Poštovane kolege narodni poslanici, poštovana predsednice Skupštine, potpredsednici Narodne skupštine Republike Srbije, dozvolite mi da vam u ime Ministarstva prosvete Vlade Republike Srbije predstavim osnovne stavove iz dva seta zakona o kojima će Narodna skupština danas raspravljati. Kolege narodni poslanici, izvinjavam se, ali da biste me bolje čuli, ipak ću morati da sednem, da bih mogao i s vama da razgovaram na način da me čujete. Danas ću u ime Ministarstva prosvete Republike Srbije i Vlade Republike Srbije pokušati da vam kroz ova dva zakona pokažem šta Ministarstvo prosvete i Vlada Republike Srbije imaju nameru da čine u oblasti sistema obrazovanja i vaspitanja na unapređenju kvaliteta. Naime, kada bih pokušao u nekoliko reči da kažem šta je suština donošenja ova dva zakona, moglo bi se reći da je osnovna namera Ministarstva da unapredi kvalitet sistema obrazovanja i vaspitanja u Republici Srbiji, da poveća efikasnost, da osigura potpuni obuhvat dece u Srbiji, da reguliše sprečavanje diskriminacije, da poboljša prevenciju nasilja u školama, da unapredi sistem kvaliteta vezano za izdavanje udžbenika. Puno ima razloga za ove predloge novih zakona, i o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, a pogotovo za donošenje novog zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima. Osnovno polazište za donošenje zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja jeste potreba usaglašavanja sa Ustavom Republike Srbije, sa odredbama koje se odnose na obrazovanje u zakonima koji su i danas na ovom zasedanju Narodne skupštine Republike Srbije, odnosno na ovoj sednici, ili onim zakonima koji su u pripremi. Usaglašavanje sa standardima EU, sa pitanjima koja predstavljaju strateški okvir obrazovanja, položaj obrazovanja u državi, potreba da se na osnovu prethodnih iskustava i problema koji su u praksi uočeni predlože nova bolja rešenja, različitih rasprava koje smo vodili unutar Ministarstva prosvete, najnovija istraživanja koja su vođenja za stanje sistema obrazovanja i načina kako ga unaprediti, različitih komparativnih analiza koje smo radili unutar Ministarstva prosvete, studije, analize, preporuke različitih partnera unutar sistema obrazovanja i logično evaluacije mera, ono što smo radili prethodnih godina kao pilot programe, na koji način to primeniti u praksi. Kada je reč o usklađivanju, polazište za izmene su usklađivanje sa Ustavom Republike Srbije, sa odredbama koje se tiču besplatnog srednjeg obrazovanja, usklađivanje sa standardima EU, standardima koji se odnose na antidiskriminacijske mere, na indikatore, na jezike, na dostupnost obrazovanja pogotovo, onda usklađivanje sa novim zakonima, kao što je zakon protiv diskriminacije, Zakon o visokom obrazovanju, Krivični zakonik, kao i, rekao sam, odredbama zakona koji su ili na ovoj sednici Narodne skupštine Republike Srbije, kao što zakon o savetima manjina, ili zakonima koji su u pripremi o kojima je Vlada već razgovarala, kao što je zakon o pravima i nadležnostima AP Vojvodine, ili zakon o mobingu. Moram da kažem da se elementi izmene ovog zakona nalaze i u različitim razvojnim strategijama koje je Vlada Republike Srbije usvojila od 2003. godine pa do današnjih dana. Reč je kako o Strategiji za smanjenje siromaštva iz 2003. godine, milenijumski ciljevi razvoja 2005- 2006. godine, Nacionalna strategija za pristupanje tada Srbije i Crne Gore EU i Nacionalni plan integracije u EU iz 2008. godine, prethodni dokument je iz 2005. godine, Nacionalni plan akcije za decu iz 2004. godine, Akcioni plan za obrazovanje Roma iz 2005. godine i Strategija za unapređenje položaja Roma iz 2009. godine, Nacionalna strategija regionalnog razvoja iz 2007. godine, Nacionalna strategija zapošljavanja i Akcioni plan iz 2005. godine, Strategija razvoja informatičkog društva, Strategija unapređenja položaja osoba sa invaliditetom iz 2006. godine, Strategija o starenju iz 2006. godine, Strategija održivog razvoja iz 2008. godine, Strategija o mladima iz 2008. godine, Strategija razvoja obrazovanja odraslih sa Akcionim planom iz 2006. i 2009. godine i Strategija razvoja srednjeg stručnog obrazovanja sa Akcionim planom iz 2009. godine. Nastojali smo da u ovaj zakon uključimo iskustva iz uspešnih pilot programa koji se već primenjuju u sistemu obrazovanja. Polazište za izmene jesu, pored pomenutih iskustava za uvođenje novih profila u srednje stručno obrazovanje, i iskustva sa programima za uključivanje romske dece u sistem obrazovanja i vaspitanja, onda iskustva programa za prevenciju nasilja, iskustva programa inkluzivnog obrazovanja, samovrednovanje i povlašćeno vrednovanje ustanova i evaluacija realizovanih programa i mera. Želeli smo takođe da ovim predlogom zakona otklonimo probleme koji su identifikovani prethodnih godina u praksi u primeni prethodnog zakona. Osnovno polazište za izmene se odnosi na rad prosvetne inspekcije, na odgovornost školskih odbora, na ovlašćenja saveta roditelja, na ovlašćenja učeničkih parlamenata, na odgovornost direktora, na izbor direktora, na ocenjivanje predmeta i vladanja. Takođe je potreba za zakonskim rešenjima proistekla iz analize stanja i rešenja iz analize stanja. Mi o sebi mislimo da smo obrazovano, usuđujem se reći i pametno društvo, ali činjenice govore da imamo i te kako mnogo da radimo da bi te postavljene ciljeve dostigli na način na koji to Srbiji treba. Naime, prema popisu stanovništva iz 2002. godine, mi u ovom trenutku imamo u Srbiji, ili bar tada je bilo, a videćemo u idućoj godini kada se bude radio novi popis stanovništva, oko 1.350.000 ljudi koji su ili nepismeni ili nedovoljno obrazovani, od čega je oko 350.000 ljudi nepismeno nažalost, a ostali imaju od jednog do tri ili od četiri do sedam razreda osnovne škole. Kada se pogledaju ti podaci, vidi se da 23,9% starijih od 15 godina imaju samo osnovnu školu. Kada se te brojke pogledaju kroz procente, 21,9% starijih od 15 godina nema ni potpuno osnovno obrazovanje i 44,2% žena na selu nema potpunu osnovnu školu. Šta je rezultat svega toga – naravno neiskorišćeni ljudski potencijal, vrlo teška uposlivost tih ljudi sa takvim stepenom obrazovanja ili nemanja obrazovanja i logično ogromna davanja države za unapređenje socijalnog statusa tih zaposlenih. Nismo takođe zadovoljni ni kvalitetom obrazovanja zato što poslednjih godina kvalitet obrazovanja opada. Činjenica je da mi imamo nekoliko vanserijskih talenata, dece koja su fantastična u onim oblastima u kojima rade, bez obzira da li je reč o matematici, fizici, astronomiji i drugim disciplinama, ali nam nivo opada i manji je broj one kvalitetne dece. Različita međunarodna testiranja su pokazala da naša deca imaju niža postignuća, i to za 60 do 70 poena, u pogledu matematičke i naučne pismenosti u odnosu na OECD prosek i oko 100 poena za čitalačku pismenost. Da bismo nadoknadili nedostatak našim učenicima bi trebalo još godinu i po do dve i po godine školovanja u zemljama OECD-a. Naravno možemo naći opravdanje u rečima da su ti testovi pravljeni po obrazovnom sistemu koji nije kompatibilan sa našim i naravno mi možemo naći objašnjenje i u drugim razlozima, ali kao zemlja koja je na putu ka EU i deo je evropskih integracija, i kao zemlja koja je predmet ocene kvaliteta sistema obrazovanja na osnovu tih testova, mi moramo učiniti sve da poboljšamo funkcionalnu pismenost naše dece i naravno i u tom pogledu pokažemo da smo blizu drugih, ako ne isti ili bolji. Prema kriterijumima EU oko 40 do 50% naših učenika bi se ocenilo kao funkcionalno nepismeno. Naš obrazovni sistem skoro polovinu dece ne uspe da pripremi za život u EU. Činjenica je da naš sistem nije efikasan. Kada pogledate strukturu budžeta Ministarstva prosvete suočavate se, mi a i javnost, sa frapantnim podacima da 96,69% budžeta Ministarstva prosvete odlazi na lična primanja zaposlenih i izdatke za lična primanja, a ostaje svega 3,31% za sve ostalo. A to sve ostalo je – predškolsko, osnovno, srednje i visoko, i đački krediti, i studentski krediti, i stipendije, i đački standard, i studentski standard, i oprema i investicije, i različite obrazovne institucije i njihov rad i strukture budžeta Ministarstva prosvete. Izdvajamo ispod 4% bruto društvenog proizvoda za obrazovanje, a nove članice EU oko 5%. Pomenuo sam već da su izdvajanja za plate nastavnika 96%, a u EU u većini zemalja je oko 73%. Činjenica je da veće ulaganje u kapitalne projekte neće znatno uticati na kvalitet obrazovanja. Mora da se radi i na jednom i na drugom. Mi imamo jako staru mrežu škola i 500 objekata starijih od 95 godina. Moramo raditi na izgradnji tih objekata, ali moramo videti kako sistem obrazovanja iznutra promeniti i učiniti ga boljim. Mreža škola nam je zastarela, ne prati demografska kretanja, broj nastavnika raste, a broj učenika se smanjuje, raste i broj privatnih časova. Sami razmilite o tim razlozima i posledicama. Postoji nedovoljna pravednost sistema obrazovanja, osipanje sa svih nivoa obrazovanja. Zadovoljni smo obuhvatom dece u onom pripremnom razredu, ali u uzrastu dece u nivou od tri do pet godina obuhvat je manji od 45% dece. Pripremni predškolski program; najmanji obuhvat dece u toj oblasti je one dece kojima je on najpotrebniji, pripremni predškolski program i to dece iz siromašnih i seoskih područja, romske dece i dece sa smetnjama u razvoju. Osnovnu školu završava 95% dece, oko 74% dece sa sela i nažalost, po različitim procenama, svega 21 do 37% Roma. Na nivou srednje škole na uzrast od 15 do 18 godina, na tom obuhvatu srednju školu završava oko 76,42%, a najmanje su obuhvaćena deca iz romskih naselja, samo 10% i nažalost romske devojčice. Ono što smo mi želeli ovim zakonom da napravimo za bolje obrazovanje jeste jednakopravnost, da podignemo kvalitet, konkurentnost obrazovanja i naravno da postignemo efikasnost obrazovanja. Šta je novo? Mi smo želeli da težište obrazovanja i vaspitanja pomerimo ka kvalitetu, pravednosti i efikasnosti. Kada je reč o poboljšanju kvaliteta, pre svega u oblasti kvaliteta nastave, pogledajte molim vas ciljeve obrazovanja i vaspitanja, jer mi smatramo da je reč o modernim ciljevima i opštim ishodima koji su u skladu sa sistemom obrazovanja kao osnove društva zasnovanog na znanju, za razvijanje novih znanja i veština za 21. vek. To uključuje pismenost, ekologiju, preduzetništvo, učenje da se uči, intencija za život u savremenom društvu, stručne kompetencije u skladu sa standardima i zanimanjima, zahtevima savremene ekonomije, nauke, tehnike i tehnologije. Predvideli smo novi savet za srednje stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih i nove centre za obrazovanje i obrazovanje odraslih. Na nivou poboljšanja kvaliteta, element poboljšanja kvaliteta su i standardi, kako opšti standardi, i ishodi i postignuća dece i učenika, šta su to što su njihove bazične kompetencije, tako i njihovi posebni obrazovni standardi i postignuća po ciklusima, po razredima, po predmetima, standardi znanja, veština, vrednosni stavovi za profesiju nastavnika i vaspitača, odnosno njihove kompetencije. Takođe standardi i kompetencije direktora, posvetnog inspektora, prosvetnog savetnika, standardi kvaliteta udžbenika, jer i o tome je ovde reč, nastanih sredstava, standardi kvaliteta rada ustanova. Poboljšanje kvaliteta se odnosi i na kvalitet socijalizacijske uloge škole. Naravno, pomenuo sam već zabranu diskriminacije, zabranu nasilja, i to svih nad svima, bez izostavljanja bilo koga, a pored zabrane nasilja je zabrana zlostavljanja i zanemarivanja, i naravno poboljšanje kvaliteta jesu i postavljeni mehanizmi za rano otkrivanje, celovito reagovanje, uključujući porodicu, lokalnu zajednicu i naravno predvidivo kažnjavanje. Element poboljšanja kvaliteta jeste i kvalitet nastavnika, pojačano obrazovanje, pojačano stručno usavršavanje, postojanje centara za stručno usavršavanje i mogućnost suspenzije licence. Znači svi moraju da vode računa o tome da tokom svog rada stalno rade na svom unapređenju, na poboljšanju kvaliteta, poboljšano uvođenje u posao, probni rad, pripremni, za one koji ne drže nastavu samostalno. Element poboljšanja kvaliteta je i kvalitet rukovođenja, predviđene su obuke i ispit za direktora, popravljena je procedura izbora direktora, jasnija uloga saveta roditelja, jasnije je precizirano učestvovanje učenika u donošenju odluka. Element poboljšanja kvaliteta je i kvalitet nadzora. Izvršeno je jasnije regulisanje određenih procedura, položaj, uloga, ovlašćenja, posao savetnika, saradnika, opisani su i pojednostavljeni mehanizmi žalbe. Uključeno je mišljenje roditelja i učenika, osiguran je kvalitet i samoevaluacija škola, i naravno, saradnja savetnika i zavoda pri oceni kvaliteta rada ustanove. Novo je i povećanje pravednosti u sistemu obrazovanja, jer mi smatramo da novi principi obrazovanja jasnije ističu prioritet dostupnosti obrazovanja za sve, pojačana su prava deteta. Postoji i ovlašćenje da Ministarstvo donosi mere za nove politike kojima se povećava pravednost, besplatni su vanredni učenici, formiran je novi savet za srednje stručno obrazovanje i novi zadaci centra. Obaveze nastavnika su da drži dopunsku nastavu. Prevencija osipanja i pravovremeni pristup predškolskom vaspitanju i kontinuirana obrazovna podrška kroz školovanje. Element povećanja pravednosti je i uključenje marginalizovanih grupa, predviđa se postavljanje pedagoškog asistenta za komunikaciju sa roditeljima i decom, afirmativne akcije, jasne antidiskriminacijske mere. Upisna politika, koja nikog ne diskriminiše, podizanje obrazovnog nivoa stanovništva i povećanje mogućnosti zapošljavanja, sticanje nekog od vidova posle osnovnog obrazovanja, priznavanje prethodnog učenja se prvi put pominje, pružanje podrške za učenje jezika nastave, što je jako važno za izbegla i raseljena lica, kao i za povratnike. Element povećanja pravednosti jeste i uključenje dece sa smetnjama u razvoju i sa invaliditetom, nova upisna politika roditelja koji će birati da li da upišu dete u specijalne ili redovne škole. Predviđeni su individualni obrazovni planovi, dodatna podrška, usmeravanje i savetovanje umesto kategorizacije, personalni asistent može da uđe u školu. Prilagođeni su završni ispiti. Specijalne škole mogu da se umreže sa redovnim školama. Element povećanja efikasnosti jeste što se ovim zakonom otvara mogućnost za normativno finansiranje po učeniku, detetu od 2014. godine, ovo pominjem zato što smo mi sada u 2009. godini. Ekonomska cena treba da obuhvati sve tekuće rashode po detetu, odnosno učeniku iz svih izbora finansiranja. Na tu ekonomsku cenu uticaće i određeno područje i pripadnost određenoj grupi, nivoi i vrste određenog obrazovanja i neophodan broj zaposlenih. Imaćemo do tada prilike da proverimo vrednost tog sistema i kroz pilotiranje modela i mehanizama, i to 2011. godine. Naravno, praćenje efekata obrazovanja postaje obavezno i formira se jedinstveni informacioni sistem prosvete. Naravno, obaveza je škola da prikupljaju i ažuriraju podatke i da postoji mogućnost boljeg planiranja škola. Šta je novo za učenike, za nastavnike, i šta je novo u nadzoru? Kada je reč o novostima vezano za učenike, sva deca se upisuju u školu. Besplatno obrazovanje i vaspitanje za svu decu u godini pred polazak u školu i osnovno obrazovanje, mi smo proširili pripremni predškolski program sa šest na devet meseci, do sada je bio šest, a od sada devet. Predvideli smo pristup pod istim uslovima stranim državljanima, licima bez državljanstva, kao i prognanim i raseljenim licima. Ispitivanje se vrši po upisu u školu. Postoji kontinuirana obrazovna podrška, stručnjaci, asistenti, timovi, besplatno srednje obrazovanje i redovnim i vanrednim učenicima. Kada je reč o nastavnicima, šta je novo za nastavnike? Stručna sprema nastavnika i stručnih saradnika usklađena je sa Bolonjom. Uslovi zapošljavanja se proširuju na sve zaposlene koji su u kontaktu sa decom. Uvodi se stažista pripravnik i spoljni saradnik, pedagoško-psihološko obrazovanje u najmanje 30 bodova, pojašnjenje uslova za suspenziju i oduzimanje licence, predviđa se neposredni rad sa decom umesto pedagoške norme. Redovni, dopunski, dodatni, individualizovani, pripremni i drugi oblici, nastavnici sa 60% radnog vremena, nastavnik praktične nastave sa 26 časova, vaspitači 50% pripremnog predškolskog programa, vaspitači 75%. Kad je reč o nadzoru, proširene su dužnosti inspektora, praćenje ostvarivanje zaštite prava deteta, učenika, njihovih roditelja, odnosno staratelja i zaposlenih, ostvarivanje prava i obaveza zaposlenih, učenika i njihovih roditelja, odnosno staratelja i obezbeđivanje zaštite dece učenika i zaposlenih od diskriminacije, nasilja, zlostavljanja, zanemarivanja, stranačkog organizovanja i delovanja i propisane evidencije koja će se voditi. Sve će to biti deo nadzora. Kada je reč o tome šta nije novo, moram da napravim jednu malu digresiju. Mi smo kao osnovu za donošenje ovog zakona imali Zakon o osnovama obrazovanja i vaspitanja iz 2003. godine, koji je menjan 2004. godine, i bile su predviđene određene izmene 2006. godine. Mi smo zadržali strukturu tog zakona iz 2003. i 2004. godine. Objektivno je sadržaj promena bio u preko 50% članova u ovom zakonu i zato on jeste novi zakon o osnovama sistema obrazovanja. Naravno, ostalo je dosta toga i postojećeg. Ono što je ostalo postojeće i što nije promenjeno je struktura sistema, predškolsko, pripremni program, četiri plus četiri razreda osnovne škole, srednja škola tri ili četiri razreda, završni ispiti posle osam, 11 ili 12 godina. Ali, produžili smo trajanje pripremnog predškolskog programa sa šest na devet meseci, dodati su novi oblici posle osnovnog obrazovanja, postoje razni oblici stručnog obrazovanja koji su uvedeni u sistem, regulisano je obrazovanje odraslih. Ovo pominjem zato što nama obrazovanje odraslih ostaje jedan od elemenata koji ne postoji u našem obrazovnom sistemu. Mi smo predvideli kroz ovaj savet za srednje stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih i kroz ovaj zakon da stvorimo osnov za donošenje zakona o obrazovanju odraslih. To bi uradili krajem tekuće godine, gde bi onda suštinski kroz taj zakon priznali i neformalno obrazovanje, i dodatno stručno obrazovanje i doživotno učenje. Onda bi naš sistem obrazovanja učinili suštinski kompletnim. Onda bi imali predškolsko obrazovanje, imali bi i osnovno obrazovanje, i srednje obrazovanje, i visoko obrazovanje i imali bi obrazovanje odraslih i, naravno, priznavanje prethodnog učenja. Nisu promenjene institucije za razvoj obrazovanja. Postoje i dalje saveti i zavodi, ali je novi savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih, a deo elemenata njihovog rad sam već pomenuo. Novi su zadaci Centra za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih i pročišćene su nadležnosti tih tela. Nepromenjena je struktura upravljanja i nadzora. Postoji savet roditelja, direktor, prosvetna inspekcija, lokalna i republička, prosvetni savetnici u školskoj upravi. Učinili smo, po nama, mnogo stvari na pojašnjenju odgovornosti i ovlašćenja, i dodali smo ovlašćenja vezana za nadzor nad diskriminacijom, nasiljem. Šta je još ostalo nepromenjeno? Programska regulacija, plan i program školski, ali je oslonac na standardima, fleksibilnost načina rada i prilagođavanja detetu. Ono što mi želimo da postignemo primenom ovog zakona, a to pominjem još jedanput, jeste jednakopravnost, kvalitet i konkurentnost i efikasnost. Mi želimo u Ministarstvu prosvete, a mislim da i svi vi kolege narodni poslanici želite, da vidimo više dece u školama, da imamo bolju atmosferu, da imamo uspešnije nastavnike, da imamo više podataka, da imamo odrasle u školama. Jednom rečju, da imamo svi bolje rezultate. Sasvim na kraju ovog zakona, nešto što je možda trebalo i da pomenem na početku, ali sam prevideo. Ovaj zakon je bio predmet javne rasprave. Mi smo pravili javnu raspravu u Novom Sadu, Nišu i Beogradu. Kako sam obavešten od nekih poslaničkih grupa, javne rasprave su održane u mnogim regionalnim centrima i mi smo stvarno dali priliku mnogim ljudima iz sistema obrazovanja i institucijama da kažu svoje mišljenje o ovom zakonu, jednostavno sa željom da ga napravimo boljim. Pozvao bih kolege narodne poslanike da danas, kad budu raspravljali o ovom zakonu, bez obzira šta mislili o sadržaju zakona, da afirmišu obrazovanje, jer obrazovanje je najvažnija oblast u našoj državi za vreme koje nam predstoji. Nažalost, obrazovanje nema tretman kakav zaslužuje na svaki način. Verujte mi na reč, ovo govorim kao čovek koji se godinu dana bavi ovim poslom, bez obzira ko bio ministar prosvete i ko činio Vladu, ako ne bude postojala politika države u oblasti obrazovanja koja će imati jedan svoj tok i permanentno ulaganje i ako se ne bude radilo na izmeni sadržaja sistema obrazovanja, niko nam drugi ne može pomoći. Da bi unapredili sistem obrazovanja potrebno je da znamo šta hoćemo, to što hoćemo da promenimo, da postoji finansijska podrška. Često sam govorio – nama je potrebno vreme. Mislim da umemo da rešavamo mnoge probleme. Potrebno je i nešto novca. Novac je važan, ali nije sve u novcu, ali je potrebna i stabilnost, odnosno realizacija ovih mera. Ovo govorim, često sam imao običaj da kažem da se obrazovanje u programima medija, i štampanih i elektronskih, nalazi pre sporta i vremenske prognoze, pa pošto se bez sporta i vremenske prognoze ne može, po pravilu kultura i obrazovanje ispadaju iz sistema informisanja građana. Pozivam vas da, bez obzira šta mislili o zakonu i o radu i Ministarstva prosvete, da afirmišete obrazovanje kao resurs od presudnog značaja za budući razvoj naše zemlje, jer 21. vek je svuda promovisan kao vek znanja, a bez obrazovanja nam nema znanja, pa vas molim da i tome posvetite pažnju. Kada je reč o drugom zakonu, zakonu o udžbenicima i nastavnim sredstvima, moram reći da je reč o jako važnom zakonu koji nekako nezasluženo ostaje u drugom planu. Reč je o važnom zakonu, jer se po prvi put u višestranačkoj Srbiji donosi zakon koji na potpun, sveobuhvatan način reguliše pitanje pripreme i izdavanja udžbenika i svih elemenata koji su vezani za izdavanje udžbenika. Imali smo do sada faktičku situaciju da je jedan državni izdavač, da je osnov za njegov rad bio uređen zakonom iz 1993. godine i da je rad prihvatnih izdavača bio uređen na osnovu Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, dela koji se tiče ogleda. Sada imamo situaciju da izjednačavamo i javnog i privatne izdavače i da na celovit način uređujemo sistem izdavanja udžbenika i sve stvari vezane za udžbenike i druga nastavna sredstva. Moram da vam kažem da smo u pripremi ovog zakona imali brojne sastanke, radnu grupu koja je imala deset sastanaka, radnu grupu u kojoj su učestvovali predstavnici Ministarstva prosvete, predstavnik javnog izdavača, predstavnici udruženja prihvatnih izdavača, predstavnik univerziteta i da su sva rešenja ili gotovo sva rešenja rezultat njihovog zajedničkog dogovora. Pomenuo sam da je poslednji Zakon o udžbenicima doneti 1993. godine i postojala je potreba za uspostavljanjem pravnog, institucionalnog okvira u oblasti izdavanja i odobravanja udžbenika i drugih nastavnih sredstava, naravno i regulisanje nadležnostii postupaka pripremanja, izdavanja i odobravanja udžbenika, stvaranje pozitivne tržišne konkurencije i pogotovo osiguranje kvaliteta udžbeničke literature. Kada je reč o ovom zakonu, videćete on ima 50 članova i ovaj zakon će biti potpun tek kada se donesu i podzakonski akti, i to u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona. Kada je reč o sadržaju zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima, videćete kroz ovih 50 članova, on sadrži predmet zakona, ovo moram posebno da pomenem, to je pripremanje, odobravanje, izdavanje i upotreba udžbenika i drugih nastavnih sredstava za predškolsku ustanovu, osnovnu i srednju školu, kao i praćenje i vrednovanje udžbenika u toku upotrebe u obrazovno-vaspitnom radu. Nije samo poenta da se udžbenik izda, nego se on prati tokom njegove upotrebe u obrazovno-vaspitnom radu. Definisan je udžbenik – šta čini udžbenik, šta čini udžbenički komplet. To vam neću čitati, imate u zakonu. Šta je strani udžbenik? Koja su druga nastavna sredstva i pomagala, koja su druga nastavna sredstva u vaspitno-obrazovnom radu? Reč je o rečnicima i atlasima, kartama, plakatima, posterima, mapama, zbirkama tekstova itd. Precizirana su i druga nastavna sredstva u vaspitnom radu u predškolskim ustanovama, enciklopedije, igračke, muzički instrumenti, slikovnice i knjige za decu i drugi materijali. Regulisana je upotreba jezika i pisma. Udžbenik ste štampa, to moram pomenuti, izričito na jeziku i pismu koje je u službenoj upotrebi u Republici Srbiji, na jeziku nacionalne manjine za učenike čiji se obrazovno-vaspitni rad izvodi na tom jeziku i na odgovarajućem stranom jeziku, ali smo predvideli i mogućnost za izvođenje obrazovno-vaspitnog rada sa licima koja koriste jezik znakova i sredstva tog jezika i udžbenike koji se izdaju na jeziku znakova koji odgovara posebnim potrebama učenika. Predvideli smo odredbe koje stvaraju jednake mogućnosti svih i zabranu diskriminacije. Precizirali smo ko se bavi izdavanjem udžbenika, položaj i javnog izdavača i drugih izdavača. Javni izdavač i privatni izdavač, to je posebno važno istaći, imaju jednaka prava i obaveze, u skladu sa ovim zakonom i propisima koji obezbeđuju izdavanje publikacija. Precizno je utvrđeno dobijanje dozvole za udžbenike, tzv. licence, kao i oduzimanje i izdavanje nove licence. Tačno se predviđa, radi moguće bojazni bilo koga od zloupotrebe ove odredbe, tačno se kaže da se licenca uzima u slučaju kada se pravosnažnom presudom, to moram da pomenem, pravosnažnom presudom utvrdi da je falsifikovan rukopis udžbenika, da je izdavač obezbedio odobravanje izbora udžbenika uz davanje mita ili je objavio udžbenik bez autora ili ako ne objavi udžbenik prema odobrenom rukopisu, ako ne učestvuje u obezbeđivanju sredstava za izdavanje niskotiražnih udžbenika srazmerno tiražu i precizirano je kada se može doneti novi zakon. Sadržaj ovog zakona sadrži i utvrđivanje plana udžbenika, sadržinu plana udžbenika, pribavljanje rukopisa, položaj recenzentske komisije, sastav, elaborat izdavača u rukopisu, standarde kvaliteta rukopisa. Sada vam to ne bih pojedinačno čitao jer je puno toga sadržano. Samo bih pomenuo da zakon sadrži vrlo preciznu ulogu svih elemenata od ministarstva do nacionalnog prosvetnog saveta, zavoda, izdavača, ceo put izdavanja, odobravanje udžbenika i nastavnih sredstava i njihovog pojavljivanja, i naravno sadržinu rešenja o odobravanju udžbenika koje sadrži više elemenata. Takođe sadržaj rešenja o odbijanju i izdavanje određenog udžbenika. Nadzor nad sprovođenjem ovog zakona vrši ministarstvo preko prosvetnih inspektora u skladu sa zakonom kojim se uređuju osnove sistema obrazovanja i vaspitanja. Zakon predviđa i određene kaznene odredbe. Sadrži i podzakonska akta koja je potrebno doneti da bi ovaj zakon bio potpun. Poštovane kolege narodni poslanici, probao sam u ovih tridesetak minuta da vam predočim sadržaj dva zakona za koja smatramo da su za sistem obrazovanja i vaspitanja u Republici jako važni. Informisani smo da je do sada prispelo oko 100 amandmana. Videćemo nakon završetka i ove rasprave koliki će biti broj amandmana. Želim da vam kažem, pošto sam obavio razgovore i sa nekim poslaničkim grupama, zajedno sa svojim kolegama, da smo mi apsolutno otvoreni za amandmane koji unapređuju ova rešenja zakona i poboljšavaju njegov sadržaj. Ukoliko budu postojala neka sistemska rešenja gde se razlikujemo, razumećete zašto ne možemo da prihvatimo, ali bih vas sve zajedno pozvao da raspravu o zakonu iskoristimo za afirmisanje značaja uloge obrazovanja za budući razvoj Srbije. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Poštovani narodni poslanici, samo da vas obavestim da sam od generalnog sekretara RTS-a dobila informaciju, odnosno Skupštini je prosledio informaciju, da u subotu 18.07.2009. godine od 14.00 časova i u ponedeljak 20.07.2009. godine od 1800 časova zbog ranije preuzetih programskih obaveza neće biti u mogućnosti da prenos bude direktan. Imaćemo za to vreme odložen prenos. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč, Odbora za prosvetu, gospodin Jon Magda? (Ne.) Odbora za evropske integracije, gospodin Laslo Varga? (Ne.) Gospodin Vlatko Ratković, predsednik Zakonodavnog odbora? (Ne.) Da li narodni poslanik Zoran Šami, koji je na sednici Odbora za prosvetu izdvojio mišljenje o Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, i narodni poslanici Donka Banović, Radica Jocić, Slobodan Samardžić i Slađan Miljević, koji su na sednici Odbora za evropske integracije izdvojili mišljenje o istom predlogu zakona, žele da obrazlože izdvojeno mišljenje? (Da.) Gospodin Zoran Šami.
Gospođo predsednice Skupštine, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, zakon o osnovama obrazovanja i vaspitanja nesumnjivo spada u vrlo važne zakone i DSS uglavnom razume razloge zbog kojih je bilo neophodno doneti ovaj zakon. Pre svega, radi usklađivanja zakona sa Ustavom, zatim i sa nekim drugim sistemskim zakonima. Mi ćemo u raspravi u načelu ukazati na, nažalost, brojne primedbe koje DSS ima na ovaj zakon. U ovom nastupu ću ukazati na drugu činjenicu. Naime, po logici stvari, bar mi vidimo tako, zakon o osnovama obrazovanja i vaspitanja ne može, odnosno ne bi trebalo da bude politički zakon. To je ona vrsta zakona kod kojih, bez obzira na sve razlike u političkim razmišljanjima između različitih političkih stranaka u ovom parlamentu, ne vidim da svima nije podjednako na srcu da našem potomstvu obezbedimo uslove za jedno dobro sistematsko školovanje i da bi u tom smislu na neki način, po logici stvari, trebalo svi da budemo na istoj strani. To podrazumeva da se u procesu donošenja zakona izvrše najšire konsultacije i da se saglasno tome pronađu i najbolja rešenja. Čuli smo od ministra da su konsultacije vršene, međutim, lično nisam bio u prilici da prisustvujem nikakvim konsultacijama pre nego što se ovaj zakon pojavio u Skupštini. Mislim da je šteta što do zakona nismo došli na jedan malo drugačiji način. Na sednici Odbora, a i u razgovoru koji je gospodin ministar imao sa poslanicima DSS-a kazao sam da mi se čini da bi bilo uputnije da ovaj zakon na miru i natenane donesemo na jesen, da za to vreme iskoristimo mogućnost međusobnih konsultacija i razmena mišljenja, a ne da zakon donosimo na brzinu, u subotu, 18. jula, na plus 40 stepeni. Ne vidim nikakav razlog da se tako postupa. Gospodin ministar je malopre, čini mi se, s pravom ukazao, da ga parafraziram "da nam je prosveta negde zadnja rupa na svirali". Ali, izvinite, ona je upravo to zbog ovakvog ponašanja. Drugim rečima, jedna krajnje načelna primedba na proceduru donošenja ovog zakona DSS je iskazana i kroz moje izdvajanje mišljenja. Naravno, o suštinskim stvarima ćemo govoriti kasnije.
Zahvaljujem, gospodine Šami. Gospođa Donka Banović ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, poštovane kolege narodni poslanici, na Odboru za evropske integracije sam izdvojila mišljenje i želim da iskoristim ovih pet minuta koje mi Poslovnik daje ili predviđa da ukažem ne na sadržaj pojedinih predloženih rešenja – o nekim rešenjima koja su dobra i o nekim rešenjima za koje DSS smatra da su loša govorićemo i u raspravi u načelu – u ovih pet minuta želim da ukažem na drugi problem, tehnički, kada je ovaj zakon u pitanju. To je da on vrvi od dugih i nejasnih rečenica i stavova. Usklađivanje je bilo neophodno sa mnogim zakonima i strategijama, o kojima je iscrpno govorio ministar, dakle, novi zakoni sa kojima je ovaj predlog zakona usklađivan je Zakon o zabrani diskriminacije, Predlog zakona o ravnopravnosti polova, usklađivan je sa Ustavom, sa Zakonom o visokom obrazovanju, sa Predlogom zakona o sprečavanju mobinga ili zlostavljanja na poslu i sa nekim drugim strategijama. Razumem da je neophodno bilo izvršiti tu vrstu usklađivanja, međutim, ne razumem da se to usklađivanje sastoje u tome da vi uzimate gotove rečenice i delove rečenica i to sve lepite jedno na drugo. Rezultat tih akcija, odnosno operacija "copy-paste", to učenici i deca znaju šta je i mi koji koristimo kompjutere, to je, prosto, ređanje pojedinih elemenata. Opet kažem, rezultat su vrlo nerazumljivi i nejasni stavovi i cele rečenice. Svaki zakon koji stigne od Vlade kao predlog i svaki zakon koji ova skupština izglasa, bilo da je dobar ili loš, ili da ima dobra ili loša rešenja, mora da bude jasan i precizan. Navešću nekoliko primera. Već u članu 1, ovde nije u pitanju nejasnoća nego neobični stav. Kaže – termini izraženi u ovom zakonu, u gramatičkom muškom rodu, podrazumevaju prirodni muški i ženski rod lica na koja se odnose. Mislim da smo imali još jedan zakon u kome je bio ovakav stav. Molim vas, da li ovo znači da se svi zakoni koji danas važe, čak i ovi zakoni koji su danas na dnevnom redu ove vanredne sednice, koji ne sadrže ovakav stav, ne odnose na prirodni muški i ženski rod, odnosno, drugim rečima, da li žene u Srbiji treba da smatraju da ti zakoni ne važe za njih, pošto su imenice u gramatičkom muškom rodu? To je neobično. Onda, recimo, u članu 4, gde su nabrojani ciljevi obrazovanja i vaspitanja, kaže tačka 15) – Cilj vaspitanja i obrazovanja su: razvoj i poštovanje rasne, nacionalne, kulturne, jezičke, verske, rodne, polne i uzrasne ravnopravnosti, tolerancije, nediskriminacije i uvažavanje različitosti. Što bi rekli učenici i deca, ova tačka vrvi od "bisera". Onda imate imenicu koja u srpskom jeziku uopšte ne postoji. Imenica "nediskriminacija" ne postoji. Ovo je prevod sa engleskog. Naravno, postoje imenice gde dodavanjem prefiksa "ne" vi dobijate imenicu suprotnog značenja. Recimo – rad i nerad. Ali, nediskriminacija ne postoji u srpskom. Hoću i molim ministra, znam, ali, eto, recimo, radi prosvete i javnosti, da svima nama objasni šta znači poštovanje rodne i polne ravnopravnosti? Kako će u školama ljudi praviti razliku kada budu čitali ove ciljeve? U članu 15. imate tačku 2), gde se kaže da su ishodi i standardi obrazovanja, između ostalog, i da se nauče da uče. Znači, deca, učenici i odrasli, da se nauče da uče i da koriste svoj um. Da li je moguće da su do sada prosvetni radnici učili decu kako da koriste tuđi um ili da ga ne koriste? Ili, ako se, recimo, dogodi da neki nastavnik ne poštuje ove opšte ishode i standarde, da će to biti zbog toga što on uči dete da koristi tuđi um, a ne da koristi svoj um. (Predsednik: Vreme.) Mi smo, između ostalog, na ove neke tačke podneli amandmane i mislim da ovde ima prostora da se barem ovi stavovi i tačke poprave.
Ko se javlja od onih koji su izdvojili mišljenje, molim vas? Gospođa Radica Jocić, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na Odboru za evropske integracije izdvojila sam kao član ispred poslaničke grupe Srpske radikalne stranke mišljenje vezano za Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, jer sam želela da istaknem par stvari. Što bi se reklo, na prvo pitanje zakon izgleda skoro savršeno, ali ako se ima u vidu stanje u našim školama u kojima treba da bude primenjen, tek se onda vidi koliko će biti teškoća u njegovoj primeni, naravno, ako bude usvojen u ovakvom obliku kako je predložila Vlada, jer u poslednje vreme imam utisak da predstavnici Vlade imaju ulogu samo da izdrže pet sati rasprave, bez obzira šta će se u raspravi čuti, da onda kao pokažu volju da razmotre amandmane, dok u danu za glasanje vladajuća većina ne završi posao i to je to. Građani Srbije dobili su novi zakon. Međutim, Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja je veoma važan zakon, po kome će se školovati naredne generacije, po kojem će od dece u našim školama nastajati odrasli ljudi i prema ovom zakonu bi svi trebalo da imamo poseban odnos. Drago mi je da se u Predlogu zakona posebna pažnja posvećuje tome da svi učenici, ''bez obzira na sopstvene materijalne uslove imaju pristup odgovarajućim nivoima obrazovanja i ustanovama'', mada mislim da smo mi, zahvaljujući opštem stanju u društvu, lošem materijalnom stanju većine naših porodica i opštoj besparici, sve dalje od toga da nam sva deca imaju iste šanse za školovanje. Zahvaljujući mreži srednjih škola, po kojoj u malim sredinama postoji par smerova stručnih škola i eventualno gimnazija, mnoga naša deca prinuđena su da završavaju srednje škole za konobare, frizere, stolare, jer im ne rade ni otac ni majka, pa teško preživljavaju i u sopstvenom mestu, a o putovanju u veći grad na školovanje mogu samo da sanjaju. Dobro je da u zakonu imaju svi iste šanse, ali Vlada mora da uradi još mnogo konkretnih stvari da bi te šanse mogle da se realizuju u praksi. U Predlogu zakona radi razvoja, obezbeđivanja i unapređivanja kvaliteta obrazovanja i vaspitanja predviđeno je formiranje Nacionalno-prosvetnog saveta koji ima 44 člana, Saveta za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih sa 21 članom, zatim Zavoda za unapređenje obrazovanja i vaspitanja i za vrednovanje kvalitetnog obrazovanja i vaspitanja, koji će kao organizacione jedinice imati centre, i to više njih, pa onda stručne komisije itd. Mislim da je ovo preglomazan aparat za obavljanje poslova koji su im propisani, jer smatram da su manja tela operativnija i efikasnija, a takođe njihov rad i mnogo manje košta državu. Taj novac može mnogo korisnije da se upotrebi, obzirom da i Ministarstvo raspolaže solidnim kapacitetima. Kao jedan od razloga za donošenje ovog zakona navodi se i potreba njegovog usaglašavanja sa Zakonom o zabrani diskriminacije. Mislim da na članovima 44, 45. i 46. treba još raditi, da bi se još precizirale pojave koje mogu nastati u školama, mada nikad nije moguće sve predvideti. Smatram da je detetu ili učeniku, iako je on, naravno, složićemo se svi, najvažniji faktor, u proteklom periodu bilo previše „dozvoljeno“, a da su nastavnici, to jest zaposleni bili, takoreći, mada možda je to malo grubo rečeno, nezaštićeni, pa su nam se zato u školama dešavale pojave da su pretučeni nastavnici od strane učenika i slično. Sada u Predlogu zakona član 111. se odnosi na zaštitu prava učenika, dok takav člana za nastavnike nije predviđen. Mislim da nam je stanje u osnovnim i srednjim školama, pre svih ovih komunikacijskih Gašinih seminara i radionica, što se discipline tiče bilo možda bolje, mada je na to uticalo mnogo faktora. Pošto proces nije moguće vratiti unazad, trebalo bi više pažnje posvetiti odgovornosti učenika. Takođe, mislim da će ovim zakonom predviđeno finansiranje po učeniku, a ne po odeljenju, kako je to do sada bilo, doneti mnogo nevolja malim školama, ali o tome i još o nekim stvarima govoriće poslanici SRS u načelnoj raspravi i u raspravi u pojedinostima. Pripremili smo određeni broj amandmana i na ovaj i na Predlog zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima i pokušaćemo da oba ova predloga učinimo primenljivijim u praksi, jer koliko god da je zakon dobar, ako ne zaživi u praksi opet ga treba menjati.
Gospodin Momir Marković ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, da nam je ministar predložio zakon o sistemu obrazovanja i vaspitanja po kome je on vaspitavan i obrazovan, naravno dopunjen svim naučnim, tehničkim i obrazovnim dostignućima u tom poprilično dugom periodu, smatram da SRS ne bi imala ovoliko amandmana i ne bi imala primedbe na taj sistem obrazovanja odnosno zakon o sistemu obrazovanja, jer je taj sistem obrazovanja i vaspitanja davao prvo fundament, jedno široko obrazovanje, i sa druge strane, golicao dečiju maštu i stvarao preduslove za nova saznanja i znanja i razvijao interesovanje za sve druge oblike. Bio je fundament za usvajanje svih drugih oblika vaspitanja, obrazovanja i veština. Uostalom, naši gastarbajteri koji su po tom sistemu vaspitavani su za vrlo kratko vreme savladavali najsavremenije mašine i ispunjavali normu, a domicilni radnici koji su bili u tim fabrikama su morali da idu na tečajeve, kurseve da bi sa jedne operacije prešli na drugu. Naši radnici su bili izuzetno cenjeni. E, onda je krenulo eksperimentisanje. Da vam kažem, gospodine ministre, ni vi ni ovi pre vas, ni ovi pre njih, nisu ni prvi ni originalni, jer je prvi tvorac ideje o uništavanju obrazovnog sistema u Srbiji, odnosno u tadašnjoj Jugoslaviji, Stipe Šuvar, koji je izmislio onu čuvenu školu usmerenog obrazovanja, gde su se školovali obućari za pravljenje gornjih delova obuće, pa ako bi mučenik hteo da otvori radnju, morao je da nađe onoga ko je školovan za pravljenje donjih delova obuće i onda da zajedno otvore radnju. Onda je došao Gašo Knežević sa njegovim čuvenim radionicama – oslobodimo se stida itd, da vas ne podsećam na sve šta se u njegovo vreme ministrovanja dešavalo. I suviše je kratko vreme da se kaže štošta o ovom zakonu i kolege iz SRS će obrazlažući amandmane i kritikujući ovaj zakon puno štošta reći, a ja ću samo da pomenem dva člana iz ovog zakona koji mi direktno bodu oči. To je član 82. koji se odnosi na završni ispit u osnovnom obrazovanju i vaspitanju i član 83. koji se odnosi na opštu maturu. Da li, ministre, mislite da će dete koje završi osmogodišnju školu moći tog dana, kada polaže taj završni ispit, da li će moći ta ispitna komisija da utvrdi tačno stepen i nivo njegovog obrazovanja za tih osam godina? Da li to dete neće biti pod stresom, pod tremom, a sigurno hoće? Da li će to dete tog dana biti bolesno? Da li će to troje profesora ili nastavnika, koji sede u toj komisiji, moći tog trenutka da ocene šta je to dete naučilo za osam godina? Smatramo da je ocena za osmogodišnji rad daleko svrsishodnija i daleko bolje pokazuje kakvo je određeni učenik znanje stekao. Druga primedba se odnosi na član 83. i na tzv. maturu. Malu maturu ponovo uvodite u škole, a odbačena je davnih godina, kada smo vi i ja bili u toj osnovnoj, ili u završnim razredima osnovne ili u prvim razredima srednje škole. Član 83. uvodi opštu maturu za gimnaziju i kažete da opštu maturu mogu polagati, odnosno posebnim zakonom ćete regulisati to, ali opštu maturu mogu polagati i oni koji završe druge srednje škole. SRS smatra da nijedan od ovih ispita nije potreban, jer takođe četiri godine postoji, a profesori su stručni, bez obzira što sada u srednjim školama se na profesore vrši atak od mnogih, pa čak i od učenika, u moje vreme i u vaše vreme, ministre, profesor je bio institucija, ali to ostavimo na stranu, to je za neku drugu priliku. Smatramo da ta komisija… [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem. Reč ima Slobodan Samardžić.
Poštovani narodni poslanici, poštovani članovi predsedništva, gospodine ministre, danas treba da se pozabavimo ovim jako važnim zakonom za našu državu i to bismo učinili na mnogo bolji način da je ta stvar bila prethodno bolje pripremljena. Imamo jedan predlog zakona koji je jako opširan, koji ustanovljuje jedan veliki broj institucija, preorganizovan, koji je kao zakon prenormiran i u tom nekom pravno-tehničkom smislu je jako manjkav. Ne bih o tome sada govorio, biće vremena kada budemo govorili načelno o zakonu i o pojedinim njegovim rešenjima. Sada bih samo rekao zbog čega sam izdvojio mišljenje, što je i povod mog sadašnjeg nastupa. Naime, na Odboru za evropske integracije izdvojio sam mišljenje iz prostog razloga što taj zakon u svojim osnovama, osnovnim principima, vrednostima i ciljevima predstavlja jedan skup fraza, tako da kažem, koje su sve skupljene iz nekog univerzalnog rečnika, ne znam odakle konkretno, ali je evidentno iz nekog skupa standarda, principa itd, koji važi uopšte za sve ljude na svetu tj. ni za koga pojedinačno. To bih mogao i da ilustrujem, da ne bi ta moja kritika bila apstraktna. Dakle, samo ako se pogleda član 3. koji govori o opštim principima i koji ima nekih šest tačaka, pa da se pogleda samo jedna od tih tačaka, treća tačka člana 3, pročitaću vam je da samo saslušate kako to zvuči i videćete o čemu zapravo govorim. Dakle, reč je o tome da sistem obrazovanja i vaspitanja mora da obezbedi za svu decu, učenike i odrasle, pa ima nekoliko tih grupa principa, između ostalog, obratite pažnju, obrazovanje i vaspitanje u demokratski uređenoj i socijalno odgovornoj ustanovi u kojoj se neguje otvorenost, saradnja, tolerancija, svest o kulturnoj i civilizacijskoj povezanosti u svetu, posvećenost osnovnim moralnim vrednostima, vrednostima pravde, istine, solidarnosti, slobode, poštenja i odgovornosti i u kojoj, već se zaboravilo da je reč o onoj ustanovi, misli se na odnosnu imenicu, osigurano je puno poštovanje prava deteta, učenika i odraslih. Pazite, koliko je tu samo fraza nabacano, nekih desetak i to podseća na drugu stvar, na ovo vaše uvodno obrazloženje. Merio sam, četiri minuta je to trajalo, gde ste rekli sa čim se sve taj zakon usklađuje. Počeli ste od Ustava, završili ste sa nekom od strategija. To je bilo nekih 25 jedinica, računajući i evropske standarde i razne strategije, mišljenja, zakone kojih je desetak itd. Čovek bi stekao utisak da je reč o nekom zaista idealnom društvu, o ostvarenoj utopiji. Pogledajte koje sve vrednosti ostvarujemo samo po jednoj tački principa i sa koliko se standarda svetskih, kosmičkih, srpskih itd. usklađujemo. Dakle, kada je reč o ovim principima, vrednostima i ciljevima, tu ima svega i svačega, samo nema Srbije i nema tradicije ovog naroda. Na to moram skrenuti pažnju. Prosto je nemoguće da na nekih tridesetak tačaka vrednosti, principa i ciljeva se na jednom mestu pojavljuje srpski jezik, ali i drugi jezici u tom kontekstu, pojavljuje se identitet naroda sa multikultularizmom i identitetom svih naroda sveta itd. Prosto je neverovatno da pisci ovog zakona nisu obratili pažnju da prave zakon za ovu državu, za ove ljude, za ovaj narod, bez obzira što on živi u tom nekom regionalnom, evropskom i svetskom kontekstu, ova će deca učiti po tom zakonu i ona će morati da se obrazuju, pre svega, da žive u ovoj državi i da služe svojim ustanovama i svojim generacijama, a tek onda drugima. To je jedna nedopustiva stvar i stvar koja se na nivou ovog zakona ne može ispraviti. Ne možete da ispravite tih tri-četiri stranice amandmanima. DSS je to pokušala manifestujući dobru volju, ali konceptualno tu nešto nedostaje. Nedostaje konceptualno ono što zapravo neki heteronomni moral, heteronomna ideja života inspiriše pisce ovog zakona. Dakle, ne ono što proizilazi iz mesta, vremena i prostora u kome živimo, nego iz nekog apstraktnog mesta, vremena i prostora gde zapravo samo virtuelno živimo. Prema tome (Predsednik: Hoćete li da privedete kraju?)... završavam. Hteo sam samo načelno da skrenem pažnju, a o ostalim stvarima će biti prilike da još porazgovaramo.
Zahvaljujem. Sada će dobiti reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa i to od najmanje ka najvećoj. Reč ima gospodin Nikola Krpić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poštovano predsedništvo, uvažena predsednice, prof. dr Slavice Đukić-Dejanović, poštovani ministre gospodine Obradoviću, poslanici PUPS će u danu za glasanje glasati za ova dva zakona. Zašto? Zato što posle dužeg perioda imamo zaista dva dobra zakona o obrazovanju, vaspitanju i udžbenicima. Glasaćemo zato što ste, gospodine ministre, pokazali dobru volju, vi i vaše kolege, i svim poslanicima u ovoj skupštini, što bi se reklo, sa saradnicima došli kod nas, pre današnje rasprave, i na sastancima sa svakom poslanikom grupom objašnjavali suštinu zakonskih odredaba. Poslanici PUPS nemaju i neće predavati amandmane na predloge zakona da bi ih popravili, zato što ste i vi i vaši saradnici na sve dileme dali obrazloženje. Gospodine ministre, zbog građana Srbije, ali i zbog našeg članstva, interesovali smo se, kao što znate, za sudbine seoskih škola i učenika u njima, za udžbenike i rečnike učenika nacionalnih manjina na jezicima tih manjina, za arhitekturne prepreke mnogih škola i normalan dolazak hendikepiranih učenika u te škole, za kadrove u školama, gde je većina učenika romske populacije i drugih populacija nacionalnih manjina, kao i za mnoga druga pitanja. `Uveravam vas, gospodine ministre, još jednom, da su konačni predlozi oba zakona dobri i da će poslanici PUPS glasati za njih u danu za glasanje.
Gospodin Balint Pastor ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, oba zakona, i zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, kao i zakon, odnosno Predlog zakona o udžbenicima su moderni zakoni, zakoni koji će doprineti demokratizaciji i decentralizaciji u obrazovanju. Naravno da kvalitet obrazovanja, pre svega, ili prvenstveno ne zavisi od zakona koji regulišu oblast prosvete ili obrazovanja, ali ukoliko nemate moderne okvire, okvire koji doprinose demokratizaciji čitavog procesa i teme obrazovanja, onda ćemo teško imati kvalitetno obrazovanje. Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja daje mogućnost za rešavanje nekih specifičnih potreba u obrazovanju. Na primer, postoji član u Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja koji kaže da osnovna i srednja škola ostvaruju školski program, a mogu da ostvaruju i individualni obrazovni plan, što je svakako jedno pozitivno rešenje. Veoma je bitno i to što prvi put ovaj zakon, okvirni ili krovni, uvodi mogućnost obrazovanja odraslih. Veoma nas raduje što je gospodin ministar rekao da je plan Ministarstva da se do kraja godine usvoji Predlog zakona o obrazovanju odraslih. To je jedan segment obrazovanja koji je bio u potpunosti zapostavljen prethodnih godina, a nema modernog sistema obrazovanja u jednom društvu, u jednoj državi bez regulisanja pitanja obrazovanja odraslih. Prethodnih meseci i godina u Vojvodini sam bio na raznim naučnim skupovima gde se razgovaralo o potrebi regulisanja problema ili pitanja obrazovanja odraslih. Tu se radilo pre svega o nekakvim seminarima koje su organizovala udruženja građana i ta udruženja, pozivajući se na modele koji postoje u zemljama u okruženju, pre svega u Mađarskoj ili u Hrvatskoj, izrazila su stav da to pitanje svakako što pre treba regulisati i u Srbiji. Kada govorimo o pozitivnim stranama Predloga zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, svakako treba navesti nekoliko pozitivnih rešenja iz oblasti obrazovanja na jezicima pripadnika nacionalnih manjina. Ima jako puno novih pozitivnih rešenja iz te oblasti. Želeo bih da navedem ova predložena rešenja da bi građani, pripadnici nacionalnih manjina, mogli da znaju da će ova rešenja biti prihvaćena zajedno sa zakonom, okvirnim ili krovnim, o obrazovanju, nadam se, do kraja jula. Na primer, u jedinicama lokalne samouprave ili lokalnim samoupravama u kojima je u službenoj upotrebi jezik i pismo nacionalne manjine, odnosno u kojima se obrazovno-vaspitni rad izvodi na jeziku i pismu nacionalne manjine, akt o mreži predškolskih ustanova i osnovnih škola donosi se uz prethodno pribavljeno mišljenje Nacionalnog saveta nacionalne manjine. To je jedno novo rešenje koje do sada nije postojalo u našoj regulativi. Drugo pozitivno rešenje se odnosi na institut Saveta roditelja. Predlog zakona kaže da će u savetima roditelja biti srazmerno zastupljeni pripadnici nacionalnih manjina i to je jedno apsolutno pozitivno predloženo rešenje. Dalje, kod donošenja programa, opet da citiram iz Predloga zakona, program osnovnog i srednjeg obrazovanja i vaspitanja, kada se radi o obrazovanju na jeziku nacionalne manjine i jeziku nacionalne manjine sa elementima nacionalne kulture, taj program se donosi na predlog Nacionalnog saveta nacionalne manjine i mišljenja Nacionalnog prosvetnog saveta. Taj program donosi ministar, ali na predlog Nacionalnog saveta nacionalne manjine. Kada govorimo o upisuučenika, opet treba da napomenemo jedno pozitivno rešenje koje kaže da ako ne postoji mogućnost da se ispitivanje deteta vrši na maternjem jeziku, škola angažuje prevodioca na predlog Nacionalnog saveta određene nacionalne manjine. Dalje, kada govorimo o nastavnicima i profesorima, onda postoji jedno rešenje koje treba da stane na put jednoj negativnoj pojavi koja, nažalost, postoji godinama unazad u Srbiji kada se govori o obrazovanju na jezicima nacionalnih manjina, a to je da određene predmete u odeljenjima u kojima se nastava izvodi na jeziku nacionalne manjine predaju profesori koji ne poznaju ni u kakvoj merinastavni jezik tog odeljenja, odnosno jezik određene nacionalne manjine. Učenici su prinuđeni da određene predmete uče ne na maternjem jeziku,bez obzira što su se upisali u odeljenje u kojem bi svaki predmet trebalo da se izučava na jeziku nacionalne manjine. Sada ne govorimo o predmetu srpski jezik i književnost, koji se normalno izučava na srpskom jeziku, a taj predmet je obavezan u svim školama. Govorim o primerima koji su, nažalost, veoma brojni, kada učenici koji pohađaju nastavu na npr. na mađarskom jeziku, uče geografiju, ili fiziku ili matematiku na srpskom jeziku. Toj negativnoj pojavi, diskriminatorskoj pojavi, staće se na put jednim predloženim rešenjem koje govori o uslovima za prijem u radni odnos. Ovo rešenje predviđa tri nekakve podmogućnosti. Jedna se odnosi na obrazovni i vaspitni rad, kada se on ostvaruje na jeziku nacionalne manjine i tada osim opštih uslova lice koje želi da se zaposli kao nastavnik ili profesor mora da ima i dokaz o znanju jezika na kome se ostvaruje obrazovno-vaspitni rad. Toga do sada nije bilo i zbog toga je bilo tih negativnih pojava. Kao druga nekakva podmogućnost ovoga jeste kod vaspitača. U Predlogu zakona imamo rešenje koje kaže da poslove vaspitača može da obavlja lice koje je steklo odgovarajuće obrazovanje na jeziku na kome se ostvaruje taj rad ili je položilo ispit iz jezika sa metodikom. Sledeća verzija toga jeste kod poslova nastavnika i stručnog saradnika u školi u kojoj se obrazovno-vaspitni rad ostvaruje na jeziku nacionalne manjine, osim za romski jezik, i kaže se u zakonu da taj rad može obavljati lice koje je steklo srednje, više ili visoko obrazovanje na jeziku nacionalne manjine ili je položilo ispit jezika. Ova predložena rešenja su perfektna i tu se ništa ne može dodati. Kada govorimo o pozitivnoj strani Predloga zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, želim da naglasim i ostvareni princip decentralizacije. Ovaj predloženi zakon predviđa nadležnosti AP Vojvodine i određene nadležnosti Pedagoškog zavoda Vojvodine koji će obavljati određene poverene poslove u vezi obrazovanja na jezicima nacionalnih manjina. Međutim, ovaj predlog zakona, nažalost, ima i neke nedostatke. Neću reći nikakvu novinu ministru da smo podneli amandmane. Ovo nije novina zbog toga što smo razgovarali o tim našim amandmanima i sa gospodinom ministrom i sa njegovim saradnicima i nadam se da će ti amandmani biti usvojeni zbog toga što smo ih uputili Ministarstvu u formi kako je to bilo predloženo od strane Ministarstva da bi oni mogli biti prihvaćeni, s jedne strane, a sa druge strane, bilo bi dobro da se ti amandmani usvoje zbog toga što dopunjuju ovaj zakon i poboljšavaju ovaj predlog zakona u odnosu na neka rešenja koja se odnose na obrazovanje na jezicima nacionalnih manjina. U obrazloženju Predloga zakona se navodi da se ovaj zakon donosi zbog obaveze usaglašavanja pojedinih odredaba zakona koje se odnose, već je kolega rekao, tu se nabraja određeni broj zakona, a među tim zakonima imamo i Predlog zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, jednog predloga zakona koji će se usvojiti isto kao i ovaj zakon u julu, pošto je i taj predlog zakona na dnevnom redu ovog vanrednog zasedanja. Ne bi bilo dobro da postoji kolizija ili kolizije između ovog okvirnog zakona i zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Malopre sam nabrojao koje su pozitivne strane, ali ima tu nekoliko nedostataka i mi smo ciljali ispravljanje tih nekakvih grešaka našim amandmanima. Ukoliko bi ovaj zakon bio u koliziji sa zakonom o nacionalnim savetima, onda bi bilo teško sprovoditi ono što je zamišljeno i u Ministarstvu za prosvetu i u Ministarstvu za ljudska i manjinska prava, kada govorimo o nekim specifičnim problemima obrazovanja na jezicima nacionalnih manjina. Kada smo tu kod nedostataka, želeo bih da kažem nekoliko rečenica o Nacionalnom prosvetnom savetu. Ovaj savet će imati, kao što i sada ima, 42 člana. Ima mišljenja stručnjaka iz sfere obrazovanja da je nedovoljno da sferu obrazovanja na jezicima nacionalnih manjina pokriva jedno lice. Ne bih hteo da iznosim nekakve demagoške argumente i da kažem da se, prema poslednjem popisu iz 2002. godine, oko 30% građana izjasnilo kao pripadnik neke nacionalne manjine, a prema ovom predlogu samo 2,38% članova Nacionalnog prosvetnog saveta će biti iz redova nacionalnih manjina. Mi to ne gledamo na taj način i zbog toga nismo predložili amandman na ovo rešenje. Smatramo da ipak nije dobro da samo jedno lice pokriva celu oblast problematike obrazovanja na jezicima nacionalnih manjina, jer vi jednostavno ne možete da stavite u isti koš obrazovanje na mađarskom jeziku, na romskom jeziku, na primer, ili na hrvatskom jeziku, na slovačkom, na rumunskom jeziku itd. Zbog toga smatramo da ovo rešenje nije najbolje. To sam morao da kažem, ali na ovo nismo podneli amandman jer smatramo da ipak postoji mogućnost da u ovaj nacionalni prosvetni savet uđu ljudi koji će zaista biti stručni. Nadamo se da će, pored člana koga će predložiti nacionalni saveti nacionalnih manjina, i drugi ovlašćeni predlagači će predložiti stručnjake koji poznaju i problem obrazovanja na jezicima nacionalnih manjina. Sada bih želeo da pređem na Predlog zakona o udžbenicima. Ovaj zakon je isto tako moderan i svakako je za pohvalu. Ovde nismo našli nikakve nedostatke pa nismo podneli ni amandmane. Kad se govori o obrazovanju na jezicima nacionalnih manjina svakako je dobro da se i ovde predviđaju nadležnosti za nacionalne savete nacionalnih manjina. Zahtev za odobravanje rukopisa udžbenika se može odbiti, na primer, ukoliko postoji obrazložena negativna stručna ocena kvaliteta rukopisa nacionalnog saveta nacionalne manjine i to je svakako dobro, a i kod odobravanja stranih udžbenika nacionalni savet nacionalnih manjina će i zakonom dobiti nadležnosti. Ljudi iz Ministarstva naravno znaju da mi tu praksu imamo već pet godina unazad, korišćenja udžbenika iz matičnih država nacionalnih manjina, ali na to mi gledamo kao izuzetak. Mi ne preferiramo uvoz udžbenika i smatramo da naši stručnjaci treba da napišu udžbenike, ali pre svega u srednjim stručnim školama postoje situacije kada nije moguće ovde napisati udžbenik zbog malobrojnosti ili malog tiraža u kojem bi trebalo štampati određene udžbenike. Za tu mogućnost je dobro predvideti mogućnost uvoza udžbenika i dobro je što će nacionalni savet nacionalne manjine imati tu nadležnost. Kada smo kod ove teme i u Ministarstvu su se setili ovog problema niskog tiraža, jer imamo baš niskotiražne udžbenike. Tu su upravo kao primeri navedeni udžbenici na jezicima nacionalnihmanjina. Toliko bih želeo da govorim o ovim predlozima zakona. Sada bih iskoristio mogućnost što je gospodin ministar ovde da ukažem na nekoliko problema koji postoje u praksi u obrazovanju. Ovi problemi ne postoje naravno otkad je on ministar, već ovi problemi postoje godinama unazad i nadamo se da će se sada naći rešenje da se ovi problemi saniraju i da se reše. Prvo, radi se o problemu školskih uprava. Nama jednostavno nije jasno po kojim kriterijumima su formirane te školske uprave. Kako je na primer moguće da Subotica, koja je peti grad po veličini u Srbiji, nema svoju školsku upravu. To je, po nama, neobjašnjivo i stvarno me interesuje kako ministar može da objasni da recimo Sombor ima školsku upravu, a Subotica kao peti grad u državi po veličini nema tu školsku upravu. Tu naravno treba da uzmemo u obzir i činjenicu da u Subotici imate obrazovanje na srpskom jeziku, na mađarskom jeziku, na hrvatskom jeziku, na romskom jeziku, pa svakako bi trebalo da postoji školska uprava sa sedištem u Subotici. Drugi problem je nerešeno pitanje predmetnih nastavnika. Ovaj problem se može rešiti zakonom o visokom obrazovanju. Želim da ukažem na taj problem i da skrenem pažnju ministra – da bi bilo dobro kada se bude donosio taj zakon da se ima u vidu taj problem, jer bi se time mogao sanirati problem u onim sredinama gde nema dovoljno nastavnika i bilo bi dobro da se omogući studentima da postanu nastavnici iz dva predmeta. Sledeći problem, pošto se radi na zakonu o učeničkim domovima, odnosno o učeničkom i studentskom standardu, u ovoj državi je nerešeno pitanje finansiranja onih učeničkih domova čiji osnivač nije država. Ovde imamo učeničke domove, recimo u Subotici, u Novom Sadu, u Zrenjaninu, čiji su osnivači neke tradicionalne crkve ili neke fondacije, i veoma su bitni, a država ih uopšte ni na kakav način ne tretira. Jednostavno, to se mora uzeti u obzir. U prošlom sazivu Skupštine, kada je gospodin ministar bio poslanik, mi smo podneli amandman na Predlog zakona o budžetu i jednu manju sumu smo predvideli, čisto da se ukaže na taj problem. Taj amandman je bio odbijen zbog toga što nije sistemski rešeno ovo pitanje, pa bi to trebalo uključiti u predlog zakona o učeničkom i studentskom standardu. Na kraju, jedno pitanje je za gospodina Obradovića. Nije nam jasno zašto lokalne samouprave, opštine, nisu osnivači osnovnih škola. Na teritoriji AP Vojvodine, Vojvodina je osnivač srednjih škola, a prema Zakonu o lokalnoj samoupravi lokalne samouprave bi trebalo da budu osnivači osnovnih škola, a to nije tako. Želeo sam da ukažem na ove probleme i nadam se da ću dobiti odgovor od gospodina ministra na ova pitanja i nadam se da će naši amandmani biti usvojeni da bi bio zakon što bolji.
Zahvaljujem. Ima reč gospođa Zlata Đerić.
Dame i gospodi narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre i poštovani učitelji i profesori, u prvom redu, koji danas pratite načelnu raspravu o donošenju ovih zakona, a znam da je prosvetna javnost u ovom trenutku iskreno zainteresovana za donošenje ovih zakona. Naravno, veoma je važno da se ovi zakoni napokon nađu pred javnošću Srbije, nađu pred usvajanjem i nadam se pred dobrom voljom Ministarstva da se poprave amandmanima koje smo podneli. Ono što mi je pomalo zasmetalo u predstavljanju tih zakona, to je kada se o tim zakonima ili o zakonu o osnovama sistema vaspitanja i obrazovanja govori kao o krovnom zakonu i uopšte je to postao čest atribut za zakon. Ovo nije krovni zakon – ovo je temeljni zakon, kao što je prosveta temelj svakog društva, pa tako se prema njoj treba i odnositi. Ako se prema prosveti i zakonima koji se bave prosvetom budemo odnosili kao prema temelju za sve ostale dobre građevine u ovom društvu, onda ćemo izgraditi i dobro društvo. Nadam se i verujem duboko da je cilj ovog zakona ne samo da se reši pitanje prosvete, nego je cilj dobrobit naše dece, a samim tim i celog društva. Moram da zahvalim gospodinu ministru što je pokazao izuzetno razumevanje i saradnju sa svim poslaničkim grupama, što smo mi iz Nove Srbije shvatili kao njegovu dobru nameru. Podneli smo značajan broj izuzetno kvalitetnih amandmana, a njegove naznake da bi mogli biti usvojeni nas ohrabruju da ovo ministarstvo zaista želi da reši neka ključna pitanja i ključne probleme u prosveti. Naravno, neće ih uspeti rešiti sve i mi ćemo i o dobrim stranama ovog zakona govoriti i o onim stranama koje mislimo da su manjkave, a nadam se da ćemo uskoro pred sobom imati neke izmene i dopune, ako ministar bude smatrao za potrebno da dopuni neke stvari u radu, sprovođenju i realizaciji ovog zakona. Ono što moram da kažem gospodinu ministru, a to je da očekujem da u svakom trenutku u Vladi zastupa sve interese prosvete, svu njenu čast i dostojanstvo koje ona u ovom narodu zaslužuje i koje ona kroz svoju tradiciju, čvrsto, i jedina možda u svim teškim vremenima, brani. Pre svega, gospodine ministre, morate da znate da predstavljate najmoćnije ministarstvo. Nisu to prepoznale neke druge stranke i meni je to drago, inače bi vam to oteli, očekujući da tu infiltriraju neke tajkune i sve ostalo. Najmoćnije ministarstvo koje u ovom trenutku brani direktno ili indirektno interese bar tri miliona građana, i vojska, i policija i svi ostali jesu neka nadgradnja, neki drugi interesi, ali temelj ovog društva i naše budućnosti leži u ovom ministarstvu. Uz to, ovo ministarstvo tretira najskuplju robu, obrazovanje, najkonkurentniju, najtraženiju robu, u celom svetu najpriznatiju. Ona se na prvi pogled nikad ne vidi u tom obliku, ali se na kraju ispostavi da ona jeste najznačajnija, najmoćnija i najskuplja. Očekujem da je kao takvu i štitite i time ćete zaista zaštititi prosvetu do kraja. Govorim to sa punim kredibilitetom, jer dolazim iz grada Sombora, koji ima najstariju učiteljsku školu u ovom delu Evrope, sa najpoznatijom tradicijom i najpoznatijim imenima. Jedna od osnovnih škola u mom gradu je dala samo sedam akademika Srbiji. Prema tome, zaista smatram da sam pozvana i to da kažem javnosti Srbije. Dakle, da se vratimo prvom zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i pre nego što se osvrnem na njegove dobre strane, moram da citiram neprevaziđenog pedagoga Makarenka, onog koga svetska pedagogija priznaje kao savršeni autoritet, onog koji je uspostavio u pedagogiji model pozitivnog primera, model poverenja i koji je u najtežim trenucima u Rusiji od armije napuštene dece, besprizorne dece, uspeo da napravi ličnosti. Nažalost po svetsku pedagogiju, svetsku pedagošku praksu, nestao je u Staljinovim čistkama uoči samog Drugog svetskog rata, ali to je neka druga priča i druga tuga. Ovako kaže Makarenko: "Naša deca su naša radost, pravilno vaspitanje je srećna starost, loše vaspitanje je nesreća, naša tuga, naša sramota i krivica pred sobom, pred čitavim društvom". Prosveta je, tvrdim, kroz sva ova posrtanja, a bilo ih je mnogo u modernoj srpskoj istoriji, očuvala svoje dostojanstvo, dignitet i čuvala sve nacionalne i narodne interese, vrlo često neshvaćena od svojih vlasti, vrlo često zanemarena od svojih vlasti. Opet se moram vratiti na neke od svetlih primera, onako opevanih, koji su i unajtežim momentima morali da kažu, profesor nije profesor sa dnevnikom samo. Pošto ste gospodine ministre i vi i ja profesori ekskatedra, razumemo se apsolutno o čemu govorim. Pohvaliću član 109. ovog zakona. To je član za kojim smo u prosveti nekoliko godina vapili, to je član koji napokon vraća u prosek u osnovnoj školi ocenu iz vladanja. Oni koji su tu ocenu izmestili iz proseka, napravili su nesagledive štete u društvu. Analizirajući nekoliko puta u toku godine naš rad, direktan rad u odeljenju, uvek smo došli do tih pogubnih rezultata i uvek smo vapili da se ta ocena u prosek učenika vrati. Ona ima još nekoliko dimenzija. Jedna od posledica je svakako ovo nasilje sa kojim se nekoliko godina suočavamo. Ono oko čega se nismo složili, priznali ste i sami u Ministarstvu da imate dilemu, a to je uzrast u kome tu ocenu treba vratiti. Amandmanom smo predložili da to bude od petog razreda, a vi ste u zakonu tražili da bude od sedmog, reći ću vam da je od sedmog prekasno. Učitelji koji me ovih dana zovu, čak sugerišu da je možda trebalo od drugog razreda osnovne škole. Nadam se da ćete ipak usvojiti ovaj amandman, s kojim se složio čak i predstavnik UNICEF. Dakle, stručno, naučno dokazano je da ta ocena ima izuzetan efekat, izuzetno stimulativan efekat na decu i na njihovo vaspitanje i da je izmeštena u onom momentu kad je porodica pokazala određene probleme, a kad su te porodice koje su imale određene probleme u svom ličnom odnosu prema svom najvećem i najodgovornijem zadatku, vaspitanju sopstvene dece, želele da tu odgovornost prenesuna neke druge. Dakle, ocena iz vladanja se vraća u prosek. I zaista, ona je prva pomoć kad oko deteta mnogo toga ne funkcioniše i kad ono zavapi nemirom, nestašlukom da mu se ukaže pažnja i ljubav, i to je najbezbolniji način da rešimo mnoge probleme u startu. Odgovorno vam tvrdim, iz prakse, da otkad smo izmestili tu ocenu iz proseka, a izmeštene su i neke druge mere kojima smo u školi mogli da sačuvamo, pre svega, autoritet društva, i autoritet prosvete, i škole, i autoritet porodice, jer smo ponekad mi u školi bili najvažniji branilac tog autoriteta, povećao se broj maloletničke delikvencije, i to mi koji smo sarađivali nažalost i sa institucijom policije, po sili potrebe ili po potrebi zakona, znamo da je tako. Dakle, to je ono što je u ovom zakonu izuzetno dobro. Ima još nekoliko zaista lepih iskoraka u korist prosvete i po tome se vidi da je ovo ministarstvo vodilo računa o nekim interesima dece. Govoriću i o onima na koje u ovom zakonu niste obratili pažnju, ali se nadam da ćete svakako, opet u ime boljitka Srbije, naći razumevanja i naći način da to rešite. Pre svega, ni ovaj zakon nije našao načina da se obrati, pozabavi i da više energije i sredstava i zakonskih regulativa uputi ka posebno talentovanoj deci. Pozitivno je da ste neku marginalizovanu decu, probleme koji su u društvu pojava, na neki način inkluzijom zbrinuli. To pozdravljam. To je dobra strana ovog zakona. Potrebno je deci sa posebnim potrebama omogućiti ravnopravno školovanje, učiniti ih vidljivim. Ali, zašto mi već dugo vremena decu koja treba da budu motor ovog društva, da ponesu najveći teret budućnosti i koja će to moći da ponesu, jer su svojim prirodnim predispozicijama pokazali da to mogu, zašto njihov i lični interes ne stimulišemo tako da se oni usmere tako da budu motor društva. To je čista fizika, da se našalim, ali to vam je na ravnom putu i slab motor može da vuče, ali kad zaglibite u blato, morate da zovete traktor, neku jaču mašinu koja će da vas izvuče. Oni su ta mašina. Njima treba dati veliku prednost u odnosu na sve. Treba stimulisati, finansijski i na sve druge načine, posebno talentovanu decu, posebno decu koja pokazuju naročito interesovanje za neke oblasti, treba stimulisati učenička takmičenja koja godinama, sa tim se svi suočavamo, a to jeste mesto gde se vrši prva selekcija takve dece. Dakle, učenička takmičenja treba posebno finansirati, posebno te nagrade. Dase ne održavaju svake godine i to je sve više i više naglašeno, kao kuluk i kao teret školi, organizatoru, nastavniku koji to mora da radi i roditeljima koji vrlo često ne mogu da reše ni pitanje prevoza deteta do nekog mesta gde se održava republičko ili neko okružno takmičenje. Tu potvrdu koja je jako važna, koja je, vi znate, i vaspitna, a drugo izuzetno korisna za društvo, nismo u ovom zakonu dobili. Tu smo podneli takođe neke amandmane i očekujem da to ministar prepozna. Posebno talentovana deca napokon ne smeju biti briga samo svojih porodica, jer već nekoliko godina gledamo na sceni nalazi se nacionalna strategija za borbu protiv narkomanije, nacionalna strategija za borbu protiv svih pošasti koje nam se događaju, a nigde nacionalne strategije za talentovane učenike, za talentovanu decu, za genijalnu decu. To je ono što nama ovaj zakon i ovo ministarstvo treba da ponudi. Zaista očekujem da će to uskoro morati da bude prioritet ili da se donese poseban zakon ili neki podzakonski akt koji će favorizovati da i oni budu jednom primećeni, da ne gledamo po novinama kako tamo neko dete koje je osvojilo sve svetske nagrade ne može neka minimalna sredstva da ostvari i onda se razna ministarstva prebacuju, ko je u stvari za to nadležan? Ispostavilo se da za one koji su najbolji niko nije nadležan. Imamo samo nadležne za one koji stvaraju probleme, na njih trošimo vreme, novac i resurse. To je ono o čemu očekujemo da se ovo ministarstvo uskoro i jasno opredeli, da jednim zakonskim rešenjem obuhvati odnos društva i obaveže društvo da oni koji jesu po prirodi svojoj imali sreću da budu obdareni naročitim sposobnostima, da ih i društvo uvaži, da društvo od njih očekuje da budu zamajac neke buduće Srbije. Ono što svakako treba ovo ministarstvo da obradi i da se posebno pozabavi, nisam mislila da o tome govorim u zakonu o udžbenicima, nego vam govorim baš u okviru ovog zakona, to je problem sa kojim se praksa u školama sreće dugi niz godine i svake godine se zaričemo kako ćemo naći način da se to reši. O tome čak niko ništa nije ni pomenuo. Toga nema ni u naznakama. To je problem fizičkog opterećenja učenika. Osamdeset posto dece u nižim razredima na sistematskim pregledima konstatuje im se krivljenje kičme, zbog preteških torbi, zbog prevelikih zahteva. Sve poštujem, i licence i ostalo izdavača, i udžbeničke komplete, i ovlašćenje i kazne, sve je to u redu, ali neko mora sesti i reći – dete sa 25 do 30 kilograma telesne težine ne može da nosi svakodnevno teret od osam kilograma na svojoj kičmi, jer pravimo buduće invalide. Da roditelji sami ne preduzmu nešto i sami nešto svakodnevno ne vade, da učitelj to na neki način ne koriguje, ponekad bi taj teret bio daleko veći. O tom sistemskom rešenju, verujte, uz Ministarstvo zdravlja, očekujem da se neko oglasi, jer dosta konstatovanja tog, svi to primećujemo, znamo da to jeste problem, deca sve slabije vide, sve su više na kompjuteru, roditelji ih često ostavljaju da ih kompjuter pričuva dok oni nisu tu. Deca gube vid i krive kičmu, dva ozbiljna problema. O ravnim stopalima da ne pričam. Mi imamo zdravstvene probleme koje moramo da rešimo kroz sistemski pristup vaspitanju i obrazovanju naše dece. Gospodine ministre, mnogo je toga o čemu možemo da pričamo. Osvedočena vašim dobrim namerama da hoćete kroz ovaj zakon da mnogo toga suštinski rešite, obratite pažnju samo na neke od ovih stvari na koje smo vam skrenuli pažnju da treba da budu rešene, jer lično ne očekujem od ove vlade da bude ni nacionalnog odgovorna, ni socijalno odgovorna. Očekujem da bude odgovorna i to očekuju građani Srbije, da ona bude odgovorna prema zadacima koje je preuzela i da u maniru istog atributa neko posle i odgovara za nešto što nije učinio, uradio, a preuzeo je odgovornost da to uradi. Sada moram samo kratko da se vratim na izlaganje poslanika koji je govorio pre mene, gospodina Balinta Pastora. Vidim da nije u sali. Govorio je o nacionalnim manjinama i o njihovim potrebama i onom svemu što se u Zakonu o nacionalnim manjinama uredilo, to pozdravljam, ali moram da kažem – radim u školi gotovo onoliko godina koliki je njegov životni vek, u školi koja je dvojezična, srpsko-mađarska. Imam odeljenje na srpskom i na mađarskom jeziku. Ne prepoznajem probleme o kojima priča, ne prepoznaju ni moje kolege te priče. Predmeti su stručno zastupljeni. Već pri samom konkursu imate to uređeno zakonom da ne možete da konkurišete da predajete fiziku, ili hemiju, ili geografiju u odeljenju na mađarskom jeziku ako ne znate taj jezik. Po prirodi stvari, vi ste verovatno i pripadnik te nacionalne manjine. To nikada do sada nije bilo sporno, pa nije dobro, nije pozitivno da se problem na taj način izdvaja, nije čak ni dobronamerno, jer je problem zaista i do sada bio vrlo pozitivno i dobronamerno rešen. Govorim to sa autoritetom nekoga ko 25 godina radi u takvoj školi. Ne dopada mi se, pošto se svakodnevno srećem i sa kolegama i sa decom iz obe nacionalnosti, imali smo i ostaje ta divna saradnja. Naše nastavničko veče je uvek imalo razumevanje i slogu. Naša deca su se uvek prelepo družila. Ne dopada mi se da neko sada pokuša da ih podseti na to da i grudvanje može da ima nacionalni osnov. Nastavite tu tendenciju rešavanja nacionalnih interesa, interesa nacionalnih manjina, gospodine ministre. Sačuvajte pre svega dobru nacionalnu tradiciju srpskog vaspitanja i obrazovanja. Nemojte da se ona nečim uruši, kao što je bilo pokušaja u nekim reformama da se uruši. Imali smo jedan od najboljih sistema vaspitanja i obrazovanja u svetu, bili smo priznati i poznati po tome. Nismo slučajno imali stručnjake koji su svagde na ovom svetu ostavljali značajna imena i značajan trag. Molim vas da zaista to do kraja bude ispoštovano. Pohvaljujem sve vaše pozitivne primere, pohvaljujem sva pozitivna rešenja i nadam se da ćete se bar o onome kratkom što sam rekla izjasniti i uskoro naći način da i to rešite.
Gospodin Balint Pastor, replika.
Gospođo predsednice, uvažena koleginice Đerić, naše prostorije su na istom spratu, pa smo i tamo komšije, pa sam morao da trčim dole da bih vam mogao replicirati, jednostavno moram. Moram replicirati zbog toga što moje izlaganje nikad nije zlonamerno. S druge strane, juče sam rekao kada smo raspravljali o Krivičnom zakoniku – mi nikad ne uveličavamo probleme i nikad ne govorimo o nekakvim izmišljenim problemima. Kada od nas čujete da govorimo o nekom problemu, onda budete uvereni da je to tako. Sa druge strane, raduje me što tih problema o kojima sam govorio nema u školi u kojoj vi predajte, ali verujte taj problem postoji i u nekim drugim školama. Pohvalio sam ovaj predlog zakona zbog toga što predviđa jednu mogućnost kojaće značiti odgovor na te probleme koji postoje u društvu na terenu. Uostalom, da taj problem ne postoji, ni Ministarstvo ne bi smatralo da postoji potreba da se to na takav način reguliše. Vi ste u pravu, u konkursu je navedeno vrlo često da ne može predavati određeni predmet lice koje ne zna jezik. Ali, šta ako se taj konkurs raspiše na način da se niko ne javi od onih koji znaju jezik? Šta se onda dešava kada je taj konkurs raspisan na način da se niko ne može prijaviti na taj konkurs ko bi ispunjavao sve uslove koje treba da ispunjava? Tako da ne znam zašto ste vi pet minuta vašeg izlaganja iskoristili da bi govorili o nečemu što sam govorio. Meni uopšte nije jasno zašto ste vi govorili u stilu da uveličavam neke probleme, da zlonamerno govorim o nekim pitanjima, kada to jednostavno nije tako, a vi vrlo dobro znate da to nije tako. I da još jednom podvučem, da Ministarstvo ne smatra da taj problem postoji, rešenje za taj, po vama, nepostojeći problem, ne bi bilo predviđeno Predlogom zakona.
Gospođo Đerić, da ne bi bilo dijaloga niste uvređeni i mislim da ste se razjasnili. Ako se osećate uvređenom, daću vam reč, ali nisam našla da ima elemenata za to. Šta kažete? Dobro, izvolite.
Mogu da kažem da sam pogrešno protumačena, ako ne želite neki drugi izraz, mada se zaista ne osećam uvređenom i mi bismo oko toga mogli da polemišemo. Ne mislim da me je mladi kolega želeo uvrediti, mislim da je želeo na jedan svoj način da iznese neke političke stavove i pošalje političku poruku svojim biračima. To ne sporim i neću mnogo polemisati. Pre svega, obratila sam se prosvetnoj javnosti Srbije i prema njima imam veliku obavezu i veliku odgovornost. Imam obavezu i odgovornost prema svom gradu koji ima dugu tradiciju u saživotu sa Mađarima, Hrvatima i sa ostalima, mi imamo nekoliko škola. Imam sreću da radim četvrt veka u jednoj takvoj školi, i naravno jako sam ponosna i jako srećna što u mojoj školi mnogo toga ne ispunjava, da tako kažem, ove navode koje je gospodin Balint rekao. Samo moram jednu stvar da vam kažem i tu morate da, zaista, ili podržite ili možete da se osećate pogrešno protumačenim, nikada se konkursi u prosveti ne raspisuju tako da ne mogu da ispune uslove. Svakom direktoru u školi je cilj da što pre popuni to radno mesto, jer mu je potrebno da mu škola funkcioniše. Bez obzira koja je sredina u pitanju, to se u prosveti nikada sa tim ciljem ne radi. Ako se radi, onda je to predmet nekog drugog ministarstva, a ne ovog ministarstva i na to se treba osvrnuti. O tim negativnim primerima ne bih htela da govorim koji se pojavljuju u nekim sredinama, ko ih inicira i zašto. Ne bih želela da ovaj zakon i ovo izlaganje bude bilo čime narušeno, jer je ovaj zakon mnogo toga pozitivno rešio, pa i po pitanju nacionalnih manjina, a to je i dosadašnjim zakonimauvek bilo dobro rešeno i uvek se o tome posebno i odgovorno vodilo računa u Srbiji. Srbija ima tradiciju toga i zahvalna sam joj i ponosna sam na našu multikulturalnost, na našu multietičnost i na našu multikofesionalnost, o kojoj sam i neki dan govorila i o kojoj ću i nadalje uvek govoriti. Ne bih želela da budem ni nepristojna, ali moram da kažem samo jedan aforizam, ako mi dopusti predsedavajuća, koju mi je nedavno uputio jedan gospodin. "Manjine su u Srbiji građani drugog reda, iza njih su samo Srbi.'' Toliko o tim odnosima. Hvala.
Gospodin Žarko Korać ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, tačno je da možda prosvetna javnost pažljivo prati sudbinu ovoga zakona i eventualno raspravu. Ali, isto je tako tačno da u našem društvu ne postoji skoro nikakvo interesovanje za ovaj zakon. Kao indikator toga pogledao sam jutros medije i apsolutno niko živ ne govori o zakonu koji bi trebalo da bude, i slažem se u tom delu sa koleginicom Đerić, jedan od fundamentalnih, znači osnovnih zakona u jednoj zemlji. Ovo je zakon, reći ću nešto o oba, koji reguliše osnove sistema obrazovanja i vaspitanja, a sistem obrazovanja i vaspitanja direktno određuju budućnost jedne zemlje. Time sam nešto rekao o opštoj atmosferi, a rekao bih i nešto više i moja ozbiljna kritika je upućena Vladi u celini i odgovornim funkcionerima ove zemlje koji nikada ne govore o sistemu obrazovanja. O tome sam dugo razmišljao, da li je odgovor u tome, što u Vladi ima previše ekonomista. Daleko od toga da je ekonomija nevažna, oni nemaju neko posebno lično interesovanje za sistem obrazovanja, ali o njemu nikada ne govore i mi nemamo na primer premijera koji će uraditi kao premijer Engleske, koji mi inače nije uzor politički ni u kom pogledu, Margaret Tačer, pre više od 20 godina. Ona je založila lični autoritet da u Engleskoj svaki osnovac stekne osnovno informatičko obrazovanje, da nauči rad na računaru. To je njen lični autoritet, ona je stala iza toga. Ona je rekla da je to osnovni njen cilj. Ona je to i postigla. U Engleskoj je danas informatičko obrazovanje potpuno jednako svakom drugom obrazovanju, čak mu i prethodi, koje se stiče u osnovnoj školi. Mi nemamo ljude koji na ovako tvrd, jasan način postave jedan cilj u obrazovanju. Ova dva zakona koje imamo pred nama su veoma važna, s obzirom da oni polaze od toga i oni sami, moram reći, u jednom korektnom obrazloženju potrebe za donošenjem ovih zakona iznose dve poražavajuće činjenice. Moram ovde da ih pomenem, mada ih je gospodin Obradović naveo, iz popisa poslednjeg kojeg smo imali 2002. godine, rezultati su sledeći: oko 44% građana Srbije iznad 15 godina ili nema osnovno obrazovanje ili ima nepotpuno osnovno obrazovanje. To je poražavajuća činjenica. To je užasavajuća činjenica. Drugo, ako pogledamo strukturu tih osoba koje nemaju osnovno obrazovanje, onda se takođe navodi korektno u obrazloženju, ako pogledamo romsku populaciju, da gotovo polovina romske dece uopšte ne upiše osnovno obrazovanje, a od onih koji upišu, preko 70% ne završe punu osnovnu školu, što je jedan od najdrastičnijih vidova diskriminacije u ovom društvu. Samo vas pitam, osoba koja nije pismena, koja nema ni osnovno obrazovanje, kakve šanse ima da se zaposli i uzgred, kada počne da radi, koju vrstu poslova može da radi? To su poražavajući podaci koji traže punu pažnju i naše društvo može da se zavarava do mile volje o tome kada jednoga dana uđemo u Evropu. Sa kojim kvantumom znanja mi ulazimo u te evropske integracije? Dodao bih ono što se ovde navodi na osnovu "PISA" istraživanja, može da se kaže da ti testovi nisu prilagođeni, bio bih malo skeptičniji prema tom stavu da oni nisu prilagođeni našem sistemu obrazovanja, mi postižemo loše rezultate, naša deca, ministar je došao u očajanju na ideju da pripremi decu za "PISA" test. To nije dobro rešenje, nešto je pokušao tu da uradi. Ono što je sigurno, to je da "PISA" testovi pokazuju da naša deca ne umeju da primenjuju svoje znanje u novim situacijama. A i ono znanje koje imaju dosta je statično i konzervativno i u izvesnom smislu formalizovano, nije primenjivo na nove situacije. Kao neko koji radi, nažalost, nešto duže od koleginice Đerić u prosveti, više od 30 godina, mogu da kažem da nije situacija sasvim crna ili da postoje i segmenti obrazovanja koji su u ovoj zemlji dobri, ali ono što nedostaje, to je društvena briga, društveno interesovanje. Kada pogledam ova dva zakona, sada ću nešto više reći o ovome o temeljnom i osnovnom zakonu o osnovnom sistemu obrazovanja i vaspitanja. On na jedan dosta moderan način definiše sve ciljeve tog procesa i sve opšte principe. Voleo bih da je to stilski više ujednačeno, da nema tih glomaznih rečenica. Očigledno je Nacionalni prosvetni savet i razne grupe su radile. Meni je potpuno jasno da je ovo nastalo kao rezultat rada većeg broja obrazovanih ljudi. Ali, navešću vam samo primer onoga što je moderno u ovom predlogu zakona. Imate ga u članu 3, ali imate ga i u članu 6. zakona. Vrlo ću pažljivo pročitati, jer sam se tim problemom bavio do izvesne mere kao psiholog. ''Lica sa smetnjama u razvoju i sa invaliditetom, imaju pravo na obrazovanje i vaspitanje koje uvažava njihove obrazovne i vaspitne potrebe u redovnom sistemu obrazovanja i vaspitanja, u redovnom sistemu uz pojedinačnu, odnosno grupnu dodatnu podršku ili u posebnoj predškolskoj grupi ili školi, u skladu sa ovim i posebnim zakonom.'' Uzgred, ovde se govori i o licima koja su izuzetno talentovana. Možda je to trebalo ovde razdvojiti, ali svakako se ovde i o njima govori. Ne znam da li znate kakve obaveze preuzima ova država? Reći ću samo za ustanovu u kojoj radim, Filozofski fakultet je dobio rampu tako što su roditelji jednog dečaka, studenta, to sami napravili, a onda je fakultet, na sreću, napravio rampu. Garantujem da više od polovine fakulteta Beogradskog univerziteta nema rampu za osobe sa invaliditetom. Tvrdim vam da najveći broj liftova u Srbiji, 99% nema na onim dugmadima perforaciju za slepe osobe. Slepa osoba ne može sama da uđe u lift, jer ne zna koje dugme da pritisne. To je nedopustivo. Ovde se preuzima obaveza prema osobi sa invaliditetom, po uobičajenom shvatanju danas u svetu i u Evropi, oko 10% populacije su osobe s nekim oblikom invaliditeta. Znači, u ovoj zemlji ima oko 800.000 osoba koje imaju neki oblik invaliditeta. Ovo je ogromna obaveza, ovo podržavam u potpunosti. Ali, treba sada iz ovoga nešto da sledi. Da ne govorimo o blago retardiranim osobama, mentalno hendikepiranim osobama, koje vi ne viđate jer se roditelji stide da ih pokažu. Naše društvo nije blagonaklono prema njima, a neka od te dece bi mogla da idu sa drugom decom u razred, pa da onda imaju dopunsku nastavu, da se ova deca koja nisu hendikepirana ili blago retardirana naviknu da su oni njihovi sugrađani, dečaci i devojčice isti kao što su oni. Naše društvo ovde preuzima jednu veliku obavezu, ali od te obaveze, gospodine ministre, poštovane kolege iz Ministarstva i oni koji ste doneli ovaj zakon, neće biti ništa ako Vlada ne shvati kakvu obavezu je preuzela donošenjem ovoga zakona i našem društvu u celini. Ne ova Vlada nego i sve sledeće vlade. Što se tiče zakona o udžbenicima, on prosto konstatuje postojeće stanje i 1993. godine. Zavod za izdavanje udžbenika je imao monopol. U međuvremenu, pojavilo se jako mnogo privatnih izdavača i ovaj zakon konačno uvodi red u tu oblast. Bilo je nešto sporno oko roka za podnošenje udžbenika. Jedan broj izdavača tražio je da se ukine licenciranje ustanova. Lično mislim da je potrebno da postoji licenciranje ustanova, s obzirom da ipak izdavanje udžbenika nije baš običan posao, nije isto, izvinjavam se na tome, kao izdavanje ljubavnih romana ili nečeg sličnog, ipak je nešto veća društvena odgovornost onih koji izdaju udžbenike. Kod onih drugih izdavača stvar je tržišta, da li će neko kupiti ili neće. Dakle, što se tiče tog zakona, on samo postojeće stanje na neki način sankcioniše i to je dobro da je urađeno. Ono što nedostaje i što će se uraditi, kako smo obavešteni, jesu podzakonska akta koja treba da odrede kvalitet udžbenika i to je centralno pitanje. Slažem se sa onim što je ovde rečeno da je to izuzetno važan zakon, iako je on relativno kratak i izgleda tehnički zakon, on je ekstremno važan. Ono što bih za kraj hteo da kažem, i mislim da preko 120 hiljada prosvetnih radnika u Srbiji je toga duboko svesno, u našoj zemlji nemamo jedan cilj društveni danivo obrazovanja bude prioritet. Znate, uspešne su države koje su uložile u obrazovanje. Da li treba da navodim zemlje u Aziji koje su bile trećerazredne ekonomske sile dok nisu uložile u sistem, kao što je Tajvan, kao što je Koreja? Pa, sve počiva na obrazovanju. Ljudi su jednaki, nema razlike u inteligenciji, sposobnostima ljudi na kugli zemljinoj, oni se razlikuju međusobno, u okviru jednog društva svi su jednako sposobni u nekom proseku, ali sistem obrazovanja čini jedne sposobnijim od drugih i to je ono što našem društvu nedostaje. Samo još jedna primedba. Kada se govorilo o ciljevima, nešto je ovde izostavljeno, to sam rekao kada sam razgovarao sa predstavnicima Ministarstva, ipak mi nedostaje, mislim da je ovde svesno preskočena formulacija o sekularnosti sistema obrazovanja. Znam da je to ustavna odredba, ali ipak čini mi se da u poslednje vreme u našoj zemlji je počelo da se meša sekularno i versko. Ustav to jasno definiše. Molim vas, ne govorim ovde šta mislim nego izvodim to iz Ustava. Sistem obrazovanja u sekularnoj državi je sekularan. To ne znači da ne treba ili ne može da postoji drugi, naravno da treba, ali trebalo je ipak jasno reći da se ova osnova sistema odnosi na sekularan sistem obrazovanja, jer imamo prodore i želje, čuli smo i danas malo ovde, da verska nastava takođe pripada ovom sistemu. Ona se drugačije reguliše i pretpostavljam Zakonom o verskim zajednicama, gde takođe država na određeni način, uz punu slobodu, takođe Ustavom zagarantovano, daje ta prava. Imamo jednu tendenciju da se pravi jedno mešanje sekularnog i verskog i onda se verske institucije u sekularnom sistemu pojavljuju kao privilegovane. Ona imaju sva prava i nijednu obavezu, obavezu kako se biraju profesori, kako se stiču znanja, do toga da u ovom trenutku za versku nastavu, koliko je meni poznato, u Srbiji nemamo pravi nadzor, zato što bili su neki kursevi, zato što nije bilo naše ministarstvo za prosvetu pripremljeno da će se uvesti verska nastava. Još jedanput, ovaj zakon je korektno urađen. Imam razne tehničke primedbe. Naša poslanička grupa je dala niz amandmana i videćemo koji će od tih amandmana biti prihvaćeni. Govoriće i drugi predstavnici naše poslaničke grupe u raspravi, ali za mene je ključno pitanje – da li naša vlast u ovom trenutku zaista obrazovanje želi da stavi na drugo mesto nego što je sada? Zaista sam se umorio od priče o evropskim integracijama, istovremeno niko se ne interesuje za sistem obrazovanja. Pa, kao što smo uveli Bolonju da bi naši stručnjaci visokoobrazovani, naši univerzitetski obrazovani stručnjaci bili jednaki po obrazovanju sa onima u Evropi, i ovaj sistem mora da nas prilagodi protiv diskriminacije, za opšte ljudske vrednosti, ali i za kvalitet obrazovanja i sredstva koja se ulažu, i organizaciju. To je nešto što mora da bude prioritet države.
Narodni poslanik Miletić Mihajlović ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, radno predsedništvo, poštovani gospodine ministre, saradnici iz Ministarstva prosvete, dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS-JS zadovoljstvo mi je da danas iznesem stavove naše poslaničke grupe o predloženim zakonima. Takođe nam je zadovoljstvo da rasprava teče u jednom dobrom smeru i jednoj dobroj nameri i da smo u potpunosti, bar do sada, rasterećeni onoga što je možda neka suva politika ili stranačka pripadnost i da se čuju dobronamerne primedbe, a i pohvale na račun predloženih zakona i od strane opozicije. Svakako da u predloženim zakonima, u nekim odredbama, možda imamo idealizovane ciljeve kojima treba težiti, ali jednostavno to nije pogrešno. Uvek treba činiti, a tim ciljevima i idealima treba težiti i imaćemo uspeha ako se bar njima približimo. Svakako ono što može da se dopuni i da se ispravi, učinićemo to na ovoj sednici kada dođu na red amandmani, a ima mesta svakako za to da ministar i njegov stručni tim to prihvate, odnosno Vlada da prihvati ako ima takvih razloga za to, a čini se da možda u nekim stvarima i ima. Ključni razlozi za donošenje zakona, bilo je reči o tome, ali svakako je da je vreme u kojem živimo učinilo da imamo neke nove okolnosti i sa pravnog, i sa svakog drugog stanovišta, i svakako je trebalo to usaglasiti i sa najvišim pravnim okvirom Ustavom, a strategije koje su ovde pomenute zato i postoje da daju određen smer onome što će biti legislativa odnosno prava regulativa u određenim oblastima i da dođemo do novih rešenja koja odgovaraju savremenom trenutku i društvenim potrebama današnjice i onoga što sledi sutra. Naravno, ovi zakoni, pre svega, zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, koga smatramo temeljnim zakonom, osnovnim zakonom, veoma je važan i on je po svojoj strukturi i pitanjima koja tretira veoma složen, kompleksan, ali čini se da daje dobre pretpostavke za donošenje drugih zakona, posebnih zakona u oblasti obrazovanja. Ovaj predloženi zakon je svakako po onome što jeste savremen i prati savremeni trenutak, a bilo je potrebno izmeniti niz odredaba istog zakona koji je donet 2003. godine, koji je delom izmenjen i dopunjen 2004. i 2005. godine, i zbog obimnosti izmena i dopuna svakako je zaslužio da se danas tretira kao predlog zakona, a ne izmene i dopune. To govori o tome da se i Ministarstvo i Vlada ozbiljno bave pitanjem obrazovanja u ovoj zemlji i u nameri da sva ta pitanja urede na što bolji mogući način, u saradnji sa parlamentom. Pomenuo sam mnoge strategije koje su bile uzrok tome da se donese novi zakon i naravno da postoje strategije koje su i u direktnoj vezi sa onim o čemu danas pričamo ili u nekoj indirektnoj vezi, ali da ih ne nabrajam, važno je da to predlagač uzima u obzir. Osim pravnih i strateških razloga za donošenje ovih zakona, postoje i drugi empirijski pokazatelji koji se ogledaju u onome što je analiza principa u ovoj oblasti i koji su rezultati u tom pogledu u smislu zadovoljavanja i dostignuća do sada bili. Reč je o sveobuhvatnosti obrazovanja, reč je o pravednosti, efikasnosti, reč je o kvalitetu. Sadašnji Predlog zakona, pre svega zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, ozbiljno se bavim tim pitanjima i ozbiljno odgovara na sve te okolnosti koje je vreme donelo. Kada je reč, na primer, o učeničkim postignućima, preko komparativnih međunarodnih istraživanja pokazalo se da imamo u našoj zemlji niža dostignuća u odnosu na decu iz drugih zemalja, pre svega iz Evrope. Složio bih se sa prethodnim govornikom da ni po čemu ne možemo sebe svrstati u manje pametne ljudi, naravno to važi i za decu. Svakako je reč o tome da treba napravi jedan ambijent, napraviti jedno takvo okruženje, jedan takav sistem u obrazovanju koji će dati pretpostavke za izražavanje punog kapaciteta, ono što su i prirodne nadarenosti i ono što su mogućnosti svakog prosečnog učenika u ovoj zemlji. Zabrinjava svakako činjenica da u Srbiji danas imamo nizak obrazovni nivo i to je problem s kojim moramo da se suočimo i sa pozicije vlasti i sa svih drugih pozicija u ovom društvu. Gotovo je neprihvatljivo i mislim da lampica alarma treba da se upali i ozbiljno krenemo u rešavanje tog pitanja, jer 22% stanovništva starijih od 15 godina da nije završilo osnovnu školu je neprihvatljivo danas za bilo koju zemlju koja je u Evropi, a naročito za zemlju koja teži da uđe u red zemalja u EU. Taj nizak obrazovni nivo je u direktnoj srazmeri sa onim što je produktivnost rada danas, a o tome danas govorimo i imamo problema s tim. Veći obrazovni nivo svakako daje pretpostavke za veću produktivnost. Sledeće, imamo da naš obrazovni sistem nije u dovoljnoj meri do sada bio usklađen sa potrebama privrede i nije odgovorio na ono što su njihovi zahtevi i potrebe. To pitanje se ovim zakonom sada pokriva, pre svega time što se na primer formira još jedan savet, a to je savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih. Tu imamo dve stvari. Pre svega, stručno obrazovanje i drugo pitanje – obrazovanje odraslih koje je zapušteno u našoj zemlji, a koje je veoma značajno i potrebno, i sa aspekta produktivnosti, i sa aspekta svega onoga što može da bude opšti napredak našeg društva. Kada je reč o onome što je pravednost, svakako u okviru toga jeste i to da svako dete danas u Srbiji mora imati jednaku šansu i pretpostavke za završavanje osnovne i srednje škole, uz činjenicu da je to besplatno obrazovanje i na jednom i na drugom nivou, pa čak i za vanredne studente koji ispunjavaju određene kriterijume što se tiče uzrasta. Naravno, kada govorimo o tim pogodnostima, valja napomenuti i to da je Ministarstvo istrajalo i konačno realizovalo ono što je bila zamisao i ideja o besplatnim udžbenicima za prvake i to će za živeti sada od početka ove školske godine. Ili za uvođenje Interneta u svim osnovnim i srednjim školama, naravno besplatno, u saradnji sa javnim preduzećima i drugim subjektima u ovoj državi koji shvataju značaj svega ovoga. Jedna od pogodnosti ovog zakona i to je svakako pohvalno, kao što smo čuli u diskusijama i drugih poslaničkih grupa, bez obzira na to da li pripadaju vladajućoj koaliciji ili opoziciji, jeste sprečavanje diskriminacije. To je veoma značajno pitanje koje će dati mogućnost niti da dođe do favorizovanja određenih grupa dece, niti do neke negativne diskriminacije u drugom pravcu, do marginalizovanja ili zanemarivanja dece u obrazovno-vaspitnom procesu, jer je to neprihvatljivo i narodnim jezikom bi se reklo da je to jedan od najvećih grehova činiti. Sa druge strane, kada govorimo o diskriminaciji, a u vezi sa tim je pitanje inkluzije, uključivanja one dece koja su socijalno marginalizovana ili hendikepirana, ili na bilo koji način onemogućena da istim korakom prođu kroz proces obrazovanja i vaspitanja. Ovaj zakon čini pokušaj da ih uvrstimo u red one dece koja nemaju problema s tim. Značajno je istaći da nema kategorizacije kada je reč o ovome i da tu nemamo jedan tvrd pristup u smislu kategorisanja i određivanja dece – ko jeste za specijalnu školu, ko nije. Naprosto, život i sama situacija će pokazati, u saradnji sa roditeljima i mogućnostima, a zakon predviđa da se u okviru onih programa koje imamo za redovnu populaciji sačinjavaju posebni programi i individualni programi u korist ove dece koja imaju posebne potrebe. Ovaj zakon, pomenuo sam, jeste temeljni i osnovni zakon, neki ga nazivaju krovni, mišljenja sam da je to pre svega osnovni zakon, jeste veoma značajan, jer otvara mogućnost donošenja niza posebnih zakona iz sfere obrazovanja i time ćemo u narednom periodu, naravno na predlog Ministarstva, uz dalji rad i predanost tom radu, kao što se i pokazalo u poslednjih godinu dana, omogućiti usvajanje čitavog mozaika i niza zakona iz ove oblasti. Istakao bih da zakon propisuje i određenu vrstu autonomije ustanova u obrazovanju i vaspitanju, što je veoma važno i jedan značajan napredak, jedna civilizacijska tekovina ili demokratska vrednost kojoj treba težiti i da smo to prepoznali kao vrednost, naravno preko onoga što predlagač čini, i mislim da će u tom pravcu doći takođe pohvale iz poslaničkih grupa. Ta autonomija se ogleda kroz način i izbor organa upravljanja, organa rukovođenja, kroz izbor i rad, pre svega, stručnih organa škole, ali i u mnogim drugim funkcijama koje se vrše u obrazovnim ustanovama. S druge strane, zakon predviđa i čini mi se do sada bolje mehanizme od strane prosvetne vlasti koji mogu biti preduzeti pre svega od strane ministra iMinistarstva, ali ti mehanizmi imaju cilj da spreče nepravilnosti i u onome što je rukovođenje i upravljanje, i rad stručnih organa i drugih funkcija, ali to čini iz drugog plana. Nije u poziciji presuđivanja, već je pre svega u cilju preventive i sprečavanja. To je svakako pohvalno i doprinosi svakako jednom stabilnijem sistemuobrazovanja i vaspitanja koji daje pretpostavke za opšti napredak. Rekao bih da ovaj sistem obrazovanja i vaspitanja, kada je reč o obrazovanju dece, započinje kroz predškolsko obrazovanje, a onda imamo osnovno obrazovanje, pa imamo onda jedan prelaz, a to je pripremni predškolski program, praktično taj pripremni predškolski program koji zakonom sada će biti u trajanju od devet meseci dovodi u ravan naš sistem obrazovanja na osnovnom nivou sa onim što je to isto obrazovanje u drugim evropskim zemljama. Gde imamo različite formule, 3+3, 3+3, gde imamo devet razreda od prvog do devetog razreda, a ovde imamo praktično taj pripremni predškolski program za decu koja to pohađaju pre prvog razreda, da li se on, to nigde ne piše, kao nulti razred, ali svakako je to jedan sistem koji ide ruku pod ruku sa onim što je obrazovanje danas u savremenom svetu. Rekao bih par reči o onome što je stručno-pedagoški nadzor i rad pedagoških savetnika. Mislim da ta funkcija Ministarstva je veoma značajna i da bi podzakonskim aktima ministar trebalo još bliže da odredi i utvrdi nadležnosti ovih službi u cilju potpunijeg vrednovanja kvaliteta rada ustanova, ali i svih aktera vaspitno-obrazovnog procesa u ustanovama. Čini se da je ta funkcija Ministarstva u poslednje vreme i unazad bila zapuštena, što je dalo priliku jednom neradu u mnogim ustanovama i padu kvaliteta i nedostizanju onoga što su bili ciljevi i ishodi obrazovanja i vaspitanja. Nekako je skoro bio kraj školske godine, mi moramo priznati da u mnogim ustanovama imamo da fond časova nije ispunjen do kraja, da se časovi u nekim ustanovama ne održavaju, da imamo veoma izraženo kampanjsko ocenjivanje u poslednjoj sedmici školske godine i da to svakako nije primereno onome što treba da bude jedan ozbiljan rad u obrazovnim ustanovama i to ne može da da kvalitet kome mi težimo. Na tome bih zamolio, gospodine ministre, da zaista radite i da tu funkciju stručno-pedagoškog nadzora zaista isterate do kraja u smislu jedne revnosti, jednog kvaliteta i kako bi dalo to nekakve rezultate. Rekao bih još o onome što je mreža škola. Zamolio bih vas da o tome zaista vodite računa i da ne pristupite kruto u smislu racionalnosti po onome koliko to košta, već dugoročno po onome što jeste potreba da se Srbije ravnomerno razvija u svim njenim delovima. Kada je reč o zakonu o izdavanju udžbenika i nastavnih sredstava, naša poslanička grupa izražava pohvale za ovaj zakon, jer dovodi u istu ravan sve izdavače, i državne i privatne, uz to da se omogućava jedna konkurencija zdrava... (Predsednik: Vreme.) ... koja će dati jedan kvalitet i svakako sa podrškom da izdavači moraju imati licencu za obavljanje ovog posla. Zahvaljujem.
Reč ima gospodin Veroljub Arsić.
Moram da kažem da je ova reforma u našem sistemu obrazovanja započela 2003. godine. Sada smo u 2009. godini i po treći put ozbiljno menjamo zakon koji reguliše tu oblast. Deca koja su pošla po nekom zakonu koji je važio 2003. godine nastavila su po nekim izmenama i dopunama, gde je čitav taj zakon pretumban 2004. godine, a sada u 2009. godini opet pod nekim izgovorom evropskih reformi, pod izgovorom da nešto nije urađeno kako treba. Slažem se da mnogo toga do sada nije bilo urađeno kako treba, imamo novi predlog zakona o sistemu obrazovanja. Samo postavljam pitanje da li su svi prethodni ministri od 2001. godine pa naovamo bili nesposobni da napišu jedan dobar zakon ili je svaki ministar do sada, koji se uhvatio Ministarstva prosvete, želeo da predlozima zakona ostavi neki svoj trag u tom ministarstvu. bez obzira kakve će biti posledice na one na koje se ovaj zakon odnosi, koji treba da ga primenjuju. Naslušao sam se raznih hvalospeva o samom Predlogu zakona o tome kako će on da poboljša kvalitet nastave, o tome kako ćemo da imamo pametnije i školovanije ljude kada izađu iz škole, a mislim gospodine ministre i gospodo narodni poslanici, koji ste o tome pričali, da to nije problem zakona. Ovaj zakon je samo upravni zakon, zakon koji treba da reguliše rad ustanova, a ne sistem obrazovanja. Na kvalitet nastave na utiče zakon, nego kako se ta nastava sprovodi na delu. Kvalitet nastave, kvalitet materijalno – tehničkih sredstava, kvalitet udžbenika i nastavnih programa, to je ono što stvara ljude, a ne zakon. Na tom delu treba ozbiljno da poradite, gospodine ministre. Pošto je reč o tome da je ovo samo jedan ipak upravni zakon, postavljam i pitanje - šta se to promenilo, gospodine ministre, od 2004. i 2005. godine kod vas u odnosu na sada? Tada ste imali prilike da ozbiljno promenite zakon. Podržavali ste Vladu Vojislava Koštunice koja je menjala Zakon o sistemu predškolskog i školskog vaspitanja. Kakva je to sada naknadna pamet, posle samo nekoliko godina, da ovde sada imamo jedan više-manje stari zakon ponovo u raspravi, pod izgovorom da je to nešto sasvim novo? Pošto je ipak reč o upravnom zakonu, malo više ću da obratim pažnju na tu materiju, jer neko je spominjao autonomnost školskih ustanova. Hajmo malo o tome da popričamo i o tome kakve posledice jedan ovakav zakon može da ima po državu i po one na koje se zakon primenjuje. Prvo, možemo da pričamo o tome kakav je sastav Nacionalnog prosvetnog saveta. Baš me interesuje da mi ministar odgovori – šta mogu da traže u jednom takvom stručnom organu, najvažnijem za sistem obrazovanja, član iz reda reprezentativnih sindikata osnovanih za teritoriju Republike Srbije iz redova struke? Kako mislite, gospodine ministre, da odredite koji su to reprezentativni sindikati? Šta uopšte sindikat može da traži ovde? Ili, član iz reda udruženja poslodavaca sa liste kandidata koju zajednički podnese ova udruženja. Hajde objasnite mi kakvu to ulogu mogu da imaju u Nacionalnom prosvetnom savetu ova dva predstavnika. Možda je to vama smešno, ali ako se pogleda dalje videće se da to nije sve bez razloga i da mi i dalje umnožavamo i te kako državnu administraciju i državni aparat. Imamo u članu 18. Zavod za unapređenje obrazovanja i vaspitanja. Možemo da kažemo da taj zavod treba da postoji i on ima svoje organizacione jedinice, centar za razvoj programa i udžbenika, centar za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih, centar za profesionalni razvoj zaposlenih u obrazovanju. A onda u sledećem stavu, izgleda u želji da se još poneko zbrine, a opet na štetu onih zbog kojih je zakon donet, kaže se – zavod iz stava 1. ovog člana može da ima i druge organizacione jedinice, u skladu sa statutom. Znači može da ima i druge centre, gospodine ministre, koji će opet biti plaćeni iz budžeta Republike Srbije. O tome da je ovaj zakon i njegova primena izuzetno skupa, a da se to neće osetiti u kvalitetu nastave i na terenu, znači u školama, može da se vidi iz Zavoda za vrednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja, pa ako pregledate član 22. i svrhu postojanja tog zavoda, primetićete da su njegove nadležnosti duplirane sa Nacionalnim prosvetnim savetom. Sada postavljam pitanje – ko je ovde stariji i šta ako se Zavod za vrednovanje kvaliteta ne slaže sa Nacionalnim prosvetnim savetom i obrnuto? Šta će uopšte nama dva organa sa skoro identičnim nadležnostima? Bolje da ste novac opredelili u škole za kvalitetniji rad i nastavu. O tome da se ovde nastavlja jedna praksa koju je uveo ministar Dinkić, vidimo ovde u članu 23. Predloga zakona, koji kaže – za obavljanje pojedinih poslova iz svoje delatnosti zavodi mogu da obrazuju posebne stručne komisije i timove iz reda stručnjaka u oblasti obrazovanja i vaspitanja ili da angažuju naučno-istraživačke ustanove. Gospodine ministre, evo verujem vam na reč da ste vi ovo hteli iz najbolje namere, ali nas je naučila dosadašnja praksa – da sav taj novac koji ide za obrazovanje nekakvih komisija služi da se neko ko je prijatelj ili stranački podoban nađe u toj komisiji, napravi neki rad, to debelo naplati, a taj rad završi u nekoj fioci i više nikada ne bude ni pronađen, a kamoli zbog nečega upotrebljen. Imate naučno-istraživačke ustanove čiji je osnivač Vlada Republike Srbije, odnosno Republika Srbija, pa angažujte njih, jer iovako ionako stalno tvrdite kako nemate dovoljno sredstava za naučno-istraživački rad – da oni urade te analize, te projekte, te radove, naplate možda od nekog od ovih zavoda, tako se finansiraju i obezbede sredstva za njihove samostalne projekte. Mi smo pokušali sa nekoliko amandmana sve ovo što smo pronašli u zakonu da nije dobro da ispravimo, nadam se da ćete pažljivo da ih razmotrite. Neko je spominjao nezavisnost ustanova gde je osnivač Republika, odnosno AP, odnosno jedinica lokalne samouprave, a to se demantuje već u nekoliko sledećih članova. U članu 35 – kada organ nadležan za obavljanja poslova inspekcije, odnosno naučnog, odnosno stručno-pedagoškog nadzora utvrdi da ustanova ne ispunjava propisane uslove za rad ili ne obavlja delatnost na propisan način, kao i u slučaju obustave rada ili štrajka organizovanom suprotno zakonu, odrediće neki rok itd. Gospodine ministre, u nastavku ovog člana – ukoliko organ uprave ili direktor ne postupi u skladu sa uputstvima koje da nadležni državni organ, biće smenjeni, odnosno raspušteni. Sada vas pitam – kakve veze mogu da imaju organ uprave ili direktor sa štrajkom koji je organizovan suprotno zakonu? Objasnite mi to. Znači, ovde se vidi očigledna želja da, koristeći određene situacije, budu postavljani za članove organa uprave i za direktora neki kadrovi, možda oni koji ne bi mogli na neki drugi način da budu izabrani nego na ovaj. Ne sumnjam u vaše dobre namere, ali ovo ste tako napisali. Zašto u tom članu 35. nema roka koliko može da egzistira organ privremene uprave i koliko može da egzistira na taj način postavljen direktor? Kaže se – najduže godinu dana. U nekim sledećim članovima ste predvideli da to bude šest meseci i mislim da je to sasvim, sasvim dovoljan rok da se neke nepravilnosti otklone. U članu 57, gospodine ministre, koji se tiče nadležnosti organa upravljanja, najčešće spominjanih školskih odbora, mogu da kažem da ste napisali jednu čudnu okolnost – da organ upravljanja donosi odluke većinom glasova ukupnog broja članova. Voleo bih, gospodine ministre, da tako nešto piše i u Ustavu Republike Srbije za Narodnu skupštinu – kada se donose zakoni da za njih mora da glasa apsolutna većina narodnih poslanika. Međutim, može za neke određene situacije da glasa apsolutna većina, kao što je izbor direktora, statut i druga opšta i upravna akta itd, ali ne za sve, jer ćete na ovaj način – da blokirate rad školskih odbora. Blokiraćete ih, jer šta ako dođe šest ili sedam članova školskog odbora, četiri glasaju za, tri protiv, a treba pet, jer ih ima ukupno devet, pošto ste tako napisali? Član 62. mogu da kažem da je u suprotnosti sa članom 57. zakona. Tiče se nadležnosti direktora prosvetne ustanove, pa se kaže – direktor donosi opšti akt o organizaciji i sistematizaciji poslova. Pogledajte član 57, gospodine ministre, i u stavu 1. tačka 1) se kaže – donosi statut, pravila ponašanja u ustanovi i druge opšte akte itd. Direktor ne može sam da donosi akt o sistematizaciji i ostala opšta akta – to mora da radi organ. Znači, direktor će moći apsolutno bez ičije saglasnosti da donosi odluke, da postavlja, da razrešava, da izmišlja radna mesta, da izmišlja zaduženja na radnim mestima, bez odluke organa upravljanja. Član 63, možemo o tome da pričamo kad je u pitanju autonomija ustanove, a u članu 63. stav 2. tačka 8) piše, kad se razrešava direktor jedne školske ustanove, a jedan od razloga može da bude i nalog prosvetnog inspektora. Zakonom moraju da budu predviđeni uslovi za to kada se razrešava direktor, a ne da to bude, izvinjavam se, u stavu 5: organ upravljanja razrešava direktora ustanove po naloženoj meri prosvetnog inspektora u roku od osam dana. Prosvetni inspektor ne može da naloži takvu meru. Dužan je da sačini zapisnik, da preloži meru, a ne može da je naloži u ovom slučaju. Zakonom ste predvideli kad mora da se smeni direktor i toga se držite. Nemojte da ostavljate na slobodnoj volji inspektorima i drugima da to rade kako oni hoće. Sad bih malo više da popričamo o tome oko tog predškolskog obrazovanja, nemam dovoljno vremena da sve ovo što ste u ovom upravnom delu zabrljali ispravljam, pokušaćemo nešto kroz amandmane. Uveli ste da predškolsko obrazovanje bude obavezno za sve. Ne mogu da se složim sa tim, u ovom trenutku ne. Prvo stvorite uslove, gospodine ministre, u Vladi ste, da to bude moguće. Kad izađete iz Beograda i isprljate cipele nekim blatom, onda možete da shvatite šta znači da još jednu godinu namećete roditeljima i maloj deci da putuju do škola po selima. Pričate o tome kako nema novca. Slažem se, nema ga, previše ga trošite na pogrešne stvari. Najveći teret za ovo ispunjenje zakonskih odredbi odredili ste lokalnim samoupravama koje imaju mrežu predškolskih ustanova, pa tek ako nema predškolske ustanove to može da se obavlja u školi. Shvatite da taj roditelj koji je danas bez posla i jedva sastavlja kraj sa krajem, mora da to dete opremi, spremi, obezbedi prevoz i da ga vrati nazad kući. Kada je u pitanju kvalitet kadrova koje će takve škole u ovom sistemu da izbacuju, odnosno da stvaraju, i kažete da je sada na izuzetno niskom nivou, mogu da vas pitam – šta će vama onda član, mislim da je 108. u pitanju, da će neko moći da završi razred sa nedovoljnim ocenama. Znači, dovoljno je da ide na nastavu i da ne bude izbačen iz škole, ali će zato da završava razred i one ocene koje je imao, koje su nedovoljne, prenosi kao student, pazite, to ste napravili od osnovne škole, kao student prenosi u sledeći razred po nekom specijalnom programu i polaže za te ispite kao vanredni učenik. Zamislite se malo, da li to znači može da poboljša kvalitet nastave. Učenik može da pređe u drugi razred ako je savladao celokupno gradivo, a ako nije čitavo gradivo iz početka valjda će nešto i da nauči ponovo. Ne da jednostavno nekom improvizacijom povećamo brzinu izbacivanja dece iz škole kao svršenih đaka ili će to možda da popravi taj vaš odnos oko toga ko je završio osnovnu školu, statističke podatke, ko je delimično, ko je samo prva dva-tri razreda i tako dalje. Mogao bih o ovom zakonu još dugo da vam pričam. Međutim, gospodine ministre, samo mogu da vam kažem, vi ste na takvom mestu sada da budete svesni činjenice da niko nema pravo da eksperimentiše na našoj deci, kao što ste vi rekli, da je to najvažnija oblast u zemlji i da se tome priđe krajnje odgovorno. Kao što smo čuli iz nekih diskusija, nije baš ovo sve po zakonodavstvu EU i voleo bih da ponovo izbacujemo kadrove iz svojih škola onakve sa kojima ćemo da se ponosimo i da naše škole naprave svršene ljude i stručnjake u određenim oblastima, a ne da budu zamorčići od ministra do ministra, od vlade do vlade, od izbora do izbora.
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, ponoviću, i nije na odmet, još jedanput da stvarno mislim da je velika šteta da se nije ostavilo još mesec-dva da se ovaj zakon dotera, da ispuni najveći deo onog što treba da ispuni. Bojim se da predloženi tekst, čak i kad bude popravljen nekim amandmanima, da se naprosto neke stvari amandmanski ne mogu popraviti. DSS ima četiri grupe primedbi na ovaj zakon. Pokušaću da vam obrazložim sve, nešto o tome su već govorili gospođa Banović i gospodin Samardžić. Prvo, jezik kojim je pisan zakon. Ne spadam nipošto u ljude koji traže dlaku u jajetu i koji su neki jezički puritanci, ali, izvinite na izrazu, bojim se da je zakon, nezavisno od teksta šta unutra nudi, napisan nepismeno. Mogu da razumem da neki uskostručni inžinjerski zakoni mogu da možda koriste neke termine koji nisu baš svima poznati itd. za to bih mogao da imam razumevanja. Jedan prosvetni zakon, dakle, zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja mora da bude napisan jednim čistim nedvosmislenim srpskim jezikom. Ima mnogo primera za to. Prvo, vrlo često se koriste nepotrebno strane reči umesto postojećih i dobrih srpskih reči. Na primer, koristi se reč "unikatna" škola, umesto da to bude "jedinstvena" škola. Kad za nešto kažete da je unikat, onda se obično misli na neku žensku haljinu. Dalje, konstrukcije rečenica su takve, verujte mi, neke članove sam morao pet puta da čitam da bih shvatio šta se u njima tvrdi, pa se onda ispostavi da to što se tvrdi nije loše, samo je to napisano tako da vam treba dobra analiza da pročitate šta je pisac hteo da kaže. Konstrukcije rečenica, vidljiv je prevod sa stranog jezika, engleskog na primer. Trećina rečenica u tekstu zakona je napisana u pasivnom obliku, umesto u nekom prirodnom aktivnom obliku, kakav je mnogo više u duhu srpskog jezika. Mi naravno kroz amandmane ovo nismo uglavnom ispravljali. To je jedna generalna primedba. Stvarno ne razumem zašto se ovaj tekst naprosto nije mogao napisati čistim jezikom. U istoriji su mnogi velikani i veliki srpski umovi bivali ministri prosvete, ne u poslednje vreme doduše, ali počevši od Dositeja Obradovića pa nadalje, stvarno je neprimereno da se jedan zakon o prosveti napiše na ovaj način. Druga grupa problema vezana je za, rekao bih, naš identitet. Pre svega, pročitao sam pažljivo više puta tekst zakona. U zakonu znate koja reč je zabranjena, ne pojavljuje se ni na jednom mestu – patriotizam. Nadam se da ćete se složiti da deci, čak predškolskoj deci, valja usađivati ljubav prema domovini. Ta deca kada odrastu moraju da uvažavaju i vole i sve druge narode i sve druge države. Kako će to raditi ako ih neko ne nauči da treba da vole svoju domovinu? Reč patriotizam ne postoji ni u jednoj funkciji, cilju, standardu, nazovite to kako hoćete, vezanim za obrazovanje i vaspitanje dece. Drugo, ako bi na nekoliko mesta izbacili srpski jezik i onda preveli ovaj zakon npr. na engleski i dali nekome da ga pročita, on ne bi znao da li je zakon pisan za Island, Filipine, Argentinu ili Srbiju. Mi imamo svoju veliku nacionalnu istoriju i imamo nacionalnu kulturu, imamo razna dela koja je ovaj narod tokom vekova stvorio. Ispada ko da smo mi pre nekoliko godina se na ledini skupili kao neko poludivlje pleme pa napravili državu. Pročitajte francuski zakon o obrazovanju, na primer. Probajte da iz tog zakona izbacite odrednicu nacionalnog identiteta. Treća grupa problema, izvinjavam se, moj je generalni utisak da je ovo jedan ideološki zakon. Samo se umesto marksizma-lenjinizma, samoupravnog socijalizma, radničke klase i svega ostalog pominje mantra Evropa, ali ne u onom suštinski pozitivnom smislu, nego kao mantra, kao zaklinjanje. Od kada se rodimo pa do smrti samo Evropa postoji. Pri tom, pominju se evropske vrednosti. Postoje evropske vrednosti, postoji i nešto šire od evropskih vrednosti. Postoje i nacionalne vrednosti, ali postoje i neke opštecivilizacijske vrednosti. Ako krenete u ljudsku istoriju verovatno prve neke civilizacijske vrednosti su smislili Kinezi. Imali su prvi jedno uređeno civilizovano društvo pre 4.000 godina. Možete govoriti o opštim civilizacijskim vrednostima, možete govoriti ako hoćete o univerzalnim vrednostima, sve je to u redu i smisao je u redu, ali ne postoje samo evropske vrednosti. Dalje, čak govorite o evropskim standardima. Kojim to standardima? Na nivou EU ne postoji zajednička politika u domenu prosvete. Oni ne donose čak ni zajedničke propise, kao i u nekim drugim oblastima, donose preporuke. Koji su to standardi? Je li standard obrazovanja u Španiji isti kao u Engleskoj? Nije. Prema tome, zato i kažem da se termin evropski ponavlja kao mantra, kao naše svečano zaklinjanje da ćemo to tako i onda mislimo da će Evropa da nas voli i uvažava zato što tako kažemo. Neće. Konačno, četvrta grupa primedbi se odnosi na neka konkretna rešenja. O tome će biti više reči kada budemo govorili u raspravi u pojedinostima. Sada ću samo da otvorim nekoliko načelnih pitanja. Recimo, pitanje organa upravljanja u školi. Ranije smo imali sistem da ministar određuje direktore i dobro je što smo taj sistem napustili. On nije bio dobar, ne može ministar prosvete, ma kako dobronameran bio, ma kako pametan bio i ma kakao pošten bio, da dobro odredi nekoliko hiljada direktora po obrazovnim ustanovama. U postojećem zakonu to pravo je dato lokalnoj samoupravi. To je bolje rešenje, ali se bojim da se to rešenje takođe u praksi pokazalo loše i bojim se da treba naći neko novo rešenje. Naime, naročito u siromašnim opštinama moramo biti svesni da su školstvo, zdravstvo i policija praktično jedina mesta gde se narod može zaposliti ili može dobiti neki, uslovno rečeno, dobar posao. Onda naravno da lokalna samouprava, vrbujući predstavnike najčešće saveta roditelja, nameće školama neka kadrovska rešenja, saglasno tome kako je formirana lokalna vlast. Ne mislim da je to dobro, čak i u slučaju da je moja stranka na vlasti u toj opštini. Mislim da se tu mora naći neka ravnoteža. Nešto smo pokušali da predložimo, pa ćemo o tome što smo predložili raspravljati. Dosta stidljivo i rekao bih malo sakriveno promoviše se ideja da se ukidaju prijemni ispiti za srednje škole i fakultete i da meritorna bude matura. Ne mislim da je to loša ideja, ali za moj ukus to nije dovoljno, stidljivo je napravljeno, nije razrađeno u dovoljnoj meri u kojoj je moglo biti razrađeno, bez obzira što će to biti predmet nekih kasnijih zakona ili podzakonskih akata, svejedno je bilo prostora i prilike da se u ovom zakonu tako nešto nađe. Pomenuću još jednu stvar, mislim da pojam specijalizovane škole i negde povezano sa tim pitanje posebnog rada sa talentima, o tome je nešto gospođa Đerić pričala, gotovo se uopšte ne definiše, ni najmanje. To je gotovo nemoguće izmeniti amandmanima. Mislim da imamo veliku potrebu i da imamo čak jako dobra iskustva, podsetiću vas na primer na Filološku gimnaziju, Matematičku gimnaziju, mislim da treba da se posebno bavimo i organizovanjem specijalizovanih škola, posebno škola koje će da obuhvataju onaj veliki broj vrlo talentovane dece koja, bojim se, da u ovom redovnom školovanju nemaju velike šanse. Jer dok vi rastaberite sa svim onim učenicima koji neće da uče, koji iz nekog razloga ne mogu da uče, koji su iz nekog razloga psihofizički hendikepirani itd, sve je u redu da se o takvim učenicima vodi računa, ali negde nam onda jedna grupa, ne tako mala, od 1.000 ili 2.000 talentovane dece iz raznih oblasti prođe nezapaženo i ne iskoristimo priliku da ih za njihovo dobro, ali i dobro države na neki način usmeravamo, pomažemo njihovom razvoju itd. Demokratska stranka Srbije je na ovaj zakon podnela 52 amandmana. Rekao sam vam već, mogli smo da podnesemo bar još 100 amandmana, ali naprosto to ne bi imalo smisla. Pokušali smo tim amandmanima ispeglamo one stvari koje se daju ispeglati i koje valja ispeglati. Dakle, o njima, o tim amandmanima ćemo naravno raspravljati kada se budu raspravljali amandmani. Na kraju, samo nekoliko rečenica o ovom drugom zakonu. Nesumnjivo je potrebno doneti zakon o udžbenicima. To je jedna materija koja je davno regulisana, čini mi se da je poslednji zakon iz 1993. godine. Možemo reći, potpuno je neregulisana. Znači, jedna vrlo osetljiva materija. Lično sa tim imam iskustva, napisao sam u životu 13 udžbenika i sve znam o tehnologiji izdavanja udžbenika, o svim marifetlucima koji tu postoje itd. Valjalo je jednim zakonom to pokušati da se sredi, pri čemu, odmah da kažem, ne očekujem, praksa će pokazati, verovatno za koju godinu i ovaj zakon bi morao da bude nekako, u nekim delovima popravljan. Generalno uzevši, ovaj zakon je daleko korektnije napisan nego ovaj prvi. Praktično imamo samo dve ozbiljne primedbe na taj zakon, koje smo sročili u nekih pet amandmana i onda ćemo se, kada se bude raspravljalo, izjašnjavati o tome. Završiću ovo izlaganje ponavljanjem stava DSS da je šteta što nije bilo prilike da uložimo jedan zajednički napor, sve političke stranke i u ovom parlamentu i van njega, da dođemo do jednog kvalitetnijeg teksta zakona, jer je ovo oblast koja to zaslužuje.
Da li želi reč ovlašćena predstavnica političke grupe G 17 plus? Snežana Stojanović-Plavšić, izvolite.
Poslanička grupa G17 plus podržaće oba ova zakona i želim da istaknem da su bar još tri skupštinska radna tela, u čijem sam radu učestvovala, većinom svojih glasova podržala ove zakone, a to je Odbor za prosvetu, skupštinsko radno telo za prava deteta i skupštinski Odbor za smanjenje siromaštva. Učenje, kada je pojedinac u pitanju, počinje onog trenutkanjegovog rođenja i traje do njegove smrti. Učenje, kada su u pitanju društva, narodi i ako hoćete civilizacija je proces koji je neprekidan i kojem je teško odrediti početak, a nemoguće mu je odrediti kraj. Međutim, ono što je pravi izazov za državu je da postavi okvir i sistem u kome će se učenje i obrazovanje sprovoditi. Da li postoje idealni okviri i da li postoje idealni sistemi? Ne postoje. Da li postoje mnogo bolji sistemi od našeg? Da, postoji. Često imamo zabludu o tome i kažemo da je naš obrazovni sistem dobar, zbog toga što kada naša deca odlaze u inostranstvo oni obično pokazuju jako dobre rezultate ili ljudi koji su obrazovani u našem sistemu postižu izuzetne rezultate u oblastima za koje su se školovali i postaju vrhunski inostrani stručnjaci. To nije dobar pokazatelj prosto zato što se radi o izuzetnim pojedincima koji bi takve rezultate verovatno postigli i u nekim lošim obrazovnim sistemima. Ali, njihova postignuća upravo ukazuju na to da naš sistem nije dovoljno dobar, jer ne pruža dovoljno uslova većini ljudi da se razviju do maksimuma svojih ličnih ograničenja i svih svojih mogućih kapaciteta. To je ono što jedan ozbiljan obrazovni sistem treba da radi i čemu treba da teži. Verujem da ovaj zakon postavlja osnove jednog takvog sistema. On nije sistemski samo zato što uređuje oblast obrazovanja, verujem da je ovaj zakon sistemski zbog toga što on uređuje osnove našeg društva. Jer, postavljajući sistem obrazovanja, postavljate i jedan vrednosni sistem društva. Da li želimo da imamo jedno konformističko, autoritarno društvo ili želimo da imamo društvo u kome će svaki pojedinac biti slobodan da razvija sve svoje sposobnosti, uključujući kreativno mišljenje, uključujući pravo na slobodu izražavanja, zaključivanja i krajnjih granica sopstvenog razvoja tokom celog trajanja svog života. Duboko verujem u ove druge vrednosti i zbog toga mislim da je ovaj zakon, upravo u onom delu u kojem definiše osnovne njegove postulate, osnovne principe, ciljeve obrazovanja, ishode obrazovanja, postavio temelje za razvoj našeg obrazovnog sistema, ali i za razvoj našeg društva. To što su one date na nivou opštosti je nešto što je potpuno razumljivo, pošto oni i postavljaju na taj način i osnovu, jer prosto mislim da tako nešto nije potrebno objašnjavati. Ne možete konkretizovati nešto u opštim principima. Šta je odlikovalo naš obrazovni sistem do sada? Pre svega, nepotpuni obuhvat svih članova našeg društva. Tu pre svega mislim na decu sa smetnjama u razvoju i osobe sa invaliditetom, ali isto tako mislim i na neka ruralna područja u kojima obrazovni sistem, blago rečeno, nije dobro funkcionisao i nije funkcionisao na pravi način. Isto tako, naš obrazovni sistem do sada nije pružao dobar model za tzv. koncept doživotnog stalnog učenja. Postoje čitave društvene grupe koje su bile u velikoj meri isključene iz sistema obrazovanja. Zašto je sistem bio konformistički? Mislim da smo svi u školama imali priliku da čujemo da nije baš poželjno da imate neko posebno mišljenje, da treba da se uklopite u prosek, u većinu. Rečenice tipa – nisi ti baš najpametniji, nemoj stalno da zapitkuješ, šta ti znaš, slušaj i piši, pamti, jesu neke od rečenica koje smo slušali i mi, a koje slušaju i naša deca i koje, nažalost, zaista nisu pravi model za obrazovanje. Učenje je u našim sistemu obrazovanja uglavnom svedeno na samo jedan njegov element, a to je pamćenje. Pamćenje i reprodukcije što većeg broja podataka garantovala je odličnu ocenu i dobru perspektivu u obrazovnom sistemu. Naravno, kao što sam već rekla, naš sistem odlikuju i izuzetni pojedinci. Kada to kažem govorim i o deci i o nastavnicima. Ali, nasuprot sjajnih pojedinca, postoji veoma veliki broj onih koji nisu pronašli sebe u tom sistemu. Ne na kraju, ali od onoga što sam uspela da pobrojim, naš sistem je naravno karakterisala i duboka neusklađenost, kako sa modernizacijom društva i međunarodnim tokovima, tako i sa našom privredom, njenim razvojem i njenim potrebama. To je naravno sve produkovalo ne samo nedovoljni stepen obrazovanja ljudi u našem sistemu, podatke smo već čuli od ministra, nego je produkovalo, nažalost, i nedovoljno brz razvoj našeg društva, a produkovalo je, nažalost, i dosta visok stepen siromaštva u našem društvu. Šta novi zakon nudi? Ono što bih izdvojila, to je pre svega ta individualizacija obrazovanja. Obrazovanje kao proces treba da bude usmereno, po onome kako ovaj zakon predviđa, ka pojedincu, ka detetu, ka individui, kao otkrivanju njegovih sposobnosti, aktuelizaciji tih sposobnosti, negovanju kreativnosti, slobode mišljenja, povezivanja, izvođenja zaključaka, spremanja svakog pojedinca za dugoročno doživotno učenje, za njegovo uključivanje u društvo i za njegovo uključivanje u moderne civilizacijske tokove. Mislim da je to jedna od osnovnih vrednosti ovoga zakona. Da bih to potkrepila, navešću nekoliko ciljeva koji su ovde navedeni. Oni glase ovako: razvoj motivacije za učenje, osposobljavanje za samostalno učenje, učenje i obrazovanje tokom celog života i uključivanje u međunarodne obrazovne i profesionalne procese. Želim da naglasim posebno tačku 7) – razvoj svesti o sebi, samoinicijativa, sposobnost samovrednovanja i izražavanja svog mišljenja. Volela bih da me čuju svi koji rade u školama. Razvoj ključnih kompetencija potrebnih za život u savremenom društvu, osposobljavanje za rad i zanimanje stvaranjem stručnih kompetencija, u skladu sa zahtevima zanimanja, razvojem savremene nauke, ekonomije, tehnologije i tehnike. Mislim da su ovako postavljeni temelji veoma jasni i nadam se da će biti sprovedeni u praksu, premda je to oblast u koju imam najviše sumnji kada je ovaj zakon u pitanju. Takođe, ono što ovaj zakon naglašava jeste podrška onima koji imaju snižene sposobnosti, deci sa smetnjama u razvoju omogućava da se u ovaj sistem uključe, ali isto tako u jednom svom delu naglašava i potrebu da se obezbede maksimalna postignuća onoj deci koja se izdvajaju i po svojim sposobnostima i talentima. Možda mogu da se složim sa nekim diskusijama da to nije detaljno razrađeno ovim zakonom i možda je bolje rešenje bilo da su predviđeni individualni planovi i za učenike koji su posebno talentovani, ali se nadam da će podzakonskim aktima i daljim radom biti tako nešto... predviđeno je već? Izvinjavam se, nisam dovoljno pažljivo pronašla to u zakonu. Dakle, onda to ističem zaista kao jednu posebnu vrednost ovog zakona, jer će omogućiti i najslabijima i ''najjačima'' u sistemu obrazovanja da svoje mesto u njemu nađu i da maksimalno iskoriste sve svoje razvojne kapacitete. Želim nešto da kažem i o nastavnicima. Zakon predviđa, izbeći ću reč gratifikacija, zakon predviđa nagrađivanje nastavnika koji postižu posebne rezultate, odnosno koji se stalno stručno usavršavaju tokom svog rada. Mislim da je to jako dobro rešenje. Nažalost, do sada nismo imali takvu mogućnost. Sistem je bio ujednačen i u ovom svom delu. Znači, bilo da su se nastavnici izuzetno trudili, postizali izuzetne rezultate, stalno se obrazovali i radili, bilo da to nisu činili, njih je sistem podjednako tretirao. Onda se postavljalo logično pitanje zašto bi se neko dodatno angažovao i sve se svodilo na individualnu potrebu ljudi koji su odgovorni prema svom poslu da nešto više daju deci. Naravno, svi smo svedoci toga da i takmičenja, o kojima su kolege govorile, i izuzetna postignuća dece u velikoj meri zavise od toga kako i u kojoj se meri njihovi profesori angažuju na njihovom osposobljavanju. Želim da pomenem i jednu pojavu koje smo svi u ovom društvu svesni, a to je plaćanje tzv. dodatnih časova deci. Na jednom skupu sam čula cifru koju sada ne umem da ponovim, a mislim da se radilo o milionima evra, kojima roditelji iz svojih džepova plaćaju dodatne časove. Svedok sam da se to dešavalo i deci koja su odlični učenici, da prosto za neki predmet su morali imati dodatnu podršku i da, recimo, 50% roditelja ili 90% roditelja u tom odeljenju plaća dodatne časove svojoj deci, što apsolutno sistem čini potpuno nepravednim, jer mogu da plate samo roditelji koji imaju mogućnosti da tako nešto plate. Analize su pokazale da ukoliko bi se taj čitav novac koji dajemo, pošto je tom skupu prisustvovao veći broj kolega poslanika, onda su se svi počeli prijavljivati i rekli – i moj novac je u tom novcu. Znači, veliki broj ljudi mora da plaća dodatne časove za svoju decu. Ukoliko bi se čitav taj novac ulio u obrazovni sistem mi bismo imali mnogo bolji obrazovni sistem. Kako da to postignemo? Pa, tako što ćemo dodatno motivisati nastavnike koji će raditi svoj posao tako da nije potrebno da svi plaćamo dodatne časove. Takođe, kada govorimo o nastavnicima, želim da kažem nešto i o sistemu ocenjivanja. Ovaj zakon jasno definiše, i prethodni zakon je definisao da je ocena javna, ovaj zakon jasno kaže da je ocena javna i da se ona istog trenutka mora obrazložiti detetu. Mislim da je to jako važno. Jako je važno da profesor, nastavnik pred čitavim odeljenjem obrazloži ocenu koju je dao, jer, verujte mi, deca se međusobno jako dobro ocenjuju, tačno znaju ko je koju ocenu zaslužio, ali jako često u dnevniku vide neke druge ocene. Sada to otvara polje za priču kako se dobijaju te druge ocene i koliki se pritisak vrši na nastavnike da određenu ocenu daju nekom učeniku. Naravno da mnogi od njih tom pritisku podležu. Da ne bih dalje o tome govorila, reći ću nešto o inkluziji kao posebnoj vrednosti ovog zakona. Ovo je zaista jako veliki korak za naše čitavo društvo. Mislim da svi toga treba da budemo svesni. Do sada deca koja su imala smetnje u razvoju, čak i kada se radilo o lakšim smetnjama u razvoju, o lakšim intelektualnim poteškoćama, nisu mogla da se uključe u redovan obrazovni sistem. Takva deca su morala da pohađaju specijalne škole. Zašto? Ne zato što ih je tamo neko slao svojom lošom voljom, nego zato što obrazovni sistem nije bio spreman, redovne škole nisu bile spremne da takvu decu prihvate jer su imale vrlo krute standarde postignuća koja su važila jednako za svu decu. Moglo se desiti da dete koje, recimo, boluje od mišićne distrofije i potpuno je intelektualno očuvano, zbog toga što ne može da ima postignuće u pisanju zbog motornog hendikepa, nije moglo da pohađa redovnu školu. To je nešto što je postalo vremenom potpuno nedopustivo i potpuno neprihvatljivo, i činilo je da veliki broj dece ispada iz sistema obrazovanja. Ovoga puta prvi put, moram da kažem uz veliki otpor i brojnih stručnih krugova i specijalnih škola koje se bore za svoj opstanak, prvi put se u Srbiji uvodi inkluzivno obrazovanje i naravno nemamo iluzija da će sutra doneti sve moguće promene i promeniti sve nepravde koje postoje u sistemu. Ali, vrata su otvorena, prilagođavanja se očekuju i ovo je prilika da zaista naše društvo, ne zato što je to evropski standard, socijalna inkluzija, na kraju svi ti moderni standardi nisu tu da bi se nametali nekom, nego zato što to zaista jeste posledica razvoja civilizacije. Dakle, jeste standard jednog solidarnog, jednog društva koje brine o drugima, jeste standard da svi pod jednakim uslovima mogu da budu uključeni u društveni život, a pogotovu da mogu da budu uključeni u obrazovanje. S druge strane, to nije nešto što činimo za ljude koji imaju smetnje u razvoju ili invaliditet, već je to nešto što činimo za sebe same, za društvo kao celinu, jer nijedno društvo ne može da se razvije ukoliko ne koristi sve svoje potencijale i potencijale svih svojih članova. Tako da je ovaj inkluzivan pristup koji ovaj zakon nudi nešto što je od interesa ne za obrazovni sistem, ne za pojedinca, ne za roditelje ili decu, nego od interesa za čitavo društvo. Takođe, zakon uvažava poštovanje ljudskih prava, prava svih, prava dece, prava nastavnika, prava roditelja. On proširuje odgovornost i uključivanje i roditelja, i lokalne zajednice i dece u donošenje odluka u procesu obrazovanja, i mislim da je to jako važno. Želim da istaknem jako dobro pozicioniranu ulogu školskih parlamenata kojima je data dosta velika odgovornost, ali rekla bih i da im je otvorena i velika mogućnost da deca sama, po principima Konvencije o osnovnim dečijim pravima, svojim učešćem utiču na svoje okruženje i na svoj život. Naravno, kao posebna vrednost ovog zakona je usklađivanje sa globalnim tokovima i privrede. Želim da kažem da je jedna od najtežih mojih iskustava i iskustava moje porodice u toku školovanja moje dece bila izrada nekih predmeta iz predmeta koji se zove tehničko obrazovanje. Morala sam da pravim, verovali ili ne, elektromotor, sa sve navojima ručno izvedenim, kako bi on proizveo struju. Zaista postavljam izazov svima nama da takav motor proizvedemo i onda možemo da damo odgovor na pitanje – da li naša deca mogu to da urade? Ne mogu da urade. Sa druge strane, oni imaju dva časa, sada sam proveravala, tog tehničkog obrazovanja nedeljno, sve sa onim testericama i šper-pločama, a jednom u dve nedelje čas informatike. Naravno da je velika bojazan kako će se zakon primenjivati. To je veliki izazov za sve nas da pratimo primenu ovog zakona. Verujem da je potrebno dosledno upoznavanje i prosvetne javnosti, roditelja i dece sa odredbama ovog zakona, bar sa nekim osnovnim. Predlažem da se, recimo, možda štampaju i posteri sa osnovnim principima obrazovanja i osnovnim ciljevima i da ih svaka škola ima kod sebe. Završiću s tim da kada je jedno od moje dece pre sedam godina pošlo u školu dobilo je od države bukvar na kome je pisalo: "Moja kuća je Evropa". Prošlo je dosta godina od tada i deca će sledeće godine moći da putuju kroz Evropu kao kroz svoju kuću, a za nekoliko godina će i živeti u Evropi kao u svojoj kući. Želim da kažem da je odredba koja kaže ovako – da je jedan od ciljeva razvijanje sposobnosti za ulogu odgovornog građanina za život u demokratski uređenom i humanom društvu, zasnovanom na poštovanju ljudskih i građanskih prava, prava na različitost i brizi za druge, kao i osnovnih vrednosti pravde, istine, slobode, poštenja i lične odgovornosti, da je ovo nešto što će obezbediti da zaista ceo svet za našu decu bude kuća u kojoj će se osećati dobro.
Reč ima narodni poslanik Nikola Savić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Srpske radikalne stranke. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, kao i Predlog zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima, koji se razmatraju u objedinjenoj raspravi i donose se po hitnom postupku. Mogu da prihvatim činjenicu zbog čega se ova dva zakona razmatraju u objedinjenoj raspravi. Materija koju oni tretiraju je međusobno slična i povezana. Ne mogu da prihvatim to da se ovi zakoni donose po hitnom postupku i to baš sada, u vreme kada su učenici, profesori, nastavnici i svi oni koji su vezani za školu i obrazovanje na godišnjim odmorima. Kada donesete ovaj zakon i počne njegova primena, oni zbog kojih se on donosi, a to su, pre svega, učenici, verovatno i verujte mi neće ni primetiti da je ovaj zakon donet, jer suština onoga što se odnosi na njih, na učenike, ne nalazi se u ovom zakonu. Ono što se odnosi na učenike nalazi se, pre svega, u zakonima o osnovnoj i srednjoj školi i mnogim pravilnicima, kao što je pravilnik o ocenjivanju, vladanju, završnom, maturskom ispitu, prekvalifikaciji, dokvalifikaciji itd, a mnogi od ovih pravilnika nisu se menjali još iz vremena dok je ministar bio Dača Marković. U donošenju ovih zakona očigledno su glavnu reč vodili pedagozi i psiholozi, a i vi, gospodine Obradoviću, to ste potvrdili u svom obrazlaganju ovog zakona pred ovom Narodnom skupštinom, a to smo videli i sada, iz izlaganja gospođe Stojanović-Plavšić. Naravno, ne sporim da ova struktura treba da učestvuje u donošenju i kreiranju ovog zakona, ali su ovde ispustili jednu stvar – ne vodi se dovoljno računa o prosvetnim radnicima, a podsetiću vas da prosvetnih radnika ima oko 102 hiljade u Srbiji. Naime, ovim zakonom nastavnicima se bukvalno ne ostavlja nimalo prostora u ostvarivanju i realizaciji nastavnog plana i programa. Želim da vas podsetim da su prosvetni radnici, pre svega, obrazovani ljudi i nigde, ni u jednoj drugoj branši kao što je to u školama i obrazovanju nema toliko obrazovanih ljudi na jednom mestu, a vidimo odavde da se ne dopušta nikakva kreativnost i sloboda u radu ovih ljudi. Zakon praktično sve stavlja u ruke ministra, a moram da vas podsetim da se nekoliko zadnjih vlada nije proslavilo izborom ministara prosvete. Ovom prilikom, gospodine Obradoviću, ne želim da vas svrstam u ovu kategoriju, ali na osnovu onoga što sam danas čuo od vas i na osnovu onoga što sam video u ovom zakonu verujte mi da, ako ovako ostane, da ćete i vi biti u grupi onih ministara koji, kao što sam rekao, nisu dali puni ili gotovo nikakav doprinos srpskom obrazovanju. Mora da znamo da je obrazovanje nešto što daje rezultate na duge staze i da je to strateška stvar svake države. Ovde ste, gospodine ministre, iznosili statističke podatke o strukturi i nivou obrazovanosti srpske populacije i srpske nacije. Imam nešto drugačije podatke od onih koje ste vi izneli, ali u suštini, manje-više, podaci koje imam i koje ste vi saopštili su kompatibilni i samo bih hteo da napomenem da u Srbiji 21% populacije starije od 16 godina nema završenu osnovnu školu. To me i ne čudi, ako se ima u vidu drugi podatak, a to je da naša zemlja izdvaja 3,5% BDP-a za obrazovanje, a znamo dobro da je svetski standard 6% najmanje, a u nekim zemljama to ide i do 9%. Budućnost nacije nije u jeftinoj radnoj snazi, već, pre svega, u obrazovanim i stručnim kadrovima. U obrazloženju zakona koje ste dali, pominje se da su na izradi ovog zakona učestvovali i predstavnici sindikata, reprezentativnih ili nekih drugih, sasvim je svejedno, ali rekao bih da je bolje reći da su učestvovali sindikalni lideri koji su, to moram da kažem zbog ogromnog broja prosvetnih radnika, vodili računa samo o sebi. Nisu vodili računa o interesima prosvetnih radnika, nego samo o sebi, a to ću vam i dokazati. Vi ste to iskoristili da bi prikazali da su u donošenju ovog zakona učestvovale i neke druge strukture, kao što su sindikati, i da je bilo javne rasprave, a u suštini te rasprave, možemo slobodno reći, nije bilo. Pomenuli ste Beograd, Novi Sad, Niš, iz koga dolazim. Razgovarao sam sa puno prosvetnih radnika, ali ta javna rasprava gotovo, može da se kaže, da nije ni postojala. Kada sam pomenuo ove predstavnike ili bolje rečeno predsednike sindikata po školama, njihova uloga je izuzetno prenaglašena. Bukvalno se pitaju za sve i svašta. Imaju ovlašćenja koja su veća nego ovlašćenja direktora. Pitaju se, odnosno konsultuju se i kod postavljanja i razrešenja direktora, prijema radnika, usvajanja završnog računa, finansijskih planova i svega toga, a pri tom nemaju nikakvu odgovornost. Ti predstavnici, bolje reći predsednici sindikata, sebe su obezbedili na taj način da, po prestanku njihove funkcije predsednika sindikata u školama, tri godine ne mogu dobiti otkaz. Pitam se šta je ostalim radnicima, ostalim prosvetnim radnicima? Znamo, nažalost, da je u Srbiji dece sve manje, da je mreža škola takva da imamo odeljenja koja nikako ne zadovoljavaju onaj propisani minimum i velikom broju prosvetnih radnika preti otkaz, ali ovde se pre svega vodi računa o predstavnicima, odnosno predsednicima sindikata. Zamerka na ovaj zakon je sledeća. Predviđena je mnogo velika administracija. Ovim zakonom se predviđaju dva saveta, Nacionalni prosvetni savet koji je do sada postojao i novopredviđeni Savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih. Onda imamo dva zavoda, svaki od tih zavoda ima više centara, pa ti centri mogu formirati neograničen broj timova, komisija itd. Imamo i školske uprave, lokalne samouprave takođe mogu formirate centra, a da ne govorim o tome da Vojvodina ima svoj poseban Sekretarijat za obrazovanje. Zaista, ovakvo gomilanje administracije i institucija je nepotrebno, pogotovo u vreme ove finansijske krize, i što je još značajnije u vreme kada je svakim danom broj učenika sve manji. Komunikacija između zavoda, centara, agencija i škola nije najbolje regulisana ovim zakonom, a u praksi, verujte, gotovo da i ne postoji. Vrlo često dolazi do preklapanja nadležnosti, o tome je govorio i neko od mojih kolega iz drugih poslaničkih grupa, i Nacionalnog prosvetnog saveta iSaveta za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih, koje će biti formiran ovim zakonom. Zbog tih preklapanja nadležnosti i loše komunikacije javljaju se veoma ozbiljni problemi. To najbolje pokazuje najnoviji taze primer upisa naših osnovaca u srednje škole. Vi znate da je tek negde dvadesetak dana nakon što su naša deca polagala prijemni ispit bukvalno zadnjeg dana, kadaje trebalo njihovi roditelji da odnesu dokumentacije u škole u koje su primljeni, da su saznali u koju je školu ko primljen. Ovom prilikom ne vidim razloga da se taj proces prijemnog ispita, mada sad to će se zakonom drugačije regulisati, da se taj proces oduži na mesec dana, gde se nepotrebno maltretiraju i roditelji, naravno i deca i takođe prosvetni radnici. Nedostatak ove komunikacije o kojoj sam govorio koriste nevladine organizacije, koje organizuju veliki broj seminara i to pod pokroviteljstvom Ministarstva prosvete. Naravno, to znaju svi prosvetni radnici.Ovi seminari daju veoma slabe ili može se reći nikakve rezultate. Neki seminari su tako koncipirani da se bukvalno vređa inteligencija prosvetnih radnika. Vi nama naturate sistem obrazovanja po modelima EU, međutim, morate da znate da su se ekonomski uspešne zemlje, kao što je Finska, Irska, Kina itd. suprotstavile ovakvom načinu obrazovanja i nisu ga prihvatile. Želim da naglasim da obrazovanje treba da prati tržište rada, ali, nažalost, u našim uslovima, tržište rada gotovo i da ne postoji zbog već poznatih razloga. Ako se malo uđe u tu materiju, može da se vidi da recimo današnje tržište traži nešto malo varilaca za inostranstvo, pre svega za Sloveniju, nešto malo konobara za crnogorsko primorje i devojaka za kafiće, i to bi otprilike bilo sve. Zbog svega ovoga neophodno je napraviti mnogo ozbiljniju i temeljniju strategiju obrazovanja. Moram da se vratim i na ovaj drugi zakon, zakon o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima, koji je takođe veoma važan, i mogu da kažem da na ovaj zakon imam mnogo više zamerki nego na ovaj zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Reforma školstva, koja se odvija već duže vreme pod nazivom „Nova škola“, predviđa i reformu među izdavačima udžbenika. Danas svaki izdavač u Srbiji, da li je on privatni ili državni izdavač, nije ni važno, po svom nahođenju bira i angažuje autora, jednog ili više autora, koji sklapaju posao i nakon toga počinju da pišu udžbenike. Izdavač pronalazi recenzente i kada se taj posao završi, onda na scenu stupaju tehničari i grafičari, to sve što su ovi napisali upakuju između šarenih korica i što su korice šarenije, te knjige se bolje prodaju i lakše ih je plasirati našim učenicima i školama. Svaka škola, odnosno svaki učitelj, nastavnik, profesor ima pravo da bira onaj udžbenik za koji smatra da je najbolji i da ga preporuči svojim učenicima. Želim da vas podsetim da uopšte nije potrebno napominjati koji će sve parametri uticati na to koji će se udžbenicipreporučivati deci. Mnogo manje pažnje posvećivaće se suštini i kvalitetu udžbenika, a mnogo više nekim drugim stvarima koje ovde ne želim da pomenem, a svi znate na šta se misli. Najviše ću se zadržati na udžbenicima istorije, jer istorija nije ništa drugo nego pamćenje jednog naroda, jedne države, i tanka je linija između upotrebei zloupotrebe istorije. Istorija, odnosno nastava istorije, treba da bude podređena nacionalnim ciljevima i nacionalnim vrednostima i nacionalnim stremljenjima. Međutim, videćete iz primera koje ću vam navesti da to nije baš tako. Ako prošlost ne može da se menja, znamo da se mogu menjati neke stvari kako će da se gleda na tu prošlost. Zloupotrebom istorije može se, verujte, uticati mnogo snažnije i mnogo efikasnije na neke ljude i neke stvari nego nekim drugim sredstvima. Nije u pitanju samo istorija, može se uticati i nekim drugim sredstvima. Oni koji se danas ozbiljno bave indoktrinacijom Srba, rade sistematski i na duge staze i na dugi rok, a za to je najpogodnija obrada dece, znači mlade populacije. Navešću nekoliko stvari iz jednog udžbenika istorije za šesti razred osnovne škole. Istorija za šesti razred osnovne škole je praktično istorija sa kojom se prvi put ozbiljno susreću naši učenici, a znate onaj prvi utisak je i najvažniji i najdugovečniji. Nisam profesor istorije, tako da ne mislite da to govorim zbog toga. Udžbenik čiji su autori dr Đorđe Bubalo iBranka Bečanović, na 24. strani obrađuje nastavnu jedinicu koja govori o religiji. Naravno, tu se govori o mnogobožačkoj religiji, hrišćanstvu, islamu, judaizmu, itd. Kao prilog uz datu lekciju date su slike verskih objekata, ali zamislite uz hrišćansku religiju ne ide slika pravoslavne crkve, nego slika jedne katoličke crkve u Vojvodini. Ljudi moji, mislim da nije ni potrebno podsećati da je Srbija pretežno pravoslavna zemlja. Naravno, ima i drugih konfesija. Dalje, na strani 124. tog istog udžbenika, lekcija koja govori o sveštenstvu, potkrepljena je, verujte, slikom rimskog pape. Nema nigde slike srpskog patrijarha, nema slike ni moskovskog patrijarha, aleksandrijskog, vaseljenskog, jerusalimskog, ne, samo slika rimskog pape. Dalje, u istoj toj knjizi na strani 150. govori se o tome kako je rimski papa Honorije III krunisao srpskog kralja Stefana Nemanjića prvovenčanog. Opet, možete valjda i pogoditi, šta ću da kažem, nema slike Stevana Prvovenčanog, već ide slika pomenutog pape Honorija Trećeg. U svemu ovome prepoznajem određene elemente prozelitizma. Dalje, lekcije u kojima se govori o Karađorđu i Milošu, a znamo da su Karađorđe i Miloš oslobodili Srbiju i podarili mu narodne dinastije, za razliku od svih naših suseda koji nisu imali svoje dinastije koje su im nametnute, pa kao glavna karakteristika Karađorđa i Miloša navodi se to – da su bili svinjarski trgovci, to im je glavna karakteristika. Verujte da ništa bolje nisu prošli ni obični građani. Još jedan drastičniji primer. U jednom udžbeniku za osnovnu školu koji govori o regulisanju semafora na raskrsnicama, na stranicama tog udžbenika nalazi se slika hrvatskog policajca sa šahovnicom na rukavu i hrvatskom šapkom na glavi. Zaista nemam komentar na sve ovo. Svi se sećamo afere od pre nekoliko godina kada je izdata jedna istorijska čitanka, u izdanju Centra za demokratiju i pomirenje iz Soluna. Radi objektivnosti moram da kažem da su svi narodi u našem okruženju imali određene primedbe na tu čitanku i svi su zabranili upotrebu te čitanke u svojim školama. Jedino su naši nadležni organi, sa izuzetkom jedne knjige, dozvolili upotrebu navedene čitanke u našim školama, a recimo u tim čitankama, u tim knjigama nema ni jedne jedine reči o najvećem srpskom stratištu u Drugom svetskom ratu, naravno reč je o Jasenovcu. Dalje, pre dve godine kod nas je objavljen školski istorijski atlas jedne slovenačke firme. Dobro, na svu sreću taj atlas nije ušao u škole, ali je njegova cena bila zaista mala. Štampan je u ogromnom tiražu, distribucija je išla preko kioska i mogao je da ga kupi gotovo svako, pa ako neko nešto nije naučio ili preskočio neku lekciju u školama, kući kada bude listao to imaće priliku da se pogrešno obrazuje i da se pogrešno vrši obrazovanje na osnovu toga. Da vidimo zbog čega se u našim udžbenicima nalaze ovakve stvari koje nisu u skladu sa našim nacionalnim interesima? Približava se ovih 20 minuta, pa ako mi dozvolite mogao bih da govorim još minut dva, pa mi to vreme odbijte od vremena poslaničke grupe koje pripada SRS, jer je u kontekstu svega ovoga o čemu smo radili. Zbog čega se sve ovo radi? Želim da napomenem da hrvatski tajkun Ante Žužul, koji je brat Tuđmanovog ministra vanjskih poslova i osvedočenog srbomrsca Miomira Žužula, uveliko štampa i prodaje udžbenike po Srbiji. Prema nekim podacima, koje imaju beogradski izdavači, ova firma je pokrila negde oko 40% domaćeg tržišta udžbenika po Srbiji. (Žarko Obradović, sa mesta: Kako se zove firma?) Da, saću vam reći. Ante Žužul je prof. hrvatskog jezika, a nekada se bavio građevinarstvom. Od 2005. godine je kupio nekadašnji moćni beogradski BIGZ i od BIGZ-a je napravio dve firme. Jedna firma je BIGZ Pablišing i od nje je otvorio ogranak školske knjige iz Zagreba... (Predsednik: Vreme. ) samo da kažem do kraja.
Dobro, ali govorite već 22 minuta. Uzeću od vremena za poslaničku grupu.
Nastaviću kasnije. (Vjerica Radeta, sa mesta: Niste ga slušali. Zamolio je samo dva minuta da obrazloži.)
Slušala sam ga. Imamo samo još jednog ovlašćenog predstavnika. Reč ima gospodin Jon Magda, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Za evropsku Srbiju.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, uvaženi predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, pre samog početka obrazlaganja ovog zakona imao bih samo nekoliko informacija. Ovi zakoni imaju veliku podršku stručne javnosti. Želim da kažem da je na adresu Odbora za prosvetu stiglo mnogo pisama podrške ovim zakonima. Otuda bih pozdravio rad Ministarstva i u izradi ovih zakona oni su bili veoma korektni i imali su široku javnu raspravu, te je sada nama puno lakše da usvajamo ove zakone. Pokušaću da u kratkim crtama objasnim, radi javnosti, neke odredbe zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Ovim predlogom se na sistemski način uređuje oblast obrazovanja i vaspitanja u Republici Srbiji, u skladu sa standardima usaglašenim sa pravnim tekovinama EU, sa bitnim preporukama razvojnih strategija koje je usvojila Vlada i u skladu sa Nacionalnim programom integracije Republike Srbije u EU. Razlozi za donošenje zakona po hitnom postupku jesu u potrebi da se uvaže iskustveni pokazatelji kvaliteta i efikasnosti obrazovanja u Republici Srbiji koji se odnose na rezultate učeničkih postignuća dobijenih preko međunarodnih komparativnih istraživanja. U Glavi I Predloga zakona uređuju se principi i ciljevi obrazovanja i vaspitanja, opšti ishodi obrazovanja, standardi postignuća dece i učenika, delatnost predškolskog, osnovnog i srednjeg obrazovanja i vaspitanja, obavljanje obrazovno-vaspitnog rada, pravo na obrazovanje, upotrebu jezika, evidenciju i javne isprave. Predlogom zakona prvi put se određuju opšti ishodi i standardi obrazovanja i vaspitanja. Građani Republike Srbije jednaki su u ostvarivanju prava na obrazovanje i vaspitanje bez obzira na pol, rasu, nacionalnu, versku i jezičku pripadnost, socijalno i kulturno poreklo, imovno stanje, uzrast, fizičku i psihičku konstituciju, smetnje u razvoju i invaliditet, političko opredeljenje. U Glavi II Predloga zakona uređuju se vrste, delokrug rada i sastav institucija za razvoj i obezbeđivanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja. Radi praćenja, omogućavanja razvoja i unapređivanja kvaliteta obrazovanja i vaspitanja obrazuju se Nacionalni prosvetni savet - za predškolsko, osnovno i srednje opšte i umetničko obrazovanje i vaspitanje i Savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih - za srednje stručno obrazovanje i vaspitanje, druge oblike stručnog obrazovanja - obrazovanja za rad, stručno osposobljavanje i obuku. Predsednika i članove Nacionalnog prosvetnog saveta bira Narodna skupština. Hoću da evidentiram da smo to i dosad imali. Savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih, koga imenuje Vlada, to je novi organ. U Glavi III Predloga zakona uređuju se vrste ustanova koje obavljaju delatnost obrazovanja i vaspitanja i druga pitanja od značaja za njihovo osnivanje i rad. Delatnost obrazovanja i vaspitanja obavljaju sledeće ustanove: predškolsko obrazovanje i vaspitanje - predškolska ustanova; osnovno obrazovanje i vaspitanje - osnovna škola; osnovna škola za obrazovanje odraslih, osnovna muzička, odnosno baletska škola, osnovna škola za obrazovanje učenika sa smetnjama u razvoju; srednje obrazovanje i vaspitanje - srednja škola, tj. gimnazija (opšta i specijalizovana), stručna škola, mešovita škola (gimnazija i stručna ili umetnička), umetnička škola, srednja škola za obrazovanje odraslih i srednja škola za učenike sa smetnjama u razvoju, a kada obezbeđuje smeštaj i ishranu učenika tada je škola sa domom. Ustanovu može da osnuje Republika Srbija, AP, jedinica lokalne samouprave, drugo domaće i strano pravno ili fizičko lice. Kada ustanovu osniva Republika Srbija, AP, jedinica lokalne samouprave, osniva se u skladu sa aktom o mreži. Donošenje akta o mreži dečijih vrtića i osnovnih škola je i dalje u nadležnosti Republike Srbije, s tim što je AP povereno pravo za utvrđivanje mreže srednjih škola na teritoriji Pokrajine. U Predlogu zakona se predlaže novo rešenje da se u jedinici lokalne samouprave u kojoj su u službenoj upotrebi jezik i pismo nacionalne manjine, odnosno u kojoj se obrazovno-vaspitni rad izvodi na jeziku i pismu nacionalne manjine, akt mreži dečijih vrtića i osnovnih škola donosi uz prethodno pribavljeno mišljenje nacionalnog saveta nacionalne manjine čiji se jezik i pismo koristi u vaspitno-obrazovnom radu. U obavljanju delatnosti u oblasti obrazovanja i vaspitanja, ustanovama se daje veća autonomija u povezivanju sa drugim ustanovama, a veća odgovornost u pogledu osiguranja kvaliteta. Predlogom zakona daje se važnost pozitivnoj atmosferi u ustanovi i zadatku svih zaposlenih da je razvijaju i neguju. Poseban značaj imaju odredbe Predloga zakona kojima se štite svi – deca, učenici i zaposleni od diskriminacije, nasilja, zlostavljanja, zanemarivanja, stranačkog organizovanja i delovanja. Novinu u Predlogu zakona predstavljaju odredbe kojima se uređuje osiguranje kvaliteta rada ustanove. Osim spoljašnje sistemske podrške ustanovama koju obezbeđuju saveti, zavodi i Ministarstvo, ustanova ima obavezu da se samostalno i u saradnji sa lokalnom samoupravom stara o obezbeđivanju i unapređivanju uslova za razvoj obrazovanja i vaspitanja. Radi osiguranja kvaliteta rada u ustanovi se vrednuju ostvarivanje ciljeva i standarda postignuća, programa obrazovanja i vaspitanja, razvojnog plana i zadovoljstva učenika i roditelja, odnosno staratelja dece i učenika. U Glavi IV predloga zakona uređuju se organi ustanova, a imajući u vidu položaj i interes Republike posebno su uređeni organi ustanova čiji je osnivač Republika Srbija, AP i jedinica lokalne samouprave – sastav i nadležnost organa upravljanja i saveta roditelja, uslovi i postupak izbora, nadležnost, odgovornost i prestanak dužnosti direktora, vršioca dužnosti direktora i pomoćnika direktora, stručni organi ustanove i sekretar ustanove. U glavi V Predloga zakona propisani su svi ispiti kojima se završava određeni nivo, odnosno vrsta obrazovanja: završni ispit u osnovnom obrazovanju i vaspitanju, opšta, stručna i umetnička matura u četvorogodišnjem srednjem obrazovanju, završni ispit u srednjem stručnom obrazovanju, specijalistički i majstorski ispit, kao i ispiti drugih oblika stručnog obrazovanja. Programe ispita donosi ministar na predlog nadležnog saveta. Osnovno obrazovanje se stiče nakon položenog završnog ispita, na kome se provera standard postignuća i o tome se izdaje javna isprava. Važno je reći da završni ispit u osnovnom obrazovanju polagaće prvi put generacija učenika koja školske 2010/11. godine završava osmi razred. U Glavi VI Predloga zakona uređuje se organizacija rada škole u okviru školske godine, predškolske ustanove u toku radne godine, školski kalendar, godišnji plan rada, uslovi kada se prekida obrazovno-vaspitni rad ustanove, pravo na besplatno obrazovanje, trajanje i uslovi za upis u svaki nivo obrazovanja. U odnosu na dosadašnje rešenje pripremni predškolski program dete će pohađati devet meseci, po četiri sata dnevno. Ovo je još jedna novina. U Glavi VII Predloga zakona uređuju se prava deteta i učenika i obaveze i odgovornosti učenika, ocenjivanje, sredstva za zaštitu prava – prigovor i žalba na ocenu, žalba na ispit i zahtev za zaštitu prava učenika, obaveze i odgovornosti učenika, vaspitno-disciplinski postupak, vaspitne i vaspitno-disciplinske mere, kao i pravna zaštita učenika. U Glavi VIII Predloga zakona uređuju se na poseban način prava, obaveze i odgovornosti nastavnika, vaspitača, stručnih saradnika i drugih zaposlenih. Uslovi za prijem u radni odnos prošireni su na sve zaposlene u ustanovi. Za sve u ustanovi se prilikom zapošljavanja i u toku rada zahteva odgovarajuće obrazovanje, psihička, fizička i zdravstvena sposobnost za rad sa decom i učenicima. U Glavi IX Predloga zakona uređuju se inspekcijski i stručno-pedagoški nadzor. Odredbe ovog poglavlja usaglašavane su sa Zakonom o državnoj upravi. S tim u vezi inspekcijski i stručno-pedagoški nadzor vrši Ministarstvo nad radom ustanova i zavoda. Novinu predstavlja dužnost stalnog stručnog usavršavanja prosvetnih inspektora i prosvetnih savetnika radi uspešnijeg ostvarivanja i unapređivanja nadzora koji vrše, s tim da program i oblike stručnog usavršavanja, način provere savladanosti programa, obrazac uverenja o savladanom programu i druga pitanja u vezi sa stručnim usavršavanjem propisuje ministar. Novina u Predlogu zakona je spoljni saradnik koji se uvodi za pružanje savetodavne i stručne pomoći nastavniku, vaspitaču i stručnom saradniku, stručnim većima, aktivima i timovima: demonstriranjem postupaka i metoda, održavanjem oglednog časa ili aktivnosti, pružanjem povratne informacije o aktivnostima i preduzetim merama nastavnika, vaspitača i stručnog saradnika, davanjem stručnih preporuka za poboljšavanje rada i saradnjom sa prosvetnim savetnikom i inspektorom. U Glavi X Predloga zakona uređuje se novi koncept finansiranja obrazovanja. Prema odredbama iz ovog poglavlja sredstva za finansiranje delatnosti ustanova utvrđuju se na osnovu ekonomske cene za ostvarivanje programa obrazovanja i vaspitanja po detetu, odnosno učeniku (kapitaciona formula) na osnovu broja i vrste učenika koja se obrazuju u ustanovi i korektivnog koeficijenata utvrđenog za određena geografska područja, za određene grupe, po nivoima i vrstama obrazovanje. Ekonomska cena obuhvate sve tekuće rashode po detetu, odnosno učeniku, iz svih izvora finansiranja, u skladu sa propisima kojima se uređuje budžetski sistem. Izvori sredstava su nepromenjeni u odnosu na dosadašnja rešenja. Najpribližnije novom konceptu sistema finansiranja je finansiranje predškolskog vaspitanja i obrazovanja. Ovaj model je predložen jer zemlje u regionu koje su članice EU sprovode ovaj model finansiranje. Prema prelaznim odredbama Predloga zakona, finansiranje po glavi deteta i učenika primenjivaće se postupno, počev od školske odnosno radne 2011/12. godine, a na sve ustanove ovaj sistem će se primenjivati od 2014/15. godine. U glavi XI Predloga zakona propisani su prekršaji za ustanovu i odgovorno lice, za zavod i odgovorno lice, kao i za roditelja, odnosno staratelja deteta i učenika. U glavi XII Predloga zakona povereni su određeni poslovi AP. Novi su sam poslovi povereni Pedagoškom zavodu Vojvodine, a odnose se na nacionalne manjine i aktivnosti koje se izvode na jezicima nacionalnih manjina. U glavi XIII Predloga zakona utvrđen je prelazni režim i rokovi primene pojedinih instituta. Članovi Nacionalnog prosvetnog saveta, koje je Narodna skupština izabrala do stupanja na snagu ovog zakona, obavljaće dužnost članova tog saveta do isteka izbornog perioda. Ovaj savet će imati promenjenu nadležnost, ali će ostati u izabranom sastavu. Savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih imenovaće Vlada u roku od 60 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona. Novoimenovani savet će obavljati poslove iz svoje nadležnosti utvrđene ovim zakonom. Na kraju, ovim predlogom se uvode novine za čiju primenu su određeni rokovi, pa bi se donošenjem ovog zakona po hitnom postupku obezbedile pravne pretpostavke da njegova rešenja počnu da se primenjuju školske godine 2009/2010. godine. Zahvaljujem se na pažnji i pozivam sve da glasaju za ove zakone jer su od veoma velike važnosti za našu državu. Dodao bih samo da je ovde bilo reči o nekim ideologijama. Drugačije bih to preformulisao i rekao bih da je to opredeljenje ove države, opredeljenje građana Republike Srbije za evropske integracije i za evropski put Srbije. Otuda i ova dva zakona iz oblasti prosvete i obrazovanja.
Reč ima ministar Žarko Obradović.
Evo samo nekoliko reči pošto, čini mi se, više od četiri i nešto sata pričamo danas o ova dva zakona, ali ipak u ovom prvom delu osećam potrebu da kažem nekoliko reči. Želeo bih svima da se zahvalim, onima koji su do sada učestvovali, na stavovima koje su izneli u diskusiji vezano za zakon o sistemu obrazovanja i vaspitanja i zakon o udžbenicima i nastavnim sredstvima. Odmah kao ministar odgonim svaku bojazan da ovaj zakon ima bilo kakav drugi cilj sem da unapredi sistem obrazovanja i vaspitanja. Kroz izlaganje pojedinih pripadnika većinskog naroda može se osetiti strah da li ima dovoljno nacionalnog, kod izlaganja pripadnika manjina da li ima dovoljno uslova za poštovanje i ispoljavanje njihovih manjinskih posebnosti. Kažem odgovorno ima i jednog i drugog, ovo je zakon posvećen deci Republike Srbije, zakon o osnovnom sistemu obrazovanja i vaspitanja oko 905.000 dece u osnovnoj i srednjoj školi, oko 80.000 budućih prvaka i sve one naraštaje koji dolaze kasnije u ovom velikom našem sistemu. Naš cilj je stvarno da napravimo sistem gde će deca učiti, to što nauče moći razumeti i znati primenjivati. Govorim ovo ne slučajno, ne želim da odgovaram u ovom trenutku na bilo koje pojedinačne stavove, ali verujte mi nešto od onih primedaba koje su nam stavljene na dušu što ih nema, nema ih ni u zakonu od 2003. godine, ni od 2004. godine, a nema ih ni u izmenama 2006. godine koje nisu zaživele. Ono što nam se stavlja na dušu da nema dovoljno, ima, samo se možda nalazi na različitim mestima po ovom zakonu. Ima, pogledajte detaljno i ciljeve i vrednosti, pogledajte sve stvari vezano za sistem obrazovanja, pa onda da razgovaramo o sadržaju i kako to unaprediti. Samo želim da kažem da i vi razumete, zakon je tako koncipiran da se u nekim delovima više usredsređuje na temu koja je predmet razmatranja iz prostog razloga što su neki zakoni koji se na to odnose stari deceniju i više, čak i dve decenije. Zašto? Ne pitajte mene, ova 2009. godina je 19. godina višestranačke Srbije, pa smo imali dovoljno vremena da te zakone i do sada promenimo. Ministar sam ovih 12 meseci i desetak dana i evo mi u prvoj godini mandata donosimo dva po nama važna zakona – jedan koji, može se reći, nadograđuje ono što je bilo pre, sa puno novih elemenata i jedan potpuno nov. Hoću da vam kažem, to je razlog zašto se pojedini delovi zakona čine obimnijim nego što jeste, jer smo želeli da ne ostavimo i dalje prazan prostor vezano za te zakone. Naravno, posle ovoga sledi usvajanje mnogo drugih zakona. Želeo bih još nešto u ovom prvom delu da vam kažem. Nekako se kod nas uvrežilo shvatanje da je za sve jedino i samo odgovoran ministar. Ne bežim od toga kao ministar prosvete Vlade Republike Srbije, niti ova Vlada. Odgovoran sam za ono što činim, ali želim radi javnosti, radi svih onih ljudi koji rade u prosveti da kažem još nekoliko reči – mi imamo i druge institucije i tela u sistemu obrazovanja. Imamo Nacionalni prosvetni savet, imamo zavode, imamo mnogo aktera koji i te kako utiču na sadržaj i kvalitet obrazovanja. Oni su strašno važni a nekad se ne vide, mi ćemo ih afirmisati u svakom slučaju, ali ćemo, potpuno sam ubeđen, ovim zakonom podići kvalitet obrazovanja i postići one ciljeve koje sam pominjao, i izbeći ove greške o kojima je govorio kolega, ako su greške, i SRS. Zato što se sada tačno zna izdavač, tri recenzenta koja on izabere, stručni potpis njihov, to ide na stručno mišljenje u zavod, iz zavoda u Nacionalni prosvetni savet, ministar potpisuje. Znači, kad nekoliko struktura prođe, a govorim o poštovanju struke, poštovane kolege, poštovanju struke, zato što smo mi stvarno nastojali prilikom donošenja ovih zakona da pitamo struku šta misli. To ne znači da je svako u sistemu rekao šta misli, jer sistem je jako veliki, 103.000 ljudi radi u osnovnom i srednjem obrazovanju i samo po sebi je nemoguće toliki broj ljudi u isto vreme pitati i dobiti mišljenje, ali zato postoje predstavnici, pretpostavka je da oni govore u ime onih koje predstavljaju. Jer koliko god mi vodili javnu raspravu uvek će se naći neko ko će reći da nije bio deo javne rasprave ili osporiti reprezentativnost onoga ko predstavlja određenu instituciju, ali želim da vam kažem da smo pokušali da napravimo zakon koji će naš sistem obrazovanja učiniti boljim nego što jeste, jer nam to treba. Kao ministar, to moram reći, to možete razumeti kao deo objašnjenja za donošenje ovog zakona, bio sam u situaciji da idem na nekoliko međunarodnih konferencija koje govore o sistemu obrazovanja i vaspitanja. U nekim zemljama se već ova pitanja o kojima sada raspravljamo smatraju pitanjima koja su zastarela, koje su veštine, znanja, sposobnost, sadržaj veštine za ovo vreme koje dolazi, a opet ima afričkih zemalja koje nemaju ni iz daleka ono što mi već imamo kao sistem. Naša ideja je da ono što valja unapredimo, a ono što ne valja da promenimo i ponudimo nova rešenja. Zato sam rekao, mi smo ponudili jedan zakon koji je usmeren ka podizanju kvaliteta, a imamo, čuo sam, jako veliki broj amandmana i mi smo stvarno otvoreni svaki amandman koji unapređuje rešenja u zakonu da prihvatimo i zakon tim učinimo boljim. Dobro je rekao neko od kolega, obrazovanje je dug proces i deca koju budu ovo sada počela da primenjuju oni postaju punoletni, pa računajte i sami, od uzrasta za koliko godina. Neko će tek kada postane punoletan shvatiti šta znači dobiti besplatne udžbenike od države ko što će ga dobiti 1. septembra ove godine ili pitati da li je Internet povezan u svaku školu. Svog kolegu, francuskog ministra Darkosa, pitao sam da li Internet ima u svakoj školi – nije znao da mi odgovori. Pa je onda rekao – da, da, da, većinom, verovatno. Za nas je pretpostavka da je u Francuskoj sve povezano sa Internetom, eto, oni su tehnološki razvijeniji od nas, i jesu, ali to ne znači da je svaka škola na isti način opremljena. To je stvarnost svake države, pa i naše. Mi hoćemo da unapredimo sistem, a u skladu sa finansijskim mogućnostima da poboljšamo sve ono što je deo novca. Kažem još jedanput, nije sve u novcu, novac je veoma važan, ali ovo je zakon o sadržaju. Ako se stvari koje su ovde postavljene primene u praksi, mi ćemo dobiti sistem. Potpuno sam ubeđen, uz svu kritiku tog sistema, sistem će dati prve rezultate. Naš je problem što možda u godinama pre nismo uspostavili sistem. Nismo jednostavno uspostavili sistem. Mi tek sad usvajamo standarde znanja za osmi razred, poštovane kolege. Standarde znanja za osmi razred, pa onda ide sedmi, šesti itd, idu nastavni planovi i programi, idu udžbenici. Ne pitajte me opet zašto, ali tek sada usvajamo. To je deo života u kom živimo mi, i politički, i na svaki drugi način, ali naš je cilj da uspostavimo sistem i da tačno znamo šta ko radi u sistemu i koje su mu vrednosti. Ali, opet se slažem sa mišljenjima jednog od kolega, šta god mi radili, ako ne rešimo pitanje odnosa učenika i nastavnika, nastavnika i učitelja i onog što se dešava u učionici, mi nećemo uspeti. Imali smo jedno vrlo zanimljivo savetovanje sa stručnjacima iz Svetske banke i oni su rekli, iskustva su različita, ali ukoliko se ne stvori situacija da imate zadovoljnog nastavnika, ornog da znanje prenese đacima, i decu koja su raspoložena da u školu idu radi učenja, onda rezultata neće imati, a teško da se zna šta se dešava u toj kutiji. Koleginica Đerić je pomenula nešto, pomenula je puno toga, ali jedna od stvari koju potenciram kao ministar, to sam rekao i u Nacionalnom prosvetnom savetu, jeste da smanjimo sadržaj svega onoga što nam deca uče, da polaze u školu ubeđena da idu da uče nešto što će im koristiti u životu, a ne da doživljavaju kao problem i teškoću. Da dete uzrasta šest-sedam godina nosi torbu koja je teška 6,5 kg, da vidimo šta je sadržaj predmeta od prvog do osmog razreda u odnosu na ove standarde znanja i da napravimo jedan sistem znanja, gde će se postupno sa uzrastom deteta, sa povećanjem nivoa njegovih sposobnosti, znanja, kompetencija, sa razredom, sticati novi obim znanja, a to što nauči da ume da primenjuje. Mi sada stvaramo građane koji treba da Srbiji obezbede, nama da obezbede sigurnu starost. Ako mi to ne uradimo, onda smo promašili. Ubeđeni smo da ove stvari što radimo, radimo u najboljem cilju. Ako smo mi negde pogrešili, promenićemo zakon, prihvatiti amandmane ili promeniti zakon, jer bolje je promeniti, napraviti ga boljim, nego zabijati glavu u pesak i praviti se da je sve idealno, sve je super, samo, eto, nešto drugo ne valja. Ne, mi hoćemo jednostavno da unapredimo ovaj sistem i zato smo i ponudili ove zakone. Ali, biće i popodne prilike da razgovaramo i o pojedinačnim rešenjima, kada i ostale kolege, narodni poslanici, budu učestvovali u raspravi. U svakom slučaju, za ovaj dosadašnji rad zahvaljujem.
U skladu sa članom 85. stav 5. radićemo i posle 18.00 časova po tački dnevnog reda na kojoj budemo bili u to vreme. Možda i nećemo, ako završimo. Određujem pauzu do 15.10 časova. Izvinite, neka bude tačno 15.20 časova, sat vremena. [[Posle pauze – 15.20]] Dame i gospodo narodni poslanici, obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele praktično sve poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Poštovana predsednice, ministre, narodni poslanici, naš kolega Miletić Mihajlović je veoma detaljno, u ime poslaničke grupe SPS-JS, izneo stav naše poslaničke grupe kada su u pitanju i Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, i Predlog zakona o udžbenicima. Ne bih tu mnogo oduzimao vreme, imajući u vidu da se naš kolega veoma zadržao na zakonu o osnovama sistema obrazovanja, imam utisak da veoma važan, značajan zakon, zakon o udžbenicima nekako ostaje u senci. Razlog mog javljanja je da posvetimo nekoliko minuta i tom zakonu. Ne mogu da se otmem utisku a da ne istaknem jednu veliku ozbiljnost, odgovornost, spremnost ministra da sa svima ukrsti argumente kada je u pitanju zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, a da ne istaknem da se radi o ozbiljnom pristupu, što i zaslužuje ovako ozbiljan zakon. Tu sam potpuno saglasan sa koleginicom Zlatom Đerić, ne krovni nego temeljni. Temeljni razumemo svi zbog čega je to tako. Mislim da, ako bih bio slobodan, samo u jednoj rečenici da kažem naš stav o tome. Zakon je star po strukturi, a nov je po rešenjima. U toj jednoj rečenici nalazi se sva ozbiljnost i odgovornost Ministarstva kada je u pitanju ova oblast. Ne dira se sistem, nude se nova, bolja rešenja. U čemu je ozbiljnost? Ozbiljnost je u tome da se ne smemo igrati sistemom obrazovanja, zavisno od toga ko je na vlasti, jer je sistem obrazovanja starije i od svake partije i od svake vlade. Dakle, ne dira se sistem, ali nude se nova rešenja, koja imaju cilj dizanje kvaliteta, uvođenje veće pravednosti, efikasnosti, veoma značajno pitanje uvođenja standarda, dakle, sve postaje merljivo. Toliko o tom zakonu. Kada je u pitanju zakon o udžbenicima, mislim da zaslužuje nekoliko rečenica da se kaže o njemu. Gospodine ministre, vi pre svega, vaše ministarstvo i Vlada, kada su u pitanju udžbenici zaslužujete najmanje dva priznanja. Prvo, jer konačno uvodite red u ovu oblast i, drugo, da se zdušno, istrajno zalažete, i verujem i siguran sam da ćete u tome uspeti, obezbeđivanje besplatnih udžbenika. Verujem da ćete istrajati na tome do kraje, da će već od 1. septembra prva generacija prvaka imati besplatne udžbenike. Kada je u pitanju uvođenje reda u ovoj oblasti, kratko ću se zadržati na ovoj temi kao delu, važnom delu obrazovno-vaspitnog sistema, ali ne mogu a da ne zapazim da je ovo važno i ekonomsko pitanje. Ovo je oblast u kojoj se vrte milijarde dinara. Uostalom, sami izračunajte, ako Srbija ima blizu milion đaka osnovnih i srednjih škola, ako je toliko potrebno udžbenika, udžbeničkih kompleta i drugih nastavnih sredstava, nije teško doći do cifre koja se vrti u toj oblasti. To je dodatni razlog zbog čega je potrebno uvesti red u ovoj oblasti. Do sada smo imali situaciju u pogledu koje bih na dva pitanja pokušao da usmerim vašu pažnju. Sa jedne strane, imali smo jedno javno preduzeće koje se bavilo time, koga su svi označavali kao monopolistu, i imali smo veći broj privatnih izdavača u oblasti u kojoj se nije znao red. Imali smo situaciju da uvek je glavna tema u ovoj oblasti kvalitet udžbenika i uvek će biti tema za razmatranje. Ono što je nedostajalo, to su standardi o kvalitetu udžbenika. Imali smo takođe jednu situaciju da je odobravanje udžbenika kod privatnih izdavača stvaralo velike probleme. Bilo je dosta nesporazuma, pravne nesigurnosti, sudskih procesa čak i da ne govorim dalje. Ovo je sada prilika da se ovim zakonom stvori zakonski osnov da se u postupku izdavanja udžbenika, računajući ceo postupak, uvede red, obezbedi pravna sigurnost, da svi pod jednakim uslovima mogu taj posao da rade, po jasnoj proceduri, po jasnim standardima i, ono što je takođe značajno za ovu oblast, veoma preciznim i jasnim rokovima. Rokovi su takođe bili kamen spoticanja kada je u pitanju ova oblast. Imali smo mnogo primera kada školska godina počinje, mi još ne znamo ni koji udžbenik, niti da li je izašao itd. Ova oblast je do sada bila regulisana zakonom iz '93. godine i pravilnicima ministra do 6. razreda, i to je bilo sve. Vraćam se na početnu rečenicu, zaslužujete priznanje što ste se upustili, moram da kažem i hrabro regulisanje ove oblasti. Neće to biti lako. Kada se želi ući u suštinu ovakve problematike, mislim da bi bilo dobro da pročitamo iz obrazloženja predlagača cilj. On sve govori. Cilj ovog zakona jeste da, u uslovima tržišne konkurencije, obezbeđuje pozitivnu tržišnu konkurenciju. Uz uspostavljenu jasnu proceduru, od potrebe koja se utvrđuje, da treba udžbenik, preko plana udžbenika, pripreme, odobravanja i izdavanja, izbora i ponovo početak novog kruga – kontrole kvaliteta tog udžbenika. Cela ta procedura je u stvari veoma precizno, detaljno razrađena i govori o suštini ovog zakona. Dakle, uspostavlja proceduru, uz poštovanje propisanih standarda, što je nov kvalitet. Prvo kroz definiciju – šta je udžbenik, šta je nastavno sredstvo, šta je udžbenički komplet, koji jezik, kojim pismom se to radi, da li je, a jeste, u okviru toga, obezbeđena jednaka mogućnost, sprečene sve one diskriminacije koje su moguće itd. Cilj je da se kroz sve to podigne nivo kvaliteta udžbenika i nastavnih sredstava, obezbedi raznovrsnost njihove ponude na tržištu, a propisivanjem rokova, još jednom insistiram na tom pitanju, obezbeđuje se blagovremeno izdavanje udžbenika, što doprinosi kvalitetu, unapređenju obrazovno-vaspitnog rada i tu nema nikakve dileme. Stvaraju se zakonski uslovi, zakonski osnov da se ovi ciljevi postignu. Kada se oni postignu, onda smo pun pogodak postigli kada su u pitanju udžbenici. Stvaraju se uslovi za tržišnu konkurenciju i obezbeđuju se jednaka prava za sve. Samo bih se na još nekom detalju zadržao, pored propisane procedure, veoma važnu ulogu u ovom delu ima, ako mogu tako da kažem, vrhovno telo, Nacionalni prosvetni savet, kroz tri bitna segmenta. Prvi je taj koji utvrđuje ima li potrebe i koje su potrebe za novim udžbenicima, taj koji utvrđuje plan i na kraju taj koji predlaže ministru odobravanje udžbenika. Ako još uz to dodamo stručnu zastupljenost kroz Zavod za unapređenje obrazovanja i vaspitanja, vidi se da je tu u stvari čitav jedan proces na veoma ozbiljan, studiozan i stručan način predviđen. Želim da posebno istaknem da nema više monopoliste i nema više onih koji muljare na ovom tržištu. Svako ima pravo da se bavi izdavaštvom, bilo da je javni izdavač, bilo da je privatni, ali za sve važe ista pravila. Svaki od njih mora da ima licencu. Šta je licenca? Ne treba od nje praviti ne znam šta. Uslov da bi mogao da radiš taj posao. Zašto bi bežali od toga? Ako ispunjavamo uslove onda ćemo da radimo, ako ne ispunjavamo i ne treba da radimo. Dakle, taj detalj je ovde detaljno regulisan, i o izdavanju licence, i mogućnosti da se oduzme licenca, ali ne kao nečiji lični hir, nego vrlo je precizno nabrojano u kojim slučajevima može to da se dogodi. Mislim da je to nov kvalitet koji takođe uvodi red u toj oblasti. Još jednom ponavljam, veoma važno pitanje je pitanje standarda kvaliteta udžbenika i to je jedna vrednost. Pošto sam rekao da neću puno da dužim, veoma precizno su obrađeni i ostali delovi zakona, a to su kakav je postupak odobravanja, kakav je postupak izdavanja. Postupak izdavanja je precizan, čak i onaj niskotiražni. Ovo je oblast gde će se ljudi otimati, izdavači da rade one koji donose veliku zaradu. To je logično. Država treba da obezbedi i one koji ne donose toliku zaradu, a veoma su potrebni u obrazovnom sistemu. To je precizno regulisano. Ko bira udžbenike, kada mora da ga izabere, na osnovu kataloga koji već postoji u Ministarstvu. I ono što je takođe važno, završava se ciklus početkom novog ciklusa, a to je kontrola kvaliteta standarda koju obavlja Zavod za unapređenje vaspitanje i obrazovanje i tu već počinje novi ciklus. Dakle, zakon je propisao sva ta pitanja na jedan korektan, pošten način. Niko nije favorizovan. U stvari, ovde su najviše favorizovani građani, jer će preko jednog uređenog zakona dolaziti do kvalitetnih udžbenika, na vreme i verujem i ozbiljnijih udžbenika. Završiću time, naravno daćemo punu podršku u danu za glasanje i glasaćemo za ovaj zakon. Pozivam i sve druge poslanike da pogledaju ne ko je zakon radio, ko ga predlaže, nego šta on sadrži i da li stvarno zadovoljava potrebe, kriterijume u ovoj oblasti, a siguran sam da zadovoljava. Pozivam da svi zajedno glasamo za ovaj zakon.
Pošto sa spiska gospodin Miroslav Markićević i Dragoljub Mićunović nisu tu, reč ima gospođa Vesna Pešić.
Poštovani gospodine ministre, državni sekretari i poštovane kolege poslanici, već je u ime našeg poslaničkog kluba govorio prof. Žarko Korać. Htela sam samo nekoliko stvari još da dodam i neke moje, tako da kažem, impresije o ovom zakonu i da prenesem neke ocene o ovom zakonu koje su pristigle i od strane nevladinog sektora. Mislim da je uvek dobro da se čuje i šta nevladine organizacije misle o ovom zakonu, a ovaj zakon spada u takve zakone da je takvo mišljenje dosta važno. Prvo bih rekla da su verovatno i drugi narodni poslanici dobili jedno pismo koje je uputila Koalicija za inkluzivno obrazovanje i koje je potpisalo pet organizacija, to je grupa "Most", Inicijativa za inkluziju "Veliki Mali", Inicijativa za prava osoba sa mentalnim invaliditetom, Inkluzivni pokret i Udruženje studenata sa hendikepom. U ovom dopisu koji imam oni su molili da nikako ne dozvolimo da se bilo šta promeni amandmanski kada je reč o članovima 77, 97, 98, 99, zato što zakon u celosti i na kvalitetan način vodi izjednačavajuća prava za svu decu, razvoj demokratskog društva putem izjednačavanja sa standardima Evropske unije i gde se u stvari omogućava potpuna ravnopravnost i inkluzija različite vrste dece u sistem obrazovanja. Ova udruženja su izuzetno pohvalila ovaj zakon i na neki način pokušala da nas obavežu da se ne dozvoli da neko pokvari to što ste dobro uradili. Tako da krećem sa komplimentima, da smo i takve dopise imali, koji jako cene napore, da ne bude kao što je do sada bilo, da deca sa različitim hendikepima budu potpuno izdvojena, separatna, nego da je ovo jedan inkluzivan, znači integrativan pristup. Mislim da bi tako trebalo da ostane i slažem se sa ovim dopisom. Drugi kompliment koji bih htela da dam zakonu, meni je najbolje ovde sam pristup izvođenju procesa obrazovanja i vaspitanja, zato što je naša škola imala jedan običaj onog bubalačkog sistema, i svi smo tako prošli tu vrstu nastave, hvatamo beleške dok nastavnik govori, pa onda sutradan kad propituje dignemo prst, ponovimo nekoliko rečenica koje je on izgovorio i on upiše nekakvu ocenu, i mi smo se lepo provukli. Međutim, ovaj zakon je potpuno suprotan takvom jednom sistemu, jer se pokazalo da u neko savremeno vreme takav način hvatanja beleški i reprodukovanja onoga što je nastavnik izgovorio, sa manje ili više razumevanja, da takav sistem nije davao mogućnost zaista sticanja pravog znanja i načina kako se stiče samo znanje. Naši đaci su na nekim takmičenjima pokazivali slabe rezultate, ne zato što nemaju nagomilano znanje, mi smo svi imali ta nagomilana znanja, ali ovaj pristup u stvari sada zahteva da đaci sada koriste svoj um, upotrebljavam taj termin koji se koristi u samom zakonu, znači, traži da koriste svoj mozak, da mogu da analiziraju probleme, traži se da može da se raspravlja o problemu i traži se mogućnost problemskog strateškog mišljenja koji do sada nije bio u našim školama prisutan. Mislim da je to za veliku pohvalu, zato što je u stvari danas mnogo važnije da imamo instrumentarij kako da rešavamo određene probleme, nego da nagomilavamo znanje koje nam manje ili više ostane u memoriji, ono što smo nabubali, ali ne umemo da mislimo o problemima, a današnji moderni svet upravo traži takav način obrazovanja koji nam omogućava da probleme rešavamo i da umemo da mislimo o problemima, da znamo gde da se obavestimo, gde da činjenice nađemo, a ne da ih učimo napamet, pa koliko nam ostane, a koliko nam izvetri iz glave i da to posle toga ne umemo da primenimo. Mislim da je taj preokret u ovom zakonu dosta vidljiv. To se odnosi ne samo na način korišćenja znanja, nego se koristi i u drugom vaspitnom delu. Vidim da su tu bile nekakve kritike, međutim, mislim da što se tiče vrednosnih orijentacija, da su one po mom mišljenju veoma dobre. Recimo, navešću ovde da imate čak član 4. stav 1. tačka 15), gde se kaže: ''Razvoj i poštovanje rasne, nacionalne, kulturne, jezičke, verske, rodne, polne i uzrastne ravnopravnosti, tolerancije, nediskriminacije (mislim da je neko rekao da se ne zna šta znači kod nas nediskriminacija, mislim da je to preterano, naravno da svi znamo šta znači nediskriminacija) i uvažavanje različitosti.'' Takav jedan sistem vrednosti koji se na više mesta pominje mislim da je jako dobar, da je veoma savremen i da, s obzirom na naše društvo koje je prošlo kroz velike, teške situacije ratova, nacionalnih mržnji, pa i danas smo tome izloženi od pojedinih organizacija, da ovakav školski sistem vrednosti za osnovne i srednje škole je izuzetno značajan i mislim da to takođe treba da doprinese unapređenju celokupnog našeg društva, ukoliko se ovakav sistem vrednosti prihvati. Možda je, recimo, kada se kaže – tolerantnost na različitost, možda je malo nejasno, zato što može da bude da je različitost i nešto na šta ne treba biti tolerantan, recimo, kada je upotreba alkohola ili droge, to jesu različitosti, možda je to malo nejasno. Ukazaću da je u zakonu, a ima i na drugim mestima nekih nejasnosti koje nisu dovoljno precizne, ali u osnovi mislim da je i sistem vrednosti koji se ovde predlaže veoma dobar, da je ta vrednosna komponenta izražena i naročito ovaj novi sistem pristupa sticanju znanja, upotrebe znanja i rešavanja problema, mislim da su to najveći doprinosi ovog zakona. Ne znam čija je to zasluga konkretno, ali mislim da je verovatno cela ekipa imala u tome svog udela. Naravno, možda ću malo pokazati da ima nekih nepreciznosti u samom zakonu. Recimo, kada pogledate član 2, kaže – sistem obrazovanja i vaspitanja obuhvata predškolsko vaspitanje i obrazovanje, osnovno i srednje obrazovanje i vaspitanje, predstavlja sastavni deo ukupnog procesa učenja tokom celog života svih građana. Mi smo predložili da se ovo izbaci zato što ovaj sistem obrazovanja ne može biti deo ovog procesa, nego proces učenja treba da bude deo sistema obrazovanja, jer čini mi se da je tu jedna inverzija napravljena koja ne zvuči mnogo logično. Zatim, ima nekih termina, recimo, gde se kaže na jednom mestu – preduzetništvo, da li je to preduzimljivost ili preduzetništvo, jer tu je ipak reč o deci. Preduzetništvo je neka vrsta struke, koja bi se teško mogla tu upotrebiti i ne znam da li je to nepreciznost ili je neko hteo nešto time da kaže, a nije dovoljno jasno. Onda, recimo, vođenje karijere. Tu opet ne razumem šta znači vođenje karijere nekoga ko je u srednjoj ili u osnovnoj školi, ali ima nečega sada što je prisutno u modernom obrazovanju, da deca koja su u srednjoj školi, u stvari, stvaraju svoju interesantnu biografiju zato što su velike konkurencije za upise na fakultete, pa onda idu u Afriku ili dolaze u Srbiju, pa volontiraju, tako da njihova biografija izgleda mnogo interesantnija jer se preko tih raznih mogućnosti razvija njihova ličnost i širi se ličnost, pa zbog toga dobijaju veću mogućnost upisa, recimo, na elitne fakultete. Ne verujem da je to bilo u pitanju. Tako da, ima tih nekih nepreciznosti koje bi svakako trebalo rešiti. Znači, pored ovih ključno dobrih stvari, verovatno da bi trebalo napraviti jednu redakciju koja bi bila možda malo stroža, da se ta terminologija usaglasi i da se te neke nelogičnosti ili možda nisu nelogičnosti, možda je samo nezgrapno rečeno, da se to ukloni, jer bi bila šteta da u ovakvom jednom, u osnovi veoma dobrom, zakonu ostanu nekakve nejasnoće, da se neko pita šta to uopšte znači. Htela bih da ukažem na nekoliko primedbi koje su opet meni dostavljene i ukazala bih na sastav Nacionalnog prosvetnog saveta, koji broji 43 člana. Međutim, primedba je da taj sastav Nacionalnog saveta možda nije najidealniji. Recimo, kada je reč o nacionalnim manjinama, s obzirom da nacionalne manjine imaju 15 nacionalnih saveta, one imaju pravo da imaju samo jednog predstavnika od 43. Moglo bi se čak smatrati da je to neka vrsta marginalizacije uticaja nacionalnih manjina u takvom jednom telu zato što ima po 3-4 nastavnika, recimo, četiri nastavnika Beogradskog ili tri, ne mogu sada, da me baš ne hvatate za reč, recimo, sa Beogradskog univerziteta, pa iz Niša, puno univerzitetskih nastavnika. Ne znam zašto bi se oni gomilali, a ovako prilično velike i dosta rasprostranjene različite grupacije imaju samo jednog predstavnika, pogotovo kada je reč o manjinskim zajednicama. Mislim da takav jedan manjinac koji bi se našao u grupaciji od 43, da bi bio praktično marginalizovan i da ne bi mogao da ostvari onu ulogu za šta se on uopšte u takvom savetu nalazi. Takođe bih htela da skrenem pažnju da postoji kod jezika, takođe se odnosi na nacionalne manjine, kaže – predviđa se da se obrazovno-vaspitni rad ostvaruje na srpskom jeziku. U redu, takođe, kada je reč o nacionalnim manjinama, obrazovno-vaspitni proces ostvaruje na maternjem jeziku, naravno, to je sve u redu, dvojezično ili na srpskom jeziku, a onda stoji nekakva zapeta i kaže – u skladu sa posebnim zakonom. Ako već imamo ovako jedan opširan zakon, ne znam kakav je sad to poseban zakon, kada je već sve to nabrojano na srpskom, dvojezično. Šta će nekakav poseban zakon? Ostavlja nekakvu nejasnoću i uliva malo neko nepoverenje. Kakav je to poseban zakon koji se tu još treba dodati, tako da to više postavljam kao pitanje, jer ne znam šta se time uopšte htelo, da se tu još nekakav poseban zakon uopšte predviđa. Drugo što bih htela da skrenem pažnju, to je da jedna vrsta diskriminacije o kojoj se mnogo piše u štampi, a to je verska diskriminacija, da se onda, ako se uvede u zakon o verskim zajednicama, ako se tu uvede diskriminacija, onda se ta diskriminacija krene širiti po svim mogućim zakonima, pa sada imamo i u ovom zakonu takođe dve vrste diskriminacije. Kada je reč, opet da se vratim na Nacionalno-prosvetni savet, vi imate ovde predloženo da bude iz redova verskih zajednica, ali jedan mora biti iz Srpske pravoslavne crkve. Znači, Srpska pravoslavna crkva podnosi listu, a onda se jedna osoba iz te crkve predlaže u savet. Međutim, takođe se pojavljuju te tradicionalne crkve i verske zajednice. Ne znam zašto u Srbiji mora da postoji jedna takva nejasnoća kada je to u pitanju, tako da i te tradicionalne verske zajednice i crkve takođe imaju prava da predlože jednog predstavnika, ali 170 ostalih verskih zajednica nemaju uopšte nikakvo pravo da u tom Nacionalnom prosvetnom savetu imaju bilo kakvog predstavnika. Moram da objasnim da postoji jedno bazično nerazumevanje u našem društvu – šta je uopšte protestantizam. Protestantizam je nastao tako što svaka individua, na tome se i zasniva ideja modernog društva i ideja ljudskih prava, da svaki čovek ima prava da interpretira Bibliju. Zbog toga u protestantskoj crkvi ne postoji jedna crkva, nego svaka grupa ima pravo da osnuje svoju kongregaciju, svoju crkvu oko sopstvene interpretacije. Znači, Biblija nije više sveto pismo, nego podleže interpretaciji, i otuda potiče i sloboda mišljenja, i sloboda savesti i druga ljudska prava i slobode koje danas nazivamo ustavnim pravima. To što tamo može svaka grupa da tumači Bibliju ne znači da su to kultovi, jer treba praviti razlika između kultova i normalnih kongregacija koje samostalno interpretiraju Bibliju. Sve su te organizacije, koje kod nas postoje, izbačene i nemaju nikakvog svog predstavnika. Takva diskriminacija malih verskih zajednica nažalost nastavlja se i u ovom zakonu. Zašto je to bilo potrebno, zašto je to moralo da se nastavlja dalje, zašto to ne razumevanje? Ne znam ko to nameće i dokle će da traje ta vrsta širenja te osnovne diskriminacije iz jednog zakona, koja se prebacuje i u ovaj zakon, koji je inače u mnogim stvarima veoma uspešan. Sada sam htela da skrenem pažnju na član 4. stav 14.
Gospođo Pešić, vreme je isteklo, završite misao.
Pošto je isteklo vreme, samo da kažem da mislim, ovde, čak kada je reč o tradiciji 19. veka, kada je reč o spajanju nacionalnog identiteta, ličnog i nacionalnog identiteta, ovde je suviše povezano za neku vrstu naroda u smislu etnosa, i to je u redu da to bude srpski i ovi drugi etnički identiteti, ali mi moramo da prihvatimo građanski pristup, gde se u stvari govori o patriotizmu i pripadanju određenoj državi.
Vreme vam je isteklo. Ima reč narodni poslanik Milan Stanimirović.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani ministri, državni sekretari, poštovane kolege narodni poslanici, pred nama su dva predloga zakona – Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i Predlog zakona o udžbenicima. Iz diskusija ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa U načelu videli smo da ova dva zakona nemaju nekih bitnih, suštinskih primedbi i da su u suštini ipak prihvatljivi i za one koji su ih kritikovali. Jedan stari indijski filozof je u petom veku pre Nove ere rekao da je znanje istinski organ čula vida, a ne oči. Bojim se da to mnogi nisu ni do danas nisu shvatili, kao što nisu videli ono što je on video još u petom veku pre Nove ere. Bojim se da i politička elita u ovoj državi sve ove godine, ne izuzimajući nikoga, nije bila u punoj meri spremna da uđe u korenite reforme jednog ipak zastarelog sistema, a čije su reforme i modernizacija neophodan uslov za razvoj kompletnog društva. Zašto je to tako? To je tako što neki teoretičari kažu da je za prilagođavanje sistema obrazovanja potrebno da prođe tri godine, a možda čak i čitavih 12 godina da se vide prvi rezultati. Zaista nismo videli nijednu političku garnituru koja je bila na vlasti koja je bila spremna da investira u nešto što će tek za 15 godina pokazati rezultate. Voleo bih da verujem da su i ovi zakoni jedna klica nečega što će dati u bliskoj budućnosti rezultate i da ćemo kroz nekih 10-15 godina biti ponosni na ono što smo svi zajedno uradili na pokušaju preobražaja i reforme obrazovanja u Srbiji. Stvarnost je surova, a to smo čuli i od ministra, odnosno 1.350.000 nedovoljno obrazovanih, 350.000 nepismenih, 60% funkcionalno nepismenih, kada ljudi pročitaju pasus a ne znaju da reprodukuju šta su pročitali, 40% do 50%, kako sam čuo da je ministar rekao dece koja su funkcionalno nepismena. Kvalitet obrazovanja je dakle loš. Govoreno je ovde i o Piza testu,o lošim rezultatima, o tome kako taj Piza test ne odgovara našem sistemu školstva. Imao sam priliku da učestvujem tri godine u jednom programu u sklopu programa za smanjenje siromaštva, u organizaciji UNDP-a i Beogradskog fonda za političku izuzetnost, i da posetim neke države. Vidim da baš svugde nije ni tako sjajno. Često smo skloni da sebe kritikujemo, a u pojedinim oblastima imamo dobre rezultate, u pojedinima loše. Borba protiv siromaštva znači pre svega borbu za obrazovanje, koje će omogućiti nova zaposlenja i budućnost našim pokolenjima koja tek dolaze. Recimo, u Portugaliji sam pitao u njihovom ministarstvu kako su oni zadovoljni rezultatima njihovih učenika na Piza testovima. I oni su se žalili da ti testovi ne odgovaraju njihovom sistemu školstva, jer su rezultati koje su pokazali njihovi učenici na tim testiranjima bili loši. Nažalost, znamo to svi koji imamo decu, u proteklih nekih 20-30 godina rastu neke generacije koje u mnogim stvarima znaju manje od svojih roditelja. Znamo kroz šta smo sve prošli, kroz sankcije, bedu, siromaštvo, izolaciju, ratove itd, umnogome je to bila posledica toga, ali i naše nespremnosti da se ozbiljnije bavimo obrazovanjem. Uslov za ekonomski prosperitet i izlazak iz zaostalosti pre svega je jedan socijalni pakt između sindikata, poslodavaca i vlade u mnogim državama, ali osnov izlaska iz ekonomske krize jeste ulaganje u obrazovanje, u znanje i na taj način stvaranja budućnosti za sve. Dugo pominjano i često pominjano irsko čudo umnogome osnovano na ova dva elementa, na ova dva postulata, na ovom socijalnom paktu, ali i na ulaganju u obrazovanje. Nedavno sam govorio i ovde u Skupštini da imamo 150 i nešto srednjih mašinskih škola koje su po svojim programima prilično zastarele i koje proizvode recimo kadrove koji nikome ne trebaju. To sam poredio sada, kao kada recimo kažemo da imamo odličnu Elektronsku industriju Niš i proizvodiće crno-bele televizore, koji su odličnog kvaliteta, imaju garanciju i sve je to sjajno, samo što nikome ne trebaju. Znači, moramo da napravimo obrazovni sistem koji će pripremati naše ljude, našu decu da sutra mogu da nađu posao, da budu potrebni poslodavcima i da mogu odmah da nađu radno mestu da mogu da osnivaju porodice itd. Kaže jedan profesor univerziteta da su reforme kao seljenje groblja – malo podrške iznutra. To je otprilike i situacija u obrazovanju. Svi smo skloni da kažemo da je potrebna modernizacija države i da su potrebne reforme – ali nemojte baš da menjate od mene. Imamo i na univerzitetima, i u srednjim školama i u osnovnim školama mnogo otpora prema promeni nečega što se pokazalo nefunkcionalnim i neefikasnim. Zaista mislim da treba da postignemo jedan konsenzus oko toga da su ove promene neophodne, kako bi mogli da unapredimo svoje društvo. Ako želimo da znamo koje su države ekonomski najlošije, i u EU, ali i van nje, u celom svetu, onda pogledajte one koje imaju najlošiji obrazovni sistem i to je otprilike jednakost. Istraživanja među tinejdžerima, ne samo kod nas, pokazuju da knjige čitaju u zanemarljivom procentu, lektiru u skraćenim ovim izdanjima koje prolaze na Internetu. Da nije Hari Potera i Gospodara prstenova mnogi ne bi pročitali nijednu knjigu i nemaju pojma čak ni ko je bio Tom Sojer, ni Haklberi Fin. Ne čitaju ni novine i kažu da su im tekstovi dugi i dosadni – čitaju tabloide. Imali smo ovaj Zakon o informisanju, odnosno čitaju tabloide i novine koje se dele besplatno. Ogromno vreme provode igrajući igrice i na socijalnim mrežama tipa Fejsbuk. Na prigodnim proslavama svi mi koji se bavimo politikom i mnogi drugi, oni koji su u obrazovanju, tvrde kako obrazovanje ne sme da se tretira kao trošak, nego kao investicija u budućnost. Kakvi smo mi investitori govori dovoljno podatak koji je izneo ministar da više od 96% sredstava ide na plate prosvetnih radnika, a na sve ostalo nešto više od 3,5%. Tako se ne može investirati u budućnost. Parafrazirajući Gramšija, koji je za kulturu rekao da je previše važna da bi bila prepuštena samoj sebi, prepuštena samo kulturi, isto bi se moglo reći za obrazovanje. Obrazovanje je previše važno da bi bilo prepušteno samo obrazovanju i nadležnom ministarstvu. Kao što se tema reformi mora nametati kao tema u društvu, ako želimo modernu, evropsku, demokratsku, obrazovaniju i zaposleniju Srbiju, tema obrazovnog sistema i podizanja obrazovnog nivoa stanovništva mora se staviti u žižu javnosti, ali ne kao nešto što je u službi određene ideologije i politike, nego nešto što je, pre svega, u funkciji razvoja celokupne zajednice, čemu će svi davati svoj doprinos na dobrobit svih, a eventualni uspeh biti uspeh svih. U stvaranju ekonomskog prosperiteta našeg društva uticaj obrazovanja je nemerljiv. Ovaj uticaj je nemerljiv i u stvaranju kulturnog modela življenja naše zajednice. Treba izbeći neke zamke.Kao neko ko pripada stranci socijal-demokratske provinijencije moram da kažem da neoliberalna ideologija je sklona da celokupni društveni razvoj svodi samo na ekonomsku racionalnost, o kojoj sam i sam govorio u ovom prvom delu izlaganja, svodeći individue na zavisnike ekonomskog uspeha. Ako se obrazovni sistem bude svodio u budućnosti na proizvodnju onih koji će biti spremni i osposobljeni samo za imati, podrazumeva akumulaciju novca, profita, roba itd, a ne i na biti, što podrazumeva razvoj ljudskih i intelektualnih kapaciteta i moći, onda neće ni pogoditi cilj. O tome treba razmišljati u predstojećim reformama obrazovanja. Zato svi zajedno treba jasno da odredimo šta je to aktuelno obrazovanje, odnosno šta je ono što naša zajednica stvarno čini i šta je ono što je, po našem mišljenju, idealno obrazovanje, odnosno šta treba na ovom polju da činimo u budućnosti. To treba da bude stalna tema i stalna debata u javnosti u celoj Srbiji. Ovde se govorilo i o tradiciji. Govorilo se o tradiciji u kontekstu da i ovaj zakon ne vodi dovoljno računa o tradiciji. Jedan čovek ne može da živi bez sećanja, tako i narod ne može da živi bez tradicije. Kao što čovek ne može da živi od sećanja, ni narod ne može da živi od tradicije. Tradicija nije klanjanje pepelu nego razgorevanje vatre. Mi danas i u obrazovanju u skladu sa vremenom, sa 21. vekom, treba da stvaramo tradiciju u obrazovanju koje se neće stideti naši potomci i koja će biti temelj jake i stabilne Srbije. To je jedno od polja na kojem se iskazuje istinski patriotizam. Kada sam već pomenuo kreiranje kulturnog modela, koji nažalost u velikoj meri kreiraju tabloidi, komercijalne televizije, ali i neadekvatan obrazovni sistem, moram da pozovem i Javni servis da svoj obrazovni program makar vrati na nivo koji je imao u vreme naših kolega Žarka Koraća, koji je danas ovde govorio, i Aleksandre Janković. Da bi osmišljavanje skupštinske hronike koja bi građanima objašnjavala kakve koristi im donosi zakonodavni okvir koji mi donosimo, pa i ovaj u oblasti obrazovanja bio korisniji od hronike tipa "Šta radite bre", sa naglaskom na "bre". Inače, toga "bre" ima dovoljno u tabloidima i u komercijalnim televizijama. Na kraju, lična impresija, jer sam imao priliku da svoje troje dece iz prošlog veka, koja su 88, 90. i 91. godište, posmatram kao zamorčiće neuspešnog obrazovnog sistema, nezadovoljnih profesora i društva u tranziciji, koja već dve decenije postaje trajno trpno stanje. Uveren sam da će i ovaj predlog zakona o sistemu obrazovanja i vaspitanja, i Predlog zakona o udžbenicima i budući zakoni koje budemo donosili u oblasti obrazovanja omogućiti temelje uspešne reforme školstva, kako bi moje iskustvo sa četvrtim detetom, rođenim u ovom veku, 2005. godine, bilo što se tiče obrazovanja mnogo bolje, na moje lično zadovoljstvo, na zadovoljstvo hiljada roditelja i dece u budućnosti i na zadovoljstvo cele naše zajednice. Sa verom u uspešnu reformu školstva, poslanička grupa ZES i DS podržaće predloge ovih zakona.
Gospođa Milica Vojić-Marković.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, za poslanika DSS ovaj set zakona ili ova dva zakona iz oblasti obrazovanja, a pre svega o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, i te kako su važni i fundamentalni zakoni. Uprkos tome što smo radili u poslaničkom klubu na temperaturi od 40 stepeni, uprkos tome što smo imali strašno malo vremena za rad, jer ste stavili 24 vrlo važna zakona na sednicu koja će se održati za nekoliko dana narednih, uprkos mnogim nedaćama, ministar je bio svedok jednog kratkog boravka kada nam je predstavio zakon u poslaničkoj grupi, kako je to izgledalo, mi smo i te kako dobro i kvalitetno radili na ovom zakonu i napravili 52 amandmana za koja mislim da sigurno vrede da se bar pogledaju. To znači da je DSS svoj pristup bazirala upravo na ovim principima koje sam rekla, kvalitetno i do kraja iskreno. S druge strane, vladajuća većina se pravi kao da ovaj zakon za nju jeste važan, ali ga plasira u vreme kada je subota, 40 stepeni, ljudi su na bazenu, nemojte me uveriti da građani Srbije nisu i te kako zainteresovani za ovaj zakon. Svakog od nas ponaosob se ovaj zakon tiče, jer imamo decu, lično se usavršavamo, želimo nešto da uradimo. Dakle, u nevreme. Pri tom nema prenosa, jer kao što je juče bila važna repriza Tur de Fransa, repriza odbojkaške utakmice i usput crtani film, danas je za nacionalni interes građana Srbije proglašeno odlazak Duška Dugouška iz Albukerkija, i zbog toga će građani moći to da vide, ali neće moći da vide ovu raspravu, eventualno ako budu noćas oko tri gledali televiziju, moći će da ga vide. To je istina kako se odnosite prema ovome što se zove sistem obrazovanja i vaspitanja u ovoj zemlji. Zbog toga što smatramo da je i te kako važan zakon, mi smo pre svega ovaj zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, mi poslanici iz DSS, sagledali sa više strana i svako od nas će govoriti sa različitog aspekta. Ono što želim da kažem prvo jeste da struktura ovog zakona nije nova. Ona je struktura zakona iz 2003. godine, nešto inovirana, nešto usklađena sa u međuvremenu donetim zakonima, pre svega Ustavom, Zakonom o zabrani diskriminacije i sličnim zakonima. Moram da kažem da nema poslanika u ovoj sali, ni građanina u zemlji Srbiji, koji bi bio protiv toga da mu dete uči u školi bez diskriminacije, u školi bez nasilja, da se sa talentovanom i obdarenom decom ne radi savršeno dobro, da se deca koja imaju problema sa invaliditetom ne uključe u redovan sistem. Prosto mislim da takvog među nama nema i da je to ono što je dobro. Volela bih da detaljno pogledamo ovu oblast koja se tiče zaštite prava deteta, koje jeste ovde prvi put izdvojena na ovaj način, i volela bih upravo to, zato što smatram da nisu samo ove stvari koje sam navela, ta zaštita prava deteta, volela bih malo da pričamo i o fondu časova, opterećenju dece, o tome koliko rade i provode u školi. Pošto nisu kvalitetna znanja iz pojedinih predmeta, ondaidu i kod posebnih nastavnika koje plaćamo privatno, u škole raznih jezika i slično. Njihovo radno vreme je 20 sati minimalno. Pri tom malo da pogledamo i programe, iz programa ćemo pričati dalje o nasilju. Dakle, volela bih sve te stvari, kada bi mogli malo da pričamo, ali ne možemo. Vladajuća većina je skrojila pet sati, tako da možemo sve to da stavimo u tih pet sati, pa ništa. Volela bih da krenem redom. Nasilje, stavili ste ga ovde u ovaj zakon i smatram da je to sjajna stvar. Zaista smatram da je to jedan od najvećih problema današnjih škola, i to apostrofiraju svi, i nastavnici, i roditelji i učenici. Vrlo je važno da se ta tema konačno otvori. Ono što jeste i te kako važno, niko od vas ne razmišlja na ovaj način. Imamo programe, imamo školski sistem koji ne odgovara potrebama ni dece, ni roditelja, ni nastavnika. Svako od njih ima svoj pasivni, tihi otpor prema tom sistemu. Jedan od tih oblika jeste zanemarivanje škole. Učenici ne žele da uče, imaju loš uspeh. To je jedno pasivno nasilje. Iz pasivnog nasilja preći ćemo u aktivno nasilje vrlo brzo. Učenici su prešli. Prema jednom istraživanju Unicefa iz 2006. godine jedna trećina učenika je iskusila neki oblik nasilja od nastavnika, bilo da je to vređanje, bilo da je to pretnja, udaranje. Dve trećine učenika je iskusilo vršnjačko nasilje, a povećano je i nasilje učenika nad nastavnicima. Svedoci smo nekih takvih aktivnosti, ako tako mogu da kažem, ovih nekoliko zadnjih meseci. Hoću da kažem da je dobro što ste vi stavili priču i otvorili priču o nasilju u školama, ali mi se čini da, osim toga što ste se deklarativno založili da nasilja u našim školama nema, nema kvalitativnog pomaka, nema mera, nema aktivnosti, nema šta je to osim definicije, vrste, šta je to zabranjeno? Ono što me naročito čudi jeste što u jednom stavu kažete: "Ministar propisuje i bliže uslove o načinima prepoznavanje neverbalnih oblika zlostavljanja dece i učenika od strane zaposlenog za vreme odmora, nege i rekreacije i drugih oblika vaspitno-obrazovnog rada". Prosto bih volela da mi neko razjasni šta znači ovo – kako će ministar da propisuje neverbalne oblike zlostavljanja. Usput da pitam – šta se dešava sa sertifikatima, jer smo imali u jednom periodu obuku stručnih saradnika i nastavnika koji rade u školama za borbu protiv nasilja, jedan interventni tim, jedan program koji se zvao "Krin", neki naši ljudi koji su učestvovali u tom programu da i dan-danas nemaju sertifikate, a imamo ljude koji bi mogli time da se bave. Zatim, idemo na priču o zabrani diskriminacija. Jasno je, usklađivan je zakon sa Zakonom o zabrani diskriminacije. To je dobro. Ponovili ste ono što je u tom zakonu stavljeno u članu 44, definiciju diskriminacije, ali mi i dalje živimo u školama gde deca, Romi pre svega, deca sa invaliditetom, siromašna deca, jesu diskriminisana. Volela bih da vidimšta ćemo da uradimo. To je ono što mene interesuje, primena ovog zakona u školi. Plašim se toga. Nemojte razumeti da sam protiv toga što ste naveli, samo bih volela da vidim šta je to iza. Ono što još želim da kažem, a moram da kažem, zato što dolazim iz Valjeva, tu je "Petnica". Deca koja su talentovana i obdarena prema ovom zakonu, a i prema prethodnim zakonima, imaju pravo da se školuju prema svojim potrebama u redovnom sistemu, posebnim odeljenjima, u posebnim školama, u skladu sa ovim i posebnim zakonima. Imali smo pre nekoliko nedelja priču o tome da deca iz osnovnih škola koja idu u "Petnicu", ne treba da govorim koje vrste je institut "Petnica", ne mogu od jeseni da pohađaju tu školu jer Ministarstvo nema sredstava da ih plati. Zna da ste pokušali da izađete u susret tome, ali ne znam efekat toga – da li je to uplaćeno ili nije uplaćeno. Drugo moje pitanje jeste – kako ćete vi motivisati profesore da rade sa talentovanim učenicima? On u jednom odeljenju u redovnoj školi ima prosečne, ispodprosečne, one koji imaju raznih drugih problema i onih koji su talentovani. Čime ćete ih motivisati i kako ćemo edukovati profesore da sve to rade? Moj komentar na kraju jeste da je priča koju ovde ne vidim uopšte u zakonu, zaista je ne vidim, izgleda imamo pored svih novih izraza, starih izraza, jedine izraze koji su zabranjeni, a to su patriotizam, Srbija i tradicija.
Narodni poslanik Srđan Milivojević ima reč. Izvolite, gospodine Milivojeviću.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo državni sekretari i ljudi iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, danas kada raspravljamo o ovom zakonu, mi u stvari otvaramo jednu vrlo važnu temu koja može da se formuliše kroz pitanje – u kakvom društvu mi to želimo da živimo? Ili je možda mnogo bolje to pitanje preformulisati i postaviti ga – kakve mi pojedince, kakve mi ljude odgajamo, koji će sutradan činiti ovo društvo. Moram da vam kažem, gospodine ministre, da ste uradili jedan odličan posao ovim predlogom zakona. Zaista moram da vam uputim čestitke, jer ovaj zakon jeste evropski zakon, ali i zakon koji uveliko poštuje srpsku tradiciju, zakon koji uveliko poštuje državu Srbiju. Neće naša deca u budućnosti izbaciti iz lektire Ivu Andrića ili Mešu Selimovića, pa ubaciti ne znam koga iz Malezije ili iz ne znam koje druge zemlje sveta. Naša deca će nastaviti da proučavaju srpsku istoriju, srpsku geografiju, proučavaće lektiru koju su pisali srpski pisci, pisci koji žive u ovoj zemlji, građani Srbije, a naravno da će proučavati i savremene tekovine civilizacije i onoga što svet nosi sa sobom. Kad govorimo uopšte o sistemu obrazovanja, veoma je važno razmatrati obrazovanje ne kao političku temu i ne kao temu gde neko hoće da kaže da je zakon o osnovama obrazovanja zakon koji je nama neko naredio da donesemo. Zar zaista neko u ovoj zemlji misli da se neko u Briselu, Hagu, Vašingtonu, Njujorku, Moskvi, budi sa idejom – e, kakav ćemo danas zakon onim Srbima da serviramo? Molim vas lepo, to prevazilazi maštu najslobodnijih ljudi. Mi evropske zakone ne donosimo zato što to nas neko uslovljava ili prisiljava. Mi ovakve zakone donosimo jer 130 poslanika, koji sede u ovoj sali, izražavaju većinsku volju građana Srbije da se ovakvi zakoni donesu. Mi ove zakone donosimo kao rezultat naših nastojanja i želje ne da uđemo u Evropu, nego da budemo deo savremenog civilizovanog sveta. Ako posmatramo ljudsku istoriju, istoriju ljudske civilizacije, pogledajte stare Grke, stari Grci su prezirali kulturu i običaje naroda u okruženju, ali nisu prezirali njihova znanja i njihovo obrazovanje. Ali su propali zbog toga što se jednog trenutka nisu prilagodili savremenim tekovinama civilizacije. Rimljani, mnogo star narod, Rimska imperija je trajala, ako posmatramo Zapadno i Istočno Rimsko carstvo jako dugo, ali taj narod je takođe propao jer se nije prilagodio nekim određenim proklamovanim načelima. Groblje ljudske civilizacije je prepuno propalih i izumrlih naroda, koji su dali možda i veći doprinos istoriji te civilizacije od srpskog naroda. Ko danas pamti Inke, Asteke, Maje i mnoge druge, Vavilonce, i neke druge narode? ''Otpor'' svi pamte, gospodine Krasiću. Ko danas pamti te narode, i ko danas uopšte spominje te narode i zbog čega su ti narodi propali? Zbog toga što nisu prihvatili ne određena programska načela koja su stizala iz sveta, već su izgubili korak sa obrazovanjem i primanjem novih znanja i novih iskustava. Zbog toga je ovo vrlo važan zakon, jer ako posmatramo znanje kao zbir mudrosti i iskustva, nekad se govorilo da je znanje ubilo mudrost, jer nekad su ljudi bili prvo mudri, onda su spoj mudrosti i iskustva stopili u znanje i onda je čovek koji je imao znanje i obrazovanje mogao da parira ljudima koji su imali mudrost ili inteligenciju da prepoznaju probleme. S druge strane, imamo ljude koji kažu da danas informacije ubijaju znanje. Međutim, meni je veoma važno da znam kako će se naša deca obrazovati i veoma mi je važno da znam da će naša deca svoja znanja sticati u skladu sa savremenim civilizacijskim tekovinama. Gospodine Krasiću, još uvek nemam dece, ali ću biti veoma srećan sutradan kada me deca pitaju – ko je doneo ovako dobar zakon, da kažem – ja. Hvala gospodu bogu da ne uče po Krasićevom zakonu, jer biste sedeli u skamijama, nego učite po zakonu koji je doneo gospodin Žarko Obradović, pa sedite za kompjuterom i raspravljate o savremenim civilizacijskim dostignućima, kao vaši vršnjaci svuda u svetu. Očigledno je mnogo vrućina u ovoj sali i očigledno da vrućina izaziva logoreju kod pojedinih. Imam dva uha i jedna usta, što znači da moram da pričam duplo manje nego što čujem, tako da ću svoje izlaganje privesti kraju. Za one kojima se ovaj zakon ne sviđa i koji dobacuju uporno s moje leve strane, postoji u Jagodini, nije tu Dragan Marković Palma, jedna mnogo lepa institucija koju je on otvorio, ne mislim na Zoološki vrt, nego na Muzej voštanih figura, i mislim da će u Muzeju voštanih figura biti mesta za mnoge koji se suprotstavljaju savremenim civilizacijskim tekovinama. Onda će moći da gledaju Skupštinu na razglednici i da služe za edukaciju deci koja dolaze na ekskurziju u Jagodinu, ali siguran sam da će ovaj zakon koji danas donosimo služiti za primer mnogima u ovoj zemlji kako treba zakoni da se donose. Da će ovaj zakon biti još jedan putokaz ka Evropi, ka civilizaciji, ka napred. Da je ovaj zakon još jedan plamičak na evropskom svetioniku koji je u ovoj zemlji zapalio dr Zoran Đinđić.
Gospodine Krasiću, htela bih da vas zamolim da ne ometate govornike dok govore, posebno ne neprimerenim pitanjima i konstatacijama. Verovatno se osećate uvređenim, ali to doživljavam kao deo neophodne odbrane koju je govornik morao imati, jer ste ga na vrlo neprimeren način prekidali dok je govorio. Nema osnova za repliku. Gospođa Vojić-Marković. Ne, nije rekao ko je govorio, nego ko dobacuje. Jasno je svima da se ništa nije odnosilo na vas, gospođo Vojić-Marković. (Srđan Milivojević: Zaista nisam mislio na vas, gospođo Vojić-Marković.) Dajem reč narodnom poslaniku Saši Maksimoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, svoje izlaganje ću više opredeliti ka Predlogu zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima, jer ga posmatram kao osnov za poboljšanje kvaliteta obrazovanja u Srbiji. Pred nama je Predlog zakona koji bi trebalo da uredi oblast izdavanja udžbenika, da podigne kvalitet i spreči monopol u oblasti izdavanja udžbenika. Kako rekoh, trebalo bi. Ovim zakonom bi trebalo da se stvore jednaki uslovi za izdavanje udžbenika za sve izdavače, što podrazumeva izjednačavanje državnog izdavača, odnosno Zavoda za izdavanje udžbenika i nastavna sredstva i privatnih izdavača, u uslovima tržišne konkurencije. Međutim, u ovom zakonu ima mnogo nedorečenosti, nepreciznosti, nejasnog, a bogami i lošeg. Činjenice su sledeće – polje produkcije udžbenika u Srbiji je trenutno potpuno neuređeno, možemo reći čak i haotično. Ne postoje definisane jasne procedure, a na snazi je još uvek stari zakon iz, kao što vam je poznato, iz 1993. godine, sa sve izmenama i dopunama zakona iz 2006. godine. U međuvremenu je Ministarstvo sprovelo ogled ili eksperiment, kako hoćete, koji je takođe imao svoje probleme, a naravno, sa tim problemima nastupile su i posledice. Dosadašnji eksperiment nije pokazao da je dosadašnja demonopolizacija donela neki bitniji kvalitet udžbenika, izuzev po šarenilu udžbenika, lepših boja, kvalitetnije štampe, što je pomak ka boljem, ali u svakom slučaju nije dovoljno. Ako uporedimo rezultate komparativnih analiza starih i novih udžbenika, što se tiče sadržaja i načina prezentovanja gradiva u udžbenicima, suočavamo se sa činjenicom da su neke stare greške ponovljene i u novim alternativnim izdanjima, ali i da su napravljene brojne nove greške u novim izdanjima udžbenika. Činjenica je da je veliki broj udžbenika iz kojih uče đaci u Srbiji zastareo, napisan jezikom koji nije primeren uzrastu kojem je namenjen i opterećen je gomilom nerazumljivih termina, ali i kardinalnih nedopustivih grešaka, kakav je primer matematike za drugi razred osnovne škole. Pošto je malo i duhovit, pročitaću ga poslanicima, a i da podsetim gospodina ministra, pretpostavljam da zna već za takvu neku lekciju. Lekcija se zove Polovina i četvrtina. Zadatak glasi ovako – Jova daje Aci četvrtinu svojih bombona, Aca mu kaže da je cicija i da želi bar polovinu bombona. Pitanje glasi – podsećam, radi se o udžbeniku iz matematike – šta misliš o Aci? Ovo je potpuno primer jednog besmislenog zadatka i pokazuje neozbiljnost i izdavača koji je izdao takav udžbenik, ali bogami i Ministarstva koji je taj udžbenik propustilo da vrati, ne odobri ili kako god hoćete. Ovo sve nije neko veliko iznenađenje s obzirom, gospodine ministre, da vaši pomoćnici pišu udžbenike za srpski jezik, udžbenike za francuski jezik, naravno za izdavača državnog, odnosno za Zavod za udžbenike i nastavna sredstva, pa tako dolazimo u situaciju da se spisak odobrenih udžbenika pojavi nakon što su udžbenici odštampani bez ocene i odobrenja, i u velikoj meri kupljeni od strane roditelja sa obećanjem iz Ministarstva da će sve biti u redu i da će udžbenici biti odobreni. Šta sada? Sada privatni izdavači tuže državu, a roditelji koji su kupili knjige pojedinih izdavača, uglavnom na kredit i na čekove, mogu sada te knjige da bace u đubre, odnosno verovatno su ih i bacili do sada. Problem u ovim našim udžbenicima su i arhaizmi, strane reči i stručni termini koji nisu objašnjeni, pa samo zbunjuju decu. Nema povezivanja stručnog znanja sa školskim i životnim iskustvima koju deca imaju. Sadržaji nisu izloženi na taj način da detetu pruže mogućnost za samostalni rad, ali je neko zbog toga genijalno smislio, naravno, obavezne radne sveske, koje roditelji moraju da plate, a da učitelji što manje rade. Deca, kao što vam je poznato, uče lekcije napamet, iz loših udžbenika, iz udžbenika koji nisu primereni njihovom uzrastu, zastarelih. Na časovima popunjavaju radne sveske, i naravno, pri tom, ništa ne nauče. Samim tim, nemaju ni neku veliku volju ni da uče. Ono što me plaši da će se ovim predlogom zakona situacija pogoršati sa jedne strane. Istina je da će proces odobravanja udžbenika biti boljeuređen, ali sa druge strane postoji mogućnost da dobijemo čistu komercijalizaciju tržišta udžbenicima, a da kvalitet bude potisnut u drugi plan. Kvantitet ne znači nužno i kvalitet, to vam je jasno, pogotovo ako Ministarstvo ostane ovako inertno sa postupcima kako je do sada bilo. Iskreno se nadam da ćete to, gospodine ministre, promeniti. Dovoljno vremena ste ministar, mislim da je vreme da Ministarstvo počne da funkcioniše kako treba. U prilog mom razmišljanju su i dosadašnji postupci Ministarstva, ali i Predlog zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima koji se nalaze pred poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije. Idemo ovako, po nekim bitnijim članovima, član 15. Predloga zakona u kojem stoji da – izdavač podnosi Ministarstvu zahtev za odobrenje udžbenika u roku od 60 dana od dana donošenja novog nastavnog programa. Sada vas pitam, kakav je to kvalitet udžbenika koji treba da se napiše, odnosno da se uradi za 60 dana, pogotovu što izdavač u tri primerka mora podneti i elaborat, sa grafički, likovno i tehnički oblikovanim rukopisom udžbenika? Elaborat, inače, izdavača o rukopisu udžbenika sadrži, kako ti inače stoji u članu 13. Predloga zakona, najmanje tri pojedinačne recenzije, zajedničku zaključnu ocenu recenzentske komisije o usklađenosti teksta i likovnih sadržaja rukopisa udžbenika sa nastavnim planom i programom ili programom ogleda, utvrđenim standardom kvaliteta udžbenika, ciljevima obrazovno-vaspitnog rada i razvojnim nivoom učenika određenog uzrasta, kao i ocenu o jezičkoj uređenosti teksta, odluku nadležnog organa izdavača o usvajanju rukopisa. Pa zatim komisije za versku nastavu ukoliko se radi o udžbenicima iz veronauke ili za udžbenike na jeziku nacionalne manjine. Pored svega, ovo mora sadržati i mišljenje nacionalnog saveta nacionalne manjine i da ne čitam dalje. I to sve za 60 dana, gospodine ministre. Naravno, sa sve pisanjem tog udžbenika. Nema tu nikakvog govora o kvalitetu udžbenika, jer je nemoguće sve to postići za tako kratko vreme. To ćete promeniti! Dobro. Poslanici SNS su i podneli amandman čak i na član 15, koji produžava na neki period od 90 dana. Mislim da bi čak trebalo možda i ukinuti taj vremenski rok bilo koje vrste, da li 60 ili 90 dana, ali poznajući funkcionisanje ove Vlade, ako se traži brisanje nekog člana obično se to odbija bez nekog većeg obrazloženja. Sledeći problem ovog predloga zakona je što zakon ne rešava pitanje raspisivanje konkursa ili javnog poziva, ili bilo kojeg drugog načina obaveštavanja izdavača i široke javnosti za izdavanje svih udžbenika, tako da se ne zna da li je konkurs praktično stalno otvoren, uopšte ga nema i kako će ta šira javnost i izdavači biti obavešteni? Da li putem SMS-a, da li Poni ekspresom ili na koji drugi način. Predlog zakona je Vlada Republike Srbije usvojila da bi ga stavila u skupštinsku proceduru po hitnom postupku, uz tvrdnju da se donošenjem ovog zakona po hitnom postupku uvodi pravna sigurnost za sve izdavače da se rukopisi udžbenika odobravaju za upotrebu pod jednakim uslovima – propisivanjem standarda, procedura i rokova u postupku odobravanja udžbenika, odnosno sprečavaju se štetne posledice (sada čitam ono što piše u obrazloženju zakona) po organe i organizacije, a da se odobravanje udžbenika vezuje za školsku godinu. S obzirom na to da je donet novi nastavni program za sedmi razred osnovne škole, neophodno je obezbediti pravne pretpostavke za primenu ovog zakona i propisa donetih na osnovu njega pre početka naredne školske 2010/2011. godine. To je, gospodine ministre, čista besmislica. Zašto? Isticanje činjenica u navedenom obrazloženju, da se hitnost postupka za donošenje ovog zakona vezuje za školsku godinu, a s obzirom na to da je donet novi nastavni program za sedmi razred osnovne škole, uopšte nije merodavan. Postupak za odobravanje udžbenika treba da se sprovodi po postojećim važećim propisima. Vi ste toga svesni. Jasno u završnim i prelaznim odredbama ovog predloga zakona stoji da će podzakonski akti za sprovođenje ovog zakona biti doneti u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona, a da su izdavači dužni da usklade svoja poslovanja sa odredbama ovog zakona u roku od godinu dana od dana stupanja ovog zakona. Dakle, teško da će biti po novom programu, barem za sedmi razred. U obrazloženju za donošenje zakona po hitnom postupku došlo je i do zamene teza. Navodi se da se odobravanje udžbenika koje su izdali privatni izdavači obavljalo bez propisanih standarda. Gospodine ministre, po kojim standardima su se do sada izdavali ti udžbenici? Hajde sada za privatne izdavače još kako-tako, ali po kojim standardima je Zavod za izdavanje udžbenika izdavao ako nisu bili standardi? Na kraju krajeva, cilj zakona ne sme da bude sprečavanje štetnih posledica za organe i organizacije, kao što je navedeno u razlozima za donošenje po hitnom postupku, već stvaranje kvalitetnih udžbenika. Tu se verovatno slažete. Broj izdavača u svakom slučaju nije tačka od koje treba krenuti u rešavanje problema produkcije udžbenika, mora se prvo kreirati opšta politika izdavanja, podizanje kvaliteta udžbenika. Činjenica je da uglavnom bogate zemlje, u kojima postoji tzv. razvijeno tržište, štampanje udžbenika se može prepustiti tržišnim mehanizmima. Srbija je nažalost siromašna država koja ima želju, ima obavezu da u praksi sprovede načelo kvalitetno obrazovanje za sve, međutim, da bi se to sprovelo moraju se pažljivo birati rešenja koja će podsticati kvalitet udžbenika, a istovremeno voditi računa i o socijalnom aspektu. Za sada je javna tajna, na nesreću, da rabat i slične stvari utiču na opredeljenje škola za udžbenike, a pribojavam se da će ta praksa postati redovna sa usvajanjem ovakvog zakona. Gospodine ministre, nadam se da mi kolege poslanici neće zameriti, iskoristiću priliku da pored svih kritika pohvalim jedan član zakona. To je bio član 3. stav 1. zakona koji kaže: "Udžbenik se štampa na srpskom jeziku, ćiriličnim pismom". Iako Ustav nedvosmisleno potvrđuje ćirilicu kao zvanično pismo u Republici Srbiji, svedoci smo da korišćenje latinice i nesrećnom amerikanizacijom srpskog jezika gubimo, polako ali sigurno, nacionalni identitet, tako da je pohvalno što se zakonopisac setio da unese ovaj član u zakon. S druge strane, ministar Obradović, u nekom intervjuu, vi ćete se bolje setiti, gospodine ministre, u kome ste izjavili: prednacrt zakona za udžbenike i druga nastavna sredstva pisali su sami izdavači, predstavnici Zavoda i predstavnici udruženja izdavača. Je l' tako bilo? Gospodine ministre, nedopustivo je da zakon pišu oni na koje se zakon odnosi, bilo da su iz državnog, privatnog preduzeća ili fizička lica. Na šta bi u stvari ličio pravni poredak ove države kada bi svako pisao zakon onako kako njemu odgovara i za sebe vezan? Iz svih do sada nabrojanih razloga poslanici SNS ne mogu i neće glasati za Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, ni za Predlog zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima.
Gospodin Zoran Krasić se javio za reč. Reklamirate Poslovnik?
S obzirom da je rigorozan Poslovnik, prijavio sam se, međutim vi me ne primećujete. Prijavio sam se po Poslovniku. Nekada sam se koristio članom 27, kada sam mislio da su vaši propusti u vođenju sednica Narodne skupštine rezultat nesnalaženja, nestaranja o Poslovniku itd, a sada sam apsolutno siguran da se radi o onoj mnogo težoj povredi iz člana 104. Poslovnika, koja zalazi u pitanje dostojanstva poslanika i Narodne skupštine. Dali ste sebi pravo malopre da tumačite šta sam rekao na bazi toga što je neko protumačio nešto. Tu ste demonstrirali prvo da ne čujete, a odranije se zna da baš dobro ne primećujete, kada ste me pre nekoliko meseci isterali sa mesta gde sam mogao da sedim, ali nije to bitno. Znate, gospođo Đukić-Dejanović, kada poslanik, ma koliko da je veliki laik, jer i ne mora da bude stručnjak za neku oblast, kada u toku svog izlaganja navede nešto što nema ili se zakune u nešto što nema, onda verovatno radi pouzdanosti, istinitosti i sigurnosti tih reči i tih poruka koje se upućuju prema biračima, verovatno da nije nikakva smetnja doskočica koliko ih je ili doskočica po sistemu, po čemu je poznat Otpor, tako da to nikakva povreda nije niti bilo kakva provokacija, tim pre što verovatno vidim možda jednog, dva ili tri poslanika koji su u kontinuitetu od 2003. godine učestvovali u donošenju ovog zakona i izmena i dopuna ovog zakona.
Gospodine Krasiću, činjenica je da ste ometali govornika, gospodina Milivojevića, i činjenica je da je moja obaveza bila da na to reagujem. Moja reakcija je bila u skladu i sa sadržajem onoga što ste izgovarali pri ometanju, a i sa vašim ponašanjem. Dakle, nije bilo u redu da komentarišete koliko ima dece gospodin Milivojević, to zaista nije bilo u redu. Vi ste to u formi pitanja, u svakom slučaju, dobacivanje dok govori narodni poslanik nije dozvoljeno i u obavezi sam da vodim računa o redu i samo sam vas upozorila da to ne činite, iako je trebalo da primenim odredbe našeg Poslovnika koje podrazumevaju kaznu. Reč ima narodni poslanik Goran Mihajlović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, danas u okviru seta predloženih zakona kroz objedinjenu raspravu diskutujemo o dva veoma važna i delikatna zakona, a to su Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i Predlog zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima. Koliki značaj poslanička grupa SRS pridaje ovim zakonima može se videti iz činjenice da smo na oba zakona predložili nekih 84 amandmana, 67 je bilo na prvi, a 17 na drugi zakon. Cilj ovih amandmana je da izmene pojedine odredbe ovih predloga, međutim kako je danas predviđena rasprava u načelu, a ne u pojedinostima, pokušaću da se na izvestan način nadovežem na izlaganje koje je prethodno već dao moj uvaženi kolega i ovlašćeni predstavnik SRS, Nikola Savić, i da građanima prezentujem osnovne stavove naše poslaničke grupe po pitanju ova dva zakona. Naime, u oblasti školstva, kao i u svakoj drugoj ljudskoj delatnosti, postoje određene zakonitosti tj. progresivno kretanje koje se generacijski vrši i prenosi s jedne generacije na drugu, pa da bismo stekli sliku o tome gde se danas nalazimo u ovoj fundamentalnoj oblasti ljudske delatnosti, potrebno je da se malo vratimo unazad i da sagledamo sve okolnosti koje su uticale na naš obrazovno-vaspitni sistem. Stoga ću ukratko dati jednu hronologiju dešavanja na ovim našim prostorima po pitanju obrazovanja i vaspitanja, a zatim u drugom delu daću osnovne primedbe koje se odnose na ovaj predlog zakona. Naime, kada je u pitanju organizovano školstvo u Srbiji može se reći da njegovi začeci datiraju iz prve polovine 19. veka i prvi pisani tragovi ukazuju da je na početku 19. vekau Srbiji bilo 40 škola sa ukupno 1.500 učenika i sve do sedme decenije 19. veka na ovim našim prostorima školovala su se samo muška deca, a prva osnovna škola za žensku decu je osnovana tek 1864. godine. U to vreme težište nastave isključivo je bilo na savladavanju veštine čitanja, a sve se baziralo u radu na zapamćivanju, na taj način što je učitelj glasno pričao, a učenici su za njim ponavljali i na taj način se vršilo učenje i zapamćivanje. Vidite, to je na neki način prvi javno proklamovani cilj obrazovanja i vaspitanja na ovim našim prostorima, savladavanje veštine čitanja, a kasnije i pisanja. Taj cilj je bio zastupljen negde do Berlinskog kongresa 1878. godine, nakon koga Srbija postaje nezavisna država i stiče pravo da sama upravlja svojim delatnostima, na taj način i obrazovanjem i vaspitanjem na svojoj teritoriji. U to vreme niče prvo ministarstvo. Kao što znamo, Dositej Obradović je postao prvi ministar prosvete i stalno je javno pozivao srpsku mladež da se upisuje i završava škole jer će od toga kasnije imati velike koristi. Kao što znamo, 1903. je došlo do Majskog prevrata, kada je dinastiju Obrenović zamenila dinastija Karađorđević. U to vreme su bile prisutne tendencije da se u Srbiju prenesu pozitivna školska iskustva iz nekih zemalja, pre svega Francuske i carske Rusije, koje su u to vreme bile nama prijateljske zemlje i pošto je uspostavljena parlamentarna monarhija stvoreni su i materijalni preduslovi za podizanje novih školskih objekata i otvaranje novih škola i ostalih pratećih institucija. Dalje, period između dva svetska rata obeležilo je stvaranje Kraljevine SHS, docnije Kraljevine Jugoslavije, i u tom periodu za obrazovanje su veoma bitne dve godine: to su 1929. i 1931. godina. Godine 1929. je donet tzv. zakon o narodnim školama i prvi put je njime na našim prostorima propisano obavezno osmogodišnje školovanje u tzv. narodnoj školi. Godine 1931. je došlo do ukidanja dotadašnjih okruga i uvođenja novih administrativno-upravnih celina tzv. banovina. U tom periodu je karakteristično da je svaka banovina imala na neki način odrešene ruke i tretirala je školstvo na svoj način, pa je u jednoj banovini otvarana zanatska škola, u drugoj trgovačka itd. Mada je u načelu u tom periodu prisutna tendencija da se izvrši unifikacija školskog sistema na celoj teritoriji Kraljevine Jugoslavije. Međutim, kao što znamo, nije se u tome uspelo iz mnogo razloga. Pre svega, iz unutrašnjih problema koji su potresali ondašnju Kraljevinu Jugoslaviju, tako da je ovaj zakon iz 1929. godine više bio formalnog karaktera i ostao je mrtvo slovo na papiru, jer pored obaveze o upisu sve dece postoji podatak da je npr. 1939. godine ukupno 550.000 dece stasale za 1. razred ostalo neupisano. Meni je sad odmah pala u oči jedna paralela koju je gospodin ministar Žarko Obradović na Odboru za prosvetu izneo pre par dana. Naime, istakao je ono što je Vlada dala u obrazloženju zakona, da prema popisu iz 2002. godine u Srbiji postoji 21,9% stanovništva starijeg od 15 godina koji nisu završili osnovnu školu i plus 23,9% stanovništva starijih od 15 godina koji poseduju samo osnovnu školu. Prostim računom zbirom dolazimo da u Srbiji nekih 45,8% populacije nema više od osnovnog obrazovanja. To je po nama jedna vrlo alarmantna i zabrinjavajuća pojava, pa smatramo da se ovom problemu mora mnogo ozbiljnije pristupiti. Mada mi lično nije bilo jasno da li je u taj podatak uključena i populacija sa Kosova ili ne. Na to će verovatno ministar da nam da odgovor. Dalje, period od 1941. do 1945. godine je bio ratni period i škole u Srbiji su radile po tom tzv. ratnom nastavnom planu i programu, koga je donela vlada generala Nedića, i on je redukovao ondašnje gradivo sa 14 predratnih predmeta na 7 ratnih, koji su bili prioritetni i normalno za sve te predmete bili su napisani i novi udžbenici. U celini gledano, za vreme Drugog svetskog rata onesposobljeno je za rad oko 50% školskog prostora, od toga 14% je trajno uništeno, a 36% lakše ili teže oštećeno. Ako posmatramo hronologiju dešavanja nakon Drugog svetskog rata, novonastala vlast je preuzela brigu o sređivanju prilika u zemlji, pa je tako došlo i do stvaranja novog školskog sistema, u kome su bile očigledne korenite promene, kako u nastavnim planovima i programima, tako i u udžbenicima i drugim pratećim delatnostima. Decembra '45. godine je donet zakon o uvođenju obaveznog sedmogodišnjeg školovanja tzv. sedmoletke, a maja 1952. godine taj zakon je modifikovan i onda je doneto tzv. opšte uputstvo o školovanju u tzv. osmoletkama. Taj zakon je manje-više bio prisutan, mislim da osmogodišnje školovanje, do ovih naših današnjih dana. U tom periodu bitno je napomenuti prvu veliku reformu školstva na našim prostorima, koja je bila u periodu od 1954. do 1958. godine, i primarni zadatak te reforme je bio da školstvo što više prilagodi savremenim društveno-ekonomskim tokovima. Tako je 1954. godine Savezna Narodna Skupština imenovala posebnu komisiju za reformu školstva, koja je 1958. godine donela onaj poznati predlog sistema obrazovanja i vaspitanja u Federativnoj Narodnoj Republici Jugoslaviji koji je, za razliku od današnjeg zakona o kome danas raspravljamo, bio predmet široke javne diskusije. Postoje zabeleženi tragovi da se o njemu možda i više od godinu dana raspravljalo, što očito sada nije slučaj sa ovim zakonom o kome diskutujemo. Dalje, 1960. godine je doneta rezolucija Savezne Narodne Skupštine, koja još viša afirmiše učenje uz rad, otvaranje fabričkih i školskih centara pri velikim preduzećima, reformiše se obrazovanje nastavnog kadra i proširuju se ustanove višeg i visokog obrazovanja. Sledeća značajna rezolucija je bila 1970. godine. To je rezolucija Narodne skupštine o razvoju vaspitanja i obrazovanja na samoupravnoj osnovi i ona je dalje afirmisala nove društveno-ekonomske odnose između radnika u obrazovanju i radnika u proizvodnim delatnostima. Zatim, uvela je princip solidarnosti da razvijene opštine pomažu nerazvijenim. Dalje, tu je bilo masovno kreditiranje učenika i studenata, a novina je i ono poznato usmereno obrazovanje, gde se svaki nivo obrazovanja posle osnovnog školskog završava na određenoj fazi, to su ta tzv. prva i druga faza srednjeg usmerenog obrazovanja. Na osnovu ove rezolucije iz 1970. godine naš školski sistem je funkcionisao praktično sve do kraja postojanja SFRJ. Zadnju deceniju 20. veka, kao što znamo, obeležila su ratna dejstva na ovim prostorima i to je neminovno moralo da ostavi traga na našem školskom sistemu, jer u to vreme školovale su se generacije i generacije učenika i sada imamo primer da vidimo te ratne generacije, koje su onda možda polazile u školu 1990. godina, sada su stasale u studente i svršene studente, i na neki način tek sada možemo da procenjujemo efekte tih ratnih dejstava, jer kao što znamo, efekti u obrazovanju se vide znatno kasnije nego u ostalim delatnostima ljudskog rada. Nakon završetka ratnih dejstava 2003. godine donet je jedan sveobuhvatan zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, koji je zatim neznatno modifikovan 2004. godine, da bismo 2005. godine imali onaj poznati Zakon i visokom obrazovanju, usvojen u septembru i na taj način, hronološki posmatrano, došli smo i do ovog našeg današnjeg zakona o kome vodimo raspravu. Kao što reče na Odboru gospodin ministar, oko 50% ovog zakona su nove odredbe zakonske, a zadržano je oko 50% postojećih odredbi. Pošto je naš cilj da danas ocenjujemo ovaj predlog zakona, odmah bi izneo i ovo prvo neslaganje koje sam već istakao, da po pitanju ovog zakona nije bilo javne diskusije, iako ste vi, gospodine ministre, malopre izneli podatak da su nekakve radne grupe radile u nekim internim krugovima, mi ipak smatramo da radna grupa nije reprezentativna kategorija, nego da je taj zakon morao da bude dat mnogo ranije, znači, da siđe u bazu da ga ocene prosvetni radnici, od predškolskih pa do visokoškolskih ustanova, jer to je zakon koji je u interesu više od 100.000 ljudi koji su obrazovanju zaposleni, kojima je to fundamentalno pitanje. Dokaz za ovo što sam rekao može da bude i ovaj dopis koji su sva tri sindikata obrazovanja uputila Odboru za prosvetu i gde se kaže – ukoliko se ne prihvate neki zahtevi sindikata jer nije bilo javne rasprave smatramo da proceduru donošenja predloga zakona treba prekinuti i treba ga ponovo vratiti na razmatranje. Ovim ne želim sada da afirmišem stavove sindikata. Sindikat nije stručna kategorija, ali čisto sam hteo da iznesem i njihovo zapažanje, znači da i oni smatraju da nije bilo javne rasprave, što je ipak jedan veliki nedostatak. Sada bih ukratko, u drugom delu svog izlaganja, izneo samo glavne primedbe poslaničke grupe SRS na Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Radi lakšeg praćenja, iću ću po glavama. U glavi jedan, gde su date osnovne odredbe zakona, uglavnom su navedeni ciljevi obrazovanja, ali nigde se ne mogu videti ciljevi vaspitanja. Kao što znamo, u pedagoškoj teoriji vaspitanje se manifestuje kroz neke četiri komponente: fizičko, intelektualno, etičko, estetsko. Odavde nigde nisam mogao da vidim koji je cilj nijedne od ovih komponenata i to bi bila glavna zamerka za tu prvu glavu, što ne sadrži ciljeve vaspitanja. Druga glava – razvoj, obezbeđivanje i unapređivanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja. Ona definiše institucije koje prate kvalitet obrazovanja i vaspitanja i to su saveti, najpre Nacionalni prosvetni savet i Savet za stručno obrazovanje i vaspitanje odraslih, zatimzavodi i date su nadležnosti Ministarstva. Naša glavna primedba bi bila ta što Nacionalni prosvetni savet, bar kada je u pitanju dosadašnja praksa, nije ispunjavao ono što je definisano u zakonu kao njegova obaveza, a to je da najmanje jednom godišnje podnosi Skupštini izveštaj o svom radu. To bismo stavili kao glavnu primedbu u okviru glave 2. U trećoj glavi definišu se ustanove i druge organizacije koje se bave obrazovno-vaspitnom delatnošću. Tu bih isaekao samo ovo što se odnosi na tzv. umrežavanje škola. Naime, ako Republika, pokrajina ili jedinica lokalne samouprave osniva neku školsku ustanovu, onda je to potrebno da se čini u skladu sa aktom o mreži ustanova, a dalje se u Predlogu zakona navodi da ovaj akt sačinjavaju jedinice lokalne samouprave, a li na osnovu kriterijuma koje utvrđuje Vlada. Mi smatramo da je to pogrešan pristup, jer logično je bilo da se prvo uzme mišljenje tih ljudi iz baze koji se bave neposrednim obrazovno-vaspitnim radom, pa da se sačine kriterijumi po kojima treba delovati. Jer ako Vlada, npr, donese neki kriterijum koji iz nekog razloga nije validan, onda će nesvesno jedinice lokalne samouprave morati po njemu da rade i deluju, a to je u startu pogrešan pristup, pa smatramo da to treba ispraviti. U glavi četiri, to su organi i ustanove. Govori se o sastavu i nadležnostima organa upravljanja, saveta roditelja, stručnih organa ustanova i sekretara ustanova i, koliko sam uspeo da vidim, tu je najveća novina uvođenje sekretara pripravnika, kome direktor mora dodeliti nekog mentora da bi ga uveo u posao. To je malo diskutabilno da li je potrebno ili ne. U glavi pet – programi obrazovanja i vaspitanja i ispiti, navode se i ispiti koje treba polagati na kraju određenog nivoa obrazovanja da bi se steklo neko zvanje, to su završni ispiti, opšta, stručna, umetnička matura. Naš predlog je da se prvo najpre na nekoliko generacija proveri efekat ovakvih ispita, a tek onda da se propišu kao obavezni. U ostalim glavama, da ne bih išao redom, samo bih rekao da sve ono što su novine treba da se proveri na dve, tri ili četiri generacije, pa da se nekom eventualnom dopunom zakona uvede kao zakonska obaveza. Na kraju ću samo još jednu rečenicu i završiću. Želeo bih još jednom da skrenem pažnju svima onima koji utiču na donošenje ovog zakona da budu vrlo oprezni, da se ne bi desila situacija kao sa Zakonom o visokom školstvu, gde je na prečac usvojen zakon u ime nekakvih, u prvi mah uzvišenih, bolonjskih principa, a vreme je pokazalo da to i nije baš tako. Jer ako danas, četiri godine posle usvajanja tog zakona, postavite pitanje i profesorima i studentima, šta je osnovna suština, odnosno koji je osnovni cilj Bolonjske deklaracije, ubeđen sam da više od polovine ispitanika ne bi znalo da da odgovor na ovo pitanje.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, sa zadovoljstvom učestvujem u raspravi o Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Pažljivo sam slušala sve kolege narodne poslanike, kao i izlaganje ministra o razlozima donošenja ovog zakona, o razlozima za i protiv, o novim pravima koje zakon definiše, kao i o procenama kakvog će dobra, a šta loše primena zakona ubuduće doneti svima onima na koje se zakon odnosi. Da krenem od kraja, godišnje se u Srbiji, nažalost, rađa samo oko 75 hiljada novorođene dece, što znači da je sistemom osnovnoškolskog i predškolskog obrazovanja od 9 godina, 4 godine mahom srednjeg, obuhvaćeno manje od milion dece između 6. i 19. godine. Većina te dece ima sreću da ima žive roditelje, što znači još milion i 700 žitelja Srbije, što čini negde oko dva miliona i 400 hiljada ljudi na koje će se ovaj zakon direktno odnositi, a to je skoro pa polovina Srbije. Više od toga je samo Porodični zakon, koji je kao mali ustav i odnosi se praktično na sve koji žive u Srbiji i, naravno, najviši iznad svih je Ustav Srbije. Šta je onda u tom zakonu dobro ako će proizvesti posledice u svakodnevnom životu velikog broja ljudi? Dobra su nova prava, to je moj lični stav i mislim da ta nova prava niko od nas nije doveo u pitanje, ni ovi koji su protiv, ni ovi koji su za – dakle, prava na dodatnu nastavu, prava na plaćeno školovanje, vanredno, prava na produženje predškolskog sa šest na devet meseci i niz novih prava koje zakon uvodi niko nije doveo u pitanje. To znači da je zakon dobar. Šta je još dobro u zakonu? Želela sam da citiram, čak po članovima, ali smatram da bih zamarala Narodnu skupštinu citatima, ali jasno može da se vidi da zakon upućuje na jedan novi društveni model kada je u pitanju obrazovanje. Ovo je, nakon prvih pomaka 2001. godine, prvi zakon gde vidim da sistem shvata, priznaje i prihvata da škola služi obrazovanju, prenosu znanja, a da je za vaspitavanje, odnosno za prenos vrednosti zaduženo čitavo društvo, a ne škola, kao, u naslovu, vaspitna ustanova. Inače, pripadam manjini koja smatra da je školstvo prevashodno obrazovni sistem, a da mnogo drugih sektora, bočnih, pomažu školstvu kao obrazovnom sistemu da bude i vaspitna ustanova. Pažljivo slušajući razloge protiv, zbog toga želim da vidim šta je promaklo eventualno ministru i Ministarstvu koje je zakon predložilo, kao i nama koji smo čitali zakon, jer niko tako dobro ne može čitati kao onaj čije mišljenje slušate, i sve u svemu, osim tri vrlo razumne i ozbiljne opaske koje su mislim pretočene i u amandmane od strane narodnih poslanika iz raznih poslaničkih grupa, najveće primedbe na ovaj zakon su – što je vrućina, što je subota i što je posle podne. To je sasvim jedan zgodan skup primedbi koje sam imala prilike da čujem nekoliko puta i da sve to zajedno, naravno, nema smisla. Ne da zakon nema smisla, nego da nema smisla što je vrućina, što je subota i što je posle podne. Sa vrućinom se ne slažem, a sa subotom i što je posle podne, nekako. Dakle, čak imamo i konsenzus i po tome da nema smisla što je vrućina, stvarno. Zašto kažem da je to važno? Zato što u kritici ovakvog zakona je strašno važno da pažljivo slušamo jedni druge, zato što ako nismo kao Narodna skupština zainteresovani za ovaj zakon u politici ili za Porodični zakon, ili za zakone iz oblasti javnog zdravlja i zdravstva koji nam dolaze, onda ne znam oko čega bi mi mogli uopšte da pravimo dogovore kada su naša oprečna politička gledišta u pitanju? Zašto smatram da je, po meni, najbolja poruka taj dobar duh koji provejava iz različitih članova zakona? Zbog toga što mi se čini da je zakon pokušaj, kada bude donet, da nadzor o primeni tog zakona bude promocija društva znanja. Neko sam za koga se već zna da javno zagovaram da je jedini problem Srbije neznanje, i to neznanje na mestima gde ne sme da ga bude – neznanje na javnim poslovima, neznanje kod upravljačke elite, neznanje na raznim mestima gde neznanje proizvodi štetu iz neznanja. Nikada ne govorim o namerama. Verujem da ljudi uvek i mnogo češće iz neznanja prave štetu. Kada pogledate zašto su uspešniji oni sa kojima radimo i EU, čija članica hoćemo da postanemo, zato što su se brže menjali u sektorima znanja, zato što su brže sticali znanja i zato što su znanja stavljali kao prioritet u svoja društva. Zahvalna sam kolegi Goranu Mihajloviću na iscrpnom hronološkom prikazu obrazovanja, ali iskreno zahvalna, jer sam i sama imala nameru da jedan deo svog izlaganja koncipiram tako i smatrala sam da je to deo koji treba posvetiti Dositeju Obradoviću, jednom u ovoj Skupštini da se čuje hronologija obrazovanja i jednom i više puta da se čuje ime Dositeja Obradovića, i rečenica koju je rekao – škola, braćo, škola, a ne zvona i praporaca. U to verujem od kad me naučila da čitam, a tu ima jedno lepih 47-48 godina. Hronologija koju je izneo kolega Mihajlović pokazuje šta se sve menjalo i kojim tempom i meni služi kao sjajna argumentacija da podelim sa vama šta su sve ono što zovem urbane legende kada je obrazovanje u pitanju. Dakle, kako je moj kolega besprekorno i faktografski ispričao, gde onda da stavimo rečenicu – uvek je bilo bolje nego danas? Kada? Kada su bile reformei Stipe Šuvara? Između dva rata, kada žene nisu smele da idu u školu? Kada nije bilo pristupa svima obrazovanju? Kada je bilo bolje? Devedesetih kada nije bilo struje ili štrajkova, ili nije bilo vode, ili su nas bombardovali? Dakle, kada je bilo bolje, ako imamo rečenicu uvek je bilo bolje nego sada? Naprotiv, tvrdim da nikada nije bilo bolje nego sada, koliko god podsmeha izazvala među kolegama koji smatraju da je sada najgore od kada je ikada bilo. Molila bih drugi put dokaze zato što je argumentacija kolege iz opozicione poslaničke grupe u prilog moje teze da je sada najbolje od ikada. Nikada nije problem u tome što ne može da bude još gore; problem ljudskog društva je u tome što uvek može bolje. Moja zalaganja za neprekidne reforme u sistemu obrazovanja, zbog ličnog stava prema obrazovanju i znanju, lično sebe zovem s ponosom štreberkom, jer štrebere podrazumevam kao ljude koji su radoznali celog svog života, stiču i traže znanja celog svog života. Ako je Dostojevski rekao da će lepota spasti svet, tvrdim samo ako se lepoti pridruže i štreberi. Mi štreberi ćemo se nekoj lepoti pridružiti, nadam se, u budućnosti. Zašto smatram da je volja za promenama ključna za uspešnu Srbiju u budućnosti?Pre 20 godina nijedna škola u Srbiji nije imala računar. Četiri fakulteta su imali računare u obradi, od toga je jedan bio moj fakultet. Sve je išlo na dobru volju i na inicijativu ljudi koji vole promene. U isto to vreme većina škola u EU je uvodila informacione tehnologije. I otišli su napred, ne zato što su pametniji, ne zato što su sposobniji, nego zato što imaju izgrađenu volju za promenama u sistemu obrazovanja, zato što imaju izgrađenu volju za promenama u sistemu znanja, zato što su otvoreni za nova znanja i zato što svoj sistem obrazovanja shvataju kao osposobljavanje za budućnost. Ako podelimo to kao evropsku vrednost, oko koje se čini mi se ne sporimo, onda i mi kao Narodna skupština mislim da možemo da postanemo promoter duha koji vidim da u zakonu provejava, a to je – da Srbija mora da uzme znanje kao prioritet u svakom sektoru gde se odvija politički, ekonomski, kulturni i kakav god hoćete život. Zašto je volja za promenama u sistemu obrazovanja dragocena za budućnost? Zato što time stvarate šansu deci koja su se rodila ove godine ili deci koja su rođena 2001. godine, ili deci koja će se tek roditi sledeće godine. Ako smo ikome išta obavezni, ako je išta patriotizam, ako je išta puno srce kada se kaže Srbija, onda je to stvaranje šansi za ljude koji će u Srbiji tek biti rođeni i za one koji će nas smeniti na mestima na kojima smo sada svi, kao upravljačka elita koji upravljamo resursima u Srbiji. Njima smo dužni šansu da žive mnogo bolje nego mi, i da se obrazuju mnogo bolje nego mi i da budu uspešniji nego mi.
Narodni poslanik Aleksandar Pejčić, izvolite.
Poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, pred nama su dva zakona, Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i Predlog zakona o udžbenicima i ostalim nastavnim sredstvima Zadržaću se samo na prvom zakonu, Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja. Na početku jedna mala digresija. Čak smo i mi južnjaci, ministre, kažu za nas da imamo samo dva padeža, primetili da u ovom zakonu ima puno gramatičkih grešaka i to vam je dobar signal da ovaj zakon ponovo u proceduru uđe tek na jesen kada ispravite te gramatičke greške. Inače, niko iz DSS ne spori da je Srbiji i te kako potreban ovakav sistemski zakon, kvalitetan zakon. Da smo čuli od vas u uvodnom izlaganju da je otprilike oko 1.350.000 građana Srbije je polupismeno ili nepismeno, da je 350.000 građana nepismeno, da nemaju čak nijedan razred škole, a milion ima od jedan do tri razreda škole. U principu to je jedan od razloga što je Srbiji potreban jedan kvalitetan zakon o obrazovanju. Međutim, mi se sporimo s vama u nečem drugom. Za nas je nejasan razlog zbog čega je ovakav način donošenja ovog zakona, pre svega po hitnom postupku, u vreme školskog raspusta i druga stvar, vi ste rekli u svom elaboriranjuda je bilo javne rasprave. Mi tvrdimo da nije bilo javne rasprave. Za nas je javna rasprava kada se uključuju i sindikati, i stručne službe, i kada se uključuju nevladine organizacije, i osoblje iz škola i mnoge druge strukture. Imam ovde izjavu predstavnika sindikata, koji smatraju da ovaj zakon nije dobar naročito u onom domenu sistema finansiranja školstva u nekom budućem vremenu, a vi ste rekli da će to biti otprilike 2014. godine, da će ostati od 15 do 20 hiljada nastavnika bez posla. Oni kažu dalje da je ovakav sistem finansiranja bio primenjen u Rumuniji, Bugarskoj i Sloveniji, koja puno više izdvaja sredstava od Srbije za školstvo i da se i tamo taj sistem finansiranja nije pokazao dobar. Moja koleginica Milica Vojić-Marković govorila je da će poslanička grupa i poslanici DSS govoriti o nekim posebnim zakonskim načelima. Tako želim da govorim o strukturi i delegiranju u školskim odborima. Vi ste preuzeli iz prethodnog zakona to tripartitno delegiranje, tri iz nastavničkog veća, tri iz lokalne samouprave i tri iz saveta roditelja. Smanjili ste broj delegata u školskom odboru u školama za osnovno obrazovanje, što mi mislimo da je u redu, iz prostog razloga što tamo ide ubrzano školovanje, za jednu godinu se dve godine završavaju. Roditelji bi se menjali svake dve godine. To je u redu. Međutim, mi mislimo da ovo rešenje nije bilo dobro primenjeno u praksi, a kasnije ću vam jedan eklatantan primer navesti. Mislimo da je najbolje da ovde damo prednost nastavnicima, da iz nastavničkog veća idu petoro, da idu dvoje iz lokalne samouprave i dvoje iz saveta roditelja. Pri biranju direktora nastavničko veće zna najbolje ko je najbolji kandidat, jer je upućeno na njega, neposredno je s njim i zna njegove reference. To je jedan od razloga koji nas je opredelio zbog čega mislimo da u školskom odboru treba da bude pet iz nastavničkog veća. Jedan primer na koji sam hteo da vam kažem desio se u Leskovcu u školi „Desanka Maksimović“, ne znam da li ste čuli. Naime, tamo je smenjena direktorica. Vidim da se pomoćnik hvata za glavu, jer verovatno zna o čemu se radi. Smenjena je direktorica u školi „Desanka Maksimović“, zove se Stana Stanković, dok je bila na bolovanju. Tamo je promenjena lokalna vlast i mi nemamo ništa protiv, SPS je ostala u vlasti sa DS, promenjen je školski odbor. Odjednom su počeli da menjaju naglo direktore po školama, ne poštujući instituciju konkursa. Naime, ta žena je imala pravo još godinu i po dana da bude direktor, a to je ustanovio i inspektor, nadzorni, koji je poslao vama zapisnik. Neću da sumnjam u vašu iskrenost. Želim da mi imenujete onog ko nije dostavio da vi u roku od 15 dana morate da se izjasnite po tom zapisniku. Vi se niste izjasnili. Žena je smenjena i to na bolovanju dok je bila, sa svim doznakama. U tom smislu zamolio bih vas da pošaljete jasnu poruku svim načelnicima školskih uprava, svim prosvetnim inspektorima da se takve stvari ubuduće ne dešavaju. Bojim se da će ovo biti praksa za ubuduće. Ovaj zakon ima neke dobre osobine. Mi smo pohvalili član 12. koji predviđa formiranje saveta, pre svega Nacionalni savet i Savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih. Međutim, sporimo se oko jedne stvari, sporimo se oko toga da li taj savet treba da imenuje Vlada ili savet treba da imenuje Nacionalni obrazovni savet. Po nama treba da ga imenuje Nacionalni obrazovni savet, da bi depolitizovali upravo ovaj savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih. Poslanici DSS su uložili veliki broj amandmana, čuli ste od mog uvaženog kolege Zorana Šamija, oko 52 amandmana. Nadam se da ćete ih sve razmotriti i da ćete određene amandmane uvrstiti u ovaj predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja.
Narodni poslanik Zoran Babić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, analizirajući ovaj predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, ne mogu da kažem da je predlagač zakona imao lošu nameru. Ali, sistem obrazovanja mora da se posmatra sa sociološkog, ekonomskog, geografskog i na kraju krajeva sa egzistencijalnog aspekta. Jedan od razloga donošenja ovog zakona, kako ste naveli, jeste da obrazovni sistem nije usklađen sa zahtevima privrede, tj. poslodavaca. To je ispravno, osim što bih voleo da mi kažete šta od privrede u Republici Srbiji funkcioniše. Da li je to metaloprerađivačka privreda, odnosno industrija? Da li radi „Prva petoletka“ iz Trstenika, gde kao što znate postoji srednja i viša tehnička škola. Da li će diplomci tih škola moći da se zaposle u „Prvoj petoletki“ ? Ne. Da li radi „Magnohrom“ ili Fabrika vagona, a u Kraljevu postoji jedno sjajno odeljenje Mašinskog fakulteta. Da li inženjeri koji su diplomirali na Mašinskom fakultetu u Kraljevu od 2001. godine naovamo mogu da računaju na posao u „Magnohromu“ ili Fabrici vagona? Šta je sa „14. oktobrom“ iz Kruševca, „Gošom“, MIN-om iz Niša i dugačak je spisak firmi u Srbiji, ovakvih. Gde će raditi buduće generacije inženjera, konstruktora, tehnologa, ali i metalostrugara, metaloglodača i drugih mladih ljudi koji će steći stručnu spremu po ovakvom zakonu? Da li možda možemo da očekujemo da će u Kragujevcu, kao vrhunac licemerstva, svemogući ministar Dinkić da osnuje školu kadrova potrebnih u autoindustriji? Da li će taj čovek, čije delovanje postaje karcinom države Srbije, i dalje nastaviti da obmanjuje i osiromašuje građane Srbije? Dok je tako čovek u poziciji da vedri i oblači Srbijom, vi ćete, gospodine ministre, nažalost, da školujete buduće nezaposlene, buduće štrajkače, učićete ih kako da prežive bez plate ili sa 15.000 dinara mesečno, učićete ih kako da štrajkuju glađu i, ne daj bože, kako što lakše i brže da odsecaju ekstremitete, učićete ih kako će štrajkovati ispred zgrade Vlade Republike Srbije i eventualno kako se probijaju kordoni policije. Ma kakav zakon o osnovama sistema obrazovanja bio, u Srbiji posla nema. Dame i gospodo narodni poslanici, pored ovih silnih agencija koje ste osnovali, čini mi se 105 ili 106, po ovom predlogu zakona predvideli ste osnivanje Nacionalnog prosvetnog saveta, mislim da se ne varam, sa 43 člana, kao i savet za stručno obrazovanje odraslih sa 21 članom, stručne komisije sa neograničenim brojem članova, zavodi za unapređenje obrazovanja i vaspitanja, odnosno brednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja. Predvideli ste formiranje centara za razvoj programa i udžbenika za stručno obrazovanje, obrazovanje odraslih, za profesionalni razvoj zaposlenih u obrazovanju. Sve u svemu, kroz sva ova tela bez ikakve kontrole planirate angažovanje velikog broja ljudi, koji će biti na teretu svih poreskih obveznika države Srbije, a koji nisu direktno vezani za nastavu i dnevnik. S druge strane, povećanjem norme časova i uvođenjem principa finansiranje škola u zavisnosti od broja učenika, što bi u ovom trenutku značilo da je nekih 30-ak procenata prosvetnih radnika u Srbiji višak. Imam jedno pitanje, a to je – zar su učitelji po praznim ili polupraznim školama Srbije krivi za sve njene ekonomske teškoće? Po ovakvom predlogu zakona će učitelji u opustelimi osiromašenim selima i varošicama, recimo juga Srbije, biti daleko manje nagrađeni i imati manju platu za mnogo otežaniji rad nego njihove kolege u velikim sredinama, kao što je Beograd. U obrazloženju ovog predloga zakona naveli ste da interni pokazatelji neefikasnosti sistema obrazovanja i vaspitanja ukazuju da mreža škola i broj zaposlenih ne prati u dovoljnoj meri demografske promene usled migracije i pada nataliteta, niti povećane potrebe stanovništva za predškolsko vaspitanje i obrazovanje. Da li će ovim zakonom to da se promeni? Mislim da neće. Da li će ovim zakonom deca u Srbiji dobiti nove, modernije, opremljenije škole? Isto mislim da neće, jer su poslednjim, ne i zadnjim rebalansom budžeta, republičkog budžeta za ovu godinu, lokalne samouprave ostale bez 15 milijardi dinara transfernih sredstava. Većina opština i gradova u Srbiji su pred bankrotom i nemaju sredstava ne samo za gradnju, nego čak ni za investiciono održavanje postojećih škola i predškolskih ustanova. Na kraju bih vam citirao gospođu Anastasiju Milojević, čiju izjavu možete da vidite u jednom od komentara na Internetu ovog predloga zakona, koja kaže: "Diplomirani sam profesor razredne nastave. Imam 30 godina i već četiri godine radim na određeno. Svakog leta me uhvati muka da li ću da radim od septembra, a zaposlenje mi je neophodno, izdržavam porodicu. Šta uraditi i nama omogućiti posao? Baš uvek i radim u malim sredinama koje broje tek petnaestak đaka. Šta ako se i to ukine? Gde je naša perspektiva, kome da se obratim za posao? Čemu taj učiteljski fakultet? Gde će toliki mladi prosvetni radnici? Dobro zapamtite ove reči, gospodine ministre, ovo su reči Srbije.
Narodni poslanik Radica Jocić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, pored pravnih i strateških razloga za donošenje zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja vezanih za usklađivanje sa nekim novim zakonima i strategijama vezanim za nacionalni program integracije Republike Srbije u EU, što je vladajućoj većini očito najvažnije, kao značajne razloge za donošenje ovog zakona Vlada je navela i empirijske pokazatelje kvaliteta i efikasnosti obrazovanja u Republici Srbiji koji su, blago rečeno, zabrinjavajući. Prvo, rezultati učeničkih postignuća pokazuju da deca u Republici Srbiji imaju niži nivo postignuća od vršnjaka iz drugih evropskih zemalja i to posebno u pogledu upotrebe stečenih znanja u novim situacijama, što je ozbiljan pokazatelj nedovoljne funkcionalnosti našeg obrazovanja. Drugo, istraživanje Unicefa ukazala su na procenu nastavnika o porastu nasilja u školama među decom, ali i na relaciji nastavnik-učenik i obrnuto. Treće, istraživanja međunarodnih i domaćih institucija ukazuju na mali broj obuhvata dece iz osetljivih grupa, a posebno Roma, dece sa smetnjama u razvoju, dece iz ruralnih sredina i na visoku stopu njihovog osipanja iz sistema obrazovanja i vaspitanja. Četvrto, mreža škola i broj zaposlenih ne prati demografske promene, migracije i pad nataliteta, niti povećane potrebe za predškolskim obrazovanjem i vaspitanjem. Peto, obrazovni sistem nije usklađen sa potrebama privrede i, što je takođe indikativno, ostvarivanje programskih sadržaja ne obezbeđuje dovoljnu konkurentnost svršenih učenika na tržištu rada. Šesto, obrazovni nivo celokupne populacije je veoma nizak i, obzirom na razmere nepismenosti i profesionalne neosposobljenosti stanovništva, problemu bi se moralo sistemski pristupiti. Sedmo, obrazovanje nastavnika i vaspitača pokazuje u praksi da se oni više obrazuju za struku, nego za nastavnički poziv, tj. bez dovoljno pedagoških i psiholoških disciplina, didaktike i metodike, što bitno utiče na rezultate obrazovanja. Ovi pokazatelji, iako na prvi pogled deluju prilično obeshrabrujuće, doveli su do toga da Vlada, pripremajući ovaj predlog zakona, postavi sebi kao cilj poboljšanje sve tri dimenzije obrazovanja – jednakopravnosti, efikasnosti i kvaliteta obrazovanja i vaspitanja. Koliko je Vlada u tome uspela govori veliki broj amandmana koje su podnele poslaničke grupe i reakcije sindikata prosvetnih radnika koje se mogu pratiti u javnosti. Obzirom da sam o ovome već govorila u okviru izdvojenog mišljenja, samo bih kratko da podsetim da smatram da su tela kao što su nacionalni prosvetni savet, savet za stručno obrazovanje odraslih, zavodi sa centrima kao organizacionim jedinicama i plus mnogobrojne stručne komisije koje mogu da se obrazuju sa dvojnim članstvom, preglomazni organi koji samo povećavaju državni aparat, a ne doprinose efikasnosti našeg školstva. U članovima 44, 45. i 46, koji se odnose na zabranu diskriminacije, zabranu nasilja, zlostavljanja i zanemarivanja, i zabranu stranačkog organizovanja i delovanja, lepo je pobrojano šta je sve zabranjeno, ali mislim da treba da postoje članovi gde bi bilo pobrojano šta je sve dozvoljeno nastavnicima i vaspitačima da bi izašli na kraj sa učenicima koji su sve agresivniji, naročito u višim razredima osnovne škole i srednjim školama, za koje roditelji imaju sve manje vremena, koji sa sve manje rada očekuju sve bolji uspeh i slično. Kratko bih se osvrnula na deo o izboru direktora škole. Obzirom na školski odbor i dalje ima devet članova, od kojih tri čine predstavnici lokalne samouprave, tri predstavnici zaposlenih i tri predstavnici roditelja, a školski odbor imenuje i razrešava skupština jedinice lokalne samouprave, jasno je da će direktori škola i dalje biti partijski kadrovi, jer neće biti moguć njihov izbor bez saglasnosti lokalne samouprave i ministra, a da mišljenje nastavničkog veća i dalje nije obavezujuće ni za koga. Valjda je zato i bilo važno da se koaliciona vlast po vertikali formira isto u Republici i u lokalnim samoupravama, valjda je zato trebalo prekomponovati sve koalicione vlasti gde god je to moguće, valjda je zato gospodin Branko Ružić, predsednik Izvršnog odbora Glavnog odbora SPS-a u svom pismu Opštinskom odboru SPS-a u mom mestu 21. ove godine napisao: ''Formiranje iste vlasti po vertikali u Republici svakako je interes građana i interes partije. Na taj način se lakše ostvaruje komunikacija lokalne vlasti i resornih ministarstava u Vladi Republike Srbije, ne samo na onima na čijem čelu su socijalisti, lakše se planiraju i obezbeđuju sredstva za razne investicione poduhvate i ostvaruju drugi partijski interesi, kao što su na primer zapošljavanje, izbor i imenovanje naših kadrova u institucije sistema itd.'' Obzirom na partokratiju u svim sferama našeg društva, izgleda da sve ovo vodi ka tome da će kao direktori i učitelji i nastavnici postati partijski kadrovi, iako je ministar na početku pola sata govorio o želji da se poboljša kvalitet obrazovanja. Obzirom da su promenjene odredbe o završnom ispitu u osnovnom obrazovanju i vaspitanju, rekla bih da je bilo krajnje vreme da se promeni ovaj vid polaganja prijemnog ispita za srednje škole, u kome učenici imaju unapred data pitanja i odgovore. Jasno nam je svima da Evropljanima, ka kojima hrli ova država, nije cilj da iz naše škole izlaze pametni ljudi, jasno nam je da oni nas planiraju samo za prostu radnu snagu i tržište za svoje proizvode, ali valjda bi mi sami trebalo da vodimo malo računa o ovakvim stvarima. U skladu sa tim da će završni ispit u osnovnom obrazovanju prvi put polagati generacija koja školske 2010/2011. godine završava osmi razred, a da su prelaznim odredbama Predloga zakona utvrđene obaveze zavoda, Nacionalnog prosvetnog saveta i ministra da pripreme predlog za donošenje programa ovog ispita, očekujemo da će svi oni imati u vidu da su ti isti učenici ocenjivani osam godina, a da je završni ispit samo jedan dan, koji nikako ne bi trebalo da bude presudan, a da zanemari sve ono što su učenici postizali do tada. U Glavi 10 Predloga zakona, u članovima 155. do 160, uređuje se novi koncept finansiranja obrazovanja. Prema ovom predlogu, sredstva za finansiranje delatnosti ustanova utvrđuju se na osnovu ekonomske cene za ostvarivanje programa obrazovanja i vaspitanja po detetu, odnosno učeniku (tzv. kapitaciona formula), na osnovu broja i vrste učenika koji se obrazuju i nekakvog korektivnog koeficijenta. Jasno nam je da je ovaj model predložen, jer zemlje u regionu koje su članice EU sprovode ovaj model, ali zar moramo baš sve što nekom drugom odgovara da prepišemo? Šta će biti sa malim školama koje mnogo znače u svojim sredinama, naročito seoskim? Šta će biti sa hiljadama prosvetnih radnika koji će verovatno na ovaj način ostati bez posla? U članu 160, kojim se reguliše obezbeđivanje sredstava za viši kvalitet obrazovanja, kaže se – ustanova može učešćem roditelja, dece i učenika, jedinice lokalne samouprave, donatora, sponzora ili od proširene delatnosti da obezbedi sredstva za viši kvalitet u oblasti predškolskog, osnovnog i srednjeg obrazovanja. Sredstva iz stava 1. ovog člana koriste se za poboljšanje uslova za obrazovanje i vaspitanje u pogledu prostora, opreme, nastavnih sredstava za ostvarivanje programa koji nisu delatnost ustanove, za ishranu i pomoć deci i učenicima. Kako mislite, gospodine ministre, da u Beloj Palanci osnovna škola obezbedi dodatna sredstva od roditelja, donatora ili sponzora, ako je prosečna zarada već dužiniz godina najniža u Srbiji, trenutno oko 12 hiljada dinara? A kako od lokalne uprave ako jojse zbog štednje maksimalno smanje sredstva iz Republike? Neće li Vlada na ovaj način dovesti u pitanje funkcionisanje nekih škola? Beloj Palanci nije smetalo to što je tako siromašna da postane mesto sa najvećim brojem doktora nauka po glavi stanovnika, ali pitanje je da li ćemo uspeti i dokle da održimo taj trend. Složila bih se sa prethodnim diskusijama da je krajnje vreme da se posebna pažnja posveti nečem lepom u našim školama, a to su talentovana deca i ona koja na takmičenjima pokazuju posebne rezultate. Da to sa novcem nema mnogo veze govori i to što je prošle godine prvo mesto na republičkom takmičenju iz biologije, pored svih univerzitetskih centara, laboratorija i instituta osvojila devojčica iz OŠ "Ljupče Španac" iz Bele Palanke. Takođe bih se složila da je bila greška što ocena iz vladanja unazad neko vreme nije ulazila u srednju ocenu. Mislim da je ona na taj način možda izgubila svrhu i pozvala bih predstavnike Ministarstva da ozbiljno razmisle o tome da i u nižim razredima ocena iz vladanja bude brojčana i da utiče na opšti uspeh, jer mislim da bi to doprinelo pravovremenom prepoznavanju problema u razvoju učenika. Kao dugogodišnji prosvetni radnik, radila sam i u srednjim i u osnovnim školama, moram kratko da se osvrnem i na član 88, kojim se reguliše da školski kalendar propisuje ministar do 1. juna, a da, što je vrlo neprecizno, učenici imaju školski raspust. Mislim da će se mnogi prosvetni radnici složiti da u poslednje vreme imamo nešto previše tih tzv. raspusta. Zar zimski i letnji nisu bili potpuno dovoljni, pa prolećni i jesenji, pa uskršnji? Proces obrazovanja zahteva određeni kontinuitet u radu i mislim da ovoliki broj raspusta prekida taj kontinuitet i umanjuje rezultate rada, jer nijedan učenik raspust ne koristi da nadoknadi ono što je propustio. Ne mogu da se ne osvrnem na više puta danas pomenuti tzv. inkluzivni pristup ili način rada, ali s jedne druge strane. Naravno da nemam ništa protiv ovakvog načina rada, ali kao nastavnik moram da apelujem na ministra da ima u vidu da za takav način rada treba obezbediti sve što je potrebno. Kao prvo, nastavni kadar dovoljno osposobljen za takav rad. Zamislite nastavnika u učionici sa 30 učenika, koji treba svima da posveti dovoljno pažnje i vremena, a on još ima jednog ili dva učenika kojima je iz bilo kojih razloga potrebna dodatna podrška u obrazovanju i vaspitanju. Ne mislim da decu sa bilo kojom vrstom posebnih potreba treba obavezno upisivati u specijalne škole, ali onda treba da uradimo sve, pa i da uložimo koliko god je para potrebno, da ni ostala deca u odeljenju ne budu ni za šta uskraćena. Dolazim iz škole u kojoj je oko 30% učenika romske nacionalnosti. Verujte mi da učitelji i nastavnici ulažu neviđene napore da ta deca završe osnovnu školu. Mislim da je ovo poseban problem koji zaslužuje značajnu pažnju Ministarstva. Nastavnici moraju posebno da rade sa roditeljima ove dece, jer oni ne vide svrhu školovanja. Od šestog i sedmog razreda počinju decu da vode da obavljaju sezonske poslove, devojčice se u tom razredu već udaju i slično. Da li, gospodine ministre, mislite da jedan nastavnik može sve ovo da uradi, da još drži časove dopunske i dodatne nastave, priprema učenike za takmičenja, vodi pedagošku dokumentaciju, drži roditeljke sastanke, prisustvuje seminarima za stalno usavršavanje, čita i permanentno se usavršava, i još ima vremena za svoju decu? Obradovaćete, gospodine ministre, ovim zakonom mnoge, a ja bih da vas podsetim da ste vi ministar i onih 102 hiljade prosvetnih radnika. Poslanička grupa SRS podnela je određeni broj amandman, u pokušaju da popravi ovaj predlog zakona i da ga dovedemo u stanje da može da se primeni u državi Srbiji. Hvala.
Narodni poslanik Slobodan Samardžić.
Poštovani narodni poslanici, poštovani članovi predsedništva, gospodine ministre, Predlog zakona o kome danas govorimo odista nije prepisan iz neke evropske regulative ili direktive. Kao tekst, on je očigledno delo jednog radnog tima koji je formirao ministar za obrazovanje i tu se može, za razliku od nekih drugih primera i slučajeva, reći da je to zaista tako. Ova skupština je usvojila dosta zakona koji su bili prepisani iz nekih evropskih zakonskih projekata. Mislim na EU, razume se, ovde to nije slučaj. Mada možda i to nije primedba na ovaj radni tim, možda samo zato što EU ne izdaje ni direktive ni regulative iz ove oblasti. Ona nju jednostavno ne reguliše. Ona je u EU gotovo u potpunosti u nadležnosti država članica. Doduše, u ovom tekstu se provuklo, naročito u onom delu oko principa i ciljeva, dosta tih, rekao bih, ideoloških novotarija koje su došle od strane EU i koje su uglavnom sadržane u preporukama koje njeni organi daju državama članicama. Te preporuke, kao što sama reč kaže, nisu obavezujuće i baš u oblasti obrazovanja one se i najmanje praktikuju, koriste i usvajaju od strane država članica. Izgleda da smo mi tu bili jako prilježni i da smo ih u velikoj meri prihvatili i koncentrisali, plasirali u ovaj prvi deo zakona o načelima. Ilustrovaću to samo jednom stvari, samo jednim načelom, da bih pokazao koliko je to u ovom slučaju bilo besmisleno i krajnje nepotrebno. To je načelo nediskriminacije. Ono se u ovom predlogu zakona pominje ili se obrazlaže, ili se čak normira u nekoliko članova. Ako nisam neki preskočio, u svakom slučaju, u članu3 stav 1, u članu 4. tačka 15), u članu 6. stav 1, čitav član 44, koji ima četiri ili pet stavova, posvećen je zabrani diskriminacije ili načelu nediskriminacije. Nesreća primene ovog načela je baš zato što se ono ovako štedro postavljau zakonu o obrazovanju. Obrazovni sistem tradicionalno u ovoj zemlji, uzimamo u obzir neku stariju istoriju, i Kraljevinu Jugoslaviju, socijalističku Jugoslaviju, Miloševićev režim 90-ih, postoktobarski režim, tradicionalno ima jedan vrlo egalitarnivrednosti stav. To je karakteristika obrazovnog sistema na ovom području. Svi mi koji smo ušli u sistem obrazovanja relativno davno i kroz njega prošli, kroz sve njegove faze, pa i stepene, teško ćemo moći da potvrdimo da je neki princip, da je bila nekakva diskriminacija u bilo kom pogledu primenjena u tom sistemu obrazovanja. Ovi režimi su bili manjkavi po mnogo čemu. Uzmimo posleratni socijalistički i komunistički režim, ili režim 90-ih, ili konačno i ovaj postoktobarski, ali u oblasti obrazovanja on je davao, po pravilu, najbolje rezultate relativno gledano, u odnosu na ostale društvene podsisteme. Zaista, svi su imali nekako jednak pristup, manje-više, razume se koliko su uslovi to dopuštali, ili koliko su to dopuštale sredine, neke koje su bile reprezentativne i razvijene, to su mogle bolje da ostvare, kao što je bio Beograd i centri nekadašnjih republika. Neke, kao recimo manje razvijene sredine, u mnogo manjoj meri. Ali, princip egalitarizma, egalitarnosti bolje rečeno, koji je po meni potpuno opravdan za oblast obrazovanja, bio je prisutan. Gde baš na ovom primeru da u tako velikom broju insistirate na ovom principu nediskriminacije? Potpuno neopravdano. Prosto mi se čini da je to jedan onako spoljašnji sastojak čitavog ovog ansambla principa, koji je došao iz neke tako potrebe da se, eto, igramo tih evropskih ideja. Kažem da se igramo zato što sa evropskim idejama je stvar takva da ih ili primenjujete ili ne primenjujete. Možete da izražavate vaše idolopoklonstvo prema njima ili da ih stalno pominjete, da ih stavljate u neke simbole vidljive na kapama i na kompjuterima itd, ali stvar je kako živite i kako funkcioniše i vaš privatni život, i vaš javni život i sistemi u okviru tog javnog života, posebno kada je reč o obrazovanju. Dakle, to je jedan aspekt koji dosta karakteriše tu ideološku potku ovog zakona, a koji uopšte nije bio potreban. Nije potrebanobzirom na stvarnost i na celu istoriju koliko je poznajemo, koliko je ja poznajem u ovom slučaju ili koliko sam je živeo kao čovek koji je prošao kroz sisteme obrazovanja u više režima kod nas i u našim prilikama. Druga možda veća primedba pravno-sistemski gledano za ovaj zakon jeste to da je predvideo jako veliki broj organa i institucija koje treba da realizuju sve te principe, načela, ciljeve, oblike, procese itd. Sistem je preorganizovan. Ima jako puno tih organa. Mogle bi neke funkcije da se spoje bez neke velike posledice. Imamo dva nacionalna saveta, mada se ovaj drugi ne zove nacionalni, ali vrši istu funkciju, savet za stručno obrazovanje, dva zavoda, veliki broj centara, veliki broj upravnih organa itd. Osim toga, zakon je prenormiran. Ima jako puno normi koje su nepotrebne, koje su uopštene, ili su pak suviše detaljne. Tu nije napravljena neka normalna nomotehnička mera između uopštenosti norme i njene konkretne primene. Da ne bih pričao apstraktno, navešću primer jednog dela zakona. Odredbe o direktoru ustanove; ima svega šest članova koji regulišu status položaja, ovlašćenja, način biranja direktora. U tih šest članova imate bar 55 stavova i bar 50-ak tački koje regulišu ove stvari vezane za direktora. Da to sada ne dokazujem kvantitativno, da ne bih trošio vreme, ali se može lako proveriti. Naime, ovaj tim je napisao jedan mali zakon o direktoru ustanove. Pogledajte samo da li je moguće to sažeti? Da li je moguće 15-ak tačaka ovlašćenja direktora sažeti u pet, a da se ništa ne izgubi? Meni se čini da je moguće. Ili desetak tačaka o njegovom opozivu ili smenjivanju sažeti u neki manji broj. Prosto, teško će to biti primenjivati ako je taj jezik prava ili zakona u ovom slučaju toliko razvučen i ekstenzivan. Takvih primera ima zaista mnogo i prosto bih skrenuo pažnju na jedan manir u našem zakonopisaniju koji nije došao do jednog nivoa kratkog i jasnog izražavanja i pisanja. Kada je reč o mnogim detaljnim odredbama ovog zakona, imaćemo prilike da razgovaramo u nastavku ove rasprave kada bude reči o pojedinostima itd, ali bih skrenuo pažnju na jedan član ne zato što je u pitanju član, nego zato što je u pitanju problem u vezi sa kojim je napravljen jedan veliki propust. To je nešto što se ovde naziva obrazovanje i vaspitanje u inostranstvu. Celu tu stvar reguliše samo jedan član – 92, i to vidite na koji način. Pošto je kratak, pročitaću ga, neće vam biti dosadno. "Za decu i učenike koji borave u inostranstvu može da se organizuje obrazovanje i vaspitanje na srpskom jeziku po posebnom programu". Na koga se tačno misli ne može se videti, ali ajde da zamislimo svu našu decu koja žive u inostranstvu i borave. Tu spadaju, po mom mišljenju, ako sam u pravu, možda i nisam u pravu, ne samo deca, ljudi koji rade povremeno tamo ili rade u našim diplomatskim službama itd, već i deca čitave kategorije stanovništva koju oni, domaćini, zovu strani radnici. Ta oblast je strašno zapuštena i u bivšoj Jugoslaviji bila, ali od svih jugoslovenskih republika koje danas postoje i imaju takve aktivnosti u svetu Srbija je tu najzaostalija, pre svega tamo gde je to stanovništvo skoncentrisano radno, u zapadnoj Evropi itd. Potpuno neuređena oblast, sticajem okolnosti znam nešto o tome. Nisam se time bavio, ali znam da se svi ljudi žale da ta deca idu u sisteme obrazovanja tih domicilnih država, Nemačke, Francuske itd, ali nastava na srpskom jeziku koja se njima organizuje je krajnje slaba, neorganizovana, ne daju se sredstva. Oni prosto negoduju i protestuju zbog toga u najvećem broju slučajeva. Jednoj takvoj oblasti je moglo da se posveti bar onoliko članova i onoliko odredaba zakona koliko je posvećeno mogućnosti stranih država i stranih privatnih lica da osnuju obrazovne ustanove u Srbiji, bar toliko. Uporedite te članove, pa ćete videti koliko je posvećeno uređenju jedne, a koliko uređenju druge stvari. Osim toga, ovaj mali stavčić koji sam citirao, gde se ne kaže da treba ili je obaveza to osnovati, on je propraćen drugim stavom, gde se zapravo kaže da ministar praktično uređuje tu stvar. Mislim da nije bila zdrava ideja u pitanju (Predsednik: Vreme, gospodine Samardžiću.), pošto je stvar zapuštena, zapostavljena i pošto njoj nije posvećena određena pažnja, prosto je gurnut ministru taj problem da se time bavi.
Vreme poslaničke grupe jeste iskorišćeno, a gospodin Šami kao ovlašćeni predstavnik ima još četiri minuta. Gospodin Zoran Mašić ima reč. Vaše preostalo vreme je još sedam minuta.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, predstavnici u Ministarstvu, dame i gospodo narodni poslanici, u ovom vremenu koje imam ću pokušati da predočim ministru, saradnicima i široj javnosti ono što, po mom ličnom mišljenju i po mišljenju nas iz poslaničke grupe SNS, nije na najbolji način regulisano, iako ću se složiti sa većinom govornika koji su rekli da je ovo vrlo sveobuhvatan zakon i da najveći deo onoga što reguliše sveobuhvatno i relativno kvalitetno reguliše. Međutim, mislim da neka rešenja koja se uvode ili kao nova ili kao nešto što je već bilo u postojećem zakonu, a što nije na pravi način implementirano, ponavlja se i mislim da neće doneti naročitog boljitka. Pre svega bih počeo sa uvođenjem završnog ispita u osnovnom obrazovanju ivaspitanju. Ministre, univerzitetski ste nastavnik, kao i ja i kao određeni broj poslanika, i dobro znate koliko i polaganjem diplomskog ispita se proverava sveobuhvatnost obrazovanog procesa na univerzitetu i na visokoj školi. Mislim da ništa neće dobro u smislu provere znanja nekog osnovca učiniti i unaprediti uvođenje tog završnog ispita, samo će dovesti tu decu u stresnu situaciju, uostalom i roditelje, koji će imati brigu da li će i kako će položiti taj završni ispit. Pogotovo što ovde u stavu 2. definišete – završnim ispitom procenjuje se stepen ostvarenosti opštih i posebnih standarda postignuća u osnovnom obrazovanju i vaspitanju. Ova reč "postignuća" mislim da nije u duhu srpskog jezika i morali ste naći neko bolje rešenje, valjda provere ukupnog znanja. Kaže – nakon obavljenog završnog ispita učenik stiče pravo na upis u srednju školu bez polaganja kvalifikacionog ispita. To je dobro donekle, ali mislim da je i dobra praksa koja je uvedena u ovih ne znam tačno koliko godina, gde su naša deca osnovci polagali taj kvalifikacioni ispit, koji je u isto vreme bio i mogućnost rangiranja. On je bio i klasifikacioni. Živo me zanima kako ćete na osnovu stečenog statusa položenog završnog ispita napraviti klasifikaciju, da li samo isključivo po uspehu i kako ćete sve to rangirati. Mislim da će vam biti mnogo teže nego što je dosad, pogotovo što je već ušlo u normalnu praksu polaganje tog klasifikacionog ispita i deca se dobro pripremaju, sa velikim procentom dobro polažu i srpski i matematiku. Sledeća stvar na koju hoću da ukažem je ono što sam očekivao, a mislim i veliki broj drugih, da se ovim zakonom na mnogo bolji način reguliše školovanje posebno nadarene i talentovane dece. Po meni, u članu 77. samo, definisali na neki način, i to u stavu 4. stoji – za učenike sa izuzetnim sposobnostima ustanova donosi individualni obrazovni plan, shodno stavu 3. ovog člana. U stavu 3. je definisano i šta ustanova treba da propiše za dete i učenika kojem je, usled socijalne uskraćenosti i smetnje u razvoju, invaliditeta i drugih razloga potrebna dodatna podrška obrazovanju i vaspitanju, ustanova donosi individualni obrazovni plan. Za ove posebno nadarene izuzimate samo tačku 3, a to su posebni standardi postignuća i prilagođene standarde za pojedine ili sve predmete sa obrazovanjem za odstupanje od posebnih standarda. To piše u tački 3) koju izuzimate. Ovde je napravljena ozbiljna greška i ozbiljan propust u tački 5), gde stoji: individualizovan način rada vaspitača i nastavnika, odnosno individualizovan pristup prilagođen vrsti smetnje. Da li visoko nadarena deca imaju i smetnju po ovome? Ova tačka 5) podrazumeva se i za njih. Molim vas i vaše saradnike da pogledate još jedanput ovo i, ako nema amandmana, da kao predlagači preko Odbora za prosvetu napravite korekciju i da se izuzme i ova tačka 5), ne samo tačka 3) nego i tačka 5), jer je ovo uvreda za tu visoko talentovanu decu, za njihove roditelje, da se ovako u ovom članu definiše njihov status. Baška što sam lično mislio da ćete na mnogo bolji način definisati nastavne planove i programe, mentorski rad kod te dece, finansiranje i stipendiranje te dece, jer ona u velikom broju afirmišu našu zemlju kroz razna takmičenja itd. Dalje na šta želim da ukažem je vezano za direktore ustanove. Napravili ste ovim zakonom da je direktor škole ili vaspitne ustanove najvažniji direktor u ovoj državi. Zašto je taj direktor važniji od direktora visoke škole ili dekana fakulteta? Njemu uvodite nekakav ispit. Po toj logici trebalo bi da se uvede i za direktora visoke škole ili u krajnjem dekana. Ne vidim smisao toga. Pogotovo što je u postojećem zakonu bilo propisano da direktor polaže ispit za direktora, pa do sada to nije zaživelo. Da li će i kako zaživeti ubuduće videćemo, ali ovim članom kojim je to regulisano 59, napravljeni su određeni, da kažem, propusti i sukobi, tako da se određuje rok za direktore godinu dana u ovom članu. U članu 174. stoji da direktor ustanove izabran do dana stupanja na snagu ovog zakona dužan je da u roku od tri godine položi taj ispit. Ovde se radi o klasičnom dovođenju u neravnopravan položaj lica u istoj pravnoj situaciji. Znači, jednima se stavlja rok godinu dana, a drugim direktorima se stavlja rok od tri godine. (Predsednik: Vreme.) Nažalost vreme je isteklo, ali imao sam još želje da govorim. Nadam se da će biti kroz amandmane, licenciranje nastavnika…
Narodni poslanik Nikola Savić ima reč. SRS ima još 33 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo moje izlaganje ću započeti na taj način što ću da nastavim ono o čemu sam govorio kao ovlašćeni predstavnik grupe SRS, kada me je gospođa Slavica Đukić-Dejanović, protivno Poslovniku, prekinula, iako sam je blagovremeno obavestio o tome da ono vreme koje bude preteklo preko 20 minuta odbije od ukupnog vremena koje na raspolaganju ima SRS. Ali dobro, šta je tu je. Ono o čemu sam pričao moraću da završim i posle toga ćemo da ukažemo na još nešto vezano za ovaj zakon. Naime, govorio sam o tome da se u našim udžbenicima, navodeći pre svega primer udžbenika istorije, nalazi mnogo toga što nije u duhu, odnosno bolje reći suprotno je našim nacionalnim interesima, nacionalnim vrednostima. Sada ću pokušati da pokažem zbog čega se to dešava da u udžbenicima ima stvari o kojima sam ovde nešto rekao, a nešto više u svom prethodnom izlaganju. Naime, hrvatski tajkun Ante Žužul uveliko štampa i prodaje udžbenike za srpske osnovne škole, tako da srpski osnovci uče prva slova iz hrvatskog bukvara. To mogu da kažem, jer je to zaista tako. Pomenuti gospodin je postao vlasnik neke izdavačke kuće nekada moćnog Bigza, "Beogradski izdavački zavod" i od Bigza je napravio dve firme. Jedna se zove "Bigz pablišing", a druga se zove "Bigz školstvo". On je pre svega biznismen, ali nastupom na srpskom tržištu je uspeo da osvoji neke direktore škola i neke ljude u Ministarstvu i zavladao je negde sa 40% srpskog prostora, odnosno tržišta knjiga. Nije samo u pitanju ovaj Bigz, odnosno "Bigz pablišing", nego na našem tržištu vlada i jedna slovenačka firma, zove se "Klet". U stvari to je nemačka firma, samo je predstavništvo i filijala glavna u Sloveniji, sa predstavništvima ovde kod nas, i u ovim preduzećima za sebe tvrde da imaju dugogodišnju tradiciju u izdavanju školskih udžbenika sa zavidnim renomeom, i to kako oni kažu – u mnogim državama. Ova firma "Klet" izdaje sve udžbenike za osnovnu školu od prvog do četvrtog razreda i nabrojaću samo neke udžbenike. Ovo nemojte shvatiti kao reklamu ove firme, taman posla, to mi nije namera, čak naprotiv. Nabrojaću neke udžbenike koje izdaje ova firma: "Matematika", udžbenik "Igra brojeva i oblika", prvi i drugi deo, "Srpski jezik", "Čitanka", "Igra reči", "Bukvar od slova do enciklopedije", "Priručnik za učitelje" uz udžbenički komplet itd. Zaista pitam gospodina Obradovića, ovde prisutnog ministra, šta će država da uradi da spreči hrvatski i slovenački kapital da svojim udžbenicima obrazuju srpsku decu? Zaista, ovo je vrlo osetljiva materija. Nisam protiv toga da bude protok robe i kapitala itd, ali svakako ovo je najosetljivija sfera društva i ovde treba biti vrlo oprezan. Ministarstvo prosvete, a i neke druge Vladine službe moraju da rade svoj posao kako bi se uhvatili u koštac sa ovim ozbiljnim problemom i to na neki način rešili. Zaista ne smemo dozvoliti da se naši mladi naraštaji obrazuju tako što će da zapamte ono što žele naši neprijatelji, Medlin Olbrajt, Hilari Klinton, Đerđ Soroš i još mnogi drugi, da ih ne nabrajam. Sada ću nešto konkretnije da kažem o ovom samom zakonu. U načelu sam izneo mnogo primedbi na ovaj zakon, a napisala je SRS i veliki broj amandmana vezano za ovaj zakon i samo ću neke stvari da pobrojim koje sam primetio gledajući i listajući ovaj zakon. Recimo, u članu 8. stav 4. koji se odnosi na lica koja izvode obrazovno-vaspitni rad, kada se pogleda taj član i taj stav, on po svojoj suštini je na neki način diskriminatorski. Naime, lica koja u toku svog školovanja na visokoškolskoj ustanovi nisu imali predmete kao što je psihologija, pedagogija, a to je mali broj predmeta, to imaju pre svega filološki, filozofski itd, a svi ostali fakulteti, sa čijim diplomama se radi, pre svega u stručnim školama, nisu imali to, a mnogo ima potrebe u srpskim školama za ovakvom vrstom i ovakvim profilom stručnjaka. Dalje, u istom ovom članu stoji jedna odredba za koju takođe mislim da ne bi trebalo da stoji u ovom zakonu. Ona se pre svega odnosi na broj bodova. Ona je potpuno nejasna. Pitao sam neke prosvetne radnike, i sam sam prosvetni radnik, i verujte i meni samom to nije jasno. Opet ovom odredbom su oštećeni oni prosvetni radnici koji svoje diplome nisu stekli u vreme kada je sistem prenosa bodova funkcionisao. Išao sam malo dublje u sve ovo i želim da postavim pitanje ministru - da li je možda ovo neka zamena za stručni ispit koji su nekada polagali prosvetni radnici? Doduše, i sad ima ta kategorija, ali se ne zove stručni ispit, nego polaganje za licencu, ali i tu ima velikih problema. Jer zbog birokratije i ovih silnih institucija,agencija, zavoda, centara itd, pogotovo u unutrašnjosti Srbije, ogroman broj prosvetnih radnika već godinama, neki po 5-6 godina, čekaju da polažu ispit za licencu, ali jednostavno ne stiže im poziv, ne znaju kome da se obrate i zbog neažurnosti administracije nisu u stanju da taj ispit polažu, ispit za licencu, a ako bi se doslovno primenile neke odredbe i neki članovi ovog zakona, takvim licima bi trebalo da prestane radni odnos, a naravno ne njihovom krivicom. Videli smo ovde, kod ovog novoformiranog saveta za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih, predviđa se 21 član, a predviđa se i iz kojih struktura se predlažu ti članovi, ali se nigde ne kaže koja od struktura daje koliko članova i, kao što je to rečeno u Nacionalnom prosvetnom savetu, ne kaže se kako, odakle i da li će se finansirati članstvo u tim savetima. Učlanu 33, koji govori o proširenoj delatnosti, zaista vi ste to lepo predvideli zakonom i to je sve u redu, međutim, ako imamo u vidu Zakon o budžetskom sistemu gde 40% tih sredstava koja se ostvaruju na osnovu sopstvenih prihoda ide državi, onda će se ova proširena delatnost bukvalno ugasiti, jer niko od prosvetnih radnika, niko od škola, direktora škola, neće biti zainteresovan da se bavi proširenom delatnosti, jer od svega toga kada se odbije ono što ide državi, porezi i sve ostalo, neće im ostati ništa, tako da jednostavno niko neće želeti da se petlja u sve ovo. Neko od kolega je pominjao ispit za direktora. Ima određenih nejasnoća oko tih odrednica i tih stvari. Naravno, u suštini nemam ništa protiv toga da direktori imaju ipak neku vrstu, da kažem,obaveze da nešto više znaju od onih ljudi i radnika u školi. Međutim, vi ovako nametanjem obaveznog ispita za direktora favorizujete automatski određene ljude. Da li to znači ako neko ko ima ambicije da postane direktor škole, za godinu, dve, pet ili deset, praktično ističe te svoje ambicije, otkriva neku svoju strategiju, možda neko i vidi svoju šansu da postane direktor onog momenta kada prethodnom direktoru istekne mandat ili nešto drugo, a ovako vi praktično njega terate odmah unapred da se legitimiše, a znate da će takvi ljudi imati zavist od strane svojih kolega ili od direktnih konkurenata za to mesto iz svoje škole, tako da i to u određenoj meri može poremetiti odnose u školi, kolektivu ili ustanovi, kako se kaže u zakonu. Recimo, ovde se propisuje da pomoćnik direktora treba određeni deo svog radnog vremena da provede u nastavi. Naravno, to nije sporno, ali morate imati u vidu da prema normativima koje propisuju koje škole će imati pomoćnika direktora, to su uglavnom velike škole. Znate da imamo škole i po 40, pa i po 50 odeljenja. Pre svega, misli se na srednje škole, mada ima i osnovnih škola koje su dosta velike, tako da pomoćnika direktora, gledano na ukupni broj škola, ima veoma mali broj škola. Zbog toga ovde bi trebalo da se jasno precizira koji je to obim koji bi pomoćnici direktora trebalo da provode u nastavi, jer u pitanju su velike škole i u pitanju je veliki obim poslova, tako da bi to tačno trebalo definisati. Moje je mišljenje da bi to trebalo da bude maksimalno 20% od one norme za nastavnike. Što se tiče izbornog predmeta, u pitanju je veronauku i građansko vaspitanje, vi ste ovim zakonom predvideli da, kada se učenik jednom izjasni za izborni predmet, da taj predmet mora da zadrži do kraja školovanja. Lično mislim, a i praksa to govori, da to ne bi trebalo da se sagleda na taj način, nego čak naprotiv da se ostavi učenicima mogućnost, SRS je napisala jedan amandman na tu temu, da se tokom školovanja može promeniti izborni predmet. Jednostavno, iz iskustva znamo, kada se deca opredeljuju za jedan ili drugi predmet, oni zaista nemaju apsolutno nikakvog pojma o čemu se radi u jednom ili u drugom predmetu, nego se opredeljuju na osnovu nekih kriterijuma, njegov drug ili njegova drugarica su se opredelili za ovaj predmet pa će i on, ili je čuo da je profesor iz veronauke mlađi ili lepši nego profesor iz građanskog vaspitanja, ili obrnuto, pogotovo što se ovi predmeti ocenjuju opisno, ne utiču na prosek, tako da to i ne stvara neku dodatnu komplikaciju prilikom vođenja školske administracije. Zbog vremena koje moram da ostavim svojim kolegama, da pomenem i maturu koju ste predvideli ovim zakonom. Znači, opšta, stručna, umetnička matura, u suštini nemam nekih većih primedbi na to, ali jedna stvar, jedna velika primedba koju ću ovde da iznesem – opšta matura, ona se pretpostavljam odnosi na, mada ovde ne stoji, ali podrazumeva se da se odnosi na gimnazije. Učenici koji su završili opštu maturu ne polažu prijemne ispite na fakultetima, a učenici koji imaju stručnu maturu, znači učenici iz stručnih škola i učenici koji imaju položenu umetničku maturu umetničkih škola, oni faktički treba da polažu prijemni na fakultetima.
Reč ima narodna poslanica Marina Raguš. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe SRS je 18 minuta, a posle nje narodna poslanica Gordana Pop-Lazić.
Gospodine ministre, zaista mi je drago da o ovim temama možemo zajedno glasno da razmišljamo i da progovorimo, nadam se, na najkonstruktivniji mogući način, pa ćete nam, verujem, pomoći da dođemo do nekih odgovora koji se tiču prosvetne zajednice u celokupnoj, makar ono što bi trebalo da bude, državi Srbiji. Danas sam pažljivo slušala u određenim intervalima kolege iz vladajuće većine i opozicionih partija, posebno gospođu predsedavajuću, i zaista se slažem da je prirodno stanje – da svako želi promene i da je ta vrsta dijalektike nešto što je upisano u najsavršenije biće u prirodi, kao što je čovek. Poređenje sa EU i razvijenim zemljama te porodice je i te kako dobro, pogotovo ako imamo u vidu i sledeću stvar – da je sistem ili upravljačka elita postavila i učinila mogućom takvu vrstu promena. Onda se logički postavlja pitanje – zašto upravljačke elite devet godina nisu postavile takav sistem, pa bismo mi možda imali manje argumenata da na određene načine kritikujemo urušeno srpsko društvo? Volela bih da mi navedete jednu instituciju koja funkcioniše na zadovoljavajući način. Čini mi se da država Srbija i svi građani države Srbije su nažalost oni eksperimentalni zečevi najgore vrste eksperimenta in vivo. Kako je koja elita dolazila, tako je menjala kurs. Kako je ko dolazio na čelo određenih institucija, sebi je dao za pravo da jednostavno upravlja sudbinama ovih ljudi i ove države na najgori mogući način. Reforme, koje bi se čak i pokušale da sprovedu, stajale bi u startu. Mi sada, dame i gospodo, imamo obolelo društvo. Generacije koje bi trebalo da preuzmu odgovorne funkcije u ovoj državi i u ovom društvu, a koje ne mogu da se izleče od delikvencije, maloletničke prostitucije, porasta narkomanije i vrlo loših uzora. Mi imamo kriminalizovano društvo, društvo u kojem ne postoje pozitivni kriterijumi i to tako traje i suviše dugo. Bilo kakav drugi argument posle devet godina tzv. demokratskih promena ovde zaista nema utemeljenje. Jedini zaključak koji može ovde da se izvede jeste da nije bilo volje, da se nije razmišljalo, da su prioriteti bili drukčiji, kao što je potpuno loša privatizacija svega onoga što je postojalo kao mogućnost da se nešto zaradi, užasno veliki pritisci na prosvetne, zdravstvene i sve druge radnike i ljude koji su u vrlo osetljivim oblastima, postavljanje medijski loših uzora, po sistemu – što gore, to bolje – iniciranje frustracija i nasilja na svakom koraku. Mi sada, dakle, jesmo u problemu – kako izlečiti buduće srpsko društvo, jer ga sada nemamo. Mi imamo haos i anarhiju i toga smo svedoci svi. Mi se ovde ubismo govoreći o krovnim, temeljnim, bočnim, sporednim, važnim i nevažnim zakonima, a pogledajte kako izgleda jedan dan u Srbiji – vi morate da se zahvaljujete hiljadama evra za nešto što bi trebalo da bude obavljanje svakodnevne delatnosti; vi morate da tražite vezu kako biste dete upisali u neki vrtić. Vi ne smete da govorite o nekim stvarima jer nikada neće moći da se zaposlite u državi Srbiji. Vi morate da bude član partije na vlasti da biste mogli da preživite u Srbiji. Dame i gospodo, predstavnici vrlo važnog Ministarstva, ovo je vrlo tužno vreme. Ne kažem da je po tome jedinstveno ili ne želim da govorim da nikada gore nije bilo, ali smo mi savremenici ovog vremena koje smo dobili na raspolaganju i nemamo čime da se ponosimo. Ovaj pokušaj reforme može da znači dobar potez i može da znači uspeh sve dok jedno dete ima šansu, ravnopravnu šansu, da se školuje, ostvaruje rezultate i da roditelj zna da onoga momenta kada je to dete poslao u školu da je dete na sigurnom; da prosvetni radnik takođe zna da ima državu iza sebe koja će mu omogućiti sve moguće uslove da učestvuje u sazrevanju deteta. Gospodine ministre, da li će to biti tako usvajanjem ovih zakona? Da li je to tako sada? Mi smo imali prilike da čitamo najrazličitija moguća istraživanja, statistike koje nisu nimalo svetle, kako prolaze recimo maloletna deca u osnovnim školama, na koji način su profesori i učitelji, dakle na koji je način, na žalost, urušena institucija nečega što bi trebalo da bude neprikosnoveno, jer zamenjuje roditelja u tim institucijama, a urušili su ga svi oni koji su uzor u ovom društvu kriminalizovanom, oni koji misle da mogu svojim parama da kupe sve, i sve su za sobom uništili, ostavili su pustoš. To su te promene koje su vrlo aktuelne, nažalost, od 2000. godine naovamo. Ne bih tu generalizovala, ima časnih ljudi i u vlasti i oko nje, ali su oni u nedovoljnom broju da provedu ono što jeste vaša namera. Recite mi kako je moguće da učenik pokuša da otme dnevnik učiteljici i kako je moguće da nasrne na nju? Takođe mi recite, kako je moguće da ne uradite ništa, a da na ju tjubu imate slike nasilja među decom? Molim vas, recite mi koliko će pripadnika MUP biti potrebno da spreči narko-dilere da ulaze u školska dvorišta? Konačno, recite mi, gde će ta deca moći da rade posle završenog edukativnog procesa? Govorim "edukativno" zato što je na žalost ona vrlo važna funkcija, koja je nekada od nas napravila ovo što mi sada jesmo – vaspitna je izostala. Vi imate učitelje, profesore, direktore škola, koji u najvećem broju i procentu jedva krpe kraj sa krajem i koji su vrlo često pod udarom određenih političkih odluka ili ukoliko ne ispoštuju ono što je pritisak uticajnih roditelja, čak žrtve progona. To takođe važi i za određenu decu i za određene roditelje. Dakle, što god da dotaknete, a tiče se prosvete, jeste veliki problem. Verujte, mene je tokom jedne kampanje, o kojoj sada ne bih želela i volela puno da pričam, ali sam se zaista radovala našem susretu, i da vas upoznam i sa tom situacijom, jer bih volela da čujem šta vi mislite o tome, užasnuo i zaista do krajnjih granica potresao jedan primer izbegličke porodice, ali mi eto na delu imamo višestruko kršenje osnovnih ljudskih prava, što je najgore ljudskog dostojanstva. Porodica se preziva Macura. Svojevremeno je zbog "Oluje" pobegla glavom bez obzira u Srbiju, smeštena u objekat Šuplja stena, muž, žena i troje izvanredne dece, dece za primer. Žena radi više poslova, pegla i čisti kuće, ne bi li ta porodica imala dodatne prihode. Njena deca su na budžetu. Svi su akademski građani. Znate, gospodine ministre, sa suzama u očima je došla i pitala – kako ću sada moći da platim njima ispit, jer njima kasni uplata i oni su morali da se zadužuju? Dakle, to je tek jedan od primera. Ne bih volela da čujem odgovor – neka se ne zadužuju, neka sačekaju novce, jer ta deca moraju da upišu sledeću godinu, moraju da polažu ispite. Da vam ne govorim šta je to prouzrokovalo u toj porodici, koja živi u 15 kvadrata, u objektu Šuplja stena, na marginama društva. Na tim marginama društva, dame i gospodo, sada je već milionska populacija. Možda sam ovoj temi prišla na sasvim drugačiji način, ali dozvoliću sebi tu vrstu slobode, jer su moje kolege prethodno zaista vrlo utemeljeno pokušale argumentovano da misle o nečemu što bi trebalo da bude reforma ovog sistema. Mi pozdravljamo nameru, ali vas pitam i želim da čujem odgovor – šta je sa ovim trenutkom sada? Šta je ogromnim brojem ljudi sada? To su deca, to su učitelji, to su roditelji, to je celo društvo. Ono što takođe nije jasno, a jeste vrlo značajan podatak, gospodine Obradoviću, zašto je cena školarine u Srbiji ovako visoka. Šta je to što se recimo akademskim građanima za tu enormnu cenu školarina zaista nudi? Bolji uslovi rada? Bolje sticanje znanja? Nisam sigurna. Prema istraživanju Centra za obrazovne politike, školarine za studente državnih fakulteta u Srbiji i Hrvatskoj su među najskupljima u Evropi. Pretpostavljam da i vi imate ovaj podatak, ali pita Srbija i Srbija treba da zna. Na univerzitetima u Velikoj Britaniji školarina je od 6.000 do 18.000 funti, dok u Austriji, Italiji, Španiji, Portugalu godina studija košta od 600 do 1.450 evra. U Francuskoj postoje državni fakulteti koji su besplatni i za strance. Studenti samo plaćaju takse od 130 do 800 evra. Dakle, u ovoj istoj analizi se navodi da, prema rečima Vanje Ivoševića iz Centra za obrazovne politike, prosečna plata u Srbiji je 385 evra, školarina 750. Najskuplja školarina je na Arhitektonskom fakultetu 240.000 dinara, a to je negde oko 2.500 evra. Razlika je i u tome što u većini zapadnoevropskih zemalja školarina pokriva udžbenike i ostale cene studiranja. U Srbiji besplatnih udžbenika za brucoše nema. Plaćaju se prijave ispita i ostali administrativni troškovi. S obzirom da bih gospođi Pop-Lazić želela da ostavim solidno vreme, jer znam da ima štošta da kaže, evo ovim ću završiti, a nadam se da ćemo dobiti odgovore: na koji način mislite da uredite ovako važnu oblast kao što je prosvetna u državi Srbiji i da se pozabavite nečim i sa onim ljudima koji bi danas-sutra trebalo da zamene vas i sve nas? Mislim da ovo što sam poslednje navela kao argument dodatno stvara užasne frustracije unutar svake porodice, ako ne svake treće u Srbiji, u kojoj svaka prosečna porodica zapravo preživljava. Hvala na pažnji.
Gospođi Pop-Lazić ste ostavili pet minuta.
Eto, i taj nedostatak vremena na neki način predstavlja hendikep za sve nas da se pozabavimo ovako važnom temom i moram u ime SRS da protestujem što u ovakvim uslovima razgovaramo o ovom zakonu, kao što smo i juče govorili o veoma važnim zakonima pod uslovima koji nisu takvi da građanima omogućavaju da čuju šta ti zakoni njima donose, a naravno da se upoznaju i sa stavovima njihovih predstavnika. Malo šta može da se kaže u pet minuta, iako sam imala nameru da imam dužu opservaciju i da iskoristim načelnu raspravu za komentarisanje uslova i okolnosti u kojima donosimo ovaj zakon. Biće prilike da u pojedinostima govorimo o pojedinim rešenjima. Želim samo da skrenem pažnju ministru i da iskoristim tu priliku, s obzirom da smo u obrazloženju mogli da pročitamo i mnoge kolege su se pozivale na činjenicu da je 21,9% starijih od 15 godina bez završene osnovne škole, da je skoro 24% stanovništva samo sa osnovnom školom i da se pitamo šta je uzrok tome, šta je dovelo do toga. Ovaj zakon doživljava kao svojevrsnu strategiju u oblasti obrazovanja. Da li je samo siromaštvo, nemar, neznanje, da li nema jasne strategije i tome slično. Dajte da uporedimo te brojke sa nekim godinama pre deset, 20, 30, 50, svejedno. Danas 10% stanovništva, kažu statističari, živi u totalnom ekonomskom siromaštvu, ali 90% stanovništva, možda i više, živi nažalost u kulturnom siromaštvu, što prelazi, moramo da priznamo, u duhovnu bedu. Zbog čega je to tako? Zbog krize morala, zbog nedostatka kulturnog obrasca, sistema vrednosti, a sve to je ono što bi trebalo da se popravi ili da se kroz ovu strategiju ili kroz onaj prethodni zakon koji smo imali juče, zakon o kulturi, na neki način precizira. Zato ću evo kratko, pošto vreme brzo prolazi, da vas podsetim, iako vi to znate, da je u poslednjim decenijama 19. veka pohađanje četvorogodišnje osnovne škole bilo obavezno, postojale su državne i privatne škole, gimnazije koje su bile obavezne da neguju – šta: srbovanje, moral i karakternost. To su te vrednosti koje mnogi od nas danas ili od onih koji kreiraju zakone se ne usuđuju da unesu u naše zakone. Društvo ne može da se razvija ako nema jasno određen sistem vrednosti na kome počiva njegovo moralno i civilizacijsko ustrojstvo, ako nema precizno profilisan i strpljivo stvoren kulturni obrazac. Imala sam želju da citiram Slobodana Jovanovića, koji se i te kako bavio i neprestano govorio o potrebu prosvećivanja pojedinca, stvaranju demokratskih institucija, buđenju javnog duha, praćenju, ishodištima humanizma, ali samo ću da navedem šta je to na čemu je insistirao. Na javnoj svesti, moralnom vaspitanju, duhovnom samorazvijanju. Citat ću ostaviti za neki od amandmana, jer će dati odgovore na mnoga pitanja koja su kolege poslanici postavljali. Ne mogu vama da zamerim i Ministarstvu na tome što je jezik rogobatan, što su pravne norme rogobatne. Sekretarijat za zakonodavstvo bi zaista morao da vodi računa o tome, jer jezik nije neto što je nevažno. Jer da jeste, ne bi Crnogorci uvodili još dva slovna znaka, niti bi Bošnjaci uvodili svoj bošnjački jezik. Podsetiću vas, tim jezikom i ćiriličnim pismom danas 60 naroda u svetu, mislim pre svega na ćirilično pismo, 60 naroda koristi ćirilicu da bi pisali na svom jeziku.
Gospodine Šami, da li želite reč. Izvolite, imate reč.
DSS je danas izrekla sve što je želela da kaže o predlozima ovih zakona. Raspravu ćemo nastaviti u pojedinostima. Javio sam se samo radi nekoliko stvari. Prvo, ono što je rekao gospodin Magda da je na adresu Odbora za prosvetu stiglo, bože moj, više papira kojima se podržava ovaj zakon, to naprosto nije tačno. Dobili smo tri dokumenta, jedan od strane reprezentativnih sindikata, gde se navode primedbe tog sindikata, jedan od Udruženja vaspitača, gde se opet navode primedbe na zakon i jedan dokument od nezavisnih izdavača vezan za ovaj drugi zakon, gde takođe imaju neke svoje primedbe. Sve te dokumente članovi Odbora su dobili, ništa više od toga dobili nismo. To je jedno. Drugo, gospodin Magda je kazao da ne razume našu primedbu da je zakon ideološki, jer, bože moj, postoji opredeljenje države za evropske integracije, odnosno naše opredeljenje za evropske integracije, kako se izrazio. Slažem se, nije to sporno. Postoji državno opredeljenje da Srbija želi da uđe u EU i to ništa nije sporno. Međutim, to opredeljenje nije ideologija. Ideologija je svako idolopoklonstvo. Ovde se radi o tome da tamo, i gde treba i gde ne treba, gajimo jedno nepotrebno idolopoklonstvo i o tome sam govorio. To nikakve veze sa našom željom da uđemo u EU nema. Konačno, gospođa Čomić, žao mi je što nije tu, ne bih ni o lepoti, ni o znanju. Vidim doduše jedan pozitivan pomak kod DS, konačno su priznali da je danas subota. O nečem drugom je reč. Nije naš problem što je danas subota. Nije problem ni što je 40 stepeni, ni što je popodne. Glasali mi pevajući za ovaj zakon da je on dobar. Nevolja je u tome što zakon o osnovama obrazovanja i vaspitanja ne valja.
Pošto su svi poslanici sa liste poslaničkih grupa i po članu 93. Poslovnika iscrpli svoje mogućnosti za učešće u raspravi, gospodine ministre, da li želite da date završnu reč na kraju ovog dela? Izvolite.
Mislim da sada, danas na kraju ove rasprave ima potrebe da kažem još neku reč više u odnosu na ono uvodno obraćanje, pogotovo što je bilo dosta pitanja koja su postavljena tokom današnje rasprave. Pre toga, želeo bih svima vama da se zahvalim na strpljenju i dobroj volji da danas u subotu, 17. jula, pod ovim uslovima razgovaramo o obrazovanju, vama koji ste ovde, ali pretpostavljam da su ostale kolege imale neka druga posla. Da vam kažem jednu dobru vest na početku, dobio sam je putem SMS poruke od predsednika Unije sindikata prosvetnih radnika Srbije, da su naši mladi fizičari pobedili na takmičenju u Meksiku. Ovo sam morao pomenuti zato što mi je to Leonardo poslao u prethodnom delu dana, verovatno gledajući onaj naš prenos, pa da budem u situaciji da to prenesem vama. Moram reći da sam danas bio u situaciji da čujem puno interesantnih stvari vezano za sistem obrazovanja, ali moram nažalost reći i puno stvari koje se ne mogu nazvati interesantnim. Neke od njih su bile, razumem to, i partijski motivisane, nekad se preskakalo, neki od kolega nisu bili upoznati dovoljno ni sa onim što je bila tema dnevnog reda, a neki su nažalost zbog nove političke pozicije koristili taj svoj stav da zaborave šta je do juče bilo. Što se tiče nas u Ministarstvu prosvete, i mene kao ministra, to je odgovor na pitanje koleginice Raguš, da, kod nas postoji dobra volja da promenimo sistem, ali ne da promenimo sistem na način da pre nas ne valja ništa, a od nas će sve biti idealno. Naprotiv, da pokušamo da napravimo sistem gde ćemo sve ono što je dobro primenjivati, razvijati, a ono loše menjati. Ne mislimo da smo ni najpametniji ni najbolji, da ćemo uspeti u vreme jednog mandata od 2000. do 2012. uspeti da rešimo sve. Sigurno ćemo uspeti da pokrenemo više pitanja, jer nema jednog ministra ili jedne Vlade koji su uspeli u oblasti obrazovanja da postignu značajnije rezultate u jednom kratkom vremenskom periodu. To svi znaju. Zašto zaboravljaju, to je već drugo pitanje. Mi imamo jedan suštinski problem – ako ne bude bilo dece, naša priča o sistemu obrazovanja će biti prazna priča. Mora da ima više dece, mora demografska situacija u Srbiji da se promeni, a mi moramo da promenimo obrazovanje i sistem vrednosti. Sistem vrednosti na način da se promeni odnos prema obrazovanju, da se promeni položaj obrazovanja u društvu, a onda će sigurno sijaset drugih predmeta biti daleko lakše rešiti. Nema razloga da nam se prigovara da nije bilo javne rasprave. Poštovali smo proceduru koju je utvrdila Vlada ili vlade pre nas. Ako su vlade pre nas poštovale proceduru na način na koji je to regulisano dokumentima Vlade, poštovali smo je mi, ako nisu poštovale pre nas, nismo ni mi. Sada se nađite, svako od vas, gde je bio, šta je radio i da li smo poštovali proceduru. Što se mene lično tiče, mislim da ovde jedino jedan broj kolega ima moralno pravo da kritikuje ovaj tekst na način na koji ga je i kritikovao. Drugi to govore više politike radi, ali pokazaću i zašto to govorim. Imali smo javnu raspravu i imali smo ljude koji su želeli da učestvuju u javnoj raspravi, imali smo brojne potvrde te javne rasprave i to sam saopštio danas. Nemamo šta da krijemo, ne može se ništa sakriti. Želeli smo da ponudimo rešenja koja po nama mogu napraviti stvari nabolje. Imali smo razgovore i sa sindikatima, pošto sindikati se uzimaju kao neka potvrda stava da nismo razgovarali. Evo, predsednik jednog sindikata mi je poslao ovu poruku, da ne razgovara sa mnom sigurno mi ovo ne bi javio. Na više razgovora sa njima smo otvarali i zatvarali određena pitanja. I videćete, ima pismo koje smo mi uputili njima, 60 ili 70% stvari koje su nam postavili kao otvorena pitanja mi smo rešili. Gde je glavni kamen razmimoilaženja sa sindikatima? Pitanje finansiranja koje treba da se primeni 2014/2015. godine; onda se u javnosti izlazi sa brojkama koje apsolutno nisu utemeljene. Za ovih godinu dana kao ministar nisam nijedanput izašao i rekao da postoji višak od 1.000, 2.000, 3.000 ili sad čujem 17.000 ljudi, a znam predstavnike sindikata koji su kritikovali svoje kolege kada izađu u javnost na osnovu kojih to kriterijuma se mogao utvrditi taj broj da li uopšte postoji. (Vjerica Radeta, sa mesta: Ti si rekao pet.) Ne, nisam, nisam nijedanput pomenuo broj ljudi koji mogu biti višak. Rekao sam da postoji višak, što znamo svi mi u Ministarstvu, predstavnici sindikata, jer smo od avgusta prošle godine zajedno sa ljudima u Trezoru ušli u strukturu prihoda. Hteli smo da utvrdimo ko i koliko radi, šta i koliko prima, pa smo onda došli do za nas frapantnih podataka da ima ljudi koji su fizički u situaciji da su jedva živi u odnosu na fond časova koji prikazuju vezano za isplatu, da ima nastavnika i profesora koji za isti posao naplaćuju novčane određene sume, da ima više sekretara po ustanovama, da ima ljudi koji nisu završili školu, nemaju odgovarajući stepen stručne spreme, a primaju platu i rade, da ima više pomoćnika, direktora nego što to propisi uslovljavaju, da ima veliki broj drugih nelogičnosti i sve smo od tada počeli da rešavamo. Ne kažem da smo uspeli, ali smo počeli da rešavamo, jer u prosveti ništa se ne može rešiti preko noći i glavni problem razmimoilaženja sa sindikatima je ovo pitanje koje će se primeniti 2014/2015. godine. Ali smo rekli, to sam njima javno rekao, reći ću i vama – nismo mi ti, niti ja kao ministar, niti ovo ministarstvo, niti ova vlada neko ko želi da lomi kičmu obrazovnom sistemu Srbije. Nama je obrazovanje potrebno. Ako utvrdimo u godinama koje dolaze kroz određene projekte i pilot programe i primenu da taj sistem nije dobar, naravno da ćemo odustati od toga ili ćemo vršiti korekcije. Na kraju krajeva, ako ste pogledali pažljivo član zakona koji se odnosi na to videli ste da postoji puno korektivnih faktora. Isto se odnosi i na mrežu škola. Prigovorio nam je neko da ne vodimo računa o tradiciji. Nije tačno. Čak je pedagoška tradicija uvrštena kao jedan od kriterijuma za utvrđivanje mreže škola, jer ne želimo da potremo ništa što je bilo do sada, ali želimo da koraknemo napred. Želimo, i kao ministar sam rekao, to i mislim, da je politika Vlade, želimo da budemo u korak sa svetom, sa svim onim što se u svetu primenjuje i pokazuje se dobro, ali da ne zaboravimo ni Dositeja, ni Vuka, ni Njegoša, ni brojne druge, Milankovića, Teslu i ostale. Sada kada bih počeo da nabrajam sigurno bih izostavio mnoge, jer ima mnogo ljudi koji su deo našeg sistema obrazovanja i naših vrednosti. To je vrlo prosta stvar. Da li to neki žele da čuju, neće da čuju ili čuju samo na način kako im odgovara, to već nije na nama. Ostavili smo strukturu direktora kakva je i bila. Gospodine Samardžiću, moram vas razočarati, sadržaj odredaba zakona o obrazovanju i vaspitanju koji se odnosi na izbor direktora nije ni manje ni više nego što je predlog iz 2006. godine kada je vaš ministar radio ovaj posao, ni manje ni više. Ako je tada bilo mnogo i sada je mnogo, ako je tada bilo malo i sada je malo. Znači, vi verovatno niste bili upoznati sa tim, jer da ste upoznati ne bi ovo govorili. Samo za znanje, kada je reč o obrazovanju u inostranstvu, posle nekoliko godina, postavite sebi pitanje zašto nije pre, sad smo prvi put ove školske godine doneli Pravilnik o dopunskom radu u inostranstvu, hvalimo se da imamo dijasporu koja ima tri miliona ljudi, a nažalost imamo tri hiljade i 580 dece koja su deo sistema obrazovanja i mali broj zemalja i 29 nastavnika na stalnom radu i jedan broj dopunskih. Tu moramo sigurno da promenimo mnogo toga. Taj deo zakona je mali zato što imamo pravilnik koji smo doneli prvi put posle nekoliko godina. Evo, koleginica kaže čak i oko deceniju. Nema reči patriotizam. Tačno, ali nije bilo ni u zakonu iz 2003, ni 2004, ni u zakonu iz 2006. godine. Da li ste se naknadno setili te reči? Čekajte, kada vi prozivate ministra, onda je ministar dužan da da odgovor. Evo Zakon 2003, evo vaša promena iz 2006. godine, nema patriotizma. Da li je to naknadna pamet ili nešto drugo, vi sami procenite, ali nema. Ako nema tada, zašto onda prigovarate nama što nismo to stavili. Uostalom, vi znate koliko je posle 2000. godine koliko je bilo komentara o sadržaju te reči "patriotizam". Ima tradicije, i srpske tradicije, i ima i srpske kulture, ima i srpske istorije, kada pogledate strukturu Nacionalnog prosvetnog saveta, pa pogledate ko čini Nacionalni prosvetni savet, da li iko ima ko razmišlja o obrazovanju da može dovesti u pitanje da se u ovoj državi može učiti ono drugo što je deo naše istorije? Uzimajući naravno u obzir i ono što su učešća manjina u stvaranju te istorije, ali stvarno nije korektno prozivati nas zbog onoga što ni vi niste primenili u vreme kada ste radili ovaj posao u ovoj oblasti. Imali ste tri ministra. Nisam do dana današnjeg nijednom rečju pomenuo bilo koga od mojih prethodnika, nijednom rečju, a godinu dana sam ministar. Ali, sve ima meru. Vi ste danas prešli meru. Da, prešli ste meru i to treba da se zna. Mogao bih razumeti da govorite o sistemskim razlikama, ne sviđa vam se kako je izabran ovaj savet, to mogu razumeti. Ali, stavljati na dušu ovom ministarstvu stanje u obrazovanju, a imati tri ministra pre toga, stvarno je nepravedno. Tu se mi razlikujemo, to je taj sistem vrednosti. Mi ćemo u Ministarstvu svih 220 amandmana pažljivo pogledati. Koji god amandman bude unapredio sistem obrazovanja, stvarno ćemo ga primeniti, nema stranačkog, neće ga ni biti. Para nema nažalost već duže i to nije stanje sada nego godinama unazad. Suštinski mislim da smo možda propustili šansu kada je bilo o privatizacije reč da se deo sredstava usmeri na izgradnju objekata i ulaganje u obrazovanje. Mislim da je tada jedna šansa propuštena i sada se moramo snalaziti kako jeste. Neko je pitao da li mi imamo strategiju? Imamo strategiju i stvarno želimo da donesemo zakone koji će unaprediti sistem i izvršimo izmene u zakonu o visokom obrazovanju, i doneti i kratkoročne i dugoročne mere. Sada imamo 103.000 ljudi u osnovnom i srednjem obrazovanju i oko 20.000 u visokom obrazovanju. Kada je reč o visokom obrazovanju, tu se praktično zna, ovo moram da pomenem zato što je bilo nekih pitanja koja iskaču iz teme, ali su deo današnje rasprave. Bilo je reči i o Petnici, i o Bolonji, i o visokom obrazovanju i hoću tu da kažem, na kraju, zašto, jer ćemo ionako kroz amandmane biti u situaciji da kažemo puno toga o sadržaju zakona. Kada je reč o visokom obrazovanju, država je kroz standarde, kroz rad komisije za akreditaciju definisala tačno koliko ima zaposlenih u odnosu na programe koji se izvode na fakultetima i u odnosu na prostor, kako god hoćete, svi su standardi ispunjeni i taj je broj sada optimalan. Ukoliko ima više zaposlenih, oni će objektivno morati da dele sudbinu takvog stanja, ali tu imamo činjenično stanje. Kada je reč o osnovnom i srednjem obrazovanju, imamo oko 103.000 ljudi. Imamo jedan do dva posto prirodnog odliva godišnje. Izračunali smo da imamo nekoliko hiljada ljudi koji imaju jedan od uslova za penziju. Naša je namera da pokušamo da u Vladi Republike Srbije stvorimo sredstva za ekonomsko-socijalni program i da ponudimo jednom broju ljudi koji to hoće, ukoliko to hoće, da napuste sistem, da bi mogli primiti nove ljude, a da jedan broj zaposlimo u obrazovanju odraslih. Da stvorimo situaciju da nemamo viška, ali ko to može znati unapred, ako ne budemo imali dece. Jer, ako ne budemo imali dece i para, onda jednostavno i prosek, broj dece u odnosu na broj nastavnika i sve ostale stvari se objektivno dovode u pitanje, ali imamo plan i radićemo na tome. Koliko ćemo uspeti, to ćemo zajedno da utvrdimo i ovde i na nekim drugim mestima gde se bude govorilo o obrazovanju. Mi pokušavamo da budemo stvarno socijalno odgovorna vlada, koliko god to neko prihvatao ili ne prihvatio. Zašto to govorim? Da nismo promenili Zakon o visokom obrazovanju, prošle godine bi se daleko manji broj studenata upisao. Moram vas podsetiti, poštovane kolege poslanici, da je stepen prolaznosti studenata u Srbiji na univerzitetima bio od 22 do 28%. Da nismo promenili Zakon o visokom obrazovanju, uzimajući još u obzir oktobarski ispitni rok, ta brojka bi bila neznatno viša od toga. Mi smo smanjili broj bodova za upis i veliki broj studenata se upisao. Sada ima preko 100.000 studenata koji su na teretu budžeta. Gde ćete bolju podelu socijalno odgovorne vlade, ako nije toliki broj. Jedino smo ministarstvo ili jedno među retkima, da ne bude jedina, koje je pred novu godinu iz dela viška sredstava koje smo imali zahvaljujući jednom protokolu i načinu rada u Ministarstvu prosvete podelili zaposlenima, deo određenih primanja. Jedno od retkih ministarstva. Sa sindikatima stalno razgovaramo i delimo ono što imamo, ne možemo deliti ono što nemamo i što ne možemo. Ali, kažem vam, pokušavamo da sve ono što je objektivno primenimo. Na samom kraju, u stvari, pomenuta je Bolonja i Petnica. Moram i kod jednog i kod drugog. Bolonja, sviđalo se to nama ili ne, voleli mi Bolonju ili ne, imali svoj utisak ili sadržaj o primeni Bolonjske deklaracije ili ne, ali 46 zemalja u Evropi primenjuje Bolonjsku deklaraciju ili je deo bolonjskog procesa, 46 zemalja, od toga 27 zemalja članica EU i 19 koje to nisu. Bolonja je već postala sistem vrednosti i data je u Luvenu ocena prve dekade primene Bolonjske deklaracije. Otvorena je nova dekada, dekada stvaranja prostora visokog obrazovanja u Evropi. I ostali se interesuju za to kako se Bolonja primenjuje. U Brizbejnu je prošle godine bio skup od 44 zemlje. Amerika se interesuje, ovo govorim zato što sam čuo od ljudi koji su govorili na konferenciji o bolonjskom forumu zadnjeg dana Bolonjske konferencije, bilo je sad i u Uneskou u Parizu o tome reči. Svako se interesuje i malo gledaju i šta drugi rade, jer svako želi da bude prvi i bolji u oblasti obrazovanja, da bi našao svoje mesto u 21. veku, veku znanja. Mi smo za tri godine Bolonjske deklaracije dobili ocenu 3,8. Mislim da je to vrlo dobra ocena, ali to ne znači da ne treba da radimo dalje. Do sada je bio jedan red kriterijuma, sada će ići drugi. Planirane su još četiri međunarodne konferencije – 2012, 2015, 2018. i 2020, verovatno će se ići na drugu ocenu kvaliteta visokog obrazovanja u zemljama primene Bolonjske deklaracije i stvaranja evropskog prostora. O tome imamo profesorku Veru Dondu koja je član foruma Bolonja grupe koja prati sve ono što treba da znamo. Ovo vam govorim, ne zaostajemo, ljudi. Počeli su da nas spominju pozitivno, da li zbog nas u ovom ministarstvu ili zbog prethodnika, nije važno. Ali, Srbija više nije neko ko se spominje negativno, naprotiv, počeli su da nas pominju pozitivno. Inaravno da ćemo raditi na tome. Petnica; pre nekoliko dana sam dobio od direktora te ustanove jedan papir koji se zove struktura prihoda i troškova. I ja sam se iznenadio, moram priznati, jer sam tada video da je ovo ministarstvo finansiralo svega 9,7% u 2008. godini, a 2007. godine 16,37%. Sami izvedite zaključak da li je moguće da jedno ministarstvo koje nekog finansira sa 9,7% može da ugasi istraživačku stanicu Petnica. Naravno da ne može. Ne da ne možemo, nego i nećemo. Razgovarali smo sa direktorom i finansiraćemo sve programe koji su deo onoga što mi činimo u sistemu obrazovanja. Koji su motivi pominjanja Ministarstva prosvete u tom kontekstu, to ostaje i meni i vama na moguće zaključivanje. U svakom slučaju, bio sam danas u situaciji kao ministar prosvete, uprkos ovom vremenu, ovako sparnom, da čujem puno korisnih stvari vezanih za sistem prosvete i za značaj obrazovanja. Želeo bih da ova pozitivna atmosfera koja je bila ovde danas, bez obzira na pojedinačne iskorake, da se prenese i kod drugih. Potpuno sam ubeđen i stojim kod toga, dok ne promenimo kod većine društva stav o značaju obrazovanja, obrazovanje ne može napraviti krupne korake, a mi u međuvremenu pravimo sistem. Kako kažu vojnici – i bilo koji sistem je bolji nego da nema sistema. Ali, mi ne želimo da imamo bilo kakav sistem, mi želimo da imamo jedan funkcionalan, ekonomičan, kvalitetan sistem, koji će ovu decu koja dolaze ili koja su sada unutar obrazovanja stvarno osposobiti da mogu sa tim znanjem da traže i da nađu posao. Ne možemo mi rešiti sve. Stanje ekonomije nije nešto što možemo, ali mi možemo da značajno utičemo. Mi na nivou srednjeg obrazovanja svake godine planiramo upis učenika u prvi razred srednje škole zajedno sa tržištem rada, Nacionalnom službom zapošljavanja i sa poslodavcima. Sa fakultetima je drugojačije, oni imaju akreditovane programe na određeni broj godina i te programe posle akreditacije nije moguće menjati. Videli smo i stavili težište na srednje stručno obrazovanje, savet i obrazovanje odraslih, da bi kroz te dve oblasti u godinama u koje dolaze pokušali ovom ogromnom broju ljudi, svi ste citirali taj broj, svi smo svesni koliko je loše po Srbiju, da bi promenili. Jer stručnjaci Svetske banke kažu da Srbija može da se razvija jedino pod uslovom da se poveća obrazovni nivo stanovništva i poveća se produktivnost rada. Ovim rešenjima i zakonima koje ćemo doneti mi ćemo pokušati da rešimo ovo prvo pitanje, a produktivnost rada i uopšte ekonomsko stanje nije samo stvar ovog ministarstva, koliko god mi želeli da pomognemo, ali ćemo pomoći time što ćemo stvarati obrazovane ljude i pomoći im u onome što žele. Ako rade, da mogu da rade, ako žele da nastave studije, da budu uspešni u studijama. Ovo je za nas početak jednog puta, jer mi imamo sada ova dva zakona, a onda imamo u septembru još dva i kasnije. I na kraju, pošto ovaj drugi zakon ostaje nekako uvek u drugom planu, a to ne zaslužuje. Mi smo stvarno imali razgovore sa svim izdavačima. To je kolega dobro primetio, kada sam rekao oni su to pravili, tačno, oni su učestvovali u tome, normalno da smo mi bili u ministarstvu neko ko je vodio i sve usmeravao, ne želeći da dovedemo ni privatnog izdavača, bilo kog, a pogotovo javnog izdavača, u podređenu situaciju. Jednakost, jednakopravnost, isti uslovi za sve. Moram da vam kažem, mi sa njima odlično sarađujemo, ne znam kakve, da kažem, direktne ili indirektne kontakte imate vi sa njima, ali mi odlično sarađujemo s njima. Najbolji dokaz je ovaj projekat besplatnih udžbenika. Mi smo se sa izdavačima sve dogovorili. Sve smo se dogovorili. Mi smo njima dostavili podatke od nastavnika nižih razreda, šta su nastavnici izabrali. Moram vam reći da je bilo 10 izdavača, 44 kompleta i niko nije dovodio u pitanje izbor učitelja. Podelili smo im te podatke, dali smo im mogućnost da se sami uvere i tada smo razgovarali i o tom projektu i ovom zakonu. Kažem, jedina stvar gde se mi razlikujemo, pored onog spornog člana 15. jer nam je stvarno tehničkom greškom izostao deo teksta, jeste pitanje licenci. Kao ministar, mislim da treba da bude licence. Mora da se zna ko se bavi pitanjem izdavanja udžbenika. Neki izdavači misle da ne treba. U redu, tu se razilazimo. Ali, opet i oni će učestvovati u pravljenju pravilnika o sadržaju te licence. Znači stvarno ni tu nemamo ništa sporno. Oni sami kažu da će deliti vreme što se tiče izdavanja udžbenika do ovog zakona i posle ovog zakona, uz sve moguće manjkavosti ovog zakona, jer nema zakona koji je idealan, ali se slažu da možemo menjati. Odmah da vam kažem, ako primenimo. Pošto, ako ste pažljivo gledali prelazne i završne odredbe ovog zakona, videli ste da se neke odredbe primenjuju od školske 2010. i 2011. godine, neke 2014-2015, jer nama je za pojedina rešenja u ovom zakonu potrebno vreme, potrebno nam je stručno obrazovanje nastavnika, potrebno je da napravimo određene pripreme. Naravno da ćemo za svu decu sa posebnim potrebama pokušati da rešimo i njihove potrebe. Iduće godine, odnosno krajem ove godine, treba da dobijemo kredit od EIB, nekoliko desetina miliona evra samo za osnovno i srednje obrazovanje. Deo toga, ne deo toga, ali ono što bude za investicije i opremu, pa naravno da ćemo za sve učenike i škole u Srbiji. Suština ovog predloga zakona jeste da se poveća broj dece u osnovnim i srednjim školama, da smanjimo broj specijalnih škola, da sve više dece bude deo redovnog obrazovanja, da promenimo sistem vrednosti. Na kraju, kao roditelj, ono što mislim za sebe, mislim i za vas, koliko god se mi trudili da govorimo pozitivno ili negativno o sistemu obrazovanja, mi u sistemu obrazovanja ne možemo učiniti sami ništa ako nemamo podršku i roditelja. Jeste sistem vrednosti fantastično važan, ali roditelji moraju biti deo procesa obrazovanja. Kažem i ono što sam rekao kada smo predstavljali program UNICEF-a o sprečavanju nasilja u školama, jer sa njima sarađujemo oko toga, rekao sam pitajte, roditelji, svoju decu kako je danas bilo u školi, šta su učili i da li su nešto pročitali. Jeste tragično. Tragično je kada učenik digne ruku na nastavnicu, jer to je nažalost taj pogrešan sistem vrednosti, kao što je tragično i što drug druga hoće da ubode nožem u stomak zbog mobilnog telefona, kao što se desilo pre nekoliko meseci. Ali, to je deo sistema koji postoji i koji će, nadam se, ostati iza nas, jer mi u Ministarstvu prosvete želimo sve te stvari da dovedemo do kraja i da rešimo. Ali vam kažem krajnje iskreno, a vi to znate koji radite u obrazovanju, ako postoji 905.000 dece, ako postoji 1.815 škola, objektivno po broju to jesu pojave koje su u tragovima, ali dobijaju takav značaj da kažeš ne valja nam celo obrazovanje, ne valja nam škola, što nije tačno. Jer mnogo dece, potpuno normalno u sistemu obrazovanja, koja imaju sistem vrednosti u porodici i gde imaju svoj sistem, oni završavaju škole. Izvinite, nama je 85% dece koja su upisali prvi razred srednje škole dobilo ili su upisala jednu od tri željena profila koja su izabrali. Nije bilo nikakvih problema. Za ostale će biti mesta u školama u odnosu na znanje koje su postigli. Tako je bilo odvajkada, samo što se u promenama sistema poneke stvari promene, pa zaboravimo i ovo što je bilo pre. U svakom slučaju, hvala na ovim stavovima vezanim za obrazovanje. Mi ćemo nastaviti razgovor kada bude reč o zakonu u pojedinostima.
Reč ima gospodin Šami. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, prvo, ministar ne donosi zakon, zakon donosi Skupština. U ovom sazivu Skupštine poslanici DSS su uočili da u tekstu zakona nema reči "patriotizam" i mi smo vam kroz amandman predložili da se na nekim mestima to unese. Na vama je da procenite da li to mislite da treba ili ne. Drugo, ako me baš pitate da li su tadašnji ministri za čijeg ministrovanja su doneti prethodni zakoni, gospodin Knežević i gospođa Čolić, pogrešili što to nisu uneli u zakon, jesu pogrešili, uopšte nije bitno iz kojih su stranaka. Treće, nijedan poslanik DSS nije na bilo koji način okrivio aktuelno Ministarstvo prosvete za stanje u prosveti. Mislim da to niko rekao nije, svako normalan zna da je prosveta jedan inertan sistem i da ono što u prosveti radite dobro ili loše svoje rezultate pokazuje za nekih 7-8 do 10 godina.
Zahvaljujem, gospodine ministre, vama i vašim saradnicima. Poštovani narodni poslanici i vama takođe zahvaljujem na učešću u raspravi. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i Predlogu zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima. Rad ćemo nastaviti u ponedeljak u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 100 narodnih poslanika. Radi tačnog utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine i da postoje uslovi za rad. Obaveštavam da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: prof. Borislav Pelević i Srđan Spasojević. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača dr Olivera Dulića, ministra životne sredine i prostornog planiranja, prisustvuju i Aleksandra Damjanović-Petrović, pomoćnik ministra, Nebojša Janjić, pomoćnik ministra, Ljilja Stanojević, pomoćnik ministra, Nenad Tesla, direktor Republičkog geodetskog zavoda, Željka Jurakić, direktor Fonda za zaštitu životne sredine i Svetlana Ristić, samostalni savetnik, koje pozdravljam. Prelazimo na zajednički načelni pretres 12-15. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O UREĐENjU PROSTORA I IZGRADNjI, DRŽAVNOM PREMERU I KATASTRU, SOCIJALNOM STANOVANjU I FONDU ZA ZAŠTITU ŽIVOTNE SREDINE Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o 12, 13, 14, i 15. tački dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe, imaju pravo da govore svaki po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako to već niste učinili, da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda, odnosno po ovoj tački, predstavljaju: narodni poslanik Siniša Stamenković – Poslaničku grupu PUPS, narodni poslanik Milisav Petronijević – Poslaničku grupu SPS-JS, narodni poslanik Bojan Mladenović – Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o uređenju prostora i izgradnji, Predlogu zakona o državnom premeru i katastru, Predlogu zakona o socijalnom stanovanju i Predlogu zakona o Fondu za zaštitu životne sredine. Da li predstavnik predlagača dr Oliver Dulić, ministar životne sredine i prostornog planiranja želi reč? (Da.) Izvolite. Da vas obavestim da je gospodin Jovan Nešović ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe G17 plus. Gospodin Mića Rogović, prestavlja poslaničku grupu Napred Srbijo. Gospođa Milica Vojić-Marković želi da govori o povredi Poslovnika. Otvaram pretres i dala sam reč gospodinu ministru, ali pre toga gospođa Milica Vojić-Marković.