samo na području Sarajeva je bilo 123 logora u kojima su ljudi, zbog toga što su Srbi, ubijani, silovani, masakrirani, maltretirani, tučeni, mučeni strujom i na različite druge načine i mučeni i ponižavani. Ko o tome govori? Gde je institut koji će se baviti time i zašto se ne čini ništa da se sazna, pre svega, istina, da se ta istina pokaže svetu, da se vidi da Srbi nisu bili nikakvi zločinci i da je Sarajevo bilo jedan veliki koncentracioni logor za Srbe? Tu se, gospodo, ne radi o pojedinačnim slučajevima. Ne radi se o incidentima, već su sistemski pravljeni logori, neki privatni, neki poluprivatni, neke je držala vojska, neke paravojne formacije, ali su u te logore Srbi sistematski odvođeni i, kao što sam rekao, ubijani, maltretirani i mučeni na različite načine. U Sarajevu još uvek postoji veliki broj masovnih grobnica sa srpskim žrtvama koje još uvek nisu otvorene. Šta je vaš režim uradio da se to pitanje reši, da te žrtve konačno budu identifikovane i da budu sahranjene na dostojanstven način i, naravno, da im se oda počast koju zaslužuju? Niko se time ne bavi. Identifikovano je 3.567 lica koji su vršili te zločine nad Srbima u Sarajevu, poimenično. Niko od njih nije odgovarao. Niko. Da li je to sramota za srpski narod? Mislim da jeste i ako već ćute zločinci, ako ćute njihovi zapadni mentori, zašto ćute Srbi, zašto ćutite vi koji kažete da ste predstavnici srpskog naroda i žrtava? (Aleksandar Marković: Ko ćuti?) Ovi koji nemaju šta pametno da kažu, njima bi bilo najpametnije da ćute, ali nažalost ne ćute. Imaćete priliku, pa ćete govoriti. Gospodin Milivoje Ivanišević je neko ko je možda najviše uradio po tom pitanju, na pitanju prikupljanja građe i svedočanstava, koji je osnovao Institut za istraživanje srpskih stradanja u 20. veku. Međutim, to je nešto što bi moralo biti podignuto na neuporedivo veći nivo, što je zadatak svih nas, i to je nešto o čemu smo odavno morali prikupiti podatke i govoriti o tome u svetu. Dok god ćutimo, dok god se srpski narod stidi svojih žrtava, dotle ćemo biti žrtve. Neki su ovde rekli i mene je to šokiralo, kaže – žrtve nemaju nacionalnost, žrtve su samo žrtve. Izgleda da samo srpske žrtve nemaju nacionalnost, pošto žrtve svih drugih naroda i te kako imaju nacionalnost. Da li možete zamisliti nekoga iz Jevrejske zajednice, iz njihovog naroda, da kaže – žrtve nemaju nacionalnost? Ne, oni se, od kako se završio Drugi svetski rat, iz dana u dan bore za istinu, ne smanjenim žarom. To je državni posao kod njih, od najvećeg nacionalnog značaja da se sazna istina i da ni jedan zločinac ne ostane nekažnjen. Zašto srpski narod ne goni zločince i da li na taj način poručujemo da su zločini nad Srbima dozvoljeni? Ministar je rekao – bili su žrtve, ali eto stekle su se neke okolnosti. Previše se često stiču te okolnosti u istoriji srpskog naroda, pa su se sticale te okolnosti za vreme Prvog svetskog rata, pa i za vreme Drugog i opet, kao što ste videli, tokom 90-ih. Ono što nije obavljeno u NDH, to je moderna Hrvatska tzv. država, ali nesumnjivo ustaška tvorevina kakva je bila ona za vreme Drugog svetskog rata, uradila, a opet predstavnici Srbije ćute. Da li mislite da će se nešto promeniti? Da li mislite da će nas više ceniti ako ćutimo o svojim žrtvama? Da li mislite da opet neće ubijati, klati i proterivati srpski narod gde god budu mogli, ukoliko budemo ćutali? Zadatak svih nas, ne treba oko toga praviti stranačke podele, to je pitanje gde treba napraviti konsenzus, je da o tome govorimo, da učimo i decu i unuke i svakoga koliko smo stradali i od koga smo stradali, da jasno u svakom trenutku podignemo čelo i osudimo zločin i zločince. Nije sramota biti žrtva, niko nije izabrao da bude žrtva, ali je sramota ćutati o tome.
Hvala, gospodine Šaroviću. Pravo na repliku ima Milanka Jevtović Vukojičić, kao ovlašćeni predstavnik SNS. Izvolite.
Zahvaljujem. Srpska napredna stranka, Vlada Republike Srbije o srpskim žrtvama ne ćute, o njima otvoreno govore i otvoreno, javno, zajedno sa narodom obeležavaju sve one datume koji su bili tragični u istoriji srpskog naroda. Svake godine obeležavamo Dan sećanja na NATO bombardovanje Republike Srbije 1999. godine, koji je počeo 24. marta zločinačkim NATO bombardovanjem u kojem je život izgubilo oko 2.000 civila, u kome je život izgubilo sedamdeset devetoro dece, u kome je ranjeno više od 6.000 civila. Prema tome, o žrtvama ne ćutimo i još jednom tokom obeležavanja sećanja na to tragično dešavanje, na tragično i monstruozno bombardovanje NATO agresora Republike Srbije prošle godine u Nišu rame uz rame sa rukovodstvom i narodom bili su i veterani koji su branili našu zemlju kada smo bili napadnuti od 19 zemalja koje pripadaju NATO. Prema tome, mi o tome ne ćutimo. Što se tiče zločina, mi svaki zločin osuđujemo i zločin koji u ime srpskog naroda počinio neko od nas nekom drugom narodu i to je pokazao naš predsednik Aleksandar Vučić kada je otišao u Potočare da se pokloni bošnjačkim žrtvama. Pred žrtvama je pognuo glavu, ali nakon toga bio je napadnut, praktično mu je život bio u opasnosti. Do današnjeg dana na pokušaj tog atentata niko nije odgovarao, ali je Aleksandar Vučić smogao snage da ode u Potočare i isto tako Aleksandar Vučić govori i o ubistvu srpskih civila koji su se desili pre toga u Kravici. (Predsedavajući: Hvala.) Takođe, želim da kažem da narod nije taj koji goni zločince. Srbija je demokratski uređena zemlja, institucije su te koje treba da se bave zločinom i da gone zločince i da sude. Zahvaljujem.
Hvala gospođo Jevtović Vukojičić. Nemanja Šarović. (Aleksandar Marković: Po kom osnovu?) Zato što ima pravo u skladu sa članom 104. Izvolite, gospodine Šaroviću, u skladu sa članom 104.
Gospodine predsedavajući, znate, kako neki narod govori o sebi, govori o svojoj prošlosti, tako će o njemu govoriti i drugi. Kako mi poštujemo svoje žrtve, tako će ih poštovati i drugi. Vi tvrdite iz vladajuće koalicije da vi poštujete naše žrtve i da o njima govorite. Evo ja ću vas podsetiti na jednu činjenicu. Pre tri godine je Narodna skupština Republike Srbije formirala Komisiju čiji je zadatak bio da istraži posledice NATO bombardovanja. Prošle su tri godine, prođe mandat ovog skupštinskog saziva, izveštaja nema. To je odnos prema žrtvama. Drugo, žrtve nisu, gospođo, samo oni koji su poginuli, a još uvek i posle 20 godina od NATO bombardovanja nije utvrđen ni konačan broj poginulih. Da li je to poštovanje žrtava? Nije utvrđeno koliku su materijalnu štetu naneli. Nije utvrđeno koliko je ljudi umrlo od raka i drugih bolesti izazvanih bombardovanjem osiromašenim uranijom. Više je Italija uradila u formiranju tih komisija i donošenju presuda, nego što je uradila Srbija, Italija, kao članica NATO pakta, ali je zaštitila one koji su učestvovali u agresiji i stradali tom prilikom. Vi pričate o odnosu prema agresorima. Da li vam je poznato ime Toni Bler? Da li vam je poznato ime Šreder? Ko su ta gospoda? Da li su to ljudi koji su neki dobročinitelji srpskom narodu ili su to oni koji su predvodili zemlje koje su ubijale srpski narod? Oni su danas na poziciji specijalnih savetnika u Srbiji. Srbija je podržala fondaciju Bila Klintona, čoveka koji je pokrenuo bombardovanje da bi skrenuo pažnju američke javnosti sa privatnih seks skandala koje je pravio. (Predsedavajući: Hvala.) Završavam. Zašto je Srbija to podržala i platila? Pa, zato što je neko bio pametan.
Hvala. Povreda Poslovnika, dr Vladimir Orlić. Izvolite.
Član 104. gospodine predsedavajući, koji ste vi pomenuli malopre. Sad, bih vas zamolio da ga otvorite i da ga pročitate. Jedan jedini razlog nije imao Nemanja Šarović da dobije reč, a vi ste mogli da pretpostavite šta će da uradi i čemu će to da služi. (Nemanja Šarović dobacuje.) Evo, o ovome malopre. Dakle, da Nemanja Šarović, koji je, čini mi se, malopre rekao da ovo nisu teme na kojima treba da se vodi stranačka politika, koji je rekao u 10 minutu svog govora, a prethodnih devet je posvetio upravo tome da se ostrvi na SNS, a ni sam ne zna zašto, da ovde ustane i sada opet nama, zamislite nama, prebaci nešto na temu istraživanja posledica NATO bombardovanja, nama koji smo formirali tu Komisiju o kojoj je govorio, nama koji podnosimo izveštaje o aktivnostima te Komisije, za šta on ne zna jer u principu ne zna ništa, ne dolazi u Skupštinu i to je jedan od razloga, i na kraju da nas optuži da mi verovatno bezmalo podržavamo to što se Srbiji desilo, to što se desilo našem narodu i na kraju da sve to začini sa – zato što neko pametan. Gospodine predsedavajući, ja se vama obraćam, potrebu Nemanje Šarovića da nam svakog puta glasno saopšti da Nemanja Šarović nije pametan neka zadrži za sebe. Ja vas molim da sa dostojanstvom nastavimo ovu sednicu, sa dostojanstvom su govorili svi naši narodni poslanici danas i imamo nameru da nastavimo isključivo u tom tonu, a da ne izlazimo u susret potrebama i porivima Nemanje Šarovića. Kako ko govori danas u ovoj sali, najbolje govori o sebi.
Hvala. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Hvala. Nemanja Šarović po Poslovniku. Izvolite.
Gospodine Marinkoviću, da nema tog velikog pritiska na vas ja pretpostavljam da biste vi prekinuli prethodnog govornika i da ne biste dozvolili ovakve uvrede da iznosi. To je nešto što je postao manir i što je postalo uobičajeno kod članova vladajuće koalicije da na svaki mogući način satanizuju predstavnike opozicije. (Aleksandar Marković: Koji član je povređen?) Povređen je član 107. koji govori o dostojanstvu Narodne skupštine i koji zabranjuje da se poslanici jedni drugima neposredno obraćaju. Vama je normalno da poslanik i vladajuće koalicije kaže nekome iz opozicije da nije pametan, da tako nešto konstatuje. Ako Vladimir Orlić kaže da ja nisam pametan, evo ja nisam, ali je on slika prilika i pameti i časti i dostojanstva SNS. Vi imate problem, kako kažete, sa Nemanjom Šarovićem. Nemate sa Nemanjom Šarovićem. Imate problem sa činjenicama. Imate problem sa tim što imam dovoljno hrabrosti da vam kulturno, fino u lice kažem istinu. Vas istina boli. Da li je bilo šta što sam rekao netačno? Nije ništa netačno. Građani Srbije najbolje znaju i da li je Bler specijalni savetnik i da li je Šreder specijalni savetnik i da li je Aleksandar Vučić rekao – podržao sam Klintona zato što sam pametan. Međutim, tamo je pobedio Tramp, koga je u to vreme podržavala isključivo SRS. Vi ste smejali kada smo ga podržali, a kao što vidite mi smo imali mnogo bolju političku viziju nego što vi imate. Vi jedino što znate da vređate, znate da omalovažavate, znate na taj način da komunicirate. Pričate kako ste moćni, ali pogledajte, ne delujete moćno, zašto vas onda boli toliko svaka reč, svako izlaganje, zašto skačete kao opareni ako ste toliko moćni?
Hvala gospodine Šaroviću. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Da.) Hvala. Reč ima Vladimir Orlić, povreda Poslovnika, član 103. Izvolite.
Član 103. gospodine predsedavajući i slobodno ga primenite, što se kaže, sa istim merilima, istim aršinima i na Nemanju Šarovića, odnosno njegovu poslaničku grupu, a evo sada i na mene, odnosno poslaničku grupu kojoj pripadam. Taj član 103. između ostalog kaže – da kada se desi nešto poput ovoga malopre, da ustane narodni poslanik da reklamira nešto u vezi Poslovnika, a u stvari samo replicira. Vi onda postupite shodno tom članu, po pitanju preostalog vremena za raspravu njegove poslaničke grupe. Mislim da je to ovde bilo neophodno zato što je to upravo uradio Nemanja Šarović. Poželeo je da priča o tome šta je radio Aleksandar Vučić vezano za skup koji je organizovala Fondacija „Klinton“, a koji se ticao Srebrenice. Dakle, da se podseti Nemanja Šarović i svako drugi ko želi da nam pokaže koliko je pametan ili nije pametan, to je samo njegova stvar, ali koliko je u stanju da vređa i Aleksandra Vučića i Srbiju kojoj bi trebalo valjda da pripada. Dakle, tu se govorilo o dešavanjima u Srebrenici i da tu nije bilo Aleksandra Vučića da kaže našu istinu i da kaže da nisu u pravu oni koji su tvrdili da su Srbi tamo počinili genocid, ko bi drugi to rekao? Da ne bi Nemanja Šarović otišao možda tamo da saopšti istinu o Srbima? Znamo svi koliko je veliki politički činilac u pitanju, znamo svi kolika je ta hrabrost kojom se razmeće. E baš zato, nikada, ali bukvalno nikada, njega ili nekog njemu sličnog, nismo videli da u situaciji gde je teško, gde je tvrdo, zastupa interese srpskog naroda. To može ovde u Narodnoj skupštini gde je tako velika diktatura, da se čovek pojavi posle kapućina i priča šta mu padne na pamet, a sve na račun i na teret Vlade Srbije koju podržava SNS. Da ode tamo gde je otišao Aleksandar Vučić, pa to je apsolutno nemoguće. Dakle, dok se mi bavimo zaštitom naših interesa, dok mi branimo istinu za naš narod, ovi i ovakvi se reklamiraju, to oni samo misle, na naš račun, pokušavajući da nas optuže za sve ono što nisu u stanju ni da izgovore sa poluglasom, a kamoli da učine tamo gde je potrebno. Za razliku od njih Aleksandar Vučić može, za razliku od njih SNS može. Pokazujući to na tim mestima gde je teško, mi smo zaslužili da danas tog Aleksandra Vučića poštuju politički predstavnici Srba koji žive tamo gde je Srbima bilo najteže u ovim vremenima o kojima pričaju. Njega poštuju, njega cene, znaju da je on u stanju da za njih izbori nešto od njihovih interesa. A ove i ovakve, znate ko ceni? Ne ceni ih ni njihova poslanička grupa, evo, vidite koliko ga pažljivo slušaju.
Hvala dr Orliću. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Hvala. (Nemanja Šarović: Poslovnik.) Prekinućemo ovde jer smo otišli daleko. Nema Poslovnika, nema zloupotrebe Poslovnika. Nije tema apsolutno gde će dozvoliti bilo ko od nas predsedavajućih da se vodi neki rat ovde u sali i da potpuno odemo od teme. (Nemanja Šarović: Po Poslovniku. Marinkoviću, dužni ste da mi date reč.) Možete dobacivati koliko god hoćete, ja sada određujem pauzu. Nastavljamo sa radom u 15.00 časova. Hvala.
Nastavljamo sa radom. Reč ima gospodin Aleksandar Marković. Izvolite. (Nemanja Šarović: Poslovnik.) Ne može posle puze. [[Nemanja Šarović: Kakve veze ima pauza sa Poslovnikom?]] Ne možemo sada da se vraćamo šta je bilo. (Nemanja Šarović, dobacuje bez mikrofona) Ja sam je prekinuo upravo zbog toga. Javite se posle Markovića. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Odmah da vam kažem, meni neće trebati deset minuta kao prethodnom govorniku da shvatim da kada je reč o ovoj temi, da ne treba praviti stranačke podele. Tužno je kada neko čak i ovakvu temu pokuša da iskoristi u dnevno-političke svrhe. Kako da vam kažem, to dosta govori i o njegovom vaspitanju i o njegovoj pristojnosti. Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ne postoji niko ko neće podržati današnji Predlog zakona, dakle Predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“ koje se predviđa stvaranje ustanove kulture, a kojom negujemo kulturu sećanja na žrtve i istorijske događaje koji su se desili na prostoru „Starog sajmišta“, kao i prostorima nacističkog logora „Jevrejski logor Zemun“ i „Prihvatni logor Zemun“. Iz Predloga zakona možemo videti da je predviđeno da će Memorijalni centar „Staro Sajmište“ između ostalog obavljati poslove prikupljanja, sređivanja, čuvanja, izlaganja, održavanja i korišćenja, zatim stručne obrade, istraživanja i prezentovanja muzejskih arhivskih i filmskih dokumenta i predmeta, zatim obrazovno-vaspitne, naučno-istraživačke i izdavačke poslove, kao i organizovati manifestacije i akcije negovanja sećanja na žrtve „Jevrejskog logora Zemun“, „Prihvatnog logora Zemun“ i „Jevrejskog prolaznog logora Beograd – Topolske šume“. Važno je istaći da ćemo osnivanjem ovog Memorijalnog centra očuvati uspomene na žrtve Srbe, Jevreje, Rome i ostale u prošlosti i podsećati da se stradanja ne smeju ponoviti. Takođe, donošenjem zakona obezbeđujemo prikupljanje podataka, obrađivanje i obezbeđivanje tih podataka na jedinstveni način na jednom mestu. Ako postoji narod koji zna šta je to empatija ili saosećanje kada je reč o žrtvama, onda je to upravo srpski narod. Ako neko zna šta je stradanje, onda je to srpski narod koji je među najstradalnijim narodima na svetu. Ne bih posebno navodio koliko smo žrtava podneli u balkanskim oslobodilačkim ratovima, Prvom svetskom ratu, Drugom svetskom ratu, ratovima 90-ih godina. Ne moram ni posebno isticati koliko je Srba stradalo u oba svetska rata. U svakom slučaju previše, kao ni to da smo u oba svetska rata bili na strani pobednika. Ne moram ni da podsećam koliko je Srba stradalo u tzv. NDH – nezavisnoj državi Hrvatskoj, koliko je Srba stradalo u logorima Jasenovcu i ostalim logorima. Ne moram da podsećam da smo u Drugom svetskom radu imali čak dva antifašistička pokreta. Zato ističem važnost negovanje kulture, sećanja na žrtve, kao izuzetno značajno. Jer kako kaže izreka – onaj ko zaboravi istoriju osuđen je da mu se ponovi. Zahvaljujem.
Hvala, gospodine Markoviću. Izvolite gospodine Šaroviću. Pravo na repliku.
Hvala, gospodine Marinkoviću. Jeste da sam morao dugo da čekam, ali nisam zaboravio gde smo stali. Dakle, kao što vidite, mene napadaju iz vladajuće koalicije, kažu – nisu me videli u Srebrenici, nisu tamo videli nikoga poput mene. Ja se upravo time i ponosim. Ne samo što me nisu videli, nego me neće ni videti, pogotovo dok oni koji lažu o navodnom genocidu u Srebrenici, čine sve da satanizuju srpski narod i ne priznaju zločine koje su oni napravili. Vi mene možda nećete videti u Srebrenici, ali ćete me videti redovno i u Bratuncu, na obeležavanju stradanja Srba, i u Kravici, a tamo, gospodo, ja neću videti nikoga poput vas. I to je upravo ono u čemu se mi razlikujemo. Još jedna stvar. Vi kažete - nećete me videti u Srebrenici, ali, evo, videćete me, na primer, u četvrtak, u 18.00 časova, u opštini Novi Beograd, na promociji knjige "U Srebrenici nije bilo genocida". Nije naš zadatak da se posipamo pepelom. Nije naš zadatak da oplakujemo tuđe žrtve, a da držimo zatvorene oči pred svojima, nego upravo suprotno. Zar vi mislite da se odnos nekoga u Srebrenici promenio nakon što je tamo otišao Boris Tadić ili Aleksandar Vučić? Zar vam nisu dovoljno jasno pokazali šta o tome misle? Ne možete time što ćete se dodvoravati drugima, oplakivati lažno tuđe žrtve, napraviti nešto dobro za srpski narod. Srpski narod je taj koji je najviše stradao u proteklim ratovima. Srpski narod je taj koji nije želeo rat, već je u rat bio uvučen i treba jasno i glasno konačno reći, bez obzira na političku opredeljenost, da što se tiče srpskog naroda da su za rat i za svaku žrtvu, bez obzira na to čija je, krivi oni koji su rat započeli. A započeli su Alija Izetbegović, Tuđman i oni slični njima, kao i njihovi mentori sa zapada.
Hvala, kolega Šaroviću. Uz samo jednu opasku i molbu, nije nam ovo tema danas.
Nije to tema dana, ali to je ono o čemu su pričali ovi iz vladajućeg režima. Ja zato odgovaram.
Danas nam je tema Memorijalni centar "Staro sajmište". Molim vas, samo da znate, neću dozvoliti dalje da se širi tema, uz svo poštovanje vašeg stava i svega što govorite. Reč ima Aleksandar Marković, pravo na repliku.
Nisu tuđe žrtve, predsedavajući, nego srpske žrtve. I to vas molim da prenesete prethodnom govorniku. Nije ovde reč o tuđim žrtvama, nego o srpskim žrtvama. Slažem se sa prethodnim govornikom da se nećemo sretati na takvim manifestacijama, kao što se ni do sada nismo sretali. Što se tiče njegovog izlaganja u vezi sa tzv. nemarom države Srbije prema srpskim žrtvama iz ratova 90-ih, ja moram da podsetim da pre dolaska SNS i Aleksandra Vučića na vlast u Srbiji nije smelo da se pomene da su se dogodili zločini nad srpskim narodom. Nije smelo da se pomene tako nešto. U Srbiji nije smelo da se pomene da se desila "Oluja". Kad je neko iz vlasti pomenuo stradanje Srba i progon Srba iz "Oluje"? Nije smelo da se pomene da je prognano stotine hiljada ljudi iz Hrvatske i iz delova Bosne i Hercegovine koji su ostali izvan Republike Srpske. Tek dolaskom Aleksandra Vučića na vlast Srbija kao država počinje na dostojanstven način da obeležava srpska stradanja i srpske žrtve. I to radimo svakog 4. avgusta kao Dan sećanja na stradale u "Oluji", ali i u ostalim srpskim stratištima. Ali, njega to tada nije interesovalo. Zašto nije pitao svog Đilasa, nekada, u vreme kada su lepo sarađivali, zašto Dragane Đilase Srbija ne obeležava stradanje svog naroda? Zbog čega? Zato što ga to tada nije interesovalo. Tada je sa Đilasom delio nekakve upravne i nadzorne odbore, tada su ga zanimale neke druge stvari. A danas ovde lije krokodilske suze i optužuje SNS za tzv. nemar nad srpskim žrtvama. Dakle, ovo je krajnje licemerno i ja vas molim, predsedavajući, da sledeći put reagujete na način primene Poslovnika. Zahvaljujem.
Hvala, kolega Markoviću. Ja se trudim da obezbedim jednu korektnu raspravu. Nemanja Šarović se javio za repliku, iako i dalje smatram da nije primereno. Naravno, razmena mišljenja, u redu, kritička misao i sve ostalo, ali stvarno težina današnje teme i ozbiljnost mislim da prevazilazi te usko političke interese. Reč ima Nemanja Šarović. Izvolite.
Sve ste vi, gospodine Marinkoviću, u pravu. Ali, problem je to što ovi iz vladajuće koalicije ne poštuju to o čemu vi govorite. Niti sam ja koga uvredio, niti sam kome rekao da je glup, za razliku od gospode iz vladajuće koalicije, jer to je njima očigledno jedini argument, vređanje neko na nivou petog razreda osnovne škole, jer vas bole činjenice. Vi svakoga dana pokazujete koliko vas boli kada vam neko kulturno, fino, kaže istinu u licu. Pretpostavljam da vi kada dolazite u Narodnu skupštinu vidite veterane i ratne vojne invalide koji već 140 dana protestvuju u Pionirskom parku. Poslednji put kada sam bio, mene su pitali - kako je moguće da država Srbija dva miliona evra odvaja za Albaniju, za one koji su ih napadali na Košarama, a za njih koji su krvarili, koji su ginuli, koji su ostavljali delove tela za svoju otadžbinu, da za njih nema ni novca, nema ni razumevanja, nema ni medijske pažnje? To je suštinsko pitanje u Srbiji. Pustite vi žute. Žuti su otišli u istoriju jer su radili kao što su radili, jer su bili izuzetno loša vlast. A vi nastavljate njihovim stopama. I to je osnovni problem ovde. Osam godina ste na vlasti, a vi i dalje pričate - žuti ovo, žuti ono. Pa, koga više zanimaju žuti? Pričate da nemaju dva promila. Nemaju. Pa, kako je moguće da su vam oni onda izgovor i odgovor na sve probleme u Srbiji? Jeste li vi sposobni bilo šta da rešite ili niste? Koliko će vam trebati? Osam godina nije dovoljno. Još 28? Kažete - niko nije smeo da pomene srpska stradanja. Smela je, gospodine Markoviću, Srpska radikalna stranka, čiji ste dugogodišnji član bili, ali je problem što imate tu parcijalnu neku amneziju pa se mnogih stvari iz svog dosadašnjeg političkog života ne sećate.
Hvala, kolega Šaroviću. Aleksandar Marković ima pravo na repliku. Izvolite.
Žuti zanimaju njih. Žuti zanimaju baš njega, prethodnog govornika, zato što je sa njima u koaliciji na Starom gradu. I dan-danas, u ovom trenutku, dok sedimo i dok vodimo ovu polemiku, on je na Starom gradu u koaliciji sa tim žutima, sa tim istim Markom Bastaćem, i u još nekoliko opština. Kada je reč o obeležavanju srpskih stradanja, ponoviću ono što sam malopre rekao, a prethodni govornik koji me podseća na neku moju prošlost u pravu je samo u jednom delu. Da, ali to obeležavanje srpskih stradanja tada se svodilo na parastos u crkvi Svetog Marka, okupe se izbeglička udruženja, okupe se ljudi koji su izgubili nekog direktno u tim akcijama i u tim zločinima, održe parastos i to je to. Ovde pričam o sistemskom pristupu ovom problemu, sistemskom državnom pristupu. Podigli smo to na državni nivo, dakle, država Srbija na najdostojanstveniji mogući način obeležava srpska stradanja, zločine nad Srbima i ne stidimo se toga. Žalimo, učestvujemo u bolu ljudi koji su izgubili nekog i ne stidimo se toga, o čemu je govorila i ovlašćena predstavnica SNS, kao što obeležavamo i svaki 24. mart kao godišnjicu bombardovanja Srbije 1999. godine i ne stidimo se toga. Ali isto tako ne propustimo priliku da poručimo našem narodu, gde god on bio, da nećemo dozvoliti nove „Oluje“, da će Srbi biti zaštićeni gde god oni bili, kada je reč o zemljama u okruženju. Dakle, to je odgovorna politika koju sprovodi Aleksandar Vučić i tu je suštinska razlika između Aleksandra Vučića i onih koje ste vi podržavali dok su vodili Srbiju, a nije im palo na pamet da se sete srpskih žrtava, o čemu sam malopre govorio, dok ste sedeli sa Draganom Đilasom u gradskoj vlasti i ne znam šta radili, delili upravne i nadzorne odbore, jer vam je to bilo interesantno u tom trenutku. Zahvaljujem.
Hvala, kolega Markoviću. Reč ima Nemanja Šarović. Izvolite.
Gospodine Markoviću, morate nešto protiv te parcijalne amnezije da uradite. Dakle, ja ću vas podsetiti da SRS nikada nije bila u koaliciji sa Đilasom, ali je taj Đilas više od milion evra iz gradskog budžeta dao za dnevni list „Pravda“ koji je bio vaše stranačko glasilo. To je činjenica. Ja sam ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije pokazao dokumenta i dokaze koje sam dobio od Trezora Narodne banke Srbije, na osnovu mojih zahteva po Zakonu o dostupnosti informacija od javnog značaja. Vi ste, dakle, u koaliciji sa njima bili i tad. Vi ste ideološki klonovi DS, zato su se istopili žuti, preuzeli ste im sve ono što su oni radili, preuzeli ste tu proevropsku politiku, preuzeli ste Poslovnik u Narodnoj skupštini i još ga gore, brutalnije i restriktivnije primenjujete i preuzeli ste brojne kadrove. Drugo - vi pričate o koalicionim partnerima, nama zamerate Bastaća. Zašto Bastać nije uhapšen ako je kriminalac? Kakav ste vi to režim kad su vam svi kriminalci na vlasti kad nema krivičnih prijava, kad nema ničega? To je ono što je pitanje. Treće - vi pominjete nama koalicionog partnera. Da li je Bastać nekog ubio? Da li je Bastać okrvavio svoje ruko, ne do lakata, nego do ramena? Vi ste u koaliciji sa Hašimom Tačijem, sa Ramušem Haradinajem, sa Aljbinom Kurtijem, vi ste u koaliciji.. [[Isključen mikrofon.]]
Kolega Šaroviću, ne znam, nisam ga ni pogledao, ali ne… (Nemanja Šarović: Da li je to neistina?) Vi stvarno, pored toga što vređate i kolege iz najveće partije u parlamente, uvredili ste i Narodnu skupštinu, uvredili ste i mene kao predsedavajućeg. (Nemanja Šarović: Imam pravo da kažem.) Niko od nas nije ni u kakvoj koaliciji sa ljudima koji ne smeju i koji su na poternicama Republike Srbije. Nema smisla to što radite. Izbeći ću bilo kakvu opomenu i kažnjavanje. Pravo na repliku, Aleksandar Marković. Nije u redu. Stvarno nije u redu, nije korektno, nije državnički sa vaše strane. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković.
Kaže prethodni govornik da nikad nije bio u koaliciji sa Draganom Đilasom. Predsedavajući, cela Srbija zna da je bio u koaliciji sa Draganom Đilasom u periodu od 2009. godine do 2012. godine u Skupštini grada Beograda, i to bez saglasnosti predsednika njegove stranke. Dakle, na svoju ruku je ušao u koaliciju sa Draganom Đilasom, podelio upravne i nadzorne odbore. Postoje podaci konkretno o ljudima koji su bili imenovani od Skupštine grada u članstvo upravnih i nadzornih odbora, i to u periodu kada je Beograd upropašćavan sistematski, kada je pustošen budžet Beograda, kada je pravljen najskuplji most, kada su bile afera za aferom. Afera rekonstrukcija Bulevara kralja Aleksandra, afera „Pazlgrad“, afera ugradnje podzemnih kontejnera. Sijaset afera je bilo, svaki dan nova višemilionska, korupcionaška afera Dragana Đilasa, gde delom odgovornost snosi i prethodni govornik koji je učestvovao u toj vlasti, dakle. Ali, kada pričamo o koalicijama, predsedavajući, prethodni govornik zna samo za koaliciju sa parama, koaliciju sa evrima, koaliciju sa kapućinom i koaliciju sa kafićima gde će ispijati ta kapućina od tih evra, mislim da je reč o 19.000 evra, ali ne bih sada ulazio u neka sitna crevca. To su koalicije koje njega zanimaju. Zahvaljujem.
Hvala, kolega Markoviću. Zamolio bih i kolegu Šarovića da zatvorimo ovaj krug replika. Stvarno smo otišli predaleko. Umesto da budemo ujedinjeni na proslavu 12 godina od tzv. proglašenja nezavisnosti tzv. Kosova, mi danas o Đilasu i nekim glupostima, kada govorim o memorijalnom centru. Molim vas, hajde malo da se ponašamo državnički, i vas i kolegu Markovića ću zamoliti. Idemo dalje. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, SRS. Izvolite. Molim vas, gospodine Šaroviću, kolegijalno vas molim. Stvarno, da možemo normalno da funkcionišemo danas. Nema više smisla, jednostavno se ne slažete, a moram jednom da prekinem. (Narodni poslanik Nemanja Šarović dobacuje s mesta.) Ne, nije tačno. Koliko puta poslednja ostane Vjerica Radeta ili Nataša Jovanović i Milorad Mirčić. Izvolite. Hvala, kolega Šaroviću. Hvala vam puno na razumevanju.
Gospodine Marinkoviću, dame i gospodo narodni poslanici, Staro Sajmište je mesto nezapamćenog stradanja, patnje i tragedije koja se desila pod nacističkom Nemačkom i ustaškom Hrvatskom vlašću i današnja inicijativa, odnosno ovaj zakonski predlog je došao sa, rekao bih, gospodine ministre, zakašnjenjem od više od 60 godina, složićete se. Mnogo je, za nas koji smo dugo u politici i koji pratimo razne komisije, ideje, sučeljavanja mišljenja, mnogo je bilo polemike u javnosti, da li treba i kako da se osniva, pod kojim nazivom ovaj Memorijalni centar. Srpska radikalna stranka svakako ovo podržava, ali i zbog činjenica i zbog raznih drugih stavova koji su provejavali kroz istoriju i kroz ovu Narodnu skupštinu, gde su nekada sedeli neki delegati, a tek posle od devedesete godine voljom naroda izabrani ljudi, jednostavno i potomci žrtava tog neverovatnog stradanja i mučenja Jevreja, Roma i Srba na Starom Sajmištu, moraju da znaju, mada mnogi od njih to i znaju, bar oni stariji, da nije bilo bolje, gospodine ministre, da se tako nešto uradi, zato što to u političkim strukturama nije odgovaralo. Tu moramo sasvim jasno to da kažemo. E sad, i ovde postoji jedna pozadina. Naime, ova Vlada je u procesu evropskih integracija protiv kojih se bori SRS. Mi smatramo da nama nije mesto u EU, ali mi smo postali deo jedne internacionalne organizacije koja je osnovana sa ciljem sećanja na žrtve Holokausta. Sve je to u redu da nije licemerno od strane onih koji su se takođe pridružili tome. Sećate se kada je Plenković otišao, a to zna gospodin Marinković, da oda počast jevrejskim žrtvama i upisao se u spomen knjigu, ali znate, ustaška Hrvatska vlast nikada nije pokazala obzira, niti će, prema žrtvama i genocidu koji su izvršili nad srpskim narodom. Evo, govorila je i koleginica Vukojičić, i podaci su jasni o tome, odakle su sve Srbi dovlačeni, kada tako moram da kažem, iz Like, Korduna i raznih krajeva gde je srpski živalj da bi bili zajedno sa Jevrejima i Romima na najstrašniji način mučeni i pogubljeni. Još nešto, neke metode mučenja ovih stradalnika kroz „Staro Sajmište“ je pored tolikog broja žrtava koje ste vi ovde naveli, prošlo mnogo ljudi, oni su nad nekima i na drugim mestima vršili egzekucije, ti metodi i pojedini su od strane onih koji nisu želeli da vode decenijama brigu o ovome primenjivani i na Golom otoku. Znači, način na koji će da ih maltretiraju od jutra do mraka, da ih izgladnjuju, i da sve čine, a na kraju da ih najmučnije pogube. Iako ste malo pre rekli, kolega Marinković da to nije tema, da se ipak osvrnemo, jer mi podržavamo ovaj predlog i na sadašnji istorijski kontekst i na ono što nas kao ljude ovog doba sada boli, a što su neposredna dešavanja ili kako da kažemo, pošto je to za istoriju, eto kratak period, unazad 20 godina. Srbija mora, gospodina ministre, da ima tačnu odrednicu za ono što se desilo našem narodu, hrabrim dobrovoljcima da odamo počast i SRS i svim drugima i regularnoj Vojsci Republike Srpske i borcima Republike Srpske Krajine i da se zna, kao što je to u Republici Srpskoj, da se zvanično kaže da je to srpski otadžbinski rat. Mi narodne poslanike iz raznih stranaka čujemo da nekako paušalno o tome govore. To je bio srpski otadžbinski rat gde smo podneli mnogo žrtava, mi smo najstradalniji narod na Balkanu i dokazali smo uprkos svemu što je pokušano da nam se stavi na teret i hapšenjem našeg vojnog i političkog vrha, odvođenjem u anti-srpski Haški kazamat, da smo mi branili svoju imovinu, da smo branili svoje ognjište i da se u Srebrenici nije dogodio nikakav genocid. Sve te žrtve koje je podneo srpski narod nisu na pravi način poštovane ni dan danas u državi Srbiji. Vi kažete, jeste, ali to nije sve dovoljno. Mi moramo zbog budućih generacija neprestano o tome da govorimo. Postoje borci i heroji srpskog otadžbinskog rata koji i dan danas nemaju svoje ulice ni u mom rodnom Kragujevcu, ni u Beogradu i Novom Sadu i u drugim gradovima. O njihovim žrtvama i o njihovom herojstvu, ja ću samo neke od njih da pomenem a to su poručnik Veljko Milinković, Radenko Galinac, poručnik Boško Perić, koji je bio pravi heroj „Posavine“. Radio-televizija Srbije nikada nije rekla ni jednu jedinu reč, o njima nije snimana nikada ni jedna emisija, a mi živimo u zemlji u kojoj se i dan danas kroz pretplatu i kroz direktno davanje iz budžeta finansira njihov program. Kako će onda buduće generacije, jer vi ste nazvali s pravom da je ovo ustanova kultura koja i treba da ima takav značaj, istorijski, naučni i svaki drugi. Mi smo amandmanima reagovali tamo gde smo smatrali da još dodatno trebaju ti termini i te odrednice u zakonu da se dopune, ali ako nema takvog jedinstva i ako mi, trenutno su te klupe prazne, imamo u Narodnoj skupštini Republike Srbije poslanike i one koji sada idu na bojkot, sutra će ili neki drugi put da kažu – sada hoćemo na izbori, ali oni se u javnosti pojavljuju sa svim izdajnicima srpskog naroda su u saglasju u emisijama gde gostuju, sa onim poremećenim ženama u crnom, sa Natašom Kandić, sa svim tim izdajnicima oni se odlično slažu, a vi onda pričate o nekim, na današnji dan, trivijalnim stvarima, pominjete nekakve gluposti koje ničim nisu vezane za SRS, malopre kada ste odgovarali i kolegi Šaroviću. Mi smo stranka koja zna da je srpski narod kroz vekove uspevao uvek i posle toliko stradanja da se podigne iz pepela. Zar je bilo potrebno da prođe i da dođe stogodišnjica obeležavanja velikog rata, da se tek onda krene sa popisivanjem žrtava? Pitanje, gospodine ministre, za vas i za vaše saradnike, pre svega, za Vladu Republike Srbije na koji način će i da li u dovoljnoj meri da se finansira ovaj Memorijalni centar? Vi znate da je Muzej genocida koji je osnovan, ja mislim pre dvadeset i koliko godina, i dan danas sa skromnim sredstvima, piše u zakonu, ali to treba da bude zaista nešto što neće da zavisi ni od kakvim međunarodnih projekata, od ove asocijacije koju sam malopre pomenula, jer da bismo budućim generacijama ostavili ono što je prava istorija, komunisti su iskrivljeno istoriju decenijama predstavljali narodu. Oni koji su pre vas hteli da osnuju ovaj centar su takođe imali neke svoje istorijske kontekste, vi koji ste iz SNS ste ugurali Boška Obradovića kao Skotovog poslanika ovde, pa ste tek onda, pošto smo mi podigli glas protiv takvog Ljotićevca i aktivirali to kakva je uloga bila Dimitrija Ljotića u istoriji ovog naroda, tek onda ste počeli da govorite Ljotićevac, ovakav, onakav. Znači, nemojte da budući poslanici vaše stranke, kako god želite, ali na kraju krajeva mi imamo ono što je naš čvrsti stav, govore ili vi dok ste još uvek ovde u ovom sazivu, da nama bilo šta prebacujete. Kao stranka koja postoji već 30 godina u ovom višestranačju, jedini smo uvek bili odgovorni prema svim žrtvama koje se desilo ovde u našoj zemlji, ali pre svega morate da poštujete veliku žrtvu koju je podneo srpski narod, pa tek onda da shvatite koliko je teško i da se saosećate i sa svima drugima koji su stradali i pod nacističkom Nemačkom i ustaškom hrvatskom državom, ali da ne budete licemerni i da se ne dodvoravate onima koji nam ne žele dobro. Nikakvi mali „Šengeni“, zapadni Balkani i ništa slično neće izbrisati tolike žrtve koje smo podneli kroz više od 50 godina. Hvala.
Hvala, gospođo Jovanović. Reč ima ministar, gospodin Vladan Vukosavljević. Ministre izvolite.
Evo, postavili ste mi pitanje, pa pre nego što direktno odgovorim o brojkama o kojima se radi, samo kratak osvrt na uvodni deo vašeg izlaganja. Dakle, bilo je takođe i pitanje da li smo i koliko smo učinili kao država u poslednjih nekoliko decenija u vezi sa očuvanjem kulture sećanja? Mnogo toga je propušteno, ako smo svesni, a mislim da uglavnom jesmo, sa nijansama u razlikama političkog tumačenja, decenijama je pitanje srpskih žrtava bilo, ako ne marginalizovano, ono svođeno na jedan manji format i bez, naravno, jasnog simboličkog i faktičkog objašnjavanja mnogih okolnosti. Jedan od takvih primera je, nije ovo ni vreme ni mesto, samo ću kratko napomenuti, jeste i spomenik u Jasenovcu, koji je relativno nejasnog simboličkog značenja ili možda ima neke daleke simboličke konotacije sa mestom jednog od najvećih užasa, ako ne i samog najvećeg užasa ukupne istorije srpskog naroda od njegovog postojanja, u toku njegovog postojanja. Međutim, znate kako, ako je nekakva klasifikacija ideološka ili politička decenijama opterećivala određene okolnosti, teško je ne priznati da ne postoje pomaci. Možda ti pomaci nisu onog tempa i onog intenziteta koji bi možda mnogi od nas priželjkivali, ali led se topi, stvari idu u dobrom pravcu. Ja sam se podsetio nedavno da sam pre pet godina, ne znam da li možda prvi, ali možda među prvima u javnosti pomenuo ideju da se jedna ulica u Beogradu mora nazvati imenom Blagoja Jovovića, srpskog heroja koji je izvršio atentat na Antu Pavelića u Buenos Ariesu, o svom ruhu i kruhu, bez UDBA, bez OZNA, bez bilo koga, sam, samostalno, rizikujući život i kao posledica tog atentata, Pavelić je umro, kako mu dolikuje i priliči u mukama, dve godine kasnije u bolnici u Madridu, kod generala Franka, svog prijatelja. Blagoje Jovović danas ima ulicu u Zemunu i to je jedan od pomaka. Verujem da će i u godinama koje su ispred nas te stvari, ta kultura sećanja, među kojim pitanjima je i ovo neko koje ste vi pokrenuli, da dobiju svoje zasluženo mesto u našem društvu. Što se tiče drugog pitanja koje je finansijski konkretnije, za finansiranje budućeg rada Memorijalnog centra „Staro sajmište“, predloženo je da se u budžetu Republike Srbije izdvoji 28 miliona za 2021. godinu, 39 miliona za 2022. godinu i takođe, 39 miliona za 2023. godinu, s tim, to su troškovi ustanove kulture, s tim što će dodatna sredstva za rekonstrukciju, adaptaciju i sanaciju Centralne kule u 2021. godini, predložena su sredstva od 186 miliona dinara. Tu je reč o građevinskim radovima, sanacija i rekonstrukcija one Centralne kule, ili paviljona, a kada je reč o ovim sumama koje sam pomenuo, to je predlog za procenu troškova u 2021, 2022. i 2023. godini. Ovi troškovi su pravljeni na osnovu pretpostavljenog broja zaposlenih, na osnovu zamišljene misije i vizije rada tog muzeja i na osnovu troškova kojima raspolažu analogne ustanove kulture, odnosno analogne po broju ili obimu zaposlenih. To su, dakle, projekcije i one mogu biti korigovane na više, pretpostavljam, samo ukoliko se ukaže potreba, tako da u vezi finansiranja, vodilo se računa o tome i verujem da će prilikom planiranja budžeta za naredne godine, ove sume biti uzete u obzir i eventualno uvećavane u skladu sa mogućnostima srpskog budžeta. Hvala na pažnji.
Hvala gospodine ministre. Pravo na komentar odnosno repliku ima Nataša Jovanović.
To je ključni aspekt. Ako će ovaj Memorijalni centar kao što je navedeno ovde, a mi smo čak i dopunili, da ima i kao ustanova kulture kompletnu funkciju koja je povezana i sa obrazovno-vaspitnom i naučno-istraživačkom delatnošću, ona ne može da zavisi od volje nekog pojedinca budućeg i da sada mi razmišljamo, kao što smo morali dok nije, ali tu je napravljen pomak, ali to nije dovoljno, kao kada je donet Zakon o finansiranju i Matice srpske i drugih kulturnih institucija od najvišeg značaja. Ja sam samo napravila tu malu digresiju, jer kada je Muzej genocida formiran, bila su grandiozna obećanja. Ja se samo vraćam na to, a došli smo do toga da je tek, ja mislim dvoje ili troje zaposlenih, ispravite me ako grešim, sa veoma nekim malim uslovima za rad. Ja nisam zadovoljna ni radom Muzeja žrtava „21.oktobar“ u Kragujevcu, jer i to bi moglo da se podigne na mnogo viši nivo, zato što nije samo „21. oktobar“ dan kada treba da obeležavamo sećanje na te žrtve i da to nekome bude u tom trenutku politički korisno. To ne može više da bude floskula, i zbog toga sam i pominjala ove heroje novog doba. Na kraju krajeva, da mi rasvetlimo pojedine aspekte iz istorije, a naročito velike uloge četnika đenerala Draže Mihajlovića, mi smo, gospodine ministre, postavili spomenik Veselinu Misitu, u Loznici još od davnih dana i svake godine mi obeležavamo dan kada je Loznica oslobođena, to je bio prvi pod komandom četničkog vojvode, odnosno pukovnika Veselina Misite, jer to je bio prvi oslobođeni grad u nacistički porobljenoj Evropi.
Hvala, gospođo Jovanović. Reč ima prof. dr Marko Atlagić. Profesore, izvolite.
Uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, gospodine Marinkoviću, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Republike Srbije. Moje uvažene kolege, narodni poslanici, uglavnom su rekli o ovom Memorijalnom centru, ono što su trebali reći, uzimajući u obzir istorijsku poprugu, a dozvolite ipak da kažem hvala predsedniku Republike Srbije, Aleksandru Vučiću, što je prvi posle 75 godina, kako je neko i rekao danas ovde, inicirao da se danas raspravlja o zakonu o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“, a vaše Ministarstvo gospodine ministre pridonelo mnogo tome, da mi danas u ovom visokom Domu, raspravljamo o njemu. Kako su već rekli, nalazio se na najistočnijoj tački Nezavisne Države Hrvatske, na zahtev Nemaca NDH taj je prostor ustupio i na njemu dozvolio uspostavljanje logora, pod uslovom, kako je rekla uvažena narodna poslanica, Milanka Vukojčić, u logoru da ne budu srpski stražari i srpska policija. Upravu nad logorom imali su Nemci, čini mi se negde do kraja maja 1944. godine, a posle toga komandu, nad logorom, preuzele su ustaše. Memorijalni centra, podvlačim ovo, što je jako važno, „Staro Sajmište“ biće republička ustanova kulture. Ona neće biti ustanova kulture lokalne zajednice, niti opštine, niti grada Beograda nego republička ustanova kulture, u kojoj će se sakupljati, sređivati, čuvati, koristiti arhivska i muzeološka građa. To je jako bitno. Centar će se baviti naučnom, kulturnom i prosvetno-kulturnom delatnošću. Ona će biti naučna ustanova. Ja danas, kao čovek struke, neću posebno da govorim o tome. Na stvar ćemo prepustiti ljudima, koji će danas-sutra raditi u Memorijalnom centu. Upravo to će biti njihov zadatak. Jedino na šta mogu da stavim akcenat je to da budu vrlo stručno osposobljeni ljudi, ljudi struke, jer mi, nažalost, muzeologa nemamo na fakultetima, nemamo tu grupu, arhivista o tome smo posebno govorili i tako dalje. Dakle, nemamo ljude iz struke, niti u muzejima dovoljno, počevši od lokalnih samouprava, u čijoj su nadležnosti muzeji, a isto tako i čak u republičkim itd, pogotovo kada je rukovodeći kadar u pitanju. Dođe vam za direktora muzeja koji ne zna šta on radi. To je problem. Dakle, o tome moramo posebno povesti računa. Kako je rekao, centar će se baviti naučnom, kulturnom i prosvetnom delatnošću. Ovo je Memorijalni centar još jedan dokaz antifašističkog delovanja vlasti koju predvodi predsednik države Aleksandar Vučić i delovanje naše države. To je zaista tako i niko to ne može da zameri. Danas smo čuli ovde spominjanje da nismo kao zemlja antifašizma, pozvani na obeležavanje Drugog svetskog rata u Poljsku. Uvaženi narodni poslanici, poštovani građani Srbije, nama nije mesto tamo, tamo se obeležavao početak Drugog svetskog rata. Nama je mesto ove godine kada se bude slavio Dan pobede nad fašizmom. Prema tome, da lučimo te dve stvari. Meni je jako žao, gospodine potpredsedniče, Marinkoviću, što danas nema naših političkih protivnika oličenih u Savezu za Srbiju. Nisu našli za shodno da se pojave u ovom visokom domu, kada se govori o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“. Gle čuda, nema i onih iz Saveza za Srbiju i njima shodnih koji su se ovih dana pojavljivali, vidite prazne su klupe, to govori o njima. Za to vreme oni šire montirane filmove, laži o Aleksandru Vučiću, SNS i ne samo o njima, nego i o Republici Srbiji preko Televizije "N1" CIA. Televizije "N1", kao što znate, dame i gospodo registrovana je u Luksenburgu, a tamo se ne emituje program, ona je ilegalna u Republici Srbiji, o tome je uvaženi poslanik Marijan Rističević najviše govorio u ovom visokom Domu. Ona je pirat u Srbiji, to svi znamo. Televizije "N1" je nerigistrovana političko-finansijska stranka, podvlačim, laži, obmana, poluistina, koja svakodnevno, non-stop satanizuje predsednika Republike Srbije Aleksandra Vučića, Vladu Republike Srbije, predsednikovu familiju, Srpsku naprednu stranku, narodne poslanike i Vladu Republike Srbije, a kako rekoh, posebno predsednika Republike Srbije Aleksandra Vučića i sve ono što je on radio zadnjih osam godina. Podsetiću vas, uvaženi građani Republike Srbije, setite se kako Televizija "N1" CIA satanizovala "Beograd na vodi" iz dana u dan, kako je satanizovala rehabilitaciju ulica i trgova u Beogradu, kako je satanizovala revitalizaciju "Železare Smederevo", setite se onog nesretnika Zorana Živkovića koji je na Televiziji "N1" CIA rekao da treba zatvoriti "Železaru Smederevo", a radnike poslati kući. Da li je tako, uvaženi poslanici? Da li je tako gospodine Živkoviću, koji sada iz svog udobnog stana gledaš ovaj Televizijski prenos? Satanizovali su revitalizaciju RTV Bor. Satanizovali su izgradnju tvornica i inostranih investitora. Setite se Boška Obradovića, u narodu zvanog siledžija, šta je radio, zabranjivao ulaz u pojedine tvornice. Satanizovali su izgradnju auto-puteva, puteva i mostova. Satanizovali su finansijsku konsolidaciju Srbije. Gde je sada onaj urednik NIN-a Ćulibrk, koji je rekao da prosek plate neće biti onaj koji će biti? Ja ga molim, pošto je čovek u godinama, neka ima hrabrosti i neka izađe na TV i neka se izvini, ne nama, ne Aleksandru Vučiću, barem se građanima Republike Srbije, barem onima koji čitaju njegov list. Moram da kažem da je taj list, svojevremeno, bio jedan od najboljih listova u ovom delu Evrope. Mene je sramota danas što sam, hajde da kažem, nekada polemisao sa jednim od najvećih srpskih filozofa, etičara, Vukom Pavičevićem. A danas je taj list list obmana, laži sa dna kace. Satanizovali su izgradnju škola, izgradnju bolnica. Evo, čuli ste ovih dana i videli sinoć, Televizija "N1" CIA je najavljivala i sinoć prikazivala film pod nazivom "Vladalac". Već smo znali, sudeći po najavama, a i sinoć gledajući da je to daljna nezapamćena satanizacija predsednika Republike Srbije gospodina Aleksandra Vučića, što je nezapamćeno na ovim prostorima. Dozvolite uvaženi građani Republike Srbije da vas samo podsetim na ljude koji to rade. Siniša Kovačević, Žarko Trebješanin, novinar Stojadinović, da ih dalje ne nabrajam, da čujete samo nekoliko reči ko je taj Siniša Kovačević. Siniša Kovačević, navodni reditelj je 3. novembra 2019, godine izjavio: "Na čelu države je izdajnik, a do juče govedo." Rekao je on, dakle, Kovačević, i citirani Vuk Jeremić, da su lepši, bolji, pametniji od Aleksandra Vučića. Završen citat, a time su vama, poštovani građani poslali poruku da ste vi glupi, a oni su samo elita. To je taj Siniša Kovačević. Dana 26. jula Gospodnje 2017. godine, izvinite na izrazu ali moram da kažem, citiram: „Malo si se kurčio po kafanama“, završen citat. To je taj Siniša Kovačević, koji satanizuje predsednika Republike Srbije. Dana 5. decembra Gospodnje 2017. godine, kaže: „Rekao je da ne zna da li je Ratko Mladić kriv za genocid“, završen citat. Zamislite dramaturg sa toliko knjiga, ne zna pojam „genocida“. Zna on, poštovani građani Srbije. On je potpredsednik stranke Vuka Jeremića, onoga člana međunarodne grupe bandita i lopova u čije se kolo i on svrstao. On je 6. novembra 2019. godine, dakle Siniša Kovačević, rekao nama, Aleksandru Vučiću i SNS, citiram: „Ja ću da bijem. Više nemam nedoumice. Mi treba da bijemo na svaki način, na svaki način“. Ponavljam: „Na svaki način“, završen citat. To vam je taj Siniša Kovačević, a da dalje o novinarima koji su sinoć montirali onaj film ne govorim, čini mi se Danica Vučenić i tako dalje. Zamislite šta ona kaže? Zamera Aleksandru Vučiću što je 1990. godine bio uz svoj narod i državu. Zamislite za njih je patriotizam ratno huškanje. Pa oni peru svoju biografiju od tada. Evo ja ću vam citirati iz jedne knjige „Demonizacija Srba“ u kojoj se kaže, citiram: „Jedan deo naučnika, novinara, glumaca i reditelja vršio je, a i danas vrši, apologiju zapada i zajedno sa zapadom, navodno dokazivali kako su SAD i NATO u pravu kada ruše Srbiju i Jugoslaviju“, završen citat iz te knjige. To je taj Siniša Kovačević. To su ovi novinari, Vučenić, sinoćni. Isto su to radili. Oni će za jednu džigericu prodati državu i naciju, jer to su dokazivali od 2000. godine. I da kažemo toj N1, o kojoj često govorimo. Najmračnija, najcrnja politička stranka obmana i laži u čijim obmanama i laži učestvuju jedan deo novinara, čiji je posao da rade sve ono što nije njihov posao, pretvorili su se, nisu nikakvi novinari, u političku stranku kao da su završili politički kurs nekada u Kumrovcu. Novinari treba da se drže Kodeksa br.1 o Novinarskom kodeksu. Uvaženi građani Republike Srbije, Dragan Đilas je ovih dana pisao pismo nekim ambasadorima umesto da ovde sede njegovi poslanici, nasuprot nas, evropskih zemalja blateći svoju zemlju, građane Republike Srbije i njenog predsednika, Aleksandra Vučića. Zamislite šta je na kraju pisma napisao? Citiram: „Da li znate, uopšte u kojoj zemlji boravite?“, misleći u najgoroj zemlji na zemaljskoj kugli. Sram da ga bude. Njegovih 619 miliona evra ništa ne znače za našu otadžbinu i odnos prema otadžbini. To je onaj Đilas koji je 1. decembra, ali pre toga pozvao na bojkot. Bio je u jednoj prekomorskoj zemlji, vratio se, a onda je na jednom sastanku 2. decembra 2018. godine pozvao na bojkot narodne poslanike. Rekao je ovako, citiram: „Ako izbacimo dijalog iz parlamenta“, zamislite ko je za dijalog? Dali je on za dijalog? On kaže: „Kada izbacimo dijalog iz parlamenta, onda kao društvo imamo problem“. Dalje: „To je mesto gde se priča“. Dabome da je mesto gde se priča. Dalje: „Ako to zaustavimo, ako zaustavimo sve medije“, obratite pažnju: „Onda će eksplodirati negde“. Kome to treba, misli parlament? Taj je rušio 2000. godine parlamentarni život u ovoj zemlji. Misli da će to. To će biti, poštovani građani, zahvaljujući vama na prvi trinaestog ili na prvi nikada. Evo, javlja se i Sanda Rašković Ivić koja je 5. novembra 2018. godine na sednici Narodne skupštine, ovde u ovom visokom domu, prilikom odlikovanja Aleksandra Vučića od strane ruskog predsednika, Vladimira Vladimirovića Putina, tada izjavila da je to laž. Citiram: „Od toga nema ništa“, završen citat. Istina je, poštovani građani, kao što ste videli, da je Aleksandar Vučić, predsednik Republike Srbije, odlikovan od strane Vladimira Vladimirovića Putina, jedini posle Nikole Pašića. Ta uvažena poslanica ne nađe shodno da dođe ovde da se izvini vama, poštovani građani Republike Srbije. Na kraju, Vuk Jeremić stalno vređa Vladu Republike Srbije, Aleksandra Vučića, predsednika i predsednicu Vlade, Anu Brnabić. On je 19. septembra 2019. godine rekao, citiram: „Da je naša predsednica maketa, gej-premijerka“, završen citat. To je rekao bez srama i bez stida. Dana 27. jula 2010. godine, upamtite poštovani građani, jedan je od najvećih datuma za tzv. „državu Kosovo“ koju ste danas ovde spominjali. Toga dana Priština je dobila pravni argument da gura svoju tzv. „nezavisnost“ do kraja. Zato Priština slavi Vuka Jeremića zvanog „Vuk potomak“ jer ga albansko rukovodstvo smatra tvorcem najvažnijeg dokumenta u rukama tzv. „nezavisnog Kosova“. Novinarima sinoć u onom filmu i ovo što će prikazivati obratiću se ponovo još jednom citatom Džona Svintona, bivšeg šefa osoblja u „Njujork Tajmsu“ u zdravici koju je održao ispred „Njujork kluba“ daleke 1953. godine. Citiram, poštovani građani vi ih stavite u ovaj kontekst: „Posao novinara je da uništi istinu“, oni uništavaju istinu, „da otvoreno lažu, da izvrću, da ozloglašuju, da se sklanjaju pred zlatnim teletom i da prodaju vlastitu zemlju i narod da bi zaradili hleb“. Aha, gospođo Vučenić, za vas je patriotizam huškanje ratno itd. Sve to znaju. Čemu onda svi ti hvalospevi nezavisnoj štampi? Mi smo oruđe i sluge bogataša koji su iza kulisa Dragana Đilasa, Šolaka i drugih. Mi smo marionete, oni vuku konce a mi plešemo. Naš talenat, naše mogućnosti, naš život vlasništvo su drugih ljudi. „Mi smo intelektualne prostitutke“, završen citat. Poštovani narodni poslanici, naravno kao i moje ostale kolege iz SNS, podržaćemo ovaj zakon i nama služi to na čast. Hvala.
Hvala, profesore Atlagiću. Sada reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Dame i gospodo, ima jedna izreka, ona se nalazi na jednoj od tabli žrtvama racije fašizma u Novom Sadu. Ona glasi: „Nisu zločinci oni koji su ubijali, već oni koji zaboravljaju“. To je suština čitave ove priče o kojoj mi danas raspravljamo. Suština u svemu ovome što se dešavalo srpskom narodu u 20. veku može da se svede pod zajednički imenitelj. Taj 20. vek je veliko stradanje srpskog naroda. Gotovo da nema naroda da je toliko puta stradao kao što je to srpski i bratski ruski narod. Godine 1914. u odnosu na broj stanovnika u Prvom svetskom ratu najveće žrtve je imao srpski narod. Godine 1941. srpski narod je imao dva antifašistička pokreta. I jedan i drugi su se borili protiv fašizma. Definitivno, to je bilo stradanje jednog naroda. Devedesetih godina ponovo stradanije srpskog naroda se desilo. Kako je srpski narod zaboravljao sve to? Tako što su pred njega stavljali nešto što je u svakom slučaju imalo za cilj da se sve žrtve zaborave. Stvaranje Kraljevine Jugoslavije bio je imperativ za srpski narod. Aleksandar Karađorđević je srpski narod uveo u Jugoslaviju. Svi su bili i Hrvati i Slovenci, samo je srpski narod u najvećem broju bio Jugosloven. Godine 1941. srpski narod je masovno uzeo učešće u pružanju otpora fašistima. Uspomenu na 1914. godinu nije u punom smislu reči sačuvao taj isti i stradalni srpski narod. Zašto? Zato što srpski narod je podrazumevao, kolektivno se smatralo da se to valjda zna, valjda svet zna šta je to i kakav doprinos dao jedan narod u Prvom svetskom ratu. Zamislite, kakav paradoks, u Francuskoj, u Parizu, podiže se spomenik srpskom vojniku, ne Jugoslovenu nego srpskom vojniku, a posle Prvog svetskog rata dižu se spomenici po Srbiji koji označavaju opštu borbu u Prvom svetskom ratu, retko gde ste mogli da sretnete da se apostrofira uloga srpskog naroda ili srpskog vojnika. To je valjda sudbina jednog naroda koji se toliko žrtvovao za nešto što je najuzvišenije. To je sloboda. Da se razumemo, uvek je srpski narod imao kakav takav mir, ali kada je osećao potrebu da se bori za slobodu uvek je blagovremeno reagovao, bez obzira kolike su žrtve bile. Naknadne pameti koje su upućivale na to da nije trebalo ulaziti u Prvi svetski rat su upravo samo dodatna zabluda ili zabuna unutar srpskog naroda. Godine 1941, o čemu danas razgovaramo, formiran je logor Staro sajmište na teritoriji države koja se zvala Nezavisna Država Hrvatska, i to čak ni u obrazloženju ministarstvo, meni iz nerazumljivih razloga, nije napisalo. Mora da se zna da je Nezavisna Država Hrvatska tada postojala u pravom smislu reči, kao rezultat ustaštva i ustaške ideje unutar hrvatskog naroda. Zašto je to bitno? Zato što je sadašnja Republika Hrvatska kontinuitet koji se zasniva na Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, i to ne kriju čelnici hrvatskog naroda. Samo tako može da postoji država hrvatskog naroda - na ustaškoj ideologiji, a ona se zasniva na mržnji prema srpskom narodu, i to je veoma bitno. Zašto naglašavam Srem? Zato što nije stradanje samo u Zemunu ili u delu koji obuhvata sadašnja opština Novi Beograd. Stradanje je od Šida preko Sremske Mitrovice, preko Rume, preko Iriga, preko Pećinaca, svugde su tu bili sabirni logori. Žrtva ustaškog terora je i veliki slikar Sava Šumanović i njegova porodica. Ako se pravi jedan memorijalni centar koji bi trebao, pre svega, da objedini sve ovo što se dešavalo, kada su u pitanju sabirni logori, ne vidim razloga zašto to ne bi bilo za čitavu teritoriju Srema? Šta tu ima kao prepreka? Nemamo nigde nijedan takav centar u ostalom delu Srema. Možda neko kaže sada da je to na neki način revizija istorije. Ne, to je u stvari prava izvorna istorija. U Zemunu je bio stožer ustaške države koja se zvala Nezavisna Država Hrvatska i treba održavati taj kontinuitet kada je u pitanju istorijsko pamćenje. Ne da nama Hrvati ispostavljaju računicu za odštetu koju treba da platimo, nego oni kao naslednici te ustaške tvorevine moraju da shvate da treba da nadoknade to, ako je moguće nadoknaditi tu štetu, ali to je kod nas kratko pamćenje. Evo vam drugi primer iz novijih dešavanja. Devedesetih godina, 1995. godine, svi smo svedoci, čak američka obaveštajna služba CIA, vojne obaveštajne službe javno iznose podatak i činjenicu da su visoki oficiri američke vojske, da li penzionisani ili u nekom drugom statusu, učestvovali u pripremanju akcije „Oluja“. To su više puta iznosili srpskoj javnosti, kao njihov doprinos za progon srpskog življa iz Republike Srpske Krajine. Kakvo je pamćenje kod nas? Ne mali broj tih istih oficira američke vojske ili američke obaveštajne službe našlo je svoje uhlebljenje u kompaniji koja se zove „Behtel“, i to ne kriju. Šta mi radimo? Mi ih nagrađujemo za uspešnu akciju, pripremu akcije, što su deo srpskog korpusa proterali iz Republike Srpske Krajine. Kada mi srpski radikali kažemo, ne mislimo mi da se tu obračunamo sa pojedincima, nego samo da osvežimo pamćenje, jer dok je to sveže pamćenje, dok je kolektivno pamćenje unutar srpskog naroda i o Krajini i o dešavanjima, malo je njih koji će se odlučiti na ovakav jedan poguban potez, a nema reakcije. Ima reakcija tako što nas resorni ministar pljuje ovde, psuje nam majku što kažemo da nema smisla dati 300 miliona tim i takvim oficirima koji su učestvovali, najaktivnije, u progonu srpskog naroda iz Republike Srpske Krajine. Ne prisvajamo mi pravo ni ekskluzivitet da mi samo tumačimo šta se dešavalo u Republici Srpskoj Krajini, ali moramo mnoge memorijalne centre da obnovimo, da osnujemo kako bi znali šta se dešavalo srpskom narodu, da nam se ne ponovi ponovo Srebrenica. Vidite kakva je kampanja i hajka na Vojislava Šešelja, a samo zato što je objavio knjigu „U Srebrenici nije bilo genocida“. Nemojte misliti da je bilo šta drugo u pitanju. Ne vole oni da istina ugleda svetlost dana. Evo, i Englezi priznaju da u Srebrenici nije bilo genocida. To nije negiranje onoga što se dešavalo, zločina, ali je u svakom slučaju negacija stvaranja jednog veštačkog mita. Nama su proglasili Jasenovac kao radni logor gde su Srbi išli dobrovoljno da se zabavljaju, u Staru Gradišku Srbi su dobrovoljno odlazili u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj da bi tamo proveli jedan određeni period. To smo doživeli. Zašto? Zato što nam nije dugo pamćenje i mi srpski radikali podržavamo ovakvu inicijativu i želimo da, u čitavom Sremu gde je nekada funkcionisala, bivstvovala Nezavisna Država Hrvatska, u tom memorijalnom centru bude zbirno sva dokumentacija i svi podaci koji se odnose na stradanje, pre svega, srpskog, jevrejskog i romskog naroda.
Hvala. Reč ima Dubravka Filipovski. Izvinjavam se gospođi Filipovski, ali javio se ministar da odgovori.
Izvinite, uvažena poslanice. Dockan sam reagovao, pa je zato kasnio signal. Dakle, uvaženi narodni poslaniče, gospodine Mirčiću, u pravu ste, mislim da će to biti obuhvaćeno u muzeju Staro sajmište, ali memorijalni centar Staro sajmište je tek jedan od budućih, mogućih lokaliteta gde se kultura sećanja na ustaške zločine mora čuvati. Nas ništa i niko ne može, ne sme i ne treba da spreči da se pored ovog memorijalnog centra takvi centri osnivaju i u Sremu. Srem je bio mesto velikih ustaških zločina, i Sremska Mitrovica, i Irig itd. Tamo su zverski umorili velikog srpskog slikara Savu Šumanovića i niz znanih i neznanih ljudi itd. Mapa srpskih stradanja u tzv. Nezavisnoj Državi Hrvatskoj je prepuna krvavih tačaka. Svuda gde je moguće, gde živi srpski narod, gde ima neku vlast nad teritorijom, okolnostima i sredstvima, treba da pravi ovakve i slične memorijalne centra, a mi ćemo nastojati da se u ovom memorijalnom centru napravi dokumentacija i druge stvari koje će podsećati na zverstva u Sremu. Ono što je potencijal, ovo nije sada, ponoviću sa početka svog izlaganja od pre nekoliko sati, ni vreme ni mesto, ali jeste tematski indirektno vezano, imamo priliku kao društvo i kao ovaj naraštaj da razmislimo i o izgradnji, mislim da je to potrebno, muzeja genocida nad srpskim narodom u 20. veku, jer tih genocida je bilo i u Prvom svetskom ratu od strane Bugara, od strane Albanaca na Kosovu i Metohiji itd. Naravno, postoje zločini OZNE posle Drugog svetskog rata koji se moraju temeljnije istorijski rasvetliti i koji treba da nađu svoje mesto u istoriji uprkos našim tradicionalnim ideološki podelama i nijansama koje su ponekad vrlo grube i vrlo isključive. Što se tiče konačno dela tema o kojoj ste govorili Ministarstvo kulture će koliko god bude moglo nastojati da afirmiše ideju donošenja zakona o zabrani negiranja genocida na srpskim narodom u NDH, jer ako mi ne možemo da se suprotstavimo kao društva nekim merama konkretnim istorijskim falsifikatima, lako je kada oni dolaze iz drugih ili susednih država, motivi za to su nam poznati i neka oni rade svoj posao, ti koji tako misle i na takvoj etici stoje, ali ako mi ovde imamo susret sa istorijskim revizionizmom i u Beogradu i ponekad na Beogradskom univerzitetu i ponekad u delu intelektualne elite, onda ne vidim drugi način nego da se zakonom, jer zakoni služe da obuzdavaju ona neprihvatljiva ljudska ponašanja, normativno uredi ta oblast. Ne sme se negirati genocid nad srpskim narodom u tzv. NDH. Ako ne pamet i moral, onda će barem zakonske odredbe tog tipa nekoga ponekada da dovedu u red. Prema tome, mislim da se stvaraju uslovi, a nadam se da će svi oni koji se budu ovim poslovima bavili imati na umu da mi prvo usvajanjem zakona, potom radom na otvaranju ovog Memorijalnog centra nipošto nismo završili posao kada je reč o kulturi sećanja na genocid nad srpskim narodom u Drugom svetskom ratu, pa i u Prvom svetskom ratu. Prema tome, ja ovo vidim kao jedan od koraka, posle niza decenija raznih propuštenih koraka, kao jedan čvrst i veliki korak u jednom pravcu za koji mislim da se oko njega svi slažemo bez obzira na političke razlike po nekim drugim pitanjima. Hvala na pažnji.
Hvala gospodine ministre. Milorad Mirčić ima pravo na repliku. Izvolite gospodine Mirčiću.
Dame i gospodo, potpuno je jasno da za primere Srebrenice, Račka i Hrtkovaca treba jednostavno da stavimo prst na čelo i da za se zamislimo šta to žele ti dobronamerni. U Srebrenici je prihvaćeno to što je silom nametnuto da je bio genocid. Nažalost, tu odluku su usvojili naši sunarodnici u Skupštini Republike Srpske. Sada se kaju, sada naknadno objavljuju kakva je istina bila. Da li to vredi ili ne vredi videćemo, sve u zavisnosti šta u dokumentaciji sve stoji koju je objavio London, odnosno engleska obaveštajna služba. U Račku je pripreman teren za ponovo formiranje jednog lažnog mita koji je trebao da bude isto genocid. Pročitajte sad, ako ste u prilici, videćete kako je pripreman iz isti kuhinje u Americi, samo što su rekli da na Kosovu i Metohiji treba obelodaniti cifru da je između 50 i 100 hiljada šiptara ubijeno. To je sve unapred planirano, pa je Karla Delponte, učestvujući u tome dala nalog da se otkriju masovne grobnice. Kada je videla da nema rezultata da se ne može doći do nekog podatka koji bi bio impozantan za suđenje Srbima, onda je rekla - u nedostatku radne snage obustavlja se otkrivanje masovnih grobnica. Kada su rekli da je ukupno stradalih četiri hiljade, koji su otkriveni, većina njih su Srbi, znate kakav je njen odgovor bio - četiri ili šest hiljada ne menja stvar. Za nju je to potpuno svejedno, s tim što joj šest hiljada više odgovara eventualno u optužbi protiv Srba. To su neki primeri gde treba da se naučimo, da izvučemo pouke. Zato, ministre, dok se ne formiraju ovo oko sabirnih logora, bilo bi dobro, zato što ovde u materijalu, u predlogu Vlade stoji da su to sabirni logori, Jevrejski sabirni logor u Zemunu, Sabirni logor u Zemunu i mnogi sabirni logori, pa do se ne otvore u Mitrovici, ne bi bilo loše da se ta dokumentacija objedini u ovom memorijalnom centru. Hvala vam.
Hvala gospodine Mirčiću. Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski. Izvolite.
Poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, uvaženi ministre složila bih se sa vama da nismo završili posao i da je ovaj predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“, zapravo jedan prvi važan korak koji treba na pravi način da obeležimo stradanje srpskog naroda u 20.veku. Istorijska obaveza prema našim precima i drugim narodima koji su bili žrtve nacističkog koncentracionog logora na Beogradskom sajmu je da podignemo ovaj memorijal. Ovo je strašno mesto stradanja u kome su logoraši ubijani na najsvirepiji mogući način i u ovom koncentracionom logoru život je izgubilo preko 18 hiljada Srba, Jevreja, Roma i ostalih antifašista. Zašto to do sada nije učinjeno? To je pitanje koje treba da se postavi nekome pre nas. Imali su priliku, a treba da odgovore zašto je nisu realizovali. Skupština grada Beograda je 2014. godine pokrenula ovu inicijativu, oformila komisiju čiji je krajnji rezultat upravo Predlog ovog zakona o kojem danas raspravljamo. Naša poruka je da moramo da čuvamo sećanje na Holokaust i da treba da se borimo protiv prekrajanja istorije koja je nažalost u ovim vremenima u kojima živimo sve izraženija. Zato nije izostala ni podrška predsednika Srbije Aleksandra Vučića predlogu člana Predsedništva BiH iz Republike Srpske, Milorada Dodika, da se u Donjoj Gradini podigne jedan memorijal koji će trajno ukazivati šta se desilo Srbima u Jasenovcu. Ne smemo biti neodgovorni prema generacijama koje dolaze i to je veoma važno. Želim da istaknem da smo nedavno u Moskvi na sastanku sa Mešovitim komitetom, zapravo Komisijom Narodne skupštine Republike Srbije i Ruske Federacije upravo započeli ovu temu i da smo pokrenuli inicijativu za očuvanje istorijskog sećanja na borbu protiv fašizma sa ciljem da se sačuva prava istina o kreiranju slobodne Evrope. Izuzetno važnim smatram i pokretanje inicijative predsednika Srbije Aleksandra Vučića za formiranje Komisije o popisu NATO žrtava, spomenik Stefanu Nemanji, koji čekamo preko 800 godina. Sve je to naša obaveza i dužnost prema našim precima, istorijskom nasleđu, ali i mladim ljudima i njihovoj budućnosti. Sve ovo što se dešava na prostorima Crne Gore sa spornim Zakonom o slobodi veroispovesti ima za cilj otimanje srpske imovine i koji mesecima unazad u litijama u Crnoj Gori i van nje okuplja desetine hiljada Srba, zatim sa Predlogom zakona u BiH da se odlukom Ustavnog suda u BiH uzme Zakon o poljoprivrednom zemljištu na celoj teritoriji BiH, zatim i činjenica da Priština već sedam godina bez kazne ignoriše implementaciju Briselskog sporazuma. Sve to nije nimalo slučajno. Sve je to udar na Srbiju sa ciljem da se izazove reakcija Srbije i da se, kao što je predsednik Aleksandar Vučić u jednoj emisiji sinoć rekao, kao i devedesetih godina Srbija okrivi za sve. Kao što sam i rekla, sve to nije nimalo slučajno, kao ni bojkot, ni najprizemnije uvrede za predsednika Srbije i njegovu porodicu, film koji smo sinoć gledali, koji je prikazan na jednoj televiziji, i sve to predstavlja svojevremeno jednu vrstu podela koje su naša boljka svih ovih godina i koje predstavljaju jedan veliki problem kada je u pitanju srpski narod. Međutim, građani Srbije veruju Aleksandru Vučiću, veruju SNS. Podražavaju njegovu politiku i znaju da Dragana Đilas i njegovi sledbenici koji zagovaraju bojkot su u stvari protivnici normalnom životu i razvoju Srbije. Građani Srbije nikada ne mogu zaboraviti kako se Dragan Đilas obogatio, a kako je građane ostavio u bedi. To je nešto što pred ove izbore treba da istaknemo kao i naš program za Srbiju 2025. i sve ovo iz oblasti kulture, istorije i kulturnog nasleđa što činimo i što je zajednički i pozitivan rezultat svih nas.
Hvala gospođo Filipovski. Reč ima Miodrag Linta. Izvolite.
Poštovani gospodine ministre, sa saradnicima, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, želeo bih na početku da, pre svega, pohvalim napor i angažman i Grada Beograda i Ministarstva kulture i informisanja, na čelu sa ministrom Vukosavljevićem, da ovaj zakonski predlog, odnosno Predlog zakona o osnivanju Memorijalnog centra „Staro Sajmište“ dođe u Skupštinu i da nakon ove demokratske rasprave usvojimo ovaj veoma važan zakon koji će sigurno biti značajan korak ka negovanju kulture sećanja na stradale Srbe, Jevreje i Rome. Sam koncentracioni logor Zemun je poznat po svom zlu. Imao je svoju predistoriju u logoru Topovske šume, odnosno sabirnom centru, koji je funkcionisao od avgusta do oktobra 1941. godine. Nakon osnivanja Jevrejskog logora Zemun oktobra 1941. godine u njega su prebačene žene, deca i starci, dok su muškarci već tada bili likvidirani. U svojoj prvoj fazi, koncentracioni logor Zemun je funkcionisao sedam meseci, dakle, od oktobra 1941. godine, pa sve do proleća 1942. godine i u tom periodu je likvidirano blizu 7.000 Jevreja. Međutim, moje mišljenje je da se nedovoljno govori o drugoj fazi koncentracionog logora Zemun koja počinje od maja 1942. godine i traje sve do leta 1944. godine. U tom periodu, u tom logoru, stradalo je najmanje 10.000 Srba, a prema nekim podacima gotovo 30.000 pripadnika srpskog naroda. Nakon osnivanja logora, u logor se dovoze deca, žene, starci srpske nacionalnosti sa područja Kozare, sa područja Bosanske Krajine, Korduna, Banije, Like, ali i sa područja Srema, Banata i Bačke. Uslovi, iako je formalno bilo predviđeno da to bude prihvatni logor, odakle će logoraši biti prebacivani u druge logore, pre svega u Nemačku, u logoru je vladala izuzetna surovost prema zatočenicima. Posledica toga jeste veliki broj ubijenih i umrlih logoraša, pre svega od zaraznih bolesti, zime itd. Ono što je važno naglasiti jeste da je taj logor specifičan po tri stvari. Prvo, često smo čuli i u javnosti da je to pre svega bio prihvatni logor i da osim ubijanja Jevreja nije bilo drugih egzekucija i nije bilo stradanja. Postoje podaci državne komisije iz 1946. godine da je samo tokom jula i avgusta 1942. godine u njemu stradalo 4.500 lica, mahom Srba. Ti su stradali Srbi odvoženi konjskim zapregama, kolima u Zemunsko groblje i tu su sahranjivani. Decenijama se ćutalo na činjenicu da u Zemunskom groblju postoji jedna masovna grobnica od 6.500 Srba, mahom sa Kozare. Podsećam da je maja prošle godine prvi put održan molitveni skup kod te grobnice, kojem sam lično prisustvovao, i prvi put se o tome javno govorilo. Ono što je važno takođe jeste da ne smemo da prihvatimo reviziju istorije i da nedovoljno ističemo da je logor Zemun, pored toga što je u njemu izvršen genocid nad Jevrejima, izvršen genocid nad srpskim narodom. Takođe je veoma važno da odbijemo svaku mogućnost kada se govori da je to bio logor na teritoriji grada Beograda, da je bio deo okupirane Nedićeve Srbije. Jasno je da je to bio logor koji je bio sastavni deo genocidne i monstruozne Nezavisne Države Hrvatske. Ponavljam, mislim da je ovo veoma pozitivna činjenica da ćemo u Narodnoj skupštini usvojiti ovako važan zakon i ja se nadam da je to jedan početak sistematskog pristupa negovanju kulture sećanja na stradale pre svega Srbe, ali i ostale, Rome i Jevreje. Ono što je važno naglasiti, da mi u okruženju pristupamo jednoj sistematskoj rehabilitaciji zločinačke fašističke ideologije, odnosno ustaštva u nama susednoj republici Hrvatskoj. Od samog dolaska Hrvatske demokratske zajednice na vlast i Franje Tuđmana, u Hrvatskoj traje proces rehabilitacije NDH, proces rehabilitacije ustaškog pokreta koji dobija na zamaku ulaskom Hrvatske u EU, 2013. godine. U Hrvatskoj dominira mržnja i netrpeljivost prema Srbima i svemu što je srpsko. Postoje brojne činjenice koje pokazuju da se u Hrvatskoj negira zločin genocida nad srpskim narodom i da temelj današnje Hrvatske nije antifašizam, kako to formalno piše u Ustavu Hrvatske, nego pre svega zloglasna NDH. Takođe, brojne činjenice pokazuju da se u Hrvatskoj ustaše ne smatraju najvećim zlikovcima i zlotvorima i najvećom ljagom u istoriji hrvatskog naroda, nego pre svega borcima za hrvatsku slobodu. To su tragične činjenice. U Hrvatskoj imate skandaloznu činjenicu da je Hrvatski sabor doneo odluku da bude pokrovitelj komemoracije Ujedinjenim ustaškim zločincima u Blajburgu, jer tamo svake godine idu visoki hrvatski zvaničnici i predstavnici katoličke crkve i polažu vence i cveće na jednu tablu na kojoj piše – u čast i slavu poginule hrvatske vojske. Dakle, ne idu da polože cveće i vence stradalim civilima, nego ubijenim ustaškim zlikovcima. Takođe, u Hrvatskoj se nesmetano održavaju mise Anti Paveliću i ubijenih 35 ustaških generala i pukovnika u organizaciji katoličke crkve. Hrvatska Vlada finansira udruženja, istaknute pojedince koji aktivno rade na reviziji, pre svega, onoga što se dešavalo u najvećoj fabrici smrti na Balkanu, Jasenovcu, tako da imamo npr. jednog režisera Jakova Sedlara koji je pre više godina snimio jedan radikalan film o Jasenovcu koji je pun falsifikata, koji je pun krivotvorenja i u kome se govori da je u suštini najveća fabrika smrti na Balkanu u Drugom svetskom ratu bio radni logor, a da je postao logor smrti tek posle Drugog svetskog rata. Taj isti Jakov Sedlar je 19. aprila 2018. godine dobio nagradu grada Zagreba za film. Dakle, upravo na dan kada je 1945. godine počelo zatvaranje logora Jasenovac. Takođe, imate činjenicu da je u Sisku podignuta spomen ploča za 115 ubijenih ustaša, a molitvu za ubijene ustaše vodio je sisački biskup Vlado Košić. Svakog 10. aprila u Splitu imate postrojavanje proustaške tzv. Devete bojne, Rafael Boban koji vodi ustaša Marko Skejo. Tu se veliča ustaštvo, tu se viore ustaške zastave, tu se pozdravlja sa ustaškim pozdravom – za dom spremni i na tom skupu svakog 10. aprila u Splitu prisustvuju predstavnici hrvatskog Ministarstva veterana, predstavnici Splitsko-dalmatinske županije, predstavnici grada Splita itd. Vi u Hrvatskoj u suštini imate četiri važne ličnosti koji su u suštini idoli u Hrvatskoj. To je poznati po zlu komandant crne legije Jure Francetić, jedinice koja je učinila brojne i nepojmljive zločine tokom Drugog svetskog rata za vreme NDH. Navešću samo primer Starog Broda kod Višegrada gde je poklano preko 6.000 Srba. Taj Jure Francetić se smatra herojem u Hrvatskoj. On je imao najviši ustaški čin krilnika. O njemu se pevaju pesme. Njemu se čak podižu i spomenici. Drugi idol u Hrvatskoj jeste kardinal Alojzije Stepinac koga velika većina smatra svecem. Kada pogledate činjenice o Alojziju Stepincu onda vidite da je on u suštini jedan ratni zločinac koji je čitavu svoju aktivnost posvetio osnivanju i održavanju genocidne NDH. Već 16. aprila 1941. godine šest dana od osnivanja NDH on je posetio Antu Pavelića. Juna te iste 1941. godine Alojzije Stepinac je sazvao biskupsku konferenciju na kojoj su svi hrvatski biskupi i nadbiskupi pozvali sve katolike Hrvate da budu odani novostvorenoj tvorevini. Taj isti Alojzije Stepinac je februara 1942. godine prilikom sazivanja hrvatskog sabora dočekao Ante Pavelić i sve hrvatske poslanike i blagoslovio ih u crkvi Svetog Marka. Takođe, bio je ustaški vikar, aktivno učestvovao u pokrštavanju preko 250.000 Srba, o čemu je pisao u pismu Papi Piju 12. Za svoj aktivni rad na očuvanju NDH dobio je od Ante Pavelića i visoki orden Velered sa zvezdom. Na kraju marta 1945. godine, dakle dva meseca pre propasti NDH, Alojzije Stepinac na zahtev Ante Pavelića saziva ponovo biskupsku konferenciju na kojoj daju punu podršku očuvanju NDH. Dakle, taj hrvatski nadbiskup je idol, na žalost većine hrvatskog naroda. Treći idol u Hrvatskoj jeste ratni zločinac Ante Gotovina, zbog poznatih događaja u zločinačkoj akciji „Oluja“ i akcija hrvatske vojske i policije u zapadno-krajiškim opštinama. Videli smo jasno da je u prvostepenoj presudi Haškog tribunala aprila 2011. godine su utvrđene činjenice šta su sve činile jedinice pod komandom Ante Gotovine. Konačno, četvrti idol u Hrvatskoj i jedan od glavnih promotera ustaštva jeste ustaški pevač Marko Perković Tompson, na čije koncerte dolaze desetine hiljada Hrvata. Na tim koncertima se veliča ustaštvo, viore se ustaške zastave, ustaški grbovi. Svaki njegov koncert počinje sa čuvenom, po zlu pesmom „boj na čavoglave“ odnosno ustaškim pozdravom „za dom spremni“. Redovno je održavao koncerte u Čavoglavama. Sada svake godine 4. avgusta, prilikom obeležavanja proterivanja preko 250.000 Srba u zločinačkoj akciji „Oluja“ on održava koncerte. Recimo, 2017. godine održao je u Slunju, 2018. godine u Glini, 2019. godine u Splitu. Sve te koncerte finansira hrvatska Vlada. I sada, zamislite na kraju odluku Visokog prekršajnog suda u Zagrebu koji je krajem prošle godine doneo odluku da upotreba ustaškog pozdrava od strane Marka Perković Tompsona ne predstavlja prekršaj i da on sa tim pozdravom ne širi mržnju i netrpeljivost. To bi otprilike bilo kao kada bi nemački sud doneo odluku da neki poznati nemački pevač koristeći pozdrav „zig hajl“ ne širi mržnju, ne širi netrpeljivost, ne veliča fašizam i nacizam, nego da je to sasvim normalna pojava. Zamislite Visoki prekršajni sud, jer Marko Perković Tompson bio optužen za remećenje javnog reda i mira. Znači, on nije bio optužen da podstiče zločin iz mržnje, kao što imamo jedan član Krivičnog zakona Hrvatske, nego da remeti javni red i mir, kao kada se dva čoveka raspravljaju na ulici. Čak ni za to remećenje javnog reda i mira Visoki prekršajni sud ga nije osudio, čime je poslao jasnu poruku da je potpuno normalno da se koristi u Hrvatskoj ustaški pozdrav „za dom spremni“. Sličnu skandaloznu odluku doneo je i Savet za suočavanje sa prošlošću, koji je formirala Vlada Hrvatske, u kojoj je jasno rečeno da je ustaški pozdrav „za dom spremni“ neprihvatljiv, ali da se može koristiti u izuzetnim prilikama. Šta to znači? Dakle, svako u Hrvatskoj može reći - evo ja sad ovaj pozdrav koristim prilikom komemoracije ubijenim hrvatskim vojnicima, prilikom komemoracije ubijenim civilima itd. Dakle, u Hrvatskoj se legalizuje jedan od simbola monstruozne tvorevine NDH, pozdrav „za dom spremni“. Takođe, u Hrvatskoj se potpuno legalno koristi ustaška zastava, odnosno ustaški grb koji počinje sa prvim belim poljem. U Srbiji se nedovoljno ne zna ta činjenica, da su u hrvatskoj istoriji imali dva grba. Znači, sa 25 crveno belih polja ustaški grb, koji je sam odredio Ante Pavelić, počinje sa prvi belim poljem. Zvanični grb Republike Hrvatske počinje sa prvim crvenim poljem. Kad god vidite da Hrvati, hrvatske organizacije koriste zastavu sa šahovnicom na kojoj je prvo polje belo, znajte da je to jedna jasna poruka da ta organizacija, da ti Hrvati promovišu i veličaju ustaštvo i da smatraju zloglasnu NDH pravom državom hrvatskog naroda. Ja bi želeo da podsetim kolege i koleginice narodne poslanike i javnost da je i naš Odbor za dijasporu i Srbe u regionu Narodne skupštine Republike Srbije raspravljao na ovu temu i da je održao 22. aprila prošle godine sednicu Odbora povodom obeležavanja proboja logoraša u Jasenovcu 22. aprila 1945. godine. Mi smo na toj sednici usvojili više zaključaka koji smatram da su veoma važni i čije bi sprovođenje dodatno doprinelo jačanju, odnosno negovanju kulture sećanja. Mislim da je veoma važno u narednom periodu i da je to jedna nacionalna civilizacijska moralna obaveza, da Narodna skupština Republike Srbije sazove posebnu sednicu i da se na toj sednici donese deklaracija o osudi genocida NDH nad Srbima, Jevrejima i Romima. Drugo, ja želim da pozdravim inicijativu, odnosno zajednički rad predsednika Vučića i predsednika, odnosno sad srpskog člana predsedništva Milorada Dodika, da zajedno Vlada Srbije i Vlada Republike Srpske osnuju Memorijalni centar „Donja Gradina“, gde bi se na jedan sistematski način negovalo sećanje na nastradale Srbe u najvećoj fabrici smrti na Balkanu u Drugom svetskom ratu, Jasenovcu. Pošto nam je dobro poznato da u Hrvatskoj izložba u Jasenovcu apsolutno ne prikazuje šta se u suštini dešavalo u toj fabrici smrti, nego je pre svega u funkciji revizije istorije i slanja poruke da je to bio jedan u nizu radnih logora. Mislim da je veoma važno, pošto ćemo imati taj Memorijalni centar „Donja Gradina“ koji će se baviti Jasenovcem, da se u Srbiji po uzoru na državu Izrael, osnuje memorijalni centar srpskih žrtava genocida NDH. Prema podacima nekih istoričara na području današnje Hrvatske i BiH, gde je delovala NDH, postoji preko hiljadu stratišta. Mi ne smemo da padnemo u zamku da genocid nad sprskim narodom u NDH svodimo samo na Jasenovac. Znači, moramo istovremeno da govorimo o svim drugim stratištima. Pomenuću samo nekoliko njih, kompleks logora „Gospić“, „Jadovno“, „Pag“ gde je prema podacima istoričara Đure Zatezalo, stradalo oko 40 hiljada lica, od toga preko 38 hiljada Srba. Zatim, imali ste brojne zločine na Kordunu, Baniji, Lici, Slavoniji i drugim delovima današnje Hrvatske. Hoću samo da spomenem monstruozno nepojmljivo klanje preko 1.500 Srba u pravoslavnoj crkve Rođenje presvete Bogorodice krajem jula i početkom avgusta 1941. godine u Glini. Pogledajte sad odnos Hrvatske prema tom događaju. Nakon 1945. godine, komunističke vlasti sprečavaju obnovu crkve koja je porušena za vreme rata, 1969. godine osniva se Spomen dom posvećen srpskim žrtvama u Glini, nakon proterivanja Srba u zločinačkoj akciji "Oluja" 1995. godine ukida se naziv Spomen dom, naziva se Hrvatski dom, gde se održavaju koncerti i druge priredbe i time se na najgrublji način vređaju srpske žrtve. Dakle, memorijalni centar srpskih žrtava genocida bi bio mesto u Srbiji gde bi se na sistematski način bavilo genocidom nad srpskim narodom za vreme NDH, gde bi bio naučno-istraživački institut, arhiv sećanja, izložbeni prostor, podignuti spomenici, itd. Sledeća stvar, mislim da je veoma važno da kao država insistiramo u narednom periodu da se sva ta stratišta, njih je preko hiljadu, od strane Srbije obeleže na dostojan način i da se time pošalje poruka da je negovanje kulture sećanja civilizacijska stvar i da ni jedna država, a pogotovo jedna članica EU, ne sme da spreči da se sva ta svratišta na dostojan način obeleže. Mislim da je važno, a to je jedan od zaključaka našeg odbora, da vidimo gde postoji mogućnost u Hrvatskoj, na području BiH, da se ekshumiraju srpske žrtve NDH i da se gde je god moguće, ponavljam, sahrane u skladu sa hrišćanskim običajima. Mislim da je posebno važna jedna činjenica. Mi u suštini mnogo pričamo o genocidu nad srpskim narodom u NDH, a mi, recimo, u Srbiji nemamo ulice, nemamo kejeve koji su nazvani po tom događaju. Mislim da bi bila jako dobra stvar da, recimo, deo obale Save nazovemo obalom ili kejom jasenovačkih žrtava, da imamo ulice koje se zovu - ulica srpskih žrtava genocida, ulica genocida žrtava u NDH. Dakle, mi nemamo ulice koje će, ponavljam, da nas podsećaju na taj tragični period srpske istorije, ni ulice, ni trgove, ni delove obale, recimo, reke Save. Takođe, mislim da je važno da u okviru tog memorijalnog centra srpskih žrtava genocida podignemo spomenik stradaloj srpskoj deci u NDH. To je jedina tvorevina u svetu koja je imala niz logora za decu, od Jastrebarskog, Siska, u Jasenovcu, itd, da podignemo spomenik svim srpskim žrtvama NDH. Mislim da trebamo daleko više pažnje da posvetimo genocidu nad srpskim narodom i u našim obrazovnim programima. Mislim da se o tome nedovoljno uči u osnovnim i srednjim školama i da po uzoru na državu Izrael moramo na jedan aktivniji način da tome pristupimo i da naši mladi naraštaji uče punu istinu šta se desilo njihovim sunarodnicima tokom Drugog svetskog rata u NDH. Nažalost, prošlo je više od 70 godina od tih tragičnih događaja. Svima nam je poznata činjenica da je republička vlast vodila politiku zaborava u ime lažnog bratstva-jedinstva, da su srpske žrtve prećutkivane, umanjivane, negirane, ali mislim da je zaista došlo vreme i ovo je jedan ohrabrujući početni korak da država Srbija, zajedno sa Republikom Srpskom, pristupi, ponavljam, na jedan sveobuhvatan, sistematski način, negovanju kulture sećanja i da u tom pravcu što više učini, a to znači, ponavljam, i usvajanjem deklaracije i osnivanjem memorijalnog centra i niz ovih stvari o kojima sam pričao. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, kolega Linta. Reč ima narodni poslanik Radovan Jančić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, pred nama je Predlog zakona o Memorijalnom centru "Staro sajmište", na koji se dugo čekalo, koji je potreba i potvrda da nismo zaboravili teška, nezamislivo užasna vremena kroz koja je naš narod prolazio i, uprkos svim tragedijama, preživeo. Razlozi za donošenje ovog zakona su više nego jasni. Ne sme se dozvoliti da se zločin zaboravi, što su decenijama razni ljudi i sistemi pokušavali na razne načine, da zaborave i zataškaju činjenice o masovnosti i svireposti zločina nacističkih i ustaških vlasti. Staro sajmište je jedan od prvih koncentracionih logora u Evropi u kojem je stradalo blizu 20 hiljada ljudi. Bio je to najveći logor za vreme Drugog svetskog rata koji su stvorile okupatorske vlasti u Srbiji, namenjen za potrebe masovne internacije Jevreja. Nakon što je tu dovedeno i pobijeno sedam hiljada Jevreja, uključujući žene, decu i stare, Srbija je već u martu 1942. godine proglašena za očišćenu od Jevreja, u kojoj je pitanje Jevreja rešeno. Sajmište je tada pretvoreno u logor u kojem je do njegovog raspuštanja zatočeno oko 32 hiljade Srba, Roma, antifašista i protivnika sistema, gde je više od trećine pobijeno. Naša je obaveza, ne samo dužnost, da radi trajnog pamćenja i spomena žrtvama Holokausta, genocida, okupatorskog terora i ratnih zločina usvojimo u celosti ovaj Predlog zakona, koji će pre svega omogućiti da se ne zaborave istorijske činjenice o postojanju nacističkog logora na teritoriji grada Beograda, logora smrti za Jevreje, Srbe i Rome. Osnivanje Memorijalnog centra "Staro sajmište", kao zaloga za budućnost, ne samo što ćemo sačuvati uspomenu na žrtve u prošlosti i stalno se podsećati da se stradanja ne smeju ponoviti, nego ćemo i obeležiti našu antifašističku pripadnost i ulogu pravednika. Biće ovo mesto ne samo memorijalizacije, pamćenja, već i učenja o poštovanju nacionalnih, verskih, političkih i svih drugih različitosti, kao i mesto na kome će generacije učiti o toleranciji. Posle usvajanja zakona sledi nimalo lak posao koji će potrajati nekoliko godina. Prostor Starog sajmišta u prošlosti je bio prepušten nebrizi i upotrebi u najčudnije svrhe koje se ponekad graniče čak i sa skrnavljenjem. Na taj prostor se nikada nije gledalo kao na jedinstven lokalitet koji zaslužuje da bude očuvan kao prostor koncentracionog logora, podignutog usred srpske prestonice, te danas predstavlja devastiranu kulturnu celinu, pa je nesporno da privođenje nameni u Memorijalni centar zahteva dodatna sredstva za sprovođenje ovog zakona. Srbiji to danas, posle uspešno sprovedenih ekonomskih reformi, sa stalnim suficitom u budžetu, ne predstavlja poseban problem, posebno ako su sredstva potrebna u realizaciji ideje da Memorijalni centar "Staro sajmište" bude mesto koje će imati obrazovni karakter za ljude iz čitavog regiona koji bi učili šta je holokaust, genocid, ko je zapravo zločinac, a ko stradalnik, na kojem bi se branili od revizije istorije. Za proteklih 30 godina nije bilo boljeg vremena nego u poslednjih pet godina, što je pokazatelj sve jače ekonomije i budžeta Republike Srbije, a sve za zahvaljujući reformama koje je 2014. godine pokrenula Vlada Republike Srbije, na čelu sa predsednikom Aleksandrom Vučićem. Rezultat tih reformi je da danas imamo novac koji možemo da ulažemo i da vodimo politiku dela, a ne politiku reči i lažnih obećanja, politiku na kojoj insistira predsednik Aleksandar Vučić i SNS koja iza sebe ostavlja rezultate, koja gradi i pomera Srbiju napred u svakom smislu, a rezultati su više nego očigledni. Pre 2012. godine Jeremić, Obradović, Tadić, Marinika, Pajtić, a posebno tajkun Đilas bili su u prilici da podignu Memorijalni centar "Staro sajmište", da nisu mislili samo na sebe, na svoje račune i svoje džepove. Zato jedne reči od njih nismo čuli o Predlogu ovog zakona. Briga ih je za žrtve, za holokaust, za stradanje Srba i Roma na Starom sajmištu, briga njih za svu našu prošlost, a još manje za budućnost Srbije. Na sreću, građani nisu zaboravili prošlost koji su sa njima živeli i nikada neće dozvoliti istu budućnost, što će i pokazati na predstojećim izborima, a što je njima odavno jasno. Poštovani narodni poslanici, možda su reči zatočenice Hilde Dojč iz jednog njenog pisma iz logora „Staro Sajmište“ zapravo upućene nama da u Danu za glasanje usvojimo ovaj Predlog zakona: „Ti ne znaš, kao što ja nisam znala šta to znači biti ovde. Želim ti da nikada ne saznaš“. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, kolega Jančiću. Reč ima narodni poslanik Vera Jovanović. Izvolite, koleginice.
Poštovani predsedavajući i ministre sa saradnicima, na početku svog izlaganja moram da spomenem da se u Srbiji po prvi put neke stvari događaju, a to je i ovaj Memorijalni centar „Staro Sajmište“. Dolaskom na vlast SNS 2012. godine, a zahvaljujući Aleksandru Vučiću Srbija se sa pijetetom seća svih svojih žrtava. To sećanje je vezano za sve one datume koji obeležavaju stradanje našeg naroda, a bilo ih je i previše sa žrtvama Prvog svetskog rata, Drugog svetskog rata, u periodu devedesetih, „Oluji“, na Kosovu, itd. Shodno svemu tome, pred nama je danas zakon o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“. Ovim zakonom biće ustanovljena ustanova kulture sa ciljem da se očuva sećanje na 11.000 stradalih, a od toga 6.500 Srba i 7.000 jevrejskih i romskih žena, dece, starih, a koji su stradali u logoru. Memorijalni centar će se sastojati iz dve celine: „Jevrejskog logora Zemun“ i „Prihvatnog logora“, a obuhvataće i prostor na Novom Beogradu, na levoj obali Save, inače području nekadašnje Bežanijske bare, kao i prostor nekadašnjeg logora „Topovske šupe“. Zakon predviđa sređivanje, čuvanje, izlaganje i stručno obrađivanje muzejske arhivske građe, kao i filmske dokumentacije, organizovanje manifestacija, staranje o građi, korišćenju u obrazovno-vaspitne i istraživačke svrhe. Na čelu ove ustanove nalaziće se direktor, a osim nadzornog odbora biće postavljen i međunarodni savet čiji članovi mogu biti stranci ili istaknuti stručnjaci iz oblasti Holokausta i genocida. Jevrejska zajednica je zadovoljna zakonskim rešenjem, a izuzetno je važno što je u memorijal ušao i prostor na kome je bio prvi jevrejski logor „Topovske šupe“, prostor na Autokomandi, a koji će biti takođe pretvoren u izložbeni prostor. Obraćajući se vama, mojim kolegama, kao i građanima Srbije sa pijetetom moram da se setim i mojih sugrađana Roma stradalih u logoru „Staro Sajmište“, kao i u logoru „Topovske šupe“. „Topovske šupe“ su deo nekadašnje kasarne Vojske Kraljevine Jugoslavije u kojima su se do rata nalazili objekti za smeštaj artiljerijskog oruđa. Ta kasarna se, inače, zvala po kraljeviću Andreju. Logor „Topovske šupe“ počeo je sa radom mesec dana nakon početka rada „Banjičkog logora“. Na spomeniku u Resniku nalaze se imena naših 29 sugrađana Roma stradalih u logoru na „Starom Sajmištu“. Rođeni u Resniku, stasavali su sa ostalim sugrađanima, družili se, radili i pomagali se sa ostalim komšijama. Među stradalima je najviše muzičara bez kojih je u to vreme bilo nezamislivo jedno veselje u domaćinstvu, a bez njihovog učešća. Njihovim odlaskom zadugo je u Resniku zamukla muzika. Hvala na pažnji i nadam se da ćemo u Danu za glasanje prihvatiti ovaj zakon.
Zahvaljujem, koleginice Jovanović. Reč ima narodni poslanik Desanka Repac. Izvolite.
Poštovani gospodine ministre sa saradnicima i drage kolege, danas je pred nama Predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“. Usvajanje zakona tek je početak procesa koji podrazumeva eksproprijaciju zemljišta, projektovanje centra, potom i izgradnju. Naš predsednik Aleksandar Vučić se krajem avgusta meseca 2019. godine sastao sa direktorom centra „Simon Vizental“, Efraimom Zurofom, kako bi razgovarao o podizanju Memorijalnog centra „Staro Sajmište“. Predsednik Aleksandar Vučić je konstatovao da je Srbija po pitanju ovog centra napravila greške i izrazio nadu za brži napredak i realizaciju ovog projekta. „Staro sajmište“ nadomak Beograda jedan je od prvih nacističkih logora u Evropi u kojem je od 1941. do 1944. godine stradalo 20.000 ljudi. Ovo je bio najveći logor za vreme Drugog svetskog rata koji su stvorile okupirane vlasti Srbije. Sajmište je sagrađeno u Kraljevini Jugoslaviji kao arhitektonski biser, mesto susreta svih nacija sveta, kao nešto moderno i progresivno, a onda je iskorišćeno za direktnu suprotnost. Danas je 65 godina od nestanka logora. U posleratnoj javnosti o logoru se nije govorilo ništa i generacije nikad nisu učile o „Starom Sajmištu“. Nije se govorilo ni u osnovnim, ni u srednjim školama, govorilo se o drugim logorima, o logoru „Banjici“ i logoru „Jasenovcu“. Pitam se – gde je istorijska i lična odgovornost čitave jedne generacije koja je dozvolila da se „Sajmište“ dogodi? Sa Kalemegdana Beograđani su direktno gledali u dvorište tog logora i niko nije mogao da kaže da se nije znalo šta se tamo događa. Logor „Sajmište“, službeno nazvan „Jevrejski logor Zemun“ nalazio se na levoj obali reke Save, na mestu gde je 11. septembra 1937. godine otvoren prvi Beogradski sajam. Nakon 6. aprila 1941. godine, nakon bombardovanja Beograda stradale su i zgrade „Starog Sajmišta“. Logor se od tada nalazio na teritoriji NDH, Nezavisne države Hrvatske, koja je na zahtev Nemaca tu teritoriju ustupila i na njoj dozvolila uspostavljanje logora. Upravu nad logorom imali su nemačke SSSR trupe. Posle maja 1942. godine, kada su Jevreji pobijeni dušegupkama, desio se „Juden fraj“. Srbija je oslobođena od Jevreja a u „Prihvatni logor Zemun“, kako mu je bilo novo ime, zatvarani su mahom Srbi, Romi. Romi, Srbi, četnici, komunisti, zajedno zarobljenici masovno su hapšeni. U ovom logoru ubijeno je 20.000 ljudi, a kroz njega je prošlo 30.000/40.000 logoraša. U januaru 1943. godine stizale su u logor grupe ljudi Nedićeve Srbije iz čitave Kraljevine Jugoslavije. Među Nedićevim ljudima, tačnije 17. januara stigao je u logor i moj otac, Dimitrije Đure Marjanović, koji je tada imao 18 godina. Pokupljen je u Nedićevoj Srbiji kao izbeglica iz Vojvodine, a proteran je iz dobrovoljačkog sela Kuski Sokolac kod Kule, od mađarskih fašista, prvo u logor Jugovićevo kod Novog Sada, a potom u okrilje Nedićeve Srbije koje im je dalo utočište, a svesrdno sarađivala sa nemačkim okupatorom. Kažu nisu čuli za Staro Sajmište, za taj logor stradanja. Nažalost, ja sam odrastala uz te priče i strahote i uvek me emocionalno potresa. Logoraši su bili krvnički premlaćivani do smrti od strane stražara i od strane lokalnog obezbeđenja koji su regrutovani iz redova zatvorenika. Jutarnji stroj je bio nešto najjezivije, odbrojavanje za odstrel. Kroz „Prihvatni logor Zemun“ kako mu je glasio novi naziv, prošlo je, rekla sam trideset do četrdeset hiljada logoraša, a ubijeno je 11.000 Srba i Roma. Moj otac je posle sedam meseci, 27. juna 1943. godine prebačen, odnosno kako je on rekao interniran, na prisilni rad u Nemačku u logore, tri naredna logora: „Dancing“, „Bromberg“ i „Kristijan štat“. Tamo je dočekao i oslobođenje 1945. godine. U logoru „Staro sajmište“ je stradalo tragično veliki broj ljudi – 7.000 Jevreja, žene, deca, staraca. Srbija je tada proglašena, kako sam rekla za Juden fraj očišćen od Jevreja, obaveštenje u Evropu je stiglo od same Vlade Milana Nedića. Svakih nekoliko meseci u medijima, pojavljuje se bombastični naslovi puni osećanja i stida, jer se u zgradama koje su za vreme logora služile kao bolnice i mrtvačnice, danas nalaze obdaništa, diskoteke, restorani. Predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“ predviđa osnivanje Memorijalnog centra, kao ustanove kulture radi negovanja sećanja na žrtve nacističkog logora i koncentracionog logora na nekadašnjem Beogradskom sajmištu. Mi treba da čuvamo uspomene za žrtve iz prošlosti i podsećamo se da se stradanje ne smeju ponoviti. Izražavamo veliko poštovanje prema žrtvama, odajemo pošast stradalima i kao zalog za budućnost osnivamo Memorijalni centar „Staro sajmište“ za Jevreje, Srbe i Rome. Tako da „Staro sajmište“ konačno bude dostojno obeleženo kao mesto stradanja zla, patnji, genocida i zločina, jedne sulude ideologije. Hvala vam.
Zahvaljujem, koleginice Repac. Reč ima narodni poslanik Stanija Kompirović. Izvolite, koleginice.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, Predlogom zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“ predviđa se osnivanje istoimenog centra sa ciljem negovanja i sećanja na žrtve nacističkog koncetracionog logora, na nekadašnjem Beogradskom sajmištu, Jevrejskog logora Zemun i prihvatnog logora Zemun. Memorijalni centar „Staro sajmište“ će, pre svega, omogućiti da se ne zaborave istorijske činjenice i postojanju logora na teritoriji grada Beograda, u Drugom svetskom ratu, radi ispunjenja dužnosti trajnog pamćenja i spomen na žrtve genocida, okupatorskog terora i ratnih zločina, potrebno je doneti zakon o Memorijalnom centru „Staro sajmište“, koje će omogućiti da se nikada ne zaborave istorijske činjenice o postojanju logora na teritoriji grada Beograda. Memorijalni centar „Staro sajmište“ će, između ostalog, obavljati poslove prikupljanja, sređivanja, čuvanja, izlaganja, održavanja i korišćenja stručne obrade istraživanja i prezentovanja muzejskih, arhivskih i filmskih dokumenata i predmeta. Zatim obrazovno-vaspitne, naučno-istraživačke, izdavačke poslove kao i organizovati manifestaciju i akcije negovanja sećanja na žrtve Jevrejskog logora Zemun, Prihvatnog logora Zemun, a i Jevrejskog prolaznog logora Beograd „Topovske šupe“. Memorijalni centar „Staro sajmište“ će obavljati poslove u vezi sa rekonstrukcijom, adaptacijom i uređenjem postojećih autentičnih objekata u prostoru Memorijalnog centra i eventualnom dogradnjom novih koji poslove uređivanja i redovnog tekućeg održavanja nepokretnog kulturnog dobra u skladu sa utvrđenim merama zaštite kulturnih dobara. Osnivanje Memorijalnog centra „Staro sajmište“ čuvaće uspomene na žrtve u prošlosti i podsećati se da se stradanja ne smeju ponoviti, a donošenjem zakona obezbediti prikupljanje podataka, obrađivanje i obezbeđivanje tih podataka na jedinstveni način na jednom mestu. Vrednosti nacizma i fašizma ne smeju nikada da nam budu deo vrednosti bilo kojeg društva i treba se boriti protiv svake vrste jednostranosti i mržnje. Znamo koliko se naš predsednik Aleksandar Vučić bori za mir na našim prostorima, a bolju budućnost Srbije, za istinu o srpskom stradanju na KiM, o nestalim Srbima i njihovim porodicama i nećemo prestati sa tom borbom, sa borbom za opstanak i ostanak Srba u južnoj Pokrajini. Zločine i stradanja ne zaboravljamo, a borimo se za bolju budućnost i budućnost naše dece. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milimir Vujadinović.
Hvala predsedavajući. Poštovani predstavnici Vlade, uvažene kolege, uvaženi građani Srbije, koliko li je samo srećan narod koji nema ovakvu vrstu sećanja i koji nema ovakvu istoriju o kojoj danas govorimo i koja je danas tema današnjeg zakona? Koliko li je samo ponosan narod koji nikada nije bio vinovnik ovakvih događaja i koji nikada sistemski nikada ovakve stvari nije radio i kolika li je samo nesreća kada jedan narod sve ove stvari o kojima ceo dan govorimo i koje su tema zakona kroz generacije, zaboravljene? Sreću da nam se takve stvari ne dogode, nismo imali. Nekako na to nismo mogli ni sami da utičemo. Ponos što to drugima nismo radili, nekako smo vremenom sami potisnuli i nismo ga isticali u prvi plan, a nesreću da zaboravimo smo imali i taj zaborav smo vremenom sami afirmisali. Zato evo posle 75 godina, prvi put na ovaj način raspravljamo o ovoje temi, jer šta je to drugo, osim zaborav, ako posle toliko vremena počnemo da raspravljamo o ovim temama. Koliko god reči mi danas u ovom uvaženom Domu upotrebili da upišemo i užase koji je srpski narod, a sa njim i jevrejski, romski, prošao u proteklom veku, pre svega, u Drugom svetskom ratu, teško da to možemo opisati. Ja sam danas mislio, ali sam odustao, jer kao čovek nemam snage da ispričam priču Marije Počuče sa Velebita koja je u nekoliko minuta ostala bez svoje troje dece, koja su zaklana i bačena u Velebitske jame. Nisam imao snage ni da ispričam, verujte mi priču Trifke Ehmečića, čije je šestoro dece završilo u jami Golubinka, u Prebilovcima kod Čapljine u zapadnoj Hercegovini, niti da ispričam priču o dvadeset dvoje članova porodice Vajs koji su ubijeni na „Starom sajmištu“, čuvene banatske jevrejske porodice, ali ni snage da ispričam ličnu priču koju je preživela moja porodica iz tih prvih dana juna 1941. godine. Ovaj dan danas nekako je omaž i toj deci Marije Počuče, Branku, Milki, Dušanki, omaž je i deci Trifka Ehmečića, onih šestoro dece koji su bačeni u jamu Golubinka, omaž je i dvadeset dvoje članova porodice Vajs iz Banata, ali i svoj drugoj deci, svim drugim porodicama koje su stradale u HH veku, pre svega, govorim o srpskim, jevrejskim i romskim porodicama. Nije ovo danas, poštovani predstavniče Vlade samo jedan običan skupštinski dan. Ovo je ozbiljan istorijski trenutak. Lično sam počastvovan, što na ovaj način ja i moje kolege učestvujemo u ovakvom istorijskom trenutku, jer ovo je prvi put, na pravi način govorimo o ovim stvarima i prvi put ovu priču konačno institucionalizujemo. Kažem, posle 75 godina, ali nikada nije kasno. Pažljivo sam pročitao zakon koji je danas pred nama i on decidno reguliše sve ono što će se dešavati u osnivanju Memorijalnog centra, ali posebno mi je za oko zapao prilog 3 koji kaže da će oko 70% posetilaca Memorijalnog centra da budu organizovane učeničke posete. Mislim da je to ono što je najvažnije u ovom zakonskom predlogu, jer možemo mi izgraditi bilo šta, ukoliko neke mlade i nove generacije ne naučimo i ne edukujemo o svemu ovome, sve će biti uzalud. Stoga mislim da zakon možda nekada vremenom, pošto je prvi, može doživljavati promene, ali to je najvažniji deo ovog zakonskog rešenja i to ne treba da bude menjano. Svakako da se mi kao poslanici SNS radujemo i najavi da će biti izgrađen prema dogovoru predsednika Aleksandra Vučića i člana predsedništva Milorada Dodika, Memorijalni centar u Donjoj Gradini i to je još jedan korak napred u ovom smeru. Sve ovo zajedno govori da se srpska politika ozbiljno i korenito promenila i u ovoj, ali i u drugim oblastima. Stoga, uvaženi predstavniče Vlade budite sigurni da ćemo mi podržati posao sprečavanja, tj. ovaj posao sprečavanja sećanja, odnosno ukidanja zaborava sa nadom da ćemo mi našoj deci i našim unucima ostaviti sećanja na svo zlo iz tog doba ali ostaviti sećanja na sve dobro i na uspon Srbije našeg doba. +Hvala vam.
Zahvaljujem, kolega Vujadinoviću. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Malušić. Izvolite, koleginice.
Zahvaljujem predsedavajući. Predstavnici iz ministarstva, dame i gospodo poslanici, ja ću danas obrazlagati ovaj zakon, sa pijetetom prema tim ljudima koji danas nisu živi, ali pre nego što krenem da pričam o zakonu ja ću zaista, molim vas, da napravim jedno odstupanje jer ne mogu, a da ne kažem, da napravim… ne mogu da govorim o tome koliko mi je neprijatno, ali moram zaista da stanem na stranu sve dece, da pričam o tvitu Sibina Vukadinovića, tog čoveka, nečoveka, tog monstruma, ne znam kako da ga nazovem, jer više je bilo dosta da se prozivaju deca svih nas. Ostavite ljudi decu na miru! Naime, prozvan je predsednik republike, poenti put. Hajde što je predsednik, hajde što smo mi botovi, skotovi, bezubi, ovakvi i onakvi, sve neka bude u redu, ali nemojte da dirate više tuđu decu, molim vas. Ostavite decu jednom zauvek na miru. Ono što je izgovorio ovaj čovek, nečovek, ja to nikada neću ponoviti, ne dozvoljava mi kultura, ne dozvoljava mi dostojanstvo, jer je ovo morbidno i skaradno. Što se tiče zakona, velika mi je čast da danas govorim o njemu, o Predlogu zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“. Naime, ja sam imala tu nesreću da moj deda po majci bude u Dahau, kao i svi ostali koji više nisu živi, odam im veliku čast i poštovanje. Ono što treba reći o ovom zakonu je da sam ponosna što je jedan jedini u sprskoj istoriji, unazad 70 godina, 100 godina, u stvari nikada niko se nije setio da oda počast žrtvama. Evo, mi danas govorimo o ovom zakonu, o tome kako ćemo napraviti Memorijalni centar „Staro sajmište“. To će biti ustanova kulture na republičkom nivou i to je jako dobro. To je taj pietet prema tim žrtvama, prema tim ljudima koji su ničim izazvani stradali u nacističkim logorima i ne samo u nacističkim logorima. Nažalost, istorija učiteljica života i da nije nje ne bi bilo ni budućnosti, a ono što treba reći je, da smo mi ničim izazvani, koji uvek vodimo odbrambene ratove, stradali, izgubili dva i po miliona ljudi, u Prvom svetskom ratu, u Drugom svetskom ratu, ratovi devedesetih, bombardovanje, ničim izazvani. Ja bih jako volela da ovo prestane. Ovaj Memorijalni centar „Staro Sajmište“, će prikupljati, sređivati, čuvati, izlagati, održavati, koristićemo stručne obrade, istraživanje i prezentovanja muzejskih, arhivskih, filmskih dokumenata i predmeta, zatim obrazovno-vaspitne, naučno-istraživačke poslove. Znači, nešto što je za ponos onom ko je predložio ovaj zakon, a to je Vlada Republike Srbije i naš predsednik Aleksandar Vučić, ali i nama koji danas imamo čast da govorimo o ovom zakonu. Inače, za ovaj zakon je napravljena Radna grupa pri Ministarstvu, pri Vladi i svi koji su učestvovali, a naravno bili zainteresovani, to su pre svega Ministarstvo obrazovanja, informisanja, kulture, prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, ali i javno mnjenje su mogli da kažu o ovome i svi su se izjasnili pozitivno i ja o ovome, apsolutno, sem da ću glasati više nemam šta da dodam. Hvala vam.
Zahvaljujem, koleginice Malušić. Reč ima narodni poslanik Dragana Kostić. Izvolite, koleginice Kostić.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvaženi predstavniče Ministarstva kulture i informisanja, narodni poslanici, građani Srbije, svakako da je danas posebna čast govoriti o ovom Predlogu zakona i osnovna delatnost zbog koje se i osniva Memorijalni centar „Staro sajmište“ je prikupljanje, čuvanje, izlaganje, sređivanje, održavanje, korišćenje, stručna obrada, prezentovanje muzejskih, arhivskih i filmskih dokumenata i predmeta, stara se o njihovom korišćenju, za muzejsko, obrazovno-vaspitne, naučno-istraživačke i izdavačke poslove, negovanje i sećanje na žrtve „Jevrejskog logora Zemun“ i „Prihvatnog logora Zemun“, kao i „Jevrejskog prolaznog logora“ Beograd, Topovske šume. Ono što bih posebno naznačila danas to je da u okviru i u sastavu Upravnog i Nadzornog Odbora ovog Memorijalnog centra nalaziće se i predstavnici Saveza jevrejskih opština Srbije i Nacionalnog saveta romske manjine. U sklopu Memorijalnog centra obrazuje se i sektori: sektor Muzej "Jevrejski logor Zemun" i sektor Muzej "Prihvatni logor Zemun". U sastavu Memorijalnog centra "Staro sajmište" obrazuju se posebne unutrašnje jedince za konzervaciju održavanja nepokretnog kulturnog dobra Memorijalnog centra, jedinice za međunarodnu saradnju, jedinice za obrazovno-vaspitne poslove, jedinice za istraživačke poslove, biblioteka, arhiva. Međunarodna saradnja mora da se rukovodi ubeđenjem da saradnja zasnovana na uvažavanju i razumevanju među narodima i religijama predstavlja neophodan uslov za mir i napredak čovečanstva sa čvrstom verom da je dostojanstvo svakog čoveka neprikosnovena vrednost. Planskim aktom, koji je donet saglasno ovom zakonu, utvrđuje se javni interes za eksproprijaciju nepokretnosti u cilju odobravanja delatnosti ovog Memorijalnog centra, a za potrebe i korist Republike Srbije. Muzejski eksponati, umetnička i istorijska dela, arhiva i filmska građa, bibliotečki fond, koji čuva i koristi Memorijalni centar "Staro sajmište" jesu pokretna kulturna dobra koja su regulisana Zakonom o zaštiti kulturnih dobara. Takođe, predviđena su i finansijska sredstva ovim Predlogom zakona za rad ove ustanove i to 186 miliona u 2021. godini, za rekonstrukciju, adaptaciju i sanaciju centralne kule "Starog sajmišta", kao i 28.210.000 u 2021. godini, 39.210.000 u 2022. godini, i isti iznos za 2023. godinu. Naravno, kao i svi poslanici Srpske napredne stranke, u danu za glasanje podržaćemo ovaj Predlog zakona sa posebnim zadovoljstvom. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, koleginice Kostić. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Đokić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani gospodine ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, postoji mnogo razloga zbog kojih trba da donesemo zakon o Memorijalnom centru "Staro sajmište", neke od njih smo već čuli, a neke ću ja izneti. U poslednje vreme u međunarodnim odnosima u toku je potpuni revizionizam istorije koja se odnosi na period Drugog svetskog rata i borbe protiv fašizma, revizionizam istorije događaja, žrtava, zasluga i tako dalje. Razlozi za to se mogu nazreti i proizilaze, pre svega, iz odnosa pojedinih zemalja prema Rusiji i saveznicima. Srbija nikada ne sme prihvatiti taj revizionizam istorije jer su samo četiri naroda u Drugom svetskom ratu proporcionalno broju stanovnika platila veću cenu od Srba. Samo su Rusi, Jevreji, Belorusi i Poljaci stradalniji narod od Srba, niko više. Zato, čak i činjenica da Srbija nije pozvana na obeležavanje osamdesetogodišnjice od početka Drugog svetskog rata koji je organizovan u Poljskoj predstavlja revizionizam. Izgleda neverovatno, ali su tim sramnim potezom organizatori želeli da kazne Srbiju samo zato što je Srbija saveznik Rusije. Zašto je tako tako znaju kreatori međunarodnih odnosa na globalnom nivou. Čudni neki međunarodni odnosi, zar ne? Bez obzira što su Srbi od početka sukoba sa nacističkom armadom otvoreno pokazivali svoju antifašističku orijentaciju iskazanu ne samo verbalno, ne samo kroz filozofske rasprave, već i kroz žestok otpor partizanskih jedinica protiv fašističkih okupatora. Činjenica je da su Srbi podizali partizanske ustanke, ne samo u Srbiji već i u Hrvatskoj, u Bosni i Hercegovini i tako dalje. Bilo je i primera poput operacije „Halijard“ kada se vojska u otadžbini 1944. godine žestoko suprotstavila fašističkom neprijatelju i pomogla savezničkim borcima. Sve u svemu, po broju stradalih civila srpski narod je možda i drugi ako se računa proporcionalno broju stanovnika, a stradali su samo zato što su bili Srbi. Zbog tih istorijskih činjenica ne želimo i nikada nećemo prihvatiti revizionizam istorije, promenu prošlosti od strane onih koji bi tako teško stradalni i napaćeni srpski narod proglasili za fašističke sluge i za nekoga ko je bio agresor na ovim prostorima. A da ima takvih koji bi da izmene istoriju i da se bestidni i bezobzirni potvrđuje i izjava bivše hrvatske predsednice, Kolinde Grabar Kitarović, da su Hrvati u Drugom svetskom ratu najstradalniji narod koji se borio protiv fašizma. I to baš na komemoraciji u Poljskoj, na koju Srbija nije pozvana. Sramno. E, to je taj revizionizam istorije na delu. Tome se moramo suprotstaviti, a možemo samo istinom i činjenicama. Na primer, za razliku od NDH koja je u celosti bila dobrovoljna nacistička tvorevina, koja je dočekala Nemce, Beograd je imao marionetsku Vladu zato što je kraljevska Vlada bila poražena. Ipak, naša je odgovornost kao države što do sada nismo memorijalizovali koncentracioni logor Staro sajmište. Možda razloga ima mnogo, ali nema opravdanja, jer je veoma važno da izgradimo memorijalni centar u kome ćemo čuvati sećanja na sve žrtve nacističkog koncentracionog logora koji je nosio naziv jevrejski logor Zemun. Memorijalni centar Staro sajmište će negovati sećanja na sve žrtve jevrejskog logora Zemun, prihvatnog logora Zemun, ali i jevrejskog prolaznog logora Beograd Topovske šupe i podsećati da se stradanja ne smeju ponoviti. Iskreno se nadam da ćemo i drugim stradanjima Srba na ovim prostorima posvetiti adekvatnu pažnju i suprotstaviti se još čvršće i odlučnije revizionizmu istorije. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem, kolega Đokiću. Reč ima narodni poslanik Dušica Stojković. Izvolite, koleginice.
Hvala, gospodine Milićeviću. Drage kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, stara latinska poslovica kaže - Istorija je učiteljica života. Glavno pitanje je da li smo sve istorijske činjenice tokom života savladali, koliko smo naučili iz naših grašaka kako bi kao čovečanstvo ove greške u budućnosti ne bi ponavljali? Otuda je važno da Staro sajmište, kao mesto stradanja velikog broja žrtava, napokon dostojno obeležimo. Obradovala me je zaista Vučićeva izjava iz avgusta prošle godine o završetku Nacrta zakona o memorijalnom kompleksu Staro sajmište izrečena na sastanku sa Erfaimom Zurofom koji je izabran da učestvuje kao jedan od članova Komisije za predsednika Međunarodnog saveta, inače je direktor centra „Simon Vizental“. Grad Beograd je takođe, želim da napomenem, dao svoj značajan doprinos kako bi naši sugrađani koji su ubijeni samo zato što su bili druge vere dobili obeležje i sećanje kakvo zaslužuju. Promene se dešavaju, rekla bih, tek od 2014. godine kada na vlast u Beogradu i Srbiji dolazi SNS. Tek tada smo mi počeli da na pravi način razvijamo tu kulturu sećanja na sve žrtve brojnih ratova i Prvog svetskog rata i Balkanskih ratova i Drugog svetskog rata, obeležavanje NATO agresije i svih ostalih bitaka, bojišta na kojima je stradao pre svega srpski živalj, ali i jevrejski, romski i ostali narodi koji su živeli na ovim prostorima. Takođe, grad Beograd je doneo odluku da se 10. maj proglasi Danom sećanja na žrtve Holokausta u Beogradu, što je još jedan korak napred kada je reč o razvijanju bilateralnih odnosa između Republike Srbije i Izraela, ali i odavanja priznavanja jednog istinskog pomena na sećanje na žrtve Holokausta. Predlogom Zakona o memorijalnom centru Staro sajmište trebalo bi da se uspostavi ustanova kulture na republičkom nivou koja bi bila posvećena kulturi sećanja na žrtve, istorijske događaje koji su se desile na prostoru Starog sajmišta, odnosno na prostoru nacističkog logora, jevrejski logor Zemun i prihvatnog logora Zemun. Ovo je potez je, rekla bih, ispunjenje pravde. Naspram više od 70 godina koliko smo čekali, zaista mi je drago i ohrabruje ova vest što se danas pred nama, kao narodnim poslanicima, nalazi ovaj jedan jako značajan zakon, jer na taj način ispunjavamo pravdu za sve one porodice žrtava, za sve one Srbe, Jevreje, Rome koji su čekali više od 70 godina na zadovoljenje pravde. Ambiciozno je, čitajući ovaj Predlog zakona, zaista bih rekla da je ambiciozno osmišljen centar u budućnosti koji će obavljati poslove prikupljanja, sređivanja, čuvanja, izlaganja, stručne obrade, istraživanja i prezentovanja muzejskih, arhivskih i filmskih dokumenata i predmeta, ali će se koristiti i u muzejske obrazovno-vaspitne, naučno-istraživačke, izdavačke svrhe, kao i brojne manifestacije. Cilj zakona je da se stvori promena u pravcu ispunjenja dužnosti i trajnog pamćenja i spomena žrtava Holokausta, žrtava genocida, okupatorskog terora i ratnih zločina kako se ne bi zaboravile istorijske činjenice o postojanju koncentracionog logora koji se nalazio u samom centru naše prestonice, u samom centru Beograda. Predlog zakona će uticati i na predstavnike žrtava koji su reprezentovani kroz Savez jevrejskih opština i Nacionalnog saveta romske nacionalne manjine. Usvajanje ovog zakona, rekla bih, to je tek prvi korak. Nas očekuje još dosta posla koji podrazumeva i eksproprijaciju zemljišta i projektovanje centra, a potom i njegovu izgradnju. Dobra vest je što u tom poslu nećemo biti sami. Imali smo prilike da iz medija prošle godine vidimo da je američki muzej Holokaust ponudio podršku Srbiji u februaru prošle godine za izgradnju memorijalnog kompleksa i rekao je tada zamenik direktora ovog muzeja, Robert Vilijams, i pohvalio je tada posvećenost srpske delegacije pri Međunarodnoj alijansi na za sećanje na Holokaust. Takođe, grad Beograd je pored formiranja komisije koja je izrađivala nacrt ovog zakona imala i takođe jako dobru saradnju sa direktorom za međunarodne odnose, Jad Vašemom, u istraživanju Holokausta i na projektu Staro sajmište. Reč je o saradnji dve institucije, rekla bih, od jako velikog značaja, o istorijskom arhivu Beograda i muzeja Holokausta u Vašingtonu. Naš Istorijski arhiv u Beogradu je uputio više od 31 kopiju dokumenata koje predstavljaju svedočanstvo o postupanju nacista prema Jevrejima u Srbiji i Jevrejima u bivšoj Jugoslaviji. Na ovaj način, Srbija daje svoj doprinos istraživanju Holokausta i očuvanju sećanja na ovaj strašan zločin kako se on ne bi više u istoriji i u budućnosti ponavljao. Za Srbiju i Evropu, ali i sve buduće i sadašnje generacije, važno je da saznamo istinu o stradanju. Za Srbiju i Evropu je važno da Staro sajmište postane memorijalni kompleks jer je to mesto poslednjeg nacističkog koncentracionog logora u Evropi koji do sada, do današnjeg dana, do 2020. godine nije obeležen. Rekla bih da je ova Vlada zaista uradila u prethodne tri godine više nego što je urađeno u prethodnih 70 godina otkada ovaj problem postoji i da je rukovodstvo grada Beograda, ali pre svih i predsednik Aleksandar Vučić, da su dali nemerljiv i značajan doprinos. Drage kolege poslanici, poštovani građani Srbije, želim da istaknem da je Srbija prva zemlja u Evropi koja je usvojila Zakon o vraćanju imovine žrtava Holokausta, koji nemaju naslednike, jedina zemlja koja je na zgradi Predsedništva okačila zastavu sa Davidovom zvezdom kako bi obeležila jednu jako značajnu godišnjicu. Reč je o 75. godina od Holokausta i na taj način dala svoj doprinos. Sada ću malo da govorim o istorijske činjenice. Istorijske činjenice govore da zgrade Starog sajmišta nisu bombardovane u razornom nacističkom bombardovanju Beograda 6. aprila 1941. godine. To je prostor koji je prevashodno bio namenjen za Beogradski sajam. Kralj Aleksandar je opremio čitav ovaj prostor, i to je trebao da bude moderni centar Beograda, kako se grad širio ka Zemunu. Nažalost, nacisti su odustali od toga da grade novi logor na prostoru Zasavice, blizu Sremske Mitrovice, na oko 70 kilometara od Beograda i uselili su se u ove prazne paviljone nekadašnjeg Beogradskog sajma. Dvadeset trećeg oktobra, znači, 1941. godine, nemačka vojna uprava je odlučila da, umesto da gradi novi logor, za tu namenu preuredi Beogradsko sajmište, njegove u tom času prazne paviljone. To nije bilo idealno mesto za koncentracioni logor, s obzirom na blizinu gradu, ali su ga nadležni u nedostatku vremena, ideja ipak prihvatili. Sajmište se nalazi na teritoriji pod kontrolom lokalne komande za Zemun, Semlin, te je shodno tome ovaj logor je i nazvan „Judenlager Semlin“, Jevrejski logor Zemun. Sudbina Jevreja na Sajmištu je bila zaista obeležena velikim stradanjima. U rano proleće 1942. godine okupatorske vlasti u Beogradu su shvatile da planirano deportovanje Jevreja na istok nije na vidiku i sa tim u vezi je želela da što pre iznađe rešenje za jevrejski problem. Ovog puta vlast u Berlinu je obezbedila neophodnu infrastrukturu i u martu 1942. godine stigao je gasni kamion marke „Saurer“, koji su vozila dva niža SS-oficira Gec i Majer, u Beograd. Za ovaj kamion je u nacističkim dokumentima korišćen eufemizam – vozilo za uništenje vaški, a zapravo je bio kamion smrti. Auspuh je bio tako postavljen i vožnja u ovom kamionu je trajala 10 do 15 minuta i u trenutku ukrcavanja u jevrejskom logoru, između 80 i 100 ljudi, bilo je dovoljno samo 10 minuta da se krene ka putu za Jajince, rekla bih, putu bez povratka, putu bez života, u sigurnu smrt, kakav je bio ovaj kamion. Ova vrsta gasnog kamiona korišćena je u nacističkom programu eutanazije još tokom 1940. godine kada je stradalo desetine hiljada invalida i mentalno obolelih. Krajem 1941. godine i početkom 1942. godine isto vozilo je testirano kao metod za konačno rešenje jevrejskog pitanja. Prve žrtve ovog kamiona u Beogradu bili su osoblje i pacijenti dve jevrejske bolnice u Beogradu. Tokom samo dva dana, 18. i 19. marta 1942. godine, preko 800 ljudi, uglavnom pacijenata, bilo je utovareno u gasni kamion u grupama od 80 do 100 i svi su umrli od trovanja ugljenmonoksidom na putu kroz Beograd do gubilišta u Jajincima, selu u podnožju planine Avale, južno od grada Beograda. Po dolasku u Jajince sedam Srba zatvorenika vadilo je žrtve iz kamiona i zakopavalo u masovne grobnice. U početku je logor bio zamišljen samo za srpske Jevreje. Međutim, kasni ovde su slati i drugi politički osuđenici, komunisti, partizani i četnici. Crna istorija je ispisana ovde za vreme okupacije, a kada je oko 7.000 Jevreja i 32.000 Srba ubijeno u tzv. dušegupkama, streljano u Jajincima ili umrlo od užasnih bolova i užasnih uslova koji su vladali u samom logoru. Posle rata Sajam nikada nije uspeo da pretvori ovaj prostor u prvobitnu funkciju, verovatno zbog svoje krvave istorije. Svi jugoslovenski paviljoni su uklonjeni i ovde su smeštene institucije zadužene za izgradnju Novog Beograda, osim paviljona i centralnoj kuli pretilo je rušenje, jer se nisu uklapali u viziju moderne metropole kakav je želeo Beograd da bude. Godine 1951. ovi prostori su pretvoreni u stanove za socijalno ugrožene osobe u našoj prestonici ili su predati na korišćenje Udruženju likovnih umetnika Srbije. Tek dolaskom SNS, Vlada Srbije, koja je predlagač ovog zakona, nabrojala je u svom obrazloženju da taj pravni akt treba usvojiti radi trajnog pamćenja na žrtve Holokausta, genocida, okupatorskog terora, ratnih zločina. Osnivanje memorijalnog centra će omogućiti da se ne zaborave ove istorijske činjenice o kojima sam govorila, o postojanju jednog logora na teritoriji Beograda, na prostoru na kome je u Drugom svetskom ratu bio nacistički koncentracioni logor koji je u smrt odveo više od 7.000 Jevreja, više od 32.000 Srba i Roma, ali i drugih naroda i narodnosti. Zaključak se nameće sam, kao što sam počela svoje današnje izlaganje, istorija je učiteljica života i možda je najstrašnije što Beograđani nisu dovoljno znali o stradanjima na Starom sajmištu, kao i o istorijskim činjenicama, šta se zaista dogodilo tokom Drugog svetskog rata u samom centru Beograda. Logor Staro sajmište postojao je od 8. decembra 1941. do jula 1944. godine, s tim da se njegova namena menjala tokom vremena. Od 8. decembra 1941. do 10. maja 1942. godine on je bio Jevrejski logor Zemun ili „Judemlager Semlin“ koji je imao za cilj da uništi preostalu jevrejsku populaciju u okupiranoj Srbiji. Od 2. maja 1942. godine počinje da radi prihvatni logor Zemun koji će raditi do jula 1944. godine i koji je bio tranzitni logor za zarobljenike narodnooslobodilačkog pokreta, partizane i Srbe iz okupiranih područja, Hrvatske i za druge protivnike totalitarističkih režima na ovim prostorima. Služio je kao prihvatni logor i imao je zadatak da preusmeri zarobljenike u radne logore u Nemačkoj, Norveškoj i drugim delovima okupirane Evrope. Naša je obaveza da stratišta obeležimo. Naša je obaveza da obeležimo i sva mesta stradanja i da im odamo priznanje na adekvatan način. To je naša civilizacijska vrednost i obaveza da napravimo staze i mape stradanja i da ta stratišta zaista budu obeležena i u kolektivnom sećanju ili pamćenju našeg naroda, a i da budu deo edukativnih programa naših đaka, jer bez toga mislim da ćemo pasti na budućem ispitu iz istorije. Nekako smo ovih 70 godina, rekla bih, zatajili i nedostajalo nam je prava memorijalizacija kakvu zaslužuje zlo koje je počinjeno na ovim prostorima, a sa jasnom porukom da se to zlo nikada ne ponovi. U svom današnjem izlaganju sam se zaista rukovodila podacima prof. dr Miljana Koljanina koji je utvrdio da je kroz logor Staro sajmište prošlo 40.000 ljudi. U prvom delu to je bio jevrejski logor i prošlo je 7.000 ljudi, od toga 6.400 žena, dece i starih iz ostataka Jevrejske zajednice u tom periodu i oko 600 pripadnika Romske zajednice, s tim što je 6.400 jevrejskih porodica, dece, starih i žena, bilo ubijeno ili su umrli u lošim uslovima u logoru. Romi su, velika većina njih, uspeli da se izvuku. Nemci su hapsili pripadnike Romske zajednice zato što nisu imali stalno prebivalište. Romi su se na različite načine u Beogradu dovijali i uspevali da kod rođaka i prijatelja dođu do prijave stalnog prebivališta. U drugom delu prihvatnog logora prošlo je nešto više od 30.000 ljudi, od toga su najveći deo bili Srbi sa područja NDH i okupirane Srbije, zatim pripadnici partizanskog pokreta i nešto pripadnika četničkog pokreta. Kako je rat odmicao došlo je do većeg broja Jevreja, Roma, Hrvata. Kada je Italija potpisala kapitulaciju 1943. godine, logor su naselili i predstavnici Italijana i Albanaca. Na samom kraju, poslednja rečenica, uspostavljanjem memorijalnog kompleksa akcenat ćemo staviti na istorijske činjenice, ali i na jednu suštinsku činjenicu da revizija istorije nije moguća. Uzimajući princip na umu, da koliko znamo, toliko pamtimo, važno je da po ugledu na evropska iskustva otvorimo ovaj memorijalni centar u samom centru Beograda koji će čuvati sećanja na sve žrtve koje su stradale u ovom logoru ili su bili raseljeni, ili su bili ugušeni na svom poslednjem putu u kamionu ka Jajincima. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jelena Žarić Kovačević. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre sa saradnicima, predlog koji je danas pred nama će omogućiti formiranje ustanove kulture koje će biti posvećena sećanju na žrtve u istorijskim događajima na mestu današnjeg „Starog Sajmišta“, odnosno nekadašnjeg logora u Zemunu. Važno je da pošaljemo poruku da se stradanja ne smeju ponoviti i da čuvamo uspomenu na one koji su bili žrtve samo zato što su druge vere. Dakle, 10. maja 1942. godine nacistički okupatori proglasili su Beograd gradom bez Jevreja, jer su svi jevrejski logoraši ubijeni. Zbog toga je Skupština grada Beograda 2014. godine donela odluku da se 10. maj proglasi Danom sećanja na žrtve Holokausta u Beogradu. Godine 2019. formirana je Radna grupa pri Vladi koja je izradila Nacrt zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“. U republičkom budžetu će u 2021, 2022. i 2023. godini biti izdvojena sredstva za adaptaciju centralne kule i za dalji rad centra. Dakle, odvojiće se sredstva za rekonstrukciju i adaptaciju objekata, ali i za mere zaštite tog kulturnog dobra. Memorijalni centar će obavljati i poslove prikupljanja i prezentovanja muzejskih i arhivskih dokumenata i organizovati manifestacije u znak sećanja na žrtve. Ja pozivam kolege da u danu za glasanje podržimo ovaj predlog. Na kratko na kraju želim da se osvrnem na užasne stvari koje su upućene ćerki Aleksandra Vučića i zaista očekujem da će određeni sektori u policiji i tužilaštvu, sektori za visoko-tehnološki kriminal reagovati i da konačno znamo da su bar deca zaštićena od ovakvih gadosti. Iz pristojnosti ne bih želela, citiram taj status na društvenim mrežama, ali želim da kažem da se radi o bliskom saradniku Boška Obradovića, koji je imao prilike da i ovde u holu Doma Narodne skupštine drži konferenciju za novinare sa Boškom Obradovićem. Nažalost, nije ni prvi put da poslanici reaguju na monstruoznosti i vulgarnosti koje su upućene deci Aleksandra Vučića i to rade oni koje ne smeju na izbore, koje neće izaći na izbore jer nemaju podršku građana, oni koji ne smeju da stanu na crtu ni Aleksandru Vučiću, ni SNS, jer nemaju program, odnosno njihov program je nasilje, vređanje i ništa im nije sveto, nije čak ni to da decu uvlače u politiku i da ih zloupotrebljavaju na najružniji način. Oni su ništa drugo do kukavice, najobičnije kukavice i Boško Obradović i njegovi saradnici i svi koji se na taj način odnose prema deci i eto još jedne razlike. Srpska napredna stranka će na izbore izaći sa listom Aleksandar Vučić – za našu decu. Mi se borimo za njihovu bolju budućnost u Srbiji i štiti ćemo ih do kraja. Zahvaljujem. (Aleksandar Šešelj: Jel to samo za vašu decu?)
Kolega Šešelj, malo tiše, imaćete mogućnost da govorite. Zahvaljujem koleginice. Reč ima narodni poslanik Studenka Stojanović. Izvolite koleginice.
Zahvaljujem predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre sa saradnicima, današnji Predlog zakona otvara jednu vrlo značajnu temu čiji je cilj da se sačuvaju od zaborava stradanja čitavih naroda. Sve je manje ljudi koji su preživeli Holokaust koji mogu posvedočiti o strahotama koje su doživljavali i važno je da njihove priče kao direktnih svedoka budu ispričane i do detalja zabeležene. Takođe, postoje ljudi, odnosno porodice koje su pružale utočište prognanima i time rizikovale sopstvene živote, tako da i njima treba odati počast. Progon bilo kog naroda u bilo kom obliku trebalo je da ostane u prošlosti i da se o njemu samo govori kao o strahoti koja se nikada više ne sme ponoviti. Nažalost, mi Srbi i do dana današnjeg trpimo razne vidove progona. Svedoci smo i ovog poslednjeg događaja u Crnoj Gori i svega što se dešava Srpskoj Pravoslavnoj Crkvi. Širenje pouke o Holokaustu treba biti briga celog sveta. To je globalna tema, globalna stvar i mora biti poslata jasna poruka. Ovaj Memorijalni centar „Staro sajmište“ u Beogradu je važan korak u očuvanju sećanja na žrtve nacističkog koncentracionog logora, jevrejskog logora i prihvatnog logora. Ovaj memorijalni centar obuhvatiće prostor na levoj obali Save uključujući i kulturno dobro „Staro sajmište“ i njegovu okolinu, kao i odgovarajući prostor Jevrejskog prolaznog logora „Topovske šupe“. U tom centru će ljudi moći da uče šta je bio Holokaust, kako bi se sprečila revizija istorije ili kako bi se sprečilo negiranje Holokausta. Osim obrazovne uloge, ovaj Memorijalni centar će imati i ulogu da očuva izgled samog tog prostora u Beogradu. Takvo sećanje ima vrlo važan cilj, a to je da sve buduće generacije upamte da se nikada i nigde više takve strahote zaista ne smeju ponoviti. Zahvaljujem.
Zahvaljujem koleginice Stojanović. Reč ima narodni poslanik Nataša St. Jovanović. Izvolite koleginice.
Zahvaljujem predsedavajući. Poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege narodni poslanici, mada je još šezdesetih godina prošlog veka ratna sudbina „Sajmišta“ postala predmet zvaničnog i institucionalizovanog, mada ne uvek masovnog ili previše javnog, prisećanja niti u Socijalističkoj Jugoslaviji, a ni kasnije. Nadležne institucije nisu na odgovarajući način očuvale uspomenu na žrtve ovog logora. Da „Sajmište“ predstavlja mesto sećanja danas upućuju samo dva zapuštena delimično oštećena spomenika. Nekoliko preostalih logorskih zgrada već decenijama propada, a celokupni kompleks „Starog sajmišta“ danas ostaje kao zapušteni i osiromašeno naselje. Osmog decembra 2021. godine će biti ravno 80 godina od stradanja prvih žrtava „Sajmišta“, svih onih koji su odvedeni u hladne paviljone Beogradskog sajma, u zgrade najvećeg logora u okupiranoj Srbiji. Bilo ih je oko 30 hiljada žrtava ovog logora, većinom Srba, Jevreja, Roma, a od njih je 10 hiljada tu okončalo život. Logor „Sajmište“ nikada nije adekvatno obeležen i ovo je prilika da se još jednom skrene pažnja na činjenicu da uprkos značaju koji mu je kao mestu nezapamćene patnje i stradanja morao pripasti. Srpska napredna stranka vodi politiku budućnosti, ali i poštovanja svojih predaka. Ono što nisu uradili prethodnici prethodnih skoro 80 godina mi ćemo uraditi, kao što smo i toliko godina posle bombardovanja 1999. godine pokrenuli evidentiranje i utvrđivanje štete koje je pričinilo zračenje na zdravlje stanovništva. To našim političkim prethodnicima nije palo na pamet. Suštinu posleratne sudbine „Starog sajmišta“ treba tražiti i u sledećem u ukrštanju dva ugla gledanja – na to da 1945. godine do danas je rezultat stalnog sporenja, ali i nastojanja da se pronađe kompromisno rešenje između onih koji su se zalagali da „Sajmište“ postane memorijalno mesto i drugih koji su ovom prostoru predvideli drugačiju pre svega praktičnu namenu. Reč je o dvadesetak hektara zemljišta na levoj obali Save, pre rata kao i u vreme kada se tamo nalazio logor Beogradsko sajmište je bilo na obodu prestonice, omeđano sa jedne strane rekom, sa druge močvarom koja je razdvajala Beograd i Zemun. Posle rata izgradnjom Novog Beograda „Staro sajmište“ se našlo u samom centru grada u delu savskog priobalja koje spaja njegov stari i novi deo. „Sajmište“ je predstavljalo simbol revolucionarne istorije Beograda, otpora fašizmu i stradanja jugoslovenskog naroda, za druge mesto Holokausta, a treći u „Sajmištu“ su videli idealnu lokaciju za obeležavanje stradanja Srba, Jevreja i Roma u ustaškoj NDH. Stradanje na „Sajmištu“ na dramatičan način ilustruje u kojoj meri je u Srbiji tokom čitavog posleratnog perioda bila odsutna svest o Holokaustu kao posebnom istorijskom događaju i jedinstvenom primeru ljudskog stradanja koji je sam po sebi vredan pažnje i poštovanja. Srpska napredna stranka vodi politiku budućnosti i poštovanja svojih predaka. Ponosna sam što sada kada sam narodni poslanik mogu da glasam za osnivanje republičke ustanove i obnovu Memorijalnog centra „Staro sajmište“, da naši preci mogu napokon naći svoj mir. Memorijalni centar će prikupljati, obrađivati, istraživati i prezentovati podatke u svrhe muzejske, obrazovno-vaspitne, naučno-istraživačke poslove i akcije negovanja sećanja na žrtve. Da se nikada ne zaboravi i da se priča mladim generacijama kroz šta smo sve prošli tokom istorije. Mi smo mali, ali hrabar narod koji nikada nije bio osvajački, ali je uvek branio svoju kuću i svoju domovinu. Hvala.
Zahvaljujem koleginice Jovanović. Reč ima narodni poslanik Milan Ljubić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, Beograd pamti i poštuje sve žrtve Drugog svetskog rata. Važno je da negujemo kulturu sećanja kako se događaji iz prošlosti ne bi ponovili. Srbija je kroz svoju burnu istoriju, nažalost, dobro upoznala sve užase rata u kome su Srbi bili takođe izloženi genocidu i gotovo na ivici biološkog opstanka. Srbi su stradalni narod koji je sam bio na udaru mračnih ideologija, narod koji je ponosan na svoj otpor i borbu protiv tih svih sila zla i koji se sa pijetetom seća svih žrtava i svojih i tuđih. Razne vlasti proteklih sedam decenija pokazivale su nemar prema ovom prostoru na obali Save. Njegovo očuvanje i pitanje njegove mrlizacije je pokazivanje brige o istoriji i žrtvama logora Staro Sajmište. Sajmište je bio logor gde su sistematski od maja 1941. godine do marta 1942. dovođeni Jevreji i odatle voženi u dušogupkama do Jajinaca. Staro Sajmište ima dve faze, u prvoj je logor smrti za Jevreje, u drugoj, koncentracioni logor za sve koji su bili protivnici koji su služili kao robovska radna snaga. Tamo su stradali ljudi koji su bili građani Srbije, ljudi koji su se molili različitim bogovima, ali sve ih vezuje da su bili građani Srbije i zaslužuju dostojan spomenik. Svaka je žrtva najveća, ali je holokaust jedinstvena pojava u ljudskoj istoriji. Predlogom zakona o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“ u Beogradu, predviđeno je osnivanje ustanove kulture koja bi bila posvećena kulturi sećanja na žrtve i istorijske događaje koji su se desili na prostoru nekadašnjeg nacističkog logora, s ciljem da se očuva sećanje na 11.000 Srba i 7.000 jevrejskih i romskih žena, dece i starih i drugih stradalih u nekadašnjem logoru. Radi se o ispunjavanju dužnosti i trajnog pamćenja i spomena žrtvama holokausta, genocida, terora i ratnih zločina. Ovaj zakon će omogućiti da se ne zaborave istorijske činjenice o postojanju logora na teritoriji Beograda. Zadatak ove ustanove će biti da prikuplja, sređuje, čuva, izlaže, stručno obrađuje, prezentuje muzejske arhive i filmske dokumente, da organizuje manifestacije negovanja i sećanja na žrtve i stara se o korišćenju građe u obrazovno-vaspitne i naučno-istraživačke svrhe. Srpsko-jevrejsko prijateljstvo traje decenijama. Srbija uvažava Jevrejsku zajednicu i poštuje njihova prava. Srbi i Jevreji su kroz istoriju delili tragičnu sudbinu, pogotovo tokom Drugog svetskog rata. Srbija je prva zemlja u regionu i šire, koja je donela poseban Zakon o povraćaju imovine žrtava holokausta. To pokazuje odgovornost, poštovanje, kao i način na koji se odnosimo prema civilizacijskim vrednostima. Staro Sajmište treba da bude memorijalni kompleks koji će buduće generacije podsećati na užase koji su se desili na ovom mestu. Neophodno je da nove generacije uče o svim užasima nacizma za vreme okupacije. Važno je da čujemo sećanje, važno je da čujemo istinu na holokaust i da se tako odupremo pokušajima revizije istorije. Srbija je bila i ostala slobodarska zemlja u kojoj je svaki njen građanin poštovan i uvažen kao čovek, kao ličnost, bez obzira na svoju nacionalnu ili versku pripadnost. Zahvaljujem.
Zahvaljujem kolega Ljubiću. Reč ima narodni poslanik Boban Birmančević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, da se nikad ne ponovi, upravo je rečenica koju nismo dovoljno ponavljali od 1945. godine, pa sve do današnjih dana. Čini mi se da su naši prethodnici ranije ovaj memorijalni kompleks napravili, možda bi oni ljudi koji su od 1945. godine pa na ovamo, studirali u Beogradu, koji su bili dobrodošli u Srbiju, a koji sada ne žive u ovoj državi, upravo razumeli šta je sve urađeno i koliko je nepravde učinjeno Srbima, srpskom narodu, Jevrejima, Romima i svim drugim narodnima koji žive na području države Srbije. Da se nikad ne ponovi, upravo mora biti nešto što će ovaj memorijalni kompleks garantovati koliko može da garantuje jedna ustanova kulture, ustanova kulture koja će biti usmerena ka tome da u nama koji živimo, koji ćemo živeti u budućnosti, upravo razvije osećanje odgovornosti, ali odgovornosti prema onome što smo nasledili, prema onome što su živeli naši preci i prema onome što će živeti ljudi posle nas. Da li je moguće da je trebalo 75 godina da se neko seti da donese zakon da jedno ovako mesto, a to je mesto sa posebnim pijetetom, pričam o ovom mestu imajući u vidu da sam unuk Birmančević Novaka, koji je od 1941. godine pa do kraja rata proveo u nemačkim logorima i zaista sa velikim ponosom ću glasati za ovaj zakon. Ovaj memorijalni kompleks nije kompleks koji je posvećen tim 20.000 žrtava, ako je to uopšte tačna cifra ili koliko je već, ovo je memorijalni kompleks koji će biti posvećen svim žrtvama bez obzira gde su nastale u periodu i Drugog svetskog rata, ali nažalost i posle Drugog svetskog rata. Stvaraju se uslovi da kroz memorijalni centar pokažemo i prikažemo u koju krajnost može da ode ljudski um i na šta su ljudi spremni kada izgube dodir sa stvarnošću i sa realnošću. Da neko pravi kamione smrti, da neko ubija ljude samo zato što su Jevreji, Srbi ili Romi, to je nešto što mora da opominje i nešto što mora biti poruka svima. Ne samo u Srbiji, nego na Balkanu i u celoj Evropi. Posle 75 godina, stekli su se uslovi, odnosno očekujem da svi oni koji misle dobro ovoj Srbiji, koji misle dobro svojoj deci, upravo glasaju za ovaj zakon. Evo prilike, pozivam i one koji obilaze oko Skupštine kao đavo oko krsta, da uđu pa da bar glasaju za ovaj zakon, jer je ovo zakon koji nam garantuje budućnost. Kako se ponašamo prema našim žrtvama, prema našim precima, tako će se i budućnost ponašati prema nama i našim pokolenjima. Nije pošteno i zaista nije pošteno da o ovome pričamo posle 75 godina, ali hvala Vladi na ovom predlogu i Aleksandru Vučiću što je upravo i dao ideju i doneo odluku, ako ćemo pošteno reći, jer od 1945. godine na ovamo, neki nisu hteli, neki nisu smeli, neke nije ni interesovalo da li će od ovog mesta biti memorijalni kompleks ili će biti otvoreni kafići. Imam osećaj da je ekipa koja sada pokušava da bojkotuje, koja u ovom trenutku bojkotuje Skupštinu, odnosno bojkotuje svoj narod, ta ekipa da je ostalo, verovatno bi tamo sada već bili kafići, ali to je njihov problem. Pozivam sve da u danu za glasanje iskoriste priliku da dođu i da kroz ovaj zakon podrže nešto što ima smisla, nešto što je trebalo biti doneto još 1946. godine. Hvala svima i očekujem punu podršku ovom zakonu. Hvala još jednom na predlogu i naši preci će mirnije počivati posle ovog zakona. Očekujem da ovaj zakon stvori uslove da i u nekim drugim delovima Srbije se odužimo našim precima. Zaslužili su. Za kraj, da se nikada ne ponovi.
Zahvaljujem, kolega Birmančeviću. Reč ima narodni poslanik Vladimir Orlić. Kolega Orliću preostalo vreme poslaničke grupe 9 minuta i 38 sekundi. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih i ja da se pridružim danas izrečenim pozivima da zajednički podržimo Predlog zakona o formiranju odgovarajućeg memorijalnog centra kojim će pokazati neophodno poštovanje za sve naše žrtve koje su stradale na prostoru Starog sajmišta, odnosno u događajima koje vezujemo za taj prostor. Kad kažemo sve naše žrtve u pravu su svi koji su danas rekli, svi koji su stradali tamo, naši su. Naravno kada je reč o našim sunarodnicima ali i kada nije. Reč je o onima koji su nam tada bili komšije, koji su nam tada bili prijatelji, koji su u svakom smislu delili sudbinu većinskog srpskog naroda. Kao što vidite delili su je u onom segmentu koji je u današnjem danu, za nas dok o ovome govorimo, najvažnije, u stradanju. To je jedna strana istine koju smo dužni da govorimo i na koju smo obavezni da podsećamo. Druga je naravno, da se nas i te kako tiče i da mora da nas se tiče sve što se vezuje za srpski narod i kada nije živeo na teritoriji današnje Srbije, imalo to veze ili ne sa tadašnjom državom, ali naš narod da nas se tiče apsolutno mora. Svako ko je danas rekao, govorili su mnogi, da onoliko poštovanja koliko pokažemo sami za sebe i svoje žrtve, toliko možemo da očekujemo sutra poštovanja i od strane drugih. Svako ko je to primetio potpuno je u pravu bio. Mi se danas podsećamo na opet činjenicu, neretko poražavajuću, da tog poštovanja nas za nas je nedostajalo. Zbog toga je važno da kažemo da je danas drugačije, zbog toga je važno da poručimo da svi ljudi u ovoj zemlji ali i svi naši sunarodnici gde god bili čuju i dobro razumeju, da je važno, da je dobro što je danas drugačije. Ta vrsta samopoštovanja danas se uspostavlja kao naša jasna obaveza. To jeste rezultat, jedan od rezultata politike koju u ovoj zemlji sprovode Aleksandar Vučić i SNS. Najvažnije od svega jeste da se mi danas ne stidimo, da sa ponosom govorimo o tome da smo bili na strani pravde, da smo bili na strani istine i te 1999. godine i da govorimo i da podsećamo svake godine na naše žrtve iz tog perioda, a znate i sami samo nekoliko godina unazad to je bilo nezamislivo. Najvažnije je da se to promenilo. Ali, nije problem i treba da se kaže i treba da se zna, promenilo se u Srbiji onda kada su počeli da je vode Aleksandar Vučić i SNS. Pa neka ostane zabeleženo. Najvažnije da se promenio odnos prema stradalima u zločinačkoj akciji „Oluja“ iz 1995. godine, u najvećem zločinu koji pamti evropski kontinent posle Drugog svetskog rata i da se to danas i te kako uvažava i da se tome pridaje ona važnost koju taj događaj, nesporno ime reči o nezapamćenoj tragediji našeg naroda. Ali, da se kaže pre samo nekoliko godina bilo je nezamislivo da takva vrsta sećanja postoji. I to su promenili Aleksandar Vučić i SNS. Neka bude najvažnije da se promenilo, ali neka se zna i kada je. Kada govorimo o ovom predlogu zakona ostaće zabeleženo kada se o ovome raspravljalo, kada se o tome odlučivalo, na kraju ko je učestvovao u tome da se ova odluka donese. Zašto je važno da se podsećamo na to samopoštovanje, zašto je važno da uvek govorimo da smo obavezni da vodimo računa o tome kako glasi istina o nama, o našoj zemlji i našem narodu. Baš da nam se ne bi desilo da nam sutra nedostaje razumevanja, da nam nedostaje poštovanja od strane drugih, baš zato da ne bi prevagnule opasne namere da tuđe istine postanu dominantne. Neretko su ti neki drugi nepravedni prema našem narodu, nipodaštavaju naše žrtve, hoće da anuliraju naše doprinose za sve što je bilo dobro, ali zajedničke je važnosti. Hoće čak i krivicu da nam prebace tamo gde nje nema. Naša je obaveza zato da se protiv toga borimo najbolje što možemo. Zbog toga ću ja da se osvrnem na još jednu temu koje smo se danas dotakli svi zajedno, a reč je o onom propagandnom filmu, koji je emitovan sinoć, o prvom delu, koliko sam razumeo, višečasovne tirade nepatvorene mržnje. Dakle, jedne kondenzovane mržnje, čiste mržnje usmerene protiv Aleksandra Vučića. Reč je o filmu koji su nazvali „Vladalac“. Kakve veze ima sa ovom temom? Odmah ću da vam objasnim u par kratkih rečenica. Jedna od glavnih poruka svih tih ljudi koji su se okupili tamo da se bukvalno takmiče ko će veću grozotu da izgovori na teret Aleksandra Vučića. Da ne grešim dušu, možda sa izuzetkom jednog čoveka koji se trudio da bude pristojan i korektan u onome što priča i kada govori neke stvari sa kojima se, primera radi, ja apsolutno politički ne slažem, on to radi na takav način, korektan način. Svi ostali doslovce su se trkali jedni sa drugima ko će da smisli nešto gadnije da izgovori o Aleksandru Vučiću. Jedna od njihovih najvažnijih poruka, znate kako glasi, slušajte ovo – Aleksandar Vučić se pre svega bavio huškanjem Srba van Srbije na rat sa drugim narodima. Pored te mržnje koja je lično adresirana protiv tog čoveka, šta vam govore ovakve poruke? Ti ljudi pokušavaju sve vreme da nametnu narativ da su 90-ih godina Srbi, zato što ih je valjda neko nagovorio, izazvali rat, da su Srbi krivi za rat, da su Srbi nekog drugog napadali, pa se zbog toga dogodilo sve što se 90-ih godina dogodilo. Dakle, kada kažemo da smo dužni da branimo istinu o svom narodu, da se suprotstavimo lažima koje hoće da nas ocrne na pravdi Boga, sa ovakvim lažima mi treba uvek da se nosimo. Dakle, ovo je obična kleveta i to kleveta našeg naroda. Kaže autor tog filma, Slaviša Lekić, taj njihov film je, sada ću da vam kažem kako on to opisuje, samo dokumentovana i argumentovana naracija. Samo dokumentovana i argumentovana naracija, pa da čujete kako je to samo dokumentovano i argumentovano. Ovo što ću sada da vam pročitam naracija, ovo nije rekao niko od učesnika, nego je ovo saopštio narator u filmu, kao zajednički stav onih koji su taj film napravili, to propagandno… Da, u pravu ste za to što kažete, ali ja neću to da kažem, dakle oni koji su to potpisali. Kažu na jednom mestu – srpske snage četiri godine su držale pod okupacijom sarajevsko naselje Grbavica. Srbi su držali pod okupacijom Grbavicu. Ko je danas pitao, a pitali su – šta ćemo sa sudbinom 150 hiljada Srba iz Sarajeva? U pravu su što su pitali. Evo, da vidite kako odgovaraju oni i šta pokušavaju da podmetnu oni koji očigledno ne kriju da su u stanju najodvratnije stvari da slažu na teret sopstvenog naroda. Oni proglašavaju srpski narod za okupatore Sarajeva, naselja Grbavica, a i drugih naselja pride. Šta kaže taj Lekićev dokumentovani i argumentovani narator na drugom mestu? Kaže – Aleksandar Vučić je nešto uradio deset dana, ovo su njihove reči, pre nego što će se desiti genocid u Srebrenici. Dakle, saopštavaju nam - desio genocid u Srebrenici i to nam saopštavaju kroz usta naratora kao gotovu stvar, kao činjenično stanje, kao nešto što je utvrđeno, a svi znate šta ovo znači. Ovo znači da optužuju Srbe da su genocid sproveli. To svi znaju. Šta kažu na trećem mestu? Isti ti kroz usta tog Lekićevog argumentovanog i dokumentovanog naratora, kažu – Aleksandar Vučić je govor održao u tada okupiranom hrvatskom gradiću Glina. Vidite, saopštavaju nam da su Srbi bili okupatori i u Glini, nisu samo Sarajevo okupirali Srbi u kom su živeli, pa verovatno od kada je taj grad formiran kao naselje tog značaja, nego i u Glini u kojoj su početkom 90-tih bili prisutni sa nekih 66, 67%. Oni su verovatno sami svoje ognjišta okupirali, sami svoja dvorišta okupirali, prostor gde su im dedovi sahranjeni takođe su okupirali Srbi. Zašto? Jer su kao što su objasnili ranije, Srbi za sve krivi i sve su ratove izazvali. Dakle, to su odnosi prema narodu, prema istoriji, prema činjenicama sa kojima mi moramo da se borimo ako hoćemo da pokažemo da je istina samo jedna, a ta istina kaže da su se Srbi branili 90- tih godina, jer nisu hteli da ih zadese genocidi o kojima pričamo na današnji dan kada se sećamo užasa iz Drugog svetskog rata i nikoga nisu napali, ponajmanje okupirali. Ali, oni ljudi koji su ove stvari u svom propagandnom filmu sinoć saopštili celoj Srbiji kao nekakve nazovi činjenice, pokazali su da mržnja zaista može da pređe sve granice, pa čak i one granice zdravog razuma i elementarnog interesa nečega što bi trebalo da bude od zajedničke važnosti. Jedna od optužbi koje su izrekli na teret Aleksandra Vučića je da se on, navodno, na silu izjednačava, sam sebe, izjednačava sa Srbijom. A, eto, baš su to uradili oni. Pokazali su da pored toga što imaju bezgraničnu mržnju prema Aleksandru Vučiću, imaju i bezgraničnu mržnju prema sopstvenom narodu. Pa su u tom smislu narod srpski i predsednika Republike Srbije u potpunosti izjednačili. Mi ćemo sa tim politički i te kako umeti da se nosimo. Jer, od mržnje nikakve sreće nema. I svi koji to znaju, ti su ozbiljni i odgovorni ljudi i staraće se da Srbija nikad ne bude zemlja u kojoj je mržnja pobedila. Jer, nema nikakve razlike između ove mržnje prema svom narodu, između spremnosti da najgoru moguću ljagu na svoj narod baciš i one mržnje koja se tiče najvećih mogućih gadosti koje si spreman da izgovoriš, poput onih Obradovićevih ljotićevaca na teret ćerke Aleksandra Vučića. Sve je to mržnja i sve je to pristojnom čoveku apsolutno strano. U ovoj zemlji mora da pobedi ljubav za zemlju, ljubav za narod, želja za razvojem, želja za izgradnjom boljeg, uspešnijeg društva. Dakle, društva koje hoće da pobeđuje, a da bi to bilo u stanju da radi, društva koje je u stanju sebe da poštuje. Samopoštovanje mi obezbeđujemo sećajući se, između ostalog, svih onih koji su stradali da bi ovo društvo opstalo, svih onih koji su stradali da bi ovo društvo opstalo, svih onih koji su bili spremni da rade i kojima ništa nije bilo teško, zato što smo se borili za ono što je najvažnije, a to je ta budućnost i to su ta naša deca kojima ta budućnost pripada. Hvala najlepše.
Zahvaljujem, kolega Orliću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Da) Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS Aleksandar Šešelj. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, svakako pitanje koje se danas razmatra u Narodnoj skupštini nije političko pitanje prema kojem treba da se iznose različiti politički stavovi, već treba da bude stvar jednog opšteg konsenzusa. Svi znamo i poznajemo istoriju i Srbije i Jugoslavije i znamo koliko je narod u Srbiji propatio tokom okupacije i u više navrata, i pored jevrejskog naroda, ruskog naroda, mogu da kažem da su Srbi jedan od naroda koji je najviše stradao u toku 20. veka. To je svakako stvar koja treba da se podrži, ali i dobra prilika da se podsetimo dosadašnje prakse i nekih izvesnih anomalija koje se tiču naše kulturne politike, kao i uslovljavanja, pritisaka, koja dolaze od strane tzv. međunarodne zajednice, što bi značilo najmoćnijih zemalja Zapada prema Srbiji u poslednjih 25 godina. Ono što je primetno jeste da Vlada Republike Srbije, iako se na sve strane pokušava da se objasni da je nova vlast, nije više toliko nova, ali od 2012. godine, napravila nekakav otklon od vlasti Demokratske stranke, mi vidimo odsustvo kulturne strategije, tj. strategije za delovanje države na polju kulture, evo već osam godina. Da ima nekih pomaka, ima. Ali, ozbiljnih razlika još uvek nema. Podsetiću vas, već 25 godina, možda i duže, u Srbiji deluju tzv. nevladine organizacije koje promovišu neka opšta mesta iz ljudske civilizacije kao što su ljudska prava, vladavina prava. Činjenica je da su to svi civilizovani narodi odavno usvojili. Ali, to predstavlja samo jedan pokrov iza koga se krije uticaj na politiku Srbije, uticaj na odluke koje se donose i to veoma temeljno, dugoročno i nekako prolazi sve bez ikakve reakcije i bez ikakvog odgovora na sve to. Dakle, Vlada Republike Srbije, sredstvima iz budžeta, finansira rad nevladinih organizacija, što je paradoks sam po sebi. Ali, naravno, u tih negde više od 10 milijardi dinara koje se svake godine odvajaju za nevladine organizacije, ne odlazi sve na tzv. ljudsko-pravaške, tu se finansira i SPC i Olimpijski komitet i Crveni krst i Matica srpska, ali u nedovoljnoj meri u poređenju sa sredstvima koja dobijaju nevladine organizacije, poput Fonda za otvoreno društvo, poput JUKOM-a, poput Helsinškog odbora, poput građanskih inicijativa, poput Kuće ljudskih prava, poput Inicijative mladih za ljudska prava ili ostalih. Već 20 godina, sasvim sigurno, a i ranije, te organizacije pre svega dobijaju velike količine novca iz inostranstva. I zašto oni to rade? Oni su prepoznali u Srbiji da svaka stranka koja dođe na vlast ne vidi resor kulture kao neki resor sa nekim velikim ovlašćenjima, u kojima postoji neka politička moć i otprilike nije poželjno ni za jednu stranku na vlasti i nije primarno da uzme taj resor i da se ozbiljnije tome posveti. To je takva situacija. Praksa nam je to pokazala. Oni su u tome videli prazan prostor i veoma temeljno, sa strategijom, počeli da utiču na kulturnu politiku Srbije u svim aspektima, od pitanja književnosti, to smo imali sad priliku da vidimo vezano za slučaj NIN-ove nagrade, pitanja prosvete, u širem smislu kulture. Dakle, videli smo trenutno kakva je situacija po tom pitanju u Srbiji. Ona je uperena na promenu svesti. Šta to znači? To znači da srpski narod, kao jedan od najstradalnijih naroda u 20. veku, treba da bude okrivljen za sve, zato što su sami po sebi Srbi krvnici, zločinci, to im je u krvi, samo o tome razmišljaju, samo se time bavi i vekovni ciljevi su im istrebljenje svih onih koji se od Srba razlikuju. Pa su fabrikovali i razne te događaje, poput onog događaja u Račku, poput Srebrenice, poput Markala i ostalih, kako bi se pokazalo u stvari da je za srpsku vojsku u ovom kontekstu ubijanje nedužnih civila ili ratni zločin ili istrebljenje, kako je to srpskoj vojsci imanentno, kako je to za njih normalno i kako je uopšte pripadnost srpskoj naciji već dovoljna da se neko optuži, da se neko okrivi i da je već sam po sebi, pre nego što bilo šta uradi, bilo šta kaže, već izvršio zločin samim tim što pripada srpskoj naciji. Dakle, njihove osnovne teme u Srbiji kojima se oni bave jesu afirmacija tzv. genocida u Srebrenici, promocija nezavisnog Kosova, promocija i afirmacija tzv. velikosrpske agresije na Hrvatsku i to da su u stvari Srbi ušli u građanski rat u bivšoj Jugoslaviji isključivo da bi činili zločine. To možemo da vidimo u više navrata kroz ovih 20 godina. Podsetiću vas - jedna od tih osoba koja je postala jedan od glavnih moralnih autoriteta u Srbiji, a inače je za svakog građanina Srbije sinonim za nešto najgore što postoji u našem narodu, Nataša Kandić, jednom prilikom, za vreme okupljanja na Trgu Republike, gde su pripadnici, tj. porodice sa Kosova i Metohije koje imaju članove svojih porodica koji su i dalje nestali, kojima se gubi svaki traga posle 1998. ili 1999. godine, koji su braću, sestre, roditelje, decu tragično izgubili za vreme terorističke pobune na Kosovu i Metohiji, ona je jednog od tih ljudi, čoveka koji je tražio istinu o svom sinu, brutalno ošamarila i prošla sa tim nekažnjeno. To je osoba koja treba da se pojavljuje u srpskoj javnosti i da otprilike ocenjuje da li je ovo dobro, da li je ovo loše, šta se ovde desilo, itd. Naravno da svako ima pravo da kaže šta god hoće, ali pitanje je koliko ima u svemu tome podršku države. Mi smo ovde govorili, u ovom sazivu, i o Komisiji za istraživanje posledica NATO bombardovanja, u smislu obolelih od raka zbog bombardovanja osiromašenim uranijumom. Pa, su sve stranke, stranke, naravno, koje to pitanje interesovale, dale predstavnike u tu Komisiju. Nismo još videli zaključke te Komisije, ali imamo sa te strane nevladinih organizacija već negiranje broja poginulih u tom NATO bombardovanju, gde je već utvrđeno da je tu više od 2.500 ljudi poginulo, od male dece do vojnika u uniformama, gde oni to promovišu kao broj manji od 700. To je istina. Oni i nastupaju na taj način, kao da je Srbija dozvolila, tj. kao da je Srbija sama kriva što ju je strana agresorska sila bombardovala 78 dana. Naravno, svako može da priča šta god hoće, ali stvar je u tome što država Srbije ne sme ni neposredno, ni posredno tako nešto da finansira. U tome je suština, time se niko ne bavi, niti to prati, niti prati gde završava novac Republike Srbije iz budžeta namenjen nevladinim organizacijama. Podsetiću vas, Kancelarija za ljudska i manjinska prava raspisuje konkurse za različite projekte. Pravo da konkurišu za sredstva, budžetska sredstva imaju organizacije koje se bave zaštitom ili promocijom ljudskih prava, znamo već kakvi su oni, više od 300 miliona dinara prošle godine. Onda imamo situaciju da neke koalicije tih nevladinih organizacija u Beogradu organizuje festival „Mirdita“ koji treba da promoviše tzv. Kosovsku kulturu u centru Beograda. Sama potvrda da se tako nešto plaća iz budžeta Vlade Republike Srbije jeste što je nekadašnji ministar kulture, gospodin Tasovac, a sadašnji gradski odbornik SNS i još jedan gradski odbornik, nakarada, da su prisustvovali ceremoniji otvaranja festivala „Mirdita“ u Beogradu. Šta je to, ako nije otvorena podrška? Finansiraju su oni koji izađu kroz Beograd sa transparentima da se u Srebrenici desio genocid, koji pozivaju da se taj genocid što pre prizna, koji su nedavno izašli u javnost sa „Apelom 88“ koji treba da utiče na Vladu Republike Srbije da se ne meša u unutrašnje stvari Crne Gore i da ne radi ništa na destabilizaciji Crne Gore i crnogorskog društva, u smislu podrške SPC u Crnoj Gori koja je danas ugrožena najviše posle Drugog svetskog rata. Eto, to su ti ljudi koji dolaze na volšeban način do budžetskih sredstava. O pitanju prosvete – da li vi mislite, ukoliko se mi staramo o zaštiti našeg identiteta, ukoliko smo posvećeni stvarima kao što je ovaj Memorijalni centar na Starom sajmištu, očuvanja sećanja na sve to, da li može onda u jednoj takvoj državi da bude u školskom sistemu i u osnovnoj i u srednjoj školi, najpopularniji udžbenik iz istorije, onaj koji srpsko stradanje negira, onaj koji se služi istorijskim falsifikatima, pa i onaj koji našu istoriju i stradalništvo na brutalan način vređa, kao što je to bilo sa slučajem „Danka u krvi“, koji je predstavljen kao nešto što je bilo pozitivno za sve te porobljene narode pod Turskom imperijom. Jer, otvaralo je to otimanje iz porodica i odvođenje u Istanbul i bilo nešto pozitivno što je dalo priliku da svaki taj oteti i kidnapovani dečak napreduje u hijerarhiji Turske imperije. Dakle, to je realnost u Srbiji. Čini se da se stvari u kulturi rade ad hok, bez strategije i po nekim procenama kad bi to bilo dobro, što se tiče javnog mnjenja. To je utisak koji može da stekne svako ko to posmatra. Podsetiću vas na još jednu stvar. Dakle, ovi koji nam ispiraju svest, koji su glavni moralni autoriteti po pitanju kulture u Srbiji, su često i glavni sagovornici predstavnika EU kojoj smo mi tobože posvećeni i članstvo u EU kada su razna pitanja na dnevnom redu, pa se oni konsultuju, pa su to nacionalni konventi, pa je njihovo mišljenje važno, pa se oni pojavljuju na televiziji, pa se oni pojavljuju kao eksperti za pravna pitanja i ljudska prava i oni su uveli jedan termin koji se zove tranziciona pravda. To je EU prihvatila i tražila da Republika Srbija dostigne određeni nivo promocije i afirmacije tog termina u Srbiji. To bi značilo apsolutna osuda svih ratnih zločina koji su počinili Srbi, onako kako je to Haški tribunal presudio, sa najvećim prihvatanjem genocida u Srebrenici. To je tranziciona pravda i to je ono što je njihov zadatak. Kako onda to nije u koliziji sa našim putem u EU ukoliko smo mi zaista posvećeni očuvanju našeg ne samo teritorijalnog integriteta i suvereniteta već i identiteta. To je u koliziji. Kao što znate, da bi jedna država postala članica EU, kada otvori i zatvori sva poglavlja, u slučaju Srbije Poglavlje 35. ukoliko bi nekim čudom postigla pravno obavezujući sporazum sa tzv. Kosovom, čak i da to je moguće, a da ne bude na srpsku štetu, svaka država mora na bilateralnoj osnovi da reši sva otvorena pitanja sa svim zemljama članicama kako bi je primili u članstvo, jer svaka članica ima pravo veta. Dakle, potreban je opšti konsenzus za prijem u EU. Mi smo već imali ozbiljne najave iz Hrvatske da je ono što zanima Hrvate pre svega status obavezne kvote hrvatskih poslanika u Skupštini Srbije, hrvatski jezik kao zvanični jezik u Republici Srbiji, ne samo u onim mestima gde je hrvatska nacionalna manjina živi nego u celoj Srbiji. Više od deset hiljada hektara teritoriji kod Apatina i ono što je najgore od svega prihvatanje zvanične istine od domovinskom ratu to jest o veliko sprskoj agresiji koja je bila na Hrvatsku. A onih 250 hiljada ljudi proteranih samo u akciji „Oluja“ su kolateralna šteta ili nužna posledica naše agresije i našeg zločina. Da li mi možemo da na takav način i o tim temama pregovaramo? Da li su to otvorena pitanja za Vladu Republike Srbije? Holandija, kao jedna od moćnijih zemalja EU, će tražiti od Srbije prihvatanje i osudu, takozvanog genocida u Srebrenici, što bi bila istorijska sramota za srpski narod, pre svega jer je reč o nečemu što nije istina. Za genocid nisu krivi pojedinci, kao što hoće da nam se predstavi, niti neke pojedinačne grupe, genocid je takva vrsta krivičnog dela da može da ga izvrši samo država i planski sa strategijom. Da li je Vlada Republike Srbije spremna da o tome uopšte pregovara? Takođe, ukoliko genocid postane zvanična istina, genocid u Srebrenici, to otvara vrata, ne za bolje odnose sa Republikom Srpskom, za izgradnje centra Donja Gradina i ostalo, već za likvidaciju Republike Srpske i punopravnu integraciju Banja Luke u unitarnu BiH. To su pitanja koja su povezana sa članstvom Srbije u EU. Okretanje glave od tih problema, kao da će se o tome razgovarati kada to dođe na red, neće poboljšati našu poziciju, nego samo može da proširi spisak tih zahteva koji dolaze Srbiji. A vidimo da se time niko ne bavi. Dakle, potrebno je da se stvari planiraju na dugi rok, ne od danas do sutra, nezavisno od toga ko će biti ministar pa da svaki ministar dolazi sa svojim planovima. Svaka ozbiljna zemlja ima kulturnu strategiju i ne razmišlja samo u vremenu jednog mandata, nego na duži period. To za sada u Srbiji ne postoji. To je potrebno da se što pre promeni. Naravno, već jednom, po ugledu na SAD i na Rusku Federaciju, predstavnike nevladinih organizacija predstavimo onakvim kakvim jesu, a to su agenti stranog uticaja u Srbiji, koji su plaćeni da iznose takvo mišljenje i u skladu sa tim da kreiraju politiku Srbije. Slični su zakoni i u SAD i u Ruskoj Federaciji. Zašto mi ne bismo usvojili onda taj jedan civilizacijski iskorak koji su napravili Amerikanci i Rusi i isto tako postupili u Srbiji, bez lažnih moralista, bez lažnih eksperata, da resore kulture i pitanja u kulturi u srpskoj javnosti počnu da, da njima počnu da se bave ljudi koji misle dobro našem narodu, a ne oni koji su za svoje delovanje plaćeni.
Zahvaljujem, kolega Šešelj. Reč ima predstavnik predlagača, Vladan Vukosavljević, ministar kulture i informisanja. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Gospodine Šešelj, pažljivo sam slušao to što ste rekli. Samo, kao i prošli put, čisto radi preciznosti neke, a i zbog gledalaca koji prate, ovom prilikom se ne bih upuštao u procene da li je načelno dobro ili nije dobro finansirati nevladine organizacije, ali ono što je istina, to je da Ministarstvo kulture to ne čini. Prema tome, pomislio sam u jednom trenutku da preferišete na Ministarstvo kulture i informisanja, ali i Ministarstvo kulture je bilo pomenuto, pa moguće da sam i ja pogrešio, te se u tom slučaju izvinjavam, ali, kako god, ovo je istina. Što se tiče druge stvari, kada je reč o strategiji kulture, evo dobre vesti. Vlada Republike Srbije je na sednici prošle nedelje usvojila Predlog strategije kulturnog razvoja Srbije 2020-2029. godina i taj će se Predlog strategije kulturnog razvoja naći pred narodnim poslanicima u ovoj Skupštini, rekao bih, uskoro. Ukoliko ova Skupština i narodni poslanici usvoje takav Predlog strategije, to će biti prvi put, čini mi se, u istoriji, da je Srbija dobila Strategiju kulturnog razvoja na period od 10 godina. U toj strategiji, o čijoj se neophodnosti slažem sa vama, samo možda niste imali ovu informaciju, nalaziće se temeljne odredbe koje svaka strategija treba da ima. Neki od njih su definisali šta je to srpska kultura, odnosno koje su njene unutrašnje dimenzije, iz čega se ona sastoji, šta ona znači, šta je sve sačinjava. To je u uvodnom delu. U daljem sadržaju se opredeljuju osnovni strateški principi u najvažnijim oblastima kulture na jedan vrlo detaljan i sveobuhvatan način. Ostavimo analizu te strategije, narodni poslanici će biti u prilici da to pomno prouče i ja se nadam da ćemo se uskoro opet videti tim povodom, povodom tog važnog razloga ili događaja, te s tim u vezi eto, informišem samo da je Strategija kulturnog razvoja spremna za debatu u Narodnoj skupštini i za eventualno usvajanje, ukoliko takvo bude raspoloženje narodnih poslanika. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem, ministre Vukosavljeviću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Pravo na repliku. Izvolite.
Hvala. Pre svega, vi ste, gospodine ministre, ipak predstavnik Vlade, a Vlada nije skup nekih pojedinaca, pa da oni jedni sa drugima nemaju veze, već treba i valjda treba da deluje kao kolektiv. Dakle, činjenica je da se to finansira. Ja nisam rekao da to plaća Ministarstvo kulture, reko sam da plaća Vlada Republike Srbije. Naravno, svaki pomak se pozdravlja i ima promena u odnosu na prethodni period i pozitivno je što se obeležava i zločin oluje, i zločin NATO agresije i tako dalje, ali mislimo da nije to sve dovoljno i mislimo da nije normalno da bilo koja nevladina organizacija u Srbiji je taman i da ona nije uperena protiv Srbije, da nije uprena protiv srpskog naroda, da joj nije krajnji cilj i motiv jedan od ovih ili nezavisno Kosovo ili genocid u Srebrenici i tako dalje, sve da je najhumaniji karakter te nevladine organizacije, po našem mišljenju ne bi smela da ima više novca iz budžeta Republike Srbije od Matice srpske, to mislimo da nije normalno. Trenutno je takva situacija da Matica otprilike dobija negde nekih pedesetak miliona dinara, a samo kroz Kancelariju za ljudska i manjinska prava se daje više od 300 miliona dinara raznim Mirditama i ženama u crnom i ostalim glupostima. Dakle, to je suština. To treba prvo da se promeni, a onda će posle mnogo lakše biti uspostaviti kontinuitet kada ne bude lažnih moralista i kada ne budu oni iz budžeta Republike Srbije vrlo obimno plaćeni. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Šešelj. Obzirom da više nema prijavljenih predsednika, odnosno, ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa, dame i gospodo, narodni poslanici, zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona o Memorijalnom centru "Staro sajmište". Zahvaljujem se ministru i njegovim saradnicima na učešću u raspravi. Sa radom nastavljamo sutra, dakle u sredu, 19. februara 2020. godine, sa početkom u 10.00 časova. Hvala. [[Sednica prekinuta u 18.40 časova.]]