Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno više od 1/3 narodnih poslanika, pa saglasno članu 86. počinjemo radni dan. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Radič Joković. Prelazimo na 13. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O POLICIJI (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Odbora za odbranu i bezbednost i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 36 minuta, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić – 43 minuta 12 sekundi, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta, 24 sekunde, poslanička grupa Nova Srbija i samostalni poslanici 9 plus 9 - 21 minut 36 sekundi i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, četiri poslanika SPO-a, dva nezavisna poslanika SDP i četiri nezavisna poslanika, po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Istovremeno obaveštavam javnost da ne postoje ničiji drugi poslanici sem ovih koje sam pročitao, da se ne bi izazivala panika u javnosti, da se ne daju lažne informacije tokom informativnih emisija. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelnik pretres. Da li predstavnik predlagača Dragan Jočić, ministar unutrašnjih poslova, želi reč? Izvolite, gospodine ministre.
Gospodine predsedniče Narodne skupštine, poštovani narodni poslanici, dozvolite mi da ukratko predstavim Predlog zakona o policiji, koji se danas nalazi pred vama. Ovaj zakon je trebalo da bude donet još pre tri godine. Međutim, s obzirom na tok događaja koji su bili, sada mu je vreme i on predstavlja jednu završnicu u reformi jednog dela, vrlo bitnog dela državne uprave, koji se zove Ministarstvo unutrašnjih poslova. Na početku bih želeo da vas podsetim da jedan od osnovnih obaveznih uslova na koji se naša zemlja obavezala prilikom prijema u Savet Evrope je donošenje i ovog zakona, kojim se vrši reformisanje policije i policijskih ovlašćenja. Usvajanjem ovog predloga zakona bile bi ispunjene naše međunarodne obaveze, koje je u tom smislu preuzela naša zemlja i zaokružila bi se reforma unutrašnjih poslova, koja je započela izdvajanjem resora državne bezbednosti u Bezbednosno-informativnu agenciju, a i sada ukoliko zakon bude usvojen, formiranjem policije kao zaokružene oblasti Ministarstva unutrašnjih poslova. Ovaj predlog zakona počiva na standardima postavljenim u Evropskoj konvenciji o ljudskim pravima iz 1950. godine, kao i njenim dopunskim protokolima od 26. decembra 2003. godine. Takođe, počiva na Deklaraciji o policiji, koja je doneta 1979. godine. Zasniva se i na Evropskom kodeksu policijske etike, koji je doneo Savet Evrope 2001. godine i naravno na osnovnim principima Ujedinjenih nacija o upotrebi sile i vatrenog oružja od strane službenih lica koja sprovode zakon. Takođe, tu su i drugi relevantni međunarodni izvori. Ovo je savremeni zakonski tekst koji je potpuno usaglašen sa evropskim standardima postupanja policije. Drago mi je što smo u toku opsežnih priprema i raznovrsnih rasprava, kao i iznetih stavova, došli do ovog zaključka. Naravno, kao i svaki zakonski predlog koji se donosi u ovom periodu, u jednom teškom periodu tranzicije i intenzivnih napora da naša zemlja uzme priključak sa zemljama članicama Evropske unije, i ovaj zakon je odraz našeg uspeha da pomirimo visoka očekivanja i realne mogućnosti. Zapravo, on je presek željenog i mogućeg. Međutim, sve u svemu, pokazatelj uspeha biće nađen sagledavanjem dve osnovne dimenzije ili dva osnovna merila koje ovaj zakon mora da ispuni. Prvo, da se postigne njegovim rešenjima nivo zaštite ljudskih i građanskih prava i sloboda u primeni policijskih ovlašćenja, s jedne strane. I s druge strane, to je ono zbog čega i policija postoji, a to je da ona bude efikasna u suzbijanju bezbednosnih izazova i rizika koji su pred nama. Čini mi se, mada deluje apsurdno, da je dobro što je prošlo tri godine i što se ovaj zakon tek sada donosi. Jednostavno, određena iskustva iz prošlog perioda i perioda posle 2000. godine bila su nam primer da određene institute regulišemo na takav način da će trajati i koristiti. Moram da kažem da sam ubeđen da će neki delovi ovog zakona trajati, a pogotovo oni koji se tiču segmenta zaštite ljudskih i građanskih prava i sloboda primene policijskih ovlašćenja. Ovim zakonom načinjen je veliki demokratski korak u oblasti koja je dugo vremena bila osnovni pokazatelj demokratičnosti jednog društva u kome smo živeli. Kao ministar unutrašnjih poslova veoma sam zadovoljan, pre svega, napretkom koji je ostvaren u Ministarstvu unutrašnjih poslova i u policiji. U tom pogledu, taj pomak je normiran u ovom zakonskom tekstu. S kim sam sarađivao pri izradi ovog zakona? Na izradi Predloga zakona dugo i ozbiljno rađeno je sa Misijom OEBS-a u Srbiji i Crnoj Gori, pre svega sa njihovim Odeljenjem za sprovođenje zakona i Odeljenjem za vladavinu zakona. Zatim, učešće u radu na zakonu uzeo je i Savet Evrope, Kancelarija za demokratske institucije i ljudska prava i danski Centar za ljudska prava. Što se tiče domaćih stručnjaka, tu su bili predstavnici tužilaštva, Pravnog fakulteta, Policijske akademije, Fakulteta civilne odbrane, kao i nevladine organizacije. Rad na poboljšanju teksta ovog zakona trajao je skoro do samog usvajanja Predloga zakona pred Vladom, što daje i određeni kvalitet, jer je Ministarstvo unutrašnjih poslova bilo potpuno otvoreno za sve razumne sugestije i racionalna rešenja. Šta je novo u zakonu o policiji u odnosu na Zakon koji je donet 1991. godine? Predlog zakona o policiji treba da obezbedi normativne osnove za uvođenje novog koncepta javne bezbednosti. Po sadašnjem važećem zakonu bezbednost se pruža samo građanima Srbije, odnosno njenim državljanima, dok po ovom predlogu bezbednost se garantuje svim ljudima na teritoriji Srbije a, pored toga, bezbednost se garantuje u proširenom obimu, budući da se predviđa moderan i proaktivan rad i pristup policije u pružanju raznih vrsta pomoći: vršilačka, spasilačke funkcije i sl. Osnovna namera predlagača bila je da se novim zakonom postigne depolitizacija, profesionalizacija i demilitarizacija policije, kao i da se položaj policijskih službenika najvećim delom, uslovno rečeno, utera u opšti režim i da se uredi kao položaj svih državnih službenika, odnosno da se ostave izuzeci koji moraju da budu takvi zbog specifičnosti rada i ovlašćenja policijskih službenika. U tom smislu, sva predložena rešenja se uklapaju u koncept reforme državne uprave u Srbiji. Zakon o policiji garantuje depolitizaciju na taj način što se na njegovom čelu sada nalazi direktor policije, koji će se birati na konkursu, čiji mandat traje pet godina i koji se isključivo postavlja na osnovu kriterijuma stručnosti i profesionalnih uspeha. Ako se gleda u odnosu na sadašnje rešenje, MUP je sasvim drugačije organizovan. Na vrhu MUP-a, možemo da kažemo a da ne pogrešimo, bio je ministar; on je bio najviši starešina. Sada, najviši starešina koji operativno rukovodi policijom biće direktor policije. Pomoćnici ministra se biraju na način i u postupku koji je predviđen Zakonom o državnim službenicima, čime se obezbeđuje profesionalizacija na najvišem upravljačkom nivou. Znači, biće konkurs i vrednovaće se stručnost i profesionalnost, što će se odraziti i na stabilnost službe. Na više mesta u zakonu naglašena je lična odgovornost lica na određenim položajima, ali i svih policijskih službenika. Do sada i ovakvim ustrojstvom MUP i policije, koja je sada u MUP, postojala je tendencija prebacivanja nadležnosti - sa najnižih organizacionih jedinica na više i tako se jednostavno težilo da se odgovornost prebaci čak do ministra za određene slučajeve. Što se tiče demilitarizacije, u cilju demilitarizacije, a u skladu sa savremenim konceptom, policajac je građanin u uniformi, a ne vojnik sa policijskim zadacima. Znači, ukidaju se činovi i uvode klasična policijska zvanja. Činovi će ostati samo tamo gde je to neophodno i gde priroda posla, način komandovanja, način upravljanja i rigidnost naređenja to zahtevaju. Takođe, dosadašnje rešenje koje je predviđalo rezervni sastav policije, koji je zapravo sastav koji se oslanja na rezervni sastav vojske, zamenjuje se i ukida potpuno novim pojmom, a to je pomoćna policija, koja će biti na dobrovoljnim osnovama i imaće sasvim drugu funkciju i ulogu nego dosadašnji rezervni sastav. Izvršena je strukturna reorganizacija policije, a i dekoncentracija ovlašćenja. Šta to znači? Posebna pažnja, pored odvajanja ovog operativnog od političkog dela, posvećena je prebacivanju nadležnosti na najniži nivo, tako da se vrši decentralizacija na osnovu donošenja odluka i decentralizacija po osnovu odgovornosti. Ovim predlogom zakona prvi put je definisano iz čega se sastoji policija, šta radi Ministarstvo, šta radi ministar, odnos ministra prema policiji, šta radi policija, šta je direkcija policije, šta su područne uprave i policijske stanice. Ovim je obezbeđeno da se odlučivanje i odgovornost prenese, ponavljam još jednom, na najniži nivo. Kao što sam rekao, struktura je regulisana zakonom. U ovoj strukturi, pored direkcije policije, područja policijske uprave i policijske stanice, izdvojili smo grad Beograd kao posebno telo u organizacionom smislu i nazvali ga Policijska uprava za grad Beograd, zato što se u Beogradu dešava mnogo toga što je predmet rada policije. Prema tome, treba mu dati specifično mesto u zakonu. Novi zakon na potpuniji i precizniji način definiše policijske poslove, njihov pojam, vrste i osnovni sadržaj. Pored ovoga, imamo jednu najznačajniju oblast koja obuhvata skoro oko 80 članova. To su policijska ovlašćenja. Predlog zakona definiše skoro sva policijska ovlašćenja, ima ih 21, a takođe nabraja i druga, mada, moram da kažem, možda su opravdane primedbe određenih poslanika povodom amandmana što su i ta druga nabrojana u zakonu. Jednostavno, hteli smo da napravimo celu lepezu policijskih ovlašćenja van kojih policija ne može da preduzima ništa. Ovim je ispunjen jedan od osnovnih uslova na koji smo se obavezali prilikom prijema u Savet Evrope. Svakako, u primeni svih policijskih ovlašćenja garantuje se zaštita ljudskih prava po najvišim međunarodnim standardima i u skladu sa praksom Međunarodnog suda za ljudska prava u Strazburu. Uvedena je jedna potpuno nova oblast, a to je kontrola rada policije. Normirali smo i obuhvatili i spoljnu i unutrašnju kontrolu. Spoljnu nismo detaljno uređivali ovim zakonom, ali očekujemo da se i ona normira, zato što, po našem mišljenju, spoljna kontrola, i to kontrola parlamenta, jeste najozbiljnija, najpotpunija i najrelevantnija kontrola MUP-a i svih onih struktura koje primenjuju policijska ovlašćenja. Namera nam je bila da ostavimo prostor za uređivanje spoljašnje kontrole policije posebnim zakonima, kao što su doneti Zakon o zaštitniku građana ili ovaj zakon koji bi trebalo da bude donet da bi se upotpunio sistem kontrole, a to je zakon o parlamentarnoj kontroli rada policije, čiju jednu od radnih verzija posedujemo. Unutrašnja kontrola prvi put se zakonski normira i prelazi iz dosadašnjeg posla internog karaktera u zakonsku kategoriju. Predviđeno je postojanje sektora unutrašnje kontrole, na čijem čelu se nalazi načelnik sektora, koji je pomoćnik ministra i izabran na osnovu svih onih uslova koje predviđa Zakon o državnoj upravi. Znači, ovo rešenje je usklađeno sa Zakonom o državnoj upravi i Zakonom o državnim službenicima. Do sada se unutrašnja kontrola nazivala Generalni inspektorat i generalni inspektor. Međutim, zvanja inspektora imamo i u kriminalističkoj i pograničnoj policiji, tako da je ovaj naziv primeren Zakonu o državnim službenicima. Inače, ovlašćenja su široka, samo sa nužnim ograničenjima. Pored sektora unutrašnje kontrole, koji će kontrolisati primenu policijskih ovlašćenja, obezbeđena je interna finansijska kontrola trošenja budžetskih sredstava. Ova interna finansijska kontrola zapravo je imperativ Zakona o budžetskom sistemu i ona je inkorporirana u ovaj zakon kao kontrola koja će se starati o načinu trošenja budžetskih sredstava, koja će kontrolisati sve nabavke i sve ono što je vezano za trošenje budžetskih para. U ovom zakonu se po prvi put uređuju svi oblici saradnje, kako u nacionalnim okvirima, tako po prvi put i u obavljanju međunarodne saradnje. Ovo je pitanje od velikog značaja, tako da od uspeha u međunarodnoj saradnji, koju policija i ministarstvo obavlja, u velikoj meri zavisi i položaj naše države. Šta znači policijska saradnja? Policijska saradnja jednostavno znači brzu komunikaciju, razmenu informacija, obaveštenja, preduzimanje zajedničkih akcija i sve ono što ne trpi sporost, a zahteva hitno reagovanje i preduzimanje određenih mera, pogotovo kada je u pitanju organizovani kriminal. Srbija je spremna da bude pouzdan partner zemljama u regionu i Evropi i svima u zajedničkim naporima da se obezbedi stabilnost i da se suprotstavimo organizovanom kriminalu ili eventualno svim drugim oblicima prekograničnog kriminala. Odnosi sa javnošću; postojeći Zakon o unutrašnjim poslovima se nije bavio pitanjem javnosti, dok se novim zakonom princip javnosti jasno uvodi kao načelo. Način na koji se ovo pitanje reguliše je u potpunosti u skladu sa postojećim domaćim propisima i sa međunarodnim standardima. Po prvi put se javno određuje da postoji nešto što se zovu sredstva posebne operativne namene ili u žargonu "specijalna kasa". To su ona sredstva koja se budžetski izdvajaju, a koja služe da bi se dobile određene informacije i prikupile činjenice bitne za otkrivanje izvršilaca krivičnih dela i mreža organizovanog kriminala. Do sada su ova sredstva bila regulisana internim aktima ministra unutrašnjih poslova. Jednostavno, nije se znalo kako se troše, u kojoj količini, kada će se davati, sa kojom svrhom i namerom i da li postoji opravdanost davanja takvih sredstava, što bi trebalo da rezultira otkrivanjem krivičnih dela. Što se tiče radnih odnosa, težilo se uklapanju u opšti režim svih državnih službenika, uz neophodne izuzetke koje policija mora da ima, a koje nismo mogli da prenebregnemo iz prethodnog zakona, bez velikih rezova ili bez velikih poremećaja. Učinjen je veliki pomak u pravcu zaštite prava policijskih službenika, tako da je uvedeno pravo na sindikalno organizovanje, kao i pravo na štrajk. Uveden je i budžetski fond za novčanu pomoć članovima porodica poginulih i raseljenih policijskih službenika, što do sada nije bila mogućnost, jednostavno nismo mogli na zakonit način da pomognemo one koji su ostali bez člana porodice ili roditelja, koji je bio često i jedini hranilac. Na kraju, poštovani poslanici, napisati zakon o unutrašnjim poslovima nije lako, jer pogreške na ovom terenu ne mogu lako da se otklone, ne mogu lako da se isprave. Između rigidnosti i otvorenosti koja vodi ka neupotrebljivosti policije treba naći meru i to je specifikum pisanja ovog zakona. Pri radu imali smo u vidu prošlost, sadašnjost i budućnost naše zemlje. Određivali smo se između profesionalnih želja i opasnosti teorijskih modela koji mogu da parališu rad policije. Na to kakva će biti policija sigurno utiču standardi i dobra praksa drugih zemalja, ali na to sigurno utiču mesto naše države, nacionalna tradicija, uloga i doprinos koju Srbija treba da ima i koje Srbiji diktira prostor na kome se nalazi u otklanjanju bezbednosnih rizika u regionu. Predsedniče, zahvaljujem.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Da. Narodni poslanik Miloš Aligrudić, šef poslaničke grupe DSS.
Naravno, rizično je govoriti posle predstavnika predlagača, jer postoji rizik da ćemo se ponoviti u nečemu što je do sada bilo rečeno. Svoje izlaganje, koje se nadam da će biti kratko, koncipirao bih pre svega na tri grupe primedaba, pošto smo čuli šta se primećuje kroz javnu raspravu koja je na neki način bila obavljena, šta se primećivalo kroz rad resornih odbora i šta vidimo iz amandmana koji su do danas pristigli. Rasprava o amandmanima će da usledi, o svakoj od ovih stvari ćemo pojedinačno govoriti u vreme održavanja rasprave u pojedinostima. Za početak, uz sam rizik da ponešto i ponovimo, a to nije zgorega, treba reći da ovaj zakon predstavlja suštinski reformski zakon policije, u kojem se policija suštinski menja i dobija određenu novu ulogu. Ta nova uloga se vidi kroz one odredbe zakona koje definišu poslove policije i koje definišu njen odnos prema MUP-u. Naime, ovde je primenjen, pod jedan, kao što je to sve ministar i rekao, probaću to da sažmem, novi koncept javne bezbednosti, pre svega, tako što se policija odnosi prema svim subjektima, svim građanima u ovom društvu, prema svim ljudima koji su u ovom društvu, koji se zateknu na teritoriji Srbije, na jednak način, poštujući osnovna međunarodna pravna dokumenta, konvencije i sporazume koje je ova zemlja ratifikovala i koje se trudi da poštuje. Zatim, to je operativna nezavisnost policije. Kao što sam maločas rekao, razlikujemo policiju od MUP-a i prema tome ministar unutrašnjih poslova jeste na čelu ministarstva, ali nije neposredno na čelu policije, već je to direktor. Imamo depolitizaciju. To pre svega proističe iz ovoga maločas što sam rekao. Dakle, razdvajanje profesionalne i političke odgovornosti. Imamo demilitarizaciju kroz, pre svega, ukidanje, jedne ranije obaveze koja je postojala kada je reč o rezervnom sastavu policije, koja je praktično bila izjednačena sa vojnom obavezom. Sada imamo nešto drugo, a to se zove pomoćna policija, po principu dobrovoljnosti. Imamo ukidanje činova, sem tamo gde je to neophodno. Imamo dekoncentraciju, ovaj put u mnogo većoj meri i onako kako bi rekli u potpunosti, za razliku od ranijeg Zakona o unutrašnjim poslovima. Imamo profesionalizaciju. Reč je pre svega o tome da se funkcioneri policije biraju na način kako to predviđa Zakon o državnim službenicima, u rokovima i na način putem konkursa, kako je to i tamo predviđeno, što obezbeđuje konsekventno tome i profesionalni odnos. Imamo i drugačiju organizacionu strukturu, potpunije i preciznije definisanje policijskih poslova. Ranije to nije bilo u toj meri razrađeno. Imamo nekoliko zakona, oko 20, kojima se definišu policijski poslovi, ili se na te poslove ukazuje u ovim zakonima, samo što se ti poslovi detaljno ne razrađuju. U ovom propisu, koji je sveobuhvatan, vidljivo je do kraja kako izgledaju policijski poslovi u sistemu ovih vrsta poslova. Naravno, reč je o višem stepenu zaštite ljudskih prava, koji direktno proističe iz potrebe poštovanja sporazuma i konvencija koje sam na početku pomenuo. Prvi put se sada zakonom uređuje kontrola policije, to se zove unutrašnja kontrola, ali bi bolje bilo reći da se to zove samo kontrola policije. Dakle, to je kontrola samog organa na jedan način na koji se uređuje njegova unutrašnja kontrola. Imamo princip javnosti, koji je ovde decidno i jasno naveden u zakonu, što se razlikuje od ranijeg zakona. Princip saradnje ne samo sa drugim državnim organima, već sa nevladinim organizacijama, sa svim drugim subjektima i pravnim licima, i naravno aspekt međunarodne pravne saradnje, što takođe valja pomenuti. Zatim, to je transparentnost sredstava za rad policije i svakako deo koji se tiče promena u domenu radnih odnosa, gde znamo da je Zakon o državnim službenicima supsidijaran u odnosu na ovaj zakon, i ta supsidijarnost mora biti primenjena i imamo Zakon o radnim odnosima kao praktično treću instancu u primeni. To su tri vrste primedaba, generalno rečeno, koje su se mogle čuti ovih dana kako kroz amandmane, tako i kroz rad na odborima i u javnosti? Uglavnom, to sam sveo na tri grupe, inače mnogo toga ima i o tome će se mnogo raspravljati. Prvo, to je uloga ministra unutrašnjih poslova u radu policije. Čule su se primedbe da je to preregulisano i da ministar ima suviše ovlašćenja. Naime, odgovarajući na tu grupu primedbi, tu se može vrlo prosto i jednostavno reći da je položaj ministra kao člana Vlade specifičan i postoje dva moguća oblika spoljašnje kontrole rada policije kao izuzetnog osetljivog resora unutar sistema državne uprave. Jedan oblik je svakako kroz parlament i drugi oblik je kroz Vladu Republike Srbije. Oba elementa kontrole su civilna kontrola službe u punom smislu te reči i uloga ministra unutrašnjih poslova, osim po Zakonu o Vladi, kao šefa ministarskog resora, odnosno državne uprave, svodi se i na ovaj oblik kontrole. U ovom trenutku pošto nemamo razrađene sisteme kontrole u parlamentarnom smislu, iako smo uspostavili kao parlament tesnu saradnju sa OEBS-om i naravno da nastojimo da kroz Poslovnik Narodne skupštine i kroz zakonska rešenja iznađemo najbolji mogući oblik spoljne kontrole, mi u ovom trenutku imamo samo ovaj metod koji obezbeđuje do kraja pouzdano potpunu civilnu kontrolu rada policije. Kada se radi o ovlašćenjima ministra policije radi se pre svega o njegovoj političkoj odgovornosti, a ne profesionalnoj, za rad u policiji, i to političkoj odgovornosti u odnosu na celokupan rad Ministarstva unutrašnjih poslova, a samim tim se iz toga izvlači konsekventno i politička odgovornost Vlade u celini. Prema tome, onaj ko može na taj način pred ovim parlamentom politički da odgovara za svoj posao, gde su podeljena profesionalna ovlašćenja i političke ingerencije, odnosno politički atributi, tu onda nema razloga za brigu u odnosu na određena ovlašćenja ministra unutrašnjih poslova. Na kraju krajeva, ovaj zakon daje veoma jasnu sliku, daje položaj ministra unutrašnjih poslova u odnosu na krivično-pravni postupak, odnosno ZKP, od onog trenutka kada javni tužilac preuzima određene ingerencije. Do tog momenta ministar ima određena ovlašćenja, jer je normalno, s obzirom na ovo maločas što sam izrekao, da i ministar u ovom trenutku u svojim atributima to ima. Dakle, sve ostalo praktično ne zaslužuje naročit komentar, a odgovaraćemo naravno kada je reč o raspravi u pojedinostima. Druga primedba proističe iz ove. Dakle, reč je o određenim procesnim karakteristikama ovog zakona, kada je reč o pretkrivičnom postupku i naravno ta grupa primedbi mogla se videti kroz određenu grupu amandmana koji su pristigli, mada će se o tim amandmanima raspravljati sutra na Odboru za odbranu i bezbednost, pa će se i tamo nešto reći o tome. Pre svega, nemoguće je svesti policijsku proceduru kada je reč o pretkrivičnom postupku na ZKP ili izvoditi direktno iz Zakona o krivičnom postupku, iz prostog razloga što moramo znati da policija nema samo obavezu da hvata počinioce krivičnih dela i da reaguje post festum, nego policija u društvu ima jaku preventivnu ulogu. Policija u društvu mora da sprečava izvršenje krivičnih dela i mi prosto zaboravimo taj momenat u zakonu i moramo znati ili pretpostaviti da ne mogu biti identična pravila, procesna pravila u jednom i u drugom slučaju. U drugom slučaju, kada je reč o prevenciji, mi ne možemo primenjivati krivični postupak, niti u tom slučaju imamo izvršeno krivično delo. Niti možemo postupati prema nekome ko bi možda mogao izvršiti krivično delo, na jednak način kao prema onima koji su krivično delo izvršili. Potpuno drugi set odredaba se na takve stvari primenjuje. Potpuno je prirodno da propis koji reguliše rad državnog organa uprave, pre svega na specifičan način kao lex specialis, čak i više od toga, reguliše ovu materiju i na specifičan način, uz poštovanje svih standarda zaštite ljudskih prava, koji su očigledno u ovom tekstu primenjeni, reguliše ovaj deo materije. Znači, te dve stvari moramo razdvojiti. Opet ponavljam, kada bude rasprava u pojedinostima ukazaćemo na određene specifičnosti. Treća grupa pitanja koja je ovde izazvala problem to je pitanje unutrašnje kontrole. Mislim, prema onome što se do sada u javnosti čulo i što se moglo videti kroz podnete amandmane, da je očigledno ovde došlo, kao što sam na početku rekao, do nerazumevanja razlike između spoljne i unutrašnje kontrole. Dakle, unutrašnja kontrola je samo kontrola policije i to je način kojim se zakonom reguliše kako će policija sama vršiti kontrolu sopstvenih poslova, naročito iz oblasti bezbednosti i zaštite ljudskih prava, da bi se videlo na koji način može da se dođe do različitih vrsta odgovornosti, ako uopšte postoje i ako imaju posebna ovlašćenja. Ta odgovornost može biti profesionalna odgovornost izražena kroz radno-pravnu odgovornost, ta odgovornost može biti i prekršajna odgovornost i ta odgovornost može biti krivično-pravna odgovornost. Dakle, mi unapred ne kvalifikujemo vrstu odgovornosti uređujući u zakonu pitanje unutrašnje kontrole, nego otvaramo mogućnost da policija s obzirom na svoju specifičnost sama vrši sopstvenu kontrolu. U tom smislu smo dobili određene zahteve od onih kojima težimo, u čijem društvu jesmo, a to je pre svega Savet Evrope i onih u čije okrilje želimo da uđemo, a to je EU. Dakle, pre svega tu se misli i na OEBS kao deo Saveta Evrope. Sve preporuke koje su danas došle išle su za tim da oni koji organizuju unutrašnju kontrolu moraju biti suvi profesionalci, ljudi sa velikim iskustvom rada u policiji i čak je bio zahtev da se unese u zakon da to bude neki staž od 10 ili 15 godina provedenog radnog iskustva u policiji. Naravno, ko ima kontrolu i ko je kapa nad onim koji vrše kontrolu u policiji? Prema ovom sistemu, a s obzirom na ono što sam na početku rekao kada je reč o načinu spoljne kontrole, to je u ovom trenutku svakako ministar policije. U ovom zakonu načelnik unutrašnje kontrole ima položaj pomoćnika ministra i na taj način se obezbeđuje njegova profesionalna odgovornost s jedne strane, a sa druge strane neposredna veza sa samim Ministarstvom unutrašnjih poslova, oličenom u liku ministra policije. Prema tome, to nikakve veze nema sa mehanizmima spoljne kontrole, koji se mogu uspostaviti od Vlade Republike Srbije. S jedne strane to je uspostavljeno putem funkcije ministra unutrašnjih poslova, ali može i na druge načine, i svakako ono što nas najviše zanima to je spoljna kontrola ovog parlamenta, kroz resorni odbor i na način kako bi to moglo biti predviđeno Poslovnikom ili nekim drugim opštim aktom koji donosi Narodna skupština, a nadam se da će tako nešto biti uskoro urađeno, a sve u skladu sa dogovorima koje imamo sa Evropskom organizacijom za bezbednost. Naravno, kada govorimo o tim organizacijama moram ponoviti da je ovaj zakon od strane te organizacije, kao i od strane Saveta Evrope dobro ocenjen i u tom smislu nismo čuli veće primedbe. Kada sam ovo izneo, ukazaću na to da ćemo o svim ovim stvarima imati prilike da razgovaramo u toku rasprave u pojedinostima, ali sam osetio potrebu da u ovom trenutku, na samom početku, otklonimo ili bar nešto kažemo o tri grupe primedaba koje su mogle da se pročitaju u ovom parlamentu ili čuju u javnosti. Hvala vam na tome.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Da. Izvolite, predsednik poslaničke grupe SPS Ivica Dačić.
Dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, zakon o policiji predstavlja jedan od važnih sistemskih zakona. U toku pripreme za ovu sednicu Narodne skupštine, poslanička grupa SPS je obavila konsultacije i sa ministrom i sa njegovim saradnicima. Mi smo podneli nekoliko amandmana koji imaju za cilj poboljšanje nekih odredaba ovog zakona. Generalno, mi ćemo glasati za ovaj predlog zakona, jer smatramo da je neophodno ovu oblast urediti. Važno je da ova oblast bude uređena. Čini mi se da su, zavisno od političke pozicije određenih ljudi i političkih partija, u ovoj našoj kratkoj istoriji od 15 godina različite političke partije vremenom različito govorile o policiji. Sećate se, u vreme kada smo mi bili na vlasti, tada su govorile opozicione stranke da u Srbiji ima 150.000 pripadnika MUP-a. I dan-danas, tu je ministar i on to može da posvedoči, u policiji i uopšte u MUP-u, a to smo videli i na sednici Odbora za odbranu i bezbednost i u BIA, postoji manjak ljudi, odnosno postoji više sistematizovanih radnih mesta nego što uopšte trenutno ima izvršilaca. To je dokaz koliko je politička propaganda i političko delovanje otišlo van suštinskog toka rasprave koja treba da se vodi kada su u pitanju ovako važni zakoni. Takođe, ne bih govorio o stavovima određenih političkih stranaka koje imaju nihilistički odnos prema policiji ili BIA, koji kažu da to maltene nije ni potrebno, pa tako i prema Vojsci Srbije iCrne Gore, da to treba smanjiti na najminimalniju moguću meru, da neke od tih institucija treba ukinuti itd. Taj pristup je apsolutno suprotan nacionalnim i državnim interesima. Interes ove zemlje jeste da se uredi ova oblast, da ova oblast bude harmonizovana sa zakonodavstvom EU i da se praksa koja postoji u mnogim zemljama u svetu primeni i kod nas, naravno, sa veoma važnim specifičnostima naše zemlje, jer nije jednostavno, na primer, primeniti princip decentralizacije policije u našoj zemlji kada znate da smo mi jedva našu zemlju spasili od rastakanja krajem osamdesetih godina prošlog veka, kada je Srbija iz tri dela ponovo postala cela. Tako je i policija tada imala ne znam koliko delova. I policija je tada imala ne samo tri dela, čini mi se da je imala i više delova, jer je svaki veći grad, praktično, bio deo za sebe. Zato, kada danas govorimo o principu decentralizacije, koji je možda prisutan u nekim zemljama Evrope, uvek moramo da imamo u vidu specifičnosti našeg podneblja, specifičnosti naše zemlje. Samo fali lokalnim moćnicima, koji uz to imaju i separatističke i nacionalističke oznake, da uz sebe imaju i policiju, koju će oni da imenuju i da se onda već polako pripremamo za građanski rat unutar naše zemlje. Što se tiče ovog zakona, mi smo imali nekoliko primedaba i one su ugrađene u naše amandmane. Mi nismo insistirali na prihvatanju svih amandmana. Neki od tih amandmana su prihvaćeni i zahvaljujem ministru i njegovim saradnicima. Prihvaćen je jedan od amandmana koji je, po našem mišljenju, veoma bitan. Mi smatramo da oblast civilne zaštite, koja nije regulisana, nekako je ispala iz zakonodavstva, zato što ona nije adekvatno zakonski uređena na nivou Republike, mada se neke njene funkcije, kao što je npr. protivpožarna zaštita, već godinama nalaze u MUP-u. Zaista se u našoj zemlji postavlja pitanje, kada je civilna zaštita prešla sa saveznog nivoa ili nivoa državne zajednice Srbija i Crna Gora na neki republički nivo, ko će, u stvari, biti nosilac aktivnosti kada su u pitanju poslovi nekadašnje civilne zaštite. To su zaštita i spasavanje ljudi i imovine u slučaju požara, elementarnih nepogoda, hemijskih, bioloških i fizičkih akcidenata, prirodnih i drugih katastrofa, oružanih sukoba i terorizma. Podsetio bih da mnoge zemlje u svetu, npr. Rusija, imaju čak i posebno ministarstvo za ove namene - Ministarstvo za vanredne prilike. Ovde bi morala da postoji dobra koordinacija različitih državnih organa da bi se moglo ostvariti ono što je neophodno u pojedinim trenucima. Na primer, imate sada ovu veliku euforiju koja se nadvila nad celim svetom - opasnost od ptičijeg gripa. Ko vrši evakuaciju područja? Ko naređuje? Koji je organ nadležan? Mi smo u tom smislu predložili amandman i drago nam je da je to Vlada prihvatila, ne zato da bi se to primenjivalo, nego mora da postoji red u ovoj državi, jer ako se u takvim incidentnim situacijama haotično ponašamo, to može da ima velike posledice po državu i narod. Dalje, veoma je bitno pitanje, zbog našeg međunarodnog statusa, i regulisanje policije u uslovima ratnog stanja. Da li je policija deo oružanih snaga ili je "civilna služba"? Ne može ona imati status klasične civilne službe, ali civilne državne službe, bez mogućnosti uključivanja u oružane snage, ili i dalje ostaje ovaj status policije koji je imala do sada, što znači da se ona može uključiti u oružane sukobe u sastavu oružanih snaga. To je bitno zbog toga što se policija po međunarodnim propisima smatra civilnom službom, koja u oružanim sukobima nastavlja da obavlja svoje redovne poslove i ne može biti predmet napada agresora ukoliko nije uključena u oružane snage u skladu sa Ustavom i zakonom. Mi smo imali još nekoliko amandmana koji se tiču ovlašćenja za upotrebu vatrenog oružja u uslovima kada je ugrožen život. Mislili smo da se to malo preciznije definiše, a ne da se ostavlja arbitrarno policajcu da na licu mesta sam procenjuje da li treba ili ne treba. Po našem mišljenju, on ima obavezu da upotrebi vatreno oružje kada je u opasnosti život, ne samo život nekog drugog, nego i njegov život. Inače, mislim da u ovoj državi već godinama traje proces kompromitacije policije, vojske i drugih veoma važnih državnih službi. Ukoliko želimo da budemo ozbiljna država, mi moramo da imamo policiju kao instituciju, da građani imaju odnos prema policiji, pripadnicima vojske, pripadnicima drugih službi bezbednosti itd, kao prema ljudima koji brane ovu državu i ovaj narod, a ne kao prema ljudima koji mogu biti upotrebljeni ili zloupotrebljeni u neke druge svrhe, osim one koje su predviđene Ustavom i zakonom. Zato je moguće da su glavne teze političke aktivnosti pojedinih političkih stranaka ili nevladinih organizacija upravo rušenje ugleda policije, MUP-a, vojske, bezbednosnih službi itd, zato što je to korak dalje u snižavanju naše spremnosti da branimo ovu državu i ovaj narod. Ne želim da propustim ovu priliku da se još jednom zahvalim svim pripadnicima policije, vojske i drugih službi bezbednosti u ovoj državi za veliki doprinos koji su dali u odbrani države i naroda. Mnogi od njih su dali i svoje živote, a njihove porodice su ostale bez najmilijih. Mnogi su ranjeni. Molim Ministarstvo i ministra da vodimo računa da se ne ponašamo u skladu sa nekadašnjom pripovetkom Laze Lazarevića "Sve će to narod pozlatiti". Ne smemo zaboraviti našu prošlost, inače ćemo biti osuđeni da je ponovo proživimo. Zato i ovom prilikom želim da kažem da i ovaj zakon treba iskoristiti za promenu odnosa prema tim službama, da podignemo njihov nivo dostojanstva, način ophođenja prema njima. Naravno, i njihovi pripadnici da malo izmene onu uobičajenu floskulu i formu kako se oni ophode prema građanima, da građani i policija budu saveznici, a da kriminalci i policija budu suprotstavljene strane. I na kraju, molio bih ministra i nas koji smo članovi ovog odbora za Odbranu i bezbednost da konačno stavimo tačku na sve ove radnje oko akcije "Sablja". Zaista više postavljam sam sebi pitanje, ima li svrhe da se više sastajemo oko toga? Godinu dana mi ovde utvrđujemo da li je bilo nepravilnosti u akciji "Sablja", da li je bilo kršenja ljudskih prava i sloboda, a mislim da je neko ko je bio u Australiji mogao je da primeti da su se u Srbiji u vreme akcije "Sablja" kršila ljudska prava i slobode. Za vreme akcije "Sablja" predsednik vaše vlade mogao je da bude uhapšen, zamalo nije bio uhapšen, zato što su intervenisali ambasadori sa Zapada. Bio je optužen, da vas podsetim, da je učestvovao i podsticao, zajedno sa drugim patriotskim strankama, misleći da nas time nešto vređaju, mislili su tu na SPS i na SRS, da smo mi učestvovali u ubistvu Zorana Đinđića i tako dalje i to je iskorišćeno kao povod da se u Srbiji uhapsi 12.000 ljudi bez odluke suda. Tako su držani i u pritvoru, nisu imali pravo na advokate, nisu imali pravo na prisustvo porodice. Kao što znate, Ustavni sud je sve te odredbe proglasio neustavnim, prisluškivani su ljudi bez odluke nadležnog suda, prisluškivani su političari i novinari. Zaista mislim da je vreme da stavimo tačku na sve to: ili je bilo zloupotrebe ili nije bilo zloupotrebe. i da se to zna. Takođe, molim i ovu komisiju koja se bavila, a tu je samo gospodin Jojić, ne vidim gospodina Mamulu, mi smo napravili jednu komisiju koja će imati uvid u to, dakle, šta je pričano na sednicama Saveta, a taj savet se zvao - Savet za nacionalnu bezbednost. Možda nisam rekao pun naziv, ali tako nešto je bilo. Inače, taj savet je zasedao sve vreme trajanja tog vanrednog stanja i baš me zanima kada ćemo izaći u javnost sa tim da li se tu zaista odlučivalo ko će biti uhapšen u akciji "Sablji" ili su to radile nadležne službe? Ovo ne govorim da bih se bilo kome svetio, ovo govorim zbog toga da se to ne bi ponavljalo. Svakome ko misli da je v.d. vlast, dakle, može da se desi da pomisli da može u određenom trenutku da pohapsi nekoliko desetine hiljade ljudi, da od tih 10.000 ljudi bude procesuirano svega nekoliko stotina, a gospodin Jojić kaže da je malo ko procesuiran. Jesu ovi neki koji su uhapšeni i to nije sporno, a oni koji su kriminalci treba da odgovaraju, i ovo ne govorim da bih branio kriminalce. Znate kako, ako uhapsite nekoga, držite ga 20 dana u pritvoru, mesec dana ili tri meseca, potom ga pustite, a ne kažete zašto je bio uhapšen, da li to znači da će on sledeći put kada opet bude neko vanredno stanje, on opet da bude uhapšen za preventivne stvari. Kao što se nekada radilo, kada su u pitanju neke posete, da se preventivno pohapse neki da ne bi pravili određene probleme. Dugačka je ta lista ovde u Srbiji, ima 12.000 ljudi. Zato molim da svi zajedno učinimo napor, i mi i MUP, a od ministra sam tražio da nam kaže ko je pisao ta famozna saopštenja i on je odgovorio da MUP nije posalo saopštenja vezano za vanredno stanje. Znači, to saopštenje koje je napisano u novinama, odnosno u novinama je objavljeno, dakle, da su Crvene beretke ubijale za račun SPS-a, JUL-a i SRS. Znači, ministar je zvanično odgovorio da MUP u tome nije učestvovao. Kako je moguće i ko je pisao to, mi nismo to do sada dobili, a sumnja se na Biro za komunikacije i do sada nije došlo ni do jednog konačnog zaključka vezano za sve te stvari. Izvinjavam se što sam ovu temu počeo, ali mislim da je red da posle godinu ili dve dana, trebalo bi da se skine oznaka tajnosti sa svih tih dokumenata, koje ne predstavljaju državnu tajnu i da se sagleda šta je to toliko bilo bitno u pojedinim slučajevima, da se utvrdi puna istina o tome i da se konačno stavi tačka, jer ćemo svake godine dalje pričati ovako jedni o drugima. Treba staviti tačku. Ako je bilo zloupotrebe, treba to definisati. Ako nije bilo, onda treba i na to staviti tačku. Uveren sam da je bilo zloupotrebe za vreme vanrednog stanja, da je bilo hapšenja političkih protivnika, da je bilo hapšenja nevinih ljudi, a većina kriminalaca je ili brzo pušteno iz zatvora ili nikada nisu ni uhapšeni. Dakle, možda su i dobili status zaštićenih svedoka. Znači, mi ćemo podržati ovaj zakon o policiji, iako smatramo da bi bilo bolje da Vlada prihvati neke od ovih naših amandmana. Zadovoljni smo i prihvatanjem ovih najvažnijih, jer smatramo da je to korak napred i da može biti korak napred u odnosu na obaveze i probleme koje Srbija ima u ovo teško vreme, kada se odlučuje o sudbini našeg naroda na Kosovu i Metohiji, kada imamo separatističke tendencije na jugu Srbije, kakve-takve slične tendencije se javljaju u Vojvodini i kada moramo, naravno, zaključiti, odnosno stvoriti jedan politički konsenzus vezano za najvažnija državna i nacionalna pitanja, a smatramo da je policija važno državno i nacionalno pitanje. Hvala vam.
Da li još neko od predsednika, odnosno od predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miloljub Albijanić.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je jedan važan sistemski zakon i debatu o njemu bih počeo tako što bih rekao da osnovne vrednosti Evropske unije jesu poštovanje ljudskog dostojanstva, poštovanje ljudskih prava, poštovanje manjinskih prava, pravda. Kada to sagledamo i kada se setimo raznih stvari koje su se događale u našoj državi, a vezane su za policiju i njeno delovanje, onda možemo konstatovati da su mnogi od ovih segmenata vrednosnog sistema srušeni. Šta je cilj ovog zakona o policiji? Cilj je, između ostalog, da se afirmišu vrednosti Evropske unije. Cilj je i naše države da zapravo vrednosni sistem napokon izgradimo na najbolji mogući način. Da bi imali pravi sistem, funkcionisanje zakona o policiji, neophodno jeste da policija u suštini bude podvrgnuta mehanizmu kontrole. Videli smo i čuli od ministra da i zakon predviđa nekoliko vrsta kontrola, ali ona najvažnija kontrola, suštinska kontrola, jeste kontrola koja se sprovodi u parlamentu, u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Jeste, postoji ovde Odbor za bezbednost. Taj Odbor za bezbednost usvaja godišnje izveštaje, sasluša s vremena na vreme izveštaje, postavlja određena pitanja i dobija odgovarajuće odgovore, ali taj Odbor za bezbednost mora imati suštinski važnu ulogu, a to znači da narodni poslanici iz sastava Odbora za bezbednost mogu da imaju pristup informaciji više u policiji, mogu da dobiju odgovor više od nadležnih struktura u policiji, jer kako će drugačije sprovoditi svoju zakonom predviđenu obavezu kontrole ako ne znaju šta se u kom slučaju konkretno dešava. To je srž. To je ono što za sada imamo na papiru ili što formalno pokušavamo da sprovedemo, ali suštinski Odboru za bezbednost mora biti omogućena čvršća saradnja sa Ministarstvom unutrašnjih poslova da bi imali uvid i u određena dokumenta i u određene procese radi mogućnosti da daju svoj sud o tome. To ne znači da narodni poslanici, imajući saznanja o određenim stvarima, ta saznanja iznesu u javnost. Ne, naprotiv, ali to znači da su bolje suštinski upoznati sa delovanjem policije. Unutrašnja kontrola je važan segment jer on zapravo omogućava da i službenici u policiji moraju imati neki kodeks ponašanja koji moraju da poštuju i ako prekrše određeno ponašanje, moraju imati određene sankcije. Neko mora da radi tu vrstu posla, da se vidi da li oni profesionalno obavljaju svoje poslove. Takođe smo čuli da će postojati interna finansijska kontrola, što jeste dobro, a budžetska kontrola inače postoji. Kad vidite šta je težnja, šta se pravi - polako ali sigurno izbija na videlo da profesionalizam dobija svoje mesto i ulogu u policiji, što je jako dobro, jer taj profesionalizam je važan. Zašto? Danas kada mi pričamo o policiji i šta je u javnosti, a u javnosti su uglavnom pojedinačni slučajevi koji se dešavaju i o kojima se građani obaveštavaju, ti pojedinačni slučajevi uglavnom su vezani za neke posebne situacije, za nešto što javnost može burno da proprati. Ali, u suštini policiju, u najvećem svom broju, čine profesionalci koji rade svoj posao, ozbiljno, odgovorno, stručno, sve ono što mi od njih tražimo, a pojedinci koji se pojave u javnosti nadvladaju čitavu tu situaciju. Tako ovim zakonom taj profesionalizam biće afirmisan i to je dobro. Vidimo da neki segmenti, kao što su direktor policije, pomoćnici ministra, budući da će biti birani konkursom, treba pažljivo odraditi da stvarno ljudi koji su profesionalno iskazani u službi dobijaju odgovarajuća mesta, tj. da dobiju odgovornost da rukovode u Ministarstvu. To je jako važno. To će biti signal za sve ove profesionalce o kojima sam pričao. Kada se ovde kaže termin "depolitizacija" - ova konkretna rešenja u smislu konkursa i određenih stvari na određenom nivou predstavljaju neki put depolitizacije. Ali, da se razumemo, među ljudima se to zna ili među ljudima u policiji, da kada se menjaju vladajuće strukture dolazi do situacije da se određeni ljudi prilagođavaju novoj vlasti, pa često čujemo da određeni načelnici ili neki ljudi u policiji menjaju političke boje i tako se prilagođavaju novoj upravljačkoj strukturi. Moramo imati otklon od takve politizacije, od takvih pojedinaca. Rekao sam da je čitava služba sastavljena od profesionalaca. Dakle, tih pojedinaca se moramo osloboditi, jer to su obične političke ulizice i oni ne služe na čast čitavoj službi. Ono što je takođe važno, to je da konačno imamo jedan pregled šta je to policija u Srbiji. Ako smo nekada slušali ove ili one primedbe, nismo imali situaciju da dobijemo odgovor na pitanje koliko ima policajaca. Znači, jedna obična struktura može biti dostupna javnosti. Nije to nikakva tajna u čemu se sastoji jedna policija i koliki je njen broj. Da li će naša pohvala da nas ima više učiniti policiju efikasnijom ili brojka da nas ima manje: neće. Prosto, to je struktura koja normalno funkcioniše u jednoj državi. Postoji još jedna važna stvar koju čini mi se svi zaboravljamo, to je preventiva. Dakle, policija se bavi svojim poslom, ali uglavnom se ne bavi preventivom. Izgubila se, nažalost, u normalnom funkcionisanju društva i države činjenica da jedan policajac treba da reguliše saobraćaj na pravi način ili da kontroliše kakvo je kretanje na Ibarskoj magistrali recimo, a svelo se na to da prestupnici čekaju iza nekog ćoška, snimaju itd. Naravno, svi mi moramo poštovati zakon, ali istovremeno se traži da mnogi budu upozoreni na određene stvari i način ponašanja itd. Dalje, recimo ono što se izgubilo nekada, a bilo je to da pozornika svi znaju u svom kraju, u određenoj ulici, a da onzna kakva je situacija u čitavom kraju. Takođe, u smislu profesionalnosti, u smislu onoga što sam čuo - policija obavi svoj deo posla, preda slučaj sudu i nakon toga često čujemo da je taj i taj čovek pušten, iako je policija odradila svoj deo posla. To nisu dobre stvari. Tu mora da postoji jasniji odnos, da se zna zbog čega se tako dogodilo, jer to stvara nezadovoljstvo i u samoj službi. Ako su profesionalci odradili svoj posao i predali sudu, čovek pušten, onda kažu - šta smo mi pogrešili, o čemu se tu zapravo radi? Jedna bolja i čvršća saradnja je potrebna, da se uvidi da li nedostaje u samom policijskom postupku određenih stvari ili je nešto drugo u pitanju, pa da vidimo gde stvari treba dograditi. Takođe, što se tiče odnosa prema javnosti, moram reći da često, a to jeste osetljiv teren jer odnos prema javnosti jeste osetljiv teren, zbog možda namernog ne davanja određenih informacija javnosti dolazi do špekulacija, prepričavanja da li ovako ili onako ili zašto se određene stvari nisu saopštile. Ta priprema i taj odnos prema javnosti mora biti zaista visokoprofesionalan, u smislu da one informacije koje mogu biti dostupne građanima budu jasno saopštene i prenete. Dakle, na pragu smo usvajanja jednog važnog sistemskog zakona. Često čujem da je to uslov za evropske integracije, za Savet Evrope, ali zapravo ovo je zakon koji je potreban nama da reguliše policiju kod nas na najbolji mogući način. To što on istovremeno predstavlja zakon koji nas približava EU, to je zapravo dobitak više. Poslanička grupa G17 plus podržaće zakon o policiji, a pozivamo i druge poslaničke grupe da nam se pridruže. Zahvaljujem.
Da li još neko od predsednika odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, do otvaranja pretresa prijave za reč, u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: SRS, DSS, G17 plus i SPS. Dajem reč narodnom poslaniku Aleksandru Vučiću. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, SRS, kao opoziciona stranka u Narodnoj skupštini Republike Srbije, glasaće protiv predloženog zakona o policiji, iako bi taj zakon, ukoliko bi se prihvatili brojni amandmani srpskih radikala, mogao da ne bude lošiji od dosadašnjih zakonskih rešenja. Imamo primedbe koje se tiču, pre svega, dve krupne sfere rešavanja odnosa unutar policijskog delovanja; prva je u okviru tzv. pretkrivičnog postupka ili mogućeg narušavanja ljudskih prava i sloboda; druga, što se tiče samog položaja policajaca koji, kao časni ljudi, obavljaju jedan od najodgovornijih poziva u ovoj zemlji, odnosno njihovog radno-pravnog statusa, prava koja proizlaze iz tzv. prava druge i treće generacije, pre svega radnog odnosa. Imaćemo i neka pitanja za gospodina ministra. Čemu ove puke proklamacije, tipa - ovo nam je potrebno zbog ulaska u EU ili, kao što se u članu 1. kaže - pruža podršku vladavini prava u demokratskom društvu. Bilo bi važnije da zakon o policiji bude u skladu sa Ustavom Republike Srbije, jer bi time podržavao vladavinu prava, a ne da njegove neke norme izlaze izvan okvira leks superiora naše zemlje, kao što je to ovde slučaj. Te norme ću vam kasnije pročitati. U samom zakonu imamo pokušaj davanja neuporedivo širih ovlašćenja policijskim organima, naročito šefu, odnosno organu državne uprave nadležnom za policijske poslove, a to je ministar policije, koji ima neuporedivo šira ovlašćenja nego što su ta ovlašćenja postojala do sada i mogućnost brojnih zloupotreba. Ne želim da govorim ad personam o ministru Jočiću, niti o bilo kom drugom službeniku policije ili čoveku koji se nalazi na čelu bilo koje bezbednosne službe. Želim samo da kažem da je prilično neprijatno za sve one koji su politički protivnici režima da znaju da samo po nalogu ministra, a ne po nalogu suda, nadležnog tužilaštva možete da donesete odluku o prisluškivanju, praćenju i sprovođenju drugih redovnih mera protiv nekoga za koga to ministar smatra da je moguće, a o tome se govori u više članova, pa čak i u članu 8. stav 2. Takođe, u članu 10. alineja 10, u kojima se takve stvari na posredan način omogućavaju. Istovremeno, kada tako nešto postoji kao mogućnost ili šira ovlašćenja, o kojima je govorio gospodin Aligrudić ovde, u pretkrivičnom postupku, nismo mi protiv toga zato što bi neko mogao u policiji da spreči izvršenje nekog krivičnog dela. Mere generalne prevencije u zakonu koji se donosi, mere specijalne prevencije koje policijski organi preduzimaju uvek su dobrodošle. Ali, te mere specijalne prevencije ne smeju da idu na uštrb ljudskih prava i sloboda. Dakle, znam da su policiji nekada vezane ruke kada hvataju najgore kriminalce u ovoj zemlji. Ali, moramo da pronađemo, u skladu sa Zakonom o krivičnom postupku, da ne pravimo sporedno zakonodavstvo. Imali smo sporedno zakonodavstvo i danas imamo koliko hoćete. Imamo 150-160 krivičnih dela van Krivičnog zakonika. Imamo apsolutno neuređeno krivičnopravno zakonodavstvo. Imamo krivične zakone, imamo stotine zakona, dakle, tzv. sporedno krivično zakonodavstvo. Bog otac ne može da pohvata šta je krivično delo a šta nije. Sada ih imate mimo ZKP, mimo onoga što imamo propisano u ZKP, što će da pravi probleme i sudijama, advokatima i svima koji u tome učestvuju. Dakle, praviće užasne probleme onima koji u tom postupku učestvuju. Jer, sada ima još jedan zakon kojim se reguliše materija ZKP. Neko će da kaže – nismo mogli u ZKP da predvidimo sve situacije, jer policija nekada mora da saslušava, zadržava preventivno, da proverava da li je taj mislio da izvrši krivično delo ili ne. A onda se izađe iz pritvora, izađe se sa merom zadržavanja i kaže se - nema krivične prijave, naravno, nema ni optužnice, nema nikakvog akta koji bi teretio toga ko je bio na takav način šikaniran i maltretiran. To je ono što predstavlja ključnu primedbu u ovom trenutku. Sa druge strane, nisu dovoljno u interesu policajaca regulisane norme koje se tiču radno-pravnog odnosa u pogledu dužnosti i prava policijskih službenika. Njihove dužnosti su, naravno, neuporedivo veće nego svih ostalih, ali njihova prava moraju biti značajnija. Rad duži od punog radnog vremena, odlaganje ili prekidanje godišnjeg odmora zahtevaju ako ništa drugo onda značajnija prava za same policijske službenike, i zahtevaju i danas, o tome ovde nismo govorili otvoreno, veća primanja za sve ljude u policiji. Znam kakvi su zahtevi MMF, znam kakvim ste pritiscima izloženi kao Vlada Srbije i znam šta se sve traži. Ali, ako su ovi počeli sa Borisom Tadićem, nastavili sa Davinićem, vidim da se to i dalje nastavlja, taj postupak urušavanja naše armije. Prekinite dalje urušavanje policije. Povećajte ljudima plate, povećajte im primanja da bi ti ljudi mogli da rade u skladu sa zakonom, da mogu da se bore protiv kriminala na mnogo ozbiljniji način nego što je to danas slučaj, a ne da čekaju neki priliku, da bi prehranili svoju decu, kako će i na koji način 500 ili hiljadu dinara da uzmu od onoga koga zaustave na ulici. Istina, takvi su retki, jedan u stotinu, možda jedan u hiljadu, ali i takvi postoje, ne zato što su kriminogene prirode, nego zato što su naterani, ne mislim da to može da se opravda na bilo koji način, težinom ekonomske situacije. Imam jedno pitanje i tražim izjašnjavanje gospodina Jočića. Pošto se u ovoj zemlji vodi otvorena hajka i haranga protiv SRS, vode je pojedini mediji, vodi je kompletna vlast, izgleda u ovoj zemlji svi zaboravljaju ko danas vlada Srbijom. Danas Srbijom vlada Vlada Vojislava Koštunice koju čine DSS, G17 plus, SPS, SPO, Nova Srbija, vlada predsednik Srbije iz DS. Jedan deo stranaka iz vlasti se hvali i kažu da idu da ratuju protiv radikala. Rekao sam im da ne idu čekićem na bager. Mi se ne plašimo njihovih napada, njihovih izmišljotina. Pitam ministra policije, ne znam da li ste čitali novine, gospodine ministre, tražim od vas odmah odgovor. Jedan od vaših ministara ili zamenik ministra, ne znam već šta je, inače je iz partije Vuka Draškovića, danas u novinama je rekao ovako: "Radikali su slali kamione ubice na naše članove, ubijali su i spaljivali ljude u živom kreču i sada vitlaju pištoljima, što je manir njihovog predsednika opštine u Rumi". To je laž, čovek je imao futrolu od mobilnog telefona, ali s lažovima ne vredi da razgovaramo. Mene ne interesuje to u Rumi. Interesuje me da odgovorite koga smo spalili, gospodine ministre, u živom kreču i što nas odmah ne pohapsite. Gospodine Jočiću, tražim od vas da izađete sada za govornicu i kažete da li je ovaj čovek lažov, jer je reč o ozbiljnim stvarima, ili tražim da me uhapsite odmah čim napustim zgradu Narodne skupštine Republike Srbije. Ako to ne uradite, suočićete se sa žestokim kritikama, i ne sasvim racionalnim, u popodnevnom delu zasedanja, zato što ovakve optužbe, najteže moguće, traže objašnjenje. Podnosio sam za optužbe koje iznosim krivične prijave nadležnim tužiocima i spreman sam zbog istinitosti ili neistinitosti tih tvrdnji da odgovaram i da idem iza rešetaka ukoliko to nije tačno. Ovakvi lažovi, ili ćete da im kažete da su lažovi, jer ste vi ministar policije. Baš me briga za vašu koaliciju, gospodine Jočiću, baš me briga za vašu Vladu, ovde ima nešto što je mnogo važnije od toga: da li je to istina ili nije? Da li su radikali nekoga spaljivali u živom kreču? To je moje pitanje za vas. Pošto su u stanju neki ministri i neki ljudi iz vlasti ovakve stvari da izgovore, onda se čude kada im kažete i kažu - strašno je primitivno kada im saopštite kakvih su karakternih osobina i nastavljaju sa hajkom protiv onih koji pet godina nikakvih dodira sa vlašću nemaju, koji nisu hteli ni u prelaznoj vladi da učestvuju nigde i ni na koji način. Onda to pokazuje jasno zašto histerija vlada danas u Srbiji protiv srpskih radikala. Reći ću vam razlog. Sada ću da vam kažem i za ovu Rumu. Znate šta je razlog ove laži o pištolju? Zato što je protiv nekoliko čelnika bivše vlasti u Rumi podneta krivična prijava za krađu 7,5 miliona u stambenom fondu. Zato je morala da se izmisli priča, pa se mobilni telefon pretvorio u pištolj. Jedan nas laže, pa se onda svi lažovi dohvate toga, ali to su sve sitnice, to su sve gluposti. Pitam, gospodine ministre, koga smo spaljivali u živom kreču i da izađete odmah da kažete jesmo li ili je vaš kolega lažovčina, i da to jednom zauvek ustanovimo. I sada vam kažem, toliko se vaša vlast uplašila, i DS, i SPO i svi ostali, samo zato što dolazi do sistemskihpromena ukoliko na izborima pobede radikali, zato što znaju da tada više nema trgovine. Ja sam tebi dao poslovni prostor, ti si meni ovamo dao akcije u ovoj firmi, ja sam tebi dao ovu firmu, ti si meni dao da otmem ono preduzeće. Zato što ćemo lopove i kriminalce da gonimo, zato su se toliko uplašili.
Reč ima ministar unutrašnjih poslova, gospodin Dragan Jočić.
Vrlo kratko. Nisam upoznat sa tim da li ste vi ili članovi vaše stranke bilo koga spaljivali. Isto tako ne bih na osnovu novinskih članaka zaključivao o autentičnosti izjave onoga ko je citiran da je dao. U svakom slučaju izjava zaslužuje pažnju, zaslužuje da se proveri i da se vidi da li postoje neka saznanja o onome što je tvrđeno u tekstu. Što se tiče mene, vas gospodine Vučiću neću da hapsim, zato što nema dovoljno ni razloga, nema razloga uopšte, ali ćemo normalno sve da proverimo. Za vas lično, poznajem vas dugo, sigurno tako nešto ne bi radili. U svakom slučaju, videćemo da li je ta izjava data kao što je napisano u novinama i da vidimo šta znači i šta se zna o tim tvrdnjama.
Replika, Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, nije mi bilo smešno, gospodinu Jočiću je možda bilo zabavno da izlazi, nije mi bilo smešno ne zbog toga što znam, kao što zna i gospodin Jočić i svi u ovoj sali na koga je mislio. On je to mislio na svoje koalicione partnere, pa se zaboravio u trenutku. Mislio je na slučaj Ivana Stambolića, ali je zaboravio da ne podržava SRS Vladu Srbije, nego neke druge stranke, ali to mene ne interesuje. On je to ovde rekao direktno vezano za SRS i ne morate da budete ni cinični, ni ironični, ni da razmišljate šta ćete i kako ćete. Da, tražim da nas uhapsite odmah i proverite to odmah. Da neko spaljuje ljude u živom kreču, a da još niste upoznati ili da niste saznali bilo bi previše za Srbiju i ne bi dobro govorilo o stanju pravne države u našoj zemlji. Dakle, ako smo spaljivali u živom kreču ne samo da treba da budemo uhapšeni, nego nikada niko ne treba da izađe iz zatvora od nas. To je ono što je istina. A sada o nečemu drugom ću da govorim. Ne mogu više o odgovoru ministra Jočića, koji nastoji da se ne zameri previše koalicionim partnerima, iako mu je jasno da su budalaštine to što su izgovarali. Dakle, posle ovakvih stvari, posle ovakvih tvrdnji, vi se pojavite i kažete, i tražite - ej, vi u SRS, budite pristojni, budite dobri, jer vi ako kažete neku težu reč na sve ovo protiv Vlade Srbije ili protiv nekoga, vi niste pristojni, vi ste primitivci, vi ste divljaci. A vi ste fini, vi ste najfiniji koji ćete ljude da optužujete da spaljuju nekoga u živom kreču. Kakva finoća. Pa će Toma Nikolić da bude optužen da je ubijao babe u Antinu ili ne znam gde. Gde su im dokazi? Nema. To će 15 dana da traje i treba 15 dana čovek da trpi da je ubica i da nigde nikome ništa ne kaže, da mu slučajno ne pređe neka teža reč preko usana, jer će onda da bude primitivac i divljak. Da li je to vaša politika, da li je to ono o čemu pričate ovde? Onda kažete - što se neko ljuti. Pa neka neko vama kaže da ste nekoga ubili. Neka vama jedan dan neko kaže - spaljivali ste nekoga u živom kreču, pa da vidite kako ćete da reagujete. Srbija zaslužuje, uvek je vlast ta koja određuje i pokazuje kakvi će odnosi politički da budu u zemlji, kakav će nivo i rezime političkih sukoba da budu. Neka dobro celokupna vlast, cela vlada, sve stranke vlade i ovaj ministar ili zamenik ministra što ovako laže, neka dobro razmisle pre nego što takve gluposti izgovaraju, jer oni onda prave takve odnose u zemlji. Hoćete da nam pretite, kažete da hoćete rat protiv SRS. Je l' to? Dobro, vi ste velika vlast, mi smo opozicija. Hoćete rat protiv SRS, vreme je da ih pobijete, ukinete, zabranite, šta hoćete već. Hoćete to? (Predsedavajući: Vreme) Nije vreme, sada ću da završim kada budem hteo. Hoćete rat? Mi nećemo da ratujemo sa političkim protivnicima ni na koji način. Ali, ako mislite da ste nas uplašili, niste nas uplašili ni najmanje. Nemojte da pozivate narod na ulice, jer će to loše da se završi. Jer mnogo je više naroda iza nas nego iza vas. Bolje da to političari sami rasprave. Zato se nisam malopre šalio, tražio sam ozbiljan odgovor od gospodina Jočića, veoma ozbiljan i odgovoran odgovor jer, gospodine Jočiću, da kažem nekome od vas da ste nekoga spaljivali u živom kreču, šta biste radili? Očekujem u toku dana, proverite po policijskim papirima svim mogućim jesmo li spaljivali nekoga u živom kreču ili nismo i obavestite nas u toku dana, pa da onda zvanično saopštimo da je ovaj ministar lažovčina, prema saznanju policije. Nije to nikakva tajna, samo hoćemo da to čujemo od naše policije. (Predsedavajući: Gospodine Vučiću, molim vas.) Završiću, gospodine Mihailoviću, hvala vam, veoma ste ljubazni. Zato vas pozivam da ne pravite stanje u Srbiji kakvim ne treba da ga pravite, a pravite da bude sve lošija atmosfera. Hoćete Srbiju da dovedete na ivicu političkih sukoba, na ivicu političkog rata upravo pred odlučujuće razgovore o budućnosti Kosova i Metohije, o tome šta će da bude sa Republikom Srpskom usled velikih pritisaka, i u našoj Vojvodini i u svim delovima Srbije. Ne zato što nama treba vaša pomoć ili vaša samilost. Ne plašimo se, obećavam vam svima, posebno ovima žutima i ovima iz SPO-a, suprotstavićemo vam se na svakom koraku, na svakommestu i na svaki dozvoljeni civilizovani i demokratski način, i nećemo da lažemo da ste spaljivali u nekom kreču nekoga, jer niste, ali ste krali, otimali i pljačkali Srbiju, i za to ima da odgovarate.
Kao ovlašćeni predstavnik, izvolite. Gospodine Jojiću, počela je rasprava, ali ću vam dati reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, kada je u pitanju donošenje novog zakona o policiji treba reći da je organizacija i reforma policije u bivšoj SFRJ prolazila kroz različite istorijske i društveno političke okolnosti, počev od 1945. pa sve do danas, s tim što je od 1945. godine pa sve do 1990. godine policija bila uključena u funkciju jedne partije, dakle jednopartijskog sistema. Reforme policije su usklađivane prema važećim jednopartijskim nalazima, ustavima koji su donošeni još 1945, 1948, 1953, 1966, 1970, 1971, da ne nabrajam godine, kada su vršene reforme policije, ali sve u funkciji zloupotrebe policije u političke svrhe. Naročito je karakteristično kako je policija, gledano u bliskoj istorijskoj prošlosti, bila u funkciji politike Josipa Broza poznata u periodu prinudnog otkupa 1946, 1948. i 1950. godine. Mnogima je poznato kako je služba tadašnje državne bezbednosti čupala brkove seljacima i otimala i ono što nije trebalo, da ostane sirotinji da se prehrani. Reforma policije naročito je doživela udar 1966. godine po nalogu Josipa Broza, Edvarda Kardelja i njemu sličnih, kada su iz službe organa unutrašnjih poslova tada odstranjeni svi kadrovi na važnim mestimakoji su bili iz redova Srbije, a na njihova ključna mesta separatisti dolaze, razbijaju državu 1966, 1968, 1971 itd. Dame i gospodo narodni poslanici, obračun sa političkim neistomišljenicima je posebno bio karakterističan u period od 1945. godine pa do 1970. godine, kada su se obračunavali sa poznatim Ravnogorskim pokretom generala Draže Mihailovića. Zna se kako su pripadnici Ravnogorskog pokreta prolazili u tom vremenskom periodu. Zašto ovo danas govorim? Govorim da vas podsetim na prošlost, kako su službe unutrašnjih poslova u prošlosti korišćene u političke svrhe radi očuvanja jednopartijske vlasti. Ovo su bila argumentovana i dobronamerna upozorenja na značaj i nužnost temeljne reforme naše policije. Ne treba olako pristupiti reformi policije i ovaj zakon usvojiti bez temeljne rasprave u interesu vladavine prava, a rezultat svega toga mora biti da Skupština mora odrediti prioritete i metodologiju reforme policije, kao službe koja mora da obezbedi zaštitu i živote građana, njihove imovine i države. Ne smemo dozvoliti da se menja forma umesto da se menja suština. Smatram da se mora napustiti politički koncept – pritisci i principi – inače rizičan za reformu policije. Vreme je, posle donošenja novog Zakona o krivičnom postupku, da se reforma, organizacija, ovlašćenja i odgovornost pripadnika policije uskladi sa Ustavnom poveljom Srbije i Crne Gore, zatim Ustavom Republike Srbije i sinhronizuje sa novim Zakonom o krivičnom postupku. Srpska radikalna stranka je protiv svakog demagoškog ubeđivanja javnosti da su stvari postale mnogo bolje. Ako gledate poslove, zadatke i ovlašćenja policije morate poći od jedne notorne činjenice, policija je oduvek hvatala kokošare, džeparoše, hvatala i hapsila provalnike, razbojnike, kriminalce itd. Nećemo mi ništa sada učiniti novo, niti će se nešto novo dogoditi ako nam je neko iz EU danas poručio da moramo doneti zakon o policiji, a suština se neće promeniti. Poslovi i zadaci pripadnika službe organa unutrašnjih poslova nekada kako su se zvali i sada policije neće se bitno menjati, ali ono što je bitno treba reći, ako EU želi da se reorganizuje policija i da donesemo novi zakon, ne mogu oni nama davati naloge, a naša policija da ima 15.000 ili 18.000 platu, i da tražimo od naše policije da obavlja poslove samo njima znane, a da u stvari po njihovom konceptu tražimo donošenje nekog zakona, ali za to se nisu stekli određeni uslovi. Na prvom mestu radno-pravni položaj naše policije nikada nije bio gori. Zato ministar unutrašnjih poslova mora biti odlučan, spreman da otvori raspravu i da se uhvati u koštac sa onima koji odlučuju o radno-pravnom i materijalnom položaju pripadnika policije. Hoćemo da policija deluje preventivno, da deluje represivno, hoćemo da policija goni kriminalce i organizovani kriminal, ali u prvom redu policija mora biti plaćena. Policijska ovlašćenja da obavljaju drugu delatnost su apsolutno isključena, pa postavlja se pitanje kako će ti ljudi da obavljaju sa uspehom određene poslove i zadatke koje im država postavlja ukoliko u prvom redu nisu obezbeđeni materijalni uslovi za poboljšanje položaja njihovog i njihove porodice. Policiju danas angažujemo da radi prekovremeno, tražimo da policija radi u vremenu pripravnosti, u nedelju i subotu, da radi noću, po snegu i kiši, a da policiji nismo obezbedili materijalni položaj. Policija, koja danas treba da bude jedna od organizovanih institucija naše države, mora biti obezbeđena i mora imati svoj status. Tražimo odgovornost policije i treba da je tražimo, ali preduslov za to je stvaranje mogućnosti da ti ljudi mogu da obezbede svoju egzistenciju. Ne može se više ovako. Svaka partija koja dođe na vlast, ona se u prvom momentu grabi hoće li da prigrabi policiju, finansije i pravosuđe. Treba da se dignu ruke od policije i od pravosuđa. Zašto? Ne može se dozvoliti da od jednog ministra finansija zavisi institucija koja je izuzetno važna posle sloma, razbijanja i uništavanja Vojske Srbije i Crne Gore. Ostalo je sada da nam granicu čuvaju policajci. Dakle, vojska je razbijena, njena sistematizacija, njena formacija je svedena na nulu. Kosovski korpus brojaće više vojnika i biće jači ukoliko se ovako nastavi, kako je to poslednjih godinu-dve dana. Zato SRS smatra da se mora izvršiti depolitizacija policije, ali organizacija policije, njene nadležnosti i odgovornost moraju biti u skladu sa Ustavom i Zakonikom o krivičnom postupku. SRS je uložila određeni broj amandmana. Ti amandmani se odnose, pre svega, na neka ovlašćenja policije. Mi u SRS smatramo da ih treba koristiti u borbi protiv organizovanog kriminala i težih krivičnih dela koje propisuje Zakonik o krivičnom postupku, a radio sam ga 2000. godine sa stručnjacima iz policije, iz državne bezbednosti, iz tužilaštva, iz sudova. Mi srpski radikali smo u odredbama člana 232. do 237. vodili računa o pravima i odgovornostima svih organa, ali to poglavlje govori o ovlašćenjima policije u pretkrivičnom postupku i u toku krivičnog postupka. Ako jedan sistemski zakonik predviđa na koji način će se sprovoditi policijska ovlašćenja kada je u pitanju pozivanje, privođenje, zadržavanje, sprovođenje, određenje pritvora, primena mere prisluškivanja i druge tehničke mere koje se predviđaju, sveli smo ih u Zakoniku o krivičnom postupku na minimum, i to u četiri najteža slučaja. Prema Predlogu ovog zakona, otvara se mogućnost da direktor policije daje predlog, da o tome odlučuje predsednik Vrhovnog suda. Međutim, u Zakoniku o krivičnom postupku je to detaljno predviđeno, prošireno, jer neće samo direktor policije i predsednik Vrhovnog suda učestvovati u određenim operativnim merama ili radnjama. To se spušta na nivo operative, na regiju sekretarijata, opštinskog suda, okružnog suda. U svakom slučaju, ne može biti u neograničenim slučajevima. Dame i gospodo, ako treba primeniti ciljne mere kako predviđa ovaj zakon, onda treba reći da se u tom pravcu, kada policija preduzima ta ovlašćenja, ima pravo da ih preduzima u skladu sa odredbama Zakonika o krivičnom postupku. Prema tome, ako treba dati ovlašćenja policiji, ima slučajeva da policija ne može sve da otkrije i rasvetli, to je tačno, na način kako se to propisuje i Zakonikom o krivičnom postupku, ali ako policija sumnja i ima dokaza da se priprema izvršenje krivičnog dela ili da je neko izvršio krivično delo, a treba da se podnese krivična prijava, u tom slučaju operativa treba da radi. Operativa mora da radi i operativnim merama da se obezbede dokazi i dostave nadležnom sudu, jer to što treba da se primeni u pogledu ciljne prismotre, to je put koji vodi krivičnoj prijavi. Drugo bi bilo da se ovde radi o pitanju prekršaja, da se radi o nečemu drugom, ali kad se radi o onome gde se osnovano sumnja da je neko učinio krivično delo ili da ga priprema i želi da ga izvrši, u svakom slučaju, mora biti uključen državni tužilac. Da bi se sprečile zloupotrebe i da bi se skinuo teret odgovornosti samo sa policije, neka malo gospoda u pravosuđu, tužioci i sudije, rade svoj posao i neka pomognu da sa policijom rasvetle, otkriju i privedu pravdi izvršioca određenog krivičnog dela. Dame i gospodo, radno-pravni položaj nije regulisan u ovom predlogu zakona na adekvatan način. Kada je u pitanju prestanak radnog odnosa ili naknadne bezbednosne provere, mislim da to nije dobro rešenje. Mi srpski radikali smo uložili određene amandmane u kom pravcu bi trebalo razmišljati da se poboljša tekst zakona. Nabrojana su ovlašćenja i treba ih nabrojati, da se tačno zna koja ovlašćenja ima policija da preduzme, u kom trenutku i prema kome. Ne treba opterećivati zakon da moramo iz sistemskog zakonodavstva sve napisati, koja sve ovlašćenja treba da imamo kada su u pitanju odredbe koje regulišu ovlašćenja policije. Dame i gospodo, ako je ovaj zakon imao cilj da se usvoji, potrebno bi bilo videti da li je u okviru Predloga ovog zakona sve što je predviđeno međunarodnim dokumentima, a pre svega, radi se o univerzalnim dokumentima o ljudskim pravima, i to da li je ovaj predlog u skladu sa Poveljom Ujedinjenih nacija? Drugo pitanje, da li je u skladu sa Opštom deklaracijom o pravima čoveka? Da li je u skladu sa Međunarodnim paktom o građanskim političkim pravima? Da ne nabrajam druge konvencije. Da ne bi dolazilo do zloupotreba, u svakom slučaju, treba precizirati određena ovlašćenja, ali istovremeno moram reći, a složićete se svi, da ne bi došlo do zloupotrebe, mora biti ostvarena, a ne samo formalno predviđena, parlamentarna kontrola, podnošenje izveštaja nadležnom skupštinskom telu i podnošenje izveštaja, najmanje jednom godišnje, parlamentu. Ono što je nužno ponovo istaći i podsetiti,potrebna su rešenja da ne bi dolazilo do zloupotreba koje su učinjene 2003. godine, dame i gospodo, kada je na protivustavan način u Srbiji uvedeno vanredno stanje od strane v.d. predsednika Republike Srbije, kada je od strane policije uhapšeno i privedeno oko 12.000 građana. Prema izveštaju Ministarstva, da je mali broj procesuiran, da je tu bila u pitanju politika, a ne nužnost. Nije zapamćeno u Evropi da je za dva meseca uhapšeno 12.000 ljudi. Uzmite analizu, koju ste i sami vršili u vašem Ministarstvu, ministre, vidite da su se neki načelnici regionalnih sekretarijata takmičili koji će u to vreme, ondašnjoj Vladi, da podnese izveštaj koliko je koji od njih više uhapsio i svakoga dana teleskom ili depešom javljao ili nosio u Beograd, u Ministarstvo ili u Vladu, koliko je građana lišeno slobode. Da se to ne bi ponovilo, mora biti ostvarena potpuna parlamentarna kontrola i unutrašnja kontrola, ali ni u kom slučaju prevelika ovlašćenja pojedincima, i diskreciona ovlašćenja moraju biti uređena zakonom. Zato mi srpski radikali smatramo, ako treba doneti jedan takav zakon i ova ovlašćenja o kojima sam govorio, trebalo je u prvom redu onda pokrenuti inicijativu da se izvrše izmene i dopune odredaba Zakonika o krivičnom postupku koje regulišu rad pripadnika organa unutrašnjih poslova, a radi suzbijanja organizovanog kriminala i najtežih krivičnih dela koja ugrožavaju bezbednost i imovinu, i građane Republike Srbije. Zato ne treba prilaziti donošenju jednog policijskog zakona po porudžbini ili po meri određene mušterije. To ne može. Mi smo protiv toga. Mi jesmo da se poboljša položaj pripadnika policije. Ponovo naglašavam, položaj pripadnika policije, jer je policija ugrožena. On ne može danas da ide kod komšije da obavlja nijednu delatnost, zato što ga čeka otkaz. Zato smatram, dame i gospodo, da je potrebno razmotriti amandmane SRS i mislim da ti amandmani mogu poboljšati tekst zakona, a u pojedinostima nastavićemo pretres ovog zakona ispred SRS. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, a neka se pripremi narodni poslanik Nataša Mićić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, gospodo saradnici, dame i gospodo narodni poslanici, pošto nismo ni mali ni naivni, Poslovnik definiše kada ko dobija reč, koliko može da govori, a nekoliko puta je prekršen Poslovnik za nekoliko proteklih minuta i nema razloga da to radimo. Ako predsedavajući ima pred sobom spisak prijavljenih diskutanata, onda reč daje prvom a ne sedmom. Ako je taj sedmi dobio reč, kada on kaže za govornicom - govoriću koliko želim, onda mu se skrene pažnja, jer to nije korektno. Znači, ili je parlament ili nije parlament. Kada predsedavajući kaže, vodeći sednicu, da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč, a niko se ne javi, pa nakon toga da ovlašćenom predstavniku jedne poslaničke grupe reč, predsedavajući krši Poslovnik. Dakle, mi gradimo odnose u parlamentu, sve je to regulisano Poslovnikom i nema nikakvih razloga da to bude drugačije. Niti nama smeta da neko drugi govori pre nego što ima pravo, niti taj drugi ostvaruje neko posebno pravo, ali tim pre onda treba svi da poštujemo Poslovnik. Sada ću vam reći nešto o samom zakonu. Šef poslaničke grupe SPS, gospodin Ivica Dačić, rekao je šta je grupa učinila pripremajući se za ovaj važan zakon i s tim u vezi nemam šta da dodam. Govoriću o samom zakonu i o nekim stvarima koje su ovde veoma važne. Neko je pominjao šta je sve radila policija u prošlosti. Nažalost, to jeste policija radila, ali prosto molim da odemo i malo dalje, jer nije policija bila nevina od 1946. godine u rikverc, nego smo imali policiju Dragoljuba Jovanovića, imali smo policiju Bećirovića, imali smo policiju za diktaturu, imali smo razne policije koje su radile najgore moguće stvari, imali smo Miloja Petrovića u Beogradu, imali smo čitav niz negativnih varijanti kada je policija u pitanju. Policiju to tokom istorije opterećuje, a naša je obaveza da donesemo zakon koji će od policije napraviti profesionalce, koji će njima obezbediti položaj, materijalni i svaki drugi, koji će biti zaštićen i da svoj posao mogu da obavljaju valjano, da za svoj posao budu plaćeni kako treba, da na osnovu svog posla ostvaruju beneficije koje inače imaju, i Zakonom o radu, i ovim zakonom, i mnoge druge stvari, i sve je ovo važno da kažem. Policajci rade one poslove koji su po definiciji neprijatni, delikatni, koji izazivaju kod velikog broja ljudi podozrenje, ali najvažnije je da znamo čime se u stvari policija bavi. Dakle, ko ima strah od policije - lopovi, secikese, podvodači, kriminalci, najgori mogući sloj ljudi i naravno, naša je obaveza da donesemo odgovarajuće zakonske propise, koji neće policiji dati ovlašćenja viša od onoga što jesu dostignuća modernog demokratskog sveta i modernih policija. I da se obezbedi kontrola koja će omogućiti građanima Srbije da imaju uvid u ono što policija radi na zakonom propisan način, a da ničim ne ugrozi osnovnu delatnost policije, a ona se svodi na ono o čemu sam govorio. Ovaj zakon jeste na tragu toga i mislim da će donošenjem ovog zakona neka od ovih pitanja biti zatvorena na način koji jeste dobar. Bilo je i na samom Odboru za odbranu i bezbednost i u drugim navratima razgovora o samim rešenjima iz policijskog zakona. Želim da kažem ovde nekoliko stvari. Bilo bi normalno, kada donosimo novi zakon, pošto to jeste demokratska tekovina da policija bude decentralizovana, bilo bi normalno, ali nije moguće. U ovom društvenom trenutku nije moguće obezbediti da policijom upravljaju šefovi lokalnih samouprava, da ih oni biraju, da imaju presudni uticaj na njihovo delovanje, iako postoje takva iskustva u svetu, a neke države imaju i komunalnu policiju, neke imaju policiju koja je organizovana na drugačiji način, da ne objašnjavam posebno. Mi smatramo i lično smatram da je ovaj koncept policije u ovom trenutku jedini mogući i zbog toga, ne zbog toga što ne znamo da bi policija trebalo da bude decentralizovana, glasaćemo za rešenje koje je Vlada ovde predložila i samo Ministarstvo. Druga stvar se odnosi na ukidanje policijskih činova i prevođenje u zvanja. Policijski činovi, to je jedna tekovina koja nije izdržala probu vremena. Imali smo velike pritužbe, pre svega, oficira i podoficira iz Vojske Jugoslavije, a sada Srbije i Crne Gore, da jedan broj ljudi u policiji bez određenog vremena, bez određenih pretpostavki dobijaju činove koji su u rangu činova koje imaju komandanti velikih formacija i velikih jedinica. Imali smo jedno zrno razdora i sukoba unutar same države. Smatram da je to pravedno rešenje u ovom trenutku, iako mislim da je ogroman broj policajaca zaslužio svoje činove na najteži mogući način i da su svoje činove nosili na najčasniji mogući način. Dakle, ne sporim to, ali nadam se da uspevam da dam argumentaciju zašto to više ne treba da funkcioniše. Inače smo država koja je imala previsoke činove u vojsci i policiji za određene formacije i određene poslove. Postoje neke druge države koje imaju ogromne vojske, pa se za poslove pukovnika podrazumeva mnogo viši stepen odgovornosti u svakom mogućem pogledu nego što je to kod nas bio slučaj. Ali, to je nešto na čemu treba da se radi u narednom periodu. Već, nažalost, ukidanjem korpusnog sistema i potpunom reorganizacijom vojske svešćemo vojsku da će samo kapetani prve klase moći da upravljaju takvom vojskom. To nije moj ideal, ali nažalost to je situacija u kojoj se sada nalazimo. Naša i moja molba jeste da se kod prevođenja to učini na jedan korektan način. Dakle, postoje ljudi koji su veoma teško došli do svojih činova, koji su te činove opravdali i očekujemo da oni i ubuduće obavljaju poslove, ili ako idu u penziju, da idu u penziju kako dolikuje poslu koji su obavljali za ovu državu i u vremenu u kojem su ga obavljali. Mislim da oko toga neće biti spora i mislim da ostale poslaničke grupe u vezi sa tim imaju slično shvatanje. Izazvalo je nekoliko dilema uvođenje, odnosno definisanje pojma direkcije i definicija policije. Da li pod policijom podrazumevamo skup poslova koje obavljaju policajci ili je policija institucija? Imamo sada zvanje direktora policije i bilo je dileme da li treba da bude direktor direkcije policije ili direktor policije. Šta rade neki drugi? Što se nas tiče, mi smo to razjasnili na samom sastanku sa gospodinom ministrom i saradnicima na poslaničkoj grupi, ali očigledno to pitanje će izazivati još neko vreme interesovanje velikog broja ljudi iz policije i izvan policije. Što se tiče ovlašćenja, dali smo nekoliko amandmana. Molimo da budu prihvaćeni, ako je moguće. Kod onih ovlašćenja policije koja se tiču upotrebe vatrenog oružja napisali smo amandmane koji imaju sledeću nameru - pre svega da zaštite samog policajca, da daju policajcu onaj značaj koji on zaista treba da ima, da ne može svaka šuša da podigne ruku na policajca kada on vrši službenu dužnost, a da pri tom ograniči policajca da ne može zloupotrebiti to što kao pripadnik policije ima pravo da nosi i upotrebi vatreno oružje. To je jedna od najtežih ljudskih dilema, da li neko i kada treba da upotrebi vatreno oružje. Za to je potrebno obrazovanje, psihološke pripreme, odlično poznavanje zakona i pre svega odličan zakon, da policija ne prekorači ovlašćenja kada je u prilici da upotrebi vatreno oružje, pri čemu smo mi rekli da mu je to pravo i obaveza, u jednom amandmanu, ali i sam zakonodavac je u članu 106. dao dosta ograničavajuću varijantu za samog policajca. Tamo se kaže da se vatreno oružje može upotrebiti uz prethodno upozorenje - "policija, pucaću", pa upozoravajući pucanj, pa tek onda da puca. Ponoviću ono što sam rekao na Odboru za bezbednost - to jeste delikatan trenutak. To policajca najčešće može da košta života. Zato je jako važno da se radi sa policajcima, da njihove starešine i svi drugi učine sve što je neophodno da ljudi budu potpuno spremni da procene koji je to trenutak kada oni moraju upotrebiti vatreno oružje, a ono se upotrebljava, kao što zakon kaže, da se zaštite životi, pre svega životi lica, imovina i razne druge okolnosti koje su ovde nabrojane. Takođe smo smatrali da je važno da se evakuacija obavezno unese kao jedno od policijskih ovlašćenja i kako sam razumeo, to je Vlada odnosno Ministarstvo prihvatilo. Imali smo sada ovu priliku sa poplavama, kao i neke druge. Ti ljudi koji su imali nesreću da budu poplavljeni imali su jasno upozorenje čitav dan da treba da napuste teritoriju. Neki su procenili da ne treba. Nakon toga se dogodilo to da su ugrozili sopstvenu imovinu i sopstvene živote. Nastala je nesaglediva šteta, a mogli su to da plate glavom. Dakle, mora neko da preuzme odgovornost i da kaže, danas ovaj deo grada, ovo selo, ova ulica mora biti evakuisana zato što preti opasnost po život, po zdravlje ljudi i u tom smislu je ovo jedan amandman za koji se nadam da će prihvatiti i ostali, jer je važno da policija dobije to ovlašćenje da na osnovu merodavne procene da naređenje da se evakuiše jedan deo stanovništva u okolnostima koje sam ovde navodio. Takođe, u članu 143. zakona rečeno je pod kojim okolnostima ministar pravde ima prava jednom godišnje da članove porodica poginulih ili ranjenih policajaca, koji su poginuli ili ranjeni vršeći dužnost, prilikom obeležavanja dana policije ili nekim drugim prigodama, dati novčanu, materijalnu ili drugu pomoć članovima porodica. Insistiram, ako je to moguće, a naravno da je to vezano i za finansije i za budžet, da ovo postane praksa, da to bude najmanje jednom godišnje, a ne da bude "može", iako razumem pod kakvim okolnostima se finansira policija. Nema razloga da argumentujem ovo što ovde molim. Dakle, to ostavljam samom ministru i ljudima iz Ministarstva da procene na koji način bi bilo moguće da se ovo učini, jer kada u jednoj porodici pogine hranilac porodice vršeći službu, najčešće je to porodica u kojoj je on jedini bio zaposlen, onda je potpuno bespredmetno da govorim o ovome što ovde navodim, ali je važno da ova mogućnost postoji. Zalažem se da se to ustroji kao pravilo, da se napravi pravilnik na osnovu ovog člana zakona i da to bude jednom godišnje, a kriterijume i sve drugo da odredi samo Ministarstvo ukoliko je moguće i na osnovu sredstava kojima sada raspolaže, a i kada budemo radili novi budžet o ovome da povedemo računa. Na kraju, o samoj kontroli. Dva su moguća koncepta kontrole. Ona može biti unutrašnja i spoljašnja. Ako je kontrola unutrašnja, onda prvi čovek te kontrole ne može biti iznad ministra policije. Ako je kontrola spoljašnja, onda to možemo da definišemo onako kako to želimo i da nazovemo kako to želimo, i to da regulišemo na način kao što je to u nekim drugim državama rešeno. Smatram da je Odbor za odbranu i bezbednost Narodne skupštine Republike Srbije jedina moguća spoljašnja kontrola u ovom trenutku. Neke države imaju iskustva da se članovi odbora posebno regrutuju za ovaj odbor, za Odbor za odbranu i bezbednost. Naravno da to jeste delikatan teren, ali želim da vas upoznam da je u prošlom sazivu delegacija Odbora za bezbednost, sastavljena isključivo od poslanikaDOS-a, posetila nemački BND i da je pri tom jednom od narodnih poslanika, članova Odbora za bezbednost, zabranjen ulazak u Bavarsku zato što ga ta država traži zbog više počinjenih krivičnih dela. Dakle, veoma je važno da se kod regrutacije, kod konstituisanja Odbora za bezbednost imaju u vidu i takve stvari. Na sreću, verujem da je Odbor za bezbednost Narodne skupštine Republike Srbije u ovom trenutku pravi reprezent ove države, ovog naroda i ovog parlamenta i da nema takvih problema, ali je jako važno kako se članovi Odbora za bezbednost ponašaju u odnosu na tajne podatke, na razne druge podatke koji se tamo mogu čuti, pri čemu ne mislim da je normalno da član Odbora za bezbednost treba da ulazi u operativne poslove Ministarstva unutrašnjih poslova i da na taj način doživljava svoju ulogu. Mislim da se to ovde i ne dešava. Dakle, u tom smislu kontrola jeste važna. Ona odražava volju građana u parlamentu. Narodni poslanici imaju prilike da to čine na način koji je propisan Poslovnikom. Zbog toga mislim da je princip spoljašnje kontrole ravan parlamentarnoj kontroli i da nije potrebna ona kontrola koja je iznad Ministarstva a da nije vezana za Odbor za odbranu i bezbednost. Nadam se da ćemo imati na kraju takvo rešenje, jer u protivnom, kada imate policiju u policiji, kada se ne zna ko čuva čuvare i kada se ne zna ko kome odgovara, onda je to uvod u konfuziju, a smatram da to nije dobro rešenje. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, to bi bilo otprilike ono što se odnosi na predloženi zakon. Mi ćemo za zakon glasati. Smatram da je vreme da uradimo još neke druge stvari kada je ovo u pitanju. Naša poslanička grupa stoji na raspolaganju da kod definisanja budžeta koji se odnosi na MUP u narednoj godini pomogne, koliko je to moguće, ako to ne remeti neke druge odnose, da se jednom broju ljudi u policiji reši stambeno pitanje i da se ovo, o čemu sam malopre govorio, reši na način da porodice poginulih i ranjenih policajaca jednom godišnje imaju apanažu koja je propisana. Hvala lepo.
Hvala vama, gospodine Baraliću. Reč ima narodni poslanik Nataša Mićić, a neka se pripreme narodni poslanik Marko Krstin, pa narodni poslanik Blagica Kostić. Izvolite, gospođo Mićić.
Hvala, gospodine predsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u obrazloženju Predloga koji nam je dostavljen kao jedan od glavnih razloga navodi se obaveza prihvatanja evropskih standarda. Bilo bi mnogo bolje, i pred nama ne bi stajao ovakav predlog, da predlagač zakona ima svest da je prihvatanje evropskih standarda naša potreba, a ne samo neki prisilni uslov ili obaveza. Stoga ne bismo došli u situaciju da se evropski standardi selektivno primenjuju ili da se grubo krše. Navešću tri ključna primera u ovom zakonu. Pre svega, u polaznim osnovama, u članu 5. utvrđuje se obaveza policije da objektivno izveštava javnost o svom radu. Izostavljena je bitna komponenta načela javnosti rada, a to je blagovremenost. Potpuno je različito da li ćete informaciju dobiti blagovremeno ili ćete je dobiti u roku od šest godina. Da je predlagač zakona svestan da je blagovremenost važna komponenta u izveštavanju, govori član 174. koji se tiče ministrovih ovlašćenja, gde se kaže: "Načelnik sektora unutrašnje kontrole obavezan je da blagovremeno i pismeno obaveštava ministra". Na ovaj način ministar nam daje do znanja da je on važniji nego što su to naši građani i javnost. Drugo grubo kršenje evropskih standarda tiče se standarda decentralizacije državnih organa, koji treba da služe kao servis našim građanima. Stoga je član 24, koji predviđa da načelnike područnih uprava bira i razrešava ministar, loš; to bi trebalo da rade lokalne samouprave, da ih biraju i razrešavaju, i da pri tome oni budu odgovorni lokalnoj samoupravi. Podsetiću vas da je ovakav zakon postojao do 1991. godine. Postojala je decentralizacija, tako da ovaj predlog zakona predstavlja kontinuitet sa Miloševićevim sistemom vlasti po ovom rešenju. Treća ozbiljna primedba odnosi se na potpuno obesmišljenu unutrašnju kontrolu policije. Dakle, ona je toliko obesmišljena da u zakonu čak nije predviđeno ko bira načelnika sektora unutrašnje kontrole, mada se u obrazloženju pominje da bi načelnik trebalo da bude pomoćnik ministra, ali u samom zakonu nemate odredbu u kojoj se predviđa ko bira. Trebalo bi da načelnika unutrašnje kontrole bira parlament ili vlada. I, naravno, trebalo bi da unutrašnja kontrola bude sasvim samostalna od ministra da bi uopšte imala svoju svrhu i funkciju. Ponovo ću se pozvati na član 174. stav 2. koji kaže: "Načelnik Sektora unutrašnje kontrole policije blagovremeno i pismeno obaveštava ministra o svim slučajevima preduzimanja ili propuštanja akcija policije za koje smatra da su protivne zakonu, i blagovremeno preduzima potrebne radnje". Prvo, ovo je tehnički potpuno neizvodljivo - da ministar bude obavešten o svakom pojedinačnom slučaju, drugo, ovo omogućava zloupotrebe. Dalje, član 176. stav 2. kaže: "Načelnik Sektora unutrašnje kontrole upoznaje sa rezultatima svojih ispitivanja ministra i direktora policije i ministru daje predloge za otklanjanje uočenih nezakonitosti, kao i predloge za pokretanje odgovarajućih postupaka radi utvrđivanja odgovornosti". Trebalo bi da bude obrnuto. Trebalo bi da načelnik sektora unutrašnje kontrole ima ova ovlašćenja i da on ima inicijativu da pokreće postupak, a ne ministar, čime se taj načelnik sektora unutrašnje kontrole potpuno potčinjava ministru policije. Slažem se sa onima koji su istakli da ministar ovim zakonom ima prevelika ovlašćenja. Mislim da je pozitivno što direktora direkcije policije bira Vlada, ali bi zato trebalo, i s tim u skladu, da direktor direkcije ima veća ovlašćenja. Dalje, moje primedbe na ovaj zakon odnose se i na član 184, koji predviđa kasu za specijalne namene ili posebne potrebe. U tom članu nije predviđeno ko kontroliše taj novac; za taj novac se ne plaćaju porezi i doprinosi. Bilo bi neophodno da se odredi ko kontroliše taj novac. Ne bi bilo dobro da to bude ministar. On je pokazao svoje nestašluke u mladosti, relativno je mlad, pa izražavam sumnju da bi to mogao nekada i da ponovi. Dalje, moja primedba se odnosi i na član 70. Član 70. se odnosi na poligrafsko ispitivanje. Nije predviđena obaveza ovlašćenog lica da licu koje je podvrgnuto poligrafskom ispitivanju dostavi izveštaj o tome. Tu se radi o kršenju ljudskih prava. Dakle, molim ministra da mi odgovori zašto nije ispoštovano načelo javnosti, načelo decentralizacije, zašto je obesmišljena unutrašnja kontrola, ko kontroliše kasu za specijalne namene? Ukoliko nema dobar odgovor na ova pitanja, mislim da bi najbolje bilo da se ovaj predlog zakona povuče iz procedure. U svakom slučaju, ako ostane u proceduri, moraćemo ponovo da pristupimo izmenama ovakvog zakona. Hvala na pažnji.
Hvala vama, gospođo Mićić. Reč ima narodni poslanik Marko Krstin. Neka se pripreme narodni poslanici Blagica Kostić, pa Nikola Milošević. Izvolite, gospodine Krstin.
Predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ministre, slušajući ovu raspravu od samog početka, obradovan sam time da organ unutrašnjih poslova, u ovom slučaju policiju, tretiramo kao organ uprave. Imao sam utisak da je u dosadašnjoj zakonodavnoj praksi policija ipak tretirana kao nešto mnogo značajnije, više i, kako bih rekao, iznad nekog organa uprave. Vidim i kroz ovaj propis i kroz nastup ministra da mi ipak dolazimo do jednog tretmana policije kao specifičnog organa uprave, što je jako dobro i što se kroz sam propis vidi. Čini mi se da se od dosadašnjih zakona o unutrašnjim poslovima, koje sam gledao, a gledao sam i čitao dosta, ovaj najviše približava organu uprave. To jeste specifičan organ uprave. Zbog toga je ovaj zakon impozantan i po broju članova, ima 198 članova. Pored toga što je ovo sistemski propis, na njega se primenjuje i Zakon o državnoj upravi, Zakon o opštem upravnom postupku, Zakon o državnim službenicima i svi ostali zakoni koji uređuju pitanja vezana za rad državne uprave. Dakle, očito se radi o posebnim ovlašćenjima, posebnim odgovornostima i radi se, što je veoma važno, o neposrednoj primeni prinude na učinioce društveno-opasnih dela, što se radi o neposrednoj zaštiti javnog reda i mira i zbog toga se može govoriti o policiji kao posebnom organu uprave. Što se status policije više približava organima državne uprave, možemo govoriti o većoj demokratičnosti i većem ostvarivanju ljudskih prava. Ovaj zakon jeste u tom pravcu i G17 plus će upravo zbog toga glasati za ovaj zakon. Naravno, s obzirom da MUP priprema zakon o sopstvenom radu, što se inače kod drugih organa retko dešava, jer na druge organe se primenjuju opšti propisi, ovaj zakon bih kao pravnik, ocenio kao dosta ekstenzivan i sveobuhvatan. Znači, procedure su dosta komplikovane, složene, međutim, kada se radi o zaštiti ljudskih prava nijedna procedura nije suvišna i nijedna procedura nije suviše komplikovana da bi se štitila ljudska prava. Zakon je veoma značajan, jer je oblast koju policija pokriva veoma značajna za ovu državu, pogotovo u aktuelnom trenutku u kome se mi sada nalazimo. Ne bih posebno apostrofirao, ali moram da kažem da imamo izuzetnu odgovornost policije i na jugu i na severu Srbije, na administrativnoj granici, u kontroli državne granice, u borbi protiv organizovanog kriminala, to su narkotici i drugo, i naravno u reakcijama na pokušaj nasilnog menjanja granica naše države, odnosno Republike Srbije. Samo ovako sumarno navedena ovlašćenja i odgovornosti koje policija ima u ovom trenutku ukazuju koliki je značaj ovog zakona i ukazuju na našu odgovornost da uz određene popravke usvojimo ovaj zakon, koji zaista zaslužuje da bude usvojen. Hoću posebno da naglasim da je ministarstvo pokazalo, i Vlada kao predlagač, veliku meru prihvatanja svih onih konstruktivnih predloga koje su poslanici svih stranaka ovde imali. Mislim da je to dobar put da mi ovaj zakon donesemo u onakvom tekstu koji će zaista odražavati ono što policija treba da bude kod nas. Moram da kažem da policija u ovom trenutku beleži dobre uspehe, naročito kada se radi o obračunu sa organizovanim kriminalom, što treba naglasiti kod donošenja ovog zakona. Pomenuću slučaj Novog Sada, gde su zaista u jednoj koordiniranoj, organizovanoj akciji, koju su svi ocenili kao izuzetno dobro organizovanu, uhvaćeni učinioci sa 2,5 kilograma heroina, što je izuzetno velika količina koja je na ovim prostorima nezabeležena. Naravno, postoje problemi u radu policije i zbog toga je ovaj zakon dobrodošao da se i sa tim problemima obračunamo. Policija radi na unutrašnjoj kontroli. Mi imamo slučaj da je šest aktivnih policajaca izloženo krivičnom postupku, policija radi i unutar svojih redova, da bi se sve ono što čini korupciju i nezakonitost uklonilo iz policije. Šta su najvažnija rešenja po meni u ovom zakonu? Kasnije ću se oko amandmana nešto detaljnije izjasniti. Mislim da je veoma važno naglašavanje i informisanje javnosti o radu policije. Mislim da protekli period i višestranačje, naročito pre toga, pokazuje da nemamo dovoljno informacija o radu policije, i svaka informacija je veoma dragocena, a naročito obaveza policije da daje informacije, koja bi bila korigovana jedino u slučaju kada se radi o poverljivim podacima, odnosno interesima odvijanja krivičnog postupka. Tu poverljivost informacija treba tretirati restriktivno, a ne kao do sada ekstenzivno, da se sve smatra poverljivim i da javnost ne može da ima ni o čemu saznanje. Nadam se da će određeni amandmani koje smo mi podneli, naročito u pogledu ove informisanosti, gde insistiramo na obaveznosti obaveštavanja javnosti, doprineti kvalitetu zakona, a da se neće preširoko koristiti ovlašćenje da se ograničava informisanje javnosti kada se radi o pitanjima koja su poverljiva i od značaja za sprovođenje istrage. Smatram da je veoma važno i to da se apostrofira pravo, zakon kaže pojedinca. Ipak bih upotrebio naš ustavni termin i termin koji je odomaćen u Evropi, građanina, mislim da je pojedinac jedan prevaziđen termin. To je jedna dobra norma, koja kaže da se građanin neposredno ovlašćuje da traži i ima pravo da dobije informaciju i da tom njegovom traženju odgovara obaveza policije da tu informaciju da. Pogotovo je veoma interesantna obaveza policije kada se radi o krivičnim delima koja se ne gone po službenoj dužnosti, gde se radi o krivičnim delima koja se gone po privatnoj tužbi, da policija na zahtev građana preduzima mere radi utvrđivanja identiteta učinioca kada sam građanin to ne može. Dakle, to je nešto novo i mislim da je to jako dobro da se policija uključi i u ovakve aktivnosti, jer jednostavno smatram da oštećeni krivičnim delom nije sam onaj koji je oštećen krivičnim delom po službenoj dužnosti, nego i svim ostalim krivičnim delima. Smatram da je ovakvim odredbama zakona u velikoj meri i poboljšan odnos policije prema građanima. Mi imamo u zakonu obavezu da se donese kodeks policijske etike. Mi smo amandmanima predvideli da to uradi Vlada, da ne radi to policija sama, što mislim da je jako dobro. Mislim da je taj kodeks policijske etike značajan ne samo zbog toga da bi policija unutar sebe mogla da razlikuje poželjna i nepoželjna ponašanja prema građanima, nego zbog građana da bi zaštitili svoja prava. Zaista bih voleo da se taj kodeks policijske etike primenjuje više nego do sada u disciplinskim postupcima, da bi na osnovu jedne pozitivne norme mogli tačno da ocenimo šta je ko uradio, a šta nije uradio ili nije smeo da uradi, a uradio je. Hoću da napomenem posebno ovaj tragičan slučaj koji se desio u Kikindi. Mislim da je tu MUP dobro reagovao, ali očekujem da se i u odnosu na druge radnike u policiji, za koje se dokaže da su imali određene radnje koje predstavljaju radnje saučesništva, pomaganja, primene konkretne krivične sankcije, a ne samo da govorimo o suspenziji, premeštanju na drugo radno mesto itd. Mislim da je odgovornost policije za kršenje ljudskih prava mnogo veća nego nekog drugog radnika u nekom drugom organu uprave i stoga reakcija mora da bude adekvatna tome. Pri tome se, naravno, zalažem, kao i većina kolega, da se mora popraviti materijalan položaj policije i da zaista od tog materijalnog položaja mnogo toga zavisi. Ova vlada je popravila položaj nosilaca pravosudnih funkcija i mislim da je red da se popravi materijalni položaj radnika policije, jer bez toga nema gonjenja učinilaca krivičnih dela i zaštite javnog reda i mira, a naročito u bezbednosti saobraćaja. O tome smo malo govorili, a izuzetno su teške posledice kojima su izvršena krivična dela, u toku ove godine mislim da je nezabeležen broj poginulih bar što se tiče Novog Sada i okoline u oblasti saobraćaja, i mislim da mnogo veća pažnja treba da se ukaže tehničkoj opremljenosti tih ljudi, da se poveća broj saobraćajnih policajaca i da se oni nagrade. Mislim da je jako dobro što se preciziraju i tačno nabrajaju ovlašćenja policije u odnosu na građane. To možda izgleda preveliko, međutim, mislim da ako već ima toliko ovlašćenja, bilo bi bolje da ih je manje, onda ih treba precizno nabrojati i preduprediti njihove uslove, rok trajanja itd. G17 plus je određenim amandmanima intervenisala da se određene mere vremenski ograniče i da se usklade sa ustavnim rešenjima, i nadam se da će to biti prihvaćeno. Ima određenih nedoslednosti u rešenjima, npr. kod zadržavanja rok je 24 sata, sem ukoliko se radi o učiniocu krivičnog dela koga su isporučili strani organi, kada je 48 sati. Tu je jako dobro što je uvedeno pravo žalbe na rešenju o zadržavanju okružnom sudu u roku od 6 sati. Međutim, problem je sledeći: ako je rok zadržavanja 24 sata, a rok okružnom sudu da reši 48 sati, onda se postavlja pitanje celishodnosti uopšte žalbe, jer on će već biti pušten, a neće biti rešeno to pitanje. Mislim da bi rok trebalo svesti na rok zadržavanja, u najmanju ruku, ako ne i kraće. Što se tiče privremenog ograničenja slobode kretanja, mislim da je dobro da sud tu određuje da se to ograničenje može produžiti i posle 8 časova, s tim da i za sud treba da bude rok koji ovde ne postoji. Ne bi mogao ni sud da to privremeno ograničavanje tako propiše da bude neograničeno. I tu bi jedan rok falio, dokle bi sud mogao ići u ograničavanju, kod te privremene zabrane ograničenja kretanja. Nadalje, smatram da je sistem kontrole rada po pritužbama, kada već govorimo o tom korpusu zaštite prava građana u odnosu sa policijom u članu 180, dosta komplikovani dosta kontradiktoran mehanizam zaštite po pritužbama. Mi smo dali amandman koji sadrži jedan odnos prema glavnom inspektoratu koji nije predmet ovog zakona. Smatram da ukoliko bi ispravili taj amandman, da izostavimo glavni inspektorat, da bi taj član 180. bio mnogo primereniji i mnogo manje komplikovao situaciju zaštite po pritužbama. Mislim da je to prilično zapleteno i kada smo mi to razlagali videli smo da je pitanje kako će se građani snaći u toj materiji. Takođe bih istakao, na kraju, što je dobra strana ovog zakona, da prvi put definiše odnose prema lokalnoj samoupravi i teritorijalnoj autonomiji u zakonu koji kao lex specialis uređuje pitanje rada policije. Do sada se to u praksi iskristalisalo da su organi policije počeli da sarađuju sa organima lokalne samouprave i teritorijalne autonomije, ali u toj saradnji ipak nije bilo odgovarajuće korelacije koja je urađena ovim zakonom. Dakle, ovim zakonom je data zakonska mogućnost da lokalna samouprava i teritorijalna autonomija razmatra pitanje iz nadležnosti policije kada se radi o određenim bezbednosnim događajima na svom području i da o tome obaveštava policiju. Međutim, tu nedostaje obaveza policije da razmotri i da uzme u obzir ono što ima. Vi ste prihvatili amandman, zadovoljan sam, ali prosto moram da ukažem da je dobro rešenje ako se to kompletira. Mislim da je jako dobar pravac kojim zakon ide da se na takav jedan način omogući lokalnoj samoupravi i teritorijalnoj autonomiji da na svom području ipak daje određene informacije, jer policija bez građana ne može da vrši svoj zadatak. Ne bih se složio sa pređašnjim diskutantom, sa poštovanom koleginicom koja se zalaže da funkcionere, odnosno rukovodeće radnike u policiji postavljaju organi teritorijalne autonomije i lokalne samouprave, imajući u vidu organizaciju policije i potrebu za jedinstvenim komandovanjem i izvršavanjem naređenja. Tu se ne radi o organu uprave opšte namene, to je organ koji ima tu jedinstvenu organizaciju, gde bi zaista odgovornost prema segmentima u sistemu dovela do toga da služba ne bi radila. Mislim da je dobro što je tako postavljeno i mislim da bi eventualno mogli da daju neke predloge, ali da presudnu reč o odgovornosti mora da ima ministar, jer on odgovara pred Vladom za stanje na celokupnoj teritoriji, ne odgovara samo za stanje na teritoriji Beograda. Prema tome, ne može mu se izuzeti iz odgovornosti koga postavlja i kakve mere prema njemu može da preduzme. Isto tako smatram da je neophodno da naglasim da kod odbrambenih priprema, što je izostalo u zakonu, ali ste prihvatili amandman, unutrašnji poslovi imaju tešnju saradnju sa ministarstvom nadležnim za odbranu, jer bez jedinstvenog odbrambenog sistema zaista ne možemo govoriti o jednom ciljnom naporu države da se odupre spoljnom neprijatelju. Zadovoljan sam što ste prihvatili ovaj amandman i smatram da smo prihvatanjem amandmana u biti popravili zakon. Smatram da zakon takav kakav je zadovoljava ono što je neophodno da bi se funkcija policije ostvarila onako kako zahteva sadašnji trenutak i predlažemo da se zakon usvoji. Poslanička grupa G17 plus će glasati za ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Blagica Kostić, potom narodni poslanik Nikola Milošević, pa narodni poslanik Meho Omerović.
Uvaženi predsedavajući, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što počnem da govorim o Predlogu zakona podsetiću javnost da je SPO, kao stranka koja je u periodu od 1990. do 2000. godine doživela najveći teror od strane policije i Službe državne bezbednosti, u ovom parlamentu bez člana Odbora za bezbednost, a da Predlogom ovog zakona takođe gubimo i ono što smo do sada imali, mesto generalnog inspektora MUP-a Srbije. To neće uticati na odluku SPO da li će glasati ili ne. Sada ću reći ono što imam na temu Predloga ovog zakona. Slovenci su napravili jednu od najsposobnijih i najažurnijih policija primenom sličnih polaznih stavova koji su nam nametnuti međunarodnim propisima, standardima i iskustvom, a na koje se i mi sada pozivamo. Dakle, problem nije u polaznim osnovama, već u činjenici da se u našim uslovima mora obezbediti efikasnija kontrola rada policije od strane Vlade, Skupštine, pravosudnih organa, koji moraju biti apsolutno respektabilni. Da li je naša izvršna vlast takva? Ako ministar policije i direktor BIA umesto da hapse ponekad pregovaraju sa kriminalcima, ako su neki ministri optuženi za učešće u ozbiljnim aferama koje do dana današnjeg nisu istražene i procesuirane, onda imamo ogroman problem kako naterati obične policajce da primenjuju zakon. Atmosfera za primenu ovog predloga zakona je katastrofalna i jasno je da je u takvoj situaciji nemoguće očekivati da Vlada izvrši depolitizaciju policije, što je osnovni preduslov za reformu policijskih snaga. Predlagač ovog zakona je upao u zamku uverenja da će večno biti na vlasti, pa je pravio zakon po svojoj meri. Čim padne vlast taj zakon će nekom drugom omogućiti da stvara političku policiju koja će selektivno delovati i biti možda iskorišćena i zloupotrebljena protiv članova današnje izvršne vlasti. Ne treba nikada smetnuti sa uma da batina ima dva kraja. Sada ću preći na konkretne zamerke ovom predlogu. Pored niza zamerki koje se mogu uputiti, najozbiljnije su sledeće: zadržava se visok stepen centralizacije policije, policija i dalje ostaje zatvorena za javnost i poslednja, najozbiljnija, ukida se ozbiljna kontrola nad policijom, što naravno može dovesti do velikih problema. Policija i dalje ostaje potpuno centralizovana, iako su pisci Predloga zakona pokušali da u članu 17. tu činjenicu prikriju odredbom o obaveznoj saradnji policije i organa lokalne samouprave kroz davanje obaveštenja o stanju bezbednosti, obavezi komandira policijske stanice da vodi računa o zastupljenosti u saradnji pripadnika nacionalnih manjina. Ovakva formulacija bi se mogla tumačiti kao obaveza određene policijske stanice da i pripadnike nacionalnih manjina koristi kao doušnike. Članom 18. predviđa se mogućnost da lokalne samouprave kroz stvaranje uslova za poboljšanje rada policije daju novac i druga sredstva policiji na svojoj teritoriji, što je potpuna besmislica kada se lokalna samouprava ne pita oko postavljanja rukovodilaca policije na svojoj teritoriji, niti ima bilo kakve druge nadležnosti nad policijom. Decentralizacija policije podrazumeva postojanje lokalne policije, koja bi se bavila bezbednosnim pitanjima od lokalnog značaja, čijeg bi šefa postavljao organ lokalne samouprave i koji bi tom organu odgovarao za svoj rad. Naravno, lokalnu policiju bi finansirala lokalna samouprava. Ovakva praksa postoji u velikom broju zemalja. Koliko bi bilo značajno postojanje lokalne policije pokazali su nedavni događaji u Vojvodini, kada su neki predstavnici mađarske nacionalne manjine tražili uspostavljanje multietničke policije, a premijer se saglasio sa idejom koja bi po Srbiju u ovom trenutku bila pogubna u svakom pogledu. Lokalna policija, pored toga što je idealan instrument za rešavanje lokalnih bezbednosnih problema, imala bi politički značaj u sredinama sa mešovitim nacionalnim sastavom, a međunacionalne konflikte manjeg značaja, kao što su kafanske tuče i slično, rešavala bi lokalna policija. Ovakvo rešenje bilo bi dobar signal međunarodnoj zajednici. Druga zamerka odnosi se na javnost rada policije. Članom 5. stav 3. predviđa se da policija informiše pojedince i pravna lica o svom radu samo ukoliko za to postoji opravdan interes. Ovakva odredba direktno je u suprotnosti sa Zakonom o dostupnosti informacija od javnog značaja, koji podrazumeva da je davanje takvih informacija javni interes koji ne treba dokazivati. Navedeni stav podrazumeva da svako ko traži informacije o radu policije mora dokazati da za to ima opravdani interes. Pored toga, u stavu 1. istog člana kaže se da policija neće otkrivati poverljive informacije, što je potpuno u redu, ali se ne definiše koje se vrste informacija mogu smatrati poverljivim, već se to ostavlja na slobodnu procenu načelniku nadležne policijske uprave, osim ako se ne radi o podacima za vođenje nepristrasnih sudskih postupaka. U tom slučaju je obavezno reč o poverljivim podacima. Smatram da bi bilo primerenije da se nabroje vrste podataka koje mogu procenom nadležnog policijskog rukovodioca biti proglašene poverljivim, vrste podataka koje se ne mogu nikada iznositi u javnost. Pre svega, to su lični podaci koji se čuvaju u evidencijama. Svi ostali podaci moraju se učiniti dostupnim javnosti, bez ikakvih uslova. Ovakvo rešenje policiju drži i dalje zatvorenu i bez prave javne kontrole, što je osnovni uslov svake demokratije. Treća, za nas najznačajnija primedba, odnosi se na kontrolu rada policije. Predlog sadrži potpuno nesuvislu podelu kontrole policije na spoljašnju i unutrašnju, pa se kaže da spoljašnju kontrolu vrše Narodna skupština, Vlada i drugi državni organi, u skladu sa svojim ovlašćenjima, a unutrašnju sektor unutrašnje kontrole policije. Potrebno je reći da kontrola,po svojoj prirodi, može biti parlamentarna, nju vrši Narodna skupština; upravna, nju vrši Vlada, za šta je potrebno da obrazuje poseban organ; sudska, koja se vrši od strane sudova. Unutrašnju kontrolu vrši ministar, neposredno i preko posrednog organa, i svaki starešina u okviru svoje organizacione jedinice. Ovako formulisan predlog, praktično, svu kontrolu koncentriše u rukama ministra, čime se kontrola ukida. Predlog u članu 170. određuje da ministar postavlja načelnika sektora unutrašnje kontrole i daje smernice i uputstva za rad sektoru, koji za svoj rad odgovara ministru. Vlada nema nikakva ovlašćenja u postavljanju načelnika ovog važnog sektora, niti on ima obavezu da Vladi i Skupštini podnosi izveštaje o svom radu. Ovo, uz već iznete primedbe o javnosti rada policije, znači da će Narodna skupština, Vlada i javnost o radu policije moći da znaju samo ono što ministar hoće da im kaže. Pored toga, u članu 174. kaže se da sektor postupa na osnovu predloga, pritužbi i predstavki građana, što znači da kontrola mora biti inicirana spolja, što unosi dodatne nejasnoće u prirodu ove kontrole, ako se zna da je u nadležnost sektora stavljena samo kontrola zakonitosti, a ne i celishodnosti policijskog rada. Logično bi bilo da je reč o upravnoj kontroli koja, pored ustupanja po pritužbama na rad, vrši i permanentan nadzor nad zakonitošću i celishodnošću policijskog rada, o čemu izveštava ministra. (Predsedavajući: Molim vas, završite.) Privodim kraju. Ukoliko bi ostala ovakva rešenja unutrašnje kontrole policije, bilo bi neophodno da Vlada imenuje inspektora MUP-a koji bi u ime Vlade vršio upravni nadzor nad radom policije. Inspektor bi u tom slučaju bio funkcioner Vlade i za svoj rad bi odgovarao Vladi i ni na koji način ne bi bio potčinjen ministru. Građani bi primedbe na rad policije upućivali inspektoru, a ne sektoru za unutrašnju kontrolu i on bi spolja vršio kontrolu zakonitosti i celishodnosti rada policije. Sektor unutrašnje kontrole bi, u tom slučaju, bio pomoćno telo ministra koje bi u njegovo ime vršilo nadzor nad radom policije, a ne nosilac celokupne upravne kontrole policije, koja je za ovaj organ i najvažniji vid kontrole. Drugo moguće rešenje je da načelnika sektora imenuje Vlada i da on za svoj rad ogovara Vladi. Načelnik sektora ne može da odgovara za svoj rad i Vladi i ministru, jer je to protivno samoj logici kontrole. Naravno, predlog ima i dobrih rešenja, ali pored ovoga što sam iznela, ne treba o njima ni govoriti. Hvala vam.
Hvala vama, gospođo Kostić. Hvala svima na razumevanju. Reč ima narodni poslanik prof. Nikola Milošević, a potom narodni poslanik Meho Omerović, pa narodni poslanik Milisav Petronijević.
Poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, u nekoj državi u kojoj postoji kontinuitet poštovanja nekih osnovnih zakonskih prava donošenje nekog novog zakona o policiji ne bi imalo neki poseban značaj. Međutim, u državi u kojoj, a mi živimo u takvoj državi, poštovanje nekih osnovnih zakonskih prava nije bilo u praksi sprovedeno već nekoliko decenija, razume se da donošenje jednog ovakvog zakona ima naročiti značaj. U prilog onome što sam upravo rekao, dozvolite mi nekoliko primera. Kada je u vreme Josipa Broza, za čijom vladavinom se danas još uvek otima po neki uzdah, bilo suđeno našem velikom piscu Pekiću, sudija ga pita: "Zašto ste vi u istražnom postupku rekli jedno, a na sudu kažete drugo?" "I vi biste", kaže Pekić, "jer je glavni argument mog islednika bila jedna noga od stolice". Sada mi dozvolite drugi primer koji znam iz prve ruke, budući da je reč o mom velikom, nažalost pokojnom prijatelju, našem istaknutom, jednom od naših najboljih književnih kritičara i istoričara, Zoranu Gavriloviću. On je jednog dana bio pozvan u policiju i islednik od njega traži da dostavlja. Čovek je bio iz stare gradske kuće, još deda mu je bio predsednik Srpske akademije nauka. Islednik je računao da će prema njemu tzv. reakcionari imati poverenja. Pošto Gavrilović odbije da to radi, islednik ga postavi u ćošak, drži ga nekoliko sati i samo povremeno priđe i zgazi ga na nogu. Jedan vrlo duhovit istražni postupak, ne znam da li ga je još neko primenjivao. Tako dva puna meseca. Dakle, dva puna meseca čovek dolazi, stoji u ćošku, a ovaj ga isleđuje tako što mu povremeno samo stane na nogu. Od te noge počela je gangrena, noga je odsečena i posle toga je moj veliki prijatelj umro. Ne mogu da zaobiđem ni primere iz nekih upravo minulih vremena, kada je na vlasti bio tzv. DOS. Pošto su ovde već pomenuti neki nestašluci, koliki li je tek nestašluk bilo neovlašćeno uvođenje ratnog stanja pod maskom vanrednog stanja. Zna se ko je to učinio. Onaj ko je tzv. vanredno stanje uveo, kao ministar pravde u toj vladi, nije umeo da pravi razliku između vanrednog i ratnog stanja. Vanredno stanje uvodi se samo na jednom delu teritorije. To bi saznanje i gospodinu Nikoliću bilo od koristi da čuje. Podsećam na to da je ovde za vreme DOS-a, pod maskom uvođenja vanrednog stanja zapravo uvedeno ratno stanje, a da onaj ko je to uveo, kao ministar pravde u toj vladi, nije umeo da načini tu razliku zbog koje se na pravnom fakultetu mora pasti na nekim ispitima. Da podsetimo, vanredno stanje se uvodi samo na jednom delu teritorije. Za vreme vanrednog stanja ne mogu se suspendovati osnovna ljudska prava. To može za vreme tzv. ratnog stanja. Dozvolite mi da podsetim šta su neki "nestašni momci" radili u vreme tog tzv. vanrednog stanja. Primenjivali su dokazni postupak pomoću navlačenja najlonske kese na glavu, pa je tako preminuo slikar Tapi. Potom su vezali Nikolu Kavaju 12 dana za jednu klupu, a onda su znali i da uvrću, onima koji su isleđivani, jednim drvenim kleštima noseve u prisustvu tadašnjeg potpredsednika Vlade. Dame i gospodo, i pre uvođenja vanrednog stanja kršena su neka osnovna ljudska prava i neki osnovni zakoni koji bi normalno trebalo da važe. Ako ste bili u prilici da pročitate, preporučujem da tu knjigu svakako pročitate, knjigu Dobrice Ćosića o Kosovu, obratite pažnju na onaj deo knjige u kome on govori o Zoranu Đinđiću. Jednog dana javlja mu se Zoran Đinđić, predlaže Dobrici Ćosiću da se nađu, ali ne u njegovoj kući, jer kaže: tebe prisluškuju. Molim sada da razmislite o tom podatku, u čiju objektivnost ne treba sumnjati, jer je knjiga pisana sa velikim simpatijama prema pokojniku, predsedniku Vlade. Šta ova poruka znači? Ova poruka znači da predsednik DOS-ovske Vlade zna da se neovlašćeno prisluškuje jedan pisac, ne preduzima ništa da to spreči, a kaže mu, evo, mi ćemo privremeno da se manemo prisluškivanja tvoje kuće, a kada ovaj razgovor završimo, neka se to prisluškivanje nastavi. Dakle, da saberem ono što sam upravo pomenuo. Sve to zaista čini više nego neophodnim uvođenje jednog ovakvog zakona koji je sada pred nama ili tačnije Predloga zakona. Želim zato da skrenem vašu pažnju na neke članove ovog zakona, gde će se ovako grube zloupotrebe i kršenja osnovnih zakonskih ovlašćenja moći da eliminišu. Recimo, paragraf 12, gde se predviđa zabrana mučenja i primene nečovečnih i ponižavajućih postupaka, potom paragraf 84 u kome se tačno reguliše pod kojim uslovima se može primeniti sredstvo vezivanja, pa se kaže da se to sredstvo prinude može koristiti samo ako se na drugi način ne može izvršiti zadatak o kome je reč. Dakle, nema vezivanja za klupe i nema vezivanja u trajanju od 12 dana. Dozvolite mi da skrenem vašu pažnju i na član 30, u kome je reč o prisluškivanju i u kome se kaže da se nadzor i snimanje telefonskih i drugih razgovora ili komunikacija drugim tehničkim sredstvima, kao i optička snimanja, vrše za lica u krivičnom postupku. Dakle, samo na ono lice koje je u tom nekom postupku može se ovakva neka mera prisluškivanja primenjivati, niti se sada, toplo se nadam, neki pisac ili bilo koji građanin ove zemlje može neovlašćeno prisluškivati. Istini za volju, želim sa ove govornice da skrenem vašu pažnju, razume se i gospodinu ministru, na moguće političke pritiske pod kojima se krše osnovna ljudska prava. Najpre bih želeo da vam ukažem na ono što se zove - poligraf. To je član 70. i pročitaću ga, kaže: "Ovlašćeno službeno lice može na zahtev ili uz pristanak lica od kojeg traži obaveštenje da primeni nad njim poligrafsko ispitivanje." Podsećam vas da je bivši ministar pravde, gospodin Batić, zahtevao da se ta vrsta ispitivanja primeni u njegovom slučaju i da na poligrafu nije prošao. Šta to znači, da smo imali ministra pravde koji ne govori istinu ili prosto i grubo rečeno - laže, i to je jedno pitanje, ali se na njemu neću zadržavati. U svakom slučaju, ako neko nije prošao poligraf, ako nije govorio istinu, da li je onda moguće da se protiv njega ne pokrene istražni postupak? Mislim da nije, ali u praksi jeste. Ovim zakonom predviđa se takođe i mera proveravanja nečijeg identiteta. Dakle, onaj od koga policija zatraži da se identifikuje ne može to da odbije. To uostalom po zakonskim merilima i minulih vremena ne bi bilo moguće, ali dozvolite mi da vas i ovom prilikom podsetim da je Nataša Kandić, pošto je opalila šamar na javnom mestu, odbila da se identifikuje gradskoj policiji koja je prišla i zatražila od nje da se legitimiše. Podsećam vas, takođe, da je posle toga upozorena da mora da se povuče, odbila je i da se povuče, a da policija zatim, na šta je bila dužna, nije našla za shodno da protiv nje podnese prijavu. Neću se zadržavati na pravosudnoj strani, već sam o tome govorio, da je ona za to svoje delo potpuno oslobođena bilo kakve krivice jednom sudskom presudom i to je stvar pravosuđa, a ovo je stvar policije. Neka mi ne bude previše zamereno što ću pridodati, završavajući ovo moje izlaganje, i moj lični slučaj. Kada sam bio podvrgnut maltretiranju u "Medija centru", jer ne znam koju bih drugu reč za to upotrebio, opkoljen jednom grupom, smem li reći, mladih političkih huligana, koji su mi dovikivali da sam - najveće zlo u Srbiji. Evo, to najveće zlo u Srbiji se sada ovde obraća, ima li veće bruke za ovaj parlament. Tada su mi predviđali da ću živeti još samo dve godine. Molim vas, gospodine Nikoliću, u tom takmičenju biće da sam ipak ispred vas, šta mogu, nisam bio u komisiji, odnosno u žiriju. Posle toga doživeo sam da mi se na vratima ispiše auto-lakom reč "idiot". Policija preduzima istragu, ne na moju inicijativu, jer nisam nikoga tužio, i istraga se završava tako što me islednik ostavlja da ceo sat čekam, posle čega gubim strpljenje i odlazim, a onda zatvara slučaj, premda ima snimke svih tih, smem li reći, političkih huligana. Ali, šta biva kada policija na vreme ne zaustavi takve i tome slične huligane; onda se desi ono što se meni desilo, već sam jednom bio u prilici to da kažem, a želim to da ponovim i zbog prisustva gospodina ministra, da mi se sipa super-lepak u bravu. Dakle, dotični mladi politički, opet smem li reći, huligani, shvataju tako međustranački i međupolitički dijalog - vi ćete nešto reći što se njima ne dopada, a oni će vam sipati superlepak u bravu. Da ne bude nikakvih nesporazuma, sve ove primere nisam pominjao zato da dovedem u pitanje izglasavanje ovog zakona, jer ću za taj zakon rado glasati. Mislim da je to vrlo dobar zakon i sve što sam rekao na kraju ima cilj samo da u meni podstakne nadu, pa i u svima vama, da će se posle donošenja ovog zakona jednako tretirati svi građani ove zemlje. Dozvolite mi samo još da dodam, ima jedan zajednički imenitelj i u slučaju poligrafa, i u slučaju Nataše Kandić, i u mom slučaju. Taj zajednički imenitelj je, ako mi samo dozvolite; u toku je jedan dijalog koji ne mogu da pratim, sada je u toku...
Molim vas, omogućite poslaniku da govori.
Dakle, ima jedan zajednički imenitelj u sva ta tri slučaja: reč je o političkim pritiscima koji ne dolaze samo odavde, nego dolaze i izvan ove zemlje. Neće sigurno biti slučajno da u jednom, drugom i trećem slučaju ima nešto što jako podseća na vatrene zatočnike američke spoljne politike u zemlji u kojoj mi živimo. Nemam ništa protiv, neka svaka država vodi svoju politiku za koju ona misli daje dobra, ali dozvolićete da spoljna politika jedne zemlje ne može biti plašt pod kojima će se ovde sprovoditi u praksi nešto što nimalo ne liči na poštovanje zakona. Hvala vam.
Hvala vam, profesore Miloševiću. Po Poslovniku reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Najpre se izvinjavam profesoru Miloševiću što njegovo izlaganje koristim kao priliku da izađem za govornicu, a naravno da vas izuzetno cenim, gospodine Miloševiću, i ne želim da se sporim sa bilo kojim argumentom koji ste ovde izneli. Međutim, rekoste kada žuti optužuju nekoga da je zlo, da ste vi tu u prednosti ispred mene. Boriću se sa vama do kraja do žuti za mene kažu da sam najveće zlo, verujte mi. Dobro je, rekli ste mi da smo bili u ratnom stanju, ali vi se nekako izvukoste iz tog stanja profesore, stranka vam je došla na vlast, ali zato pomislite malo na one koji su u tom stanju rata od pre neki dan sa vlašću ponovo. Naime, mi smo od strane jedne stranke koja je u vlasti upozoreni da smo od tog dana sa njima u političkom ratu, mi srpski radikali, i dan posle toga došla je izjava od jednog zamenika ministra da smo mi oni koji su ljude bacali u krečane, spaljivali u krečanama. Pretpostavljam da je neposredni povod bio otkrivanje spomenika Ivanu Stamboliću ili već ne znam šta, tako da, gospodine Miloševiću, pomislite samo da imate autoriteta, imate moć da savetujete - savetujte ovu vlast da ne načini iste greške koje su činili oni pre njih, oni skoro pre njih, oni mnogo pre njih i mi radikali kada smo bili na vlasti. Idealna je prilika da se svi naučimo na greškama i da ne idemo dalje na način na koji smo jedni sa drugima išli, a onima što su nam objavili rat nešto ću da kažem - "neko je prevario miševe da ih se slonovi boje".
Hvala. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović, a potom narodni poslanik Milisav Petronijević, pa narodni poslanik Miroslav Živković. Izvolite, gospodine Omeroviću.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, uvažene dame i gospodo, koleginice i kolege poslanici, ministar i predstavnici poslaničkih grupa obrazlagali su i govorili su iz svog ugla gledanja o Predlogu novog zakona o policiji. Kada se zna da u celokupnom državnom aparatu i u svim polugama njegove vlasti vlada višedecenijska korumpiranost, jasno je zbog čega je ovaj zakon ne samo izuzetno važan i zašto su izradi učešće uzeli i predstavnici pojedinih nevladinih organizacija, a mislim na "Transparentnost Srbije", kao i pojedine međunarodne organizacije, koje su preko Odbora za evropske integracije dostavile pojedine amandmane koji su kasnije postali sastavni deo amandmana nekih od mojih kolega, predstavnika drugih političkih stranaka. Predlog novog zakona o policiji može biti i samo je onoliko dobar koliko je uspeo da uspostavi mehanizme za nezavisnost policije, ali i potpuno iskorenjavanje i zatiranje svih oblika korumpiranosti pojedinih pripadnika ili grupa pripadnika MUP-a. Ako se zna da su kriminalne grupe već stigle do Vrhovnog suda, preko pojedinih advokata i sudija, onda možemo zamisliti i pretpostaviti kakav je tek užas u policiji, gde su kontakti sa kriminogenim delom društva neposredniji i gde izmiču svakoj kontroli. S pravom je koleginica iz SPO-a upozorila da u Predlogu novog zakona o policiji služba unutrašnje kontrole ili Generalni inspektorat,sasvim je svejedno kako će se zvati, nije postavljena na dobre noge. Ako služba koja bi trebalo da kontrole zakonitost rada policije, sprečava i suzbija korupciju, nema svoju samostalnost i potpunu nezavisnost u radu, onda ni ceo zakon ne može biti dobar, onda i odredbe u zakonu se na taj način obesmišljavaju, sve ono što je u Predlogu novog zakona možda i dobro. Ponoviću i pročitaću deo člana 177. Predloga zakona, koji propisuje način na koji služba unutrašnje kontrole obavlja kontrolu nad radom policije: "Ako postoji osnovana opasnost da bi vršenje unutrašnje kontrole rada policije nad primenom njenih policijskih ovlašćenja utvrđenih ovim ili drugim zakonom onemogućilo ili bitno otežalo njihovu primenu ili ugrozilo život i zdravlje lica koja ih primenjuju, policijski službenik može do odluke ministra privremeno da odbije uvid u dokumentaciju, pregled prostorija i dostavljanje određenih podataka i informacija". Mislim da za ovo što sam citirao iz stava 2. člana 177. predloženog zakona, nažalost, nije potreban nikakav komentar, što bi naš narod rekao, "ne lipši magarče do zelene trave". Ovakva nakaradna i štetna odredba poništava sva utvrđena pravila i proklamovana načela u ovom zakonu. Najavljene su, zajedno sa onim što su kolega i koleginice iz SPO podneli kao amandmane, i odredbejoš nekoliko članova Predloga zakona koji se odnose na rad službe, gde je neophodno da se izvrše korekcije na jedan prihvatljiv način. Međutim, pismeno, koliko je meni poznato, mišljenje Vlade na amandmane nismo dobili. Saznali smo da su prihvaćene sugestije međunarodnih organizacija, koje su u vidu amandmana podneli kolege iz poslaničke grupe G17 plus, ali koliko znamo, ova za nas u Socijaldemokratskoj partiji ključna stvar oko funkcionisanja unutrašnje kontrole nad radom policije u Predlogu zakona, nažalost, nije promenjena. Mi iz Socijaldemokratske partije smo pokušali da kroz naše amandmane poboljšamo Predlog zakona o policiji. Posebno smo smatrali da član 5, koji govori o informisanju i javnosti rada policije, o čemu je bilo govora i u izlaganjima mojih prethodnika koji pripadaju opozicionoj grupaciji, treba da se koriguje, jer je ovaj član zakona suprotan Zakonu o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Taj zakon generalno, kao osnovni zakon, reguliše javnost rada državnih organa i ne dopušta nikakve izuzetke, osim izuzetaka koji su navedeni i u samom Zakonu o slobodnom pristupu informacijama. Član 5. Predloga zakona o policiji ovo pravilo krši jer uvodi pojmove osnovanog interesa za traženje informacija, što je potpuno suprotno ideji osnovnog zakona iz ove oblasti. I na kraju, ponoviću, ako bi se prihvatili podneseni amandmani, kojima se služba unutrašnje kontrole ustrojava kao nezavisni organ sa jasnim ovlašćenjima, koja se neće relativizovati tako da se služba svodi na svoju puku formu, ovaj zakon mogao bi biti i dobar zakon. Ali, ova vlast i ovaj ministar moraju pokazati odlučnost i jasnu spremnost da se reforma i preporod policije u državi Srbiji zaista i dogode. Zahvaljujem na pažnji.
Hvala, gospodine Omeroviću. Izvinjavam se gospodinu Živkoviću, malopre sam pogrešno pročitao. Reč ima sada narodni poslanik Milisav Petronijević, a neka se pripremi narodni poslanik Milorad Mirčić, pa Miroslav Živković.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, stav poslaničke grupe SPS na Predlog zakona o policiji na početku ove rasprave izneo je šef poslaničke grupe SPS, gospodin Ivica Dačić. Naravno, napomenuli smo, pre rasprave o ovom zakonu imali smo i jedan detaljan razgovor sa ministrom i njegovim saradnicima, gde smo razjasnili neka nejasna pitanja. Uz to da ponovim da imamo i nekoliko amandmana, kojima pokušavamo da još više pojasnimo neke odredbe zakona. Dakle, nije mi cilj da ponavljam sve ono što je već rečeno, ali bih se zadržao samo na nekoliko pitanja. Naravno, SPS će podržati i glasaće za ovaj predlog zakona. Međutim, želim da postavim nekoliko pitanja. Gospodin ministar u uvodnom izlaganju je posebno istakao nekoliko pitanja koja već kod ljudi postaju koliko popularna za iskazivanje toliko i nejasna. Ne znam da li ima neke oblasti a da se ne govori o depolitizaciji, profesionalizaciji, decentralizaciji, demilitarizaciji, dekoncentraciji reforme i da ne nabrajam dalje. Mislim da je ministar ovde s pravom istakao kao prvo pitanje depolitizacije policije, nužno pitanje bez koga se ne može. Ali, želim da upozorim, nije dovoljno da se ostvari depolitizacija policije samo time što će se direktor policije birati konkursom, odnosno Vlada ga postavljati na osnovu konkursa. Naravno, to je potreban, ali ne i dovoljan uslov. To treba u daljem postupku dovesti da ne sme da bude nikakvih političkih uticaja kada se vrši taj izbor. Paralelno s tim pitanjima je i pitanje profesionalizacije. Nije dovoljno da to bude samo depolitizovano, da bude samo konkurs, već mora da bude stručnjak, dokazani stručnjak, sa kvalitetima da može da vodi policiju. Drugo pitanje koje je ovde pominjano, a to je pitanje decentralizacije, jedno takođe moderno pitanje. Ali, da pogledamo kako to zakon predviđa i da li su takve mogućnosti realne. Mislim da je u ovom delu, koji govori o organizaciji policije, nađena prava mera kako da se ti poslovi organizuju. Naravno, imali su dilemu, i dalje je imam, da li se ovde direkcija poistovećuje sa policijom, ili je to možda sistem. Možda nije primereno uporediti, u vojsci imate Ministarstvo odbrane i Generalštab sa vojskom. Da li je to adekvatno i ovde, gde imate MUP, direkciju, kao Generalštab, sa policijom kao vojskom? Nastavićemo to i dalje da razjašnjavamo. Tamo gde mislim da je nađena dobra mera, to je da nije samo teritorijalna decentralizacija prava decentralizacija, već da je dobro što su decentralizovana ovlašćenja, odnosno poslovi. Inače, zamislite policiju koja bi bila zbir policijskih uprava u Srbiji, gde bi svako imao svoju policiju, a da ne govorim u ovakvim uslovima koji važe u Srbiji - zlo i naopako. Zamislite policiju u Beogradu gde bi bio komandant policije gradonačelnik Bogdanović. On bi hapsio svakoga ko postavlja pitanje šta je sa parama za gradsku garažu. Gde su otišle te ogromne pare? Šta je sa parama za "Arenu"? Šta je sa izgradnjom mosta na Adi, koji još nema nikakvu dokumentaciju, a silne pare se daju za projekat itd? On bi pohapsio odmah one koji postavljaju ta pitanja, a ogromne pare su u pitanju. Zato mislim da je tu nađena dobra mera i da jednostavno na tome treba dalje insistirati. Ono o čemu može da se razmišlja u ministarstvu, postoji li mogućnost u nekom daljem postupku da se uvede neka vrsta lokalne policije, ali nenaoružane policije, koja bi se bavila samo onim svakodnevnim problemima građana na ulici, školi itd. To je nešto o čemu bi trebalo da se razmišlja. Takođe, kada se kaže - depolitizacija, da se to stvarno i uradi. Dakle, treće pitanje je primena tog zakona. Svi su nam pričali o depolitizaciji. Imali smo ministarstva, pa i sada, gde je čitavo predsedništvo jedne stranke zauzelo mesta pomoćnika. Zamislite, sve stručnjaci, celo predsedništvo stranke - stručnjaci za tu oblast. Imali smo priliku u prošloj Dosovoj vlasti da nije samo ministar bio politička ličnost, čak je on bio najmanje bitan tu. Tu su bili glavni stručnjaci Čeda Jovanović, Vesić, Batić, Beba Popović i ne znam više ko nije bio. Dakle, suština je u tome - primeniti do kraja taj princip. Pretposlednje je pitanje kontrole rada policije, da ne nabrajam sve ono o čemu smo pričali. Ovde se vidi, a i jedino je moguće, postoji spoljna i unutrašnja kontrola. Šta mislim da izaziva nedoumice u javnosti? Spoljna kontrola koja se obavlja u Skupštini, koja je ipak vrhovni organ, nije dovoljno razvijena, nije do kraja razrađena. Zbog toga ljudi traže raznorazne načine kako da uđu dublje i vide suštinu tih odnosa itd. Zato mi se dopada, ako je to tako, donošenje zakona o parlamentarnoj kontroli svih službi bezbednosti, gde bi se jasno preciziralo kako se vrši spoljna kontrola. To je civilna kontrola. Najvažnija kontrola je civilna kontrola policije. Ono drugo – unutrašnja kontrola, to je nešto za šta je nađena mera u ovom zakonu, s tim što mi se čini da je falila samo rečenica da se izbegnu svi nesporazumi. Ako je jasno, a jasno je, unutrašnju kontrolu može da vrši neko odatle i to da bude ne stručan, nego par ekselans stručan. Taj može da vrši unutrašnju kontrolu u okviru policije. Možda je trebalo u zakonu reći da je na čelu toga načelnik sektora koji je pomoćnik ministra. Možda bi se izbegli nesporazumi te vrste. Nije dozvoljeno da se, pored spoljne kontrole, preko unutrašnje kontrole pravi još jedna spoljna kontrola, prave dva ministra itd. Dakle, unutrašnja kontrola, na čelu stručnjak par ekselans, a ne kao sada što se događa da Božović vrši unutrašnju kontrolu policije. Na kraju, mislim da ovo rešenje treba podržati, treba ga do kraja razjasniti vezano za pomoćnika ministra i jasno staviti do znanja da i taj mora da bude stručan. Sasvim na kraju, mora se učiniti sve da policija dobije status koji zaslužuje. To mora da učini i sama policija tako što će se ponašati u skladu sa zakonom i Ustavom, tako što će izbeći sve moguće političke uticaje. Kada bi Demokratska stranka imala stalno uticaj na policiju, njoj bi zakon bio najbolji. Dakle, ona sama mora dati odgovor na sva ona pitanja koja je opterećuju, počev od "Sablje", preko svih drugih. Nije policija bila ta koja je izbrisala "Sablju". Policija je sprovodila naloge ovih malopre rečenih ljudi. Zatim, ako je to policija koja treba da štiti građanina, građanin mora da ima poverenje u nju. Znači, ona mora da se oslobodi svih tih unutrašnjih problema. Ali, isto tako, država mora da stane potpuno iza policije i ne dozvoli da je iko devalvira. Naravno da joj omogući takav materijalni položaj da tu čovek bude i materijalno i na svaki drugi način obezbeđen. Tek tada možemo govoriti na pravi način o jednoj profesionalnoj policiji, koja je oslobođena svih pritisaka i, naravno, o onoj koja je u funkciji građana. Toliko, hvala.
Hvala vama, gospodine Petronijeviću. Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, potom narodni poslanik Miroslav Živković, pa narodni poslanik Momir Marković. Izvolite, gospodine Mirčiću.
Ovaj zakon je pokušaj da se jedan deo MUP jasno definiše, njegove obaveze, nadležnosti i odgovornosti. Ono što je veoma dobro jeste da je u centar ovog zakona stavljeno lice, odnosno građanin, njegova prava, zaštita i bezbednost. Ali, nije dobro što u ovom zakonu jasno nije definisano kako i na koji način su taj isti građanin, odnosno njegovo pravo, njegova bezbednost, zaštićeni od same policije, iz prostog razloga što u ovim delovima ovog zakona, gde se radi, ne samo o delu unutrašnje kontrole nego i o delu javnosti rada, a i samim odredbama koje definišu način postupanja policije prema licima, odnosno građanima, jasno se vidi da su u pojedinim segmentima, bez usvojenih ili razmatranih amandmana, zbog neizdefinisanosti ugrožena prava ili, bolje rečeno, uskraćena prava lica. Ako pogledamo koja su ovlašćenja službenih lica u ovom zakonu, odnosno pripadnika policije, videćemo, između ostalog, da najblaži prekršaj koji se tretira u ovom zakonu je nedolično ponašanje pripadnika policije, pa sve do one kategorije gde zakon kaže da se može vršiti prisluškivanje ili praćenje lica odlukom Vrhovnog suda, odnosno sudije koji menja predsednika suda. U tom jednom dijapazonu mnoge mere i mnogi načini gde se može naći i te kako uporište za zloupotrebu službenih ovlašćenja, za krivotvorenje zakonskih odredbi. Zašto? Zato što, kada pogledamo statistički, jedan od glavnih problema je upravo u onom delu sa kojim se mi prilično susrećemo, sa nedoličnim ili neodgovornim ponašanjem službenog lica, počevši od onog pozorničkog posla, preko saobraćajne policije, pa do nekih viših funkcionera u MUP-u. Glavni uzrok i razlog je nekorektno ponašanje, ponašanje koje bi se moglo reći da je u suprotnosti sa zakonom, počevši od verbalnog maltretiranja, šikaniranja, do primene lakših mera sile. A kada pogledamo kaznenu odredbu, onda vidimo da je sankcionisanje takvih postupaka, koji su većim delom zastupljeni u prekršajima, kažnjavanje umanjivanjem ličnog dohotka od 10 do 30%. Kaznena politika predviđena ovim zakonom ima cilj da spreči sve one neželjene posledice. Ako je lice koje je pripadnik policije spremno da zloupotrebom svog položaja, maltretiranjem građana, za čiju je bezbednost on zadužen, odlučilo da to čini iz neke lične koristi, onda sankcionisanje takvih postupaka koji se tretiraju kao najlakši prekršaj neće imati efekta. Drugo, kada je u pitanju privođenje i zadržavanje lica, onda smo svesni činjenica da imamo neka gorka iskustva iz proteklog perioda, pogotovo iz perioda vanrednog stanja ili akcije "Sablja", gde jedan od prethodnih govornika, koja je žarila i palila tom akcijom, izađe ovde da nam naknadnu pamet prospe, da mi izvučemo pouke, pa reče da nije u pitanju to što su ljudi protivzakonito zadržavani, što su uz svesno kršenje Ustava i ustavnih odredbi maltretirani, šikanirani, proglašavani za organizatora atentata, već je suština u unutrašnjoj kontroli. Mi smo sada ovde u prilici da usvajanjem pojedinih amandmana jasno definišemo maksimalan vremenski period privođenja, odnosno zadržavanja. On mora da bude u skladu sa zakonima, usvojenim zakonima i ništa preko toga. Ne može nijedno opravdanje da služi kao osnova da bi se u ovom zakonu napravio izuzetak. Ne može se u ovom zakonu ograničavanje kretanja na ovako jasno nedefinisan način sutra koristiti kao mogućnost za zloupotrebe i protivzakonito postupanje. Zašto mi srpski radikali upozoravamo na ovo? Iz prostog razloga što smo svesni činjenice da je vlast promenljiva, za razliku od mnogih od vas koji ste u kontinuitetu od 2000. godine, pa mislite da ćete uz međunarodnu podršku ostati 100 godina. Mi bismo voleli da ste gavranovi, ali ne možete 100 godina da vladate. Ne govorim za kompletnu vladajuću koaliciju, nego za pojedini političke partije koje se preko noći transformišu iz nevladinih organizacija u političke partije, pa onda u kontinuitetu od Radoja Kontića drže vlast. Pošto je to promenljiva kategorija, morate razmišljati kako će se to odraziti na vas same, koji sada zagovarate ovako nedefinisan zakona u pojedinim tačkama. Ako je u pitanju primena mere prisluškivanja, onda smo svesni činjenice do kakvih je sve zloupotreba dolazilo kada je u pitanju primena ovakve mere. Zašto je dolazila? U osnovi razlog je bio nepoštovanje važećeg zakona, koji je jasan, decidan i kaže - samo predsednik Vrhovnog suda odobrava primenu ovakvih mera i ne smemo praviti izuzetak. Ne smemo u ime pojedinačnih slučajeva da napravimo zakonski presedan, jer taj zakonski presedan sutra će biti predmet ili način zloupotrebe. Ako je to predsednik Vrhovnog suda, onda je on samo ovlašćen da da takvo odobrenje. Imali smo doduše, istine radi, i tu negativnih iskustava, gde je bivša, ako upotrebimo modernu kovanicu, predsednica Vrhovnog suda, na zahtev BIA da primeni takve mere prema licu koje se bavi špijunažom, odgovorila - ne može se primeniti, jer se bavi svojim poslom. Ne smemo na osnovu takvih iskustava da dozvolimo zakonski da neko sutra zloupotrebljava, tako što će usled odsutnosti predsednika Vrhovnog suda ovlastiti bilo kog sudiju Vrhovnog suda. Uostalom, odgovornost funkcije podrazumeva da je taj čovek, koji je predsednik Vrhovnog suda, svestan činjenice da na zahtev hitnosti mora u svakom trenutku da bude na usluzi i da se nađe u svakom trenutku na mestu gde je u mogućnosti da potpisuje takve zahteve. Primena takvih mera je u proteklom periodu u 99% slučajeva bila način zloupotrebe i osnov za kršenje zakona. Zašto? Čuli smo i ovde žalopojke pojedinih predstavnika političkih partija, koje kažu da su patile od 1990. do 2000. godine. Onda su ukazivali kako je primenjivana mera prisluškivanja prema njihovim liderima, ali ne kažu javnosti da nije takva mera trebalo da bude primenjivana od 1990. godina, jer njihovi lideri su dopisni članovi državne bezbednosti, BIA. Zašto prislušivati nekoga ko vam honorarno radi, koga honorarno isplaćujete? Uvek je to predmet manipulisanja. Što se tiče same organizacije policije, uvodi se jedna nova institucija koja se zove direkcija. Na čelu te direkcije je direktor. Zakonski nejasno i nepotpuno izdefinisano koje su sve ingerencije, koja su prava i dužnosti direkcije, dovodi u pitanje opravdanost i postojanje funkcije direktora. Hijerarhijski odnos je jasno izdefinisan, sve je podređeno ministru, ali s druge strane to dovodi u pitanje jasno određenje ili opredeljenje predlagača zakona da se policija depolitizuje. Ako je ministar jedina politička figura u čitavoj strukturi policije, onda je nejasno kakva je to depolitizacija policije, kada svi njemu polažu računa. Moramo da izlazimo iz tih zabluda. Zablude koje se ogledaju u nekim floskulama. Izvršićemo depolitizaciju i demilitarizaciju tako što ćemo to navesti kao jednu rečenicu ili kao jedan segment u zakonskom predlogu, a u praksi imamo sasvim drugačiju situaciju, gde ministar kao politički vrlo značajna figura ima diskreciono pravo da utiče na izbor svojih saradnika. Naravno, direktor direkcije je u ovom slučaju jednim delom dosta izdefinisan, tako što se kaže - primaće se po konkursu, a da konkursne uslove treba da ispunjava takva ličnost koja konkuriše za direktora. To je jasno definisano, ali šta je hijerarhijski niže, a to su načelnici pojedinih sektora, pojedinih oblasti ili i pojedinih uprava? Kako se oni biraju? Oni moraju da budu jasno definisani u ovom zakonu zato što sačinjavaju jednu novu "instituciju u okviru policije", a to je direkcija. Ako tako ne bude izdefinisano imaćemo jednu nepravdu ili bolje rečeno diskriminaciju prema čoveku ili ličnosti koja će konkurisati za direktora. Za njega je potrebno da ispunjava uslove za to mesto, a svi ostali su najverovatnije odraz političke volje i želje ili međustranačke trgovine.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavićemo današnju načelnu raspravu 13. tačke dnevnog reda - Predlog zakona o policiji. Dozvolite mi da vas na početku obavestim kako ćemo raditi danas i sutra. Danas ćemo raditi do okončanja načelne rasprave ove tačke, a sutra ćemo, ako sve bude u redu, raditi najduže do okončanja objedinjene rasprave 15. i 16. tačke. Dakle, sutra ćemo početi rad u 10,00 časova načelnom raspravom 14. tačke dnevnog reda i raditi do kraja objedinjene načelne rasprave 15. i 16. tačke, o čemu su se složili predstavnici poslaničkih grupa. Hvala. Reč ima narodni poslanik Miroslav Živković. Neka se pripreme narodni poslanik Momir Marković, pa Dragan Šormaz. Izvolite, gospodine Živkoviću.
Poštovane dame i gospodo, uvaženi narodni poslanici, gospodine ministre, ako znamo da je kontrola i reforma bezbedonosnih službi jedan od prioriteta Srbije na njenom putu ka EU, ako znamo da takva reforma ne može biti ozbiljna ako se ne usvoji zakon o policiji, onda nema dileme kako će poslanici G17 plus glasati. Naravno, mi podržavamo ovaj predlog i glasaćemo za usvajanje ovog zakona. Naime, o reformama službi bezbednosti dugo se i opširno govorilo. Bilo je tu raznih ministara, bilo je tu raznih transformacija, sistematizacija, resistematizacija, ali suštinski se ništa nije učinilo. Ništa se nije učinilo sve do dolaska ove vlade. Ova vlada i resorni ministar imali su dovoljno hrabrosti, znanja, volje da suštinski priđu ovom problemu. Oni su prišli reformi sistema bezbednosti na koje se najviše čekalo. Ove reforme su poslednje provedene, a na njih se najduže čekalo. Jednostavno, predugo je policija bila politički instrument, političko sredstvo, sredstvo kojim je struktura na vlasti kontrolisala društveni interes. Nije ga podržavala nego ga je kontrolisala. Naravno, takvo ustrojstvo policije i sistema bezbednosti zahtevalo je određenu kadrovsku strukturu, u kojoj su poslušni i pouzdani nosili prevagu nad stručnim, pametnim. Međutim, sa dolaskom ove vlade to se počinje menjati. Kada sam govorio o prethodnom periodu, da ne bude zabune, zatečenom periodu, govorim o periodu i posle 5. oktobra. Reforma sistema bezbednosti nije samo stvar opredeljenja i volje vlade i resornog ministra. Tu se radi jednostavno o nekim obavezama koje smo mi, kao zemlja, na putu ka evropskim integracijama preuzeli. Mi kao država, sa ozbiljnim opredeljenjem ka evropskim integracijama, te obaveze ćemo ispuniti. Ne bih želeo sada da ponavljam, gospodin ministar je u svom uvodnom obraćanju pomenuo koje smo sve dokumente, protokole i preporuke morali da ispoštujemo. Mislim da je to dobrim delom ovim zakonom učinjeno. Uvažavajući činjenicu, pre svega, da reforme, pa i reforme policije, nisu stvar trenutka, već procesa, za poslanike G17 plus ovaj tekst predloga je sasvim prihvatljiv. Neko je lepo primetio da je ovaj predlog zakona nešto između zatečenog i poželjnog. Mi uvažavamo tu činjenicu i baš zbog toga, da bismo se što više približili tom poželjnom, poslanici G17 plus podneli su više od 20 amandmana. Ne zbog toga što smo smatrali da je ovaj predlog zakona loš, ne zbog toga da bismo dobili neke jeftine dnevno-političke poene, to prepuštamo nekim drugim, jednostavno, ponoviću još jednom, hteli smo da podržimo napore ove vlade da se konačno izvrši suštinska reforma sistema bezbednosti, u ovom slučaju policije, i da dođemo do najboljeg mogućeg rešenja. Jedan od kolega poslanika je rekao ovde da je amandmane G17 plus pisala EU. Meni je drago ako je taj kolega prepoznao u našim amandmanima preporuke EU. Amandmane smo pisali mi, doduše imamo dovoljno stručnih i poštenih ljudi u našoj poslaničkoj grupi koji su mogli to da urade. O razlozima što smo to učinili, već sam govorio. Neki od naših amandmana su prihvaćeni. O nekima se još razgovara, ali bez obzira na to smatramo da ima dovoljno dobrih stvari u ovom zakonu zbog kojih treba podržati ovaj zakon. Ne bih želeo da se ponavljam, kolege su o tome govorile, posebno kolega Krstin, šta je dobro u ovom zakonu. Kratko bih hteo da podvučem, dobra stvar je kod zakona o policiji što se, pre svega, sprovodi demilitarizacija i depolitizacija. Siguran sam da resorno ministarstvo ima dovoljno snage da već započet proces dekriminalizacije policije, koja je odraz ranijeg perioda, sprovede do kraja. Tome smo svi svedoci. Mislim da ministar ima dovoljno snage da istraje na tom putu. Ponoviću ono što je, po meni, najbitnije. Pre svega, ovim zakonom se uvodi novi koncept javne bezbednosti. To više nije samo zaštita prava i sloboda državljanina Srbije, građana, nego zaštita svih. Takav jedan novi koncept javne bezbednosti zahtevao je da se odrede, pre svega, veoma jasno policijski poslovi. U ovom zakonu to je regulisano u članovima od 10 do 19, u kojima mislim da je dosta amandmana iz poslaničke grupe G17 plus ministar ugradio, odnosno prihvaćeni su. Jednostavno, da bismo zaštitili prava i slobode građana, moramo znati koja su ovlašćenja policajca, odnosno prava i ovlašćenja policajca i prava i ovlašćenje građana. To su jednostavno dve stvari, odnosno viđenje jedne te iste stvari. Ovaj zakon to precizno reguliše, mnogo bolje nego postojeći, koji je donet, podsetimo se, 1991. godine, u nekim potpuno drugačijim uslovima. Mislim da je tu zakonsko rešenje sasvim prihvatljivo. Ono što je najbitnije kod ovog zakona, tiče se organizacionog dela, jeste da se uvodi direktor policije, odnosno direkcija policije. Takođe, mi tu nemamo nekih ozbiljnijih primedbi. Direktora policije, dakle, bira Vlada na predlog resornog ministra, bira se na pet godina. Sve to je regulisano u članu 21. Možda bi bila mala primedba da se nadam da će ovi kriterijumi biti precizirani kroz neka od podzakonskih akata, jednostavno da bismo znali da se što manje radi o diskrecionom pravu ministra prilikom izbora direktora. Ne bih se više zadržavao na detaljima osim da kažem, koliko god neki zakon bio dobar, može biti savršen, ukoliko se ne primenjuje ili se pogrešno primenjuje, on jednostavno nema nikakvu snagu, potpuno je bezvredan. Zbog toga, ovim zakonom su predviđena dva nivoa kontrole - spoljašnji i unutrašnji. Poslanici G17 plus su imali malo drugačije viđenje u ovom delu, ali to je bilo naše viđenje. Postoje dva sistema, mogli smo izabrati jedan ili drugi. Vlada i ministar su se odlučili za jedan. Bilo jedan ili drugi, odlučili smo da prihvatimo da je ono što je najbitnije - zaštititi prava i slobode građana i sprečiti samovolju policije. Ono što me posebno raduje, naravno, ne sadrži se u ovom zakonu, ali sam spremajući se za ovaj zakon pronašao da će biti oko 100 inspektora unutrašnje kontrole raspoređeno na teritoriji Srbije. Mislim da sam to našao u nekom intervjuu. To je strašno dobro. Znači, ipak se ozbiljno prilazi ovom problemu, neće se to sprovoditi paušalno, neće ostati mrtvo slovo na papiru. Za sada bih toliko rekao, neću dublje da ulazim u analizu ovog zakona, za to postoji rasprava u pojedinostima, gde mislim da će ostale pojedinosti biti potpuno razjašnjene. Na kraju, još jednom bih hteo da vas pozovem da, kao i poslanici G17 plus, podržite ovaj zakon i glasate za zakon o policiji. Hvala.
Hvala vama, gospodine Živkoviću. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, potom narodni poslanik Dragan Šormaz, pa narodni poslanik Radiša Ilić. Izvolite, gospodine Markoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, i ovaj zakon je kako vladajuća garnitura zna da kaže sistemski zakon. Sistemski je zbog sistema prepisivanja i prevođenja od nekih zemalja sa zapada i uglavnom je sistemski loše prevođeno, pa se često pitam da li vam to neko ne podmeće loše prevode zakona. Navikao sam već nekoliko zakona unazad da se u prvom ili drugom članu počinje sa nabrajanjem, međutim kada dođemo na član 2. i o tome ću. U članu 1. stav 2. kaže: "Policija obavlja zakonom utvrđene policijske i druge poslove, pruža podršku vladavini prava u demokratskom društvu..." Pitam vas da li ste vi to dobili sertifikat da je ovo društvo demokratsko. I ako niste dobili, nemate potvrdu da je društvo demokratsko, onda policija ne mora uskladu sa zakonom. Mislim da je previše mahanja sa tim demokratski, demokratija, demokratičnost. U ovakav zakon, ozbiljan zakon, zakon koji ima nameru da postane ozbiljan zakon, ne treba uvoditi, jer to sve više liči na floskulicu "u demokratskom društvu" – puka proklamacija. Demokratičnost određenog društva određuju glasači na izborima. Mislim da ne treba da se takve reči više unose u zakon, stvaraju zabunu. Vezano za član 2. U članu 2. u Zakonu o putevima nam je ministar Ilić napisao šta je put, šta je rigola, šta je jarak pored puta, šta je raskrsnica, šta je semafor, pa nam u Zakonu o duvanu objasni ministar Dinkić, šta je duvan, šta je cigara, šta je cigareta, kako se secka, kako se fermentiše. U ovom zakonu toga nema. Jer da ima, onda bi morao ministar Jočić da nam kaže šta je policajac, šta je šapka, šta je pendrek. Dobro je da je ministar Jočić video ono što ne valja kod ostalih ministara pa nije primenio. Sada dolazimo na član 3. Kaže: "Ako se pri izvršenju akata državnih organa i pravnih lica sa javnim ovlašćenjima osnovano očekuje otpor, policija će tim organima i licima, na njihov pisani zahtev, pružiti pomoć radi omogućavanja sprovođenja izvršenja." Radi se uglavnomo delu MUP-a u lokalnoj samoupravi i ovde dolazimo sada u situaciju da primoramo policiju i da krši zakon, pored ostalog, o tome ću malo kasnije, ali i da se nedemokratski, ako već koristite onaj izraz, ponaša. Tipičan primer. SRS se sudila oko Magistrata sa onom demokratskom vlašću do 2003, dolazilo je četiri puta, ako ne i više, rešenje za iseljenje, i nekoliko puta je policija dolazila i nekoliko puta su poslanici SRS stajali ispred i policija nije mogla da izvrši iseljenje, jer smo sad dobili konačnu presudu da je sve u skladu sa zakonom. Ovako može voluntarizam nekih opštinskih glavešina da natera policiju da zloupotrebi ovlašćenja. Ima još jedna stvar. Nedavno se desilo da je u Kraljevu predsednik opštine angažovao načelnika SUP-a da u 21,00 sati poziva sve one koji su potpisali peticiju za pokretanje inicijative za smenu predsednika opštine i da od njih uzima izjavu. To se ne sme desiti. Upravo je to mogućnost kada se spregne načelnik, pogotovo ako su pašenozi, kao što je u ovom slučaju, čini mi se, načelnik i predsednik opštine ili načelnik i neki funkcioner, ili ako su samo prijatelji, onda načelnik može da zloupotrebi i ona ovlašćenja koja u stvari po onom starom zakonu nije imao. Zloupotrebljava policiju kao instituciju. Član 6. stav 2: "Policija sarađuje i sa drugim organima i ustanovama, nevladinim i drugim organizacijama, manjinskim i drugim organizovanim grupama i samoorganizovanim pojedincima (baš me zanima kakav je to samoorganizovani pojedinac, organizovani pojedinac, izraz malo treba posle da se objasni, kako je to samoorganizovani pojedinac) radi razvijanja partnerstva u sprečavanju ili otklanjanju delikata itd." Ovde će vam nevladine organizacije komandovati policijom. U skladu sa članom 6. će Nataša Kandić, Sonja Biserko, svi ovi izdajnici koji nas cinkare gde god stignu i kako god stignu, policija će morati da postupa po ovome ukoliko se član 6. ne izmeni. Član 8. stav 2: "Ministar daje policiji smernice i obavezna uputstva za rad, uz puno poštovanje operativne nezavisnosti policije. Ministar može naložiti policiji da u okviru svoje nadležnosti izvrši određene zadatke i preduzme određene mere i da mu o tome podnese izveštaj." Šta može ministar i dokle? Koja je granica u svemu ovome dokle ministar može da ide? Ministar može da naloži i prisluškivanje, hapšenje, ispitivanje. Tužilac mora odmah da se uključi, jer na kraju toga člana se kaže - i preuzme upravljanje nad policijskim postupanjem. Kaže ovako: "Nadležnosti ministra za policijska postupanja iz stava 2. ovog člana važe do trenutka kada javni tužilac bude obavešten o krivičnom delu i preuzme upravljanje nad policijskim postupanjem u pretkrivičnom postupku." Koliki je period kada MUP mora da obavesti tužioca i da tužilac tog trenutka preduzme određene mere? Do sada je to bilo 48 sati zadržavanja u pritvoru i u to vreme mora već javni tužilac da se umeša. U članu 10. tačka 2. kaže - bezbednosna zaštita imovine. Pitam – s obzirom da više nemamo domaćih banaka, jer i ove banke koje su domaće, u stvari nisu domaće, više su domaćih tajkuna i uglavnom je kapital malo više od onih drugih, nego od ovih naših – konkretno se radi o bankama, transportuju novac od trezora do banke i nazad, vezano za to. Pre izvesnog vremena sam imao priliku da me ljudi u crnom, naoružani dugim cevima, sa nekakvim kačketima, zaustave da bi prošla kola, da obezbede, mislim da je to grčka banka, na trgu kod Magistrata. Pitam, ko osim policije sme da nosi duge cevi? Isprepadali onde građane na pijaci, jer se tu baš pored pijace prolazi, uđoše, izađoše, pumparice u rukama. Da sam malo plašljiv i mene bi uplašili. Prema tome, policija mora da obezbeđuje ovakve konvoje, ali policija mora i da naplati to, i ako obezbeđuje i naplaćuje, onda gde ide novac? Da li ide u budžet ili ide na onaj poseban račun policije? Sve mora u zakonu da bude regulisano. Član 15. stav 1. kaže: "Ako Vlada Republike Srbije oceni da drugačije nije moguće itd. da ograniči ili zabrani kretanje na određenim objektima, određenim područjima ili na javnim mestima." Ovo je uvođenje vanrednog stanja na delu teritorije. Nema pravo Vlada, nego ima predsednik države. Koliko znam, Nataša Mićić je bila Milan Milutinović, samo malo drugačija, i onda je ona uvela ovo. Dalje kaže stav 2 - da zabrani nastanjivanje na određenom području ili napuštanje određenog područja. Šta to znači? Hoćete ceo grad, to je određeno područje, žicu da razvučete i da pretvorite grad u logor. Ovde mora drugačije da se kaže. Sada pošto nemam vremena dovoljno, član 30. tačka 13 - javno raspisivanje nagrade. Pitam ministre vas, ako je ministar smenjen, MUP ostaje. Ministar koji je bio pre vas raspisao je javnu nagradu. Predsednik SRS, prof. dr Vojislav Šešelj, tri slučaja je potpuno obradio i predao mu. To je bilo onda po 300.000 maraka, 900.000 maraka, odnosno 450.000 evra vaše ministarstvo duguje SRS, koliko da znate. Dalje, u tači 5. u drugom delu kaže se - prikupljanje obaveštenja od lica u pritvoru. Na to nemate pravo. Onog trenutka kada je lice pritvoreno, policija više sa njim nema ništa. Na kraju još da postavim dva pitanja, pa da završavam, jer mnogo je još govornika SRS. Čuli ste ministre, baš mi je drago da ste tu, za jednog čoveka koji je bliski rođak jednom od naših funkcionera ove države, a inače mu je nadimak Manijak, verovatno ćete se setiti o kome se radi, radio je u Komora sistemu, nabavio opremu za prisluškivanje i drži tu opremu, prisluškuje telefone firme "Nokia". Imam informaciju da je MUP upoznat, a da se ništa do sada nije preduzelo. Ko koristi opremu za prisluškivanje koja se nalazila u ulici Vladete Kovačevića? Oprema je kupljena u Izraelu još kada je Tadić bio ministar i uvezao je izvesni Milan Zarić. Da li imate informacija o toj opremi, jer tu opremu može držati samo MUP i BIA i niko više. Upozoravaju me kolege da sam već 12 minuta potrošio. Tokom rasprave o amandmanima podrobnije o svakom članu ćemo pričati.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz, potom narodni poslanik Radiša Ilić, pa narodni poslanik Petar Cvetković.
Dame i gospodo narodni poslanici, reče ovde narodna poslanica za koju znamo, već je pomenuto da je uvela ratno stanje pod formom vanrednog stanja u zemlji dok je obavljala određenu dužnost, da neki od nas obraćajući se ministru ovde rade promene i ovakve zakone zato što su to uslovi, a ne zato što osećaju potrebu za tako nečim. Morao sam da reagujem prvo na to i na takvu, blago rečeno, neistinitu i netačnu izjavu, jer gospođa bi trebalo da zna da skoro 80% građana države Srbije i Crne Gore kada ih pitate, pokazala su ispitivanja javnog mnjenja, da li ste za to da Srbija bude deo EU odgovara sa "da". Skoro 80% građana i sve koliko znam relevantne političke stranke u Srbiji isto to kažu i rade na tome da jednog dana budemo deo te velike evropske porodice gde nam je i mesto. Ako smo već kao država doneli takvu odluku i radimo na tome da budemo deo velike evropske porodice, a logično je da ta velika evropska porodica daje nama uslove za priključenje EU, ne znam koji drugi termin da upotrebimo i koju drugu srpsku reč da upotrebimo. Ali, ako treba negde da se priključimo, logično je da ispoštujemo uslove te mnogo veće asocijacije nego što je naša država, jer ako treba zajedno sa njima da živimo u EU logično je da i naša država bude uređena na takav način kao i te države, a to su uslovi i ne treba ta reč da joj bude strana. To su tzv. evropski standardi i logično je da mi kao država i u ovoj oblasti uskladimo naše zakonodavstvo sa evropskim standardima. Koji su to evropski standardi koji se traže od nas u ovoj oblasti da ih usvojimo? To je novo ustrojstvo policije i pretpostavke za decentralizaciju i ovlašćenja u okviru policije. Zatim, nova organizaciona struktura, kao što novi zakon i predviđa, direkcija policije, policijska uprava za grad Beograd, područne policijske uprave, policijske stanice i načela za njeno funkcionisanje, potpunijei preciznije definisanje policijskih poslova i saradnja sa drugim državnim organima, sveobuhvatno uređivanje policijskih ovlašćenja i redefinisanje, značajne promene u domenu radnih odnosa, po prvi put uređivanje i kontrola rada policije, spoljašnja i unutrašnja. Zatim, uvođenje pomoćne policije umesto rezervnog sastava. Insistira se na pravima lica prema kojima se policijska ovlašćenja primenjuju. Uređivanje položaja, dužnosti, prava i odgovornosti policijskih službenika samo u delu u kome se to razlikuje od ostalih državnih službenika. To je sve ono što se traži od nas, što je naša obaveza prema građanima države Srbije, bilo da smo vlast, bilo da smo opozicija. Naša je obaveza da stvorimo što jeftiniju državu za poreske obveznike, što jeftiniju policiju, a što efikasniju policiju. To se po starom zakonu nije moglo i naravno da je zbog toga bio potreban novi zakon. Koje su to promene u zakonu o policiji? Prvo, novi koncept javne bezbednosti. Po Zakonu o unutrašnjim poslovima od 1991. godine bezbednost je pružena građanima, državljanima Srbije, a po novom zakonu o policiji, koji imamo ispred nas, bezbednost se osigurava svima na teritoriji Srbije, znači i onima koji nisu građani Republike Srbije po našem Ustavu, a nalaze se na našoj teritoriji. Drugo, operativna nezavisnost policije. Šef policije do sada je bio ministar unutrašnjih poslova, a sada po novom zakonu šef policije je direktor policije. Zatim, demilitarizacija, ukidaju se dosadašnji činovi, uz restriktivne izuzetke u slučajevima gde to zahteva način komandovanja. Takođe, dosadašnja rezervna policija, sa vojnim obveznicima u njenom sastavu, zamenjuje se pomoćnom policijom, koja se formira u skladu sa principom dobrovoljnosti njenih pripadnika. Dekoncentracija; prema novom zakonu poslovi se po prvi put raspodeljuju na sve nivoe organizovanja, precizno se određuje šta radi MUP, šta policija, šta direkcija, šta područne uprave, šta stanice policije, čime se odlučivanje, samostalnost i odgovornost spuštaju na lokalne nivoe, kada smo već pričali i o decentralizaciji. Zatim, depolitizacija. Po starom zakonu politički odgovorni, pored ministra, bili su zamenik i pomoćnici ministra, a po novom zakonu politički odgovoran je samo ministar, dok su svi ostali u policiji odgovorni samo za struku i za posao koji obavljaju i biraju se samo na osnovu stručnog znanja i na konkursu, a ne kao što je do sada bilo postavljenjem. Imali smo slučajeve gde se postavljaju magacioneri u određenim opštinama, to je bilo u vreme DOS-a, za načelnike MUP-a. Vezano za depolitizaciju i ovo što sam sada rekao je i profesionalizacija. Pomoćnici ministra biraju se u postupku predviđenom Zakonom o državnim službenicima. Taj zakon smo ovde usvojili, čime se obezbeđuje trajnost, depolitizacija i stručnost. U više zakonskih rešenja naglašena je lična odgovornost, kako lica na položaju, tako i svih drugih policijskih službenika. Dakle, biraju se na konkursu. Uostalom, sam direktor policije se bira konkursom na pet godina, što znači da će on biti na pet godina izabran i sasvim sigurno raditi u mandatu dva ministra, jer jedna vlada ima rok trajanja od 4 godine. Eto vam dovoljan dokaz o depolitizaciji. Redefinisanje policijskih ovlašćenja; starim zakonom se načelno i segmentarno uređuje samo nekoliko policijskih ovlašćenja, dok se novim zakonom utvrđuju i redefinišu sva policijska ovlašćenja, a detaljno razrađuje 21. Ostala su razrađena drugim zakonima, čime je ispunjen jedan od glavnih uslova koji se odnosi na policiju, na koje smo se obavezali prilikom prijema u Savet Evrope. Daleko viši stepen zaštite ljudskih prava. U primeni svih ovlašćenja predviđene su garancije za zaštitu ljudskih prava po najvišim međunarodnim standardima, u praksi Međunarodnog suda za ljudska prava u Strazburu. U vezi sa prikupljanjem podataka valja naglasiti uvođenje seta potpuno novih odredaba zaštitnog karaktera u odnosu na lične podatke. Po prvi put uređivanje kontrole rada policije. Starim zakonom nije uređivana kontrola rada policije, a novim zakonom se to sveobuhvatno čini, uređivanjem kako spoljašnje kontrole policije, tako i više oblika unutrašnje kontrole. Služba za unutrašnju kontrolu, bilo je ovde polemike da li tako da se zove ili ne. Podsetiću vas da se u zemljama engleskog govornog područja to zove internal affairs, kada prevedete to su unutrašnji poslovi. Znači, postoji služba, postoji postupak po predstavkama i drugo, što je iznad zakonodavne prakse većine zemalja u regionu. Znam to da kažem na engleskom, ne znam da kažem na francuskom, ti Momo izađi pa kaži na kineskom, ako znaš. Princip saradnje daleko je razvijeniji novim zakonom o policiji, i to kod svih oblika saradnje u nacionalnim okvirima, ali i u pogledu međunarodne saradnje, kojim se stari zakon nije bavio. Princip javnosti, ovim pitanjem se stari zakon uopšte nije bavio, a novim zakonom je ovaj princip razrađen normama koje su u svemu u skladu sa domaćim zakonodavstvom, ali i sa međunarodnim standardima o dostupnosti informacijama, o obavezi zaštite poverljivih podataka itd. Javna vidljivost, tj. kako mi volimo da kažemo transparentnost sredstava za rad policije daleko je iznad uređenosti ovog pitanja u starom zakonu. Kao ilustracija može da posluži da se po prvi put u našem pravnom poretku uređuju i sredstva za posebne operativne potrebe policije, što je bilo nezamislivo u vreme donošenja starog zakona - 1991. godine. Narodni poslanici, poštovani prijatelji, ovo je zakon koji je jedan veliki korak napred i ovo je naša obaveza u odnosu na postojeće stanje i postojeći zakon. Možda nije u detalje, u tančine najsavršeniji, ali je mnogo bolji od postojećeg zakona. Obaveza prema državi i prema narodu je da ovaj zakon usvojimo. Moje mišljenje je da svi koji u ovom parlamentu ne budu glasali za ovaj zakon, u stvari su protiv evropskih integracija i ulaska Srbije u Evropsku uniju. Zbog toga pozivam sve prijatelje, kolege narodne poslanike, da u danu za glasanje podrže ovaj zakon.
Izvolite, po Poslovniku, narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, osvrnuću se na deo ovoga o čemu je govorio gospodin Šormaz. Nije internal affairs, ono što ste vi ovde govorili, unutrašnja kontrola. To je naziv samog ministarstva, tako da vam je potpuno pogrešan prevod, gospodine Šormaz. Dakle, ministarstvo unutrašnjih poslova je ministry of internal affairs. Nije unutrašnja kontrola u samom ministarstvu, tako da izgleda ne znate kako se to naziva, ali šta da vam radim. Imate mogućnost da kažete na dva načina, u zavisnosti od toga da li je british english ili american english, da li je foreign affairs ili external affairs. Izašao sam zbog nečeg drugog. Dame i gospodo, drago mi je da ste bili veseli tokom izlaganja gospodina Šormaza, nemam ništa protiv toga. Izašao sam ovde jer smo jutros postavili jedno veoma značajno pitanje ministru Jočiću i uveren sam da naša policija, koja je veoma efikasna, veoma ozbiljna, uveren sam da mnoge stvari zna, podatke ima odmah. U današnjem intervju visokog funkcionera Vlade Republike Srbije, novinar mu postavlja pitanje: "Aleksandar Vučić vam je poručio da ne idete čekićem na bager". To je posle činjenice da su predstavnici dve političke stranke objavile rat SRS, tako su oni rekli, to su SPO i DS. Onda sam rekao da mi ne želimo da učestvujemo ni u kakvom ratu, ali da od političkog sukoba sa njima nećemo da bežimo, a da im preporučujem da ne idu čekićem na bager. Odatle ovo pitanje. Odgovor je bio sledeći: "Neće nas uplašiti. Nisu to učinili ni kada su slali kamione ubice na naše članove, kada su ubijali i spaljivali ljude u živom kreču". Nisu važne dalje ove laži oko toga da li je naš predsednik opštine vitlao pištoljem, pošto nije, vitlao je futrolom za mobilni telefon, istine radi. Dosta je bilo raznih lažova. Naravno, to su izmislili lažovi iz DS, zato što ih tamo gone ljudi za krađu od 7,5 miliona u stambenom fondu na lokalu. U tome je suština. Ali, da ne pričamo sad o tome. Vraćam se na ove dve ozbiljne stvari. Gospodine ministre, tražim od vas da izađete, radi javnosti, popodnevni su sati, jutros oko 11,00 sati smo o ovome razgovarali i siguran sam da je četiri sata bilo više nego dovoljno vašoj službi u MUP-u da te navode proveri. Da li smo mi iz SRS, a prevashodno pitam da li sam to ja, pošto se pitanje odnosilo na mene, učestvovao u spaljivanju ljudi u živom kreču? Jesam ili nisam? Ili sam ubica, psihopata, ludak koji mora istog trenutka da ide u zatvor i nikada da ne izađe, ili vi imate visoke funkcionere Vlade koji su veliki lažovi, u najmanju ruku? Neću da pričam o svemu drugom, hoću samo da kažem da su veliki lažovi u pitanju. Ili je jedno ili je drugo, treće ne postoji. Samo od vas očekujem odgovor. Znam da vi sada imate i skupštinsku većinu i znam da je to vama problem, ali vi ovde ne možete da se ponašate kao političar, ovde morate da se ponašate kao profesionalac, ako hoćete i kao stručnjak u svojoj oblasti, kao neko ko mora da se bavi tim poslom, jer za vas moram da budem jednak kao i svaki drugi građanin Srbije. Ne može da se pojavi bilo ko i da kaže da su srpski radikali spaljivali ljude u živom kreču. Ili je to istina, uhapsite nas odmah. Ne tražim da hapsite onoga, nego samo kažite da je u pitanju veliki lažov i zadovoljan sam zbog toga. Nemam ništa protiv toga što će neko da laže, ali hoću da građani Srbije znaju da je taj neko slagao. (Predsednik: Vreme.) Završavam, gospodine Markoviću. Još jedanput hoću da kažem o čemu je ovde reč, da bi građani čuli, oni koji nisu imali prilike u prepodnevnim satima da gledaju sednicu Narodne skupštine. Čitavu kampanju u koju su krenule DS i SPO protiv SRS, postoji ta kampanja zbog jedne činjenice: zato što bi neki da trguju Kosovom i Metohijom, a pre svega da se zaštite od budućih hapšenja zbog lopovluka, kriminala i korupcije. Zato što neki od njih znaju, "mi smo dobri sa ovima, sa onima, dogovorili smo se sa njima na različite načine, malo ćemo mi da vladamo, malo će oni da vladaju, pa ćemo malo zajedno, pa ćemo malo odvojeno i nikom ništa", znaju oni kad dođu radikali na vlast da onda više nema dogovora, nema više krađe, korupcije, mita, lopovluka, otimačine, uzimanja, uništavanja poslovnog prostora, uništavanja svega po Beogradu, na nivou cele Srbije. Zato građani Srbije traže promene i zato mi tražimo odgovor od ministra policije. Evo, spreman sam odmah, sam ću sebi da stavim lisice na ruke ako sam to uradio, ili neka ministar kaže ko je lažov. Nema velike filozofije, istina mora da izađe na videlo i to očekujem od vas odmah gospodine ministre.
Replika, gospodin Šormaz, lično je pomenut.
Gospodine Vučiću, možda nije tačno ono što sam rekao, ali vidim da volite da proveravate. U Engleskoj se ministarstvo unutrašnjih poslova zove Home secretary, a svaki građanin koji gleda bilo koji američki kriminalistički film može da vidi da se služba unutrašnje kontrole u američkoj policiji zove Internal afairs i to je ono što sam rekao, ne vidim zašto ste zbog toga izlazili. Možda grešim, a za ovo drugo, to će odgovoriti ministar.
Thank you very much. Reč ima ministar Jočić.
Ovako, s obzirom na vaš prepodnevni zahtev, gospodine Vučiću, nijedan od navoda iz izjave nije bio predmet provera kriminalističke policije. Takođe, nadležna javna tužilaštva nisu stavila zahteve za prikupljanje potrebnih obaveštenja u vezi navodnih događaja o kojima se govori u izveštajima, odnosno u napisima. Prema raspoloživim podacima, MUP nije dobio bilo kakvo obaveštenje o navodnim događajima iz drugih izvora, kao što su predstavke, anonimne ili potpisane, javno pogovaranje, sredstava javnog informisanja i drugo. To je Upravakriminalističke policije. A iz Uprave za borbu protiv organizovanog kriminala sam dobio, na osnovu mog usmenog zahteva koji sam dao, "da po vašem pitanju, a odnosi se na aktivnosti pripadnika SRS u vezi izvršenja krivičnih dela,odnosno ubistva, obaveštavamo vas da na osnovu raspoložive evidencije nemamo saznanja u tom smislu."
Dobili ste informaciju, nemojte odgovarati na informaciju, nije korektno. Po Poslovniku reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Bilo bi nečasno da nisam izašao za govornicu, a vama se zahvaljujem gospodine ministre na tome što ste bili efikasni i na tome što ste saopštili istinu. Ustanovio sam da je visoki funkcioner Vlade Srbije veliki lažov, zbog toga sam zadovoljan, a sada su to čuli i građani Srbije, a nadam se da ćete i ubuduće efikasno rešavati probleme. I sada je potpuno jasno kako, na koji način i kojim se sve sredstvima služe u borbi protiv SRS, što još jedan pokazatelj da nas neće zaustaviti. Hvala vam.
Reč ima ministar Jočić.
Zarad istine, MUP i ministar dužni su da obezbede odgovor svakom poslaniku i svakom građaninu Republike Srbije.
Hvala vam svima na toleranciji. Ovo je Narodna skupština. Ne očekujte da vam ministri govore istinu, oni mogu samo da vam govore informacije. Molim vas, izvolite, reč ima narodni poslanik Radiša Ilić. Dakle, samo da stvari nazivamo pravim imenima, kao što je u srpskom, kao što se trudimo da to činimo u engleskom jeziku. Molim vas, ovo je upravo radi ozbiljnosti. Posle gospodina Ilića, reč ima narodni poslanik Petar Cvetković, pa narodni poslanik Nenad Mitrović, a istovremeno pozivam nekoga od potpredsednika Narodne skupštine da siđe da bi me zamenio u narednom periodu.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto po direktivama Evropske unije do sada raspravljamo u Narodnoj skupštini o šumskom drveću, o voćkama, hmelju, dopingu, igrama na sreću, stavljen je na dnevni red takođe zakon, dakle, evropski našminkan, zakon o policiji. Da bi ovaj predlog zakona izgledao prihvatljiviji pobrinuo se evropski kodeks, napisan tamo gde se već uveliko i godinama projektuje novi svetski poredak, samo sa smešnim i čudnim imenima pojedinih organa policije, pa će to pomalo početi da podseća na nekadašnju civilnu zaštitu ili dobrovoljno vatrogasno društvo. U obrazloženju se na strani 3. sve to lepo objašnjava, da policija treba da postane servis građana, ali ono što je najbitnije vidi se na kraju rečenice - ovo je uslov za pristupanje, kako je navedeno, između ostalog i NATO-u. Onda vam je jasno ko je pisac ovakvog i sličnih kodeksa, što se često potura i lokalnim skupštinama na usvajanje. Kakve sada veze ima policija sa NATO paktom? Polako se otvaraju vrata za prodor stranog faktora i u ovoj osetljivoj oblasti kao što su unutrašnji poslovi. Vrlo brzo ćemo imati situaciju, mada se to možda već i dešava, odnosno da će pripadnici stranih policija početi da krstare po Srbiji u potrazi za haškim beguncima, a u stvari izvršavaće nalog svojih matičnih policija. Ovaj kodeks je nešto nalik etičkom kodeksu, što se nudilo pojedinim lokalnim skupštinama na usvajanje, a čine ih - grupa sumnjivih evropskih nevladinih organizacija, uključujući čak i jednu nemačku političku partiju. Ovde se sada favorizuje implementacija evropskog kodeksa policijske etike, a upravo imamo zabrinjavajuće pojave kriminalizacije određenog broja policijskih službenika, o čemu govore štampani i elektronski mediji u Srbiji. Ovde se vidi jedna žurba vladajuće koalicije za donošenje ovog zakona. Ovo je izgleda namera da se reformiše policija za interese vladajuće stranke, a koja će se posle vanrednih parlamentarnih izbora strmoglaviti sa vlasti zajedno sa svojim manjinskim koalicionim partnerima. Zašto zakonodavac ne sačeka donošenje novog ustava Srbije, pa tek onda da krene u reformu policije? Za novi ustav, o čemu se govori još od formiranja ovog skupštinskog saziva, izgleda ne treba da se žuri, jer tu se Evropa ne meša. Ne meša se, jer će posle donošenja novog ustava biti raspisani novi parlamentarni izbori, na kojima će ubedljivo pobediti SRS. Ono što će primetiti svako onaj ko bude čitao ovaj zakon, svakako je bujica nekih novih termina i naziva koji odudaraju od klasičnih i tradicionalnih naziva policijskih organa i policijskih institucija. Sada u policiji imamo direkciju, pa direktora policije, zatim predstavnike javnosti, pa pomoćnu policiju i tako dalje. Sve ovako zajedno liči na neko javno preduzeće, samo još nedostaju poslovođe umesto načelnika, pa da naša policija više ne liči na policiju. Šta je falilo nazivu - rezervna policija, pa se sada uvodi naziv - pomoćna policija na dobrovoljnoj osnovi, kako to reče danas u obraćanju poslanicima ministar unutrašnjih poslova. Sve što je napisano novo iz preporuka spolja u Predlogu zakona ministar prihvata. Dakle, da su mu kreatori policijske etike napisali u zakonu da se naziv ministar unutrašnjih poslova preimenuje u naziv glavnog pozornika unutrašnjih poslova, ministar bi to takođe prihvatio. Kroz pojedine članove ovog predloga zakona pokušaću da ukažem na neke odredbe koje su na neki način dvosmislene, ali i veoma štetne po pitanju unapređenja rada i efikasnosti srpske policije. U članu 19. govori se o međunarodnoj saradnji i angažovanju, pa se u stavu 3. pri kraju rečenice kaže da naša policija obavlja određene policijske poslove u inostranstvu u saradnji sa policijama drugih država. Da li to u prenesenom smislu znači da i pripadnici policije stranih država mogu kod nas da obavljaju određene policijske poslove, s obzirom da je opšte poznata činjenica da strani agenti i policajci već duže vreme špartaju po Srbiji, kobajagi tražeći Radovana Karadžića i Ratka Mladića, naravno, uz pomoć domaćih tragača iz nevladinih organizacija. Ako i u sferi unutrašnjih poslova treba da se uradi ono što je uradio Vuk Drašković, aktuelni ministar spoljnih poslova, dakle sa sporazumom o prolazu trupa NATO pakta kroz Srbiju, onda možemo da se zapitamo da li smo mi danas uopšte slobodni građani i da li je slobodna ova država. To obično tako biva. Prvo koristiš njihova iskustva, a potom dođu lično da dovrše ono za šta su njihovi poslušnici, poput Vuka Draškovića, Nataše Kandić i drugih, već pripremali teren u Srbiji. Član 21. se bavi direkcijom policije i imenovanjem direktora policije. U stavu 4. ovog člana vidimo koji su uslovi za imenovanje na dužnost direktora policije. Navodi se isključivo devet godina radnog iskustva. Obično se u konkursima navodi pet, 10 ili 15 godina radnog iskustva, a ovako devet, deluje kao unapred pripremljeno mesto za odanog stranačkog aktivistu, još samo fali da se uz ovaj stav doda i fotografija budućeg direktora, pa da se sve ovo do kraja obesmisli. Ni odrednica "visoka stručna sprema" nije konkretna, jer se ne zna na koju struku se odnosi. U policiji ima dosta zaposlenih sa različitim visokim obrazovanjem, a rade kao policijski službenici, što znači da se sutra direktor policije može tražiti i među defektolozima, ekonomistima, akademcima sa DIF-a itd. Članovi 116. i 117. bave se zvanjima u policiji. Predlogom ovih članova uvedena su potpuno nova zvanja za određeni stepen stručne spreme. S obzirom da postoji velika vremenska praznina od uvođenja Policijske akademije, prerano je da se napravi oštra razlika između više i visoke stručne spreme, jer postoji Visoka škola unutrašnjih poslova koja školuje specijalizovane kadrove. Ovim predlogom oni se nalaze u podređenom položaju, bez obzira na iskustvo koje su stekli u dosadašnjem radu. Do sada nije postojala tako oštra granica te dve kategorije, a obzirom na uslove koji postoje u našem društvu i na činjenicu da Policijska akademija postoji svega desetak godina, prerano je povući ovako oštru diferencijaciju, s obzirom na porast kriminala i korupcije i potrebu države da se sa njom razračuna, u čemu su joj neophodni kadrovi sa iskustvom. Ovaj zakon u nekoliko članova propisuje na koji način policijskom službeniku prestaje radni odnos pre ispunjenja opštih uslova za sticanje starosne penzije. Članovima 140, 159, 167, 168. itd. predviđene su situacije kada zaposlenom policijskom službeniku prestaje radni odnos. Svakako je najsporniji član 139, koji daje zakonsku mogućnost da se penzionišu svi policijski službenici koji imaju navršenih 50 godina života, 20 godina penzijskog staža i da je poslednjih 10 godina službenik proveo na poslovima koji se računaju sa uvećanim stažom. Javnost treba da zna da se ovde stvara mogućnost selektivnog otpuštanja policijskih službenika sa najvećim iskustvom, a da pri tome nije bitan njihov učinak, trenutni rezultat i sposobnost. U isto vreme, policijskim službenicima se jasno stavlja do znanja da mogu biti penzionisani i pre ispunjenja opštih uslova za sticanje starosne penzije, bez obzira na to koliko dobro i profesionalno obavljaju svoj posao. U članu 139. ne piše u kojim slučajevima se on primenjuje, te je samim tim dato široko ovlašćenje za primenu ovog člana. Čije interese štiti član 139? Verovatno vladajuće koalicije, koja planira da se obračuna sa svim policijskim službenicima starijim od 50 godina, a za koje se smatra da nisu politički podobni. Na njihovo mesto će doći mlađi neiskusni kadrovi, verovatno po volji vladajuće grupacije u Srbiji, pogotovo iz ekspertske grupacije, kao što je to urađeno i u finansijskoj policiji ili po mnogim poreskim upravama širom Srbije, da ne pominjem Narodnu bankuSrbije, "Srbijašume" itd. Ako je predlagač imao dobre namere da omogući policijskim službenicima pogodnosti da mogu ranije otići u penziju, onda je trebalo u članu 139. uneti odredbu po kojoj je za primenu ovog člana potrebna saglasnost i policijskog službenika. Srpska radikalna stranka neće podržati ovaj zakon, s obzirom da je na ovakav dirigovan način preusmeren rad i funkcionisanje čitave jedne institucije, koja je veoma bitna za opstanak države. Zahvaljujem.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković, potom narodni poslanik Nenad Mitrović, a potom narodni poslanik Đorđe Mamula. Izvolite, gospodine Cvetkoviću.
Dame i gospodo, gospodine ministre, danas smo povodom zakona o policiji čuli različita mišljenja, počev od onih koji su razložno, koristeći iskustva odnosno dostignuća pravne nauke i mišljenja relevantnih pravnih stručnjaka, policijskih stručnjaka, istakli da je predloženi zakon jedan moderan zakon, reformski zakon, koji veoma važnu i veoma osetljivu oblast u državi reguliše na adekvatan i moderan način, u skladu sa proklamovanim evropskim principima, do iznetih kritika koje su se zasnivale na kritizerstvu i čistom, uslovno rečeno, politikantstvu, kao i dela kritika poslanika koji su pročitali ranije sačinjene diskusije, s tim što imam utisak da dobar deo tog kritizerstva odnosno te kritike nisu ni sami u dovoljnoj meri razumeli. Nemoguće je, a razumljivo je kod određenih političkih stranaka ili klubova da po svaku cenu pristupe kritikovanju svih predloga i rešenja koja daje ovo ministarstvo i ova aktuelna Vlada Republike Srbije, a ovo je samo jedno od modernih zakonskih rešenja podnetih u ovoj skupštini u proteklom periodu. O Predlogu zakona mišljenje je dala i stručna javnost Srbije, tim pre što je zakon dovoljno, rekao bih čak i više nego što je bilo nužno, bio na javnoj raspravi, da je davano više predloga odnosno nacrta zakona i da se došlo do ovog predloga, na koji ima malo stručnih zamerki odnosno zamerki u pogledu rešenja datih zakonom, osim kao što rekoh politikantskih i zlonamernih primedbi. Kao što smo čuli, ministar i Vlada su voljni da sva predložena rešenja koja idu ka poboljšanju zakona prihvate i na samoj sednici i u toku razmatranja ovog zakona, što je za svaku pohvalu i što unosi i nastavlja tendenciju jednog duha tolerantnosti u predlaganju i usvajanju svih bitnih i veoma važnih zakona u pridruživanju Evropskoj uniji. Kao što je rečeno, ovaj zakon o policiji propagira demilitarizaciju, depolitizaciju i profesionalizaciju policije. To su rešenja koja su nesporno izneta u Predlogu zakona o policiji i o njima je ministar, gospodin Jočić, dao u uvodnom izlaganju vrlo detaljna obrazloženja. Postavlja se osnovni problem zašto se javljaju, doduše ne mnogo glasne i doduše neargumentovane, nestručno argumentovane kritike, gde je većina današnjih kritičara, odnosno kritizera davala kritiku radi kritike, odnosno osporavanje radi osporavanja, jer bitnih suštinskih primedbi nema, niti je na ovakav zakon moguće izneti. Čuli smo kritike od toga da je trebalo da se sačeka sa ovakvim sistemskim zakonom, navodno pod obrazloženjem upravo zato što je sistemski, preko onih koji se u pozivanju na reforme ubiše od antireformskog ponašanja, do onih koji sebe zovu reformistima i koji sada traže odlaganje donošenja ne samo ovog nego čitavog niza zakona koji zahtevaju blagovremeno donošenje radi pridruživanja Evropskoj uniji, pa i radi uređenja ovog veoma važnog pitanja organizacije policije. Istakao bih da se predloženim zakonom, pored policijskih poslova koji se utvrđuju ovim zakonom, vrši i reorganizacija policije, te tačno utvrđuju policijska ovlašćenja, njih po brojci 21, te da se ovim zakonom celovito reguliše proces, odnosno jedan delokrug državnih poslova koji se tiče bezbednosti odnosno policijskih poslova. Takođe, ovim zakonom se reguliše i kontrola policije. I tu je bilo neodmerenih kritika najvećim delom, jer je predloženim zakonom pravilno utvrđeno da je kontrola rada policije dvostruka, unutrašnja i spoljnja kontrola. Spoljna je kontrola ovog parlamenta, kontrola Vlade Republike Srbije i kontrola svih drugih državnih organa koji imaju zakonska i ustavna ovlašćenja za to. Unutrašnja je kontrola u okviru policije i potpuno je iluzorno polemisati sa mišljenjima koja bi htela da unutar policije stvore parapoliciju ili novi organ koji bi bio nezavisan organizaciono od MUP i od ministra ili Vlade Republike Srbije. Takođe, kritike koje upućuju na decentralizaciju policije pod plaštom decentralizacije vode, žele i imaju cilj dalje rasturanje države, rekao bih i tvrdim, dalje rasturanje države i institucija. Iluzorno je polemisati o tome da bi policijske poslove trebalo davati lokalnim samoupravama. Zamislite situaciju da, u ovim uslovima, jedan gradonačelnik zapošljava policajce i utvrđuje njihov delokrug vlasti, delokrug nadležnosti, plaća ih i daje naloge za rad, odnosno izdaje naređenja. U ovom trenutku nije lako ni pretpostaviti koliko bi ta ovlašćenja, odnosno naredbe mogle da sežu. Stoga, pozivanje na decentralizaciju i pozivanje na uzvišene principe decentralizacije u ovom vrlo osetljivom poslu unutrašnjih poslova, odnosno u domenu policije, vrlo je opasno i u krajnju ruku zlonamerno. Pored toga, predloženim zakonom utvrđeno je da se finansiranje policije vrši, pored sredstava utvrđenih budžetom, i dopunskim sredstvima koje Ministarstvo, odnosno policija samostalno ostvaruju. Takođe, ovim predlogom zakona utvrđeno je da policija sarađuje sa drugim državnim organima i lokalnim organima vlasti, što je, takođe, izvrgnuto neopravdanoj kritici, jer bi kritika bila, u svakom slučaju, čak i mnogo žešća da ovim zakonom nije predviđena obaveza saradnje. Upravo predviđena obaveza saradnje ukazuje na cilj i demokratičnost predloženog zakona. Drugim rečima, predložni zakon o policiji dosta detaljno, jer je drugačije nemoguće, reguliše ovu osetljivu oblast državnog delovanja. Podsetio bih da je svuda gde je moguća primena sile, odnosno gde postoje sredstva prinude, veoma osetljiva i tanka nit između dopuštenog i nedopuštenog, odnosno zloupotrebe i primene prava. Predloženim zakonom koji je, kao što je rečno, u potpunosti usaglašen sa modernim pravnim principima i stavovima EU, te evropskim i svetskim konvencijama, nastavlja se postupak donošenja sistemskih zakona koji nas sve bliže vode ka EU i modernoj demokratskoj državi Srbiji. Hvala.
Hvala vama, gospodine Cvetkoviću. Reč ima narodni poslanik Nenad Mitrović, a potom će imati reč narodni poslanik Đorđe Mamula, pa narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite, gospodine Mitroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, predloženi zakon o policiji, po mišljenju SRS, nije dobar. Iz tog razloga smo podnosili amandmane, kako bismo predloženi zakon popravili i kako bi zakon u praksi bio primenljiv. U izlaganju ministra čuli smo da je donošenje zakona uslov za ulazak u EU, kao i to da ovaj predloženi zakon obezbedi samostalnost policije, pošto se predlaže da se policija organizuje na direkcije, znači na policijske direkcije, područne policijske uprave i policijske stanice. Mi iz SRS ne vidimo tu samostalnost policije u odnosu na ministra i Vladu, jer je i ovde predlagač dao da je uslov za imenovanje direktora direkcije policije radni staž od devet godina, što znači da ministar, kao predlagač, ima kadrovsko rešenje, jer je već dao uslov da direktor ima radni staž od devet godina pre imenovanja na mesto direktora policije, što znači da od samostalnosti policije nema ništa. Prokomentarisao bih član 6, koji kaže da policija sarađuje sa organima teritorijalne autonomije i lokalne samouprave na preduzimanju mera radi ostvarivanja bezbednosti ljudi i imovine. Takođe, policija sarađuje i sa drugim organima i ustanovama, nevladinim i drugim organizacijama, manjinskim i drugim organizovanim grupama i samoorganizovanim pojedincima radi razvijanja partnerstva u sprečavanju ili otkrivanju delikata i njihovih učinilaca i ostvarivanja drugih bezbednosnih ciljeva. Mi iz SRS smatramo da je od velike važnosti i saradnja policije sa građanima. U članu 20. Predloga zakona se kaže da će policija će biti organizovana kroz direkciju policije, kojom rukovodi direktor, a u čiji sastav ulaze područne policijske uprave i policijske stanice. Niste preciznije naveli i objasnili kako će i na koji način, odnosno prema kojim kriterijumima biti formirane. Mi iz SRS se ne slažemo sa stavom u ovom članu koji kaže: "Angažovanje specijalnih jedinica policije za posebne bezbednosne zadatke može se vršiti samo uz prethodno odobrenje ministra". Mi smo ovde predložili amandman, gde bi vlada davala ovlašćenje za angažovanje specijalnih jedinica policije, kao kolektivni organ, a ne ministar kao pojedinac. Što se tiče prijema u radni odnos u policiji, naveli ste da, pored opštih uslova, svaki kandidat treba da ispunjava i posebne uslove. Pored toga, znači, za svakog kandidata je potrebno uraditi bezbednosnu proveru i da, ukoliko kandidat ispunjava tu bezbednosnu proveru, može da zasnuje radni odnos u policiji. Pitam vas, po prethodnom zakonu o policiji, konkretno govorim za opštine na jugu Srbije, Bujanovac, Preševo i Medveđu, tamo suu multietničkoj policiji zaposlena lica koja su bila pripadnici OVK i bivši pripadnici Oslobodilačke vojske Preševa, Bujanovca i Medveđe. Vi, verovatno, imate podatke da takva lica rade u multietničkoj policiji, pa vas pitam da li će i po ovom zakonu provere, koje budu rađene, biti tipa kao i provere koje su rađene po prethodnom zakonu? Nigde ovde u Predlogu zakona ne vidim odredbu koja daje ovlašćenje policiji da reaguje na isticanje separatističkih obeležja. Konkretno govorim o isticanju albanske zastave u Bujanovcu, koja se već par godina vijori tamo na spomen obeležju šiptarskom teroristi Rizvanu Ćazimiju, odnosno komandantu samoproklamovane Oslobodilačke vojske Preševa, Bujanovca i Medveđe. Znači li da i posle donošenja ovog zakona, kojim se ne predviđa odredba za sprečavanje ovakvih pojava, albanska zastava ostaje da se vijori u Bujanovcu, koja daje podstrek albanskim teroristima, a na drugoj strani unosi strah među Srbe i drugi albanski i nealbanski živalj. Sve u svemu, zakon nije dobar. Gospodine ministre, prihvatite predložene amandmane SRS, time ćete poboljšati Predlog zakona koji će u praksi biti primenjiv. Ovako ne verujem da će ovaj predlog zakona o policiji imati efekata pri njegovoj primeni.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula, potom narodni poslanik Nataša Jovanović, pa narodni poslanik Branislav Nedimović.
Ovaj predlog zakona bi trebalo prihvatiti jer po svojoj sadržini i rešenjima predstavlja jedan moderan, savremen zakon o policiji, koji je usklađen sa savremenim težnjama u nauci o policiji i savremenim zakonodavstvom u Evropi, a rekao bih i u svetu. Veoma je važno što je ovaj zakon po svojoj sadržini uvažio sva ona rešenja koja preporučuje Ustavna povelja i Povelja o ljudskim pravima, kao i Ustav Srbije. Prema Ustavnoj povelji, međunarodno pravo ima primat nad domaćim zakonodavstvom i to je onaj okvir koji sve nas obavezuje. Takođe, mislim da je veoma dobro što predlagač za svako od predloženih rešenja nije išao po mišljenje u OEBS i Savet Evrope, već zakon ima jedan pečat koji mu je dao predlagač, tako da je napravljena veoma dobra ravnoteža između obaveza iz Ustavne povelje i onih rešenja koja su i do sada postojala. Veoma je dobro što se u zakonu, kada je reč o organizaciji policije, uvažava princip dekoncentracije i dobro je što nema decentralizacije. Decentralizacija u policiji je loše rešenje. To smo imali kada su raniji opštinski funkcioneri imali svoju policiju, pa su onda shodno tome organizovali njen rad, sa rezultatima koji su poznati i zbog čega se više takva rešenja ne pominju. Depolitizacija je takođe dobra, to se oseća i po principu koji se predlaže, a to je da na čelu policije bude direktor policije, jer je to prvi čovek policije, kakva rešenja postoje i u svetu. Dobro je što postoji demilitarizacija, mada demilitarizacija policije u Evropi nije toliko izražena. Naime, postoje jedinice koje su poluvojne, polupolicijske, međutim, zadržani su činovi u nekim evropskim država, iako policija nosi civilna odela. S druge strane, kada je reč o naoružanju policijskom, koliko se može videti iz prospekata sa sajmova policijske opreme, policijsko naoružanje je militarizovano. Ono ima nešto drugačiji dizajn, ali po efikasnosti, po ubojitosti, po mogućnostima, to jevojno naoružanje. Međutim, ono se na policijskim sajmovima nudi kao policijskaoprema i policijsko naoružanje, zato što za trgovinu tim oružjem postoje mnogo manja ograničenja nego na ona koja se odnose na vojno oružje, tako da tu moramo biti vrlo jasni da u Evropi nema demilitarizacije policije, osim u promenama uniformi. S druge strane, kada pogledate granične jedinice policija u Evropi videćete da je tu vojna organizacija. Drugo, obuka policije u Evropi je takva, što je pravilo svih država u Evropi u kojima postoji policija, da se po tom pravilu svi oni obučavaju kao vojska. To ne treba smetnuti s uma. U poslednje vreme dolaze i predlozi iz nekih evropskih država prema kojima se ograničavaju ljudska prava. Britanski ministar unutrašnjih poslova nedavno je rekao, mada taj predlog nije prošao, da bi trebalo proširiti ovlašćenja policije, pa je čak predložio nešto što je bilo ranije karakteristično za socijalistička zakonodavstva. On je sad predložio da se uvede i preventivni pritvor za one koji su preventivno sumnjivi. S obzirom da nalet terorizma ide tako da dovodi u pitanje građanska prava i daju određena ovlašćenja policiji koja ranije nisu bila poznata, veoma je dobro što se u zakonu po prvi put, koliko mi je poznato ovde, naglašava profesionalizam. Dakle, policija mora da razvija profesionalizam, a profesionalizam ima dva temelja. To je znanje i savest. Ako nema znanja ili nema savesti, nema profesionalizma. Bilo je ovde različitih komentara na neka rešenja. Ovde bi trebalo imati na umu da se i najbolja rešenja uvek mogu zloupotrebiti ako postoji želja da se prava zloupotrebljavaju. Prema tome, veoma je bitno da se promeni klima, vaspitanje policije i razvoj profesionalizma koji upravo ima ta dva temelja - znanje i savest. Po svojim rešenjima, inače, zakon je veoma zahtevan. Negde oko 80 članova se bavi ovlašćenjima policije. Ta ovlašćenja su delikatna, vrlo važna, međutim, nema efikasnosti policije bez dobrih ovlašćenja. Po tim pravima koja se daju policajcima, oni moraju zaista biti veoma dobro osposobljeni, jer ta prava koja oni imaju i koja mogu ugroziti prava drugih, mogu biti vrlo opasan teren. Zato je i te kako važno posvetiti ogromnu pažnju njihovoj obuci tokom školovanja, ali i kasnije. Kada je reč o Savetu Evrope, o primedbama Saveta Evrope, bilo bi veoma dobro da se podsetimo da je naša država 31. marta 2003. godine primljena u Savet Evrope u trenutku kada su na najdrastičniji način kršena ljudska prava, tako da mi nije jasan stav Saveta Evrope. Danas je tu i tamo imao izvesne primedbe na rešenja, a ova država je primljena u Savet Evrope marta 2003, tada kada su na najdrastičniji način kršena ljudska prava. Da vas podsetim, protivno Ustavu, Ustavnoj povelji, tada je prema odluci neustavnog predsednika države, gospođe Mićić, odlučeno da pritvor više po Ustavu nije u nadležnosti suda, već u nadležnosti policije. To su totalitarne težnje jednog režima koji je bio sklon totalitarizmu i na najdrastičniji način povredio Ustav. Pored toga, ukinuto je pravo na branioca i u tom policijskom postupku, što je nezabeleženo u novoj istoriji Evrope. Hitler, Musolini i Staljin nisu ukidali pravo na branioca, posle Drugog svetskog rata ovde nije ukinuto pravo na branioca. Generalu Mihailoviću, Stepincu, suđeno je tako što su imali pravo da biraju branioce. Stepinca je branio Politeo. Mihailovića Dragić-Joksimović i mislim Vladimir Grol. Imali su pravo da izaberu. Vanredno stanje zavedeno je prema Zakonu o merama za slučaj vanrednog stanja od 27. marta 1991. godine. Primenom tog zakona, po mom mišljenju, u vanrednom stanju 2003. godine poništena je celokupna kritika na račun prethodne vlasti, jer je primenom tog zakona u potpunosti uvažen jedan od zakona koji je dao prilično velika ovlašćenja i koji je imao koktel članova koji se odnose na ratno stanje i na vanredno stanje. U to vreme, naravno, došlo je do podrške nevladinih organizacija vanrednom stanju, a vidim da se sada nevladine organizacije javljaju takođe kao kritičari ovog predloga zakona, iako mislim da su većina nevladinih organizacija u ovom društvu zapravo rentijeri evropske ideje i nakupci ideje ljudskih prava. Inače, kada je reč o rešenjima koje se odnose na onaj deo gde su u pitanju ovlašćenja policije, mislim da je to u skladu sa savremenim rešenjima u Evropi, gde je dosta dobro razvijena tehnologija političke kontrole stanovništva. Naravno, treba imati na umu da policija izlazi iz jednog veoma teškog perioda, iz perioda sankcija i ratova, gde je policija platila veoma veliku cenu toga, možda najveću, jer je u tom periodu bila gurnuta u pakao. Međutim, posle promena 2001. godine mislim da je veoma važno da obratimo pažnju zašto nije došlo do promena 2001, 2002. i 2003. godine. Ovo želim da ukažem zbog toga što Predlog zakona o policiji nije samo govor o ovom zakonu, nego i povodom zakona, pa bih vam tako skrenuo pažnju da bivši ministar policije, gospodin Mihajlović, u svojim memoarima kaže da je Đinđićeva Vlada preuzela mafiju iz ranijeg perioda. Takođe ističe da su mu Đinđićevi kontakti otežali borbu protiv mafije, tako da je za mene to zapažanje gospodina Mihajlovića veoma zanimljivo, jer iz Vlade u kojoj je gospodin Mihajlović bio ministar niko nije demantovao ove njegove navode, niko se nije u tom pogledu javio za reč. Sa druge strane, gospodin Čedomir Jovanović, potpredsednik Vlade iz 2003. godine, sabljaške vlade Zorana Živkovića, u svojim memoarima je rekao da su oni bili prinuđeni da budu istovremeno i policajci, i tužioci, i sudije, i poslanici, i da razgovaraju sa mafijom, i sve drugo. Verovatno da zbog toga mnoga dela nisu ni mogla biti otkrivena, jer kada imate one koji su istovremeno i policajci, i sudije, i tužioci, i poslanici, i razgovaraju sa mafijom, imali smo nasleđe koje imamo. Ovo niko nije demantovao od članova bivše Vlade, mada sam to očekivao, budući da je ta Vlada uvela veronauku i građansko vaspitanje, pa ako ih bog nije obavezao ni na šta, mislio sam da će ih bar obavezati građansko vaspitanje. Međutim, ni građansko vaspitanje ne obavezuje ih, tako da je ostala zavera ćutanja. Treba imati na umu kada je reč o tom nasleđu, Goran Petrović, donedavni šef državne bezbednosti, u svom intervjuu rekao je da je predsednik Vlade Zoran Đinđić njemu davao naloge da prisluškuje novinare, tako smo saznali kakav je bio položaj novinara i kako su se kretale njihove slobode i prava. Inače, povodom lažne priče o navodnoj pobuni crvenih beretki smo saznali iz memoara gospodina Mihajlovića, da gospodin Goran Petrović nije išao u Kulu na razgovore sa crvenim beretkama jer je te večeru svoju suprugu vodio u pozorište, tako da mi uopšte nije jasno kako se uopšte može govoriti o ozbiljnosti te tzv. pobune. U vladinim dokumentima postoje dokazi da nije bilo nikakve pobune, već je to bio protest radnika i to je objasnio i general Lukić svojevremeno. S druge strane, kada je reč o ovoj temi, o rešenjima koja postoje u Zakonu, a i povodom teme, treba napomenuti da je gospodin Mihajlović takođe rekao da je šef Biroa za komunikaciju, gospodin Vladimir Popović, otkrio policiji šemu za šverc cigareta, pa mu je skrenuo pažnju da bi bilo dobro da upravo on održi predavanje UBPOK-u, kako bi UBPOK saznao kako idu šeme za šverc cigareta i kako bi uspeo efikasno da se bori. Zato od njih nije moglo da se očekuje neki zakon o policiji ili neke reforme u policiji. Takođe, kada je reč o onome što čini povod za razgovor o ovom zakonu treba se setiti da je ta vlada iz 2001. godine u maju 2001. godine položila vence na grobove Aleksandra Rankovića i Slobodana Penezića. Dakle, to je jedan potez toliko staromodan i neverovatan, tako da se od njih, od te vlade nije ni moglo očekivati da izvrši neke ozbiljnije promene u policiji. Budući da je kontrola policije izazvala veliko interesovanje jednog dela poslanika i različite komentare, hteo bih da ukažem na nekoliko detalja, pre svega unutrašnju kontrolu u policiji: nje ima ili nema. Da li ćete zvati ovako ili onako, to je sasvim svejedno, bitno jekakva će biti zakonska rešenja. Gospodin Mihajlović je prazninu u tom pogledu pokušao da reši uvođenjem generalnog inspektora, iako osnovi za takva rešenja ne postoje u Ustavu i zakonu, tako da tek sada prvi put u ovom predlogu imamo unutrašnju kontrolu policije koja je rešena na veoma dobar način, jer mislim da tu nije bilo ozbiljnih primedbi iz Saveta Evrope i OEBS-a i da je rečeno da tu ipak treba policija da da svoja rešenja. Naravno, ukazivalo se na to da bi trebalo preuzeti rešenja iz nekih drugih zakona, ali mislim da je tu bitno ne personalno nego principijelno rešenje da se zaista uspostavi unutrašnja kontrola, a najvažnija je po mom mišljenju spoljna kontrola, i to parlamentarna. Jedino parlament ima legitimitet da vrši kontrolu nad radom policije i bezbednosnih službi. Ovde je bilo reči o tome, pa i u javnoj raspravi, da su recimo britanska rešenja veoma dobra. Mene zanima da li oni koji preporučuju ta rešenja mogu nešto da nam kažu, kako je izgledala kontrola rada policije u Britaniji povodom ispitivanja okolnosti pod kojima je izgubio život dr Keli, koji je tvrdio da u Iraku ne postoji zabranjeno oružje. Mislim da bi bilo dobro da od onih koji sugerišu ta rešenja čujemo neke primere iz te britanske prakse provodom slučaja dr Kelija. Bilo je i predloga da su francuska rešenja veoma dobra, međutim, mene zanima i tu kakvi su rezultati kontrole, recimo povodom rasvetljavanja okolnosti pod kojima je britanska princeza izgubila život u Parizu, pa me zanima da li tu francuska policija ima neka dobra rešenja za kontrolu, da li je nešto propušteno i šta je utvrđeno, recimo, zašto je tako dugo vožena do bolnice, toliko je valjda bilo potrebno da izgubi krv. Kada je reč o britanskim rešenjima, skrenuo bih pažnju i na slučaj onog nesrećnog Brazilca koji je u julu mesecu ubijen, posle terorističkih napada na London. On je gastarbajter, žurio je na posao i procenjeno je da ima oko sebe bombe. Ubijen je sa pet hitaca. Niko nije snosio odgovornost. Utvrđeno je da je bilo greška. Porodica je dobila naknadu štete, ali smo dobili novi princip u Evropi - policija prvo puca, pa onda utvrđuje identitet. Moram da kažem da je u vreme vanrednog stanja u nedeljniku "Vreme", iz pera jednog novinara, objavljen podatak da bi policija, kao u Engleskoj, trebalo prvo da ubija, a ne da hapsi. To je bilo objavljeno 20. marta, pa je 27. marta došlo do Meljaka, a niko nije ispitivao da li je taj novinar možda svojim tekstom podsticao na neke akcije. Dakle, mislim da ta kontrola treba da bude, pre svega, parlamentarna, a unutrašnja kontrola mislim da ima dobra rešenja. Mislim da je dobro što se nije sledio primer crnogorskog Zakona o policiji, gde neke građanske organizacije vrše kontrolu nad policijom. Onima koji predlažu ta rešenja iz crnogorskog zakona preporučujem da pitaju te građanske organizacije šta su utvrdile kontrolišući policiju i njihov rad posle ubistva novinara Duška Jovanovića, urednika "Dana", ili povodom ubistva visokog policijskog funkcionera Šćekića. To se sve nedavno dogodilo. Radni odnosi su dobro uređeni i mislim da tu nekih ozbiljnijih primedbi ne bi moglo da se stavi. Ovde je bilo reči o tome da bi trebalo da se povećaju plate. Da se podsetimo, 1990. godine policajci pozornici su imali platu 1.300 maraka. Ako bi odlazili na Kosovo tri meseca, vraćali su se sa 10.000 do 12.000 maraka. Međutim, to vreme je otišlo, došli su ratovi i sankcije, tako da ta cena koja je plaćena u poslednjoj deceniji prošlog veka ne treba da bude zanemarena ni danas kada se govori o njihovim primanjima, za koja, naravno, mislim da treba da budu povećana, ako je to objektivno moguće u okviru budžeta. Dakle, mislim da ovaj zakon treba prihvatiti i predlagaču čestitam na dobrim rešenjima.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Nedimović.
Dame i gospodo poslanici, svim pravoslavnim vernicima koji danas slave krsnu slavu Sveti Luka i porodici dr Vojislava Šešelja i njemu lično čestitam slavu, sa željom da se što pre vrati u otadžbinu i da na takav način, kao što to radi u haškom kazamatu, zastupa interese države i naroda. Gospodine ministre, želim da se osvrnem na neke od naših zamerki, a mnogo ih je, u ime poslaničke grupe SRS, kao jedan od članova Odbora za odbranu i bezbednost, i da izrazim, pošto razgovaramo o ovoj temi, lično zadovoljstvo što je Odbor za odbranu i bezbednost, po prvi put otkako je obnovljeno višestranačje u Srbiji, zbog toga što je i takav odnos gospodina Mirčića kao predsednika Odbora prema članovima i MUP-a takav da je apsolutno, što biste vi bivši ili sadašnji DOS-ovci rekli, transparentno sve ono o čemu se tamo govori, pa se po prvi put desilo da BIA dođe u zgradu Narodne skupštine, što treba da bude i ubuduće, i podnese izveštaj dva puta godišnje o svom radu. SRS je, zbog toga što je predsednik Odbora iz SRS i zbog toga što mi veoma aktivno radimo po pitanju stanja u MUP-u Srbije, kao poslanici, na najdetaljniji način razmatrala ovaj predlog zakona. Mi smatramo, za razliku od prethodnika koji su govorili iz vaše poslaničke grupe, da nisu prava zaposlenih u policiji, bar što se tiče onog dela koji ih tretira u njihovim pravima kao zaposleni, najbolje rešena. To se vidi u članu 137. zakona, pre svega, kada se na sasvim neprimeren način ostavljaju zaposleni da dežuraju u raznoraznim hipotetičkim, nepredividivim situacijama, a koje vam je i kolega Jojić objašnjavao da mogu da traju unedogled i da zaista mogu da iscrpljuju zaposlene. Sa druge strane, mi smo želeli da, u sklopu celokupne demistifikacije, što je cilj i danas trećerazrednih političara i propalih snaga na političkoj sceni Srbije, omogućimo to pravo zaposlenima u MUP-u, da se radno angažujui van svog radnog vremena, ako nije u pitanju sukob interesa i ako služba ne trpi posledice zbog toga. Ključni amandmani koje smo podneli, mada je svaki važan na svoj način, odnose se na član 5. Predloga zakona, pa zatim u ovom prvom delu na član 9. Predloga zakona. U članu 5. mi, zbog iskustva koje imamo iz ranijeg perioda, tražimo da MUP u toku istražnog postupka ne može da daje nikakve informacije o određenim počiniocima krivičnih dela. Za vreme čuvene protivustavne akcije "Sablja", kada su na najgrublji način gažena sva ljudska prava i norme, slobode čoveka zagarantovane Ustavom Republike Srbije, preko najvećeg broja tih saopštenja, koje je pisao ne MUP, po izjavi jednog od bivših načelnika Bore Banjca, već neko drugi, a taj drugi centar moći je bio čuveni Biro za komunikacije, na čelu sa Bebom Popovićem, na najgrublji način su klevetani predsednik SRS, prof. dr Vojislav Šešelj, naša stranka i ogroman broj ljudi koji nas u Srbiji podržava. Mi zbog toga tražimo da se takva odredba u članu 5. briše. Zbog ovoga što sam rekla u uvodu, smatram da je veoma važno da više puta godišnje ministar unutrašnjih poslova, što je amandman na član 9. Predloga zakona, podnosi izveštaj o svom radu Narodnoj skupštini i Odboru, sa mogućnošću da postavljamo pitanja i da na njih dobijamo konkretne odgovore. Kada je u pitanju ta javnost rada, za razliku od ove zaista utemeljene pohvale kolegi Mirčiću, ne mogu da budem zadovoljna dosadašnjom javnošću rada kada je u pitanju vaše ministarstvo, naročito kod konkretnih slučajeva. Uglavnom ću danas da se zadržim na tome, jer malo je vremena koje je ostalo da govorim, a tiče se konkretnih pitanja za koja vi znate. Naime, još pre godinu dana sam, a zatim ponovo u maju obnovila "slučaj" atentata na prof. dr Vojislava Šešelja, hvala bogu neuspešnog, koji su naručili Vuk i Danica Drašković, a o čemu su saznanje dobili visoki zvaničnici policije, poput generala Branka Đurića, koji je u procesu "Ibarske magistrale", tokom svedočenja u tom slučaju, nedvosmisleno rekao da je lično on saslušavao izvesnog Dragoljuba Pejića Garija, koji mu je rekao da je Danica Drašković tražila od njega da izvrši atentat na predsednika SRS, prof. dr Vojislava Šešelja, a da on to nije učinio zato što se nije dogovorio oko cene sa Danicom Drašković. Naime, ona je ponudila 400.000 evra, a izvesni Dragoljub Pejić Gari je tražio 600.000 evra. Nisu se nagodili i tako je taj plan osujećen. Odmah posle toga direktor BIA ,gospodin Rade Bulatović – to je onaj isti koga ste vi, gospodine Jočiću, kao poslanik tadazajedno sa kolegom Mamulom morali da tražite za vreme akcije "Sablja", jer mu je nestao svaki trag, čovek je jednostavno nestao, kao da ga je crna zemlja progutala, 48 sati, pa ni za njega, ni za Acu Tomića, ni za onog Banđura, upravnika zatvora, niste znali gde se nalaze – sada kao direktor BIA, na isto obnovljeno pitanje u julu ove godine rekao "da". Dao mi je potvrdan odgovor da služba ima saznanja da je u gradskom MUP-u, obrađujući slučaj "Ibarske magistrale", jedan od svedoka došao do takve izjave, odnosno da je dao takvu izjavu o kojoj je govorio gospodin general Branko Đurić. Mene sada zanima zašto, i pored svih tih mojih zahteva u više navrata, do dana današnjeg MUP nije dostavio zvaničan izveštaj o tome. Dakle, pošto sam dobila potvrdan odgovor, tražila sam da mi budemo kompletno informisani o tom slučaju. Mi smo više puta postavljali pitanje, to vam sve govorim jer bi vas i ovo danas, da je ovde, pitao prof. dr Vojislav Šešelj, ali vidite, samo u Brozovo komunističko vreme Srbi pravoslavci nisu mogli sa svojom porodicom da obeleže krsnu slavu, pa je u takvoj situaciji i danas, kao haški zatočenik, naš predsednik. Gospodine ministre, ono što me naročito interesuje, na šta nismo dobili odgovor, jeste pitanje džipa koji je vlasništvo SRS. Vi znate i sami da je u više navrata Vrhovni sud potvrdio, na osnovu naše predstavke, da je džip nesumnjivo vlasništvo naše stranke i da ga je u vreme DOS-manlijskog harača u zemlji i neposredno uoči akcije "Sablja" oteo bivši ministar unutrašnjih poslova Dušan Mihajlović, i onda takvim svojim nečinjenjem, nedavanjem odgovora i nevraćanjem svojine, koja je u vlasništvu SRS, navodite me na to da pomislim da je isti kontinuitet otimanja imovine koju naša stranka ima. Što se tiče amandmana koje sam podnela u ime poslaničke grupe SRS na član 70, o tome će govoriti drugi naši poslanici, tiče se poligrafa, mi tražimo da se to briše, i na član 83, a to je najveća opasnost, gde takođe tražimo da se briše tzv. ciljana potraga. Ovlašćenja koja se MUP-u u tom smislu daju upućuju nas na neki novi vid Sablje,što niko od građana Srbije ne bi želeo, jer to jedno u novijoj istoriji naše zemlje, dakle, mračno vreme i takvo ponašanje čelnika Republičke vlade i pripadnika MUP-a, na čelu sa Dušanom Mihajlovićem, Nenadom Milićem i svima onima koji su delovali iz senke, jeste nešto što će građani da pamte, zbog čega trpe i dan-danas mnogi od njih posledice. Mi ćemo u raspravi o pojedinostima da govorimo i o konkretnom položaju zaposlenih u MUP-u, sa posebnim akcentom, a to ćemo činiti i prilikom predloga budžeta za 2006. godinu, na materijalni, odnosno socijalni položaj zaposlenih u MUP-u, za koji tražimo da bude bolji, da se bolje plaćaju, da im se stambeni problemi rešavaju, jer to su najbolnije tačke. Ako želimo da imamo sigurnost za sve građane, za decu koja žive ovde i da iskorenimo kriminal i korupciju, što je osnovni cilj SRS, MUP-u Srbije moramo da damo mnogo bolje uslove za rad. Još jednom zahtevam da mi date odgovore na ova konkretna pitanja kako bismo celokupnoj javnosti, kao što ste to učinili i danas odgovarajući gospodinu Vučiću, saopštili ko su zapravo oni koji pokušavaju danas da optužuju SRS, propali političari sa ispod 2% glasova u Srbiji, zaista jedna bruka i sramota za sve građane Srbije koji danas, a zahvaljujući vama i podršci vaše stranke, uživaju velike privilegije i imaju visoke položaje u našem društvu.
Reč ima narodni poslanik Sanja Čeković, replika.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kada je prethodna govornica počela da govori, rekoh, rodi se nešto hrišćansko u njoj, čestita slavu i posle toga sam zaista mislila da neće, prosto zbog samog početka, na kraju izgovoriti ovakve neistine. S obzirom da je SRS danas insistirala na izjavi koju je dao Vlajko Senić, potpredsednik SPO-a, da se otkrije istina, evo i ja sa ove govornice molim ministra policije da proveri da li su Vuk Drašković i njegova supruga Danica Drašković naručili ubistvo i da li se može verovati čoveku, Branku Đuriću, koji je učesnik, dokazano je, ubistva na Ibarskoj magistrali. Samo jedan mali detalj iz ovoga, 400.000 evra, evri nisu postojali tada. Hvala.
Po Poslovniku, narodni poslanik Milorad Mirčić.
Pozivam se na član Poslovnika koji obavezuje svakog poslanika da sa ove govornice govori istinu. To što ste našli kao razlog za opravdanje za predsednika i njegovu suprugu u činjenici da je koleginica permutovala valutu, to vam nije neki čvrst argument. Vi niste sa tim ništa opovrgli što je koleginica Nataša Jovanović iznela. Uostalom, ne radi se tu o generalu Đuriću, nego se radi o licu, dakle, pod nadimkom "Gari", koje je dalo izjavu da je na ime atentata za Vojislava Šešelja tražio 600.000 maraka. Sa druge strane, ako hoćete i istinu o generalu Đuriću, imate svu dokumentaciju koja je vezana za Ibarsku magistralu. Sada vam, draga moja koleginice, govorim o onome čemu sam prisustvovao kao svedok, a tu je i kolega Pejčić, čije vi članstvo u SPO-u osporavate, dakle, čovek koji je osnovao SPO, ali nema veze. Toliko o moralu unutar partije. Bili smo zajedno kada je Vojislav Šešelj, predočavajući dokumentaciju, a vezano za Ibarsku magistralu, Vuku Draškoviću rekao - izađi, održi konferenciju za štampu i reci istinu. A istina je jednim delom u onome što je našao anketni odbor, na čijem čelu su bili predstavnici SPO-a, a ona je ukazivala na činjenicu da Slobodan Milošević i njegov režim nisu ni na koji način umešani u Ibarsku magistralu, već Zoran Đinđić i njegovi poslovni partneri, koji su se zvali Legija, Japanac i ostali. Tog trenutka prisustvovali su i Spasoje Krunić, Bogoljub Pejčić, kada je Vojislav Šešelj zamolio Vuka Draškovića i rekao mu - reci bar jednom u životu istinu. Jeste, otišao je na konferenciju, a onda je drvlje i kamenje osuo po Miloševiću i njegovom režimu, okrivljujući Radeta Markovića. A zašto Radeta Markovića? Iz prostog razloga što je Rade Marković, dok je bio na čelu DB, informacije o pripremi atentata na Vojislava Šešelja rekao Vojislavu Šešelju, saopštio Slobodanu Miloševiću i čitava služba je bila upoznata sa ovim slučajem. Mi ne govorimo ovde iz razloga da bi optuživali SPO, i ovakav kakav je u tragovima očito da nema neku perspektivu, ali vam govorimo da bi sprečili nešto što je pojavni oblik na političkoj sceni Srbije, a to je da je najlakše optuživati druge, najlakše je sam sebe proglasiti za žrtvu. A sa druge strane, kada se otkrije istina, kada se pogleda pozadina, učestvovali su i sami, i ne samo u kriminalnim radnjama, nego u radnjama koje se vežu za pripremu atentata. Uostalom, mi insistiramo da ovaj slučaj dobije sudski epilog, da na sudu priložimo dokumentaciju, pa neka izađe Danica Drašković, pa neka ona kaže da li je to istina što je rekao Pejić ili nije istina. Mi želimo da čujemo na sudu, a ne sa govornice, kako je vi nemušto branite, tako što valutu spominjete, koja je bila važeća, a koja nije.
Reč ima narodni poslanik Branislav Nedimović, a neka se pripremi narodni poslanik Darko Glišić, izvinite, Vjerica Radeta.
Gospodine predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, danas je dosta toga rečeno o Predlogu zakona o policiji. Čuli smo više argumenata za nego što smo čuli argumenata protiv Predloga zakona o policiji. Osećam potrebu da još nekoliko argumenata iznesem u prilog usvajanja predloženog zakona o policiji. Tema koja se danas nalazi pred nama je izuzetno interesantna, naročito za javnost. Postoji veliki broj razloga za to, ali bih se usredsredio na nekoliko. Pre svega, radi se o temi koja sama po sebi nosi uvek dozu posebnosti zbog specifične uloge policije u sistemu državne vlasti. Isto tako, ova tema je važna zbog usvajanja međunarodnih standarda u sistem funkcionisanja policije u Srbiji, a najvažniji razlog zbog čega treba da usvojimo predloženi zakon o policiji jeste taj što ovim zakonom policija dobija jednu novu ulogu. Policija postaje servis građana, postaje ono što je uloga svakog državnog organa u savremenim pravnim sistemima. Dugo je Predlog zakona o policiji bio u skupštinskoj proceduri. Prethodne vlasti nisu imale dovoljno volje da usvoje zakon o policiji u onom obliku kakav bi on trebalo da postoji. Vlada Republike Srbije kao jednu od osnovnih težnji imala je da usvoji novi zakon o policiji. Može se postaviti pitanje zašto do sada taj predlog zakon o policiji nije bio na raspravi u Skupštini Srbiji. Prosto zato što je prvo trebalo doneti novi Zakon o državnoj upravi, bilo je potrebno doneti novi Zakon o državnim službenicima, kako bi princip depolitizacije i princip stavljanja stručnosti u prvi plan došao do punog izražaja u okviru zakona o policiji. Postojeći koncept sistema unutrašnjih poslova usvojen je Zakonom o unutrašnjim poslovima 1991. godine. Imali smo izvesne promene 1996. godine. Logički gledano, vidimo da je prošlo skoro 14 godina od osnovnog teksta zakona kada je on usvojen u Skupštini Republike Srbije. Od tada je prošlo mnogo vremena, mnogo stvari se promenilo. Savremene policije funkcionišu na mnogo drugačijim principima nego što je to bilo pre 15 godina. Isto tako, 2002. godine donet je novi Zakon o Bezbednosno-informativnoj agenciji, gde je na jedan potpuno novi način usvojen koncept sistema bezbednosti Republike Srbije. Zakon o policiji je logična posledica zaokruživanja sistema unutrašnjih poslova u Republici Srbiji i zbog toga ovaj predlog zakona o policiji treba usvojiti. Specifičnost materije koja je u predlogu obrađena ogleda se pre svega u činjenici da je policija složeni sistem profesionalnog tipa, koji je organizovan radi održavanja javnog reda i poretka u društvu i koji je u te svrhe snabdeven zakonskim ovlašćenjima i potrebnim sredstvima, uključujući tu i upotrebu sredstava prinude. Upravo ova mogućnost upotrebe sile daje policiji poseban sadržaj, a istovremeno i posebnu odgovornost onima kojima je ova mogućnost data. Javno je dobro da policija bude jaka i efikasna u zaštiti javnog reda i prevenciji zločina, ali je javno dobro da ta moć koju dajemo policiji ne ide na uštrb ličnih sloboda naših građana. Posmatrajući kroz istoriju, Srbija je prihvatala savremene tekovine koje su postojale u brojnim pravnim sistemima kako u Evropi, tako i u svetu. Setimo se još 1811. godine, kada je ustanovljeno popečiteljstvo za unutrašnje poslove u okviru Praviteljstvujušćeg sovjeta i tada se na čelu popečiteljstva nalazio Jakov Nenadović. Upravo posmatrajući tradiciju, posmatrajući savremena kretanja u društvu danas, Srbija želi da usvoji jedan novi zakon o policiji, zakon koji će biti prožet međunarodnim standardima koji važe u ovoj oblasti. Upravo iz tog razloga, ulazeći u Savet Evrope 2003. godine, Srbija i Crna Gora prihvatile su da uvedu određene međunarodne standarde u okviru funkcionisanja policije i da izvrše reformu policije, reformu jednog izuzetno važnog, možda jednog od najvažnijih državnih organa u sistemu državne uprave. Sve zemlje sa teritorije bivše Jugoslavije već su donele zakone o policiji, 1998. godine Slovenija je donela novi zakon o policiji, u procesu pridruživanja Evropskoj uniji, 2000. godine taj zakon je usvojila i Hrvatska. Srbija, usvajanjem ovog zakona koji će usvojiti ova skupština, usvojiće jedan novi zakon o policiji koji će trasirati put evropskih integracija. Organizacija policije prilagođava se konkretnim uslovima u kojima ljudi žive i rade, to jest odgovarajućim područjima i potrebi neposrednog, konkretnog, hitnog i humanog postupanja na svakom mestu gde to razlozi bezbednosti zahtevaju. Upravo iz ovog razloga na prvom mestu treba voditi računa o interesima građana Srbije i da policija postane istinski servis građana Srbije. Ukratko ću se osvrnuti na nekoliko rešenja iz predloženog zakona o policiji. To je pre svega formiranje direkcije policije, čiji je osnovni zadatak ostvarivanje policijskih poslova. Na čelu ove direkcije policije nalaziće se direktor policije, lice koje će biti potpuno lišeno političkog uticaja, lice koje će karakterisati stručnost. U zakonu je predloženo da ovo lice ima najmanje devet godina efektivnog rada na policijskim poslovima. Upravo ovo je potrebno Srbiji, da stručnost dođe u prvi plan. U predloženom zakonu o policiji jedino će ministarska funkcija biti politička, a sve ovo drugo ide u prilog one priče koju smo imali kada je usvajan Zakon o državnim službenicima, da je Srbiji i državnoj upravi potrebna potpuna depolitizacija. Na kraju bih se osvrnuo na dva instituta ponuđena Predlogom zakona o policiji. To je uvođenje fonda koji bi služio za novčana pomaganja članova porodice poginulih i ranjenih policijskih službenika. To je ono što najmanje Republika Srbija može da učini za one koji su dali svoje živote za odbranu interesa Republike Srbije. Svi smo bili svedoci brojnih događaja tokom 90-tih godina. Policija je bila ta koja je nesumnjivo jedan od najvećih tereta iznela na sebi. Zbog toga moramo da odamo poštovanje onima koji su ostali iza ovih policajaca i onima kojima su umnogome životi promenjeni u okolnostima koje su se desile u našoj bližoj prošlosti. Isto tako, saradnja policije sa predstavnicima organa teritorijalne autonomije i lokalne samouprave je izuzetno važan segment u funkcionisanju policije. Upućenost jednih na druge je ogromna, pre svega zato što se ni jedan od ovih činilaca ne mogu posmatrati izolovano, posebno kad je reč o lokalnim samoupravama, kojima je od suštinskog interesa da policija preko svojih uprava ili policijskih stanica očuva bezbednost svih ljudi. Iz tog razloga je predloženim rešenjima, u okviru člana 17. i 18. Predloga zakona o policiji, data mogućnost organima teritorijalne autonomije i lokalne samouprave da svojim sredstvima, dakle u skladu sa ustavnim ovlašćenjima, preko nadležne organizacione jedinice Ministarstva mogu učestvovati u poboljšanju uslova rada organizacionih jedinica policije i u realizaciji pojedinih programa od značaja za bezbednost ljudi, imovine u određenom području, u skladu sa zakonom. Sigurno da će ovaj mehanizam dati mnogo pozitivnih efekata jer je interes lokalnih samouprava da građani na određenom prostoru žive što bezbednije i oni će sigurno, ukoliko prepoznaju određene projekte da su pravi, pomoći policijskim upravama da se na što bolji način zaštite građani i imovina na određenom prostoru. Na kraju, pošto vidim da ističe vreme, rekao bih da sistem reforme državne uprave nema alternativu. Srbija nema alternativu evropskim integracijama. Upravo Predlog zakona o policiji daje značajan doprinos reformi državne uprave i građani Srbije će znati to da prepoznaju. Zato vas pozivam da u interesu građana Srbije podržimo ovaj predlog zakona o policiji i u danu za glasanje pozitivno se izjasnimo o njemu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Darko Glišić.
Dame i gospodo, Predlog zakona o policiji, o kome danas govorimo, svakako nije ništa revolucionarno, nije onakav tekst kakav pokušavaju da nam ga predstave ni ministar, ni poslanici koji će glasati za ovaj zakon. Mi iz SRS, čuli ste u toku današnje rasprave od kolega koji su govorili pre mene, ne očekujemo da će u primeni ovog zakona biti nešto značajno bolje u ovoj, svakako veoma važnoj, oblasti u Srbiji. Kada je ministar ovde govorio, rekao je nešto što veoma lepo zvuči. Ministre, rekli ste da ovaj zakon garantuje bezbednost svima, ne kao po dosadašnjim zakonima, samo državljanima Srbije, nego svima koji se nađu na teritoriji Srbije. To je zaista lepo i to jeste naša i vaša obaveza. Svako mora da bude bezbedan ko se nalazi na teritoriji Srbije. Ali vam zameram zašto o ovome na ovaj način niste razgovarali sa vašim partijskim prijateljima pre nekoliko dana, pre nego što su prihvatili onaj sramni sporazum u Skupštini državne zajednice Srbija i Crna Gora, koji je Vuk Drašković prethodno, nikog ne pitajući, potpisao, a koji se odnosi na prelazak NATO trupa preko teritorije Srbije, gde očigledno građanima Srbije niko ne garantuje bezbednost zbog tog sporazuma koji je potpisan i koji je nažalost ratifikovan. Vidim, vi ovde predviđate, a to ste i naglasili, da ćete garantovani bezbednost i tim predstavnicima NATO-a koji će prolaziti kroz Srbiju jer će se i oni naći na teritoriji Srbije. Dakle, vaša dobra namera je očigledna, ali nije dobro što nije sagledan ovaj problem sa svih aspekata i to kažem pogotovo pre nekoliko dana u tzv. saveznom parlamentu, odnosno parlamentu zajednice Srbija i Crna Gora. Osnovne primedbe poslaničke grupe SRS na Predlog zakona mogle bi da se svrstaju u tri grupe. Prva, nama je, pogotovo meni kao pravniku, veoma važna činjenica da postoji nekoliko odredbi ovog zakona koje su u direktnoj suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije. U tom smislu podneli smo odgovarajući broj amandmana. Zbog vremena koje nam je na raspolaganju ne mogu da govorim pojedinačno o kojim odredbama je reč, ali svakako, kada budemo govorili o pojedinostima, nadam se da ćete i tada biti sa nama, kao i danas, pa ćemo da govorimo o tim amandmanima i o vašim predloženim rešenjima. Očekujem da će bar ta grupa amandmana biti prihvaćena. Koliko imam informaciju, nadležni skupštinski odbor još uvek nije razmatrao amandmane, ili bar nije sve, tako da je nezgodno govoriti o tome dok ne znamo šta ćete vi u ime Vlade da prihvatite od ukupno podnetih amandmana. Druga primedba se odnosi na jedan deo odredbi koje su nedorečene, neprecizne, nedovoljno konkretne, čija primena može da izazove zloupotrebu, a iz takve zloupotrebe može da se rodi neka nova "Sablja". Ubeđena sam da vi to ne želite, da vam to nije namera, pogotovo što ste i sami, ne vi lično, i vaši stranački prijatelji imali problema u akciji "Sablja", kao i 12 hiljada čestitih građana, koji su potpuno neustavno i nezakonito bili uhapšeni, proveli određeni broj dana i meseci, bez ikakvog pravnog osnova, u pritvoru. Da bismo izbegli da neko, ko neće biti dovoljno častan čovek i ko neće biti spreman da radi u interesu Srbije, a biće u prilici da primenjuje ovaj zakon, dođe u situaciju da zloupotrebom i pogrešnim tumačenjem zakona dovede do tako neke drastične situacije kakva je viđena u Srbiji, u tom delu smo, dakle, predložili jedan broj amandmana, sa iskrenom namerom da se tekst zakona poboljša i da se eliminišu sve eventualne nedoumice i eventualne praznine u Predlogu zakona. Mi već godinu i po dana, koliko raspravljamo o predlozima Vlade Vojislava Koštunice, uporno pokušavamo da vam skrenemo pažnju da su vam zakoni poprilično, bar u jednom delu, nekonkretni, uopšteni, da pravna norma nije jasna, precizna, koncizna i da je to razlog za zloupotrebu u primeni tih propisa. Neki od ministara ponekad imaju razumevanje pa prihvate takve amandmane, naravno, za svoje dobro, a videćemo kako ćete vi da reagujete. Treća grupa naših primedbi odnosi se na položaj službenika policije. Ne mislimo da su ovim zakonskim rešenjima stvoreni uslovi za neki bolji položaj zaposlenih u policiji, ni kada je u pitanju radno-pravni status, niti kada je u pitanju materijalni položaj. Naravno, znam da ne može materijalni položaj direktno ovim zakonom u potpunosti da se reguliše. Znam da to zavisi i od budžeta i, u ovom konkretnom slučaju, ministra finansija, ali to je manjkavost vaše vlade. Mislim da je bilo neophodno da se radno-pravni status službenika policije izjednači sa svim ostalim službenicima u Srbiji i da ovaj zakon u tom delu mora imati osnov u Zakonu o radu. Koliko god primedbi na taj zakon imamo, ipak su mu neka rešenja bolja, bar kada je u pitanju prekovremeni rad, zapošljavanje itd, nego što ste predvideli u ovom predlogu zakona. Tu smo podneli određen broj amandmana. Žao mi je što nemamo vremena da govorimo o konkretnim primedbama i konkretnim članovima ovog zakona, ali za nekoliko dana svakako da ćemo govoriti i o tome. Mi u SRS mislimo da je policija zaista značajan segment društva. Mislimo da su službenici policije, policajci, ljudi od kojih mnogo zavisi javni red, bezbednost saobraćaja, bezbednost svih građana. Mi želimo da se ti ljudi na taj način tretiraju i od strane ovog parlamenta i od strane Vlade Republike Srbije. Naravno, osnov za to je dobar zakon o policiji. Zato sam bila malopre neprijatno iznenađena kada se jedan od kolega iz vladajuće većine, ničim izazvan, vratio na 1991. godinu i spominjao policajce koji su išli na Kosovo i Metohiju i to mi se nekako učinilo u negativnom kontekstu; jako zameram tom kolegi, iznenađena sam da je on baš tako govorio. Naprotiv, mislim da svaki policajac koji je bio na KiM zaslužuje apsolutnu zaštitu i pažnju svakoga od nas i zaštitu od ovih pretnji koje dolaze i od Haškog tribunala, i nekih stranaka u okviru vladajuće koalicije i onih nevladinih organizacija. Posle toga je drugi kolega u drugom kontekstu govorio, pa je otprilike anulirano ono što je rekao kolega pre njega. Neću da govorim imena, jer nemam nameru da izazivam replike. Mislim da o ovom zakonu svi govorimo krajnje ozbiljno i profesionalno. Očekujem, ministre, da ćete ozbiljno shvatiti sve naše diskusije, pogotovo naše amandmane i očekujem da ćete, bar one amandmane koji zaista poboljšavaju i uvode ovaj zakonski tekst u ustavne okvire, prihvatiti. Iskoristiću ovu priliku, vi ste danas na probi našeg novog Poslovnika, s obzirom da nam predsednik Skupštine nije omogućio da koristimo, ne znam tačno koji član Poslovnika, gde su ministri u obavezi da odgovaraju na pitanja narodnih poslanika. Danas ste na neka pitanja odgovorili, a očekujem da ćete odgovoriti na druga, koja ste čuli od kolega iz SRS. Radi javnosti, hoću da vas upoznam da je Vrhovni sud Srbije doneo presudu 2094/03, da je tom presudom uvažena tužba i poništeno rešenje MUP Republike Srbije – Uprava pogranične policije za strance i upravne poslove, neki broj od 21. maja 2003. godine. Radi se o rešenju Ministarstva kada je ministar bio onaj sa Povlena, vaš prethodnik. Kada je predsednik SRS dobrovoljno otišao u Hag mi, njegovi saradnici, prijatelji u stranci, organizovali smo skupštinu, dogovorili i doneli zaključak da upišemo u Registar nevladinu organizaciju Komitet za odbranu Vojislava Šešelja, sa namerom da kroz funkcionisanje i delovanje tog komiteta pomognemo odbranu našeg predsednika. Naravno, uradili smo statut i sve apsolutno po Zakonu o društvenim organizacijama i udruženjima građana. Imala sam ovlašćenje da, u ime tog komiteta, tada neregistrovanog, komuniciram sa MUP i službenice koje su zadužene, koje su primile ovaj predmet su pogledale dokumentaciju. Rekli su šta je još nedostajalo, to je dopunjeno i rekli su mi - dođite za nedelju dana, bićete upisani u Registar. Nedelja, ponedeljak, četiri, pet nedelja je prošlo, naravno svaki put im je bilo vrlo neprijatno i smišljale su neke nove razloge, a očigledno je da razloga nema, da iz ovog ili onog razloga još uvek ne mogu da nas upišu. Poslednji put kada sam došla, žena koja je zadužena predmetom bila, naravno, neću joj reći ime, rekla je - izvinite, ne smem ovo da vam kažem, ali da više ne gubite vreme, ne smem da donesem rešenje, ne dam nam ministar Mihajlović. Naravno, mi smo se posle toga obratili Ministarstvu za manjinska i ljudska prava i kod ministra Ljajića za nekih tri ili pet dana dobili rešenje o upisu tog komiteta, ali na nivou državne zajednice. Mi smo i dalje insistirali i dalje hoćemo da se ovo udruženje upiše na nivou Srbije i izdejstvovali smo zakonitu odluku, odnosno presudu Vrhovnog suda Srbije, broj sam vam izdiktirala, pitaću vas, ne sada, ali kada budemo govorili o amandmanima, da li je Ministarstvo odnosno ova uprava pogranične policije, da li su dobili ovu presudu i da li su postupili po ovoj presudi, da li su upisali Komitet za odbranu Vojislava Šešelja u registar republičkog MUP-a ili eventualno nešto od toga treba da dopunimo. Ali, s obzirom da je prošlo mesec dana od kada smo dobili komitet, kao ovlašćeno lice nisam dobila nikakvo obaveštenje da treba da se dopuni ovaj zahtev, a iskoristiću priliku kada se sledeću put u ovom parlamentu vidimo da očekujem da ćete da nam date odgovor i na ovo pitanje. O predlogu zakona govorila sam više od planiranog vremena u načelu, ne bih više, osim da pozivam ministra da ozbiljno razmotri amandmane poslaničke grupe SRS, da usvoji te amandmane i videćete da sa tako usvojenim amandmanima dobijate jedan celovitiji, konkretniji i bolji tekst zakona. O pojedinostima govorićemo u danu kada to bude na dnevnom redu.
Reč ima narodni poslanik Darko Glišić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministre Jočiću, s obzirom da je samo 12 minuta ostalo, ne znam da li će još neko od mojih kolega koji su prijavljeni da govore, stići da govori. Vrlo kratko u načelu nekoliko zapažanja, uglavnom onih koja nisu izrečena i trudiću se da ne budu kao ona zapažanja koje su moje kolege iznele, vezano za pojedine članove zakona. Pre toga, voleo bih da u razlozima za donošenje zakona jednom pročitam u jednoj rečenici da taj zakon donosimo zato što je u interesu građana, države Srbije, u interesu onih ljudi kojima će taj zakon biti namenjen, pogotovo kada je u pitanju policija, zakon koji će obuhvatiti ne samo sve naše građane, već će zaista na određen način i samoj Republici Srbiji doneti određeni kredibilitet. Voleo bih kada bi se u jednom zakonu, a do sada nije bio slučaj u svakom, u prvoj rečenici moralo da stavi do znanja da udovoljavamo Savetu Evrope ili već ne znam kojoj evropskoj instituciji. Bilo bi mi jako drago kada bih mogao u nekom predlogu zakona da pročitam da je to u interesu države. Što se tiče primedbi na pojedine članove, vrlo kratko, pokušaću da se ne ponavljam sa mojim prethodnicima. U članu 24, koji obrađuje poglavlje područne policijske uprave, navedeno je koji su poslovi područne policijske uprave. Interesuje me, s obzirom da će ministar po pribavljenom mišljenju direktora policije imenovati i razrešiti policijskog službenika, koji su školski uslovi da bi ministar postavio tog službenika. Da li je to kao za direktora policije visoka školska sprema ili ne? Mišljenja sam da bi trebalo i osobi koja bude dolazila na mesto načelnika područne policijske uprave takođe propisati uslov da ima visoku stručnu spremu, pogotovo u manjim sredinama to može jako da utiče na kredibilitet policije, jer može se desiti da ukoliko neko nema određenu školsku spremu i dovoljno policijskog iskustva, vrlo lako potpadne pod uticaj nekih lokalnih moćnika i samim tim uruši sam kredibilitet policije. Takođe, voleo bih da mi razjasnite oko člana 100. U stavu 2. imate da se kaže da pri obavljanju službenog zadatka ovlašćeno službeno lice može upotrebiti vatreno oružje, pod jedan da zaštiti život ljudi, a pod dva da spreči bekstvo lica zatečenog u izvršenju krivičnog dela za koje se goni po službenoj dužnosti i za koje je propisana kazna zatvora u trajanju od 10 godina ili teža kazna, a u slučaju neposredne opasnosti po život. Mislim da je ovaj dodatak iza zareza nepotreban, jer ako je slučaj neposredne opasnosti po život onda se tu radi o odbijanju napada, a ne o sprečavanju bekstva. Teško će policajac prilikom upotrebe vatrenog oružja da proceni da li je baš krivično delo za koje on vrši intervenciju predviđena kazna od 10 godina ili ne. Dakle, voleo bih razjašnjenje po tom članu. Takođe, dotakao bih se člana 110. na koji je amandman podneo kolega Petar Jojić i mislim da ćete prihvatiti taj amandman, jer on traži da se tačka 7) u članu 110. izbriše, jer SRS smatra da bi postojanje ove odredbe u ovom članu Predloga zakona otvorili mogućnost za brojne zloupotrebe u praksi od strane doušnika i saradnika. Nešto slično i sa članom 137, gde je amandman podneo kolega Mirčić, takođe u otežanim uslovima rada se ne može smatrati rad za državne praznike i u neradne dane, već se to mora zaista posebno platiti svakom onom ko bude predviđen za takav rad. U slučaju da ostanu u Predlogu ovog zakona tačke 2) i 4), može doći do teških zloupotreba od strane pojedinih rukovodilaca na štetu policajaca. Pojedine starešine u ministarstvu po toj odredbi mogu da odlučuju kada oni misle da je svaka situacija nepredvidivi zadatak i da tako pojedine policajce stavljaju u veoma neugodan položaj. Voleo bih, ministre, da mi razjasnite i član 149. oko uslova za upućivanje u drugu organizacionu jedinicu. Šta ako se upućuje sa prekidima? Ovde se kaže da policijski službenik može biti upućen na vršenje službenih poslova i zadataka na radno mesto u drugu organizacionu jedinicu Ministarstva, udaljenu više od 50 kilometara od mesta njegovog stanovanja, u neprekidnom trajanju od 30 dana do jedne godine. Šta ako se napravi pauza jedan dan, pa ga vi ponovo pošaljete u istom vremenskom intervalu. Tu može doći do zloupotreba onih koji budu postupali po ovom članu. Voleo bih razjašnjenje i za član 151, upućivanje u inostranstvo, kao i za poslednji član 182, a pre njega samo kratko, trudim se da ne ponavljam ono što su prethodnici rekli, interesuje me oko člana 168. Taj član 168. je, kao bivši član 45. Zakona o unutrašnjim poslovima, apsolutno neustavan i daje preširoka ovlašćenja policiji, da uvek mogu dati otkaz bilo kom zaposlenom u bilo kom trenutku. Na kraju, član 182. koji precizira finansiranje, odnosno sredstva za rad Ministarstva. Jasno se kaže u prvom stavu da se obezbeđuju u budžetu Republike Srbije, ali se kaže da Ministarstvo može da ostvaruje dopunska sredstva pružanjem usluga u vezi sa osnovnom delatnošću Ministarstva. Osnovna delatnost je navedena u članu 10, šta je to čime se bavi policija, čime se bavi svaki policajac i organi MUP-a. Voleo bih pojašnjenje: a kakvi bi to zadaci bili koji bi mogli da imaju novčanu naknadu, a u koje bi se upustio MUP, kako se kaže u članu 3. po odobrenju Vlade. Hteo bih, a molio bih predsedavajućeg da to ne ulazi u vreme moje poslaničke grupe, da postavim poslaničko pitanje, a tiče se vašeg resora. Poslaničko pitanje glasi: dokle se stiglo u realizaciji projekta izgradnja zgrade za potrebe Odeljenja unutrašnjih poslova u Ubu? Obrazloženje je vrlo jednostavno. Mislim da je i vaš zamenik, gospodin Milošević, imao prilike da vidi u kakvim uslovima rade policajci u Ubu. Kada pada kiša oni sede sa otvorenim kišobranima u svojim prostorijama, zimi sede po automobilima, jer ta prostorija ne može da se zagreje, ili već traže mesto gde će da se sklone. Dakle, potpuno jedna neuslovna i neadekvatna prostorija za rad. Lokalna samouprava je dosta preduzela po tom pitanju, obezbeđen je prostor, mislim da je projekat urađen i mislim da je sada stvar isključivo na Ministarstvu unutrašnjih poslova da preduzme mere kako bi zaista ti policajci, koji tamo rade, imali iole pristojne uslove za rad, jer zaista ministre ono kada budete videli sami ćete reći da ne biste neki krš odlagali u one prostorije, a kamoli da držite policajce da vam tamo rade i da obavljaju one dužnosti, a između ostalog i da postupaju po ovom zakonu o policiji, koji danas razmatramo. Voleo bih, pošto smatram da nemate verovatno informaciju sada kod sebe, da mi u pismenom obliku odgovorite u vremenu koje Poslovnik o radu Narodne skupštine predviđa.
Narodni poslanik Nemanja Šarović, nije tu. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Time završavamo današnji rad. Nastavljamo sutra u 10,00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije, konstatujem da sednici prisustvuju 92 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Prelazimo na 14. tačku dnevnog reda: – IZVEŠTAJ O RADU KOMISIJE ZA HARTIJE OD VREDNOSTI U 2004. GODINI, SA GODIŠNjIM RAČUNOM ZA 2004. GODINU I IZVEŠTAJEM OVLAŠĆENOG REVIZORA Primili ste Izveštaj o radu Komisije za hartije od vrednosti u 2004. godini, sa godišnjim računom za 2004. godinu i izveštajem nezavisnog revizora o finansijskim izveštajima Komisije za hartije od vrednosti za 2004. godinu, koje je Narodnoj skupštini, u skladu sa članom 242. Zakona o tržištu hartija od vrednosti i drugih finansijskih instrumenata, radi potvrđivanja podnela Komisija za hartije od vrednosti. Primili ste izveštaj Odbora za finansije, sa Predlogom odluke o potvrđivanju Izveštaja o radu Komisije za hartije od vrednosti, sa godišnjim računom za 2004. godinu i izveštajem ovlašćenog revizora. Podsećam vas da, prema članu 160. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 160. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres. Da li Milko Štimac, predsednik Komisije za hartije od vrednosti, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za finansije, Radojko Obradović, zamenik predsednika Odbora, želi reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Ne.) Da li neko od poslanika želi reč? (Da.) Za reč se javila narodni poslanik Vjerica Radeta. Jedina lista koja je pristigla je lista SRS - pet poslanika. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Sreto Perić. Izvolite.