Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2001. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 135 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslenike da ubace svoje identifikacione kartice. Konstatujem da imamo kvorum za rad Narodne skupštine, utvrđen elektronskim sistemom, kao i da je elektronski sistem nešto u čega, može biti, treba da izrazimo sumnju, pošto upoređenjem elektronskog sistema sa vizuelnom identifikacijom u sali, osobe koje sede u trećem, četvrtom i petom redu sa desne strane predsedavajućeg i osobe koje sede u sedmom, osmom i devetom redu sa leve strane predsedavajućeg,ili nisu poslanici ili nemaju svoje identifikacione kartice. Privremene se mogu nabaviti u holu kod službe. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Goran Ćirić, Juhas Atila, Milutin Prodanović, Milan Ernjaković, Višnja Nežić, Dragan Lazić, Zoran M. Nikolić, Marko Ćulibrk, Vasilije Pavićević, Dragan Jočić, Boško Ristić, Vladan Jovičić, Išpanovič Ištvan, Biači Anton i Nada Kolundžija. Narodni poslanik Srđan Sikimić sprečen je da prisustvuje pre podne, a Stanko Kovačević po podne. Zakašnjenje je najavila narodni poslanik Nataša Mićić. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpresednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Prelazimo na 11. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O RADU (nastavak) Reč ima narodni poslanik Stanko Kovačević
Gospođo predsedavajuća, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, javio sam se povodom člana 112, a u vezi člana 116. Poslovnika o radu, vezano za našu jučerašnju odluku po predlogu poslanika Žarka Obradovića da se sutra radi ili ne radi. Mi smo se juče izjašnjavali i rezultat je, uslovno rečeno, bio nerešen - 81 poslanik se izjasnio za, a ostali zbir poslanika je takođe 81, pa se protumačilo da nije doneta odluka da se radi sutra. Takvo ponašanje poslanika u Skupštini Srbije je izvazvalo veoma negativan odijum javnosti, posebno iz razloga što smo se zalagali za ukidanje 29. novembra kao državnog praznika, posebno iz razloga što i DOS i Vlada Republike Srbije pozivaju sve državne i društvene institucije da sutra rade. Nelogično jeda se poslanici izjašnjavaju da ne radimo sutra. Gospođo predsedavajuća, dao bih predlog da se ovog puta izjašnjavamo da sutra Skupština Republike Srbije radi, kao što će raditi veliki broj građana Republike Srbije. Treba da damo primer da smo i mi za rad. Molim vas da stavite na izjašnjavanje.
Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Stanka Kovačevića ... (Narodni poslanik Žarko Obradović traži reč.) Molim narodnog poslanika Žarka Obradovića da sedne na poslaničko mesto. Ako nas 153 bude vodilo ovu sednicu, neće valjati. Red stvari je sledeći. Narodni poslanik Stanko Kovačević je, po Poslovniku, rekavši na koje članove Poslovnika se predlog odnosi, dao predlog. O tom predlogu će se Skupština izjasniti, a nakon toga reč će dobiti narodni poslanik Žarko Obradović. Molim narodne poslanike da se izjasne o predlogu da Skupština sutra radi. Za 55, protivjedan, uzdržanih nema, nije glasalo 96, ukupno prisutna 152 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odbila predlog narodnog poslanika Stanka Kovačevića. Za reč se javio narodni poslanik Žarko Obradović, replika. Osnov replike je pogrešno tumačenje.
Kolege poslanici, kolega prethodni poslanik je pomenuo ime i po tom osnovu se javljam za repliku. Drago mi je što Skupština Republike Srbije nije prihvatila ovaj pokušaj pravnog nasilja u Skupštini, koji je pokušao da iscenira jedan poslanik, a da sprovede predsedavajući. Drugo, juče sam, tokom diskusije o Predlogu zakona o radu, tražio izjašnjavanje Skupštine o tome da li da se poštuje savezni zakon ili ne. Rekao sam da smo mi socijalisti za to da se poštuje savezni zakon dok se ne ukine. Savezna skupština je imala dovoljno vremena da taj zakon stavi na dnevni red i da ga ukine, da je htela i da je mogla. To je njihov problem. Gospodin Maršićanin, predsednik Skupštine, je formulisao pitanje - da li ste da se radi za 29. novembar? Glasanjem od 162 prisutna poslanika, 81 se izjasnio za. Predlog nije dobio potrebnu većinu. Gospodin predsednik je rekao da predlog nije dobio potrebnu većinu i da se 29. neće raditi. To je cela istina. Molim vas, nemojte da silujete ovu skupštinu. Hvala.
Molim samo narodnog poslanika, danas se radi, prema tome, sedite na svoje poslaničko mesto i dobićete reč. Hoćete biti dobri da sednete na svoje poslaničko mesto? (Obraća se Branislavu Ivkoviću, koji stoji pored govornice). Ne možete da dođete do govornice dok vam predsedavajući ne da reč. Samo bih molila narodne poslanike da budu oprezni saupotrebom reči nasilje. Predsedavajući je u ovom postupku sprovodio Poslovnik. Kada narodni poslanik po Poslovniku da predlog, onda se o predlogu glasa, a ne vodi se rasprava. Pošto verujem da je gospodin Žarko Obradović, kao narodni poslanik, prihvatio da nema sumnje u to da ne sprovodim nasilje u Skupštini, mislim da smo se razumeli. Narodni poslanik Aleksandar Vučić, po kom osnovu, povreda Poslovnika? Narodni poslaniče, po kom osnovu tražite reč? Povreda Poslovnika, izvolite.
Da mi ne računate ovo vreme dok me je gospodin Ivković ometao. Dame i gospodo narodni poslanici, moram da vam ukažem na ono što je predsedavajući učinio, a što nije smeo da učini i da se osvrnem na ono o čemu je govorio prvi govornik danas. Naime, kao što znate, Srpska radikalna stranka jeste protiv praznovanja takvog komunističkog praznika, dana koji je srpskom narodu doneo samo nesreću, a nikakvo dobro, nikakvu sreću (možete da se smejete i cinično i kako već hoćete, to više govori o vama nego o meni). Mi smo bili protiv tog praznika, čini mi se, još pre 12 ili 13 godina, kada je osnovana Srpska radikalna stranka. Juče nismo hteli da se mešamo uopšte u ono što je većina želela. Većina je želela da se radi sutradan, a mi nismo hteli da budemo protiv. Dakle, mi bismo radili sutra, na sutrašnji dan. Međutim, Narodna skupština je izglasala odluku da se ne radi na sutrašnji dan. Vi ovde umesto da date tumačenje da se ne može o istoj stvari dva puta odlučivati, kao što postoji u pravosuđu pravilo, ne možete ovde da dva puta o istoj stvari odlučujete, o kojoj je već odluka doneta. Da ne govorim o tome što je Poslovnik povređen činjenicom da se neovlašćeni predstavnik javio, izašao za govornicu i podneo određeni predlog. Dakle, dvostruko ste prekršili Poslovnik. Da li je to pravno nasilje ili ćete to nazvati nekim drugim imenom, potpuno je svejedno. To je kršenje pravnih normi, veoma ozbiljno kršenje pravnih normi i bilo bi dobro, bilo bi važno, da se takve stvari ubuduće ne dešavaju. Hvala vam najlepše.
Narodnom poslaniku dugujem objašnjenje. Dakle, radi se o tumačenju narodnog poslanika Aleksandra Vučića da se ne može dva puta glasati o radnom vremenu Narodne skupštine. Može, možemo danas još jedanput glasati i o tome da li ćemo raditi u petak, subotu, da li ćemo raditi do 19 časova. Narodni poslanik koji je predložio dao je službi Narodne skupštine ovlašćenje da zastupa poslaničku grupu i ovlašćen je da predloži, kao i svaki narodni poslanik. Tumačenje Aleksandra Vučića je takvo da je u pravu kada je u pitanju zakonski akt, ovde se radi o radnom vremenu sednice Narodne skupštine. Da li želite da se glasa? Narodni poslanik Branislav Ivković, povreda Poslovnika. Sedite narodni poslaniče, narodni poslanik Branislav Ivković ima reč.
Dame i gospodo poslanici, uvažena gospođo predsedavajuća, želeo bih prvo vama da se obratim, pošto i vi i ja imamo četvoro dece, razumem vaše pedagoške sklonosti jer i ja sam tako nastrojen, ali mi nije jasno zašto ste dali prvo reč gospodinu Aleksandru Vučiću, pa onda meni, iako sam ja prvi tražio reč za povredu Poslovnika. Dobro, to je vaše pravo, a meni za razmišljanje. Javljam se povodom povrede Poslovnika, član 24. stavovi 3. i 4. Član 24. govori o obrazovanju poslaničkih grupa, a stav 3. govori o tome da najmanje pet poslanika može da formira poslaničku grupu, da se pisanim putem dostavlja sastav poslaničke grupe i, posebno naglašava, ko predsedava poslaničkom grupom. Već nekoliko dana u ime poslaničke grupe PDS javlja se gospodin Stanko Kovačević kao predsedavajući te poslaničke grupe. Molim da dobijemo na uvid spisak od pet članova te poslaničke grupe, ko je to potpisao i gde piše da je gospodin Stanko Kovačević poslanik. Što se tiče 29. novembra, zamolio bih sve prisutne poslanike i građane, pre svega, da razumeju i shvate da ovde nije borba za nerad ili za rad, nego je ovde borba za principe. Ako se jednom donese po nekom pitanju odluka Skupštine Srbije, po tom istom pitanju nakon 24 sata se ponovo ne glasa. Inače, što se tiče rada, može svako od nas da se odmeri, šta je ko u svom životu uradio i ko je koliko vredan.
Narodni poslanik Aleksandar Vučić se javio pre vas i to je jedini razlog. Moje simpatije prema vama dvojici kao narodnim poslanicima podeljene su i ravnopravne. Prema tome, ne radi se o tome. Što se tiče vašeg nabrajanja oko činjenice koliko imamo dece, zaista bi me zanimao tok vaših porođaja i sve ostalo što je bilo uz to. Narodni poslanik Predrag Bajčetić traži reč. Po kom osnovu tražite reč? Povreda Poslovnika? Samo predsednik poslaničke grupe može da traži reč. Izvolite.
Molim vas, da ne bi bilo zablude, dok postoji poslanička grupa PDS i dok je poslednji vojnik na liniji, predsednik te poslaničke grupe sam ja. Moram da vam kažem da ću sa radošću, ako me budete izbacili, izaći iz ove skupštine, a još sa većom radošću ću se iz inata vratiti u nju u sledećem mandatu. Da zabune ne bi bilo, molim vas lepo, mislim da predsednik poslaničke grupe, to je moj stil, izvinite što sam takav, ima pravo po Poslovniku da ovlašćuje stručnoga ili najstručnijeg među svojim kolegama da zastupa izvesne zakone. Za tačku dnevnog reda zakon o radu ovlašćen je kao predstavnik Boris Karaičić. Jedina stvar koju treba uvažiti, budite ljubazni molim vas, jeste da gospodin Kovačević nije govorio o povredi Poslovnika, nego je dao predlog i to je nešto drugo. Ne znam da li može ili ne može, ali moram da kažem i svoj lični stav gospođi Čomić: o nečemu što je glasano, ne može već sutra da se glasa, jer smo onda neozbiljni. Hvala lepo.
Kada je u pitanju radno vreme možemo da glasamo po članu 81. Poslovnika Narodne skupštine shodno toku sednice Skupštine i bilo bi dobro da narodni poslanici, koji nesumnjivo poznaju Poslovnik, ne brkaju pravne akte i radno vreme Skupštine. S obzirom da smo identifikovali sve predsednike poslaničkih grupa i da to neće unositi zabunu u rad, da nastavimo sa radom sednice. Reč ima narodni poslanik Vojislav Janković.
Gospođo predsedavajuća, uvaženo predsedništvo, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, stiče se utisak da su u toku priprema za donošenje ovog zakona mnoge stvari došle na svoje mesto. Razumljivo je da se sindikat trudi da poboljša položaj socijalne grupe kojoj pripada; opozicija se trudi da tešku materijalnu situaciju iskoristi za sticanje određenih političkih poena; Vlada radi ono što jeste njen posao, a to je zadatak da provede ovu državu kroz tranziciju, stvarajući uslove za otvaranje novih radnih mesta, stvarajući uslove za povećanje produktivnosti.
Molim narodne poslanike da sa pažnjom i poštujući sopstvene obaveze iz Poslovnika Narodne skupštine slušaju govornika i tok njegovog izlaganja bez ometanja.
Problem produktivnosti već odavno nije tema koja zaokuplja javnost u Srbiji, pa ću vas zato podsetiti da istraživanja na Zapadu govore da postoje dva osnovna motiva za dobar rad: prvi i najčešći motiv za dobar rad je strah za radno mesto, a drugi je želja za većom zaradom. Kod nas, zahvaljujući činjenici da su radnička prava bila teoretski osnov za poluvekovno komunističko upravljanje državom, strah za radno mesto je nepoznata kategorija. S druge strane, zahvaljujući dugogodišnjem ruiniranju privrede zarade su toliko male da i one ne predstavljaju ozbiljan motiv za rad, tako da od dva najčešća i najozbiljnija motiva za dobar rad ovde kod nas nemamo nijedan. Ovim zakonom se najzad odgovornost za dobar rad, samim tim i dobru zaradu, a zatim za socijalni položaj radnika i njegove porodice, ravnomerno deli između poslodavca i zaposlenog. Dosadašnji koncept, gde je poslodavac, ma ko to bio u društvenoj privredi, bio jedini odgovoran za socijalni položaj radnika i njegove porodice jednostavno nije dao dobre rezultate. Upravo zbog toga je nužno uspostavljanje tržišta rada, a tržište rada je teška utakmica u kojoj ima pobednika, ali ima i pobeđenih. Ono što predstavlja raskid sa našim navikama, pa rekao bih čak i sa novostvorenim mentalitetom, je upravo uspostavljanje te lične odgovornosti za svoju egzistenicju. To jeste teško, ali je sasvim sigurno da je to i lekovito. Drugi cilj koji se ovim zakonom ostvaruje je stvaranje uslova za otvaranje novih radnih mesta i tu možemo da govorimo o dva aspekta ovog problema. Prvi aspekt ovog problema je uspostavljanje radnog prava na način kako je to regulisano u evropskim zemljama. Ako ti propisi odgovaraju ogromnom broju naših radnika u Nemačkoj, Austriji ili Švajcarskoj, ne znam zašto ti isti propisi ne bi odgovarali nama ovde, ali je zato sasvim izvesno da potencijalni investitori neće svoj kapital uložiti u zemlju gde su prava radnika i prava sindikata, na tom nivou da je praktično onemogućen visokoproduktivan rad. Mislim da je svima jasno da bez novih investicija i bez svežeg kapitala nema razvoja, nema novih radnih mesta, nema ekonomskog razvoja, već upravo suprotno, nama preti urušavanje postojeće privrede. Drugi aspekt problema novog zapošljavanja leži u činjenici da mnogi poslodavci upravo zato što kada jednom zaposle radnika o njemu moraju da vode računa praktično do penzije i izbegavaju da zaposle ljude. Znači, poslodavac koji zaposli radnika mora da do penzije vodi računa o njemu bez obzira na sve izmenjene okolnosti, bez obzira na promene na tržištu, na obim posla, na izmenu tehnologije, na loš rad zaposlenog. Bez obzira na sve te okolnosti dosadašnja praksa govori da poslodavac do penzije mora da vodi računa o radniku i to je jedan od razloga zašto poslodavci radije i koriste druge mogućnosti za obavljanje poslova, a to je rad na određeno vreme, rad kroz privremene i povremene poslove, preko omladinskih i studentskih zadruga ili na druge načine. Tek kada raskid ugovora o radu postane praktično moguć, tek tada možemo očekivati da dođe do bržeg i novog zapošljavanja. Sa aspekta nacionalne ekonomije nije presudno važno da li jedan posao obavlja, jedan ili drugi zaposleni. Mnogo je važniji broj radnih mesta i najvažnija je u stvari sposobnost da se proizvede roba koja po cenama i kvalitetu odgovara svetskim standardima. Dame i gospodo, kada potencijalni kupac, recimo, automobila odlučuje da li će da kupi "škodu", "hjundai" ili "pežo" on se ne raspituje o tome kakav je zakon o radu u Češkoj, Koreji ili Francuskoj. Pri odlučivanju presudna su samo dva faktora, a to su cena i kvalitet. U tome je suštinska razlika između našeg i prethodnog pristupa. Naime, kod socijalista ovaj zakon o radu je bio sam sebi cilj, odnosno bio je mera kvaliteta uređenja jedne države, a kod nas je zakon o radu jedan, istina vrlo važan, instrument za osposobljavanje privrede za tržišno poslovanje. Zato je važno da ovim zakonom pogledamo istini u oči, da se oslobodimo samoupravnih zabluda i da shvatimo da je tržište jedini, i to veoma strog arbitar. Nije arbitar ni zakon o radu, nije arbitar ni sindikat, ni poslodavci, ni zaposleni, ni ova skupština. Jedini arbitar je tržište: da li možeš ili ne možeš da proizvedeš i prodaš svoj proizvod. Tu je početak i kraj poslovne filozofije. Ako mi ne uspemo da uspostavimo tržište - ako nema preduzeća, a preduzeća nema ako ono nema tu poslovnu sposobnost - onda nema ni radnih mesta, nema potrebe da razgovaramo o zakonu o radu. Mislim da, tehnički gledano, ovaj zakon upravo nalazi ravnotežu između zaštite radničkih prava i uslova tržišta. Ono što je nepromenljivo iznad moći ove skupštine je cena pojedinih roba na svetskom tržištu i ovaj zakon ima zadatak da stvori uslove da se u Srbiji proizvodi po svetskim cenama. Ako nismo u stanju da ispunimo taj uslov, onda nema tržišne privrede, nema ekonomsih reformi i nema uključivanja u svetske i evropske ekonomske tokove. Upravo ta sposobnost da se proizvede po tržišnim cenama je gornja mera radničkih i sindikalnih prava. Ako se pređe ta gornja mera, onda više nema preduzeća, nema radnih mesta, nema ni zaposlenih. Tu sliku svi mi zajedno, dame i gospodo, u Srbiji gledamo već celu deceniju i upravo je zato ovaj zakon iskorak u jednom dobrom smeru. To su razlozi što ovaj zakon nema ekonomski opravdanu alternativu. Alternativa ovom zakonu je kratkoročna politička dobit i ostavljanje preduzeća u stanju da su tržišno nekonkurentna. To je siguran put u dugoročne ekonomske gubitke i to je put koji smo svi mi već mnogo puta gledali, a to je u stvari samo gubljenje vremena. Upravo svesni te svoje odgovornosti poslanici Demokratske stranke će glasati za ovaj zakon, a pozivam i sve ostale poslanike DOS-a da zajedno podelimo tu odgovornost i da omogućimo da se u Srbiji uspostavi tržišna privreda.
Reč ima narodni poslanik Bora Stanimirović, a posle njega narodni poslanik Milija Jovanović.
Dobro je kada se ipak krene normalno da radi. Moramo izraziti zadovoljstvo što je ipak većina prihvatila da kada se jednom odluka donese ne može se menjati. Imalo bi velikih reperkusija na sve dalje odluke koje bi se u Skupštini usvajale. Onda bi parlament krenuo nekim drugim putem. Mislim da je to dobro i da bi bilo u redu da sada krenemo da radimo normalno, ali bih morao da se osvrnem na ono što je ministar sinoć govorio i odatle bih i počeo. On je, kada je objašnjavao da ovim zakonom nije predviđeno raspisivanje konkursa, rekao - dosta je bilo nameštenih konkursa. Upravo zbog toga je predložio da u ovom novom zakonu ne bude konkursa i - problem smo rešili. Znači, neće biti nameštanja. On kao predsednik sindikata, bivši, zna verovatno nameštanje tih konkursa, možda je toga i bilo, ali to nije razlog da se u novi zakon ne unese upravo klauzula kojom se poslodavac obavezuje da raspiše konkurs. Neću o tome dalje, mnogi su pre mene govorili više. Dalje, kada se radi o položaju žena, odnosno porodiljskom odsustvu - rekao je da nikada bolje nismo zaštitili žene nego sada. Ja znam da smo pokušavali to i ranije, da smo ekonomskom emancipacijom žena uspeli da ih na neki način dovedemo u red ostalih ljudi koji imaju pravo da rade. Nismo ih oslobodili drugih obaveza, pratećih. Ovde pre svega mislim na zbrinjavanje dece, na celodnevni boravak dece u predškolskim ustanovama. To je samo delimično rešeno. Nemamo celodnevni boravak dece u osnovnim školama, a da ne govorimo o servisima i drugim službama gde bismo ženu oslobodili tih obaveza, da bi mogla da se posvetim i političkom, naučnom ili bilo kom drugom radu. Prema tome, ništa nismo promenili. Sada se situacija još više pogoršava, jer tražimo praktično da se i porodiljsko odsustvo, koje je trajalo godinu dana ili dve godine, sada smanji na tri meseca. Onda vidimo koliko je taj položaj bolji. Milka reaguje, verovatno; ali, dame moje, vas posebno poštujem i kao koleginice, a posebno kao žene i majke, ja sam očekivao da će upravo koleginice diskutovati o ovom problemu mnogo više i da će one zaštititi žene, jer one najbolje znaju šta to znači da li će žena biti tri meseca na porodiljskom ili će biti godinu dana. Prema tome, to je izostalo, verovatno iz nekih drugih razloga. Ministar je pomenuo da žene neće raditi noću - naime, one mogu da rade ako potpišu pismenu saglasnost. Znate šta to znači kod poslodavca. Ona može da ne potpiše, ali će potpisati neka druga žena ili neki drugi radnik koji će raditi, a posle godinu dana poslodavac svakako neposlušnu radnicu može uvek da otpusti, upravo zbog toga. Prema tome, ništa nismo rešili time što smo rekli da žena može da potpiše, ali ne mora. Zna se u ovom sistemu, prema ovom novom zakonu, kako će se to dalje regulisati. Posebno je ministar pomenuo da neće biti otpuštanja po ovom zakonu, a naveo je jedan razlog koji je jako dobar, siguran i dosta garantuje svim zaposlenima, jer su svi direktori sada članovi DOS-a, a tačno je da je upravo od 5. oktobra do danas otpušteno negde više od 4.000 direktora. Pazite šta će se desiti. Sada govorim pre svega o društvenim i državnim firmama, gde direktor ima sva moguća prava, može da otpusti sve one koji su politički neistomišljenici. Prema tome, i taj problem smo rešili. Ovo je rezultat, pre svega (kada se radi o otpuštanju), onih kriznih štabova, koji su počeli, čuli smo, odozgo, ali su oni išli dole. Bilo je i zvaničnih kriznih štabova, bilo je i nezvaničnih kriznih štabova, bilo je i falsifikovanih kriznih štabova, ali su oni delovali i završili su svoj posao. Kada se radi o višku radnika, mislim da ne treba govoriti, jer se zna koga će upravo ovaj zakon pogoditi. Molim vas, nije slučajno, gospodo, što je ovaj zakon, odnosno Predlog zakona pre nego što je ušao u skupštinsku proceduru izazvao toliko polemike u široj i stručnoj javnosti, a naročito u sindikatima, među radnicima. On praktično menja status i položaj radnika u celini. Moramo priznati, doduše, istini za volju, da je i po onim zakonima koji su ranije važili, u onom centralizovanom periodu, bilo radnika koji su radili po platnim razredima, koji su radili po samoupravnim zakonima, ali koji su radili i po ovom zakonu koji sada važi, gde koeficijenti praktično rešavaju problem i gde su stvoreni uslovi da mi dođemo do jednog možda i boljeg zakona. Ukoliko je Vlada bila za to zainteresovana. Nama je jasno da je pritiskom međunarodne zajednice, Evropske unije, ovaj zakon upravo uslovljen, a na neki način je iniciran Zakonom o privatizaciji. Nema privatizacije bez jednog ovakvog zakona, koji upravo rešava ovo pitanje. SPS je protiv ovakvog zakona, a ne protiv zakona koji će rešavati pitanje radnika i radne discipline. Utoliko pre, jer govorimo sada o jednom zakonu koji rešava pitanja svojina različito. Mi ćemo i dalje imati državnu, društvenu svojinu, a imaćemo i privatnu svakako. Zar nismo mogli da to izdvojimo i da na neki način, bar kada se radi o državnoj i društvenoj svojini, imamo nešto drugačiji zakon. Ko nam može garantovati da direktor jedne društvene ili državne firme želi baš da primi najboljeg radnika, čak i ako raspiše konkurs. Ko garantuje da će on primiti tog radnika, onog radnika koji ostvaruje najveći profit? Moramo priznati da u kapitalizmu vlasnik, poslodavac ne ulaže u sredstva za proizvodnju, u radnu snagu da bi samo održao kapital, nego da bi ostvario profit. Ako je tako, onda u kojoj meri će onaj direktor koji nije vlasnik preduzeća biti zainteresovan da nagradi upravo radnika koji mu je ostvario najveći profit (a da ne govorim o drugim stvarima) ili da otpusti radnika koji stvarno to zasluži. Otpustiće nekog drugog, sigurno, koji mu se ne sviđa. Možda će neko pitati da li je u Evropi drugačije. Jeste, gospodo, u Evropi je drugačije, tamo drugačije rade. Ali, za ovaj zakon koji se sada predlaže neki kažu da bi više odgovarao zakonu o prvobitnoj akumulaciji u Srbiji, negde iz 19. veka ili druge polovine 19. veka itd. Možda je to tačno. Međutim, jedno je sigurno - da u kapitalizmu poslodavac neće otpustiti radnika koji mu donosi profit, jer on od tog profita i živi. Neće otpustiti dobrog radnika, ne sme zbog sindikata, ali mi, gospodo, imamo tamo veoma dobro organizovan sindikat koji se brine o radniku, koji štiti njegova prava. Teško onom poslodavcu čija firma, zbog toga što je otpustio dobrog radnika, dođe na crnu listu; može da zatvori firmu. A kod nas firmu može da zatvori neki političar preko noći, pa nikom ništa. Prema tome, ono što je još važnije - i kod poslodavca i kod radnika postoji tzv. poslovni moral. Mi to nismo izgradili i naši ljudi se sada nalaze u nekoj psihološkoj dilemi šta da se radi. Moramo menjati svest ljudi da bismo se prilagodili. Zbog toga i SPS, ne zbog toga što ne želi ovakav zakon (svakako ovakav ne, želi neki bolji zakon), traži da se ovaj zakon povuče iz skupštinske procedure, da stvorimo uslove da bi radnici mogli kasnije da rade. Opominju me za vreme, pošto ističe. Hvala lepo.
Reč ima ministar Milovanović.
Želeo bih da pojasnim neke stvari. Po ko zna koji put predstavnici opozicije izađu ovde i onda pogrešno tumače neke odredbe u zakonu. Uvek se ta priča završi na tome kako će direktori po novom predlogu zakona biti neke osobe koje će imati široka ovlašćenja i onda će ta ovlašćenja koristiti i otpuštati radnike zato što ih mrze. Moram da podsetim narodne poslanike da mi po sadašnjem Zakonu o radnim odnosima imamo mnogo veća ovlašćenja za direktore, nego što im daje ovaj predloženi zakon. Ja ću vam sada pročitati član 4. starog Zakona o radnim odnosima: "Direktor preduzeća, ustanove, odnosno druge organizacije (u daljem tekstu: direktor) rešenjem odlučuje o pojedinačnim pravima, obavezama i odgovornostima zaposlenog". Šta to znači? (Tomislav Nikolić sa mesta: Čitaj dalje.) "Ako za pojedina prava, obaveze i odgovornosti zakonom nije drugačije određeno". Što znači da ima neograničena prava. Pa, onda, član 137, koji uređuje ovlašćenja direktora (recimo kada se radi o disciplinskim prekrašjima), ustav 14. vrlo jasno i precizno kaže: da direktor pokreće i vodi disciplinski postupak, izriče disciplinske mere i kakva sveprava su socijalisti dali svojim direktorima dok su bili na vlasti. A zašto su im ta prava dali? Da bi mogli da fabrikama rukovode sa jednog centralizovanog mesta. Sada kada se predlaže jedan krajnje demokratski zakon, zakon koji ne favorizuje direktore ovde se izlazi sa krajnje paušalnim ocenama. Naravno, opozicija ima to pravo da uvek kritikuje predložene zakone. Ali se ovde postavlja pitanje: da li je i interes opozicije da se u Srbiji dobro živi; ili je interes opozicije da se u Srbiji loše živi; da li se opozicija zalaže da u Srbiji radnici nemaju posla; da li se opozicija zalaže da hiljade i hiljade radnika ostane bez posla? Ako se za to zalaže opozicija, onda normalno i ne treba da glasa za ovaj zakon. Mislim da je interes i opozicije da se ovde otvori što više radnih mesta, da standard bude što veći i da plate budu što više.
Reč ima narodni poslanik Milija Jovanović (nije tu). Replika - ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS-a, narodni poslanik Toma Bušetić.
Poštovani poslanici, evo, ministar nam je ponovo ovde pričao o zakonu koji je reformski, koji donosi sve dobro. A, pitam ministra, šta je reformsko u ovom zakonu? Evo, ministar kaže - sve. Razlika između nas socijalista i predstavnika DOS-a je u tome što različito gledamo na reforme. Mi smatramo da su reforme unapređenje života i rada u svakom segmentu društva. A, po mišljenju DOS-a i po mišljenju ministra reforme su sledeće:ukidanje kolektivnih ugovora; smanjenje porodiljskog odsustva; ukidanje prava na treće dete, odnosno .... da da, korišćenje većeg prava na odsustvo za treće dete; smanjenje godišnjeg odmora; skraćenje plaćenog odsustva; smanjenje naknade za bolovanje; smanjenje otpremnina, e to su reforme. I lud zna da to nije reforma. Kakva je to reforma? To je suština. Malopre je jedan poslanik govorio o tome šta ne valja u dosadašnjem zakonu. Data su, kaže, prevelika prava radnicima i sindikati imaju značajan uticaj pa neće doći strani investitor. Znači, data su velika prava radnicima u prošlom zakonu. To je bilo dobro za radnike. A svaki zakon je dobar kada je dobar za većinu, za većinu zaposlenih, za većinu radnika, a nije dobro kada je samo dobar za neku... (Tomislav Nikolića sa mesta - oligarhiju) oligarhiju.
Reč ima narodni poslanik Milija Jovanović, a potom Božidar Vučurović. Narodni poslanik Jovanović nije tu, a ni narodni poslanik Božidar Vučurović. Reč ima narodni poslanik Dragoš Babić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, moje izlaganje ću usredsrediti na tri suštinska aspekta ovog zakona, s obzirom da je ovo rasprava u načelu. Smatram da su motivi, svrsishodnost i posledice nešto što treba podvući u okviru ovog zakona. Iz dosadašnjih izlaganja govornika apsolutno je jasno da je ovaj zakon neophodno doneta,iz razloga kojesvi znamo i nema ih potrebe posebno obrazlagati - stanje u našoj privredi iziskuje ovakav zakon kao neminovan. Ovom prilikom ću izraziti jednu odlučnost koju pokazuje Vlada u preuzimanju odgovornosti da se uhvati u koštac sa problemima koji pritiskuju našu privredu i apsolutnu rešenost da sprovede promene koje će, između ostalog, bez obzira da li se radi o vlasničkoj, poslovnoj, organizacionoj i drugoj transformaciji, izvesti izvesne promene i u delikatnim odnosima u načinu privređivanja u našoj privredi, a to su odnosi poslodavca i zaposlenih. Na bazi razgovora sa ljudima koji su iz struke zaključio sam da ovaj zakon ni u kom slučaju ne umanjuje prava zaposlenih u odnosu na razvijene privrede našeg okruženja, ali sam zato siguran da obaveze i odgovornosti pokušava da digne na ravnopravan nivo, između kojih je u celom dosadašnjem privređivanju, to znaju naročito oni stariji koji prate naš privredni razvoj, bila očigledna nesrazmera. Upravo između prava, sa jedne strane, i obaveza i odgovornosti zaposlenih, sa druge strane, postojala je jedna upadljiva razlika i nesrazmera, pa su cela zakonska regulativa a naročito praksa, dozvoljavali veličanje i favorizovanje upravo prava, dok su obaveze i odgovornosti bile od sekundarnog značaja. To ne treba ni da čudi s obzirom da su profitabilnost, efikasnost i konkuretnost privrednih subjekata na tržištu bili uglavnom deklarativne prirode, jer su neki drugi znaci u tzv. dogovornoj ekonomiji bili upadljiviji. Želim da istaknem i ovom prilikomda se obaveze i odgovornosti, ovim zakonom dižu na upadljivi nivo, su upravo te nesrazmere prilično doprinele stvaranju jednog pojma koji je razvijenim i srednje razvijenim privredama nepoznat, a to je pojam neuposlenih, odnosno neradnika. I pored svih objektivnih uzroka koji su unazad 10 ili 20 godina upadljivi - neefikasnost, nekonkuretnost, loša tehnološka pripremljenost - i takođe ova nesrazmera, o kojoj govorimo danas,o pravima i obavezama, ima značajan udeo upravo u negativnim rezultatima naše privrede u pojavi na evropskim tržištima i pojavu jednog velikog tereta za naše privredne subjekte, koji sami, (s obzirom da im je vešto državni aparat jedan takav problem smestio, kao socijalni problem) nisu bili u stanju da reše. Uopšteno i pojednostavljeno posmatrajući problem ovih odnosa, koji u stvari predstavljaju jedan nužan spoj suprotstavljenih interesa, poslodavac, sa jedne strane, insistira da na tržištu bude što konkurentniji da na taj način ostvari jedan višak vrednosti ili profit, kako se to kaže, dok su s druge strane zaposleni uglavnom zainteresovani za povećanje svog životnog standarda radi toga žele, svesni svog učešća u udelu viška vrednosti, da svoj deo uvećaju što je moguće više. Naravno da je jedino logično rešenje konsenzusom postignut sporazum, odnosno kompromis. I upravo tu karakteristiku, to želim da podvučem, ovaj zakon sadrži. To je taj pregovarački nivo koji poslodavac i zaposleni poseduju, bilo da se radi o kolektivnim ugovorima; pojedinačnim ugovorima; uticaju sindikata; saveta zaposlenih ili pojedinca. Ono što se mora primetiti, a unazad nekoliko meseci ovaj zakon je bio u javnoj raspravi, to je jedna izvesna odbojnost priličnog broja ljudi prema zakonu. Po mom mišljenju, ta odbojnost uglavnom nastaje iz tri razloga. Prvi razlog je opšte nepoznavanje, neznanje i nezainteresovanost zaposlenih zatekst i detalje predloženog teksta zakona. Zatim, pretežno oslanjanje na zlonamerne interpretacije onih koji se, metaforično izraženo, tretiraju kao sloj ljudi za koje važi "ne talasaj", odnosno koji su za status kvo, koji su u ovoj situaciji samo formalno zaposleni, a imaju vid egzistencije kroz sivu ekonomiju, rad na crno itd. Drugi razlog je očigledno zabrinutost i neizvesnost priličnog broja ljudi, koji se brinu za svoju sudbinu i budućnost u radnom smislu, s obzirom na ove zakone, počev od privatizacije do zakona o radu. Oni su suočeni sa nečim što je u ovom trenutku razumljivo - nepoverenje u obećanje ili mogućnost budućeg zapošljavanja, rešenja kroz prekvalifikaciju ili dodatne otpremnine, koje bi omogućile neki privatni biznis. Naravno, sumnjaju u mogućnost i realnost da će Vlada blagovremeno biti u stanju to da omogući. Treći razlog odbojnosti prema ovom zakonu se nalazi uglavnom kod onog sloja ljudi koji su, a priori, protiv svega onoga što je nalik ili bar nagoveštaj zakona koji podseća na neki kapitalistički zakon, pošto su za njih takvi zakoni uglavnom surovi, nemilosrdni ia priori štite poslodavca na uštrb zaposlenog. Ono što želim i ovog puta da iznesem kao svoj stav, to je da zaista očekujem da ovom zakonu mora da sledi i mora da mu bude ključna podrška jedan kvalitetan, realno ostvariv i sprovodiv socijalni program.Samo takav socijalni program, za koji je odgovorna Vlada, naradno sa svim onim institucijama koje moraju da ga podrže, mislim na pravosudne i socijalne institucije, jedino može doneti očekivane rezultate, koji treba da naznače pozitivne promene. Ono što bih možda izneo kao lični stav, to je da su i prethodni državni aparati u godinama pre nas, deceniju-dve, videli nekvalitetne rezultate privrednog sistema koji je egzistirao. Možda su unekim merama i namerama, koje su želeli da sprovedu postepeno i u hodu, doživeli neuspeh, upravo iz razloga što jedan ovakav socijalni program nisu bili u stanju da sprovedu.Tu se može tražiti jedan od razloga njihovog neuspeha i u političkom smislu. Ono što daje nagoveštaj da će ova vlada, bilo savezna, bilo republička, uspeti u ovom ostvarenju, to je upravo ono što omogućuje budućim privrednim subjektima, a i privredi uopšte, komunikaciju sa svetom. Ne samo kao do sada, u fluktuaciji radne snage, nažalost, najkvalitetnije radne snage koju smo izvozili u svet, nego i robe i kapitala. To će dati mogućnost za njegovo realno ostvarenje, mislim na socijalni program, jer jedino se na takav način, komunikacijom sa svetom u svakom pogledu, u fluktaciji radne snage, robe i kapitala, može očekivati neki progres i neki boljitak u našem budućem radu. S obzirom da je ovo rasprava u načelu, nemam nameru da komentarišem posebno detalje, bilo kod ovog zakonskog projekta, bilo kad se radi o minimalnoj zaradi, kriterijumima za njeno određivanje, ugovorima, kolektivnim ugovorima, pojedinačnim ugovorima o zaštiti radnika kada su sprečeni da obavljaju svoje radne dužnosti, o otkazu i kriterijumima koji ga opravdavaju itd, kao i o masi tih detalja, jer smatram da broj podnetih i usvojenih amandmana od strane odbora i Vlade mogu dodatno da daju poseban kvalitet predloženom tekstu zakona. Takođe ću izbeći da izreknem sud o kvalitetima i vrednosti ovog predloga zakona, iz jednostavnog razloga što, ma kako on bio protumačen, pozitivno ili negativno, od strane stručnjaka, eksperata, ljudi sa iskustvom ili laika, pravu i jedino meritornu ocenu rezultata ovog zakonskog projekta daje upravo rezultat primene i njegovog sprovođenja u praksi. Samo takav rezultat može biti relevantan i pouzdani podatak o efektima ovog zakona. U tome i jeste ogromna odgovornost Vlade i presudni test o uspešnosti ove vlade, pa ako hoćete i većine ovog parlamenta koji je dao poverenje ovoj vladi. Iz razloga koje sam izneo govoreći o Zakonu o privatizaciji i o ovom zakonu, uveren sam da će i on učiniti onaj početni, očekivani pozitivni zamah našoj, nažalost, uspavanoj i atrofiranoj privredi. U tom smislu sam optimista. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Božidar Vučurović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao radikal i kao neko ko piše pesme, osećam se hendikepiranim posle jučerašnjih božanstvenih stihova koje sam čuo sa ove govornice od mog kolege, ali imajući u vidu činjenicu da ne mogu svi da budu ni Ovidije, ni Lorka, ja ću reći svoju odu ovom zakonu, pa makar rizikovao da ostanem na nivou jednog osrednjeg satiričara: "Nov predlog drage Vlade nam naše, šesta verzija zakona o radu, štiti vlasnike i bogataše, da više uzmu, da bolje kradu; pokazala je predobra Vlada, kako na svoje radnike pazi, pa ih spasava napornog rada, čudesnom merom zvanom otkazi; kad dođe gazda iz belog sveta, da skupi pare ko vodu spužva, da mirno krugom fabričkim šeta, da mu ne smeta radnička gužva. Za one koji ostanu čudom, smeši se ogromni minimalac, zahvaljujući zakonu ludom, kog smisli bivši sindikalac; oni će, a ni dužni ni krivi, ministar svoje razloge vrti, raditi dotle dok budu živi, il nešto kraće, do svoje smrti; penzijski fond je, kaže nam, prazan, pa će ministar, radnička majka, sve da ih smesti za prazan kazan, bez ugovora, plata i štrajka. A ministar je ko šećer sladak, iako nema metle i četke, i dobio je važan zadatak, jer ima važnog brata od tetke; prenaseljenost Srbiju muči, rađanja nema, šta će nam deca, porodilje će, baš lepo zvuči, na porodiljsko do tri meseca; a posle toga, pravac u hale, da ne ostanu bez bedne plate, dok mame rade za pare male, dotle će decu da doje tate. Zakon je manjkav, ništa ne vredi, pa posle svega, uzgred i nakon, shvatate valjda šta je po sredi, kakav ministar, takav i zakon; kad se konačno kockice slože, ne treba biti dovoljno bistar, u ovoj zemlji stvarno sve može, da sindikalac bude ministar."
Reč ima narodni poslanik Borivoje Drakulović.
Počeću, a i završiću sigurno tako da je ovaj zakon loš, da ga treba povući zarad mira u ovoj zemlji. Zašto - obrazložiću i pokušati da objasnim svima. Ovim zakonom DOS-ova vlast želi bitno da promeni stanje u našoj zemlji. To se u prvom redu odnosi na položaj, prava i obaveze zaposlenih, sa jedne strane, i ovlašćenja poslodavaca, sa druge strane. Donošenjem ovog zakona, DOS-ova vlast želi da stvori uslove i pretpostavke za velika otpuštanja radnika i stvaranje nesigurnosti zaposlenih. U odbranu interesa zaposlenih stali su - Savez samostalnih sindikata Srbije, Asocijacija nezavisnih i slobodnih sindikata, Ujedinjeni granski sindikati "Nezavisnost", a verujem čak i građani, čiji su predstavnici učestvovali u pripremi zakona o radu. Vlada, kao predlagač ovog zakona, značajno je odstupila od onih rešenja koja su bila usaglašena sa sindikatima u vreme njihovog zajedničkog rada na ovom zakonu. Moja glavna primedba, kao jednog od narodnih poslanika, odnosi se u prvom redu na to što su uslovi zasnivanja rada, odnosno otpuštanje krajnje liberalni, tako da poslodavci imaju veliku vlast nad zaposlenima. Mogu da zaposle i otpuste koga hoće, bez adekvatnog postupka i bez većih pravnih kriterijuma, samo ako im se neko sviđa ili ne sviđa. U okviru poglavlja porodiljsko odsustvo i odsustvo sa rada, porodiljsko odsustvo se sa 365 dana smanjuje na tri meseca, samo u tom periodu zaposlenoj ženi se isplaćuje puna naknada, a ostali period nege deteta se znatno umanjuje. Posebna pažnja mora se posvetiti odredbama koje se odnose na zaključivanje kolektivnih ugovora. Nasuprot sindikatima, Vlada se zalaže za rešenja koja ne obavezuju na zaključivanje kolektivnog ugovora: zbog toga što želi da ugrozi sigurnost zaposlenih ljudi i da u potpunosti preuzme vlast nad njima; zbog toga da bi, paralelno sa privatizacijom koja je u toku, omogućila poslodavcima da lakše i brže otpuste na desetine, stotine i hiljade radnika, čija ih sudbina čak i ne interesuje. Dokaz je činjenica da se ni ovim, niti bilo kojim drugim zakonom ne predviđa nikakav prelazni status ovih radnika, koji će biti socijalno ugrožena lica. Vladu i njene poslodavce interesuje samo profit koji će ostvariti rasprodajom društvene i državne imovine, kao iotpuštanjem velikog broja zaposlenih u svim oblastima rada. Još prilikom usvajanja dnevnog reda ove sednice, SPS i njeni poslanici predlagali su da se ovaj predlog zakona kao loš povuče iz procedure, ali su DOS-ova vlast i njena Vlada nastojali da izmanipulišuradnike i sindikate, tako što su naknadno obećali da će svojim amandmanima poboljšati loša rešenja u Predlogu zakona o radu, koja se u prvom redu odnose na kolektivne ugovore, ali i neka druga pitanja, kao štosu zasnivanje radnog odnosa, otkaz i ugovor o radu. Sada je jasno da ova vlada nema nameru da adekvatno reši pitanje položaja prava i obaveza radnika, da je rezultat dogovora sa sindikatima samo 19 polovično prihvaćenih, od ukupno 50 amandmana, koji su sa Vladom i poslaničkim grupama bili usaglašeni u postupku pregovaranja. Stranke u DOS-u, kako se pokazalo, a i ovi pregovori tome vode, žele da istrguju, da se dogovore, da bi se ipak doneli ovi drugi zakoni, kao zakoni o pravosuđu. Znači, ovde je trgovina nastupila i zbog toga će verovatno biti izglasan ovaj zakon, nažalost svih zaposlenih. Radnici će izgubiti ne samo na sigurnosti i zaštiti, već i bilo kakvu zaradu i ostaće bez posla, ako se na organizovan način ne suprotstave ovoj i ovakvoj vlasti. Sa ovim hoću da kažem, ponavljam - povucite zakon na vreme. Biće mnogo više mira, a biće bolje svima nama. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević, a posle njega narodni poslanik Dragan Maršićanin.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi iz Koalicije "Vojvodina" smo poznati po tome što umemo da kritikujemo i našu sopstvenu stranu kad mislimo da ona greši. Za ovaj prelog zakona o radu, odmah na početku moram da kažem, da mi smatramo da je dobar, da je usklađen sa evropskim zakonodavstvom i da ćemo ga svakako podržati. Dakle, Vlada nam je isporučila jedan dobar predlog zakona, ali ono što nas raduje je što smo naišli na konstruktivnost kod šefova najmoćnijih sindikata u državi. Mi smo vodili razgovore i ustanovili smo da, za razliku od bivše vlasti, sindikati imaju više razumevanja za Vladu. Ni jednog trenutka oni nisu pokušavali da traže nešto što će narušiti celinu zakona, za razliku od predhodne vlasti koja ih navodno brani. Tu konstruktivnost u radu odslikavaju reči gospodina Smiljanića, šefa Samostalnog sindikata, koji je posle tih razgovora rekao da on sada, kao predstavnik radničkog sindikata, jasno vidi lice jedne nove Srbije, koja je spremna za kompromise i ustupke. Nadam se da sam ga pravilno citirao. To je izjavio na konferenciji za štampu odmah posle razgovora sa predstavnicima poslaničke grupe DOS-a, koja je našla vremena da razgovara sa njima, isto kao što su obavili razgovore sa svim šefovima poslaničkih grupa. Da kažem i to da smo mi, što se radnika tiče, svakako mogli na papiru napraviti i mnogo bolji zakon. Kao što je prethodna vlast radila, mi smo mogli napraviti spisak lepih želja, napraviti nesprovodljiv zakon, pa da posle vidimo da li on može da se sprovodi ili ne može. Mogli smo mi napisati u zakonu da radnici ne mogu ostati bez posla, da jednom kad se zaposle, onda su doživotno u fabrici, zapošljavaju im se tu deca, tu se penzionišu, tu umiru, dobijaju troškove sahrane itd. Mogli smo napisati da majke ne moraju uopšte da rade, da očevi ne moraju da rade. Mogli smo napisati da je garantovana minimalna zarada 35.000 maraka. Sve smo mi to mogli napisati, ali predstavnici sindikata i mi smo bili svesni da treba da napišemo nešto što može da se sprovodi i što može da živi u praksi. Dakle, nismo mi bili na strani kapitala. Mi smo bili više na strani radnika, oni su jasno rekli dokle imaju nameru da idu i šta neće ugroziti celinu zakona. Mogli smo mi tu napisati da Tito nije umro, mogli smo napisati da Bane i dalje nosi štafetu. Mogli smo mi napisati da Kardelj piše zakon o udruženom radu, da on važi neograničeno. Mogli smo predvideti sudove za zakon o udruženom radu, mogli smo školovati sudije. Mogli smo napisati da je marksizam obavezan u fabrici. Mogli smo napisati da se govori - voljenog vođu moraju radnici slušati u fabrici dok rade i na pauzama za ručak. Sve smo mogli napisati, ali nismo. Napisali smo, ponavljam, ono što je sprovodljivo. Mi bismo voleli da smo dobili bolju državu, da nismo dobili razorenu ekonomiju, da nismo dobili 25 milijardi dolara spoljnjeg i unutrašnjeg duga, što je 2,5 bruto godišnja društvena nacionalna proizvoda, a po ekonomskoj teoriji, koliko se sećam, kad spoljni i unutrašnji dug jedne zemlje pređe 80%, smatra se da je ta država bankrot. Vi ste nama ostavili državu koja je tri puta bankrotirala. Umesto da se pokrijete ušima, što naš narod kaže, ni stida ni srama, vi se usuđujete još da kritikujete ovakav zakon. Zato, gospodo iz bivše vlasti, da vidimo ko je za ovo kriv, a vi ste svakako krivi za stanje u državi. Ne možete sad reći da za manje od godinu dana mi treba da ispravimo ono što ste vi 50, a neki 10 godina, sistematski upropaštavali. Kako smo došli do ovoga? Pre 12 godina vaš voljeni vođa i vaš voljeni koalicioni partner je rekao radnicima koji suse okupili da ga podrže: "A sad, svi na svoje radne zadatke". Posle toga, rekao je ubrzo: "Ako ne znamo da radimo, znamo da se bijemo", pa je radnicima umesto radnih mesta dao puške. Tako su preko noći bravari, strugari, glodači postali ratnici, ratovali za vaše teritorije. Rekli ste da je cilj teritorija. Žrtvovali ste radnika, žrtvovali ste ljude za teritorije. Izgubili ste i ljude i teritorije, izgubljena su i radna mesta, a ratovalo se po doktirini jednog doktora, koji dobro poliva vodom - opštenarodna odbrana i društvena samozaštita. Kada su se radnici vratili iz tog rata, vašeg, zajedno sa izbeglim stanovništvom koje ste zaštitili glasajući u Skupštini Srbije, radnici su ustanovili da njihovih radnih mesta nema. Prvo ste rekli, to je isto rekao vaš veliki vođa i vaš veliki koalicioni partner: "Sankcije nam ne mogu ništa, one su izazov za vitalnu srpsku privredu". Posle ste rekli: "Sankcije su krive za sve". Vi sami sebi ne verujete. Ko je mogao vama više da veruje? Dakle, kada su se radnici vratili, kada su videli da nema njihovih radnih mesta, da nema njihovih plata, onda ste smislili novi biznis, vaš biznis: latinoamerička privatizacija, branje višanja, istovarene gajbice piva, šverc...
Molim vas da se držite teme, gospodine Rističeviću.
Pričam u načelu o Predlogu zakona o radu, pričam da bez kapitala nema radnih mesta i pričam da su gospoda iz bivše vlasti, koja nam danas zameraju, spiskali kapital, da su spiskali radna mesta radnika, da je to glava koja je pojela svoje telo i pala dole. Dakle, pojela je kapital. Od radnika su napravili jadnike, a od fabrika socijalne ustanove. Kako su radnici izgubili radna mesta, onda ste im otvorili nova: na ulici, da švercuju vaš benzin, da švercuju vaše cigarete. Tako ste došli do jeftine radne snage za vaše sumnjive poslove. Danas te socijalne ustanove, te fabrike kojih ima oko 40.000, koje su u stečaju, dođu u Vladu Srbije i kažu - mi imamo 40.000 radnika, mi imamo 3.000 radnika. Napišu elborat iz koga se jasno vidi da im treba para za pet-šest plata i kažu ovako - jeste da mi ne radimo, ali vi nam morate dati pare za platu. A mi kažemo - kako? Sve što ste zaradili, podelite. Visina zarada zavisi od toga koliko je novca zarađeno. Oni kažu - znate,ako vi ne date pare, mi ćemo tri ili 30.000 radnika dovesti u glavni grad i vi ćete pasti. Obično mi kažemo - dovedite, srušite nas sa vlasti, ali pare koje niste zaradili, ne možete tako lako dobiti. I danas gospoda, koja su upropastila sva radna mesta, koja su upropastila sve što se moglo upropastiti, nama zameraju na donošenju novog zakona. Juče su čak govorili da zakon nije obuhvatio zemljoradnike i da je ova 2001. godina najgora godina po seljaka. To nije tačno. Mi se slažemo da su godinama oni bili zapostavljeni, da ne znaju šta je letovanje, zimovanje, kampovanje, godišnji odmor itd, sve je to govoreno sa vaše strane. Ali, ovo je prva vlada koja je posvetila njima pažnju i ove godine su oni dobili najbolju cenu za svoj rad. Mi ćemo se starati da seljaci u nama prepoznaju političku snagu koja će se boriti za njihove interese, a vi gospodo, koji ste do ovoga doveli, treba da znate da ste se i suviše lako izvukli za ono što ste počinili u ovoj zemlji kao bivša vlast. Tako ste dobri da vas ni Mira Markoviće neće više. Hvala.
Replika - gospodin Vučić, zatim replika - gospodin Obradović.
Ne kaže se - na čega je replika, ali trebalo bi završiti neki razred osnovne škole da biste to znali, a to moj prethodnik nije završio. Nisam se prepoznao u ovom poslednjem, to će valjda neki drugi iz nekih drugih partija govoriti, reći ću vam u čemu sam se prepoznao i na šta imam da vam odgovorim, gospodine Rističeviću. Ono o čemu ste vi govorili, način na koji ste govorili - da je neko želeo da sluša, a ko je bio zadužen za to morao je ne da vam izrekne opomenu, nego da vas udalji sa sednice. Vi govorite o evropskim zakonima i kažete da je nešto usklađeno sa evropskim zakonom. Vi pojma nemate, niste nikada videli nijedan evropski zakon. Niste ga videli, a kamoli pročitali. Vi znate to dobro i to svi znaju u ovoj skupštini. Kažite mi koji ste evropski zakon bilo kada pročitali u životu? Nikada ga niste ni videli, pojma nemate. Što se tiče vaših primedaba oko toga ko je šta završio, koju školu, i neku ste opštenarodnu odbranu pominjali, tu sam prepoznao, mislili ste na predsednika SRS dr Vojislava Šešelja, moram da vam kažem da lažete. Lažete, zato što je prof. dr Vojislav Šešelj doktorirao na temu: "Politička suština militarizma i fašizma", na Pravnom fakultetu u Beogradu. Eto, toliki ste lažov, kao i svi vaši mediji u kojima ste, koristeći ih i zloupotrebljavajući ih, takve laži desetinama puta ponavljali. Ja, naravno, ne brinem što vi nikada nećete moći da sanjate da završite školu, ne takvim uspehom i takvom brzinom kao što je učinio gospodin Šešelj, već što nikada nećete moći da uradite kako to rade prosečni, obični ljudi i obični građani Srbije. Imam na nešto drugo da vam odgovorim. Pominjali ste ovde nekakve biznise cigaretama, naftom, ne znam ni ja čime. Time se, more, vi bavite. Vi iz ove vlasti se time bavite, gospodine Rističeviću. I vaš šef se bavi lopovlukom. On je poznati lovokradica, više puta uhvaćen i u Deliblatskoj peščari i na mnogim drugim mestima širom Republike Srbije i Savezne Republike Jugoslavije. Toliko da znate. Nas niko nije uhvatio u lopovluku, niko nas neće uhvatiti ulopovluku, jer smo časni i pošteni ljudi za razliku od vas; ničega i nikoga se nigde ne stidimo i smemo da dođemo svuda i svakog čoveka i svakog građanina da pogledamo u lice, jer obraza imamo. Još jedna mnogo opasnija stvar o kojoj ste govorili: govorili ste o ratovima, o tome kako je neko, biznisa radi, slao ljude u ratove. Nemojte da zaboravite, gospodine Rističeviću, bili ste poslanik (nemojte da ste nervozni i nemojte da dobacujete) u prošlom mandatu. Vaš kolega je bio naš poslanik, poslanik Srpske radikalne stranke, Dragan Milunović - Đule. Izgubio je život, položio život na oltar otadžbine braneći Kosovo i Metohiju. Jedini poslanik u Narodnoj skupštini Republike Srbije, poslanik SRS, a ne vi. I nikada više nemojte sa takvim stvarima da se igrate i nemojte da vređate porodice naših ljudi, ni osećanja svih ljudi koji su položili živote na oltar otadžbine, a vi ćete da ih vređate, vi koji ste bili u mišjoj rupi. Najgori miševi u Srbiji i Jugoslaviji, koji ste isplivali danas na površinu. Nećemo vam to nikada ...
Gospodine Vučiću, ja vas molim da završite. Gospodine Rističeviću, ravno deset minuta ste govorili, govorili ste o ovde prisutne dve poslaničke grupe. Nemojte da se igramo sada, vi ste izazvali repliku. Deset minuta ste govorili, niste govorili o zakonu, govorili ste o onome o čemu ... šta nije tačno? Izvolite.
Kao poslanik SPS-a želeo bih da izrazim protest zbog ocena koje smo čuli od kolege poslanika, zlonamernih ocena o proteklih deset godina. Naime, mi socijalisti nikada nismo bežali od svoje odgovornosti za sve ono što se zbivalo u periodu od 1990. do 2000. godine. Socijalistička partija Srbije je tada organizovala vlast i naravno da smo samim tim bili odgovorni, i kao stranka i pojedinačno. I ta stvar stoji. Ocene koje su iznete su krajnje zlonamerne. Mislim da će se u ovom parlamentu pre ili kasnije, ali bolje pre nego kasnije, morati čuti i od poslanika skupštinske većine, čast izuzecima, stvari koje se uporno prenebregavaju i uporno preskaču. Te stvari su vezane za našu prošlost, za način kako je rasturena SFRJ, ko je u tome pomogao, ko je aktivno učestvovao, ko je donosio odluku ili odluke o podršci republikama bivše SFRJ, ko je davao podršku albanskim teroristima na Kosovu, i sve one stvari koje su vezane za našu blisku prošlost - ko je bombardovao ovu zemlju, ko je napravio 100 milijardi dolara štete, a mi smo o svemu tome govorili. Molim vas lepo, ovde u ruci držim podatke koje je napravio MMF. Znači, nisu to podaci SPS-a, nisu to podaci poslaničkih grupa, nego se vidi crno na belo slika Jugoslavije. Sami, i sa našim koalicionim partnerima, mi smo privredu koja je od 1992. godine bila izložena sankcijama dizali koliko-toliko, sa proizvodnjom, sa zaposlenošću i svim onim propratnim pojavama koje su tada bile u takvom stanju. I mi smo na to ponosni. Pogledajte 1999. godinu, kada je bio rat i 2000. godinu, kada je opet rast proizvodnje. To su činjenice, a ovo nismo mi napisali. Druga stvar, u vezi tvrdnje da su sindikati učestvovali u ovome, mi smo kao poslanička grupa dobili danas pismo od Veća Saveza sindikata i ja ću poslanicima pročitati samo dva stava. Nemamo razloga da budemo portparol bilo kog sindikata, nego smo prihvatili samo obavezu, kao i svaka poslanička grupa, da učestvujemo u razgovoru, sa namerom da Predlog zakona, ako je moguće, poboljšamo radi zaposlenih. Međutim, desilo se što se desilo i, istine radi, želim da vam pročitam samo dva stava: "Veće Saveza sindikata izražava žestok protest što se Vlada Republike Srbije oglušila o narodnu inicijativu za povlačenje zakona o radu iz skupštinske procedure, koju je potpisalo 97 hiljada građana". Sledeći stav: "Ukoliko se prihvate samo amandmani na koje je Vlada Republike Srbije dala saglasnost, Savez sindikata će pokrenuti postupak ocene ustavnosti i zakonitosti pojedinih članova zakona o radu u odnosu na Ustav Republike Srbije, Zakon o osnovama radnih odnosa i ratifikovane međunarodne konvencije". Naravno, ovo neće biti moguće, bar kada je o Ustavnom sudu Srbije reč, dok skupštinska većina ne izabere sudije koje će moći oceniti ustavnost ne samo ovog, nego preko 100 uredbi koje je Vlada Republike Srbije u međuvremenu donela i na osnovu kojih vlada ovom zemljom.
Po Poslovniku, gospodin Lučić, izvolite.
Dame i gospodo, želim da samo skrenem pažnju na jedan detalj koji je vezan za konstataciju da se deo nas možda krio u mišijim rupama ili na nekim drugim mestima. Sa ovog mesta mogu da kažem da sam period 1999. godine, tokom bombardovanja, proveo u uniformi Vojske Jugoslavije, nosio sam crvenu beretku, kao i veliki deo ljudi koji se nalazi danas u poslaničkim klupama, poslanika DOS-a. Bili smo tamo gde nam je dužnost nalagala da budemo. Utoliko smatram da je neprihvatljiva konstatacija koja je izneta za ovom govornicom.
Dao sam mu reč po Poslovniku, a on je zloupotrebio javljanje po Poslovniku, i to je svakodnevna pojava. Svako neka se ponaša onako kako mu obaveze poslanika nalažu, a ja ne mogu da reagujem za 10 sekundi. Sigurno da je zloupotrebio pravo. Gospodin Jovanović, replika.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pošto je čudna skupštinska većina odlučila da se sutra ne radi, ja bih vas zamolio da bar danas svađe zamenimo radom. Od toga šta je MMF rekao o kvalitetu vlasti prethodnih 10 godina, niko od onih koje pokušavamo danas da promenimo neće imati koristi, jer se od toga ne živi. Pokušajte da u svemu sledite neku logiku i red. Pokušajte jednom, neko od vas 37 (koliko vas ima u poslaničkoj grupi Socijalističke partije Srbije), da kažete ono što nam govorite čim izađete iz ove sale, da nam čestitate na hrabrosti zbog zakona koji donosimo, koji i vi podržavate, a koji ne smete da donesete. Izađite jednom, vi uspešni privrednici, sa kolektivnim ugovorima preduzeća koja ste vodili. Izađite jednom sa materinskim dodacima koje ste isplaćivali. Izađite jednom sa porodiljskim odsustvima koja ste poštovali, pa ćemo onda imati razumevanja za vas, a do tada će to biti samo puka svađa. Zato posvetite pažnju činjenicama, članovima zakona o kojima razgovaramo. U onome što je ostalo iza nas niko nije bio srećan, verujem da niste ni vi kao vlast uživali u onome što se dešavalo. Zato u ovom zakonu o radu postoji puno članova o kojima se može ozbiljno razgovarati i ne postoji nijedan član koji bi mogao postati predmet neke neargumentovane svađe. Pošto ste odlučili da se sutra ne radi, ja vam predlažem da poštujete ono što ste dužni da poštujete, jer su vas građani izabrali svojom izbornom odlukom da ovde radite.
Gospodin Obradović, replika.
Neću vas dugo zadržavati, verujte mi. Ima me danas više za ovom govornicom nego što možda treba, ali moram ovo da kažem. Gospodine Jovanoviću, naša partija sigurno nije rekla nijednu lepu reč o ovome što radi VladaRepublike Srbije. Mi imamo dovoljno argumenata u prilog tezi da Vlada Republike Srbije loše radi i da je treba što pre zameniti drugom vladom, a kojom - to će građani Srbije odlučiti. Druga stvar, ako ima neko od socijalista koji vam pojedinačno upućuje komplimente, izvolite, ovde je skupštinska govornica, recite njegovo ime, pa i ostali poslanici da znaju.
Reč ima narodni poslanik Dragan Maršićanin, a posle njega narodni poslanik Srboljub Živanović. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da kažem nešto kratko o zakonu o radu koji danas razmatramo. Ono u čemu se svi nesumnjivo slažemo, to je da raspravljamo o jednom od najvažnijih zakona; i ova skupština treba da usvoji jedan od onih zakona na kojima će da se temelji nova demokratska i pravna država koju stvaramo. Ono u čemu se većina nesumnjivo slaže jeste da taj novi zakon o radu mora da bude reformski, mora da omogući transformaciju, promene, reforme u privredi, u društvenim delatnostima, u organima uprave. To je nešto što, čini mi se, ima podršku većine narodnih poslanika koji su danas u Narodnoj skupštini. Ako je to tako, a potpuno sam siguran i tvrdim vam da je to tako, onda je činjenica da ovakav predlog, kakav je Vlada Republike Srbije dostavila Narodnoj skupštini nema većinsku podršku među poslanicima. Ta činjenica ne govori ono što su ovde apologete kvazireformske vlade juče u nekoliko navrata iznosili, a to je da se ovde radi o sukobu onih koji su za reforme i onih koji su protiv reformi. Jednostavno, to je zamena teza i to je neistina koja se iznosi u maniruna koji smo navikli iz vremena Josipa Broza i Slobodana Miloševića, a koji danas primenjuje biro za dezinformacije Vlade Republike Srbije i nije dobro da se unosi i u skupštinsku salu. Radi se o tome da mi ovde treba da donesemo reformski zakon, dakle nesumnjivo sasvim drugačiji od onoga kakav je danas postojeći, važeći. Ali ne samo reformski, nego i dobar reformski zakon. Šta znači dobar reformski zakon i kakve su uopšte naše obaveze, obaveze naše države i kakav je interes naše države? S jedne strane, mi smo prema samima sebi i prema građanima ove države obavezni da izvršimo takve promene koje će nas vremenom, promenom sistema, uvesti u red evropskih zemalja i uvesti u jednom razumnom roku, što kraćem, u red zemalja članica Evropske unije. Da bismo to mogli, da bismo to postigli, mi moramo da uskladimo domaće zakonodavstvo, između ostalog i Zakon o radu, sa evropskim standardima. Ne samo ovaj zakon, svi naši zakoni moraju da budu usklađeni sa zakonima i napisani po standardima koji važe u razvijenim evropskim zemljama. Dakle, to usklađivanje zakonodavstva, uspostavljanje pravne države, uspostavljanje vladavine prava, a ne vladavine organizovanog kriminala i političke oligarhije, uspostavljanje institucija, čvrstih i respektabilnih, opet usaglašenih sa institucijama Evropske unije, to je tema, jer Zakon o radu tome (reformisanju) može da pomogne i to (deformisanje) može u velikoj meri da spreči. To su one obaveze koje pred sobom imamo, to su one naše, uostalom (ako neko zaboravlja da podsetim), izborne obaveze i izborni program DOS-a. To je ono što mi moramo ovde, između ostalog i donošenjem kvalitetnog zakona o radu, da realizujemo. Da bi se takve promene, a i promene koje donosi zakon o radu, sprovele, neophodno je da imamo politički i društveni konsenzus. Sve države u tranziciji, da bi što lakše prošle kroz tranzicione procese, neophodno je da postignu unutar sebe društveni konsenzus o tome kako će se te promene vršiti. Da li mi generalno taj društveni i politički konsenzus nemamo? Da li taj konsenzus imamo kada se radi o zakonu o radu? Dakle, postavlja se pitanje, s jedne strane, usklađenosti ovog zakona sa konvencijama Međunarodne organizacije rada, usklađenosti sa evropskim standardima, i sa druge strane, da li imamo društveni konsenzus Vlade, poslodavaca, zaposlenih, kada se radi o ovom suštinski važnom zakonu. U više navrata predstavnici sindikata i predstavnici Vlade, a juče i neki narodni poslanici, iznosili su neistine o usklađenosti i o stavu Međunarodne organizacije rada. Neistina je da ovaj predlog zakona nema podršku Međunarodne organizacije rada, a isto tako je neistina i da ima podršku Međunarodne organizacije rada. Jednostavno, o poslednjoj verziji Predloga zakona Međunarodna organizacija rada se nije izjasnila. Pošto se nije izjasnila, onda niko ne može da kaže niti da ima, niti da nema podršku. To je jednostavno tako, to sam na sastancima sa predstavnicima Međunarodne organizacije rada svojim ušima čuo. Kada nešto čujem svojim ušima, mnogo više verujem, nego kada čujem iz usta predstavnika bilo sindikata, bilo Vlade. Prema tome, Međunarodna organizacija rada je na prvu verziju u junu mesecu imala nekih 70 kucanih strana (i to je pokazivano, čini mi se, ovde u nekim ranijim prilikama) krajnje ozbiljnih primedaba na prvu i prvobitnu verziju zakona. Ova verzija je veoma izmenjena u odnosu na tu verziju. O njoj se Međunarodna organizacija nije zvanično izjasnila. Tu se manipulisalo sa obe strane i to želim ovde da istaknem, da biste kod odlučivanja to imali u vidu. Sem toga, treba znati da Međunarodna organizacija rada, kada i zauzima stav o Predlogu zakona, samo iznosi mišljenje o usklađenosti sa međunarodnim konvencijama; kada te usklađenosti ima, kada nema direktnih sukoba, onda daje pozitivno mišljenje. Pri tome, usklađenost sa konvencijom Međunarodne organizacije rada ostavlja veoma mnogo prostora za donošenje političkih odluka i unošenje onih odredaba u zakon koje uvažavaju specifičnost države za koju se zakon odnosi. Dakle o tome ovde odlučujemo, inače bi se prepisao zakon neke države, koji bi služio kao ogledni primer, ne bi se u tome više moglo ići ni levo ni desno. Ne, to nije tačno. Jednostavno, jako veliki prostor uvek postoji da svaka država, u okviru usklađenosti sa evropskim zakonodavstvom, donese domaće propise i domaće zakone, koji će biti primenjivi u državi i koji će obezbediti da taj zakon zadovolji specifičnu situaciju svake države. Da li je to ovde učinjeno? Nije. Zbog toga je DSS i predložila da Narodna skupština usvoji veliki broj amandmana, smatrajući da je u osnovi zakon reformski, ukoliko se i ove suštinski važne stvari, za koje mislimo da nisu našle dobro rešenje u Predlogu zakona, amandmanima poprave. Prihvatanjem svih amandmana Demokratske stranke Srbije, koje je predložila Skupštini, mi možemo da prihvatimo taj zakon. Ponavljam, svih amandmana koje je DSS (sem onih koje je povukla) predložila na usvajanje Narodnoj skupštini. Tu se radi o suštinski važnim promenama Predloga zakona. Drugo, da li je postignut konsenzus? Mi se, nažalost, nalazimo u takvim prilikama da je konsenzus inače teško postići. Prvo, nema ni političkog konsenzusa u svim ovim pitanjima, a za to što ga nema sami smo odgovorni, sami smo krivi. Sa druge strane, postoje i objektivne okolnosti koje takvo postizanje konsenzusa otežavaju, a to je zato što nemamo, zapravo, autentične zastupnike interesa zaposlenih. Sindikati su onakvi kakvi su, ali nije naše, uostalom, da cenimo kakvi su. To je pre svega posao zaposlenih, dakle onih čiji interes oni štite. Time mi mnogo ne treba da se bavimo. Naše je da nađemo partnera, tj. pre svega Vlada da nađe partnera za razgovore sa predstavnicima zaposlenih. To su u ovom momentu sindikati, onakvi kakvi su. Sa druge strane, postavlja se pitanje ko su predstavnici poslodavaca. Tu takođe postoji veliki problem, ali sigurno je da predstavnici poslodavaca ne mogu da budu predstavnici Svetske banke, recimo. Oni moraju da se potraže ovde. Dakle, može se konsultovati iskustvo sveta, mogui treba da se konsultuju iskustva zapadnih zemalja, ali mora se konsenzus postići ovde i mora se ovde naći adekvatan sagovornik, da se obezbede uslovi da zakon o radu koji ovde bude donet ne predstavlja generator sukoba, kriza, da se na kraju, umesto podsticaja reformi, ne pretvori u akt koji će reforme da koči i da zaustavlja. Otuda je deplasirana svaka priča da zalaganje da se postigne konsenzus, zalaganje da se poprave ovi zakoni, predstavlja ometanje procesa reformi. Čini mi se da sam na ovaj način uspeo da objasnim okolnosti u kojima ovaj zakon donosimo. Da vam u najkraćem samo pomenem da amandmani DSS, za koje ćemo insistirati da budu prihvaćeni (a ukoliko ne, mi nećemo moći da damo podršku zakonu o radu), imaju za cilj da ovaj zakon ostane i postane usklađen sa konvencijama Međunarodne organizacije rada, da bude savremen reformski zakon, koji u velikoj meri uvažava specifičnosti Srbije kao države koja ulazi u proces tranzicije, u proces radikalnih promena u privredi i u društvu, koji uvažava te, kao i specifičnosti socijalnih i privrednih prilika u zemlji. DSS pokušava da tim amandmanima i otvaranjem rasprave sa predstavnicima sindikata, kao i amandmanima koji su sa sindikatima raspravljani, postigne što je moguće viši stepen uravnoteženja interesa poslodavaca i zaposlenih koji se moraju odraziti u ovom zakonu. Hvala vam.
Reč ima ministar za rad, gospodin Milovanović.
Poštovano predsedništvo, želim samo da pojasnim nekoliko stvari vezano za Međunarodnu organizaciju rada. MOR je bila aktivno uključena u izradu ovog zakona. Predstavnici Međunarodne organizacije rada su u tri navrata boravili u našoj zemlji i aktivno su učestvovali u izradi ovog zakona. Oni gledaju da li je zakon usaglašen sa međunarodnim konvencijama koje je ratifikovala zemlja članica MOR-a. SRJ je ratifikovala određene konvencije i sve te konvencije su ugrađene u ovaj zakon. Predstavnici Međunarodne organizacije rada, gospodin Bronštajn, gospodin Geleb, bili su gosti ove skupštine i razgovarali su sa predstavnicima parlamentarnih grupa, gde su predočili da je ovaj zakon usaglašen sa konvencijama Međunarodne organizacije rada. Na zadnjem sastanku, koji je održan na Zlatiboru, mislim da je to bilo 13. oktobra, ovaj zakon je dobio podršku Međunarodne organizacije rada. Toliko oko toga da li je zakon u saglasnosti sa konvencijama. Na kraju krajeva, to će se uvek moći proveriti i preko Međunarodne organizacije rada, koja je tu da se ustanovi da li jeste ili nije. Hvala.
Ipak replika.
Ne mora to da bude ni preovlađujuće kod donošenja odluka, ali jednostavno to nije tako. Gospodin.... (glasovi - ministar laže). Ne, možda samo različito tumačimo. Gospodin Bronštajn nije Međunarodna organizacija rada. On je pojedinac. Taj pojedinac je ovde razgovarao sa stručnjacima, ekspertima, pretpostavljam, svih poslaničkih grupa. Već sam rekao - Međunarodna organizacija rada ceni usklađenost sa međunarodnim konvencijama. Ta usklađenost nije sporna. Nije sporna. U nekim elementima je bila sporna, ali u suštini nije sporna. Predlog zakona sa te strane nije sporan. Međunarodna organizacija rada ne izriče sud o tome kakva su rešenja, a različita rešenja su moguća, samo da budu usklađena sa međunarodnim konvencijama. Može porodiljsko odsustvo biti tri meseca, šest meseci i 12 meseci. To ne ceni Međunarodna organizacija rada, aponajmanje gospodin Bronštajn na Zlatiboru. To se ceni na drugi način, ovde u Skupštini, jer se radi o političkoj odluci, a usklađeno je i jedno, i drugo, i treće rešenje sa konvencijama Međunarodne organizacije. Zbog toga insistiram na ovome kada se kaže da podrške ima ili nema; nema zvanične - jer gospodin Bronštajn je bio ovde i razgovarao, po mom mišljenju to je u redu, ali to nije zvaničan stav Međunarodne organizacije rada, inače se dobija zvanični dokument sa potpisom i pečatom nadležnog lica. (Leila Ruždić-Trifunović, sa mesta: E, pa oni to ne daju.) Ako ne daju onda te podrške nema. Drugo, i važnije pitanje je: kakva su rešenja o kojima mi ovde danas odlučujemo, a ne Međunarodna organizacija rada, u okviru onoga što se pod usklađenim rešenjima može tumačiti. Tu je problem.
Pravo na repliku ima Čedomir Jovanović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ipak bih vas zamolio za pristojno ponašanje. Verujte da granice pristojnosti ne poštuju granice partije koju predstavljam ovde u parlamentu. Izneta je veoma ozbiljna primedba ne samo zbog toga što je gospodin Maršićanin predsednik Skupštine, već zbog toga što mi ovde treba da donesemo odluku kojom se ovaj zakon dovodi u izvestan konflikt sa međunarodnim radnim zakonodavstvom. Predložiću predsednicima poslaničkih grupa da mi u pauzi izanaliziramo od međunarodnih propisa, između ostalog i Konvenciju broj 107 Međunarodne organizacije rada, kako bismo se još jednom uverili u ono u šta smo se uverili u razgovoru sa predstavnicima sindikata - da ne postoji nijedan član ovog zakona koji je u konfliktu sa međunarodnim konvencijama koje smo potpisali i koje štiti Međunarodna organizacija rada. Tačno je da gospodin Bronštajn nije Međunarodna organizacija rada, ali hajde onda da čujemo ime i prezime te međunarodne organizacije rada, ako nije dovoljno razgovarati sa zamenikom direktora te organizacije, pa da onda vidimo ko je ta reprezentativna ličnost sa kojom ćemo se sresti. Ali, tom logikom ni Vojislav Koštunica ni Zoran Đinđić nisu savezna država, odnosno Republička vlada, nego bi valjda trebalo da razgovaramo sa svakim građaninom ponaosob. Molim vas da ovu našu raspravu ipak usmerimo ka činjenicama i argumentima. Mi smo razgovarali sa zamenikom direktora Međunarodne organizacije rada, kako bismo nakon brojnih izmena i usklađivanja u potpunosti uskladili zakon o radu sa međunarodnim konvencijama, koje je - ne Savezna Republika Jugoslavija nego Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija još 1970. godine prihvatila, a mi smo u obavezi da to i danas poštujemo. Dakle, nijedan segment radnog zakonodavstva koji mi predlažemo nije u konfliktu sa potpisanim i preuzetim konvencijama,niti se naše radno zakonodavstvo na drugačiji način postavlja prema radniku od radnog zakonodavstva moderne Evrope.
Reč ima narodni poslanik Srboljub Živanović.
Gospodo poslanici i uvaženi građani Srbije, kao vaš predstavnik u ovom domu želim da vas obavestim da je Predlog ovog zakona još jedan atak DOS-ovske vlasti na vas i vaš život. U ovom parlamentu sedi mali broj poslanika koji su iz privrede - ili su studenti ili su radili nekakve druge administrativne poslove, tako da vrlo malo poznaju probleme u privredi. Probleme radnika dobro poznajem, jer sam u privredi više od 20 godina i svoj radni vek sam započeo baš kao radnik. Gospodin Čedomir Jovanović ističe juče za govornicom da treba odvojiti rad od nerada i ja se slažem, ali tako nisi, Čedomire Jovanoviću, sa svojim čelnicima u predizbornoj kampanji govorio građanima Srbije, nego si im obećavao pomoć i donacije sa Zapada u vrednosti od šest milijardi dolara, odnosno stalno ste pominjali prosjačku pomoć Londonskog i Pariskog kluba. Stalno ističete primer Zapada i zemalja u tranziciji verovatno ste mislili na novokomponovane biznismene sumnjivog morala, koji su sada legalizovali svoj kapital pa gadokazuju kao i ti, gospodine Čedomire Jovanoviću, na hipodromima Srbije. Predlog je navodno usaglašen sa socijalno orijentisanim strukturama i to sa predstavnicima poslaničkih grupa. Umesto da je Vlada, kao podnosilac Predloga zakona o radu, učestvovala i vodila dijalog sa predstavnicima radnika, ona je to ustupila predstavnicima poslaničkih grupa, jer se plašila prave istine. Ovde se vidi da su radnici prevareni od Vlade, od predstavnika poslaničkih klubova i od svojih predstavnika. Donose se zakoni kao na panju, upravo na revolucionaran način, iza leđa onih kojih se to i te kako tiče, iako se zna ili se mora znati da će donošenje baš ovakvog predloga zakona prouzrokovati socijalnu nepravdu velikih razmera. Tvoj cinični osmeh na licu gospodine Jovanoviću,govori da će svi nemiri biti ugušeni, a zakon će biti silom sproveden - sviđalo se to nekomili ne, baš kao u diktatorskim režimima. Može se videti da ovom zemljom vlada oligarhija vladajuće garniture, koja želi u potpunosti da privatizuje državu. U predizbornoj kampanji i po dolasku na vlast iznosili ste da će vaš rad, kako predsednika Vlade tako i ministara, biti transparentan, tj. da će vaš privatni kapital, pre stupanja na određene funkcije, biti javno popisan. Slagaste! Bilo bi dobro da se posle godinu dana izvrši transparentna kontrola vašeg kapitala. Tim kapitalom vi sadakupujete firme po Srbiji i to one koje dobro posluju. Zato vam je i potreban ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Siniša Mitrović.
Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, uvaženi ministre, povodom čestih kvaziistorijskih i literarnih prezentacija u Parlamentu predlažem da se organizuje jedan guslarski dan pa da se natpevamo povodom tumačenja događaja u Srbiji. Rasprava o zakonu o radu, reformskom zakonu za srpsku privredu, ekonomiju i demokratiju, prenela se iz naučnih, sindikalnih i novinarskih krugova u Parlament, koji bi trebalo da ozvaniči kraj državne ekonomije i otvori proces koji nas uvodi u novi ekonomski poredak. Sam proces odlučivanja o zakonu o radu najavljen je kao politički maraton, koji će najzad nas ovde u Parlamentu svrstati nareformiste i konzervativce - na levičare i liberale. Odbacivanje zakona o radu ojačaće levičarske snage, pokušaće da sabere konzervativne ideološke saborce koji bi još jednom da uzdrmaju Vladu Srbije i time stave moratorijum na reforme. Pripadamo idealnoj političkoj opciji, koja se zalaže za fundamentalnu poziciju tržišta, za ljudske slobode, za privatnu svojinu i minimalno mešanje države u ekonomiju. Nosioci drugog koncepta, označenog kao levičarski koncept, zagovaraju društvenu pravdu, jednakost i moćnu državu koja reguliše tržište. Poštujući političare i političke elite koji zagovaraju levičarski koncept, moramo se saglasiti da je on doživeo istorijski neuspeh, moramo se saglasiti da se on pokazao nedelotvornim, jer je proizveo milion i dvesta hiljada nezaposlenih, siromaštvo, visoku inflaciju, pljačku naroda i besperspektivnost. Zato, kolege poslanici, rasprava o zakonu o radu ne može se voditi sa političkom filozofijom levičarenja, već se mi zato toliko i razlikujemo. Šta se dešava sa sindikatima - sindikati u Srbiji su, na najavu reformskog zakona, okupili saveznike u izabranim političkim partijama, otvorili dijalog sa Vladom i Parlamentom i vrlo nevešto pokušali da odbrane nešto što bi se moglo kategorisati kao - budimo realni, tražimo nemoguće; ili nešto što se pojavilo na transparentima u sindikalnom protestu - nećemo da budemo radna snaga. Ali, sindikat će se sam po sebi reformisati u tržišnoj ekonomiji, biće onaj pravi partner vlasti, korektivni faktor politike i jedini pravni zaštitnik radnika i radničkih prava, a ne grobar njihove sudbine, koja im umesto rada nudi jednakost u siromaštvu. Problem sindikalnog protesta je problem mentalne filozofije njenih sindikalnih lidera i raduje me da i tu ima značajnih pomeranja. Najveći problem sindikata je, kao se tvrdi, problem kolektivnih ugovora. Obaveza i cilj ovog zakona jeste da poslodavac i sindikat moraju da se dogovaraju,uveren sam da zakon podstiče pregovaranje, a to šta će se dogovoriti poslodavac i sindikati, to je predmet njihove nagodbe. Normalno je da oni ne mogu ići ispod zakonskih rešenja, jer zakonska rešenja su minimum koji oni moraju da nađu u svojim pregovorima. Na kraju krajeva, kolektivni ugovor i jesu smislili poslodavci, a ne sindikati. Poslodavcima je potreban socijalni mir, potrebna je garancija da mogu da planiraju i organizuju proizvodnju, kao i ugovor koji bi bar štitio njihov profit i biznis. Kolege poslanici, ova vlada je dobila mandat od naroda i odabrala reformski put, u kome nema pogodbe ni sa kim, ni sa bilo kojom grupacijom. Vlada i Parlament su dužni da stvore ekonomsko-socijalni ambijent, da izvrše reforme, uvedu tržišnu ekonomiju i omoguće investicije i ekonomski rast. Iskustva zemalja u tranziciji jasno govore da su sve reformske vlade na ponovljenim izborima doživele neuspeh, bile su kažnjene od naroda na slobodnim izborima. Neka tako bude i u Srbiji, ali neka reforme uspeju, neka se pokrene proizvodnja, otvore nova radna mesta, prekomponuju veliki sistemi, poveća produktivnost, obezbedi kvalitetni menadžment, robna marka iz Srbije, i uspostavi tržišna ekonomija. Takva ekonomija, efikasna i surova, oduvaće političke elite i političare koji zagovaraju jednakost u siromaštvu. Kolege poslanici, ovde se radi o izboru, a uvek kada se bira, gubi se neko ili nešto. U slučaju zakona o radu gube profiteri, crnoberzijanci, gube nepošteni, gube polutani, a dobijaju samo radni, vredni, kvalitetni i stručni, dobijaju kvalitetni majstori, inženjeri. Za takve ova država treba da se bori, da im omogući da stvore više, da žive od svog rada. Poštovani građani, zagovornici levičarskog koncepta pokazali su svoje pogubne greške - razorene su porodice, brakovi, fabrike, gradovi, izazvana je ekonomska emigracija mladih, kao najvećeg intelektualnog fonda jedne države. Uspeh reformi omogućava da živimo bolje, da promenimo auto, da idemo na godišnji odmor, obnovimo nameštaj, belu tehniku. Zato dajmo šansu ekonomiji. Na kraju, šta donosi zakon o radu - mogućnost da se zaradi, veću pravnu sigurnost za zaposlene, prava i obaveze poslodavaca i zaposlenih za izvršenje obaveza preuzetih zakonom, stroge sankcije za poslodavce za nepoštovanje zakona i ugovora o radu. Zakon otvara mogućnosti za nove vidove zapošljavanja, zaštitu maloletnika, zaštitu zaposlenih kod utvrđivanja njihovih prava; zaštitu kad je u pitanju određivanje radnog vremena, odmora, uloga sindikata i sankcionisanje poslodavca. Kolege poslanici, ako želimo dobro Srbiji, podržimo zakon o radu, manimo se priče o svetskoj zaveri, o MMF-u, o kolektivnoj prodaji Srbije, o nekakvoj novoj koloniji na Balkanu. To ne zaslužujemo. Niko ovde neće pobediti, ni Vlada, ni protivnici zakona. Lagodnije bi bilo nuditi socijalni mir, produžiti ovu ekonomsku tragediju, ali za to nemamo mandat. Nova demokratija, kao partija liberalnih načela, podržaće ovaj zakon, a uveren sam da će to uraditi i partije desnog centra, koje su se juče promovisale u parlamentu. Živeli.
Ima reč gospodin Tomislav Nikolić, po Poslovniku.
Povređen je član 101. stav 1. Prethodnik nije poštovao dostojanstvo Narodne skupštine. Ovde je izrečeno mnogo optužbi na račun onih koji su, tobož, zastupali do sada levičarske ideje, pa i u radnim odnosima. Predsednik Srbije, Slobodan Milošević potpisao je 25. decembra 1996. godine, Zakon o radnim odnosima, koji je toga dana donela Narodna skupština Republike Srbije, za koji su glasali i poslanici političke stranke kojoj pripada prethodnik. Nova demokratija je zastupala levičarske ideje, pa je zato optužite za stotine hiljada nezaposlenih, za pljačku, za kriminal, za korupciju. Prethodnik je napao sindikalno organizovanje u Srbiji. To liči na vašeg predsednika, koji je sinoć rekao - podneće ostavku akoijedan policajac bude izručen u Hag. Što ne podnese ostavku ako ijedan građanin bude izručen u Hag? Što se samo ulagujete policiji, što su za vas policajci nešto drugo od ostalih građana Srbije? I da ja vama, dragi moji prijatelji iz DOS-a, čestitam današnji praznik - danas je praznik vaših koalicionih partnera na Kosovu i Metohiji, danas je šiptarski Dan zastava.
Reč ima narodni poslanik Rade Bajić.
Gospodine predsedniče, poštovani narodni poslanici, pred nama je zakon, rekao bih, jedan od poslednjih u lancu, koji stvara pogodno tle za one koji sutra treba da dođu ovde, da li po nalogu Svetske banke, MMF ili multinacionalnih kompanija, da preuzmu ono što valja budzašto, a da pri tom samo gledaju ono zašto su i došli ovde, a to je onaj surovi kapitalistički zakon koji se kao pojavni oblik javlja u profitu. Prema tome, taj profit će biti samo u svojoj funkciji, taj profit neće nigde imati tangentu sa socijalnim programima koji treba da budu ovde, taj profit jednostavno neće znati ni za kakve teškoće onih koji će ostati bez posla, niti će znati za probleme države. Osnovni je zadatak da se on iznese tamo odakle je došao, i bukvalnozaboravi ono zbog čega su radnici otpuštani,zbog čega im je i oteto ono što su stvarali. Rekao sam, i sada bih odmah odgovorio gospodinu Čedomiru Jovanoviću, iako nije tu, jer je prozvao i mene među 37 poslanika SPS-a - nikada i nikome neće reću, ako ovakav zakon ostane, da valja, nego je on najgori koji je mogao biti ponuđen radnicima. To je zakon koji drastično derogira sva stečena prava koja su radnici ostvarili i sve ono što su u pregovorima sa poslodavcima uspeli do sada da ostvare. I, što reče jedan moj kolega ovde, poslanik,nema takorećinijednog člana za koji se može reći da je nešto povoljniji nego što je bio;bukvalno, za koji se god član uhvatite, koji govori o radnicima, ili koji se odnosi na njih, on bar za nekoliko procenata ili u nekoliko segmenata u gori položaj stavlja radnike, nego što je to do sada bilo. Pođimo samo redom. Uzmimo član 103. koji govori kada može radnik ostati bez posla: "Poslodavac može zaposlenom da otkaže ugovor o radu ako za to postoji opravdan razlog koji se odnosi na radnu sposobnost zaposlenog, njegovo ponašanje i potrebe poslodavca". Dakle, samo od njegove potrebe i volje zavisi da li ćeradnik ostati na poslu. "Ako je utvrđeno da zaposleni ne ostvaruje rezultate rada" - ko to donosi i ko će donositi neki pravilnik koji su to rezultati rada po kojima ćeon meriti kada bude davao otkaz radniku? Dalje -ako ne poseduje sposobnost i ako ne poseduje potrebno znanje. Pa, kako je radnik 20 godina do sada radio, kako je to imao do sada sposobnosti i kako je on mogao da izrađuje neke predmete do sada kvalitetno, a odjednom on sada to nema? Dakle, ako bude volja poslodavca da smanji određen broj zaposlenih, on neće gledati na to da li radnik ima sposobnosti i znanje, da li je ostvario rezultate rada, jednostavno, on će ostati bez posla. "Ako ne poštuje radnu disciplinu" - koji je to pravilnik koji je propisao kada se ne poštuje radna disciplina? Šta bi on trebalo da uradi da ne poštuje radnu disciplinu; ili će to biti, ako naiđeš pored poslodavca, ne kažeš mu "dobro jutro" ili "dobar dan", a on jednostavno kaže - taj mi više ne treba; ili, bukvalno, ako neki njegov simpatični radnik kaže da se sukobio sa drugim radnikom i da jednostavno neće da radi pored takvog radnika, to je isto sasvim dovoljan razlog da on ostane bez posla. Odmah da se razumemo, ne govorim nikad protiv poslodavaca i ne govorim nikada za one koji neće da rade i koji su pravili probleme. Ali, nažalost, vi ste takve podržavali. U krizne štabove su uglavnom ulazili oni koji ne rade i oni koji su bukali. Čast pojedincima koji su bili stručni i sposobni, ali uglavnom u krizne štabove su išli takvi radnici, koji možda i danas prave probleme. Šta kažete za rešenje kad u organizaciji sa preko 50 radnika poslodavac reši da otpusti više od 10%. Mora napraviti socijalni program. A, šta je sa onima do 10%? Šta da radimo sa radnom organizacijom od 500 radnika, ako reši da otpusti 50 radnika? Kome on to polaže račun? Ne polaže ga nikome, samo sebi. Otpustio je 50 radnika, nema potrebe nikome da polaže račun. Gde je taj drugostepeni organ, gde je neka zaštita? Neću da ulazim u to da li je amandmanom nešto prihvaćeno. Osnovno što se ukida je kolektivni ugovor, kao brana i zaštita radnika do sada. Kolektivni ugovor se sada stavlja u stranu i sada je pitanje - ugovor o radu ili pravilnik o radu,kodonosi? Donosi ga poslodavac. Kako njemu bude odgovaralo, tako će i napisati pravilnik o radu, tako će napisati ugovor o radu. Podneće ga radniku i ako ga ovaj ne prihvati, šta sledi? Sledi otkaz. Da se pitamo šta sa organizacijom do 50 radnika? Praktično po ovom zakonu se daje mogućnost poslodavcu, koju ne mora da iskoristi, na koju niko ne može da utiče, da on otpusti svih 50 radnika. Da se vratimo na ovo oko oglašavanja za radno mesto, konkursa. Ministar reče: "I do sada je bilo štimanja". Neću se ni suprotstaviti tome da je bilo štimanja, ali šta će biti tek sada kad niko ne zna gde seradno mesto osniva, odnosno gde postoji potreba za radnim mestima. Da li smo tada jednaki svi mi, koji posedujemo određeno znanje koje se traži za to radno mesto, da imamo mogućnost da konkurišemo? Ne, sada se još više zloupotrebljava, pogotovo partijska pripadnost. Rečeno mu je, pogotovo u društvenim firmama - primićeš toga i toga, bez obzira da li ima školsku spremu, bez toga da li ima radno iskustvo. Neću reći da to samo ova vlast radi, ali stvaramo mogućnost da to sutra uradi neka druga vlast, kada dođe. Praktično, gde je tu zaštita radnika? Morate priznati da je, jednostavno, nema nigde. Nešto oko porodiljskog odsustva, da se dotaknemo i toga. (Gospodine ministre, ako imate moral i ako imate kulture, vaše je da slušate, a ne da dobacujete sa mesta). Apsolutno se slažem - tri meseca porodiljsko odsustvo. Niste moglida kažete godinu dana zbog toga što treba otac deteta da preuzme ulogu oko nege deteta. Što niste napisali - naknada za vreme nege deteta je ista kao što je bila, kao što je naknada kod porodiljskog odsustva, i rešen problem. Niko se neće buniti. Ovako, mi podvodimo pod situaciju nege deteta da im se može isplaćivati bolovanje koje može biti do 65%. Ne mora da bude, ali se ostavlja otvorena mogućnost poslodavcu da tako uradi. Na kraju, kada se već govori o članovima, u 90% slučajeva su svi apsolutno nepovoljni. Uzmite ovaj primer - radnik koji je optužen i izdržava kaznu dužu od tri meseca gubi pravo da se vrati na posao. Vrlo često smo svedoci kodnekih saobraćajnih nezgoda ili udesa koje načini vozač, koji uopšte nije brzo vozio, koji nije imao ni kap alkohola u sebi, da se osudi na šest meseci. Praktično, čovek gubi posao. Do sada je bilo šest meseci. Što ste morali pogoršavati da to bude tri meseca? Preterao sam vreme, jer ono što je urađeno tako da nam se ono skrati, pabih ostavio vremena mojim kolegama pošto svi imaju o ovom predlogu zakona nešto da kažu. Dakle, kao konačno, ovo je nešto najgore što se moglo ponuditi radnicima. Ni u jednom segmentu radnik nema zaštitu na koju se može osloniti, da kaže da je zaštićen. Ponavljam, nismo za zaštitu onih koji ne rade, onih koji su nesposobni, ali većina radnika je sigurno i sposobna i spremna da odradi ono što joj se poveri kao zadatak. Ali sa kakvim sad motivom zaposleni da ide kad zaista može svakog trenutka da dobije otkaz, bez obzira da li je dobar radnik ili nije. Zahvaljujem se na pažnji i ostavljam mojim kolegama da kažu ostalo.
Reč ima ministar Milovanović.
Pošto gledaoci slušaju kako se ovde diskutuje, a očigledno da neki poslanici, posebno opozicije, pre svega SPS-a, ne mogu da protumače neke od članova zakona, ja ću pokušati da vam to objasnim i da to bude mnogo jasnije. A, i gospodin Nikolić će verovatno zapamtiti to. U članu 71. piše: "Za vreme porodiljskog odsustva i odsustva sa rada radi nege deteta zaposlena žena, odnosno otac deteta ima pravo na naknadu zarade, u skladu sa zakonom". Onda kaže, u Zakonu o brizi o porodici i deci, član 16: "Za prvo troje dece u porodici naknada zarade iznosi 100%". Znači, da jednom skinemo sa dnevnog reda tu priču. Drugo, moram ponovo gospodinu da objasnim da je po Zakonu o zapošljavanju, obaveza poslodavca da prijavi potrebu za radnim mestom. To se prijavljuje Zavodu za tržište rada, a tajzavod preko svoje službe koju ima po celoj Srbiji, jer to je jedan dobar informacioni centar, ističe potrebu u svojim biroima, što znači da svaki zainteresovani u bilo kom delu naše zemlje može, ako želi, da konkuriše na određeno radno mesto. Prema tome, dragi poslanici, mislim da je to vrlo jasno. Samo oni zlonamerni mogu u ovome da traže određene mahinacije. Kada se radi o pravima direktora, moram ponovo da pročitam čl. 137. starog zakona, koji ste vi usvojili i koji je bivši predsednik Srbije Slobodan Milošević potpisao, kako reče gospodin Nikolić, a koji kaže: "U ostvarenju prava, obaveza i odgovornosti zaposlenih u skladu sa zakonom i kolektivnim ugovorom, direktor donosi opšti akt kojim se utvrđuju radna mesta, vrsta i stepen stručne spreme i drugi uslovi za rad na određenom radnom mestu". Član 7; "Vrši izbor izmeđuprijavljenih kandidata". Pazite, on vrši izbor između kandidata. Ne treba komisija, nego on. Pa onda idemo dalje: "zaključuje ugovor o radu". Pazite, direktor po tom zakonu iz 1996. godine:sadašnjem - zaključuje sporazum o raspoređivanju zaposlenih; donosi rešenje o raspoređivanju zaposlenih; zaključuje sporazum o preuzimanju (član 26. stav 1. tačka 2, član 32. stav 2.), zaključuje sporazum u smislu člana 39. ovog zakona; utvrđuje potrebu i obim uvođenja dežurstva; donosi rešenja o radu dužem od punog radnog vremena; donosi rešenje o raspodeli radnog vremena; donosi rešenje o preraspodeli radnog vremena; donosi rešenje o odmorima i odsustvima, donosi rešenje o korišćenju prava na porodiljsko odsustvo i odsustvo radi posebne nege deteta, pazite, čak i to; pokreće i vodi disciplinski postupak, izriče disciplinske mera - kadija te tuži, kadija ti sudi; donosi rešenje o udaljenju zaposlenog, član 102, 104; obrazuje komisiju iz člana 106. stav 6. ovog zakona; otkazuje ugovor o radu, odnosno donosi rešenje o prestanku radnog odnosa; donosi rešenje da zaposleni ostane u radnom odnosu u smislu člana 110;zaključuje sporazum iz člana 112. stav 2. ovog zakona; zaključuje ugovor iz člana 129. ovog zakona; daje saglasnost da zaposleni radi do jedne trećine punog radnog vremena. Ovlašćenja iz stava 1. tačka 3, 4, 7. do 16. tog člana direktor može da prenese pismenim putem nazaposlenog sa posebnim ovlašćenjima i odgovornostima. Prema tome, takva ovlašćenja, koja ste vi u starom zakonu dali, po ovom zakonu za direktora ne postoje. Nemojte, molim vas, više to potencirati, jer ovaj zakon jeste reformski, ovaj zakon jeste u interesu radnika i zaposlenih i ovaj zakon jeste u interesu poslodavaca. Prema tome, molim vas, ako imate neke druge primedbe, bilo bi dobro da ih iznesete, da bi se eventualno u daljoj raspravi to popravilo i zakon učinio boljim. Ovo što do sada iznosite je vrlo jasno i precizno napisano. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Borivoje Katić. Izvinite, pravo na repliku, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Ne znam zašto me je ministar dva puta pominjao, ali evo sada bih samo rekao nešto oko objašnjenja koje ni meni nije jasno, a ja, čini mi se, uspevam da shvatim sve što bar ovaj ministar kaže za ovom govornicom. Na primer, član 9. Zakona o radnim odnosima, koji je važio i sada važi do stupanja na snagu ovog zakona, reguliše način zasnivanja radnog odnosa. Ponavljam, član 9. Zakona o radnim odnosimareguliše način zasnivanja radnog odnosa,pa kaže - slobodno radno mesto i uslove za rad na tom radnom mestu, poslodavac prijavljuje organizaciji obaveznog socijalnog osiguranja, i to nadležnom za poslove zapošljavanja. Organizacija za zapošljavanje je dužna da, najkasnije u roku od pet dana od dana prijema prijave, slobodno radno mesto javno oglasi itd. Kaznene odredbe, član 142. stav 1. tačka 3. - novčanom kaznom od 1.000 do 10.000 novih dinara kazniće se za prekršaj poslodavac u svojstvu pravnog lica, ako ne prijavi slobodno radno mesto i uslove za rad na tom radnom mestu organizaciji za zapošljavanje. Donošenjem ovog zakona taj član se briše. (A, poslodavac?) Nemojte ovde da nam govorite da ostaje obaveza. Zamolio bih poslanike većine da slušaju svog ministra, ministar je rekao da ostaje obaveza (ne znam da li je to glupo ili nije, to vi rešite među sobom), da se oglase slobodna radna mesta; tvrdim vam brisanjem ovog zakona, njegovog člana 9. i kaznenih odredaba po članu 9, nema više obaveze prijavljivanja slobodnih radnih mesta. Ne ulazim u to da li je to potrebno ili nije,ulazim samo u to da više nema obaveze prijavljivanja radnih mesta. Onda nemojte da izlazite za govornicu i da kažete da mora da prijavi slobodno radno mesto. Ne mora. Nema obaveze i ne mora. Što se tiče ovlašćenja direktora, naravno da ih sada više nema, samo štoponovo postavljam pitanje koje sam postavio dok sam govorio u načelu: šta u prelaznom periodu dok je firma društvena, a neke će biti još, više godina, društvena preduzeća? Ko je u tom slučaju poslodavac, ko vrši sva ovlašćenja poslodavca iz zakona o radu? Dosadašnji Zakon o radnim odnosima morao je da imenuje, da identifikuje direktora kao neku vrstu poslodavca, ovlašćenog da vodi i pokreće spor i da zaključuje sporazume o preuzimanju itd, ima 15 tačaka. Ko će to sada raditi, tog člana više nema, vi direktora više ne pominjete. Kažete - poslodavac. Pitam predlagača zakona, ko je poslodavac u društvenom preduzeću? A društveno preduzeće će postojati bar još dve godine, makar jedno u zemlji, a biće ih na stotine, jer vi još niste privatizovali nijedno preduzeće. I ako privatizujete, možda ćete tek 10 ili 15 onih koja su najprofitabilnija, ukoliko mogu sutra da se prodaju. Pitam vas, ko će biti u "Sartidu" poslodavac, samo me to interesuje?
Narodni poslanik Toma Bušetić, pravo na repliku. Izvinite, gospodine Katiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, jednostavno ništa ne verujem ministru kada govori o bilo kom zakonu. On kaže - sve je već regulisano Zakonom o zapošljavanju. Mi tražimo da sve ove važne odredbe budu upravo u ovom zakonu, u zakonu o radu. Zašto? Zakon o zapošljavanju se menja. Mi smo doneli pre nekoliko meseci samo izmene i dopune Zakona o zapošljavanju. Šta sada sledi? Vrlo pouzdano znam, sledi smanjenje novčane naknade, po Zakonu o zapošljavanju, na godinu dana, pa slede javni radovi; znači nema novčane naknade ko ne prihvati da izađe da radi neku ulicu itd. To su ti novi zakoni koji će slediti. Zato mi tražimo da u ovom zakonu bude jasno precizirana odredba i o oglasu i o svim drugim pitanjima; ne sme ništa da se ostavi da se reguliše na drugi način i da je već regulisano drugim zakonom. Zašto ste menjali uopšte porodiljsko odsustvo od godinu dana ako je izvršeno nadomeštenje sa negom deteta. Nije to isto. Šta nije isto? Nije isto bolovanje, nije regulisano za negu deteta. (Leila Ruždić-Trifunović, sa mesta: Pa to nije bolovanje.) Molim vas, drugo, malo pre se nisam mešao kada su govorili o usklađenosti ovog zakona predsednik Skupštine Maršićanin i predsednik poslaničke grupe DOS-a Čeda Jovanović. Ništa nije usklađeno sa MOR-om. Zamenik direktora ili potpredsednik MOR-a je rekao da je ovaj zakon, gledao dva sata u avionu. Bio sam prisutan na tom odboru. Rekao je da je zakon nekonzistentan, nekoherentan, čak je rekao i da zakon nije dostojan Srbije u onoj prepisci sa predsednikom Larijekom. To je istina ovog zakona. Rekao je i to da se smatra da su odredbe zakona kompatibilne, ako je 90% tih odredbi kompatibilno sa međunarodnom konvencijom. Ukoliko 10% nije kompatibilno, mada ovde govore samo tri ili četiri člana nisu komplatibilni, onda ovaj zakon nije usklađen sa međunarodnom konvencijom, sa Međunarodnom organizacijom rada. To je istina.
Reč ima ministar za rad, gospodin Milovanović.
Uvek sam se pitao zašto je došlo do pada nataliteta u Srbiji i sada sam u stvari shvatio. Zato što su socijalisti, koji su vladali, trudnoću i porođaj smatrali za bolest. Očigledno, gospodo, da vi ne shvatate da trudničko bolovanje, da porodiljsko odsustvo, briga o detetu nije bolovanje. Te žene nisu bolesne, ta deca nisu bolesna i valjda to treba da naučite kada već izlazite za ovu govornicu da govorite.
Reč ima narodni poslanik Borivoje Katić, a posle njega narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, ne mogu a da ne primetim ono što je u nekoliko prethodnih govora ovde provejavalo. To je ona priča oko obaveza koje smo mi preuzeli kada smo došli na vlast. Tačno je da smo preuzeli obaveze, ali koje obaveze? Obaveze da istrajemo u reformskoj priči koja bi zaokružila promene i dovela do cilja, a to je bogata Srbija. To smo mi preuzeli i za takav jedan potez potrebno je imati hrabrosti, snage i određenih dobrih, značajnih akata, koji su između ostalog i ovde na dnevnom redu. Vlada Srbije, na čelu sa Zoranom Đinđićem kao njegovim premijerom, ima za tosnage, mogućnosti, želje i volje, zato što je to jasan cilj, apsolutno jasan cilj kome ova vlada teži. Imamo one druge koji nekom jeftinom demagogijom, a pri tom nemajući hrabrosti da se uhvate u koštac sa problemima, pokušavaju političke poene da dobijaju. Imamo one treće, čija je koncepcija 10 godina u Srbiji bila ponuđena, koja je doživela svoj krah i zavela, dovela Srbiju u pepeo. Ovaj zakon koji je pred nama, dame i gospodo je jedan suštinski zakon koji, zajedno sa paketom poreskih zakona i, Zakonom o privatizaciji, predstavlja temelj za državu koju imamo nameru da izgradimo - stabilnu, jaku, snažnu i bogatu. Ovaj zakon o radu obezbeđuje, zaista obezbeđuje, doslednu primenu konvencija i preporuka Međunarodne organizacije rada. Ovaj zakon daje poseban akcenat na obezbeđenje uslova za funkcionisanje malih i srednjih preduzeća, a u više navrata smo se svi kao skupštinska celina složili da je budućnost Srbije upravo u malim i srednjim preduzećima. Ovaj zakon utvrđuje jedinstvene standarde u pogledu prava i obaveza zaposlenih, uspostavlja jednu ravnotežu u obezbeđivanju prava i interesa zaposlenih s jedne i poslodavaca sa druge strane. Ovaj zakon daje veću materijalnu i socijalnu sigurnost zaposlenima. Ovaj zakon ukida jednu jako složenu proceduru koju smo imali do sada, a vezano za zasnivanje radnog odnosa. Kada je reč o kolektivnim ugovorima, kolektivni ugovori ovim zakonom i te kako postoje, ali kao jedan pismeni sporazum koji se odnosi na uslove rada i zaposlenja između, sa jedne strane, poslodavca i, sa druge strane, jedne reprezentativne organizacije radnika ili sindikata, i tek ukoliko se postigne saglasnost taj ugovor se zaključuje. U slučaju da kod poslodavca u firmi ne postoji organizovan sindikat, u slučaju da i ako postoji sindikat nema dovoljno snage da se suoči sa problemima, postoji mogućnost da se zaključi pravilnik o radu. To je akt kojim se omogućava pravo zaposlenog da pregovara u stvari sa poslodavcem, i to je suština. Dame i gospodo, ovaj zakon je u mnogim njegovim delovima prilagođen novim zahtevima tržišta, koji nisu jednostavni, koji su, moramo to reći, surovi u ovim tržišnim borbama koje nam predstoje u nekom narednom periodu. Glavna karakteristika ovog zakona je šansa u stvari za brzo zapošljavanje, bez komplikovane procedure koju sam malopre pomenuo. Jedna od važnih stvari jeste da se stupanjem u radni odnos ne dobija radno mesto već posao. Onako kako radnik bude radio, od toga će mu zavisiti njegovo radno mesto i to je jedna od velikih i značajnih stvari u ovom zakonu. Ovaj zakon, kao i proces u koji smo krenuli, jasno dovode i do viška zaposlenih u onim firmama u kojima je administracije prosto toliko nataloženo da mora doći do određenog viška. Naravno, Vlada Srbije je predvidela i te programe za prekvalifikaciju i dokvalifikaciju za ona deficitarna zanimanja. Takođe, imamo mogućnost realizacije ideja vezanih za otvaranje malih i srednjih preduzeća i naravno određeni broj radnika biće na teretu države. S obzirom na proces i uslove u kojima smo živeli, to je naša neminovnost u narednih 10, pa i više godina. Radnici ovim zakonom dobijaju pravo na odgovarajuću zaradu, zaštitu na radu, zdravstvenu zaštitu, kao i druga prava u slučaju bolesti. Sam postupak zasnivanja radnih odnosa se i te kako pojednostavljuje. Rešava se problem viškova. Obezbeđuje se veća zaštita zaposlenih, pogotovo žena i maloletnih lica uvođenjem minimalne zarade, koja će se utvrđivati u skladu sa troškovima života, egzistencijalnim potrebama zaposlenih, kretanjima na tržištu i opštim nivoom razvijenosti Republike. Dame i gospodo, zaista ovaj zakon ne može jedino odgovarati određenim pojedinim sindikalnim funkcionerima i onim radnicima koji su do sada naučili, u ovomnašem prethodnom periodu da rade ili ne rade da rade koliko hoće ili nalaze raznorazne krivine da ne bi radili. Znači, onaj ko je spreman da se uhvati u koštac sa poslom sigurno da mu ovakav jedan zakon odgovara, tako da nam, između ostalog, ovaj zakon,pomaže da raščistimo put koji će omogućiti privredni preporod i reformu u Srbiji. Da zauvek, dame i gospodo, zaboravimo na dosadašnji privredno-dekadentni i nazadni sistem, koji je, na svu sreću, daleko već iza nas. Usvojimo ovaj zakon i takav sistem više ne povratio se.
Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, a posle njega narodna poslanica Gordana Čomić.
Dame i gospodo, Predlog zakona o radu koji je pred nama nije dobar, sadrži mnogo nedostataka i ja ću pokušati da ukažem na dva člana, jer smo vremenski ograničeni, pa, nemam vremena da malo više i šire to obrazložim. U članu 3. stoji, a molim predsedavajućeg da ovo vreme obračuna, citiram: "Poslodavac koji nije zaključio pojedinačni kolektivni ugovor, prava, obaveze i odgovornosti po osnovu rada uređuje pravilnikom o radu ili ugovorom o radu, u skladu sa zakonom i drugim propisima". Stav 2. kaže: "Pravilnik o radu donosi poslodavac". Ovaj član direktno suspenduje kolektivno ugovaranje. Naime, ni jedan poslodavac više neće imati želju da pregovara sa sindikatima, sa zaposlenima, znači da pravi kolektivni ugovor. Svakom poslodavcu će odgovarati da direktno donosi pravilnik o radu, kojim će urediti prava, obaveze i dužnosti zaposlenih. Kada smo kod kolektivnih ugovora, moram da napomenem da poglavlje koje se odnosi na kolektivno ugovaranje takođe nije potpuno jasno definisano. Kod kolektivnih ugovora nije precizno i decidno rečeno, kakav je odnos između nivoa prava koja se garantuju zaposlenima pojedinim kolektivnim ugovorima. Do sada je važilo pravilo da opšti kolektivni ugovor daje najniži nivo, minimalni nivo prava zaposlenima, a da svaki drugi, znači posebni i pojedinačni, mora dati više prava od opšteg. To u ovom predlogu zakona decidno nije rečeno, tako da ostaju određene nepreciznosti. Član 33. stav 2, odnosi se na radni odnos sa pomoćnim kućnim osobljem, citiram: "Ugovorom o radu može da se ugovori isplata dela zarade i u naturi". Stav 3:"Isplatom dela zarade u naturi smatra se obezbeđivanje stanovanja i ishrane, odnosno samobezbeđivanja stanovanja ili ishrane". Ovaj član zakona je direktno suprotan Zakonu o radnim odnosima, koji smo ovde pre nekoliko meseci izmenili, u kome decidno stoji da se zarada isplaćuje isključivo u novcu. Znači, nikakav naturalni oblik isplate zarade ne dolazi u obzir. Isključivo se isplaćuje u novcu. Međutim, ovo nije prvi put da Vlada Republike Srbije, aktuelna Vlada, krši propise i zakone koje je sama predložila, a ova skupština usvojila. Naime, pre nekoliko meseci ministar Đelić je priznao da se ne poštuju neki drugi propisi koje smo ovde usvojili, a prvenstveno misli na Zakon o isplati zarada, kojim je uređeno da se isplaćuju zarade u bruto iznosu. Ministar Đelić je priznao da se i dan-danas u EPS-u i nekim drugim preduzećima zarade još uvek isplaćuju u neto iznosu, po starom zakonu. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Gordana Čomić, a posle nje narodni poslanik Ljubiša Maravić.
Dame i gospodo, na osnovu iskustava koje su imale druge države u sličnoj situaciji kao mi, mada niko u suštini nije u sličnoj situaciji kao mi, svaki zakon, pa tako i ovaj zakon o radu koji obrazlažemo jedni drugima, a nadamo se svi zajedno na korist svih zaposlenih u Srbiji, nailazi na rečenicu-hoćemo, ali ne bi... To je priroda svakog zakona koji duboko zaseca u nešto što je nepromenjen način mišljenja i to je problem psihologije, a ne zanatskog i neiskrenog političkog stava o sadržaju nekog zakona. Uz vašu dozvolu i uz želju da kažemo da mi zaista hoćemo, ali ne bi nikako; ili hoćemo, svakako, sa puno svešću o tome kakve će sve probleme proizvesti i za nas, i za zaposlene i za poslodavce. Ukratko, da pokušam da utvrdim konsenzus oko toga kakav je ekonomski i politički milje u kome treba da bude primenjen ovaj zakon o radu. Imamo ekonomiju koja proizvodi nepunih 1.100 dolara po glavi stanovnika u Srbiji, a što nas stavlja u klub siromašnih zemalja, ne veoma siromašnih, ali vrlo blizu tome. Imamo ekonomiju koja je unazađena i sprečena za ono malo razvoja sankcijama, izolacijom iz finansijskih tokova i iz međunarodnih organizacija,ekonomskih i svakih drugih. Ne ulazim u uzroke i nemojte da u ovome tražite razloge za repliku, jer hoću samo da utvrdimo konsenzus, ako možemo. Dakle, da utvrdimo činjenice na kakav je to ekonomski i politički milje ovaj zakon o radu spreman, ako je spreman. Imamo 770.000 stvarno nezaposlenih i 700.000 prividno nezaposlenih, a to su ljudi koji su po prethodnom ili po postojećem zakonu o radu na prinudnim odmorima. Znate, izraz prinudni odmor je nešto što nećete moći da prevedete ni na jedan svetski jezik, ali to je naša svakodnevnica, naša realnost; ili je odmor ili nije prinudni, ne ide jedno s drugim, nikako. Znači, to je ukupno milion i po ljudi, sa svojim porodicama, koji su u izuzetno teškoj socijalnoj situaciji. Tu je prva tačka kojoj ću dodati nešto oko čega, sigurna sam, nemamo konsenzusa u ovoj skupštini, a to je da je to posledica lošeg upravljanja javnim dobrima, lošeg upravljanja javnim poslovima i skrivanja tokova javnog narodnog novca, odnosno nečega što se zove budžetski novac. To je grupacija kojoj se obraćamo kada govorimo o utvrđenim i stečenim pravima. Smatramo,ako kažemo tim ljudima da njima moraju ostati prava stečena i utvrđena po kolektivnim ugovorima,da ih niko ne može otpustiti, mada su prividno zaposleni, i da niko ne može otpustiti ni ove koji su sada stvarno zaposleni, da onda govorimo o konzumaciji prava? Ne govorimo. Tu se sada razilazimo. Konzumacija prava je ako imate odgovor na to ko će to da plati. Ko će da plati ono što su socijalne potrebe države,to je ona tvrdoglava činjenica koja će ostati i ako većina u ovoj skupštini ne prihvati zakon o radu i ne izglasa ga, sa amandmanima ili bez njih. To neće promeniti činjenice koje su tvrdoglave i u ovom slučaju, u sporu sa teorijom o kojoj govorimo kada govorimo o utvrđenim i stečenim pravima radnika. Dobra vest kada je zakon o radu u pitanju je što je situacija među radnicima, među zaposlenima i među poslodavcima mnogo bolja kada je suočavanje sa činjenicama u pitanju, nego ovde u ovoj skupštini. Možda je i vreme da u zemlji Srbiji bude i dobrih vesti ovakve vrste. Hipotetički samo uzmite, ako hoćete 150 maraka, a što je otprilike polovina prosečne zarade za protekli mesec u Srbiji, da u okviru socijalnih programa date ovim ljudima, dakle stvarno nezaposlenim (770.000) i prividno nezaposlenim kojih ima ukupno oko milion i po, to iznosi oko milijardu i 400 miliona maraka godišnje. To pada na budžet Republike Srbije, koji iznosi oko četiri milijarde maraka, a što je prosečan budžet srednje razvijenog grada u srednjoj Evropi. To su činjenice. Ako će političke stranke u ovoj skupštini, koje neće da prihvate te činjenice, biti zadovoljne ukoliko zakon o radu ne bude prihvaćen, to neće osporiti pitanje - a ko će nama da plati naša prava. Upućivanje na Vladu Srbije u tom slučaju biće pogrešna adresa. To je ono oko čega treba u stvari da se objasnimo kada je u pitanju zakon o radu, a ne da se objašnjavamo, kao onda kada smo imali termin bruto plate u ovoj skupštini. Jedno vreme nismo se razjasnili o tome šta je u stvari bruto plata, očigledno imamo još uvek dilema oko toga. Da se razjasnimo oko porodiljskog odsustva, oko toga koliko se dobija novca kada ste na porodiljskom odsustvu, kao žena koja je rodila. Stvarno bih molila kolege poslanike da što manje imaju takav pristup i da se što manje oni bave porodiljskim odsustvima. Kako se većina poslanika i donosilaca odluka time bavila, od toga u proseku imamo godišnje u Srbiji, oko 5.000 žena koje koriste pravo na odsustvo od dve godine zbog rođenja trećeg deteta. Od toga imamo da žena rodi četvrto dete i ima 80% nadoknadu, a uz to je imala uvek i to tvrdim, jer je to moje iskustvo, i skraćeno porodiljsko odsustvo. Prema tome, bilo bi dobro da o toj temi, sem kada su u pitanju opet činjenice, kolege poslanici malo zastanu sa pričom. Takođe, poziv vama da, kada govorimo o utvrđenim i stečenim pravima, damo i odgovor na to ko će da plati i od čega će se platiti konzumacija utvrđenih i stečenih prava, je nešto što je moj poziv za dodatak konsenzusa. Pravo je svih da imaju stav o sadržaju zakona koji se iznosi pred ove poslanike, ali je obaveza i odgovornost svih nas da prihvatimo da bilo koja vrsta demagogije ili bilo koja vrste sitnije ili krupnije političke pobede u ovoj skupštini neće ukloniti činjenice iz ekonomskog i političkog miljea u Srbiji, jer su činjenice tvrdoglave. Tvrdoglave su kao žene i žene će rađati, ništa ne brinite, odlučili vi ovako ili onako. Hvala.
Reč ima narodni poslanika Ljubiša Maravić.
Poštovane kolege poslanici, gospodine ministre, kao poslanik sa Kosova i Metohije smatram svojom obavezom da o ovom predlogu zakona kažem nešto drugačije od onoga što je rečeno u proteklom delu rasprave. Smatram da je zakon o radu koji danas razmatramo u stvari zakon sa političkim implikacijama, ali i onim na koje u proteklom delu nije ukazano. Sticajem okolnosti, načelnu raspravu o zakonu o radu počinjemo neposredno posle upravo obavljenih Hekerupovih izbora na prostoru Kosova i Metohije. Moram da se zapitam šta će značiti usvajanje ovog zakona za nas Srbe sa Kosova i Metohije. Manje je poznato daUNMIK-ova administracija selektivno primenjuje naše zakone, odnosno samo one koji su u funkciji njihove politike. Gospodine ministre, hoće li ovaj zakon kada bude usvojen, biti primenjivan na prostoru Kosova i Metohije? Ako hoće, neće li predložene odredbe umnogome olakšati šiptarskim secesionistima da i ono malo zaposlenih Srba na prostoru Kosova i Metohije otpuste sa posla i liše ih dalje uslova za egzistenciju, a time i ugroze naš opstanak na prostoru Kosova i Metohije. Jer, evo čak i po sada važećem Zakonu o radnim odnosima gospodin Rodžers, opštinski administrator Kosovske Mitrovice, svojim aktom od 21. novembra 2001. godine, de fakto je dao otkaz svim zaposlenim Srbima u opštini Kosovska Mitrovica. Ovo je njegov dokument. Uputio ih je na ponovno konkurisanje u, po njegovom mišljenju, objedinjenoj a u stvari šiptarskoj varijanti opštine Kosovska Mitrovica. Ovih dana na prostoru Kosova i Metohije dolazi do kaubojskih upada policije Ujedinjenih nacija u zdravstvene institucije koje su do sada bile u sistemu naše države, što je bilo garantovano Rezolucijom saveta bezbednosti 1244. Sledeće su obrazovne institucije. To nije slučajno. Jer, pored ostalog, zdravstvene i obrazovne institucije su bile stožer opstanka srpskog naroda na Kosmetu. Po svemu sudeći, u toku je dezavuisanje u praksi i onih odredbi Rezolucije 1244 koje su do sada bile poštovane. (Predsedavajuća: - Molim vas, kolega, da se vratite na temu, na Zakon o radnim odnosima.) Da, o njemu govorim. Pitam se, kakva će biti sudbina zaposlenih zdravstvenih radnika i radnika u obrazovnim institucijama na prostoru Kosova i Metohije. Bojim se da će odustajanjem od prethodnog zakona o radu, automatski, neuvažavanjem novodoneog propisa koji ne ulaze u okvire Rezolucije 1244, jer su doneti posle nje, značiti oduzimanje Srbima na prostoru Kosova i Metohije preostalog tračka nade u našu državu. Hoću da ukažem i na veoma bitnu nacionalnu komponentu, koju gotovo niko ne primećuje. Možda ovde znaju mnogi kakva je zlehuda sudbina snašla stotine hiljada prognanih Srba sa Kosmeta, koji su zbog zuluma šiptarskih separatista i nemog posmatranja svetskih mirovnjaka, ostali bez ikakvih sredstava za egzistenciju, koji se svako jutro pitaju da li će imati parče hleba i čašu mleka za svoju decu. Oni zapanjeno posmatraju nadmudrivanja o ovim ili onim pravima i razmišljajuo svojim pravima, koja su im bila omogućena na prostoru Kosova i Metohije, a sada silom oduzeta. Pitaju se i razmišljaju kakva će njihova sudbina biti sada, posle usvajanja novog zakona. Zvuči groteskno takvim ljudima pričati o svetlijoj budućnosti, koju oni teško mogu da vide i sa ovim dosadašnjim, za njih daleko povoljnijim zakonom. Ma koliko uopšte i posebno nekima ovde u Beogradu, kada je u pitanju zakon o radu, nacionalna komponenta izgeldala suvišna, ona to nije kada se posmatra sa Kosova i Metohije, gde stvarnu vlast drže šiptarski secesionisti i UNMIK-ova administracija. Od subote, pod pritiskom šiptarskih separatista, a odlukom komande francuskih snaga KFOR-a, Kosovska Mitrovica je za njih postala otvoreni grad, tako da se preko mosta na Ibru, pod izgovorom jedinstva grada, može preći slobodno. Oni smatraju datreba da bude slobodan protok robe, ljudi i automobila. Šta će to stvarno značiti za nas Srbe, već vidimo na primeru Obilića, gde ljude ubijaju samo zato što su Srbi. (Glasovi: kakve to ima veze sa dnevnim redom.) Ima a vi slušajte. (Predsedavajuća: Gospodine Maraviću, molim vas, upozoravam vas da se vratite na temu: Zakon o radnim odnosima.) Poštovane dame i gospodo, mi jesmo narodni poslanici i predstavnici naroda ali pre svega treba da budemo ljudi, da razumemo opravdane zahteve radnika koji uporno tvrde da je zakon loš, da ga treba doraditi i da ga treba hitno povući iz procedure. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Sredoje Mihajlov.
Poštovano predsedništvo, poštovani poslanici, mi iz Vojvodine, iz DOS-a, smatramo da je ovaj predlog zakon prihvatljiv, u načelu. Ne smatramo ga svetim pismom niti da treba poštovati sve od reči do reči, ali smatramo da smo zbog toga ovde, da nešto poboljšamo, da nešto popravimo, da ga unapredimo. Mi iz Vojvodine smo navikli na evropske zakone, evropske manire, evropsko radno vreme, na evropsko ponašanje, zato i mislimo da tako treba raditi, da se ostavimo vojnih i ratnih zakona, nego da se latimo rada, da propišemo kako to treba i na koji način. Ima diskusija u kojima je rečeno da ne treba svi da pričamo o ovom zakonu, jer nismo pročitali evropske zakone. Naravno da ne treba da ih pročitamo mi, nego naši eksperti, koji su kazali da je to dobar zakon, a ne da svi pričamo kako nešto poznajemo. To treba da urade kompetentni i odgovorni ljudi. Mi takvih imamo, a ne znam kako je kod vas. Gospodo, samo da podsetim zašto smo za ovaj reformski zakon, zbog čega smatramo da je on sistemski i da je veoma bitan - Jer treba da nas dovede u red, da nam propiše počev od dolaska na posao, radno vreme, poštovanje radnog vremena, da propiše kako ćemo izgledati, kako ćemo se ponašati tokom rada, da favorizujemo rade novine, koliko i stručnost i pedatnost, da to bude plaćeno, jer dosadašnjim zakonima, kojima ste vi to regulisali, bilo je stravično. Važila je ona krilatica: "Ne možete vi mene toliko malo platiti koliko ja mogu malo da radim". Vi, gospodo, znate iz prakse kako je bilo, takođe dolazim iz privrede, tu radim. Kada mi neko napravi neku štetu, nije došao na posao, otišao je na bolovanje i bolovanje koristio za nešto drugo, niste smeli da mu date otkaz jer su ga posle sudovi udruženog rada, koje ste još stvorili, vraćali na posao. Plaćali smo zaostale plate koje nije zaradio i svašta se tu pojavljivalo. Sada, gospodo, tu stvar ovim zakonom rešavamo. Ne kažemo da je najbolji, ali treba da prihvatimo ova pravila igre, ovaj sistemski zakon, da pokušamo da vidimo kako on funkcioniše. Ne slažem se s tim što sindikati kažu da ovaj zakon treba povući. Zakon ne treba povući, treba ga doterati. Mi iz Koalicije "Vojvodina" glasaćemo za zakon u načelu, glasaćemo po svojoj savesti za neke amandmane za koje smatramo da su dobri, da ga unapređuju, ali smatramo da zakon treba doneti i da se tog zakona treba pridržavati. Opet kažem, nije sveto pismo, iako vidimo da nešto u tom zakonu možda i nije bilo onako kako nam se činilo. Praksa će pokazati, promenićemo ga, ali moramo krenuti put reformi i moramo se uključiti u Evropu, poštovati evropske standarde. Gospodo, vidim da mislite da je u redu što nam radnici nisu dolazili na posao, što su i kad su dolazili nosili iz fabrike šta su hteli, što je neki put više bio plaćen nerad nego rad, što su se izmešali radnici i neradnici, što totalno u vašim zakonskim aktima, kako je do sada bilo, nije bio prepoznatljiv rad od nerada - jer, jednostavno, svi su dobijali platu, neku socijalnu platu, ne radničku. Nisu živeli od svoga rada, nego su pokušavali da se dodvore rukovodiocima ili da uđu u vaše partije, gde bi imali privilegije. Zato smatramo da ovaj zakon o radu treba da podstiče i štiti radnika, a naravno i poslodavca, jer kod vas je bilo, kada neko napravi neku štetu, nije za to bio odgovoran, već često unapređen. Zato nemojmo blefirati, nemojmo blefirati sindikate. Ovim zakonom ovde hoćemo da razdvojimo bitno od nebitnog, hoćemo da bude plaćen rad. Znači, onaj ko zna da stvara, ne treba konkurs. Naravno onaj ko dobro radi, ko kvalitetno radi, ko stručno zna da doprinese, dobiće veću platu, angažovaće ga neko drugi, bez konkursa, zato što vredi. To upravo treba da bude tako, da poštujemo vrednosti, upravo je to reforma društva, upravo su to promene za koje smo se zalagali. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Ovo o čemu već drugi dan raspravljamo, dame i gospodo narodni poslanici, je Predlog zakona o radu, tačnije njegova šesta verzija, koja je ušla u skupštinsku proceduru. Zakonodavac se oglušio o sve apele i o sve vapaje radnika, koji su dolazili iz cele Srbije od onih koji pripadaju sindikatima, čije centrale su oštro protestovale protiv ovakvog predloga zakona, osim jedne, Asocijacije slobodnih i nezavisnih sindikata, čiji je predsednik do juče bio bivši sindikalac, a sada vaš vajni ministar, Dragan Milovanović. Tragičnu sliku današnje Srbije, svega onoga što se dešava radnicima u Srbiji i svima onima koji žive pod diktaturom DOS-ske vlasti, odslikava upravo i ovakav predlog zakona o radu. Tu i takvu tešku situaciju i tragičnu sliku upotpunjuje činjenica da su za ministra za ovako važnu oblast, ovako važan resor u Vladi Republike Srbije, izabrali Dragana Milovanovića. Mi smo i od ministra i od poslanika skupštinske većine samo čuli da se pozivaju na nekakve reformske kurseve, međunarodne konvencije, a još da podsetim da je u ovom šestom nacrtu zakona o radu, u njegovom stvaranju, učestvovala i Vlada Republike Nemačke, kao i Svetska banka. Mi smo i od ministra i od poslanika DOS-ske većine mogli samo da čujemo to da je zakon reformski, da će on Srbiju da uvede u neko bolje vreme, kao da ne živite u Srbiji, kao da ne znate sa čime se danas radnici i građani suočavaju. Uopšte vas nije bilo sramota da sa tolikom dozom cinizma kažete da su radnici u Srbiji bili ti koji nisu hteli da rade, koji su možda nešto i ukrali iz fabrike (to je prethodnik rekao), koji su dolazili na posao tek onako da im prođe vreme, a te iste vredne, marljive radnike, koji godinama, decenijama izdržavaju svoje porodice, vi ste i pre usvajanja ovog zakona, u Kragujevcu njih 15.000 isterali na ulicu. Osnovali ste nešto, a to je interni "Zastavin" zavod za zapošljavanje onih koje ste proglasili radnicima koji, po vašim tehnološkim, organizacionim i drugim standardima, više nemaju gde da rade, osnovali ste taj interni zavod, a zatim ste obećali invalidima rada da ćete za njih da osnujete zaštitne radionice u okviru Grupe "Zastava". Ništa od toga nije bilo. Mi danas imamo situaciju da će posle usvajanja ovakvog zakona o radu (bez usvajanja amandmana, tačnije 51 amandmana, koje ste obećali kada ste razgovarali sa sindikatima) nastupiti masovno otpuštanje, nastupiti socijalni nemiri, i videćemo kako će tada da beži Dragan Milovanović. Mislim da će da beži koliko ga noge budu nosile, mnogo brže nego što je bežao pred revoltiranim radnicima isped Skupštine grada u Kragujevcu.
Reč ima narodni poslanik Milka Marinković.
S obzirom da su se tenzije u određenim krugovima digle ovih zadnjih dana i meseci u vezi sa zakonom o radu, odnosno sa Predlogom zakona, više puta, sam vrlo pažljivo čitala ovaj zakon da bih našla te dramatične odredbe, koje tako katastrofalno ugrožavaju našu radničku klasu, ali nisam ih našla. Onda sam se nadala da ću od vas ovde da čujem - šta je to što toliko ugrožava radnike, osim praznih i demagoških priča i neistina, onih koji su uništili privredu, zatvorili preduzeća, ostavili dugove u milijardama, nezaposlene u milionima, nisam čula ništa drugo. Međutim, mene je posebno uveseljavalo shvatanje koje je ovde masovno izrečeno, o poslodavcu. Ovde je poslodavac predstavljen kao tasmanijski đavo koji sedi u fabrici i tako proždire radnike, do poslednjeg, dok sam ne ostane. Tako sedi u svojoj fabrici, jer valjda je zato uložio te silne pare. Poslodavac je čovek koji je uložio silne pare u fabriku, u mašine kome treba profit, a nema profita ako nema dobrih radnika. Prema tome, te priče su smešne, one su potpuno prevaziđene, pripadaju, naravno, nekom prošlom vremenu i onima koji su još uvek u tom vremenu. Zamislite kritiku odredaba o otkazu od strane poslodavca koji sledi ako je utvrđeno da zaposleni ne ostvaruje rezultate rada nema potrebna znanja i sposobnosti da obavlja svoj rad. Molim vas, šta je alternativa, da li se vi to zalažete za one koji ne znaju da rade, nisu sposobni, nisu stručni? To je alternativa, za to se vi zalažete. Ili, recimo, kaže: "Ako je njegovo ponašanje takvo da ne može da nastavi rad kod poslodavca". Šta u to ponašanje spada - to je svet već odavno uveo. Na primer, ako radite na šalteru sa strankama, pa iako imate iracionalni strah od zubara, morate da imate popravljene zube. Ako radite sa strankama, morate da mirišete. Ne možete nositi drvene klompe tamo gde je potreban mir, recimo u bolnici. To je ponašanje koje poslodavac ima pravo da traži. Sledeća odredba je tekovina, a to je (opet kažem, slušajte me pažljivo): "Ako zaposleni zloupotrebi bolovanje". Svi znamo da je zloupotreba bolovanja u ovoj zemlji postala biznis. Verujem da se zna i u velikim gradovima, kao što mi u malim gradovima tačno znamo koji lekari daju lažna bolovanja, koliko to košta. Kada nastupi berba malina, nigde radničke klase, niti ko pita šta je sa fabrikom, da li je stečaj, gde su dugovi, plata, ništa, svi su u berbi, mesec i po dana, tačno znamo, svi na lažnim bolovanjima. A kad se vrate, odmah zbor - dajte pare, gde je vlada, što ne radimo, šta se dešava? Pa onda srećom naiđe krompir, pa tako dalje. Dakle, ovaj razlog za otkaz je tekovina i potpuna je budalaština reći da poslodavac nema pravo da utvrdi da li mu je radnik na lažnom bolovanju ili nije. Sada famozno porodiljsko odsustvo - stekla sam utisak da se ovi muškarci zalažu za što veće bolovanje, porodiljsko kako oni kažu (mada to nije bolovanje), da bi oni mogli da strugnu iz kuće, a da žena ostane u kući i radi ono što bi trebalo oniu stvari da rade. Dakle, drage moje žene, sve što ste čule, to je laž. Kada rodite bebu, imate godinu dana odsustva sa posla, kako god da se to zove, to vam je plaćeno 100%. Rekla bih da se to u ovom zakonu zove roditeljsko odsustvo, obzirom da mogu da se dogovore muž i žena,u skladu sa svojim porodičnim prilikama, ko će da bude kod kuće, a ko će da radi. Ima jedan član koji niko nije pomenuo. Nadam se da nikome nije bio potreban. Meni, nažalost, jeste. To je član 72. ovog zakona, bolji od odredbe prethodnog zakona, a koji kaže: Ako zaposlena žena rodi mrtvo dete ima pravo na porodiljsko odsustvo u trajanju od tri meseca. Ranije je to bilo malo. Nažalost, i to mi se desilo 1993. godine, koja je inače bila crna svim građanima Srbije, a meni još i crnja zbog toga. Verujte da je 45 dana malo da se žena oporavi kada rodi mrtvo dete. Potrebno je više vremena nego čak i ženi koja normalno rodi dete, pa se, uz sreću i radost što je bebu donela kući, pre oporavlja. Predlagaču čestitam na ovakvoj odredbi, pošto je mnogo više takvih slučajeva nego što se možda i zna, jer to je ipak porodična tragedija koju ljudi sami prežive. Na kraju, moram da kažem da me je diskusija gospodinaMaršićanina malo zbunila. On kaže da neće da glasaju za zakon jer ovaj zakon nema papir i pečat MOR-a, ali da će glasati ako mi usvojimo sve (41) amandmane DSS-a, iako nema tog papira i pečata MOR-a. Pitam se šta je sad tu problem: da li taj papir i pečat ili to da mi bezuslovno usvojimo njihove amandmane? Ajde, verovaću da je ovo prvo. Zato pitam - da li amandmani DSS-a imaju taj papir i pečat MOR-a, pa da za njih onda glasam. Kako ću da glasam ako nisu usaglašeni sa MOR-om, a oni mi savetuju da ni zakon ne glasam zbog toga? Ako to nije razlog, onda tu postoji vrlo jednostavna reč koja se zove ucena. Mislim da ovaj narod treba da proceni ko je reformator, a ko je antireformator. Nema ovde apologeta. Niko ne može negde da vas svrsta, niušta, osim vi sami sebe. Oni koji glasaju protiv ovog zakona, treba da budu svesni odgovornosti za ono što nanose narodu ove zemlje, napaćenom, a narod treba sam da prepozna ko je reformator, ko je antireformator, ko snosi odgovornost i koga treba da krive što će živeti gore nego što žive sad.
Pravo na repliku, predstavnik poslaničke grupe DSS-a Srđan Petrović.
Poštovane kolege narodni poslanici, da objasnimo šta to smeta DSS-u, da objasnimo gospođi Milki. Da rezimiramo - deo amandmana DSS-a je povučen, a deo amandmana je Vlada prihvatila. Ostalo je još nekoliko amandmana koji su veoma bitni i na kojima DSS insistira. Juče sam, u govoru, rekao da su to izvesne rupe u zakonu koje mogu da budu zloupotrebljene. Sticajem okolnosti, jedna od tih rupa je čl. 105. Upravo on ima komentar MOR-a. Član 105. glasi: "Poslodavac može da ponudi zaposlenom zaključivanje ugovora o radu pod izmenjenim uslovima. Zaposlenom koji odbije da zaključi ugovor o radu u smislu stava 1. ovog člana, poslodavac može da otkaže ugovor o radu". Kao što vidite iz ovog člana, u njemu se govori o ugovoru o radu. Otkaz ugovora o radu je nužno zlo ako do promene ugovora o radu ne dođe. Međutim, slučajno ili namerno, pisac zakona je to stavio u odeljak koji govori o otkazu od strane poslodavca. Kao što vidite, to je sigurno jedna vrsta otkaza na mala vrata. Šta kaže MOR o tome: Ovaj član je izgleda pogrešno preveden, jer je teško razumeti njegovu logiku i dejstvo. Na osnovu engleskog teksta sledi da poslodavac, bez obzira da li sa razlogom ili bez ikakvog razloga, može u bilo kom momentu promeniti osnovne uslove zaposlenja koji su prethodno usaglašeni ugovorom o radu. To bi pod normalnim uslovima smatrali povredom ugovora o radu i takva mogućnost bi morala biti isključena, osim ako nije opravdana vrlo obziljnim razlozima. Na primer: reorganizacija zbog finansijske krize ili tehnoloških promena; smanjenje prodaje; viša sila. Ako poslodavac insistira da ponudi uslove koji se razlikuju od prvobitno dogovorenih ugovorom o radu, a zaposleni ih odbije, može se smatrati da je poslodavac nezakonito raskinuo ugovor o radu, pa bi se primenila odredba člana 102. Još jednom da pojasnimo, ove mogućnosti koje je dao MOR već stoje u zakonu. Znači, o njima se ne govori. To je tehnološki višak i finansijska kriza. Iz svega proizilazi da je čl. 105, pošto Vlada već ne želi da ga promeni, jedna rupa u zakonu koja omogućava poslodavcima da određenim radnicima daju otkaz. Ono što je još najgore, oni nemaju mogućnost žalbe, niti mogućnost da dobiju određene otpremnine, što je dato članom 103. ovog zakona, tako da oni praktično ostaju da vise ni na nebu ni na zemlji. To je MOR primetio, primetili smo mi. Vlada je naše druge zahteve uglavnom prihvatila, a ovaj neće. Mi se pitamo zašto?
Pravo na repliku, gospodin Čedomir Jovanović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je ako smo se u međuvremenu složili sa stavom DSS-a da nema razlike između zamenika direktora, gospodina Bronštajna i MOR-a. Na osnovu pomenutog citata jasno je da vi upravo u funkciji i rečima gospodina Bronštajna prepoznajete oficojelni stav MOR-a i pozivate se na njega kao takvog. Druga primedba, koja se tiče čl. 105. i loših posledica koje bi proistekle iz njegove primene, zapravo ne stoji; ili je to novo tumačenje vašeg distanciranja od ovog zakona, jer smo juče iz usta poslanika DSS-a čuli da vi ne podržavate ovaj zakon zato što su smenjeni neki direktori domova zdravlja po Srbiji. Što se tiče člana 105, mi vodimo raspravu o zakonu u načelu, a ne o zakonu u pojedinostima. Vaše distanciranje od podrške zakona u načelu, zapravo je rušenje ovog zakona. Ovaj zakon o radu, hteli vi to da priznate ili ne, je reformski zakon zbog toga što je on proistekao iz reformskog projekta koji se realizuje na nivou savezne i republičke administracije. Ovaj zakon o radu je, hteli vi to da priznate ili ne, proistekao iz naše obaveze koju smo kao država, ne kaoRepublika Srbija koja ovaj zakon brani, već kao država SRJ, preuzeli kroz stend-baj aranžman sa MMF-om. Ako neko želi da kaže da ovaj zakon o radu ne treba Srbiji, onda treba da kaže koja je cena tog zakona. Treba da kaže da Srbiji ne treba saradnja sa MMF-om; da Srbiji ne treba saradnja sa Svetskom bankom;da Srbiji ne treba saradnja sa Pariskim i Londonskim klubom; da Srbiji ne treba realizacija kredita za mala i srednja preduzeća, jer smo ustanovili da po vašem Srbiji ne treba Agencija za mala i srednja preduzeća. Da li je odgovor na sve to saradnja sa Irakom i Bagdadska konferencija? Ako jeste, onda nam to ponudite na osnovu argumenata. Garantujem vam da ćemo mi to podržati, jer nas interesuje suština. U ovom trenutku, suština člana 105. nije onakva kako je vi predstavljate. Brisanje ovog člana podrazumeva da jedan zaključeni ugovor o radu, pod određenim uslovima, u toku rada ne može da se menja. To znači da vi brisanjem ovog člana pokušavate (ajde da se poigramo imenima) nekog poslodavca koji dolazi iz inostranstva kako bi reformisao i podigao proizvodnju u "Zastavi" da obavežete na poštovanje ugovora o radu koji je taj radnik u "Zastavi" potpisao sa društvenim rukovodstvom tog preduzeća, sa Republičkom vladom i sa svima onima koji su učestvovali u procesu ugovaranja između poslodavca, (poslodavac u "Zastavi" je država) i radnika, a tako nešto nama nije potrebno. (Predsedavajuća Nataša Mićić: Gospodine Jovanoviću, vreme.) Još samo u najkraćem, član 8. zakona o radu, koji vi ne želite da pročitate u celini, glasi: "Pojedine odredbe ugovora o radu kojima su utvrđeni nepovoljniji uslovi rada od uslova utvrđenih zakonom i opštim aktom, odnosno koje se zasnivaju na netačnom obaveštenju od strane poslodavca o pojedinim pravima, obavezama i odgovornosti zaposlenog, smatraju se ništavim." Dakle, to je tačno, to je bilo i u prethodnom zakonu i mi tu odredbu zakona nismo promenili. Nije tačno da je problem u članu 105. Problem je u kontinuiranom destabilizovanju reformi u našem društvu, u destabilizovanju koje ima svoje nonsense: povodom Zakona o privrednim komorama, koji ste predložili kao poslanici, pa rušili u Skupštini;Zakona o formiranju Agencije za mala i srednja preduzeća, koji ste podržali na odborima parlamenta, a takođe rušili u Skupštini; Zakona o radu, koji takođe rušite u Skupštini, a prethodno ste mu pružili podršku u skupštinskim radnim telima. U tome je problem. Ako smatrate da je problem u nama, mi smo spremni da o tome razgovaramo, ali zakon o radu nije predmet cenkanja niti trulog kompromisa. On će proći, budite uvereni u to.
Gospodine Jovanoviću, vreme. Određujem pauzu do 15,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da utvrdimo kvorum. Konstatujem da imamo kvorum za rad Narodne skupštine. Gospodin Mihajlov, replika.
Pre nego što iznesem ono što imam da kažem u replici, hteo bih da istaknem prigovor na način vođenja sednice od strane prethodnog predsedavajućeg, gospođe Mićić, koja se stavila na jednu stranu u prethodnoj replici, pošto je dala repliku gospodinu Jovanoviću, iako, po Poslovniku, nije imao pravo na to, te je ona prekršila Poslovnik. Neću tražiti da se glasa o povredi Poslovnika, ali mislim da je to krajnje nekorektno od strane predsedavajućeg, da se odmah nakon toga daje pauza, iako su izrečene teške optužbe na račun Demokratske stranke Srbije. Mislim da je to manir koji ne treba da priliči jednom novom demokratskom parlamentu i želeo bih da se to više ne ponavlja, naročito ne od onih koji sebe nazivaju demokratama. Što se tiče primedbe koju je izneo gospodin Jovanović u svojoj neopravdano dobijenoj replici, pre svega on je izneo iliprosuo gomilu neistina. Prva je sledeća: u glasanju na odborima Demokratska stranka Srbije nije glasala za Predlog zakona. Na Odboru za rad, socijalna i boračka pitanja neki poslanici poslaničkih grupa DOS-a su glasali da amandman na član 105. bude prihvaćen i taj odbor je prihvatio amandman na član 105, tako da po Odboru za socijalna i boračka pitanja, matičnom za ovaj zakon, taj član treba da se briše. To je istina što se tiče člana 105. Ako to gospodinu Jovanoviću ili nekom drugom nije jasno neka pogleda zapisnik sa Odbora. Druga stvar: niti Svetska banka, niti bilo koja druga međunarodna institucija nije tražila da taj član bude deo ovog zakona, tosmo vrlo dobro proverili, a naročito ako se ima u vidu da je stav Međunarodne organizacije rada koji je ovde iznet, takav kakav je, ali ne ide u pravcu podrške ovom članu Predloga zakona. Ovaj član Predloga zakona ima podršku onih koji žele da mnoge naše sugrađane ostave na ulici tako što će ih određenim stvarima ucenjivati. Treća stvar: treba konačno prekinuti mit o reformama, koji neko uporno pokušava da širi Srbijom. Korenite reforme su ovde zapažene jedino u oblasti zloupotrebe državnog aparata i uzurpacije nadležnosti Narodne skupštine. Tu su napravljene jedine korenite reforme, reforme u vladanju uredbama. Ova vlada je za nepunih godinu dana donela više uredbi nego vlada Mirka Marjanovića i prethodna vlada Nove demokratije i SPS-a, više nego što su oni doneli za pun mandat. To su korenite reforme u vladanju državnim aparatom. Konačno, mislim da je krajnje vreme da se mitingaška retorika, koja treba da nadomesti nedostatak argumenata, u ovom parlamentu zameni argumentovanom raspravom, jer mitingaškom retorikom nećemo da doprinesemo smirivanju stanja, nećemo da doprinesemo argumentima, nećemo doprineti jednom demokratskom ambijentu, kakav svi želimo da stvaramo i jednom, da upotrebim tu reč, reformisanom parlamentu Srbije.
Po Poslovniku gospodin Nikolić.
Gospodine predsedniče, prijavljivao sam povredu Poslovnika pre ovih replika, međutim nisam dobio reč, ali, dobro, i ne zameram. Prema meni ovde svi imate neki poseban tretman, a želeo bih da zaista ozbiljno diskutujemo o ovom zakonu, iako ima onih koji bi da zakon prođe, onih koji bi da zakon ne prođe, ali svaki poslanik ovde treba da čuva dostojanstvo Narodne skupštine. Pažljivo sam slušao emotivni nastup poslanika na koga se moja povreda Poslovnika odnosi i zapazio da bi tim izlaganjem mogla da bude malo i obmanuta javnost u pogledu rešenja koja nudi ovaj zakon uodnosu na rešenja koja su bila u postojećem. Zato ukazujem da ako se zaista desi tragedija po članu 72. pa zaposlena žena rodi mrtvo dete, sadašnji predlog zakona zaista kaže da ona ima pravo da koristi porodiljsko odsustvo iz člana 71. stav 3, a to je tri meseca. Rečeno je ovde da je po starom zakonu to odsustvo bilo 45 dana. Nije tačno. Samo da ne ostane nedoumica da je postojala neka nehumana vlast u odnosu na vlast koja je sada demokratska, reformska i humana. Tačan član 80. Zakona koji sada važi glasi: "Ako zaposlena žena rodi mrtvo dete ili ako je dete", ajde da ne čitam te zaista loše odredbe, ali "ima pravo da koristi porodiljsko odsustvo onoliko vremena koliko je prema nalazu nadležnog zdravstvenog organa potrebno da se oporavi od porođaja i psihičkog stanja prouzrokovanog gubitkom deteta, a najmanje 45 dana, za koje vreme joj pripadaju sva prava po osnovu porodiljskog odsustva". Ovde se zakonodavac drznuo da tvrdi da će žena za tri meseca to da preboli. Onaj koji je pisao prethodni zakon ostavio je ipak stručnjacima da utvrde da možda za tri meseca ona to nije uspela da preboli i dao joj je mogućnost da, sve dok lekar ne utvrdi da je sposobna za posao, koristi porodiljsko odsustvo.
Nema replike na repliku. (Milka Marinković, sa mesta: Replika na izlaganje Tome Nikolića.) Nema replike. Reč ima narodni poslanik Zoran Radovanović, a posle njega narodni poslanik Anita Beretić.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, mislio sam da od već legendarno lošeg paketa poreskih zakona gospodina Đalića neće biti lošijeg predloga. Međutim, ministar Milovanović me je definitivno ubedio da nije tako. Prvo je gospodin ministar, žao mi je što nije tu, probao da nam objasni zakon iz tri ugla: iz ugla metalca, ugla studenta i ugla ministra, i nije uspeo da nas ubedi da je zakon dobar. Posle njega, javilo se dosta govornika iz DOS-a, koji su probali da nam objasne kako je zakon dobar. Dve osnovne stvari su dominirale u njihovoj priči, a to je - mandat nam je dao narod i mi ćemo ovo sprovesti, hteli vi to ili ne. Tačno je da ste vi dobili mandat decembra meseca, ali narod vam nije dao mandat da prodajete preduzeća, da povećavate poreze, da poskupi sve u Srbiji, da šaljete ljude u Hag, da smanjite izvoz, da povećate uvoz, da otpuštate sudije. Takav mandat vi niste dobili. Što se tiče samog poverenja građana, početkom novembra mi smo vas i po pitanju procenta i po pitanju odbornika pobedili i pokazali kakvo je poverenje građana danas u vas. Vi ste pre samo tri dana u Sopotu izgubili izbore, ponovo je socijalista pobedio i čestitam na pobedi. Što se samog Predloga zakona tiče, počeću sa jednim citatom: "Šta se to u međuvremenu desilo i gde smo pogrešili? Potpuni odgovor na ovo pitanje daće istorija, ali već sada sa sigurnošću možemo da kažemo:problem nije u građanima, problem je u vlasti. Građani su bili spremni, a i danas su spremni da ovu zemlju učine uspešnom, bogatom i srećnom. Ono što je nedostajalo je jasna politička strategija za ostvarivanje tog cilja". Ovo su reči mandatara za sastav Vlade, gospodina Đinđića od pre godinu dana. Mislim da kada je rekao da građani hoće novu zemlju, a ne postoji jasna politička strategija, mislio je na zadnjih godinu dana, od kada ste vi gospodo iz DOS-a na vlasti. Pošto volite argument, idemo redom. Prvi član: kao osnov za ovaj predlog pominjete usaglašavanje sa međunarodnim konvencijama. Normalno, ovaj predlog zakona hronično nije usaglašen sa Ustavom Republike Srbije i SRJ. Zakon koji smo mi doneli bio je ustavan, bio je usaglašen sa međunarodnim normama, bio je usaglašen sa međunarodnim konvencijama, bio je jasan i precizan, bez sijaset pravnih rupa, koji ovaj predlog zakona ima. Ovaj vaš zakon više brine o tome da se poslodavac slučajno ne nasekira ili ne uvredi, dok je kategorija radnika potpuno izbačena. Verovatno ćete radnika staviti u prelazne i završne odredbe. Kolektivni ugovor je od sada stavljen u princip dobrovoljnosti. Znači, vi ste ga time ukinuli. Sindikati u Srbiji po ovom zakonu gube pravo i osnovnu funkciju da kroz pregovore sa poslodavcem podignu nivo uslova rada, ekonomsku sigurnost i pre svega zaštitu radnika. Ko će danas, ako ikada usvojite ovaj zakon smeti da bude u sindikatu osim ministra, pošto ste ovim predlogom zakona predvideli tri vrlo važne kategorije: isterivanje s posla, zapošljavanje i rad na određeno vreme. Član 103. govori o otkazu. U njemu se kaže da se radnik otpušta s posla ukoliko ne ostvaruje rezultate rada i ako se utvrdi da zaposleni nema potrebna znanja i sposobnosti za obavljanje poslova na kojima radi. Ovaj član je direktno u koaliziji sa članom 21, koji kaže da radnik da bi sezaposlio mora da pokaže da je sposoban i kvalifikovan za ono što treba da radi. Prema tome, na ovaj vaš član 103. primedbe su dali ljudi iz Međunarodne organizacije rada i kazali da je potpuno u suprotnosti sa njihovim stavovima. U prevodu, pošto je vrlo često korišćena definicija, vi ovde ne odvajate rad od nerada, ovde dovodite radnika u situaciju da razmišlja kakav je bio ritam njegovog poslodavca, da li je možda poslodavac u klimaksu ili nešto drugo, pa mora da bude miran. Druga stvar, znači kada radnik, tačnije nepodobni radnik bude isteran sa posla, dolazimo do zapošljavanja po ovom zakonu, normalno bez konkursa, jer šta će vama konkurs i oglašavanje slobodnih radnih mesta, kada će glavni odbor jedne od 60 stranaka DOS-a javiti svojim mesnim odborima gde se nalazi slobodno radno mesto, pa će se normalno drug član javiti kome trebe. E, na osnovu ova vaša tri člana, neka se usudi neki radnik da se pobuni u firmi zbog loših uslova rada ili zbog pritiska koji na njega vrši njegov poslodavac. Član 39. predlaže prekovremeni rad radnika do njegove kliničke smrti. Član 41. kaže da će do tada njegovim vremenom upravljati poslodavac. Članovi 55. do 60. kažu da kada se radnik umori od posla, može da ide na godišnji odmor, ako mu bukvalno 15 minuta pre polaska odobrenje da poslodavac. Pošto ste vi dobri sa ovima iz međunarodne zajednice, verovatno će, ukoliko mu propadne taj arnažman, dobiti u nekom drugom terminu da se odmori sa svojom porodicom. Razlika u ceni ide na prebijanje dugova sa Londonskim klubom. Pošto je ministar pokazao malo pre zavidno znanje iz nege dece, a nije nam objasnio način kako se to radi i prave deca, vi ste u ovompredlogu zakona bili vrlo liberalni: dali ste ženi da ide na porodiljsko odsustvo 28 dana pred porođaj i da bude samo tri meseca posle toga. Očekivao sam predlog da žena ide na porodiljsko odsustvo kada kontrakcije budu od osam do deset minuta, a da se javi na posao odmah po izlasku iz bolnice, normalno sa detetom u ruci, kako slučajno ne bi prevarila svog poslodavca. Pošto ste radni vek produžili na 99 godina, definitivno sam siguran da hoćete da pomognete mladoj populaciji u zapošljavanju. Sporazumno, posle 65 godine može da se radi do kraja. Na kraju, predlažem da se ovaj zakon zove - predlog zakona o zaštiti poslodavaca od radnika. Drugo, predlažem da se o ovom zakonuglasa javno. Voleo bih da glasamo javno, pa ako ga usvojite, kada radnici uzmu motke u svoje ruke i počnu da biju, da bar znaju ko je glasao za njega. Hvala.
Molim vas da se malo utišate. Reč ima narodni poslanik Anita Beretić. (Glasovi: nije u sali.)
Dame i gospodo narodni poslanici, normalno je da rasprava o ovako važnom reformskom zakonu traje više dana, kao što je i bilo normalno da je sam proces do ulaska Predloga zakona o radu bio višemesečan, bez obzira što su Srbiji preko potrebne promene u svim oblastima. Naravno da ovako važan zakon treba da otprati sve ono što ga je i otpratilo u fazi njegovog donošenja, a to je učešće svih interesnih grupa u njegovom stvaranju, kako Vlade, sindikata, poslodavaca, tako i konsultacije sa relevantnim evropskim činiocima, onima sa čijom regulativom želimo da se poredimo, na čiju regulativu u krajnjoj liniji želimo da se ugledamo, čija iskustva želimo da prenesemo u našu sredinu. Proces donošenja ovog predloga zakona pratila je, i još uvek prati, javna i poprilično burna rasprava. Ona je, nažalost, vrlo često širila, a i u ovih nekoliko dana skupštinske rasprave, sa ovog mesta, sa ove govornice širi, neosnovano i nepotrebno, atmosferu neizvesnosti i straha. To su emocije i to je prosto atmosfera koja Srbijom vlada deset i više godina. Godinama vlada ta atmosfera na koju naš građanin najlakše reaguje. Prema tome, izazvati atmosferu neizvesnosti i straha vrlo je lako u Srbiji. Svako ko nije dobronameran, svako ko ne vidi pozitivno u reformama posegnuće za bilo kojim načinom samo ne za argumentom, za bilo kakvom tezom, demagoškim ispadom, ne bi li tu atmosferu dodatno podgrejao,a na nečiju sreću čak i s namerom da ona bude pregrejana. Tu atmosferu, na žalost, nije teško podići, jer imamo nasleđe kakvo imamo i u ovoj oblasti rada. To je osnova svakog normalnog pojedinca i svakog normalnog društva. Bar bi trebalo da bude, pa i u ovoj našoj Srbiji, u kojoj već deset godina iščekujemo svake godine velike godine raspleta, zapleta i svih mogućih obećanih švedskih standarda, nikada započetih a kamoli dovršenih reformi, koje će nas odvesti samo tamo gde nismo stigli. Dakle, ono što jeste nasleđe i što ne treba zaboraviti, bez obzira što je više puta ovih dana ovde pomenuto, jer su brojke neumoljive - stotine hiljade zaista nezaposlenih, stotine hiljada kobajagi ili fiktivno zaposlenih, a i oni koji jesu zaista zaposleni teško da ostvaruju osnovna prava iz važećeg Zakona o radnim odnosima. Zakon o radu koji ćemo usvojiti jeste reformski zakon, usklađen je sa savremenim evropskim standardima i ako nešto što on donosi jeste oštar, pa i neprijatan rez, koji će on učiniti, to je prosto nazivanje onoga što imamo i što proživljavamo, onoga što jeste u Srbiji, pravim imenom. To je razdvajanje rada od nerada, razdvajanje sposobnih od nesposobnih, razdvajanja uspešnih od neuspešnih i to naravno kako radnika - zaposlenih, tako i poslodavaca, uspešnih od neuspešnih, jer su i to zaposleni ljudi u našoj zemlji. Kod nas je, nažalost, još uvek živa samoupravljačka filozofija. To stvara jedan globalni mentalni i psihološki problem u našoj zemlji. Za to ne moramo tražiti krivca, nekog direktnog, u najbliskijoj prošlosti. Bojim se da su krivci i koreni tog psihološkog nasleđa mnogo dublji. Pre svega taj odnos i ta filozofija doživljavanja rada kao stanja u kome biti zaposlen znači biti na radnom mestu, posledica je i sistema školovanja, ako hoćete, koji u Srbiji decenijama vlada. Jedna od osnovnih karakteristika našeg školovanja i našeg školovanog čoveka, bez obzira o kom nivou obrazovanja govorimo, jeste ipak stvaranje jednog ukalupljenog prosečnog čoveka. Naša škola je decenijama sasecala stvaralaštvo, kreativnost, želju za dokazivanjem i takmičarski duh. To je nešto što dete ponese od kuće, iz škole. To je nešto što svako, ko na svom radnom mestu želi, može da unese da se tako odnosi prema svom poslu. Naravno da je razlog za to neshvatanje ili teško prihvatanje potpuno novog odnosa i novog doživljaja, kao stanja u kome biti zaposlen znači stvarno stvarati na svom radnom mestu, višegodišnja, a naročito u poslednjoj deceniji, društvena licemernost. Nju je radno i socijalno zakonodavstvo donelo, koje je samo propagirali, ali ne i zaista davalo prava zaposlenima. Početak terapije za to neko naše kolektivno stanje donose odredbe ovog zakona koje liberalizuju zapošljavanje. Ono što se ovde često čulo, kao jedan od najvećih problema u ovom zakonu, da će se radni odnos zasnivati bez konkursa, kao i da su olakšane situacije kada može doći do prekida radnog odnosa, do otkaza, smatram prosto jednom normalnom pojavom. Potpuno je neosnovana priča o nekom poslodavcu koji će, čim usvojimo ovaj zakon, uramiti član 103, naučiti napamet sve njegove stavove i tačke i uživati u tome da deli otkaze. To je deo one filozofije o kojoj sam vam pričala. Mislim o tome suprotno. Mislim da je interes svakog poslodavca da ima kvalitetnog, kreativnog, uspešnog i sposobnog radnika, da je interes svakog poslodavca da donosi ispravne odluke. Na njemu je i na njegovim odlukama odgovornost za firmu, za zaposlene, za njegov i rejting njegove firme na tržištu, bez obzira o kom tržištu govorimo. Ovde se mnogo govorilo i kukalo nad sudbinom radnika, ali nešto nisam čula da predstavnici onih koji su trebali da nam obezbede svetlu budućnost iznose podatke sa kojim brojem tobož zaposlenih se prošlih godina manipulisalo. Donošenjem ovog zakona verujem da će se, kroz nove vidove zapošljavanja koje on predviđa, smanjiti broj radnika na crno i otvoriti nove mogućnosti za rešavanje osnovnih prava iz rada. Zakon, konačno, pruža šansu sposobnima, a ne bilo kojoj vrsti podobnosti odnosno pripadnosti. Moj prethodnik je upravo to naveo, da će se ovim zakonom to omogućiti. Mislim, naravno, potpuno suprotno. Upravo u članu 14. se kaže: "Lice koje traži zaposlenje, kao i zaposleni, ne mogu se stavljati u nepovoljniji položaj u odnosu na druge, bez obzira na pol, rođenje, jezik, rasu, nacionalnu pripadnost, veroispovest, bračni status, porodične obaveze, političko ili drugo uverenje, socijalno poreklo, imovinsko stanje, članstvo u političkim organizacijama (što je do sada vrlo često bilo jedan od glavnih kvaliteta pri zapošljavanju), sindikatima ili neko drugo lično svojstvo". Koliko god delovalo kao opšte mesto, mislim da je ovim članom 14. zapravo uvedeno to osnovno demokratsko načelo jednakosti pri zapošljavanju. Posle ovoliko rasprave o ženama, porodiljama, majkama itd. pitam se - da li sam ikada rodila i šta sam sve to stekla kao prednost kad sam rađala u ovoj zemlji, te ne bih tumačila ona mišljenja koja su već izneta. Ali, sasvim solidno, prihvatljivo, rešen je ovim zakonom položaj i status zaposlene, i ne samo zaposlene žene. Desetak članova ovog zakona bavi se upravo položajem žene. U članu 9. npr, u drugom stavu, jasno se kaže: "Zaposlena žena ima pravo na posebnu zaštitu za vreme trudnoće i porođaja". Član 14, koji sam malo pre citirala takođe ima kao jednu od zabranjnih diskriminacija upravo polnu diskriminaciju. U članu 16. drugi stav jasno kaže "Poslodavac ne sme da uslovljava zasnivanje radnog odnosa testom trudnoće". Bilo bi dobro da nam neko iznese broj - koliko se trudnica uspelo zaposliti, ukoliko je poslodavac ili kako god se on u prethodnom periodu zvao, pred sobom imao trudnu ženu? Trudnoća je bila osnov diskriminacije pri zapošljavanju. U članu 69. stoji: "Zaposleni mlađi od 18 godina i zaposlena žena ne mogu da rade na poslovima na kojima se pretežno obavljaju naročito teški fizički poslovi, radovi pod zemljom ili pod vodom, niti na drugim poslovima koji bi mogli štetno i sa povećanim rizikom da utiču na njihovo zdravlje i život, s obzirom na njihove psihofizičke sposobnosti". Naravno, zaposlena žena može da radi ove poslove samo uz svoju pismenu saglasnost, dok se ženi na rukovodećim položajima, u firmama koje obavljaju ovako teške fizičke poslove, to pravo ne uskraćuje, ali je, na kraju krajeva, njoj dato pravo da bude odgovorna i da preuzme na sebe tu odgovornost. Isti ili slični problemi se tretiraju u članu 70, gde se kaže: "Zaposlena žena za vreme trudnoće može da radi prekovremeno, odnosno noću, samo na osnovu njene pismene saglasnosti". Često pominjani član 71. kaže: "Zaposlena žena ima pravo na porodiljsko odsustvo i odsustvo sa rada radi nege deteta u trajanju od 365 dana". Dakle, možda bi bilo suvislije da su lekari iz ovog doma izašli pa prosto objasnili, stručno - šta znači i dokle treba biti porodilja; a šta znači imati pravo i pružiti ženi, odnosno ocu, što ovaj zakon i predviđa, dakle roditeljima, mogućnost da se o svom tek rođenom detetu brinu. Dakle, ništa od onoga što je više puta izrečeno ovde za govornicom, da je smanjeno pravo. Jeste, bilo je za treće dete dve godine, ali koliko je žena zaista iskoristilo ceo taj period koji je bio zakonom propisan i kakve su prinadležnosti, što je još bitnije i važnije, tokomtoga usledile? Da ne mešamo teme, ali jako dobro znamo kako su redovno isplaćivani materinski i dečji dodaci. Ni meni nije redovno isplaćivano. Prema tome, da pogledamo i član 78, a pogotovu član 71, koji unosi prosto jedno novo pravo, u taj rekla bih, ne samo porodični, nego i društveni problem brige o deci. Tu se daje pravo roditeljima, odnosno ocu, da se o detetu brine, a što istovremeno znači da daje pravo ženi da odluči, ukoliko smatra da je u mogućnosti ili da je to za njenu porodicu prosto bolja varijanta, da se nakon tri meseca porodiljskog odsustva ona vrati na posao, a otac brine o detetu. Kroz ove odredbe koje tretiraju problem zaposlene žene postoji samo nagoveštaj da smo ipak, sviđalo se to nekima ili ne, na pragu jedne nove demokratske Srbije. Verujem, kada jednoga dana i u ovom domu bude adekvatna zastupljenost žena, koje same pre svega najbolje razumeju svoje probleme, pa ih najbolje mogu i zastupati, da će atmosfera biti drugačija i nećemo morati onda slušati neke neargumentovane teze o tome kako je teško biti majka. Teško je biti supruga i majka, teško je biti uopšte normalan građanin i bilo je teško do sada u ovoj zemlji. Verujem da će prve izmene na osnovu ovog zakona upravo biti nešto što se zove pozitivna diskriminacija u Srbiji, jer snage koje će uneti reformu u Srbiju imaju razumevanja i za to. Hvala.
Ima reč gospodin Velimir Simonović, po Poslovniku.
Dame i gospodo, koleginica pre mene je tako samouvereno izjavila da naš školski sistem pravi ukalupljene ljude. Nisam mogao da izdržim da se ne javim zbog toga - to bar ne važi za univerzitet.
Ima reč gospodin Zoran Radovanović, replika.
Javio sam se zbog toga što je moje izlaganje, deo ako ne i sve, protumačeno pogrešno. Malopre ste rekli da je član 14. zagarantovao jednakost ljudima u Srbiji, da niko nema pravo da prema njima primenjuje političku, rasnu i neku drugu diskriminaciju. Ovo mi liči na to da se vi držite Ustava i zakona. Kako onda možete nekoga ko je pod jurisdikcijom okružnog suda da pošaljete drugoj zemlji, kako možete da izručujete građane druge zemlje trećoj zemlji, vi ste na vlasti, vas sve gledam tu, kako možete to da radite? To je bilo osnovno. Druga stvar je vezana za porodiljsko. Probao sam na slikovit način da objasnim da ste vi definitivno ukinuli pravo da žena koja rodi treće dete bude dve godinevanposla. To, kako je ministar shvatio, da li se tako povećava natalitet ili ne, to ostavljam vama da se dogovorite, ali sigurno će biti podsticaj i stimulans za žene da rađaju ukoliko imaju pogodnosti od države. A, vi sada vodite državu i vi brinete o natalitetu. Pustite vi šta je bilo pre 10 godina. Vi ste godinu dana na vlasti. Za sve informacije koje sam rekao neću da krijem izvore i odgovaraću, ako treba, u policiji zbog izvora koje sam pomenuo. Znači, ne plašim se. Prema tome, vas izgleda boli istina, a ona glasi - zakon je nakaradan. (Milka Marinković: Replika.)
Nije vas pomenuo. Reč ima ministar Milovanović.
Neistine koje predstavnici opozicije iznose za ovom govornicom su prosto bolne. Kada gospodin, ne znam kako se zove, nažalost iz SPS-a, izađe i počne da govori kako je ovaj zakon loš i kako je onaj prethodni bio dobar, mora da ima neki argument. Kada se priča o natalitetu u ovoj zemlji, treba jasno da se kaže ko je glavni krivac za pad nataliteta u ovoj zemlji. Glavni krivac za pad nataliteta, a to ću posle dokumentovati, je bivši režim koji je vladao ovom zemljom, pre svega SPS, a zajedno sa njima i njihovi satrapi i poltroni, oni koji su ih podržavali, one partije koje su im davale moć da vladaju. Ali, da bi bilo adekvatno, pročitaću vam određene podatke koje... (Aleksandar Vučić: Siđi dole, đubre jedno bezobrazno.)
Dajem pauzu od 15 minuta. Nastavak sednice je u 16,30 časova. [[Posle pauze.]] Molim vas da utvrdimo kvorum. Sačekaćemo malo ako će poslanici DOS-a da se vrate u salu. Možemo konstatovati da stvarno imamo jednu istorijsku situaciju, da stranka na vlasti napusti sednicu. Meni razlozi nisu poznati. Kvorum za sada nemamo. Ne znam da li da dajem pauzu. Gospodin Jovanović me je obavestio da će se vratiti poslanici DOS-a, jer imaju poslanički klub. Možemo napraviti pauzu pola sata. Nastavljamo rad u 17,15 časova.
Dame i gospodo poslanici, gospodine predsedavajući, u vašem odsustvu, u vremenu kada ste vi zakazali da se bude ovde u ovoj sali, dali ste pauzu od pola sata, ne mogu da kažem gospodin, nego ministar Milovanović je dopustio sebi da uđe u ovu salu, da proglašava grupu poslanika bandom, da pored najgrubljih reči o njihovim roditeljima, upotrebi reči o određenim delovima tela, da se tako vulgarno ponaša da bi to poređenja radi ponizilo čoveka koji se bavi kočijaškim zanatom. Prema tome, prijavljujem povredu člana 102. Poslovnika o radu na sednici. Prijavljujem da me je jednostavno sramota, kao građanina Srbije, što postoji takav ministar u Vladi, koja upravlja državom Srbijom. Tražim da se prisutni poslanici izjasne o povredi ovog člana 102. učinjenoj ponašanjem ministra i podsećam vas da imamo pravo na repliku na ono što je uspeo da izgovori za onih četiri i po minuta dok je govorio na ovoj sednici. Hvala lepo.
Mislim da ćete se složiti da nije moguće da se stavi na glasanje nešto što je bilo u pauzi zasedanja i gde nisu bili prisutni narodni poslanici. Molio bih da se izjasnimo o sledećem: predlažem da prekinemo ovu sednicu i da nastavimo u ponedeljak. Molim vas da se o tome izjasnite. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Povreda Poslovnika.) Stavio sam na glasanje. Za 87, protiv 62, uzdržanih nema, nije glasalo 6, a ukupno je prisutno 155 narodnih poslanika. Nastavljamo u ponedeljak u 10 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2001. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuju 173 narodna poslanika. Molim vas da utvrdimo kvorum. Konstatujem da imamo kvorum. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Višnja Nežić, Vladan Jovičić, Išpanovič Ištvan, Biači Anton i Kermeci Karolj. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik,potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Prelazimo na 11. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O RADU (nastavak) Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Stanko Kovačević.