Poštovani gospodine predsedavajući, vi kao predsednik Skupštine Republike Srbije, tumačeći Poslovnik, imate obavezu, i moralnu i formalnu, da odlučujete na bazi činjenica sa kojima zaista raspolažete. Prijavljujem povredu Poslovnika, člana 98. stav 1. i 2. jer je, evo ga ovde stenogram, narodni poslanik, predsednik poslaničke grupe DOS, gospodin Čedomir Jovanović, decidno rekao ime stranke SPS-a u negativnom kontekstu i sa punim pravom javio sam se, a vi mi niste dopustili da repliciram, iako evo po stenogramu se jasno vidi da je to učinjeno. Mislim da imate jednu zaista veliku obavezu da proverite, kada vam se neki poslanik javi na repliku i tvrdi da je bilo tako nešto, a ako sami niste mogli da mu poverujete, jer neko ko je ozbiljan ne bi sebe dovodio u neprijatnu situaciju da se lažno predstavlja, sa lažnim motivom javlja. Ovo vaše ponašanje nije prvi put, ovo je već četvrti ili peti put kada sam ja u pitanju i preostaje mi da tumačim da to ima neke druge konotacije.
Imate pravo na repliku, izvolite. Šta je smešno? Utvrđena je greška i šta sada?
Dame i gospodo narodni poslanici, replika bi imala daleko veću vrednost da je izrečena sinoć u 18 časova, nakon političkog govora narodnog poslanika koji, uzgred budi rečeno, nije u sali i meni lično je neprijatno da govorim kada on nije u sali. Pošto sam tek sada dobio pravo, častan sam u toj situaciji i to pravo treba i da iskoristim. Politički govor održan u 10 minuta do 18 časova zasigurno je znalcima i poznavaocima zakonske regulative o radnim odnosima zvučao tako, pošto govornik nije imao mnogo argumentacije u samom Predlogu zakona da iskaže, pa se opredelio za politički govor čisto manifestacionog karaktera, koji je imao zadatak da stavi tačku na "i", na kraju jedne sednice gde je u poslepodnevnoj raspravi veliki deo poslanika, vrlo preciznom i decidnom arumentacijom, rekao onu surovu istinu vezanu za Predlog zakona o radu. Nekoliko samo stvari da istaknem. Govornik je ustvrdio da je prva vlast - DOS-ovska vlast koja sa sindikatima razgovara ravnopravno. To apsolutno nije istina. On je istakao kasnije da su kolektivni ugovori recidivi komunističkog perioda. Upravo postojanje kolektivnih ugovora, kojima se pre svega reguliše odnos zarada, zatim zapošljavanja i otpuštanja sa posla, pokazuje da se u ovoj zemlji ranije razgovaralo ravnopravno sa sindikatima. Konačno, oni koji sa rukovodiocima sindikata i sa radnicima razgovaraju, jako dobro znaju da se tvrdi da je postojeći zakon o radnim odnosima pravi zakon, koji jednako štiti i poslodavca, i radnika i zaposlene. Međutim, replika je ključno vezana za oblast dugova. To je jedna oblast sa kojom se manipuliše, posebno u poslednje vreme, od vremena Pariskog kluba (a sa Londonskim klubom se opet u Parizu održavaju pregovori). Jednu činjenicu treba reći: ova država je 1991. godine dugovala 4,5 milijarde, a njoj je dugovano 2,5 milijarde dolara. To je ono što je tačno. Tačno je i to da se dugovi nisu mogli vraćati i da su finansijski tokovi prekinuti. Tačno je i to da dug od 4,5 milijarde dolara nije uvećan u osnovici ni za dolar, ali su obračunate kamate do 12 milijardi dolara. Dotle su one dovele i to 2001. godine, pri čemu istovremeno dug nama od 2,5 milijarde nije dobio kamatu i ostaje u vrednosti od 2,5 milijarde. Oprošteno je ono što se planiralo uzeti na bazi obračuna kamata, dok nisu obračunate kamate koje smo mi imali kod naših dužnika prema nama i tu je suština. Prema tome, pregovara se o opraštanju dela kamata, a ne o osnovici duga. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Boris Karaičić, a posle njega narodni poslanik Srđan Petrović.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo, pre mog izlaganja, molim vas da se malo na jučerašnju raspravu osvrnemo. Zaista smatram da rasprava kako je juče tekla nije dobra; niti je SPS taj koji brani radnike, niti je DOS taj koji treba da brani poslodavce i da pominje Severnu Koreju itd. Ono što je moja namera danas je da vas uverim u nekoliko stvari, a prva je da je ovaj zakon koncepcijski zaista ideološki. Jeste dobar, podržavam 90% onoga što je napisano, ali sam ubeđen da takav zakondanas u našoj zemlji nije primenjiv i hoću da argumentujem sa podacima do kojih sam došao. Dakle, ako hoćemo da menjamo naše društvo i ovim zakonom to je poželjno, ali to ne možemo učiniti sa ljudima koji su decenijama vladali našim fabrikama, društvenim firmama, na način koji je samo komunizam dozvoljavao. Ne važi pravilo - svačije, to je ničije - i ne mogu da shvatim da ti ljudi preko noći ovim zakonom postaju poslodavci. Ne mogu da shvatim da niko nije vodio računa o tome da je, ako već pominjemo Češku i Poljsku kao primer, tamo pre ovog zakona o tranziciji donet zakon o lustraciji, a to znači da rukovodioci koji su dugi niz godina upropaštavali društvene firme nisu imali pravo da se 10 godina bave tim poslom, upravo iz razloga koji sam naveo. Molim vas, ako to ne uzmemo u obzir, dolazimo u situaciju koja je zaista paradoksalna i apsurdna: da ljudi koji sa tržištem i tranzicijom nemaju veze odlučuju o tome gde se usmeravaju firme; odlučuju o strateškim partnerima; odlučuju o tome gde će njihovo preduzeće da ide i kojim putem. Pri tom, naravno, radnici koji su štrajkovali svih ovih deset godina na naše pozive strahuju od toga da bi ti isti ljudi,koji su pre 5. oktobra uvodili radne obaveze, proglašavali neke bivše predsednike za narodne heroje, i veze nemaju sa tržištem, mogli da ih iz puke osvete izbace sa posla, ne zbog njihove radne nesposobnosti, nego iz razloga koji su zaista čisto politički. Moja teza je da ne mogu komunistički kadrovi da vode privredu kao poslodavci, a ima ih u svim opštinama. Kasnije ću pomenuti opštinu Užice, iz koje dolazim, kao vrlo dobar primer za ovo o čemu govorim. Svako od vas sigurno zna veliki broj tih direktora koji su dugi niz godina upropaštavali fabrike i koji nažalost nisu očišćeni na način koji je zakonski bio moguć. Ne govorim o tome da je neko od njih bio u SPS-u, JUL-u, da je krao ili nije; možda jeste, možda nije. Govorim o tome da postoje podaci i dokumenta koja kažu da su neki od njih došli na čelo tih fabrika 90-tih godina, dakle prošlog veka, koje su na tim računima imale svote od nekoliko miliona maraka ili dolara, a da su nakon njihovog odlaska sa čela firme, ili nažalost ostanka i dan-danas, ti računi debelo u minusu ili na nuli. Dakle, nemoguće je da bilo ko pomisli da ti kadrovi mogu ovaj zakon da sprovode. Opet kažem, tekst zakona nije loš, ali je neprimenjiv sa ovakvim kadrovima. Dugo sam merio i razmišljao o tome da li će privatnici, koje ovaj zakon zaista treba da zanimai za koje je dobar, imati više koristi od ovog zakona ako se on sada usvoji ili će naša država imati veću korist ako se on ne usvoji. U tom vaganju sam odlučio da apelujem na vas da ovaj zakon ne usvojimo upravo zbog toga da država svojim odlukama stane na put takvim ljudima. Pomenuo sam nekoliko mogućnosti: zakon o lustraciji, zakon o tranziciji, a takođe vas opominjem da dok god postoji društvena svojina kao takva ne može biti govora o tržištu, o utakmici na način kako to Zapadna Evropa radi već dugi niz godina. Jer, opet ponavljam, ti ljudi ne razumeju o čemu se radi. Ne mogu da shvatim da se sindikati, koji su se bavili polutkama, ženskim hulahop čarapama, preko noći zalažu za radnička prava. Nije mi intencija da zbog njihbudem protiv ovog zakona, već mi je namera da upozorim da ljudi kao što je, evo samo vezano za Užice, Dragan Subotić - Valjaonica bakra, Milovan Ćorović - Valjaonica aluminijuma, Rade Zagorac - TP Koža, koji su dakle upropastili te fabrike, ne mogu da budu poslodavci ni na koji način. Mogu biti formalno, ali ne mogu biti suštinski jer je to protiv ovog naroda, protiv ove zemlje i na kraju, naravno, protiv interesa tih radnika, koji su mnogo puta zbog njih bili ugrožavani, pre svega politički, izbacivani sa posla. Oni su se odazivali na naše pozive idočekali su 5.oktobar, znate i sami, sa velikim nadama, a ne da danas dočekuju ovaj zakon sa strahom da će ih ti isti direktori, taj isti Rade Zagorac, isti Dragan Subotić, da otpuste sa posla. Ti ljudi su imali monopol na izvoz bakra. Bakar je strateški proizvod ove zemlje. Imali su pravo da raspolažu tim proizvodima na način kao da je njihov. Imali su pravo da oni postavljaju upravne odbore, a ne oni njih. Imali su pravo da rade šta hoće i za to nisu kažnjeni. Molim vas, to je propust ove države. Nije to propust tih radnika ili tih ljudi koji sede kod kuće i ovo posmatraju. Prema tome, suviše je dubok i suviše je veliki problem da bi se jednim zakonskim aktom on rešio. Molim vas, ljudi i njihove sudbine su zaista važniji od mesec - dva dana, koji će se zaista možda izgubiti ako se ovaj zakon povuče iz procedure, pre toga usvoji zakon o tranziciji ili o lustraciji, pa se reši taj problem. Treba da budemo sigurni da će neki mlađi ljudi iz inostranstva, ne kao ja, ne bojte se, nego mlađi ljudi iz inostranstva koji su završili adekvatne škole, njih zameniti, jer znaju posao, znaju očemu pričaju, znaju o čemu govore. A ne da ljudi koji su, opet kažem, više decenija imali svu vlast, postaju preko noćiposlodavci, samo zbog toga što neko ko je pisao ovaj zakon nije vodio računa o redosledu događaja i o tome da, kada pominje Poljsku i Češku, ne može da pomene jedan deo, a da izostavi mnogo važnije zakone koji su pre toga usvojeni. Dakle, čitava rasprava o kojoj govorim na neki način me je podsetila na to da se jedni eto upinju da dokažu kako su radnici tobož ugroženi. Nisu ni manje, ni više ugroženi samim zakonom. Više su ugroženi pogrešnim ljudima, njihovom svemoći i samovoljom, kojima ni nova država nije na put stala, a sa druge strane verujem da će privatnici, koji zaista čekaju ovaj zakon sa velikim nadama imati razumevanja za ovo što govorim. A to je da država mora, pre nego što krene sa ovim zaknom, daukine društvenu svojinu, da postigne mnogo toga, u smislu zakonske regulative, pre nego što kaže - eto, mi smo i zakonskim aktima spremni i sposobni da regulišemo ovu materiju na način koji je evropski, demokratski i podrazumeva zapadnu demokratiju kojoj težimo. Molim vas, i suviše je veliki problem, i suviše je realan da bi se pred njim žmurilo. Ne mogu pred njim da žmurim, jer su me ljudi u Užicu i u drugim gradovima upozoravali i molili da ovo kažem. Rekao sam ono što sam imao. Na vama je da budete vojnici svojih partija ili da kažete - eto, sačekaćemo još par meseci, donećemo onda ovaj zakon i biće mnogo bolje za nas, i za radnike i za poslodavce, ako to vreme sačekamo.
Po Poslovniku, gospodin Kovačević.
Gospodine predsedniče, poštovane kolege poslanici, javio sam se da bih ukazao na član 89. našeg Poslovnika, koji govori o pravu šefova poslaničkih grupa da se obraćaju o određenom zakonskom projektu poslanicima. Nemam ništa protiv što je mladi poslanik, gospodin Karaičić, sa ove govornice pozvao poslanike da ne prihvate zakon ili pozvao podnosioca zakona da ga povuče, ali imam protiv toga što je on to govorio u ime poslaničke grupe Pokreta za demokratsku Srbiju, jer je sticajem okolnosti on još uvek poslanik u sklopu poslaničke grupe Pokreta za demokratsku Srbiju. Ovo govorim zbog toga što PDS, kao članica DOS-a, podržava donošenje ovog zakona, zalagaće se za njegovo poboljšanje i definitivno usvajanje. Zbog toga bih molio, gospodine predsedniče, da se diksusija gospodina Karaičića prihvati kao diskusija poslanika Karaičića, a ne kao predstavnika poslaničke grupe PDS-a. Hvala.
Ja, naravno, ne mogu ulaziti u vaše stranačke probleme. On je još uvek zaista predstavnik, odnosno predsednik poslaničke grupe PDS-a i to je nesumnjivo tako. Dok se ne izmeni, to je tako. (Stanko Kovačević: On je potpredsednik druge opozicione stranke.) Vi se dogovorite da bude drugačije, pa će biti drugačije. To rešite, na način utvrđen zakonom, preko Administrativnog odbora Skupštine. Ja tu ne mogu ništa. Nemojte sada da vodimo raspravu o PDS-u. Rešiće se to. Hoćemo li da se saslušamo, šta ćemo da radimo? Najlakše ćemo ovaj problem rešiti tako što ćete ceniti argumente koje je gospodin Karaičić izneo. Reč ima narodni poslanik Srđan Petrović.
Poštovane kolege, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, sigurno je da je jedno od krunskih predizbornih obećanja DOS-a bilo povećanje standarda građana. Pitaćete se kakve veze ima povećanje standarda građana sa ovom današnjom temom. Međutim, sigurno je to ono što je ljude opredelilo da glasaju za promene. Da bi se došlo do tog predizbornog obećanja, sigurno da je potrebna veća efikasnost privrede. Da bi se ta veća efikasnost privrede ostvarila, sigurno da domaći resursi nisu dovoljni. Potrebna su veća strana ulaganja. Veća strana ulaganja imaju određene uslove. Da bi se do njih došlo potrebna je, pre svega, stabilnost države, kako države tako i okruženja. Sada ćemo da govorimo o stabilnosti države, jer to je naš cilj. Drugi uslovi za strana ulaganja normalno su i liberalizacija trgovine i cena, poboljšanje bankarskog sistema, zaštita privatne svojine. Postoji još jedan uslov o kome danas govorimo, a to je liberalizacija tržišta rada. Liberalizacija tržišta rada je jedini od ovih uslova koji može da bude dvostruko shvaćen. Liberalizacija tržišta rada donosi strana ulaganja, koja su nam svima cilj i zbog kojih smo i dobili ove izbore, obećavajući poboljšanje standarda građana. Ali, to je važno imati na umu, liberalizacija tržišta rada može u nekim okolnostima doneti i pomognuti nestabilnost države. Onda tih stranih ulaganja ni nema. Šta liberalizacija tržišta rada može da donese? Sigurno da je to veliki preokret,to je nešto što donosi veliku promenu u odnosu na sistem u kome smo živeli, ne poslednjih 10, nego poslednjih 50 i više godina. Liberalizacija tržišta rada donosi novi tržišni duh. Ono što je važno, donosi eliminaciju socijalne funkcije iz preduzeća. Svismo svesni toga da je socijalna funkcija uništila efikasnost i privrednu sposobnost našeg preduzeća, a naročito velikih preduzeća. Donosi nešto što imamo sada kao problem, a to je spajanje formalnog i neformalnog tržišta rada. Takođe, važna stvar za mlađe građane - donosi mogućnost nezaposlenima da uđu na tržište rada, što je sada poprilično onemogućeno. Samim tim se ta diskriminacija nezaposlenih otklanja. Liberalizacija tržišta rada donosi nešto što može dvostruko da se shvati - neizvesnost, ne samo za poslodavce koji je već sada imaju (znači privatne poslodavce), nego donosi jednu neizvesnost koja je neophodna i za radnike. To moramo da shvatimo. Međutim, problemi koji postoje kod nas su mnogo veći nego u drugim istočnoevropskim zemljama, koje su došle do te liberalizacije tržišne radne snage. Imamo problem sa socijalističkom prezaposlenošću, a to je nešto što je nastalo pre poslednjih 10 godina, znači nešto što je u cilju socijalizma, urađeno u vreme velikih kolektiva. Takođe, imamo nešto sa čime su se suočile i druge istočnoevropske zemlje, zemlje u tranziciji, a to je predtranziciona i tranziciona nezaposlenost. Takođe, ono što je važno, što je kod nas gore nego u drugim istočnoevropskim zemljama, to je nezaposlenost usled sankcija međunarodne zajednice koje smo trpeli, praktično, poslednjih 10 godina. Imamo problema i u psihologiji radnika. Nažalost, kod nas se danas plate ne vezuju za rezultate rada. Imamo problem u zaštiti od otpuštanja, kao jednom instrumentu koji donosi rigidnost tržišta radne snage. Kada se sve ovo vidi, vidi se da je liberalizacija tržišta rada neophodna da bi došlo do stranih investicija, da bi došlo do povećanja efikasnosti privrede. Međutim, vratiću se na ono što je naš konkretan problem: liberalizacija tržišta rada, ako se loše uradi, ako je zakon neadekvatan ili ako nije donet u pravo vreme, može da donese nestabilnost državi. Nestabilnost ili stabilnost države je glavna stvar oko koje se investitori opredeljuju. Znači, treba biti oprezan, treba napraviti određene kompromise. DSS, kao stranka desnog centra, zalaže se za liberalizaciju tržišta radne snage, zalaže se za reforme. Kao odgovorna stranka, mi smo svesni da ne mogu stvari da se gledaju crno-belo. Mi danas imamo dva suprotstavljena koncepta koji nisu samo kod nas, nego i u svetu -može da se kaže da su to koncept tranzicije šok- terapijom i koncept tranzicije korak po korak. Šok-terapija je kao što znamo, jedan program koji je uradio Džefri Saks, pre 10 godina, a sada imamo i nekih novih viđenja gospodina Štiglica, nobelovca. To su dva suprotstavljena koncepta. Nije lako biti pametani reći šta je dobro. Sigurno da je u monetarnoj sferi ono što se kod nas radi na nivou savezne države, znači vezano za politiku stabilnog dinara, vezano za rešenje bankarskog sistema, da je tu šok - terapija dobro rešenje. Međutim, kod zakona o radu, kod tržišta radne snage, mislim da je postepeni put bolje rešenje, da ne bi došlo do socijalnih nemira. Posle ove opšte priče, šta je nama činiti? Imamo danas zakon o radu o kome treba da raspravljamo.Zakon o radu ima dobra rešenja; međutim, zakon o radu treba da ima jednu određenu psihološku pripremu zaposlenih građana. Oni moraju da shvate sve ovo što sam rekao, znači da se vreme promenilo, da standard ne dolazi sam po sebi, da efikasnost privrede, za koju se svi zalažemo, ne donosi, ne može da donesenešto što se zove sigurnost radnog mesta itd. Takođe je važno i da se priprema zakona pogleda sa stanovišta trenutne strukture naše privrede. Znači, kada bismo imali potpunu privatnu svojinu, privatne poslodavce, ne bi verovatno dolazilo u pitanje donošenje ovakvog zakona, možda još u nekom liberalnijem obliku. Međutim, naša struktura je da mi imamo društvenu svojinu, da se radnici plaše nekih stvari koje nisu vezane za njihov lični rad, nego su vezane za ono što je prethodno kolega Karaičić govorio, za strukturu društvenih direktora, za strukturu društvene svojine. Kada se sve to ima u vidu, treba napraviti određeni kompromis. Mislim da je sada kompromis jedino moguć amandmanskim menjanjem zakona, gde ćemo mi popraviti neke članove zakona koji su, po mišljenju DSS, svojevrsne rupe u zakonu koje mogu da posluže za otpuštanje radnika na mala vrata. Moramo da ih izmenimo. Jedan deo tih amandmana je prihvaćen. Drugi deo amandmana će biti na raspravi i, u zavisnosti od toga kako se bude o tim amandmanima glasalo, svoj stav će zauzeti i Demokratska stranka Srbije. Važna stvar koja je i bila u praksi, koju su prihvatile gotovo sve političke stranke, jeste socijalni dijalog. To je bila dobra priprema za ovaj zakon. Mi smo imali određene razgovore sa sindikatima. Slažem se da ti sindikati nisu idealni, ali, takvi kakvi su, jedino oni sada postoje. Sve poslaničke grupe su, kao što znate, te razgovore imale i napravile određeni kompromis sa sindikatima. Mislim da bi sada toga trebalo da se drže. Demokratska stranka će se držati tog dogovora, glasaće za amandmane koji su usaglašeni i, u zavisnosti od glasanja, od ishoda glasanja o tim amandmanima, opredeliće i svoj stav o zakonu. Hvala.
Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa javlja za reč? Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, danas imamo na dnevnom redu raspravu o zakonu o radu, i sa svih svojih skoro 200 članova, koliko ovaj zakon ima, čini mi se da on predstavlja jedan od retkih sistemskih, a još ređih reformskih zakona, koje smo imali u ovoj skupštini i u ovom mandatu. Sama činjenica da izrada ovog zakona, odnosno proces pregovaranja i ostalo, traje od 8. februara, govori o svoj složenosti ove materije. Posebno bih rekao nešto o odnosima sindikata i ovlašćenih predlagača, vezano za ovaj zakon. Znamo kako je to išlo. Znamo o svim kontroverzama koje su se pojavljivale tokom ove rasprave. Jedino što, bar meni, nije dovoljno jasno - šta je do kraja od svega toga usaglašeno i šta ćemo mi kroz ovu raspravu konačno usvojiti, šta će biti konačan tekst, i da li će konačan tekst zakona biti stvarno reformski i sistemski, ili će to biti zakon koji će biti u jednom malom delu različit od postojećeg zakona o radnim odnosima, pa se onda postavlja pitanje da li ga je trebalo i donositi. Vezano za tu činjenicu i okolnost mi ćemo se prema tom zakonu na kraju, kada se bude u celini glasalo o tom zakonu, kada budemo imali sve sagledano i kada budemo videli praktično kako zakon u celini izgleda, kao poslanički klub reformista i Sandžačko-demokratske partije opredeliti da li ćemo glasati za njega ili ne. Ako bismo o ovom zakonu svi koliko nas ovde ima, ili u najvećem delu, govorili gotovo o svim detaljima, nama ne bi bilo dovoljno ni ovih 10 sati diskusije koliko je predviđeno i izglasano; čak mislim da ne bi bilo dovoljno ni ono plus beskonačno, a i takav predlog je bio, da se o ovom zakonu diskutuje. On je toliko obiman i složen, toliko je značajan, da je uputno da svako od poslanika govori o jednom njegovom delu, kako bismo ukupno, kao celina, praktično imali obrađen najveći deo, koliko god je to moguće. Opredelio bih se da nešto kažem o jednom segmentu ovog zakona. On je u ovom nacrtu pod rednim brojem 13 i taj razdeo se zove - kolektivni ugovori. Samo donošenje, odnosno uvrštavanje kolektivnih ugovora u ovaj zakon je bilo praćeno određenim kontroverzama, određenim nesuglasicama, sumnjičenjem i tome slično. Svestan sam činjenice da kolektivni ugovor sam po svom nazivu nosi neku konotaciju nekakvih vremena koja su iza nas. Međutim, analizom onoga što je predlagač ovde predložio, vidimo da tu postoje i bitne razlike. Te bitne razlike se sastoje u tome što smo u ranijem periodu imali kod najvišeg oblika kolektivnog ugovaranja, znači tzv. opšteg kolektivnog ugovora, značajnu ulogu države. Država je bila ta koja je praktično potpisivala u delu kolektivni ugovor, u dogovoru sa sindikatima, a čuli smo kakvi su nam sindikati bili. Svima nam je to u sećanju i slažem se sa prethodnim diskutantima koji su okarakterisali sindikat u ranijem periodu onako kako su ga okarakterisali. Dakle, u takvim uslovima država je bila u stvari taj autoritet koji je najviše uticao na to da se kolektivni ugovor, na način kako je propisivao određene stvari, i donese. Sada imamo drugu situaciju. Govori se praktično o stranama u potpisivanju, formiranju kolektivnih ugovora, i to kako opšteg karaktera, znači kolektivnog ugovora koji važi na nivou Republike, tako i do kolektivnih ugovora nižeg nivoa, a oni se i dalje zovu po starim nazivima (mislim da su to odgovarajući termini), a to su - posebni i pojedinačni. Ono što je novina u ovoj oblasti, ne znam koliko je ko to zapazio, jeste da se uvodi jedna nova kategorija, kolektivni ugovori koji se formiraju na bazi teritorija. Mislim da je to veoma značajan pomak u tom segmentu koji se zove - kolektivni ugovori, iz sledećih razloga: mi smo svesni da živimo u državi koja nema jednaku razvijenost na svim svojim područjima, dakle, i uslovi privređivanja, uslovi zapošljavanja, status radnika, status poslodavaca, nisu jednaki u svim delovima naše zemlje. Postoje opštine sa desetak hiljada stanovnika i imate, recimo, Beograd koji ima dva miliona stanovnika. Dozvolićete da postoji bitna razlika u uslovima rada u takve dve sredine. Omogućavanje da se na nivou pokrajine, na nivou grada Beograda i lokalne samouprave, potpisuju kolektivni ugovori između zainteresovanih strana, a to su pre svega reprezentativna udruženja poslodavaca, čak je i to regulisano, da bismo otklonili onu nedoumicu šta znači kada na određenom području postoji veliki broj poslodavaca. Znači, udruženje poslodavaca, reprezentativno udruženje koje čini više od 10% poslodavaca na tom prostoru, a sa druge strane je reprezentativni sindikat koji opet na tom području predstavlja najveći broj sindikalno organizovanih radnika. Za nas kao reformiste je najbitnije što na pokrajinskom nivou postoji mogućnost da se jednom finom regulacijom, putem kolektivnih ugovora, odraze posebne specifičnosti tog područja. Mi znamo da u Vojvodini postoji ogroman demografski problem. Znamo da, sa druge strane, u Vojvodini postoje određene povoljnosti tipa infrastrukture, saobraćaja i mnogih drugih stvari, tako da je moguće napraviti kolektivne ugovore koji, naravno, čak i po odredbama ovog zakona, ne mogu biti restriktivniji od onoga što zakon predviđa, ali mogu da na jedan primeren način regulišu određene stvari koje su bitne za određene teritorije, bile one opštine, pokrajine, grad Beograd, ostali gradovi ili Republika. To bi bilo otprilike to, vezano za kolektivne ugovore. Dodao bih samo još nešto: mi treba u razgovoru o ovom zakonu svaki put da potcrtavamo da se mi nalazimo u fazi tranzicije i da to u značajnoj meri akceptiramo kao našu okolnost koja se ne može zaobići. Tranzicija znači puno toga, ali ne bih sada o tome. Mnoga rešenja iz ovog zakona o radu su, po meni, ipak oročena na određen period, najmanje četiri godine, kako je Zakon o privatizaciji predvideo da će se privreda Srbije privatizovati, bar u tom delu, i da ćemo sutra u nekom sretnijem periodu razgovarati malo drugačije, upravo zbog toga što će se privredna struktura promeniti. Rekao bih samo jedan primer, i time ću završiti. Recimo, u Italiji postoji jedan grad koji je grad pobratim Novom Sadu, a zove se Modena, koji deset i više puta ima veći nacionalni dohodak po glavi stanovnika. Oni su u strukturi zaposlenosti otprilike predstavljeni na sledeći način i kod njih je situacija sledeća: preko 60% zaposlenih u Modeni su zaposleni u firmama koje broje do dva zaposlena. Tako piše u izveštaju koji smo dobili. Šta je sad važno u tom slučaju? Dalje, jedno 10-15% zaposlenih radi u malim i srednjim preduzećima i samo desetak i nešto više posto radi u velikim preduzećima. To je privredna struktura kojoj mi treba da težimo, a ona govori pre svega o sledećem - o ljudima koji su zaposleni preko 60% u ličnom radu. Mnogo je važniji zakon o obligacijama, nego o radu.
Reč ima gospodin Marko Petrović.
Poštovane kolege poslanici, pred nama se nalazi ključni reformski predlog zakona, Predlog zakona o radu. On je ključni reformski zakon iz tog razloga što tretira upravo ono što je i najveću buru u javnosti proizvelo, a to je odnos između radnika i poslodavca. Moramo priznati, svi mi koji živimo u ovoj Srbiji pre ili kasnije ćemo se naći ili u ulozi jednog ili u ulozi drugog. Prema tome, moramo se složiti da je ovaj zakon bio neophodan kao zakon koji raskida sa bivšom praksom samoupravljanja, kao i sa bivšom praksom socijalističkog kapitalizma koji je napravio bivši režim na jedan veštački način i koji je prevaziđen zadnjim događajima od 5. oktobra. Međutim, šta je prvo trebalo učiniti? Mislim da je prvo trebalo doneti nekoliko zakona, a to je zakon o denacionalizaciji, pa onda zakon o radu, pa tek onda, sledom događaja, doneti Zakon o privatizaciji. To se vrlo često sa ove govornice i govorilo kada je bio Zakon o privatizaciji na dnevnom redu, a to pokazuje i praksa, s obzirom da neki poslanici već napomenuše da će i ovaj zakon imati problema u sprovođenju, baš zbog neke hronologije u događajima. Pa, i sam Zakon o privatizaciji ima probleme, jer nije pre njega donesen zakon o radu. Znamo kakve probleme ima taj zakon, znamo da očekujemo investitore, da će ih biti, ali tek kada zaokružimo zakonodavni proces, da investitori koji ulažu budu sigurni i u svoj kapital, da budu sigurni i radnici koji rade, a na neki način da bude siguran i profit koji oni ostvaruju. Koja su dva osnovna cilja zakona koja smo mi, ispred Nove Srbije, videli? Dva osnovna cilja zakona, koja su pozitivna, naravno, su ta što ovaj zakon treba da afirmiše rad i rezultate rada. Svi dosadašnji zakoni apsolutno rad nisu stavljali na prvo mesto. Rad je bio jedna sporedna stvar. Znamo onu čuvenu krilaticu: "Niko ne može toliko malo da me plati, koliko malo mogu da radim." Prema tome, ovaj zakon ima jednu veoma pozitivnu stvar, a to je što rad i rezultate rada stavlja na prvo mesto. Međutim, takođe (ne suprotno od rada), stavlja i profit na prvo mesto, stavlja i poslodavca čiji je osnovni interes profit na prvo mesto, jer bez profita, znamo odlično, nema ni napretka firme, a nema ni napretka društva. Naravno, i profit je bio jedna omalovažavana, diskreditovana kategorija koja je sa potcenjivanjem pominjana i u teoriji i u praksi. Znači, hoćemo da revitalizujemo i profit. Šta je drugi cilj, vrlo pozitivan, ovoga zakona? To je što se ukida praksa samoupravljanja i praksa društvene svojine. Ovaj zakon jednim udarcem, da tako kažem, preko te dve tekovine koje su nas vrlo mnogo povlačile unazad i dovukle ovde gde jesmo, kojima se cela naša zajednica veoma mnogo dičila, a to su samoupravljanje i društvena svojina, povlači crtu i one više neće postojati. Međutim, ovaj zakon ima i neke mane, a te mane su one koje su videli mnogi poslanici ovde, koje su proizvele veliku žestinu na ulicama Srbije i u firmama Srbije, kroz izlive nezadovoljstva sindikata, i koje su bile tema u pregovorima ovde u parlamentu između svih poslaničkih grupa (osim SRS koja je mogla da učestvuje, a nije, ali se verovatno na drugi način konsultovala sa sindikatima, to je bilo njeno pravo). Ali, sindikati su ovde u zgradi parlamenta sa svim poslaničkim grupama imali konsultacije i izneli svoje primedbe na ovaj zakon. Došlo je tu i do nekih kompromisnih rešenja, koja su parlament i poslaničke grupe prihvatile. Međutim, izgleda da je, od onoga što su naše poslaničke grupe i mi kao parlament, kao vrhovno zakonodavno telo, doneli kao neki zaključak u pregovorima između nas i sindikata, Vlada Srbije malo toga prihvatila. Od velikog broja sugestija prihvaćenih i od strane grupe koju je predvodila DS, i od strane grupe koju je predvodila DSS (a Nova Srbija je prisustovala i u jednoj i u drugoj sali, da tako kažem, i jednog i drugog dana), vrlo malo je prihvaćeno - čini mi se, petnaestak amandmana, plus četiri amandmana koje je sama Vlada podnela. To nije ni četvrtina od onoga što je pregovorima prihvaćeno. To će se kasnije, tokom glasanja o amandmanima i u glasanju Nove Srbije, videti, jer smatramo da je ovaj zakon bio neophodan, ali amandmansko šminkanje je i te kako potrebno, da bi se postiglo ono što je gospodin Karaičić rekao, s obzirom da se privatna i društvena svojinaovim zakonom tretiraju apsolutno jednako. Privatna i društvena preduzeća se tretiraju jednako, što nije loše, ali u doba tranzicije je i te kako loše. Ono je vrlo dobro u stabilnim društvima, tu nema privatne, ove i one svojine - tu je svojina ili nije svojina. Ali, u vreme tranzicije, naročito posle svega onoga što smo mi deset godina doživljavali, a to, moramo priznati, nije doživljavala ni Češka, ni Poljska, ni sve zemlje istočnog bloka koje su bile u tranziciji, a morali smo da donesemo i te antimonopolske zakone, što smo doneli, i Zakon o ekstraprofitu, a oni su nastali upravo kao posledica sankcija koje su bile. Znači, mi smo bili u dalekoj težoj poziciji i imali smo takvu situaciju da društvena i privatna svojina ne mogu biti tretirane jednako ovim zakonom. Tu je bilo i predloga da se član 105, koji direktno tretira te probleme, briše. Međutim, čini mi se da će biti i na skupštinskom zasedanju najvećih problema oko tog člana 105. Videćemo šta će tu da se desi - da li će on morati da se doradi i da se u tom članu različito tretiraju društvena i privatna svojina i direktori društvenih i privatnih preduzeća. Moramo priznati da direktori privatnih preduzeća, jer su vlasnici svojih firmi, moraju na jedan način da budu tretirani, a oni ljudi koji su, kao što reče moj prethodnik, gospodin Karaičić, na neki drugi način postali rukovodioci tih firmi i došli u specijalne privilegovane položaje i na neki drugi način upravljaju nego ljudi koji su vlasnici firmi, moraju i ovim zakonima biti obuhvaćeni. Tu dolazimo i do druge mane ovog zakona, a to je što on naše društvo ne shvata kao tranziciono, nego ga shvata kao definitivno završeno, i ne tretira ovo društvo kao društvo promena, nego ga tretira kao društvo koje posle ovog zakona treba bukvalno da se ponaša ovako i nikako drugačije. Prema tome, stav Nove Srbije će biti da u principu i u načelu ovaj zakon mora da se prihvati i treba da se prihvati, jer je raskid sa bivšim režimom i bivšim sistemom, ali bogami, kroz amandmane koji ovde dođu, prepustićemo našoj savesti i našem stavu da vidimo kako ćemo i na koji način glasati.
Ima reč gospodin Zeldžo Hurić.
Uvaženi gospodine predsedniče, dame i gospodo potpredsednici, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, mislim da ovde nije bilo nikakve dileme - zaista, kao zamenik šefa poslaničke grupe, imam pravo da koristim ono vreme koje je predviđeno za nastup šefa poslaničke grupe, a to je 20 minuta, koliko se sećam, po Poslovniku. Neophodnost za donošenje ovog zakona leži prvenstveno u izuzetno lošem statusu radnika, posebno u proizvodno - privrednoj delatnosti, kao i u sprovođenju započetih i projektovanih privrednih reformi. Ako su ovi razlozi, praktično, neki od definisanih ciljeva naše tranzicije, onda je jasno - mora se obezbediti pozitivan ambijent, a to znači, između ostalog, i adekvatno funkcionisanje radnog zakonodavstva. Bez obzira na naš specifikum, a tu mislim pre svega na zahteve tržišne privrede i na naš ekonomski razvitak, nije se moglo a da se i u ovoj sferi ne primeni praksa zemalja u tranziciji, i ne samo zemalja u tranziciji, već i ukupnog evropskog radnog zakonodavstva. U tom smislu, pri izradi ovog zakona pošlo se prvenstveno od konvencije i preporuka Međunarodne organizacije rada, pri tom vodeći računa prvenstveno o obezbeđivanju uslova za funkcionisanje malih i srednjih preduzeća, kao glavnog faktora, ako ne i temelja, našeg budućeg privrednog razvoja. Vodilo se računa i o pravima i obavezama zaposlenih, primerenih uslovima rada, o pravima poslodavca, o materijalnoj i socijalnoj sigurnosti, o pojednostavljenju dosadašnjih složenih potreba kod zasnivanja radnog odnosa i svih anomalija koje su pri tom postojale. U tom smislu, nadam se i duboko sam uveren, bar na osnovu članova 13. i 14. koji definišu zabranu diskriminacije prilikom zapošljavanja, neće se više uvažavati argument člana ove ili one partije, kao što smo u prethodnom periodu imali da je argument da li je neko drug član ili ne bio glavni u zasnivanju radnog odnosa. Zatim, vodilo se računa o disciplini, o disciplinskoj odgovornosti i prestanku potrebe za radom zaposlenog. Posebno bih ovde istakao neke kategorije koje ovaj zakon u znatnoj meri razlikuju od prethodnog zakona, u smislu da ga istinski čine radnim, a ne neradnim, kakav je, po mom dubokom uverenju, u najvećem delu svojih članova bio prethodni zakon. Naime, mislim da se jedan recidiv, komunistički recidiv provlačen kroz naše obrazovanje, a to je da se školujemo prvenstveno da bismo sa što manje rada bolje zarađivali, neće više moći odraziti na radno mesto. To će onemogućiti jedna posebna kategorija, definisana u ovom zakonu, pod nazivom - zabrana konkurencije. Naime, valjda nije potrebno ovde naglašavati da su mnogi radnici, posebno oni u administrativnom sektoru i upravnim organima pojedinih preduzeća, na svom radnom mestu obavljali poslove u svoje ime i za svoj račun. Veliki broj njih je te svoje kancelarije, ili prostor u kome su radili, više koristio za funkcionisanje sopstvenih firmi, a ne firme u kojoj su bili zaposleni. Mislim da se smanjivanjem neopravdanih razloga za davanje otkaza zaposlenima znatno uvećavaju prava koji se ne mogu bezrazložno naći na ulici. Kako rekoh, neće više član ove ili one partije moći da, bez obzira na kvalitete njegovog rada, i dalje bude zaposlen. I na kraju, hteo bih, kao učesnik u razgovorima sa predstavnicima SSS, da registrujem, ako ne i da pokušam da otklonim jednu dilemu koja se ovih dana provlači u našoj javnosti. Naime, reč je o tome šta je to dogovoreno, a šta nije, šta je tačno od toga što tvrde predstavnici SSS. Bio sam u grupi sa gospodinom Čedomirom Jovanovićem, 25. oktobra, na razgovorima sa predstavnicima SSS. Tvrdim, a to je istina, da smo tom prilikom u prilično dugom razgovoru, negde oko šest časova, skoro usaglasili sve stavove, iako oni kažu sada, prema ovoj informaciji koju sam dobio neposredno pre nego što ću izaći za ovu govornicu, da su njihovim amandmanima napadnuta 102 člana i da je to jedan od razloga što ovaj zakon nije valjan. Rekao bih, ako smo od ta 102 napadnuta člana dogovorili da ispravimo samo 30-tak, to će pre govoriti o tome da nisu bili valjani amandmani, nego što nije bio dobar Predlog zakona. Ovo je zaista istina, jer smo dugo, satima, razgovarali o pojedinim članovima i nije ostalo ništa nedogovoreno. Posebno sam bio oduševljen načinom vođenja tog razgovora, jer sam imao utisak da, iako su formalno postojale dve strane, ipak, sa stanovišta cilja, kao da je bila jedna strana, pošto smo i jedni i drugi imali za osnovni cilj prava i obaveze radnika. Na kraju, nakon završenog razgovora, gospodin Smiljanić je zaista rekao da nije dobro da izađemo sa jednom eksplicitnom informacijom u smislu u kome sam govorio, dakle, da je sve dogovoreno. Jer, eto, on nije uspeo da sve što je dogovoreno provede kroz svoje organe i da dobije neku potvrdu, nego je zamolio, prosto, da sačekamo, a da kažemo samo da smo postigli visok stepen saglasnosti. Na kraju krajeva, i sam kraj tih razgovora i ono što se posle toga dešavalo, posle konferencije za štampu, u smislu jedne manje proslave svega onoga što je dogovoreno, govori u prilog ovoj tvrdnji o kojoj sam ovde govorio. Dakle, Sandžačka demokratska partija i Reformisti Vojvodine, uz sve one amandmane koji su prihvaćeni - ne samo dogovorom, reč je o ona 24, koliko reče juče predsednik Odbora za industriju, odnosno 30-tak, koliko smo mi tada dogovorili, računajući da će i neki koji su ostali sporni takođe biti prihvaćeni ovde od strane Skupštine - a što će umnogome poboljšati Predlog ovog zakona, daće svoj glas za ovaj zakon. Zahvaljujem.
Poštovani predsedniče, koleginice i kolege poslanici, evo dragi kolega Mihajlov se smeje i počeću baš tim njegovim smehom moju diskusiju o Predlogu ovog zakona. Kada bi on sada ustvrdio da je ovo jedan od retkih reformskih zakona koji nam je ponudila Vlada Republike Srbije, onda bih se sa njim apsolutno složio, kao što bih se složio i sa drugim predstavnikom DSS, koji je rekao da ovaj zakon zaista stvara uslove za liberalizaciju tržišta rada kao osnovnog preduslova buduće realizacije reformi. Takođe bih rekao da je ovo jedan od retkih zakona koji je veoma dugo vremena u pripremi, da ne upotrebim drugi izraz, gde je sijaset učesnika učestvovalo u njegovom pravljenju, u diskusijama, raspravama, amandmanima itd. Svedoci smo da su dva najveća sindikata u Republici Srbiji, kada im je predočeno da baš ne mogu da ostvare sve svoje namere koje su imali u smislu suprotstavljanja Predlogu ovog zakona kada su organizovali proteste radnika, da su morali da razgovaraju sa predstavnicima Vlade Republike Srbije, ali je takođe veoma mudar potez Skupštine Republike Srbije i poslaničkih grupa koje su prihvatile da sa predstavnicima sindikata razgovaraju o tim njihovim primedbama, koje su u zadnje vreme imali, na Predlog ovog zakona. Zaista moram reći da, kao jedan od retkih, ovaj zakon u dobroj meri uspostavlja ravnotežu između interesa poslodavaca i interesa radnika. Ako se ovaj zakon pravilno pročita i pravilno shvati, videće se iz njega da poslodavac ima više interesa da štiti prava svojih radnika, nego što će to da štite sindikati. Kada se uspostavi ravnoteža interesa poslodavca (a to je rad i ostvarivanje profita) i interesa radnika (pravo na rad i ostvarivanje što je moguće veće zarade), onda se ta dva interesa toliko međusobno prožimaju da zaista poslodavac gaji praktično svog radnika i svakog dobrog radnika čuva. Iz tih razloga, mi moramo ozbiljno da shvatimo ponašanje predstavnika sindikalnih organizacija u ovom trenutku, koji ovoliko drvlje i kamenje bacaju na konačnu verziju ovog zakona. Čak nam u svom dopisu, upućenom Skupštini Srbije i šefovima poslaničkih grupa, kažu i sledeće: "Ako se pak usvoji samo ono što Vlada na izvestan način naređuje Skupštini da učini, onda će ona, kao i svi, snositi odgovornost za eventualne proteste koje će naši članovi želeti da im organizujemo, a o čemu će odluku doneti Veće saveza sindikata Srbije". Ja sam imao nameru, gospodine predsedniče i gospodo poslanici, da vam danas predložim, jer je upravo u 11 sati, gospodo poslanici oprostite, da danas jedna delegacija ovog parlamenta ode na sednicu Veća Saveza sindikata Srbije koja je sada u toku, počela je u 11 časova, i da pokuša sa njima da obavi pravilnu raspravuna osnovu ove informacije koju su nam dostavili pre dva sata, a koja govori o aktivnosti u vezi sa donošenjem zakona o radu. Tu su veoma dobro specificirali sve aktivnosti u kojima su Savez sindikata Srbije i Sindikat "Nezavisnost" učestvovali u proceduri donošenja ovog zakona, a isto tako dali su i sve njihove amandmane, dali su pregled amandmana koji su usaglašeni sa pojedinim poslaničkim grupama. Pročitao sam sve njihove amandmane (71) i mogu reći da sam pronašao jedan jedini koji se u skoro 50% njihovih amandmana prožima: to je različit stav ovog zakona koji govori o ugovoru o radu između poslodavca i radnika od stava sindikata koji govori o kolektivnom ugovoru, opštem ili posebnom kolektivnom ugovoru. Jedina suprotnost između stava sindikata i stava ovog zakona se upravo nalazi u tome. Zaista, to nije toliko vredno ovolike buke, protesta i zamajavanja radnika, jer će samo pravilnim sprovođenjem ovog zakona radnici biti izuzetno zainteresovani i biće zadovoljni što će se konačno stvoriti uslovi da prvo krene proces privatizacije. Bez sprovođenja Zakona o privatizaciji, ni našoj privredi ni našim radnicima nema perspektive u budućnosti. Sprovođenjem ovog zakona stvoriće se uslovi da se jave strani investitori, koji će biti spremni da ulože svoja sredstva u zajedničku proizvodnju i mimo procesa privatizacije. I na kraju, stvoriće se uslovi da strani partneri rade na zajedničkom proizvodu kroz poslove, jer će imati stabilan, demokratski i u interesu radnika sistemski zakon koji reguliše ovu oblast. Želeo bih da vam ponovo još jedanput kažem da će poslanici PDS, koji rade u okviru DOS-a, podržati Predlog ovog zakona. Podržaćemo sve one amandmane koji doprinose njegovom poboljšanju, sa željom da na kraju ove rasprave ovaj zakon i definitivno usvojimo. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, a posle njega Miodrag Stamenković.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, sistem radnih odnosa koji je od 1. januara 1997. godine uređen saveznim Zakonom o osnovama radnih odnosa i republičkim Zakonom o radnim odnosima predstavlja jedan od najznačajnijih pravnih sistema, jer od rešenja sadržanih u navedenim zakonima zavisi pravna i materijalna sigurnost velikog broja građana koji su radno sposobni i koji se nalaze u radnom odnosu. Poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva podržaće novi republički zakon iz ove oblasti samo pod uslovom da je pripremljen na osnovu prethodnog svestranog sagledavanja važećih rešenja od strane naučnih i stručnih institucija, kako bi nova rešenja bila primerena ne samo stranim, već pre svega našim uslovima, kojima se dalje neće pogoršavati prava zaposlenih i koja će biti usaglašena sa rešenjima utvrđenim u navedenom saveznom zakonu. Međutim, Predlog zakona o radu nije pripremljen na osnovu navedenih polazišta. U njemu je sadržan veliki broj rešenja kojima su prava radnika znatno umanjena, pa pri tom nisu saglasna sa rešenjima utvrđenim u saveznom zakonu. Ovo, verovatno, zbog toga što je jedini cilj predlagača ovog zakona da on bude prihvatljiv za poslodavca, odnosno vlasnika kapitala, što treba da doprinese jeftinijoj i bržoj prodaji društvenih preduzeća. To je, uostalom, potvrdio i ministar za rad i zapošljavanje, gospodin Dragan Milovanović, u izjavi koju je, povodom Predloga ovog zakona, dao listu "Politika", a koja je objavljena 5. juna 2001. godine. Citiraću samo deo izjave gospodina Milovanovića: "Namera predlagača jeste da ovaj zakon bude podrška drugim zakonima, pre svega onome o privatizaciji. Radno zakonodavstvo se ovde nije godinama menjalo. Zaposleni su na papiru imali mnogo prava, ali je to u praksi bilo neostvarljivo. Stranci koji su zainteresovani za ulaganja kod nas sigurno ne bi dolazili da se propisi ne menjaju, jer žele da u potpunosti upravljaju preduzećima." Pri tom, ministar zanemaruje činjenicu da je kod nas privatizacija tek započela i da će biti potrebno više godina dok sve društvene firme postanu privatno vlasništvo, kojima će jedini kriterijum i interes biti dobar rad radnika, a ne simpatije ili antipatije prema njima. Šta će se dotle događati u društvenim preduzećima, kada prema predloženim rešenjima u ovom zakonu poslodavac, tj. direktor može olako da otpusti svakog radnika koji mu je nesimpatičan, posebno u firmama ispod 50 zaposlenih, nije teško pretpostaviti. Zato ne iznenađuju opravdane reakcije, tj. protesti ogromnog broja zaposlenih preko Saveza sindikata Srbije, Ujedinjenih granskih sindikata "Nazavisnost" i Sindikata zdravstva. Ako je Vlada ocenila potrebu da se važeća rešenja u propisima o radnim odnosima menjaju, a i mi iz Stranke srpskog jedinstva smatramo da su izvesne izmene neophodne, imala je dovoljno vremena da blagovremeno dostavi inicijativu Saveznoj vladi za izmene i dopune saveznog zakona, da paralelno sa tim izmenama pristupi pripremama republičkog zakona i da ga po usvajanju saveznog zakona dostavi na razmatranje Narodnoj skupštini. Važeći republički zakon pripremljen je tako što je uređena celina sistema radnih odnosa. Naime, ovim zakonom su preuzeta rešenja sadržana u saveznom zakonu, ta rešenja su bliže razrađena, a potpuno su uređena pojedina pitanja i odnosi koji nisu uređeni saveznim zakonom. Na taj način su jednim zakonom uređeni u celini svi radno-pravni instituti. Međutim, u Predlogu zakona o radu zanemarena su rešenja sadržana u saveznom zakonu, odnosno niz rešenja sadržanih u tom zakonu uopšte se ne uređuje, a mnoga uređuju na način koji je suprotan odgovarajućim rešenjima sadržanim u saveznom zakonu. Takav pristup je i u suprotnosti sa odredbama člana 115. stav 2. Ustava SRJ, prema kojima zakoni, drugi propisi i opšti akti republika članica moraju biti u saglasnosti sa saveznim zakonom. Mnogo bih vremena potrošio da taksativno nabrajam koji sve predlozi iz Predloga zakona o radu nisu u saglasnosti sa važećim saveznim Zakonom o radu, ali ću pokušati samo sa par napomena da to dokumentujem. Saveznim zakonom su uređena neka rešenja koja nisu sadržana u ovo predlogu zakona. Na primer, odredbama člana 9. saveznog zakona predviđena je obaveza poslodavca da potrebu za popunom slobodnog radnog mesta i uslove za obavljanje poslova tog radnog mesta prijavi organizaciji nadležnoj za poslove zapošljavanja, koja je dužna da slobodna radna mesta oglasi. Ove odredbe preuzete su i bliže razrađene u važećem republičkom zakonu (čl. 9. i 10.), ali u Predlogu zakona koji je pred nama nisu uopšte sadržane. Ovim je povređeno i načelo sadržano u odredbi člana 13. Ustava Republike Srbije, prema kome je svakome pod jednakim uslovima dostupno svako radno mesto. Odredbom člana 11. stav 3. saveznog zakona utvrđena je obaveza poslodavca da sa licem koje zasniva radni odnos zaključi ugovor o radu pre njegovog početka rada i da ga prijavi organizacijama nadležnim za poslove zapošljavanja i penzijskog i invalidskog osiguranja, u skladu sa zakonom. Ova odredba preuzeta je važećim republičkim zakonom (član 11. stav 1.), ali u Predlogu zakona uopšte nije sadržana. Odredbama člana 43. stav 2. saveznog zakona utvrđeno je da zaposlenom invalidu ne može prestati radni odnos kao "tehnološkom višku" dok ne ostvari pravo na penziju ili, uz njegovu saglasnost, jedno od prava utvrđenih ovim zakonom. Ova odredba preuzeta je važećim republičkim zakonom (član 26. stav 4.), ali nije sadržana u Predlogu zakona. Odredbama članova 56. do 60. saveznog zakona utvrđeni su disciplinski organi i disciplinski postupak. To je uređeno republičkim zakonom, članovima 90. do 99, ali u Predlogu zakona toga nema. Takođe, u Predlogu zakona o radu predložena su neka rešenja koja nisu u skladu sa saveznim zakonom. Na primer, odredbama člana 1. Predloga zakona, kao i drugim brojnim odredbama o uređivanju prava, obaveza i odgovornosti, ugovor o radu koji zaključuje poslodavac i zaposleni izjednačen je sa kolektivnim ugovorom. Brojne odredbe upućuju na direktno ugovaranje između poslodavca i zaposlenog, a ne na dalju razradu kolektivnim ugovorom, što nije prihvatljivo, jer može dovesti radnike iste struke i sposobnosti u nejednak položaj. Prema saveznom zakonu (čl. 1. i 3.) ugovor o radu je pojedinačan akt kojim se, u skladu sa zakonom i kolektivnim ugovorom, zasniva radni odnos i uređuju prava i obaveze po osnovu rada. Odredbom člana 26. predložena su rešenja kojima se uređuje radni odnos na određeno vreme, iz kojih proizilazi da se može zasnovati na svakom radnom mestu koje odredi poslodavac i da takav radni odnos može da traje najduže tri godine. U obrazloženju datom uz ovaj član ukazano je da je radni odnos na određeno vreme postavljen na novim osnovama, polazeći od potreba i zahteva tržišta, a da zakonom nisu utvrđeni slučajevi kada može da se zaključi ugovor na određeno vreme. Upravo ovakvo opredeljenje je u suprotnosti sa odredbama člana 10. stav 2. saveznog zakona, prema kome se radni odnos na određeno vreme može zasnovati samo u slučajevima utvrđenim zakonom. U skladu sa ovom odredbom ti slučajevi su uređeni odredbama člana 40. važećeg republičkog zakona. Odredbama člana 65. stav 1. tačka 4. Predloga zakona predloženo je da zaposlenom miruju prava i obaveze koje se stiču na radu i po osnovu rada, ako odsustvuje sa rada zbog izdržavanja kazne zatvora, odnosno izrečene mere bezbednosti, vaspitne i zaštitne mere, u trajanju do tri meseca. Međutim, odredbom člana 32. stav 3. saveznog zakona utvrđen je rok od šest meseci za mirovanje radnog odnosa u navedenim slučajevima, što je sadržano i u odredbi člana 62. stav 1. tačka 4. važećeg republičkog zakona. I tako dalje, otišlo bi mnogo vremena da još nabrajam neusklađenosti saveznog zakona sa predloženim Predlogom zakona o radu, ali bih naveo još jednu. Odredbom člana 103. stav 1. tač. 1. i 2. Predloga zakona predloženo je da poslodavac može bezuslovno da zaposlenom otkaže ugovor o radu ako je utvrđeno da zaposleni ne ostvaruje rezulate rada, ili ako je utvrđeno da zaposleni nema potrebnog znanja i sposobnosti za obavljanje poslova na kojima radi. Međutim, prema odredbama člana 17. i 64. stav 1. tačka 2. saveznog zakona, u navedenim slučajevima poslodavac može dati otkaz samo ako zaposleni ne prihvati raspored na drugo radno mesto koje odgovara njegovim znanjima i sposobnostima ili ako takvog radnog mesta nema. Odredbama člana 116. Predloga zakona predloženo je rešenje prema kome poslodavac koji ima u radnom odnosu na neodređeno vreme više od 50 zaposlenih, a nemerava da otkaže ugovor o radu za više od 10% zaposlenih od ukupnog broja u toku kalendarske godine zbog tehnoloških, ekonomskih i organizacinih promena, dužan je da donese program rešavanja viška zaposlenih, kao i da se program donosi u saradnji sa organizacijom nadležnom za poslove zapošljavanja. Ova odredba je suprotna odredbama člana 44. saveznog zakona prema kojoj je svaki poslodavac dužan da sačini program ostvarivanja prava zaposlenih za čijim je radom prestala potreba, kao i da u roku od mesec dana od dana donošenja programa obavesti sindikat i nadležnu organizaciju za poslove zapošljavanja o razlozima za prestanak radnog odnosa, broju i kategorijama zaposlenih i o roku u kom namerava da raskine radni odnos. Dame i gospodo, sa iznetog, imajući u vidu da se sve parlamentarne stranke u Narodnoj skupštini, bar verbalno, zalažu za opstanak redefinisane savezne države, što svakako podrazumeva da se zalažu i za poštovanje saveznih zakona, nadam se da Predlog ovog zakona neće dobiti načelnu podršku. U svakom slučaju, poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva neće podržati ovaj zakon.
Reč ima ministar Milovanović.
Samo nekoliko rečenica vezano za diskusiju poslanika. Ministarstvo za rad i zapošljavanje je 8. februara, kada je počelo rad na zakonu, uputilo dopis Saveznom ministarstvu i predložilo da se ono uključi u rad na izradi ovog zakona i da uđu u proceduru izmene saveznog zakona o radnim odnosima. Sve vreme rada na ovom zakonu Savezno ministarstvo je bilo uključeno, znači sada Sekretarijat, tako da je stigao i dopis koji ću predočiti Skupštini, u kome se kaže da će to Savezno ministarstvo usaglasiti savezni Zakon o radnim odnosima sa ovim zakonom. Može tako zato što u ovoj zemlji sve može, znate. Verovatno vam je poznato da savezni Zakon o radnim odnosima važi samo na teritoriji Republike Srbije.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković. Replika? Pa nema replike, nije vas spomenuo. Samo je dao tumačenje. Za to nema replike.Reč ima Miodrag Stamenković, a posle njega narodni poslanik Veroljub Arsić.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, prvi od diskutanata u jučerašnjoj raspravi reče da ovaj zakon jeste ključni i reformski zakon kojim se zaokružuje set reformskih zakona. Ja bih se samo delimično složio sa tim, jer on jeste jedan od ključnih. Međutim, i redosled i sastav bi trebalo da budu malo drugačiji. Kao što mladi kolega danas reče, mi smo morali prvo da raspravljamo o zakonu o denacionalizaciji, pa da zakonom o tranziciji rešimio probleme koji će se pojaviti u tranziciji, a onda da dođe na red zakon o radu i Zakon o privatizaciji. Prema tome, kažem, ovo jeste ključni i reformski zakon kojim treba da se omogući priliv kapitala, da se poveća zaposlenost u novim uslovima. Međutim, kao što opet jedan od jučerašnjih diskutanata reče: ovo je najgori zakon. Međutim, kada je za tu stranu najgori, za nas je verovatno najbolji. Zašto? Zato što prekida sve relacije sa prethodnim sistemom, ukida društvenu imovinu, ukida samoupravljanje, pa prema tome mi ne možemo da se vagamo, mi smo direktno obrnuto proporcionalni, pa još jedanput kažem ne baš najbolji, ali tu je negde. Što se tiče reakcije sindikata, ovakvo reformsko zaokruženje, tj. ovakva reforma sistema podrazumeva uvek socijalni konsenzus. (Zamolio bih kolegu iz Leskovca, gospodine predsedniče, izvinjavam se.) Kada se govorilo o Zakonu o privatizaciji, napravljen je neki dogovor, tj. postignut je dogovor o socijalnom konsenzusu,deo sindikata je to poštovao, ali neki su već sutradan skočili na obaranje. Sada kada u ovom procesu usaglašavanja zakona o radu Ministarstvo kaže da je ispoštovalo sindikate, da ih je konsultovalo. Međutim, iz njihove žestoke reakcije se ispostavilo da baš nisu uvaženi. Ako posmatramo suštinski njihove zahteve, postavlja se pitanje koji zahtevi sindikata bi trebalo da budu uvaženi. Zbog čega ovog govorim? Na jednom odboru sam rekao, tačno i mi smo iz Nove Srbije za maksimalnu zaštitu zaposlenih. U ovom zakonu se pruža neka zaštita, a koju ćemo pokušati i amandmanima da pojačamo, koje ćemo prihvatati kao pravilne. Zaštita koju su imali u prethodnom sistemu nije bila nikakva. Jedan od kolega juče reče da se nijednim članom ne povećavaju i ne pružaju bolji uslovi, nego što su u starom zakonu. Jeste, taksativno i na papiru, ali pogledajte koju su to zaštitu naši radnici imali. Širom Srbije, od juga pa do severa, garantujem vam da više od 70% zaposlenih nije ostvarivalo pravo na penziono osiguranje, jer im nisu uplaćivani doprinosi. Nije ostvarivano pravo na socijalno osiguranje, jer im nisu uplaćivani doprinosi. Oni su bili fiktivno zaposleni. Čak, dame i gospodo, nisu ostvarivali ni pravo na zaradu. Nisu je imali, dobijali su neku siću, povremeno na ime toplih obroka i regresa, da li je to zaštita. Ovakva zaštita kakva jeste, ali realna, postavlja bolju zaštitu. Prema tome, neophodan je socijalni konsenzus, jer bez njega reforme ne mogu da uspeju. U tome svi moraju da spuste nišan i da se dogovorimo kako najbolje da sprovedemo taj težak i bolan proces. Reforma, kao što na jednom odboru reče jedna ministarska pomoćnica, ne može da ne boli, pa će i ova naša da boli. Kada su u pitanju amandmani koji su podneti na ovaj zakon,hoću samo jednu kratku analizu da napravim. Na 183 člana je podneto 218 amandmana. Međutim, pošto je zakon koncipiran u 18 poglavlja, interesantno je da vidimo koje su to oblasti koje su obrađivane uglavnom amandmanima, znači da su to ključne oblasti za koje su zainteresovani poslanici i populacija. Nešto amandmana je na prva dva poglavlja, gde je zasnivanje radnog odnosa i gde su osnovne odredbe. Najviše amandmana je upravo u centralnom delu, gde se govori o naknadi štete, prestanku radnog odnosa, ostvarivanju i zaštiti prava zaposlenih itd. Dakle, upravo tamo gde se govori o zaštiti. Mi smo iz Nove Srbije, normalno ovaj zakon ćemo u načelu podržati, jer mi nismo protiv reformi. Naprotiv, mi smo za reforme. Prihvatanjem nekih amandmana pokušaćemo da popravimo ovaj zakon, kako bismo povećali zaštitu zaposlenih, a da istovremeno ne ugrozimo interese poslodavca ili sprečimo priliv kapitala. Još jedna stvar o kojoj želim da govorim, a retko ko se do sada na nju osvrnuo, a to je upravo zaštita invalida. Razgovarao sam sa predstavnicima nekoliko udruženja invalida, udruženja civilnih invalida rata, boraca itd. Pazite, frapantni su podaci do kojih sam došao. O njima je malo ko razmišljao. Članom 80. i 81, pa čak i amandmanima koji su predloženi na ove članove, ne pruža se apsolutno nikakva zaštita invalida. Evo zbog čega. Ovim članovima i amandmanima se samo obezbeđuje da se zaposlenom invalidu ne može otkazati radni odnos. Da li je to zašita? Meni je predsednik Izvršnog odboraSaveza civilnih invalida rata rekao: gospodine, naš zadnji zaposleni je 1984. godine. Zadnjih 10 godina njima su ukinuta maltene sva prava. Oni više nemaju prava na banjsko lečenje, a to su ljudi. Međutim, u amandmanima se govori da im se ne može dati otkaz. Oni ne rade, gospodo, problem je sa onima koji treba da se zaposle. Ako neko bude zaštićen zakonom, da ne može da mu se otkaže, neće ga ni zaposliti, jer nema interesa. To nije zaštita. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Zašto ti nisi dao amandman?) Ja za Vas nisam ti, ali nećemo o tome. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Promenio si četiri partije, za mene si ti.) S obzirom da je to velika populacija koja zaslužuje malo više interesa, mislim da će Vlada Srbije morati da se pozabavi u nekom od zakona, ne ovim zakonom, beneficijama kod zapošljavanja i poreskim olakšicama, da se omogući da i takva lica dođu do svog radnog mesta i da pošteno zarade svoj hleb.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, a sledeći narodni poslanik je Dejan Mihajlov.
Gospođo potpredsednice, više puta sam već rekao za ovom govornicom da je sramota i poniženje za narodnog poslanika da govori pred salom u kojoj nema ni polovina od potrebnog broja poslanika, tako da reklamiram član 82. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Da bismo nastavili sa radom, molim vas da prvo utvrdimo i obezbedimo kvorum. Hvala.
Primenom Poslovnika, člana 82. stav 5, ako narodni poslanik izrazi sumnju u postojanje kvoruma utvrđenog primenom elektronskog sistema za glasanje, predsednik Narodne skupštine stavlja na uvid računarski izvod prisutnih narodnih poslanika. Elektronski sistem pokazuje da imamo 132 narodna poslanika. Imamo kvorum. Biće vam dostavljen, predsedniku vaše poslaničke grupe, izvod. Izvolite, imate reč. (Veroljub Arsić, stoji pored govornice:Pogledajte, u petom redu imate identifikaciju za sedam poslanika, a ...) Molim službu, ukoliko postoje ostavljene kartice, da ih izvade iz poslaničkih jedinica... (Veroljub Arsić:Sistem vam nije ispravan.) Izvolite, dala sam vam reč. Smatram da je sistem u redu. Stav 4. kaže - ukoliko sistem za elektronsko glasanje nije u funkciji, o čemu predsednik Narodne skupštine obaveštava narodne poslanike, kvorum se utvrđuje prebrojavanjem. Mislim da je sistem u redu. Izvolite, da ne gubite vreme, dala sam vam reč. Da li vi hoćete da govorite ili da prozovem sledećeg? [[Žagor - nema kvoruma.]] Molim narodne poslanike da utvrdimo kvorum. (Jedan broj poslanika napušta salu. Posle šest minuta.)
Konstatujem da imamo kvorum i da možemo da nastavimo rad. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, a potom Dejan Mihajlov.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin ministar u svom uvodnom izlaganju reče da su u izradi ovog zakona učestvovali poslodavci, sindikati i na kraju Vlada. Kada je u pitanju Vlada, tu je sve jasno. Ovim zakonom najsrećniji će biti sigurno gospodin ministar finansija, Božidar Đelić, a ne radnici, a to zbog pomeranja starosne granice za ostvarivanje prava na penziju na 65 godina, tako da veliki broj radnika neće ni doživeti da ide u penziju, a popunjavaće Đelićev budžet bez problema. Kada su u pitanju poslodavci, kako reče gospodin ministar, ne znam na koje poslodavce je mislio - da li na ove koji su trenutno ovde u zemlji ili na poslodavce sa Zapada, koji će u rasprodaji koja se zove privatizacija da kupe srbijansku privredu? Iskreno rečeno, mislim da su ti novi poslodavci u stvari i pisali ovaj zakon, koji ni u svojim najluđim i najsmelijim snovima ne smeju da sprovode u svojim zemljama, ali su ga dali nama. Zašto ne bi mogli takav zakon da sprovode u svojim zemljama? Zato što imaju dobro organizovane sindikate. A, kakvi su naši sindikati? Imamo Asocijaciju nezavisnih sindikata, čiji je dojučerašnji predsednik sadašnji gospodin ministar. Sadašnji predsednik sindikata je gospodin narodni poslanik. Evo, maše mi iz klupe. Sada se i ja pitam sa kojim sindikatima je Vlada pregovarala? Sama sa sobom. Kada je u pitanju gospodin Smiljanić, on se malo sad tu uzjogunio i pobunio, inače je DOS-ov saborac. Čini mi se čak da je bio na listi DEPOS-a za narodnog poslanika. DEPOS je preteča DOS-a. Postavlja se pitanje: šta se uopšte dešavalo sa ovim sindikatima i ovim protestima koje su sindikati sprovodili? Mislim da su radnici u ovom slučaju bili zloupotrebljeni, da su slagani od svojih sindikalnih vođa, da je postojala realna opasnost, zbog najave ovog zakona, da radnici samoinicijatino izađu na ulice. Pa otud kažu - bolje da to uradimo preko sindikata. Toliko za moje vreme, koliko sam dobio od DSS-a.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov.
Poštovana predsedavajuća, uvažene dame i kolege poslanici, složio bih se sa kolegom Kovačevićem da je ovo jedan od malo reformskih zakona koje smo dobili od Vlade. Voleo bih, pa verovatno su i građani Srbije očekivali, da ih bude više. Baš zato što je reformski zakon; jer mi iz DSS-a nismo stranka koja može da se ubroji u stranke levice, već naprotiv, stranka desnog centra, koja se zalaže za tržišnu privredu, privatnu svojinu, jedan drugačiji koncept od onog koji smo imali do sada; znači, nismo stranka koja će na način na koji to rade sindikati voditi računa o tom interesu. Smatramo, samim tim što je ovo reformski zakon, zakon koji treba da uredi na posve novi način jednu određenu oblast, da moraju prilikom izrade ovog zakona da se uzmu u obzir stavovi svih koji će učestvovati u njegovom sprovođenju. Zato je ovo, da kažem, jedna druga strana zakona koji nam dolaze od Vlade, a to je da ti zakoni svoju pravu javnu raspravu dožive tek onda kada uđu u skupštinsku proceduru. To je nešto što,mislim, nije dobro u radu, jer onda moramo kroz neka nategnuta poslovnička tumačenja i varijante da ovaj zakon popravljamo. Mislim da nije moralo doći do toga da razgovori sa sindikatima počnu tek kada zakon uđe u proceduru, da su ti razgovori u Skupštini Srbije, koji su pravljeni na način na koji su napravljeni, morali da budu vođeni mnogo ranije i da bismo onda imali mnogo više vremena da uskladimo te nejasnoće koje bi postojale nakon tih razgovora. Po meni, to je jedna od osnovnih primedbi koja može da bude usmerena na predloge sistemskih zakona koji dolaze od strane Vlade. Znači, kao stranka koja se zaleže za tržišnu privredu, privatni kapital, za daleko liberalnije stanje nego što ga imamo sada, za jedno liberalno tržište radne snage, svesni smo činjenice da mora da bude socijalnog dijaloga i socijalnog konsezusa, a naročito kod donošenja ovog zakona. Ovo je zakon koji pogađa verovatno najveći deo građana Srbije, koji pogađa one koji su i koji će biti radno sposobni. On treba da uredi ovu važnu oblast, nadam se, za narednih desetinu godina. Ovo je zakon koji se ne donosi svaki dan, naročito pošto imamo strateška opredeljenja što oslikavaju i sam karakter vlasti koja ga donosi. Prilikom donošenja ovako važnih zakona moraju seuraditi opsežne analize, posebno uporedno - pravne, naročito zemalja u tranziciji i Evropske unije, grupacije zemalja čiji mi težimo da budemo član, pre svega sadržinski, neformalno, po karakteru vlasti i po prilikama koje vladaju u zemlji. Naravno, ta rešenja ne treba prihvatati zdravo za gotovo, već ih treba uskladiti sa rešenjima i potrebama države Srbije i SRJ. Ta rešenja moraju da budu odraz prilika i društva kome težimo. Mi smo zemlja u tranziciji. Moramo da budemo pomalo i vizionari kada uređujemo jednu oblast. Znamo da će donošenje ovakvih zakona uvek izazvati razne konfrotacije i sukobe, da nikad neće postojati apsolutna saglasnost. Ali, oko jednog predloga zakona, naročito ovakvog, mora da postoji konsenzus iza koga će stati najveći broj stranaka, a i najveći broj radno sposobnog stanovništva u Srbiji. Ovo mora da bude zakon saradnje, a ne konflikta, jer ukoliko usvojimo jedan zakon koji će nam nakon usvajanja proizvoditi konflikte, od reformi nema ništa. Suštinska stvar je da mi u narednih godinu dana moramo da se bavimo promenama i reformama, a ne rešavanjem štrajkova i neradničkih protesta. Zato smatram da ovaj zakon mora da bude, pre svega, zakon koji će biti plod socijalnog konsenzusa, socijalnog dogovora, da se ne bismo godinu dana bavili štrajkovima i samim tim odlagali sprovođenje reformi u Srbiji. Da li su važnije reforme ili je važnije insistiranje na nekim rešenjima koje može i ne mora da bude? Mislim da su ipak važnije reforme. Ova vlada i ova skupština moraju da učine sve da reforme ubrzaju. Zato treba učiniti sve da se konflikti, koji mogu da nastanu u sprovođenju i usvajanju ovog zakona, izbegnu već sada, a ne da te konflikte rešavamo u nekim separatnim dogovorima, da li će to biti Vlade i sindikata, što možda neće biti u skladu sa zakonom. To je nešto što ova skupština, prilikom donošenja odluke i prilikom rasprave o ovom zakonu, mora da ima u vidu. Stav DSS-a je da smo mi bili više nego spremni za saradnju sa Vladom povodom ovog zakona. Održano je više sastanaka sa ministrom i njegovim saradnicima. Neki naši amandmani su usvojeni, neke amandmane smo mi povukli. Jednostavno, to govori o činjenici da mi želimo da ova Srbija dobije nov zakon o radu, želimo da taj zakon bude dobar i da ga prihvati najveći deo građana Srbije. Naša spremnost za saradnju oko amandmana i oko popravljanja teksta ovog zakona i dalje postoji, čime bi se stekli uslovi da DSS podrži ovaj predlog zakona. Mi za sada nismo u stanju da podržimo ovakav tekst predloga zakona.Nećemo glasati za njega u načelu. Naravno, nakon rasprave u pojedinostima, videćemo. Ali, za sada nismo u stanju da podržimo tekst predloga zakona. Ono što je važno, jednako kaodonošenje zakona i formalno uređivanje jedne oblasti putem regulative, to je spremnost da se ti zakoni poštuju. Dobar zakon koji sprovodi loša Vlada biće loš zakon. To je suštinska stvar. Ako imamo one koji ne poštuju zakone, dobri zakoni jednostavno neće biti vidljivi. Zato, na jednom primeru može da se pokaže kako se poštuje ili ne poštuje zakon. Mi smo ovih dana svedoci da se protivzakonito smenjuju direktori zdravstvenih centara i ustanova u Srbiji. Zamenik ministra protivzakonito, protivustavno smenjuje direktore koji nisu iz njegove političke opcije. To govori o tome da dobar zakon, ako ga sprovodi loša Vlada i ako se radi protivzakonito, neće biti zakon koji može da uredi ovu oblast.
Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković.
Dame i gospodo, zakon o radu je jedan od krucijalnih zakona koji definiše odnose između dve poluge svakoga sistema koji teži da bude uspešan, a to je između poslodavaca i radnika. U tom smislu, SPS i njeni poslanici, sagledavajući kvalitet predloženog zakona o radu, predložili su prilikom usvajanja dnevnog reda da zakon o radu bude povučen iz procedure i da se pruži šansa Vladi Republike Srbije da sa dva ključna sindikata, koji okupljaju oko 90% zaposlenih, Savezom samostalnih sindikata i Sindikatom "Nezavisnost", pripreme kvalitetniju varijantu zakona o radu, koja će više poštovati stečena prava, pre svega radnika, pa da pred nas izađu sa kvalitetnijim rešenjem zakona o radu. Nažalost, imali smo svega 60 glasova za povlačenje i nismo mogli da se izborimo putem glasanja da se zakon povuče iz procedure. Da smo bili u pravu, govori činjenica da imamo danas preko 200 amandmana na ovaj zakon i da ćemo, u suštini, imati jednu vrlo tešku raspravu, sa vrlo neizvesnim ishodom. Važeći Zakon o radu regulisao je na odgovarajući način odnose poslodavaca i radnika, a novi Predlog zakona o radu u bitnoj meri umanjuje stečena prava radnika. Niko ovde ne želi da ugrozi pozicije poslodavca, pogotovu ne želi da ugrozi poziciju poslodavca u ovim uslovima kako su isprojektovani onim zakonskim rešenjima koja su usvojena u ovoj skupštini. Moramo razgovarati o okruženju u kome treba biti primenjen ovaj zakon o radu. Jasno je da je poreska politika, koju je većina u ovoj skupštini usvojila i ustanovila u zemlji, učinila da jedan broj radnika bude u međuvremenu proglašen tehnološkim viškom ili je ostao bez posla, jer su poslodavci rigoroznijom i dva puta višom, u smislu ukupnog opterećenja, poreskom politkom u suštini došli u poziciji da moraju mnogo racionalnije da rade i da jedan deo radnika bude tehnološki višak ili da ostane bez posla. Zakon o privatizaciji, onako kako je usvojen, u ograničenom vremenskom periodu, u suštini, nudi tržištu veliki broj firmi, smanjuje vrednost ponuđenih preduzeća i time stvara šansu da se oni koji postaju vlasnici preduzeća mnogo rigoroznije ponašaju prema radnicima koje zateknu u preduzećima. Mi smo u budžetu Ministarstva za finansije imali predviđene tri milijarde za socijalnu politiku, a ni dan-danas nemamo objašnjenje kako se te tri milijarde troše,koji je to socijalni program usvojen, obnarodovan,na bazi koga se daje podrška onima koji ostaju bez posla? Znači, milje u kome ovaj zakon o radu treba da se primenjuje izuzetno je nepovoljan za radnike, jer je niz kvalifikovanih situacija gde je moguće očekivati da će veliki broj radnika ostati bez posla. Zbog toga smatramo da ovaj predlog zakona o radu nema pravo u ovolikoj meri da ukida stečene privilegije radnika, koje su stečene razgovorima, kao što su i ovih dana bili između Vlade, ili parlamenta,u ranijem periodu, koji su za radnike rezultovali izuzetno kvalitetnim dokumentom, a to je kolektivni ugovor. Kolektivni ugovor kao takav pre svega definiše oblast zarada, oblast zapošljavanja i oblast otpuštanja sa posla. Ne može se reći da kolektivni ugovor u različitim formama ne živi u Evropi. U mnogim evropskim zemljama postoje forme koje definišu proces pregovaranja između sindikata i poslodavaca, gde se pre svega definiše oblast zarada, a i ostali elementi za zapošljavanje i otpuštanje. Relativizacijom kolektivnih ugovora sa rečcom "ili", gde se dopušta poslodavcu da koristi pravilnik o radu ili kolektivni ugovor, faktički se dovodi poslodavac u za njega sasvim razumljivu poziciju, da se odluči za pravilnik o radu, jer ga sam propisuje, sam definiše, a ne za kolektivni ugovor, gde je potrebno da uđe u pregovore sa sindikatima i definiše oblast zarade, zapošljavanja i otpuštanja. Znači, ta relativizacija i, faktički, brisanje kolektivnog ugovora kao dokumenta koji je vrhunsko dostignuće za položaj radnika u minulom periodu,razlog je što mi nećemo glasati za zakon o radu u načelu, a nakon razmatranja amandmana, ukoliko naši amandmani ne budu prihvaćeni, i u pojedinostima, tj. u celini. Druga oblast o kojoj je ovde juče bilo reči, koju želim kratko da istaknem i molim da imate razumevanja, je oblast vezana za žene radnice: drastično pogoršanje položaja žena radnica; porodilja koje rode treće dete, jer nemaju više pravo dve godine da budu na porodiljskom odsustvu; porodilje imaju definisano porodiljsko odsustvo svega tri meseca, koje im garantuje stopostotni lični dohodaka, kao da rade. Priča o nezi deteta, o tome da otac ima pravo da devet meseci neguje dete umesto porodilje, je priča o kojoj tek treba razgovarati: koliki je lični dohodak, kolika su tada primanja porodilja; da li su ona tada u kategoriji bolovanja, da li su neki procenat, 60, 70, 80% od prosečnog ličnog dohotka; ili treba verovati na reč da će biti 100%, ravna primanjima koja bi porodilja ostvarivala da radi, to je tek priča. A, govoriti o delovima zakona o radu, gde se čak predviđa da trudnice imaju obavezu noćne smene, ukoliko poslodavac tako odluči, to je bespredmetno. Prema tome, postoji niz elemenata zbog kojih smo se mi odlučili da ne glasamo za ovaj zakon u načelu.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo, posle skoro mesec i nešto više dana otkako je zakazana ova sednica na red je došao i zakon o radu. Svakako vodeći računa o značaju koji ovaj zakon sam po sebi nosi, resorno ministarstvo je uključilo u izradu ovog zakona i vodeće legitimne sindikate, poput Saveza samostalnih sindikata Srbije, Asocijacije slobodnih i nezavisnih sindikata, kao i sve ostale koji su bili zainteresovani, jer smatra da njihovo učešće može doprineti izradi boljeg teksta zakona. Predloženi zakon se zasniva na onim rešenjima koja su već primenjana i koja već postoje u zemljama u tranziciji. Ovaj zakon uvodi jedinstvena prava i obaveza zaposlenih, bez obzira u kom sektoru oni rade. Da bi se ovaj zakon bolje razumeo, mora se imati u vidu jedan širi kontekst u vremenu u kome se on zapravo donosi. Neki će već u ovoj sali reći - evo, opet se vraćaju na ono što je nekada bilo i ponovo pitaju šta je to ostavljeno iz prethodnog perioda. To je, gospodo moja, realnost. Masovna je nezaposlenost u Srbiji, nasleđe je ogromno. Za jedno slobodno radno mesto u Srbiji konkuriše 20 ljudi bez posla. Na tržištu rada postoji 700.000 ljudi, od čega je 300.000 bez ikakve kvalifikacije. Pored restrukturiranja privrede, nama je glavni zadatak i podizanje nivoa kvalifikovanosti nezaposlene radne snage. Nikome, od domaćih poslodavaca, pogotovu ne u Srbiji, nije u interesu nekvalifikovana radna snaga, a takođe ni stranom investitoru. Da bismo mogli ravnopravno da učestvujemo na tržišnoj utakmici, moramo da podižemonivo kvaliteta radne snage. Bolna je i surova istina da naš građanin koji je otišao u inostranstvo vrlo lako postiže zavidne rezultate i lako se uklapa u evropski sistem rada, a dotle njegov kolega u Srbiji, sa istim sposobnostima, sa istom stručnom spremom, istim kvalifikacijama, promoviše tezu o tome kako niko ne može tako malo da ga plati, koliko on može malo da radi. Zašto sistemi koji su tako jednostavni - koliko radiš, toliko zaradiš - nisu mogli biti primenjivani i u Srbiji, zašto je samo u Srbiji morala da postoji moralno-politička podobnost da bi se dobila radna knjižica i zaposlenje, zašto je u Srbiji u pojedinim društvenim preduzećima morala da postoji ćelija partije na vlasti, a doskora je jedna takva postojala i u kragujevačkoj "Zastavi", interesna politička organizacija koja je vodila računa o tome ko će,kako i gde da radi. Zašto je visina ličnog dohotka često zavisila od onih toliko pominjanih poslovođa, šefova i raznoraznih vođa smena? Koja je to bolest zahvalita zaposlene u Srbiji? Vrlo dobro znamo: ta bolest se zove radničko samoupravljanje i to ovim zakonom želimo da iskorenimo iz Srbije. Zašto su pojedini sindikati digli glas protiv ovog zakona?Opet moramo da budemo realni pred sobom - zato što su ti ljudi, koji su vođe sindikata, promoteri bivše vlasti, ljudi koji smatraju da u reforme može da se krene, a da se pri tom ništa značajno i ništa bitnije ne promeni. Zašto takve i slične proteste nisu pravili kada su im njihovi radnici, njihove kolege, primale jednu nemačku marku plate? Ko to još u Srbiji kritikuje ovaj zakon?Pa kritikuju oni koji su ostavili 672 milijarde dinara duga privredi, oni što su u 650 društvenih i javnih preduzeća ostavili dug od preko 20 milijardi dinara, u kojima radio oko 200.000 građana Srbije. Oni što su te radnike gurali u žive štitove da čuvaju firme, koji su im pre pet, šest ili sedam godina davali jednu nemačku marku ili bezvredne dinare, pa su ovi trčali na ulice ne bi li nešto više ušićarili, jer ako zakasne par minuta, već će imati manju platu. Oni koji su te radnike stavljali u špalire, da bi čekali raznorazne važne drugove koji će im dati, kako već neko reče, drugarice, koji će im dati blagostanje i firmu uvesti u svet. Predloženi zakon bi trebalo svakome da omogući da prilikom stupanja na posao tačno zna svako koja mu je plata, koji će to lični dohodak on da prima, a na osnovu ugovora o radu, gde se precizira kojim se kriterijumima vrednuje rad, pa će svako na osnovu tih elemenata znati koja ga plata čeka ako prihvati određeni posao. Zaposleni će, znači, ubuduće primati platu po efektima rada, po osnovu radnog učinka i vremenu provedenog na poslu. Iako logičan, ovaj sistem do sada u Srbiji nije bio primenjivan, pogotovu ne po ovom zakonu koji je sada na snazi, a koji je donet decembra 1996. godine. Prema sada važećim zakonima, visinu zarade nosila je cena radnog mesta koju svako ponaosob od radnika ima. Takođe, izmenama je predviđen, a to je opet fakat i činjenica, to je naš život, deo koji se tiče korišćenja bolovanja. Članom 82. ovog zakona predloženo je da poslodavac, ukoliko posumnja da mu zaposleni zloupotrebljava bolovanje, ima pravo da zatraži bliže obaveštenje od zdravstvene ustanove gde se zaposleni leči. Na žalost, sami smo ovakvom rešenju doprineli. Sindikati su svoje neslaganje izneli, smatrajući da predloženo rešenje vređa dostojanstvo bolesnog radnika i da se mešamo u proceduru pružanja zdravstvenih usluga. Moramo da budemo realni i da priznamo da su bolovanja često bila zloupotrebljavana, pogotovu u velikim firmama. Opet navodim primer kragujevačke "Zastave" i opet kažem koliko je samo radnika sa tim lažnim bolovanjima završavalo svoje privatne poslove, pogotovu na imanjima sa kojih su pobegli u fabrike, a ostavili imanja nedorađena. Sve u svemu, ovaj zakon i ova vlast u Srbiji pokušava da se oslobodi okova samoupravljanja, a oni na žalost još postoje. To su većprethodnici pominjali. Mi želimo da uspostavimo one kriterijume koji su priznati i poznati svuda u svetu. Ovaj zakon pomaže budnima, a ne onima koji bi večno da spavaju i sanjaju. Situacija u kojoj se Srbija našla posle demokratskih promena je vrlo jednostavna: ili ćemo krenuti u reforme, tj. u rizik koji promene i reforme same po sebi nose ili ćemo i ovaj problem ostaviti potomcima, pa da se i oni bave tim pitanjima i da proklinju nas što smo im ostavili u nasleđe veliko breme tereta. Verovatno, što neko reče, da ne bismo toliko zaostali da nismo imali period burnog razvoja kroz koji nas je prethodna vlast vodila. Mi smo dobili mandat od građana Srbije da menjamo i to radimo -vodimo Srbiju u Evropu i svet. Nećemo da se ponašamo poput prethodne vlasti, koja je uvek zabijala glavu u pesak pred svim problemima, kad god je trebalo da se radi bivša vlast je spremala ručkove, kada je narod trebalo da se spasava oni su pevali po mostovima i nije ni čudo što im je narod dao otkaz. Samo želim, dragi moji prijatelji iz DOS-a, da napomenem jednu stvar vezanu za zakon o radu; mnogi nas kritikuju da Skupština Srbije ne radi kako treba, pa samo želim jednu istinu da iznesem: prethodni skupštinski saziv od 1997. godine do 2000. godine, znači otprilike četiri godine, toliko su radili, zasedao je ukupno 51 dan; jedan dan su radili za vreme rata. Ovaj skupštinski saziv od 22. januara do današnjeg dana radi 82 dana i doneo je 46 zakona. Koliko se to nekome sviđalo ili ne, nas ne interesuje, ali je činjenica da je ovaj skupštinski saziv dobar i kvalitetan, i ja vam, gospodo iz DOS-a, vladajuće koalicije u Srbiji, čestitam na tome. Još puno dana ćemo se mi sretati ovde, donositi ovakve reformske zakone, raditi na ovome, ali je činjenica da je to jedini pravi put, što bi rekli Latini "via vita". Put je život, a put kojim mi idemo je život za Srbiju. Hvala vam.
Po Poslovniku, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, da bih vam pokazao kako radite i da nemate mnogo razloga da se veselite, ukazujem na povredu Poslovnika, člana 102, 117. i 118. Član 102. stav 1: "O redu na sednici Narodne skupštine stara se predsednik Narodne skupštine." Član 117, molim vas da mi ovo vreme citiranja povrede Poslovnika ne računate, kaže: "Narodni poslanici dužni su da koriste isključivo svoje identifikacione kartice, kao i da se identifikuju pri ulasku u salu... Za narodnog poslanika koji koristi karticu drugog narodnog poslanika, odnosno na drugi način zloupotrebljava elektronski sistem za glasanje, predsednik Narodne skupštine predlaže meru udaljenja sa sednice, a glasanje u kojem je zloupotreba izvršena biće poništeno i odmah će se pristupiti identifikaciji i ponovnom glasanju". Član 118: "Narodni poslanici dužni su da identifikacione kartice nose sa sobom pri izlasku iz sale Narodne skupštine. Ako narodni poslanik napusti salu Narodne skupštine i ostavi u poslaničkoj jedinici, odnosno pored nje, svoju identifikacionu karticu, služba Narodne skupštine odmah će tu karticu dostaviti sekretaru Narodne skupštine. Kartica će biti vraćena narodnom poslaniku po ulasku u salu". Pošto vi, gospodine predsedniče, brinete o redu na sednici, pitam vas gledajući u ovaj izvod, kako ne primetiste da vam na izvodu stoje puni redovi u kojima nema poslanika, pa da tu sedi recimo Jožef Kasa, koji nikada nije došao na sednicu Narodne skupštine Republike Srbije, izuzev kada je u prvom redu jednom predstavljao Vladu Republike Srbije. Kako ne primećujete da nema Ištvana Išpanoviča, kako ne primećujete da nema Gvozdena Jovanovića, da nema Aleksandra Stefanovića, prof. Predraga Stojanovića, kako ne primećujete da nema Atile Juhasa? Kako je moguće, gospodine predsedniče Narodne skupštine, da ne predlažete izricanje mere, a umete narodnim poslanicima Srpske radikalne stranke da izreknete odmah novčane kazne, čak nam i pretite pri svakom izlasku za govornicu da to sada mnogo košta. Kako to, gospodine predsedniče Narodne skupštine, da pored vašeg sekretara nema ni jedne kartice narodnog poslanika koji je izašao iz sale, a čiju je karticu služba donela kod sekretara da time ispuni svoju obavezu i da otklonimo sve nesuglasice oko kvoruma. Kada biste postupali u skladu sa Poslovnikom koji ste sami pisali, sve bi bilo u redu na sednici Narodne skupštine. Kako da vas ne brine zloupotreba kartice narodnog poslanika, a brine vas kada sede poslanici koji nisu stavili kartice. Hajte da primenimo isti aršin, da ne bude više poslanika koji sede a nisu stavili svoje kartice, ali molim vas da se isključi sa sednice svako čija je kartica u poslaničkoj jedinici a nije na sednici i da kaznite onoga ko tu karticu koristi. Nažalost, ovde to rade i dame. Ako tako budemo nastavili da vodimo sednice Narodne skupštine, možda ću se složiti u jednom delu sa prethodnikom da vi dobro radite. Ovako, kada ovako radite, kada je sala prazna a stoji na ekranu 170 narodnih poslanika, kada zakon donesete bez kvoruma, ne mogu da budem zadovoljan time kako se demokratija razvija u Narodnoj skupštini Republike Srbije.
Vi ste u jednom delu potpuno u pravu, u ovom delu gde ste utvrdili, koristeći spisak koji ja dakako nemam niti mogu bez takvog spiska na bilo koji način da reagujem, da su u spiskovima evidentirani narodni poslanici koji danas nisu na sednici. Dakle, vi ste potpuno u pravu da je došlo do najgrubljeg mogućeg kršenja, ne mogu čak da kažem ni discipline, nego zloupotrebe poslaničkih kartica, da su se dakle neki narodni poslanici na najgrublji način ogrešili o svoje poslaničke obaveze. U čemu, međutim, niste u pravu? Zašto to prigovarate meni? Naravno, odavde to ne mogu znati, kada ne možete ni vi odatle,inače biste vi to rekli i meni izrekli, da kažete o kojim se narodnim poslanicima radi, koji su zloupotrebljavali tuđe identifikacione kartice. Budite uvereni da to znam, kao i daznam čija je slika danas izašla u "Politici", narodnog poslanika koji glasa i za nepostojećeg narodnog poslanika, a ta slika je u "Politici" izašla, predložio bih da se donese odluka o isključenju sa sednice tog narodnog poslanika. To nažalost, i ponavljam nažalost, ne mogu znati, ali ukoliko bilo ko ima dokaza o zloupotrebi identifikacionih kartica molim da odmah reaguje i da Narodna skupština donese odgovarajuću odluku, jer to je nešto za šta apsolutno nema opravdanja. Mere prema ljudima koji su odsutni, čija ste imena naveli, jednostavno ne mogu primeniti. Oni nisu tu. Dakle, oni su ostavili nekome kartice i ne mogu da donesem odluku o isključenju sa sednice narodnih poslanika koji nisu uopšte prisutni, ali bih mogao da predložim Narodnoj skupštini da donese odluku o isključenju onih narodnih poslanika koji su zloupotrebili njihove kartice i prvi bih za to glasao. Reč ima narodni poslanik Slobodan Adžić, a posle njega narodni poslanik Branislav Blažić.
Poštovani predsedniče, poštovane kolege poslanici, pred nama je još jedan zakon koji kompletno zamenjuje odredbe jednog ranijeg. Dakle, ovog puta je reč o republičkom Zakonu o radu. Formalno, radi se o promeni našeg radnog zakonodavstva izmenom fundamentalnog zakona u ovoj oblasti. Suštinski, njegovim donošenjem ulazimo u reforme radno-pravnih odnosa, koji su bili potpuno pogrešno postavljeni u ranijem periodu. Anomalije u ovoj materiji imale su za posledicu poremećene odnose, gde se nije znalo koja je uloga poslodavca, a koja radnika. Među radnicima je važio sistem negativne selekcije, kako u društvenim tako i u državnim preduzećima. Nisu se mogli iskazati dobri i vredni radnici, plate su isplaćivane bez obzira na rezultate rada, bolovanja su bila omiljeni način kako primati platu, a ne raditi u preduzeću. U većini preduzeća i ustanova važnije je bilo da se na posao mora doći na vreme i sa posla otići po isteku radnog vremena, što jeste važno, alinije bitnije od toga koliko se i šta na poslu radilo. S druge strane, direktori i šefovi su, koristeći svoje položaje, direktno podsticali ovakve pojave time što su za osnovni kriterijum imali to šta radnik čini za njih, a ne za preduzeće. Kada je neko pokušao da ovaj poremećaj i nepravdu ispravi putem suda, bilo da se radi o poslodavcu ili radniku, u tome nije uspevao, kako zbog lošeg rada sudova u rešavanju radnih sporova, tako i mnogo više jer su odredbe do sada važećeg zakona to onemogućavale. Zato neminovno mora doći do donošenja novog zakona, štomi danas i činimo. Predlog koji je pred nama po svom sadržaju se bitnije ne razlikuje od dosadašnjeg. Dakle, reguliše osnovna prava i obaveze, odgovornosti zaposlenih, zasnivanje radnog odnosa, radno vreme, odmor i odsustva, opštu i posebnu zaštitu zaposlenih, zaradu, naknadu zarade i druga primanja, prestanak radnog odnosa, ostvarivanje i zaštitu prava iz radnog odnosa itd. Po svojoj suštini se on umnogome razlikuje. Pre svega se na potpuno drugačije osnove postavlja odnos poslodavca i radnika. Poslodavcu se omogućava efikasnije odlučivanje, kako kod zasnivanja tako i kod prestanka radnog odnosa zaposlenog, zatim ima veću slobodu u delu uslova pri sklapanju ugovora o radu. Formalno gledano, sužavaju se prava zaposlenih, a popravlja položaj poslodavca. Ako se pođe od predloženih odredaba, a i činjenice da su pisane za vreme u kome neće biti sadašnje društvene svojine, podsećam da je sada uprivredi ona dominantna, bili su i logični protesti sindikata, kao i njihovi opravdani zahtevi da se tekst prilagodi koliko - toliko i da se uvaži trenutak u kome se nalazimo. Dobro je što su poslaničke grupe ušle u dijalog sa sindikatima, jer je time izvršen dodatni pritisak na Vladu da zakon popravi prihvatanjem jednog broja amandmana, kako od poslaničkih grupa pozicije, tako i opozicije. Uvažavanjem ovih zahteva radnici će imati garancije da njihovo pravo na rad neće biti ugroženo, kako je moglo biti da nisu prihvaćeni neki amandmani. Poslanička grupa Demokratske stranke Srbije imala je takođe niz primedaba, zbog čega je i uložila 42 amandmana. Verujem da je razgovor sa predstavnicima Ministarstva rada imao efekta i da će značajan broj naših amandmana biti prihvaćen, što će omogućiti da poslanici DSS-a glasaju za ovaj zakon u celini. Ali, kada usvojimo ovaj zakon, naravno ako ga usvojimo, ne treba živeti u iluziji da smo time sve rešili i da ćemo po automatizmu imati radne odnose razvijenih evropskih zemalja. Radni odnosi nisu ništa drugo već posledica važnijih društvenih odnosa, a to su svojinski odnosi. Logično, ovaj zakon će zaživeti u svom pravom smislu onda kada se u Srbiji završi ili većim delom izvrši privatizacija. Dobro je što smo doneli paketzakona iz oblasti privatizacije. Pri ovoj konstataciji, naravno, ne ulazim u njegovu pravednost i predložena rešenja, koja su možda mogla biti i bolja. Reforma u ovoj oblasti, dakle u oblasti promene svojinske strukture, ubrzaće i reformu radno-pravnih odnosa. Naravno, ova dva procesa su povezana i ne može ići prvi bez ovog drugog, a oba će imati posledice koje su po građane i radnike bolje. Bolje zbog toga što mi danas moramo rešavati nagomilane probleme koje su stvorili upravo oni za koje reč odgovornost u politici nije postojala, a koji su vodili državu poslednjih pola veka. Za taj bol oni su odgovorni, a ne mi danas. Na nama poslanicima ovog saziva Skupštine stoji obaveza da probleme, koje su građanima i radnicima doneli neki drugi iz ranije vlasti, danas bar delimično razrešimo. Kada je reč o problemu onih koje sam u ovom izlaganju prethodno naveo, postoje još i dva krupna: jedan je velika nezaposlenost u Srbiji, a drugi loš životni standard zaposlenih. Ovaj predlog zakona stvara uslove da u Srbiji proces privatizacije bude brži, čime se automatski stvara mogućnost investiranja, kojeg sada takoreći nema, a naročito ne stranog investiranja. Investicije donose nova radna mesta, efikasniji rad privrede, pa samim tim i razrešenje problema niskog životnog standarda i naravno problema nezaposlenosti. Na kraju, da još jednom ponovim, za mene, a i moje kolege izDemokratske stranke Srbije, koje su već iznele stav, ovaj predlog zakona je prihvatljiv ukoliko budu prihvaćeni naši najbitniji amandmani, uz već prihvaćene amandmane sindikata kroz poslaničke grupe drugih stranaka u ovom parlamentu.
Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić, a posle njega narodni poslanik Dragan Kovačević.
Dame i gospodo, vrlo teško je govoriti za dva minuta o jednom izuzetno važnom zakonu. Mislim da se na ovom primeru, da se o ovom zakonu govori dva minuta, vidi u stvari sva apsurdnost ovog novog poslovnika koji je donet. Međutim, ipak ću pokušati nešto suštinski da kažem, a to je da ovaj zakon definiše i uređuje odnose u jednom društvu, odnose između jednog humanog dela društva i ekonomskog aspekta. Znači, sučeljavanje ekonomskog i humanog interesa. Sigurno da drastično pomeranje u jednu ili u drugu stranu nije dobro, ali ovde imamo upravo taj primer pomeranja: imamo jedan dehumanizovan zakon u kojem, može se slobodno reći, u nekim odredbama je ugroženo čak i psihofizičko zdravlje stanovništva. Nije normalno, mislim da će to vreme pokazati, da čovek može da radi do 65 godina, a pogotovo nije normalno da žena i muškarac budu izjednačeni u svom radnom veku. Bojim se da na ovaj način i ovim zakonom praktično dolazi do ukidanja penzionera. Sigurno da je potreban taj socijalni konsenzus, koji nažalost ovde nije postignut. Bio je postignut, bar je tako rečeno, a sada se tvri da ga apsolutno nema. Pogotovo kada imamo jedan zakon u kome su svi podneli amandmane, podnela je i Vlada, opozicija, pozicija, podneli su i sindikati. Ono što je možda najgore u celoj ovoj priči, a to smo čuli od poslanika vladajućih partija,to je da se radnici okrivljuju za teško stanje u kojem su se pojedine firme našle. Radnici su krivi što su išli na bolovanja, radnici su krivi što nisu radili. Mislim da je to priča koja sigurno ne stoji, a pogotovo što se zna da povodom propadanja firmi treba razmišljati o ponašanju rukovodstva, o pljački direktora i svemu onome što je uslovilo da do toga dođe. Ono što ....prošlo je vreme. Hvala.
Imali ste još 45 minuta, mogli ste da nastavite. Reč ima narodni poslanik Dragan Kovačević, a posle njega Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, već osam meseci ovde sedim i slušam one koji su brinuli o radnicima. Zaklinju se u radnička prava, kunu se u zaštitu dece, kunu se u poštenje. Nažalost, činjenice govore drugo. Bespredmetno je podsećati ovaj napaćeni narod šta je nasleđeno. Nasleđeno je to da mi svake godine, prema podacima, imamo manje jedan grad. Bela kuga je zavladala, a brinemo se o mladima. Nasledili smo milion nezaposlenih, jedina smo zemlja u Evropi koja je izmislila pojam čekanja. Radnici su na čekanju, a šta čekaju, to oni sami znaju. (Koliko znam, nalazim se u najvišem skupštinskom domu, a ovi neartikulisani krici, ne znam od koga i zbog čega dolaze). Nasledili smo da je produktivnost u ovoj zemlji najniža u Evropi. Ne vredi pričati o tome šta je bilo, nego kako će biti,kakav je put i način da se izađe iz ove situacije. Vreme samoupravljanja je prošlo. Svi se deklarativno zalažemo za brzu i efikasnu privatizaciju. Da li su svi iskreni u tim namerama, kada to govore, to ostaje svakom pojedincu na savest i na obraz. Da bi se izašlo iz ove krize, neophodno je da se radi brzo, da se radi tačno, a kao posledica toga mora da bude i sve jeftino. Kako raditi brzo, kako raditi tačno i kako raditi jeftino? Brzo se može raditi ako imate dobru tehnologiju, koju mi nemamo. Tačno se takođe može raditi ako imamo dobru opremu, a nju nemamo,što znači da smo upućeni na razvijene zemlje. Kako se može raditi jeftino? Može se raditi, i to je poruka, osloncem na sopstvenu pamet, koja se nažalost još uvek nalazi van naših granica. Jeftino se može raditi da se da šansa sposobnim, pametnim, radnim i poštenim, da im se da prava šansa. Prava šansa će im se dati onog trenutka kada budemo u stanju da razdvojimo rad od nerada, lopovluk od poštenih ljudi, da sposobni napreduju, a da ih ostali slede. Zahvaljujem na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, a posle njega Zoran Anđelković.
Poštovani gospodine predsedniče, predsedništvo, kolege poslanici, gospodine ministre, mi socijalisti smo protiv Predloga zakona o radu, o kome Skupština Republike Srbije danas raspravlja i to iz dva bitna razloga. Prvo, ovaj zakon nije ni trebalo da uđe u skupštinsku proceduru, s obzirom da je oblast koju zakon tretira vrlo detaljno, sveobuhvatno i kvalitetno rešen postojećim zakonom. Drugo, ovaj predlog zakona je retrogradnog karaktera, po sadržini neprecizan, sa mnogo praznog prostora,time otvoren za mnoga voluntaristička rešenja i tumačenja,naročito od strane i u korist poslodavaca, a na štetu zaposlenih. Socijalisti su protiv predloženog zakona i biće protiv njegovog usvajanja. Ako pak ovako loš zakon bude usvojen, mi ćemo nakon dolaska na vlast ovaj zakon ukinuti i doneti novi, u interesu zaposlenih i građana Republike Srbije. Poštovane kolege, zašto je predloženi zakon o radu loš i zašto ga ne treba usvojiti? Nije reformski zakon, ne unapređuje i ne poboljšava pojedine oblasti koje reguliše, kao što su zasnivanje radnog odnosa, zaštita zaposlenih, pitanje zarade, naknade zarade, prestanka radnog odnosa, porodiljskog odnosa i druga pitanja. Naprotiv, predložena rešenja su gora u odnosu na postojeća. Ako je to tako, a jeste, postavlja se pitanje koji je pravi cilj donošenja ovog zakona, koji je pravi cilj zakona koji smanjuje prava zaposlenih, kao i onih koji ostanu bez posla, koji poslodavcu olakšava mogućnost da sa posla udalji sve zaposlene koji mu nisu potrebni, koji poslodavcu nameće male obaveze. Cilj je, u stvari, vrlo jasan: poslodavcu, domaćem ili stranom, a pogotovu stranom, jer se ovaj zakon donosi zbog njih, daje se mogućnost da otpusti zaposlene i da ga to što manje košta. Sprovođenjem ovog zakona Vlada Republike Srbije će obaviti jedan loš posao po zaposlene i društvo u celini, a u interesu pojedinaca i interesnih grupa. Stvoriće pravni osnov za masovno otpuštanje zaposlenih, dati poslodavcima pravo da budu arbitar koji odlučuje koliko zaposlenih i koji zaposleni će moći da rade, a koji neće. Šta drugo očekivati od Vlade Republike Srbije koja nema jasan koncept ekonomskog razvoja. Umesto da vodi računa o zaposlenima, da učini nešto za pokretanje proizvodnje, povećanje zapošljavanja, da podstakne investicije, da kreditira mala i srednja preduzeća, Vlada Republike Srbije stoji po strani, kao da se to nje uopšte ne tiče. U privredne tokove se meša samo onda kada treba kadrove DOS-a ustoličiti ili kada ih treba zaštititi od zaposlenih. Privreda zemlje se nalazi u jako lošem stanju. Proizvodnje nema ili gotovo ne postoji. U padu je u odnosu na prošlu godinu, koja je bila pozitivna sve do oktobarskih događaja, kada je zbog kriznih štabova DOS-a strmoglavo krenula naniže. Ovo je "Ekonomska politika", datum 19. novembar tekuće godine. Podaci: industrijska proizvodnja u septembru 2001. godine u odnosu na septembar 2000. godine manja je za 4,9%; industrijska proizvodnja u periodu januar-septembar 2001. godine u odnosu na isti period prošle godine manja je za 3,5%. Država je posle toga potpuno nerezonski i van logike državnih interesa dozvolila uvoz svega i svačega, što treba i što ne treba, onog što se proizvodi i onog što se ne proizvodi, i time i ono malo proizvodnje, što je ostalo posle 10 godina sankcija i posle bombardovanja naše zemlje, gotovo potpuno uništila. To potvrđuje i spoljno-trgovinski deficit, koji je za 35% veći nego u vreme sankcija. Za prvih devet meseci taj deficit je iznosio 2,12 mlrd. dolara. Ovaj potez vlade DOS-a dodatno je zatvorio neka preduzeća i doprineo povećanju nezaposlenosti, koja je sve veća i veća. Od onih obećanih 6,5 mlrd. dolara, naravno, nema ništa. Od ekonomske pomoći takođe nema ništa. Od investicija i podsticanja proizvodnje takođe ništa. I ono malo novca što dođe u našu zemlju kroz donacije ne stiže do proizvodnje. Posledica toga je, naravno, loš život građana Srbije. Po određenim podacima, 40% građana živi gore nego prošle godine, a 50% živi kao i pre, iako sada bez sankcija, bez izbeglica,bez pomoći srpskom narodu i bez bombardovanja naše zemlje. Rekao sam da Vlada Republike Srbije nema jasnu ekonomsku koncepciju. Nema, naravno, pozitivnu. Ako je strategija Vlade Srbije da privredu, iznurenu 10-godišnjim sankcijama i bombardovanjem, ne obnavlja i ne pomaže, da ne vodi računa o vitalnim ekonomskim interesima zemlje, da naše tržište preplavi strana roba, da vrednost preduzeća padne, da se omogući privatizacija za male pare i uz to da se donese zakon kao što je ovaj - koji će omogućiti masovno otpuštanje zaposlenih i nikakve obaveze poslodavca, a sve pod firmom reformi i zahteva tržišta, usaglašavanja sa propisima Evropske unije, koji to nije, i naravno povinovanje diktatu multinacionalnih kompanija - onda je to loša ekonomska politika, onda je to nikakva ekonomska politika Vlade Republike Srbije. Kolege poslanici, zakon o radu koji je predložila Vlada Republike Srbije je loš. Dokaza za to ima nebrojano. Pomenuću samo neke. Kako dobro može biti rešenje koje poslodavcu daje mogućnost da zaposlenom otkaže ugovor o radu tj. da ga otpusti usled tehnoloških, ekonomskih ili organizacionih promena, zbog čega prestaje potreba za obavljanjem određenog posla? Koji su to kriterijumi na osnovu kojih se donosi odluka o promenama koje određuje, naravno, poslodavac,kao i zarešenje da se otkaz može dobiti samo zbog radne discipline, odnosno ako je ponašanje zaposlenog takvo da ne može da nastavi rad kod poslodavca. Šta znači - takvo ponašanje? To znači da poslodavac određuje sadržaj ovog pojma, on određuje šta je kod ponašanja zaposlenog dobro a šta nije, šta je tako a šta nije. Loša su i rešenja o visini otpremnine, koju poslodavac treba da isplati zaposlenom kome je radni odnos prestao zbog tehnoloških, ekonomskih ili organizacionih promena. Zaposleni koji je radio preko 30 godina dobija otpremninu od najmanje petostruke zarade, a za manje radnog staža dobija se naravno i manje novca. Ova rešenja ne samo da su gora po zaposlenog od postojećih, nego su i nepovoljnija od rešenja u Evropi. Loša su takođe i rešenja o visini novčane naknade za zaposlene kojima radni odnos prestane zbog nemanja potrebnog znanja i sposobnosti za obavljanje poslova na kojima radi. Naravno, uopšte se ne zna na koji se način utvrđuje da neko nema znanja i sposobnosti da radi određene poslove. Jedno od prethodnih pitanja je kako se uopšte bez znanja i sposobnosti mogao i zaposliti. (Glasovi - e, to je pitanje....) Loša su i rešenja o sudbini zaposlenih koji postaju višak u preduzećima. Uopšte se ne vidi ko će voditi računa o tim ljudima. Ako ova rešenja, da zaposleni lako dobija otkaz i da poslodavac ima male obaveze,pridodamo već usvojenim rešenjima o sudbini, odnosno o pravima zaposlenih kojima prestane radni odnos, dobija se potpuna slika socijalnog miljea države u kojojživimo i brige države o njenim građanima. Naime, u toku proleća ove godine Skupština je usvojila izmene i dopune Zakona o zapošljavanju i ostvarivanju prava nezaposlenih lica i tada je smanjeno pravo na novčanu nadoknadu za lica kojaostanu bez posla. Šta da radi čovek sa preko 25 i više godina radnog staža koji dobije otkaz? Šta da preduzme radnik sa preko 50 godina života, ako je uz to žena i invalid? Ko će njih ponovo primiti na posao i gde će se oni zaposliti? Vlada ne vodi računa o statusu zaposlenih. Ovaj poziv Vlade Republike Srbije da se u dane praznika koji još nije ukinut radi je vrlo zanimljiv. Kaže - treba da se radi. Samo se sada postavlja pitanje - šta da rade i ko će da plati taj rad u vreme praznika koji se, kao što se zna, plaća više. Molio bih vas, gospodine predsedniče, da se mi kao Skupština izjasnimo o tome da li ćemo mi raditi 29. i 30. novembra, s obzirom da mi, poslanici Socijalističke partije Srbije, smatramo da se zakon mora poštovati dok se novi ne usvoji. Savezna vlada i Savezna skupština su imali puno prilika da Zakon o državnim praznicima ukinu. Oni to nisu učinili. Mi smatramo da zakon treba da se poštuje. Na kraju, sva ova i druga rešenja pokazuju da je zakon loš i poslanička grupa Socijalističke partije Srbije će biti protiv usvajanja ovog zakona. Hvala.
U okviru svog izlaganja vi ste, između ostalog, zahtevali, što je po Poslovniku moguće, da se Skupština izjasni, i ako je potrebno bolje danas nego sutra, da bismo znali da planiramo svoje vreme. Dakle, gospodin Obradović je predložio da se izjasnimo o tome. Nije predložio da se radi, nego je predložio da se ne radi [[žagor]] (Obradović, sa mesta: ... da se poštuje savezni zakon.) Da, samo da vidim u kojoj formi to da stavim na glasanje. Jer, nemamo predloga da se radi. [[Žagor.]] Teško mi je, jer neko mora da predloži da se radi. Ako ne donesemo odluku da se radi, primenjuje se zakon. (Obradović, sa mesta: "Predlažem da se poštuje savezni zakon". Žagor.) Imamo predlog da se radi ... dobro, imamo pravo da donesemo odluku da se radi neradnog dana. Tu se ne radi o poštovanju zakona, imamo pravo da donesemo odluku da se radi. Imamo predlog, dakle ... [[žagor]] molim vas da se saslušamo, da Narodna skupština radi 29,u četvrtak. Molim narodne poslanike da se izjasne. Za 81, protiv 38, uzdržanih sedam, nije glasalo 36, ukupno 162 narodna poslanika. Dakle, nemamo odluku, tačno je na pola. Nije da nemamo odluku, nego predlog da se radi nije prihvaćen. Molim vas da nastavimo rad. [[Žagor.]] Dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da nastavimo rad. Ne znam u koje ste vi škole išli. U mojim školama nije na času ovako smelo da se galami. Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković, a posle njega Živko Selaković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, danas je pred nama jedan od onih zakonskih predloga koji svakako možemo nazvati ključnim u ukupnim reformama Vlade Republike Srbije i skupštinske većine. Za razvoj ekonomije našeg društva veoma je važna mera između uloge države i državnih institucija i tržišta i njegovih institucija i funkcija. Naše društve ne može da stvori efikasnu razvojnu ekonomiju, niti se mogu razviti tržišta, ako se ne izvrši temeljna deregulacija i liberalizacija, ako se kapitalom ne pokrenu uspavani resursi, a kasnije izvrši socijaldemokratizacija i poboljšavanje statusa pojedinaca koji nisu iskoristili šansu, ili nisu mogli da je iskoriste, u skladu sa principima socijalne odgovornosti onih koji su stvorili prinose i dobit. U Novoj demokratiji dajemo prednost individualizmu nad kolektivizmom, kako u politici, tako i u ekonomiji. Jedina cigla i zidar ekonomije jeste pojedinac, pojedinac koji nije pod patronatom države koja radi sve za njega, pogotovo ne države koju smo nasledili, koja je zbog pokroviteljstva i služenja jednom gospodaru u ovih deset godina postala Guliver na staklenim nogama, div bez snage. Za traženje mere između uloge države i tržišta i pojedinca u sektoru rada, pogubne su dve pojave - anonimna, društvena svojina i stopljenost uloge poslodavca, menadžera i radnika u jednu ličnost, zaposlenog radnika. To je društvena šizofrenija na čijem bolesnom tkivu izrastaju autoritarni politički pokreti koji brinu samo o svojoj vlasti i interesu svojih političkih klanova. Vrema iza nas je to dobro pokazalo. Na tome izrastaju pokušaji da se zadrži monopol - na prinadležnostima niskog nivoa, na ekonomiji skromnih rezultata, na sigurnosti za danas, na strahu od razvoja, na strahu od razvoja političke grupacije sa jakim nacionalnim i kolektivističkim predznacima koji usporavaju društvo da razvije kapitalizam evropskog tipa koji je pokazao da je sa svojim institucijama, državnim tržišnim i vrednostima najviše učinio za ekonomsko i duhovno blagostanje pojedinca. Šta danas imamo? Poštovane kolege, na našem sivom tržištu rada monopol drže radnici koji su zaposleni u društvenim firmama u kojima imaju male prinadležnosti, jer im je dovoljno penziono i socijalno osiguranje. Zato i na crno rade za manje plate i obezbeđuju sivom kapitalu ekstraprofit. Ovaj zakon je svakako jedan od onih zakona koji je najduže bio u jednoj, nazovimo opštoj raspravi. On je pretrpeo mišljenja najrelevantnijih institucija i pojedinaca zainteresovanih za samu materiju ovog zakona. Ne treba opominjati da je Međunarodna organizacija rada uzela aktivno učešće prilikom izrade Predloga ovog zakona. S tim u vezi, možemo reći da ovaj zakon treba konačno da postigne ono što je već rečeno, ali moramo ponoviti, a to je da odvojimo rad od nerada i da dovedemo našu ekonomiju u tržišne uslove privređivanja. Naravno da ovaj zakon sam ne može dovesti Srbiju u uslove da ekonomija bude tržišna, po svim njenim elementima. Imamo situaciju da smo u periodu koji je iza nas doneli zakone o poreskom sistemu naše zemlje i doneli smo Zakon o privatizaciji. Zakon o privatizaciji i zakon o tržištu rada su svakako u čvrstoj vezi, korelaciji, treba da donesu stvaranje tržišta kapitala, a ujedno zakon o radu treba da donese stvaranje tržišta rada. Kada smo govorili da Zakon o privatizaciji znači investicije, sada zakon o radu znači da će krajnji domet njegovog donošenja biti stvaranje tržišta radne snage. Zato, gospodine ministre, u svakom slučaju, upućujem apel vama da prenesete Vladi da ona sasvim sigurno i efikasno nastupa i da nastavi sa započetim reformama, ne plašeći se da dolazi u Skupštinu sa zakonima koji su reformskog tipa. I ova vlada i ova skupština u svakom slučaju imaju dovoljno reformskih i demokratskih kapaciteta da Srbiju dovedu na onu stranu za koju možemo reći da je strana bogatijeg i sretnijeg društva. Naravno da je krajnji cilj približavanje i instaliranje Srbije i SRJ u Evropsku uniju. Iskreno se nadam da ćemo nakon četiri godine mandata biti na pragu Evropske unije. Nova demokratija će glasati za ovaj zakon i Nova demokratija smatra da smo korak bliže Evropi.
Reč ima narodni poslanik Živko Selaković.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, članom 35. Ustava i članom 13. Predloga zakona je regulisano pravo na rad, slobodu rada, dostupnost rada i mnogo toga što radniku pripada. Ponuđenim tekstom Predloga zakona o radu, očigledno radnik puno toga neće ostvariti, jer pojedini članovi zakona su suprotni republičkom i saveznom Ustavu i saveznim zakonima, što bi u daljoj primeni dovelo do kolizije. Pomeranjem starosne granice na 65 godina - a postoji velika mogućnost da se novim zakonom o penzijskom i invalidskom osiguranju poveća dužina radnog staža, kako kod žena tako i kod muškaraca, za otprilike pet godina - mnogi penziju neće ni dočekati, imajući u vidu standard, uslove života naših radnika. Hteo bih samo da ovo potkrepim činjenicom. Uzmimo profesiju lekara - da sve završi u redovnom roku, tu je i stažiranje, a još muškarac odlazi na odsluženje vojnog roka,ne može da počne sa radom pre 30. godine. Pod uslovom da je 40 godina radni staž, to je 70 godina. Sada samo navodim primer, recimo, da li je možda jedan hirurg sposoban da u 70. godini pristupi nekim komplikovanim operacijama? Tu ima dosta lekara, pa, ako nisam u pravu, mogu i da me demantuju. Posebno predlagač zakona, kao i obično u svim predlozima zakona, zaobilazi položaj seljaka, a zaboravlja da je to najveća populacija kod nas, da od seljaka i njegove proizvodnje živimo svi. Radni dan seljaka je dvostruko duži od normalnog radnog dana,znamo da započinje pre izlaska sunca, posle zalaska sunca prestaje. Seljak do 65. godine života sigurno ovakvim radom ostvari pravo na dvostruku penziju, kad bi mogla da se dobije, a njemu se i ova postojeća isplaćuje unazad za dve - tri godine, i to u iznosu da ne može ni kafu da kupuje tog meseca. O pravu iz radnog, odnosa tj. o radu naših žena na selu iluzorno je i govoriti. Naša seljanka, u odnosu na zaposlenu ženu u redovnom radnom odnosu, nema ni izdaleka, odnosno ni upola prava i skoro nikakvu socijalnu sigurnost. I ovo da potkrepim činjenicom, da samo navedem trudničko i porodiljsko pravo žene na selu. Nije retkost da žena na selu mesec dana posle porođaja odlazi u njivu, jer njeno gledanje i odgajanje deteta zakonom skoro da nije ni predviđeno. Iz svega iznetog, kroz uložene amandmane, poslanička grupa SSJ predložila je korigovanje tj. izmene nekih članova u Predlogu zakona o radu, kako bi se eventualno poboljšalo i nešto ispravilo u ovim lošim predlozima o pravu na rad i radnim odnosima uopšte. Inače, poslanička grupa SSJ ne može podržati i prihvatiti ovakav predlog zakona o radu, jer poverenje koje smo dobili od naroda ne daje nam pravo da glasamo za zakone po kojima građani treba lošije da žive. Ja bih ovo potkrepio, da ne govorim demagoškim jezikom, time da poslanička grupa SSJ konstruktivno prilazi i razmatra svaki predloženi zakon, što smo i dokazali našim glasanjem za pojedine zakone za koje smo smatrali, da tako kažem, da mogu da prođu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slađan Mijajlović.
Predlog zakona o radu definitivno prekida sa dosadašnjim konceptom uređivanja radnopravnih odnosa, koji su po svojoj prirodi ugovorni, ali je u svakoj državi, pa i kod nas, sloboda ugovaranja bitno umanjena, pre svega zbog velikog društvenog odnosno socijalnog značaja ovih odnosa. Ograničenja koja postavlja važeći zakon toliko su velika da se o slobodi ugovaranja gotovo ne može ni govoriti. Po ovom predlogu, međutim, prava radnika i poslodavaca dobrim delom uređivaće se ugovorom o radu, dakle, saglasnošću volja poslodavca i zaposlenih. U formalno-pravnom smislu, njihove volje su jednake i slobodne, ali u ekonomskom niti su jednake, niti slobodne. Položaj na tržištu rada u dobroj meri uticaće na sadržinu ugovora o radu, u okviru zakonskih mogućnosti. Jer, postoji neka ravnoteža, ne zavise samo zaposleni od poslodavaca, već i poslodavci od zaposlenih, ali u našoj stvarnosti ona je veoma narušena, i to na štetu radnika, jer je mnogo nezaposlenih, a malo uspešnih poslodavaca koji nude posao. Iz ove činjenice proističe i većina problema koji će se pojaviti u toku primene ovog zakona. Drugi načelni problem jeste što je ovaj zakon napisan pre svega za neke buduće poslodavce i zaposlene kod njih, a to su privatna preduzeća, pa velika ovlašćenja data direktoru privatnog preduzeća ne bi mogao imati direktor društvenog ili javnog, jer je njihov položaj u svemu različit, što proizilazi iz oblika svojine. Član 1. Predloga zakona određuje koncept celog zakona, odnosno izvore radnog prava, a to su - po ovom predlogu - ovaj i posebni zakoni, pravilnik o radu, kao opšti akt koga donosi poslodavac, i ugovor o radu, kao pojedinačni pravni akt konkretnog radnika i poslodavca. Kolektivni ugovori nisu obavezni, ali su dozvoljeni.Do sada su bili obavezni, Vlada je obezbeđivala uslove za njihovo potpisivanje, čak ih je i sama potpisivala, tako da su više predstavljali podzakonske akte Vlade za sprovođenje zakona, nego same kolektivne ugovore, jer ono što je obavezno ne može se zvati ugovorom koji je po svojoj prirodi saglasnost volja, dakle, dobrovoljan. Propisati da je kolektivni ugovor obavezan, moguće je jedino ako je sindikat vladin, a Vlada ima sindikalni program, sama je najveći poslodavac. Novina je i to što ne postoji obaveza poslodavca da oglašava slobodno radno mesto. Za ovo rešenje postoje neki opravdani razlozi, međutim,to je bilo direktno u suprotnosti sa članom 13. Predloga, stavom 2, gde je stajalo da je svakom pod jednakim uslovima dostupno radno mesto. Zato je dobro što je član 13. brisan, zbog ove nesaglasnosti, a da li je suštinski dobro - po meni, nije. Novina je i to što u Predlogu zakona ne postoji kategorija radnog mesta, koja je bila ključna u dosadašnjim zakonima o radu, kao skupa poslova i radnih zadataka koje zaposleni obavlja. To je proizilazilo direktno iz člana 12. Predloga, koji je propisivao da je zaposleni obavezan da savesno obavlja sve poslove koje mu poveri poslodavac. Ovaj član je, istina, brisan prihvatanjem amandmana, ali je ostao član 105. koji kaže da poslodavac može zaposlenom ponuditi zaključenje ugovora o radu, pod izmenjenim uslovima, i da zaposleni može dobiti otkaz ukoliko to ne prihvati. Izmenjeni uslovi ugovora o radu mogu značiti i drugo radno mesto. Izostavljene su i odredbe o raspoređivanju na drugo radno mesto. To je prepušteno volji poslodavca, bez ikakvih ograničenja. Na primer, po važećem zakonu takva mogućnost postoji, ali u postupku i u uslovima koje je u praksi bilo gotovo nemoguće ostvariti. Novina je i to što se ne predviđa vođenje disciplinskog postupka, ne postoji podela na lakše i teže povrede radnih obaveza. Predlog zakona pravi jednu drugu podelu, na opravdane i na neopravdane otkaze ugovora o radu. Taksativno nabraja razloge i opravdanog i neopravdanog. Postojanje ovih razloga utvrđuje poslodavac, ali u postupku koji nije propisan. Međutim, nekog postupka ipak mora biti, jer i sam Zakon u članu 103. stav 1. tačka 1) i tačka 2) koristi termin "ako je utvrđeno". Član 22. Predloga zakona je brisan i to je dobro, prvo zato što je bio duboko nepravedan prema radnicima i što je bio u direktnoj suprotnosti sa članom 119, jer je članom 22. propisano da poslodavac koji kupi preduzeće može otkazati koliko god hoće ugovora o radu, a da pri tom nije obavezan da isplati otpremninu, na šta poslodavca obavezuje član 119. koji propisuje da zaposleni koji dobiju otkaz, zbog toga što su tehnološki višak ili preduzeću slede organizacione i ekonomske promene, imaju prava na otpremninu, a visina otpremnine zavisi od dužine radnog staža. Inače, mislim da je visina otpremnine mala, da je niska. Dobro je što ovaj zakon važi i za zaposlene u državnim organima, gde su do sada radni odnosi uređeni posebnim zakonom, odnosno Zakonom o radnim odnosima u državnim organima. Nadležnost sudova po ovom zakonu nije ograničena. Sudovi se mogu upuštati u ocenu zakonitosti postupka i ispitivati, odnosno ocenjivati materijalne razloge za otkaz. Međutim, veliko je pitanje da li sudovi sada imaju znanja i sposobnosti da ocene da li neki lekar ima znanje i sposobnosti da radi kao lekar, tako da će se verovatno sudska praksa orijentisati na neku vrstu ograničene jurisdikcije po ovom zakonu tj. kontrolisaće samo zakonitost postupka, a neće se upuštati u materijalne razloge otkaza. Dakle, imaćemo najverovatnije neku vrstu ograničene jurisdikcije. Neki naši amandmani su prihvaćeni i ne vidim razloga da još neki ne budu prihvaćeni, i u tom slučaju DSS će ipak glasati za ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Miroljub Veljković, a posle njega narodni poslanik Ljubiša Kesić.
Poštovani narodni poslanici, juče nas je ministar Milovanović u svom uvodnom izlaganju, a povodom Predloga zakona o radu, informisao da je predloženi zakon još jedan, kako je on rekao, iz seta reformskih zakona. Time nam je gospodin ministar, nama narodnim poslanicima i srpskoj javnosti, poručio da je ovo reformska vlada i da su upravo oni pozvani da reformišu Srbiju. Nažalost, činjenice govore sasvim drugo. Zakon o radu je tek drugi reformski zakon, ako uopšte može da dobije taj epitet, a prvi je Zakon o privatizaciji. Sve ostalo su bile izmene i dopune postojećih zakona. Znači, tvrdnja da je ovo neka reformska vlada, složićete se sa mnom, ne stoji. Kakva su vam ova dva tzv. reformska zakona, gospodine ministre, opet najbolje govori činjenica. Zakon o privatizaciji je već pet ili šest meseci u primeni, a za to vreme ova vlada nije uspela da privatizuje nijedno preduzeće, znači, nijedno državno ni privatno preduzeće. Vi ste ukinuli Zakon o svojinskoj transformaciji, doneli ste svoj Zakon o privatizaciji i, da budem malo ciničan, za sve ovo vreme, za ovih šest meseci niste uspeli da privatizujete po tom zakonu čak nijednu berbersku, frizeresku, ajde da kažem jednu malu zadrugu. Znači, toliko je dobar taj zakon i toliko je inspirativan da ljudi ulažu u srpsku privredu. Ovaj drugi tzv. reformski zakon, mislim na zakon o radu, sasvim izvesno je komplementarni pravni akt. On je prosta dopuna, ili bolje reći primena Zakona o privatizaciji u oblasti radnih odnosa. Ne donosite vi novi zakon o radu da biste poboljšali položaj zaposlenih, već u stvari prilagođavate prava i obaveze zaposlenih jednom surovom Zakonu o privatizaciji. Treba, normalno, namamiti investitore, a na uštrb prava zaposlenih. To je jasno čak i onim nekvalifikovanim radnicima u društvenim i državnim firmama koje treba da se privatizuju. Retki su primeri u parlamentarnoj praksi da je jedan zakonski predlog izazvao ovakvu reakciju u javnosti, kako direktnu reakciju onih ljudi kojih se najviše tiče ovaj zakon, a to su sindikati i zaposleni, tako i u stručnoj javnosti. Zakon je bio prosto zatrpan kritikama. Preko 200 amandmana na ovaj predlog zakona je došlo od narodnih poslanika. Normalno, to je sve na kraju eskaliralo javnim protestima radnika na ulicama Srbije. Pritisnuta tom činjenicom, Vlada Republike Srbije se poslužila jednim trikom - navodno je prihvatila sve sugestije narodnih poslanika i sindikata, povukla zakon, odnosno povukla ga na doradu, da bi zatim taj isti zakonski predlog, samo u vrlo izmenjenom obliku, dostavila ponovo nama. I, sasvim na kraju, pitamo se kako je Vlada smela to da uradi? (Pošto sam malo prekoračio vreme, izvinjavam se, gospodine predsedniče.) Kako je smela to da uradi? Normalno da je smela, kada je u međuvremenu napravila dogovor sa ovim Koštuničinim poslanicima po onoj - mi ćemo vama glasati za Zakon o sudovima, a vi ćete nama glasati za zakon o radu. To se vidi iz izlaganja poslanika DSS. Ili, što bi naš narod rekao: "Ja ću tebi serdaru, a ti meni vojvodo".
Reč ima narodni poslanik Ljubiša Kesić, a posle njega narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je rasprava o jednom od najvažnijih zakona koje smo do sada razmatrali, i u tome se izgleda slažu poslanici i jedne i druge opcije, odnosno oni koji će glasati za i oni koji će glasati protiv ovog zakona u načelu. Zbog toga rasprava o njemu i zaslužuje posebnu pažnju. Građanski savez Srbije će glasati za ovaj zakon. Pažljivo sam saslušao argumente onih poslanika koji su se protivili ovom zakonu, koji su naglasili da će glasati protiv zakona, i od argumenata koje su iznosili, više sam snimio parola koje su upućene neupućenima, nego nekih preterano ozbiljnih argumenata. Građanski savez Srbije ne želi da okoliša. Ovaj zakon treba da predstavlja jedan u nizu zakona koji će promeniti režim koji je do sada vladao. Dakle, prestaće samoupravljanje, ovo je kraj samoupravljanja, kraj društvene svojine, kraj kvaziradničkih prava. Ovde je, u periodu iz koga smo izašli, vladala jedna parola da radnik ne može da bude toliko malo plaćen koliko malo može da radi. To je parola koja je dovela do situacije neke lažne sigurnosti, koja je na kraju dovela i do ovog položaja, materijalnog i svakog drugog, u kome se radnici danas nalaze. Ima nekoliko važnih razloga zbog kojih smatram da ovaj zakon ima razloga da bude prihvaćen. Koliko god neko potcenjivao značaj međunarodne zajednice, ovim zakonom su inkorporirane sve međunarodne konvencije o radu i dobijeno je zeleno svetlo od Međunarodne organizacije rada. To je veoma važna garancija i za ovu državu, a i za radnike na koje se odnosi. Ovaj zakon pre svega ustanovljuje radne propozicije, za razliku od prethodnog zakona koji možda ima lepe reči, ali nema primenu koja bi značila dobar položaj radnika u firmama. Kritičari ovog zakona se postavljaju najčešće kao dušebrižnici radničke klase. Po tom zakonodavstvu, po toj zaštiti koja je vladala do sada, mi imamo milion i po nezaposlenih ljudi. Tu računam i cifru onih koji su na prinudnim odmorima, što je praktično drugi izraz za nezaposlene, samo malo ulepšano. Naravno, opozicija će verovatno da se brani time da mi imamo bolji međunarodni položaj danas nego što su oni imali, jer su oni imali ratove, jer su imali sankcije (za koje su dobrim delom ili najvećim delom sami odgovorni). Ali, ono što je tragično u celoj situaciji, upravo u tom periodu došlo je do najvećeg raslojavanja u ovom društvu. Jedna grupa političara, kriminalaca i direktora društvenih preduzeća ekstremno se obogatila. Na njihovom bogatstvu mogu da im pozavide i mnogi evropski bogataši, a, sa druge strane, radnici su praktično ostali obespravljeni, siromašni i njihova sudbina je zavisila od njihove poslušnosti. Pri tome su uspeli da unište srednju građansku klasu, jer su ponizili, a nisu zaštitili svojim zakonodavstvom ni oficire, ni profesore, ni lekare, ni sudije, svi su oni praktično postali jedna socijalna kategorija. Neko od mojih kolega je istakao da će ovaj zakon biti vrlo interesantan poslodavcima, a da će štetiti radničkoj klasi, odnosno radnicima. Spreman sam da verujem da ovaj zakon, bar u mojoj analizi, nudi pravi redosled stvari. Zaista želimo da živimo u državi u kojoj će firme imati profite, plaćatidržavi poreze, a radnicima plaćati zarade, a ne da živimo u državi u kojoj će firme poslovati na pozitivnoj nuli,varati radnike nekim butkama, nekim pomoćima koje predstavljaju apsolutnu zabludu za njih same. Na kraju, ono što ću posebno naglasiti, jedan moj kolega je rekao da je ovaj zakon opasan za zapošljavanje mladih. Ovaj zakon, pre svega, uvodi konkurenciju gde će se izbaciti kategorija podobnih i poslušnih, a ubaciti kategorija sposobnih i pametnih, a najveća takva kategorija nalazi se među mladima.
Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani predsedniče, gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, najzad posle dugog vremena očekivanja na dnevni red našeg zasedanja stigao je zakon o radu, u javnosti vrlo dugo prisutan, ali, moram priznati, od samog starta sa jednim negativnim predznakom. Istina je to što je ministar juče još jednom ovde ponovio, da su u sastavljanju Predloga ovog zakona o radu učestvovali svi relevantni činioci, pre svega predstavnici sindikata kao predstavnici radnika sa jedne strane, Vlada i, naravno, resorno ministarstvo i Asocijacija poslodavaca. Ja bih rekla da je možda trebalo ostaviti još malo vremena da se zapravo do kraja razrade sve primedbe koje se ovde pokušavaju amandmanima popraviti i tada verovatno ne bi bilo potrebe za ovolikom pričom. Međutim, ono što je izuzetno iritiraloradne ljude to je u samom startu, kada se pojavio prvi strah za ostanak bez radnog mesta, onaj pokušaj da se ovaj zakon o radu opravda argumentom da se ovog zakona zapravo boje neradnici. Znate, nije to baš tako lepo, nijelepo etiketirati sve ljude koji su sigurno sa pravom zabrinuti pre svega za svoju ličnu egzistenciju, ali isto tako i za egzistenciju svoje porodice, pogotovo ako sva ta svoja prava upravo ispunjava iz radnog odnosa. Ne bih mnogo govorila o tome. Smatram da je i postojeći zakon o radu urađen sasvim i u prilog poslodavcu, a rekla bih i u prilog radniku, a ovaj predlog zakona je značajno pomeren u prilog poslodavcu. Pošto je ovde mnogo rečeno, a verovatno će se još reći o tome kakvo je mesto i koliki je značaj kolektivnih ugovora, ja bih htela da skrenem pažnju samo na par činjenica koje će dokazati da je ipak ovaj zakon trebalo da bude malo humaniji, da smo mi jedno humano društvo i da je upravo ovo zakon na kojem smo mogli da pokažemo, ali istovremeno i da dokažemo, svoju humanost prema ljudima. Recimo, zasnivanje radnog odnosa. Ovde je više puta rečeno da se po prvi put ukida institucija konkursa. Kaže se da je svako radno mesto dostupno, u skladu sa spremom koja se traži, i to je u redu, ali pitanje je sada kako će jedan mladi čovek znati da negde postoji slobodno radno mesto, jer jedno je pitanje izbora radnika, a drugo je opšte saznanje. Vi ste, gospodine ministre, juče rekli da je ovo efikasniji način zapošljavanja mladih. Ja bih volela da je to tako, ali ja zamišljam sada jednoguspešnog studenta medicine koji ne završava, naravno, sa 30 godina sve svoje obaveze, koji treba da počne da radi, kako će on (ako je u Beogradu na zavodu, gde ima puno nezaposlenih lekara, stomatologa i farmaceuta) znati da recimo u Kikindi postoji potreba za 20-tak takvih radnika. Istovremeno, ne mislim da će biti efikasnost veća ako taj svršeni čovek sedne na autobus i krene od mesta do mesta da kuca na vrata, da bi se raspitao postoji li radno mesto ili ne. Ja se slažem da je ovo možda zato što postoji preplitanje privatne i društvene svojine, da je kod privatnika verovatno neki drugi redosled, ali smatram da će se na ovaj način verovatno stvoriti neka kategorija privilegovanih mladih ljudi koji će naći načina da budu obavešteni o tome da u nekoj dobroj radnoj organizaciji, u nekoj dobroj privatnoj firmi upravo postoji potreba za takvim poslom. Recimo, smanjimo pravo radnika na odsustvo uz naknadu zarade, plaćeno odsustvo. Sa dosadašnjih sedam dana ono se smanjuje na pet dana. Što se mene lično tiče, ja bih ukinula i tih pet dana, jer za sve ono što se lepo čoveku u životu događa ima pravo da uzme par dana od godišnjeg odmora i da obavi sve svoje životne potrebe, ali mislim da je moglo malo više nežnosti i suptilnosti uvesti u ovaj član, gde se kaže da se tih pet radnih dana može koristiti u slučaju teže bolesti ili smrti člana uže porodice. Molim vas, prva asocijacija na tešku bolest svakom laiku znamo šta je, a gle ironije - za negu takvog bolesnika, člana uže porodice, svega pet radnih dana. Kao čovek nikada i nikome ne bih poželela da koristi jedan dan plaćenog odsustva u te svrhe, ali prosto jasno mi je da je sve to život, pa je moglo ovo ipak na neki drugi način da se uredi. Ili, recimo, jedno od nabrajanja su i dobrovoljni davaoci krvi. Mislim da ovde nije dovoljno posvećena pažnja dobrovoljnim davaocima krvi, čak nisam nešto primetila ni kroz amandmane da se to prožima. Dobrovoljni davaoci krvi - pazite, to je armija najhumanijih ljudi koji anonimno, besplatno spašavaju ljudske živote. Oni su do sada imali dva dana plaćenog odsustva, naravno u dogovoru sa poslodavcem, jer kada se organizuje neko hitno dobrovoljno davanje krvi tu može iz jedne organizacije po 100 i 200 ljudi odjednom da bude odsutno, i naravno, šta bi bilo - negde bi stala proizvodnja u naredna dva dana da takvi ljudi ne mogu da dođu na posao. Za ta dva dana imali su tretman kao da rade, odnosno imali su topli obrok. U ovom zakonu čak se ne kaže ni da li dobrovoljnim davaocima krvi pripada jedan dan. Oni naravno, ništa ne traže, to su humani ljudi, ali to bi bio znak poštovanja i uvažavanja. Vrlo bitna komponenta svake države, a ako mi ne verujete raspitajte se - od Kliničkog centra do najmanje bolnice u našoj Srbiji - kolika je dnevna potreba za krvlju i na koji način se teško organizuju ta dobrovoljna davalaštva krvi. Molim vas, zdrav čovek, čija je eritropoeza fiziološki značajna za obnavljanje crvene krvne loze 120 dana, u toku jedne godine četiri puta može dobrovoljno da da krv. Znači, samo po tom osnovu, u još uvek važećem zakonu on je mogao da koristi osam dana, plaćenih. U redu, ako vi kažete da treba da bude i jedan dan, neka ta četiri dana i onoliko koliko puta da krv godišnje budu mimo svih onih uslova koji su u ovom članu 63. uzeti u obzir. Samo jedna crtica, a ja neću mnogo govoriti o porodiljskom odsustvu i o nezi deteta, jer očigledno kolege poslanici se u te stvari mnogo bolje razumeju - htela bih da kažem da nisu žene radnici privilegovane u tom smislu. Zaboravili ste jednu stvar: da su žene sa detetom do tri godine do sada bile zaštićene od noćnog rada. Naravno, u dogovoru sa poslodavcem one su mogle da potpišu taj ugovor i da rade i treću smenu, ako im je to iz finansijskih, materijalnih ili raznoraznih porodičnih razloga moguće. Zatim, naknada zarade u slučaju bolovanja, znači zbog bolesti koja je izazvala privremenu nesposobnost za rad, biće isplaćena u visini od 65%. Zarade za taj mesec koji bi bila da je radnik radio pun mesec. To je za sada najmanje, ali lično to doživljavam kao dvostruko kažnjavanje čoveka, koji je pre svega zbog bolesti u nemogućnosti da zaradi normalno i ovako nisku zaradu. Svi smo svesni toga koliko je teška ekonomska situacija u vremenu u kome se nalazimo. Zatim, prestanak radnog odnosa - gornji limit pod redovnim uslovima, a to znači da čovek doživi penziju, jeste 65 godina starosti. Znam da će to tek onaj kasniji zakon o penzijama regulisati i on će morati da bude usklađen sa ovim zakonom o radu. Očigledno je da to može da bude podjednako i gornja granica, do 65 godina. Ja se slažem i sigurna sam da postoje radna mesta u kojima i te kako sasvim dobro mogu da funkcionišu ljudi do 65 godina starosti. Moram vam reći da se ipak tu mora malo obratiti pažnja, jer je mnogo teških radnih mesta, neadekvatno plaćenih. Ja dolazim iz Kikinde, a tamo imamo veliku fabriku-Livnicu željeza i tempera. Žene koje su nekvalifikovan kadar počinjale su sa 16, 17 ili najviše 18 godina da rade, rade u uslovima gde niko ne doživi penziju. Uglavnom, u toku svog radnog veka, posle 10, 15 godina profesionalno oboljevaju. Tu je temperatura leti u halama u kojima rade, pored svih toksikacija, do 60 stepeni Celzijusovih, a zimi pošto se naravno ne greje, temperatura je 10 do 15 stepeni niža nego što je spoljna temperatura. Ili, da uzmemo primer klanične industrije, ljudi koji u posebnim odelima rade na viljuškarima, na iznošenju tereta, ulaze u hladnjače gde je minus 30, minus 35 stepeni Celzijusovih i izlaze leti, recimo, na spoljnu temperaturu koja je u plusu 30 ili 35 stepeni Celzijusovih. Smatram da je to jedanvrlo visok termički šok za ljudski organizam i pitanje je u takvim uslovima, na takvom radnom mestu, koliko može da se radi. Ovo prosto kao neka preporuka da se malo i o tome razmisli. Pošto u članu 103. tačka 4. nije zaista do kraja izrečeno koji su uslovi za davanje otkaza, to se zaista može slobodno tumačiti. Mislim da je to ono što ljude ponajviše plaši, jer u ovom predstavljanju sve liči kao da je uvod u priču da će veliki broj ljudi ostati bez radnih mesta. O tome se čak dosta i javno govori, da je blistava perspektiva naših radnika da se polako privikavaju da ostaju bez radnih mesta, a da će imati materijalnu nadoknadu najviše do šest meseci, u odnosu na broj godina radnog staža. Zbog svega toga predlažem, a ne zato što smatram da ovakav jedan zakon ne treba, da se Predlog povuče iz procedure i da se do kraja decidirano odredi, opredeli, da se sve dileme eliminišu i smatram da može jedan sasvim dobar zakon da bude u skupštinskoj proceduri, a da pri tom svako ko bude predlagao pomisli da li bi tako olako prihvatio i izglasao ovaj zakon da se možda nalazi na mestu radnika koji će sutra ostati bez radnog mesta. Morate priznati, danas doći do radnog mesta, a isto tako ostati bez njega, nije problem samo pojedinca, već je jedan opštedruštveni složeni problem. Hvala najlepše.
Nastavljamo rad u 15,00 časova. [[Posle pauze - 15,45 časova.]] Dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da utvrdimo kvorum. Konstatujem da imamo kvorum. Nastavljamo sa razmatranjem Predloga zakona o radu u načelu. Reč ima narodni poslanik Branislav Trajković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, ovo svoje obraćanje Skupštini u vezi Predloga zakona o radu počeću nekim programskim opredeljenjima Demokratske stranke Srbije - da se radnim zakonodavstvom obezbeđuje pravo na rad i pravičnu zaradu od rada; da se obezbede zdravi radni uslovi; pravo na individualnu i kolektivnu pogodbu; pravo na slobodno organizovanje u sindikate; pravo na štrajk; pravo na penziono osiguranje; plaćeni odmor; pravo za zaposlene žene i naročito pravo majki na posebnu zaštitu. Ovo sam istakao zbog toga što je Demokratska stranka Srbije predložila 42 amandmana, koji bi trebalo da dorade ovaj zakon. Demokratska stranka Srbije se, takođe, zalaže da se novi privredni sistem naše države zasniva prvenstveno na privatnoj svojini, a potom na državnoj, na slobodnom tržištu rada, slobodnom protoku kapitala, robe i usluga. Ubeđen sam da nema bogate države bez bogatih građana. Mi smo zemlja koja je već zakoračila u tranziciju, u jedan proces koji će ovu zemlju prisilno prevedenu u komunizam vratiti tamo gde smo bili pre šest decenija. Komunizam je dokazao da ne zna da vodi privredu. Pedesetih godina prošlog veka u našoj zemlji je vršena prinudna industrijalizacija: ondašnje vlasti su silom vodile seljake u fabrike i priučavali ih da rade na mašinama. Vremenom su sela ostala prazna, a fabrički giganti puni radnika. Prividno je bilo posla i proizvodnje, a u suštini mi smo bili i ostali nerazvijena industrijska zemlja. Zato je selo ostalo prazno. Naša nekad najjača grana - poljoprivreda, ostala je nerazvijena. Odatle i naziv u narodu, polutani - radnici, koji u fabrikama rade pre podne, a popodne su na njivama. Toga u evropskim zemljama nema. U unutrašnjosti 80% radnika koji rade u privredi su u stvari polutani. Zakonom o radu mora se jasno razgraničiti odnos radnika prema radnom mestu i poslovima koje tu radi. Dame i gospodo narodni poslanici, proveo sam blizu 20 godina u SR Nemačkoj, prošao mnoge fabrike i gradilišta. Ono osnovno o čemu bih ovde govorio je odgovornost prema radnom mestu i poslu koji se obavlja. Ovo govorim iz iskustva koje sam tamo stekao, to je osnovna karakteristika, i to poručujem svim radnicima, znači - odgovornost prema radu i radnom mestu. Mi ovaj zakon, kao sistemski i veoma bitan u procesu privlačenja stranih investicija, moramo učiniti prihvatljivim i kompatibilnim sa zakonima Evropske unije. Članom 12. ovog predloga zakona veoma kratko i nejasno se kaže: "Zaposleni je dužan da odgovorno i savesno obavlja poslove koje mu odredi poslodavac". Zato ću se malo zadržati na amandmanu 10. koji je na član 12. podnela poslanička grupa Demokratske stranke Srbije, a koji glasi, samo ću delimično da ga citiram: "Zaposleni je dužan da odgovorno i savesno obavlja poslove radnog mesta i druge poslove koje mu poslodavac, saglasno zakonu i drugim opštim aktima i ugovorom o radu, odredi. Kad procesi i organizacija rada nalažu, zaposleni može biti raspoređen na radno mesto koje odgovara njegovoj stručnoj spremi, znanju i sposobnostima ili pod uslovima propisanim opštim kolektivnim ugovorom i mestom rada, a ako odbije raspoređivanje, poslodavac može otkazati ugovor o radu". Vlada je odbila ovaj amandman jer se ugovorom o radu ugovaraju određeni poslovi, a ne obaveze na radnom mestu. Insistirao bih na ovom amandmanu jer se, pored detaljnijeg opisa odgovornosti na radnom mestu, uvodi termin - radno mesto, kao zbir poslova i zadataka. Inače se termin - radno mesto, čini mi se, još samo jednom u zakonu pominje. Bojim se da se odbijanjem ovog amandmana stvara jedan pravni vakuum, da se prilikom otkaza po ovom članu sud nađe u dilemi - na osnovu čega treba presuditi. Pošto je ovaj zakon dosta obiman i može o njemu dosta da se govori, osvrnuću se samo na još jedan problem: to je sindikat, ovakav kakav jeste, a do sada je bio prudužena ruka Socijalističke partije Srbije kao vlasti u Srbiji. To nije sporna činjenica, da u vreme vladavine Socijalističke partije Srbije radnici nisu smeli da štrajkuju, i ako jesu, to je bilo radi političke magle i skrivanja nekih važnih odluka Slobodana Miloševića. I to nije sporno. Ali je sporno da i danas u sindikatu sede isti oni ljudi iz Brozovih škola, koji osim sindikalnih funkcija ništa drugo ne znaju da rade, da bi se i danas u ovim novim reformskim snagama dokazali kao partner za razgovore u ime radničke klase. Na samom kraju postavio bih jedno pitanje Vladi Republike Srbije i vama ministre - da li je Vlada iskreno zainteresovana za strane investicije od većeg značaja i da li je zainteresovana za kvalitetniju privatizaciju društvenih preduzeća? Evo zašto to pitam: izazivanjem visokih tenzija sa sindikatima, proizvodnjom čestih štrajkova u našoj državi, stvara se jedna sumorna slika o našem društvu. Ako tome dodamo veoma nestabilnu situaciju na jugu Srbije, sva ova pitanja su opravdana. U jednoj tako nestabilnoj sredini niko od stranih investitora neće ulagati svoj kapital. Demokratska stranka Srbije je za jednu izbalansiranu socijalnu politiku prema radničkoj klasi i prma sindikatima. Tekst zakona, uz određene izmene koje je predložila Demokratska stranka Srbije, za mene je prihvatljiv. Teško je, međutim, ovaj zakon danas primeniti, u situaciji kada još uvek imamo društvenu svojinu i direktore u njoj, koji bi preko noći došli u ulogu poslodavca. Tada je teško ovaj zakon primeniti. Kao i u slučaju neustavnih uredbi o agencijama, Vlada je nekim svojim protivzakonitim postupcima, kao ovim najsvežijim o smenjivanju pojedinih direktora bolnica i kliničkih centara, stavila znak pitanja i na jedan ovakav reformski zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jovan Deretić.
Uvaženo predsedništvo, poštovane kolege poslanici, pred nama je projekat zakona koji je u svim modernim državama jedan od najvažnijih zakona. Od ovog zakona zavisi socijalni mir u državi, a ne samo socijalni, nego jednostavno mir. Što se bolje može rešiti pitanje odnosa kapitala i rada, to je bolji prosperitet i proizvodnja u svakoj zemlji. Nemojmo se zavaravati - kapital i rad imaju suprotne interese i oni se mogu rešiti samo sa pozitivnim zakonom. Srbija je zemlja na prekretnici, gde treba da se oslobodi naslednih navika i donese novo zakonodavstvo, da zakorači u budućnost, ka jednoj slobodnoj, liberalnoj tržišnoj ekonomiji. Ovaj zakon, koji je pred nas donet, nema te karakteristike. On treba u prvom redu da obezbedi zaštitu prava radnika i poslodavaca, socijalni mir i dobre uslove proizvodnje, da Srbija bude jedna moderna liberalna tržišna ekonomija. Vlada nam nudi Predlog zakona o radu kao poštapalo prodaji naših preduzeća stranim poslodavcima. Ne radi se ovde o jednom zakonu kao glavnom pravnom aktu, nego o pomoćnom zakonu da bi se pospešila prodaja naših preduzeća. Postoje tri uslova koja treba da budu zastupljena pri donošenju ovakvih zakona. Prvo, treba voditi računa o naslednim navikama naših radnika. Mi smo imali više od pola veka nešto što se zvalo radničkom državom, radničkim samoupravljanjem i u čemu je radnik bio prilično zaštićen. Navike su druga priroda. Ne može se zakoračiti iz jednog sistema u drugi kao kad se skoči padobranom, potrebni su i neki prelazni periodi. Zato ovaj zakon ne može doneti kod nas situaciju, atmosferu, onu koju vlada u zapadnim zemljama i gde je naš radnik, kada uđe u tu novu sredinu, pozitivan proizvodni element. Drugo, trenutna ekonomska situacija Srbije mora da bude zastupljena, da se o njoj vodi računa pri donošenju ovakvih zakona. Bilo bi najpametnije da se donese neki privremeni zakon o radu, koji bi se kasnije usavršio. Treće, obezbeđenje socijalnog mira. Nemojte misliti da naša radnička klasa neće tražiti svoja prava, pogotovo kada bude dobila strane poslodavce, i da ona neće znati da se organizuje u slobodne sindikate, a onda će tek biti muke po državu i po našu vlast. Predlog zakona je retrogradan. Mi bi trebalo da se ugledamo na one zapadne zemlje u kojima vladaju socijalni mir, visoka proizvodnja i u kojima je jednako zadovoljan i radnik i poslodavac. Nažalost, ovo je neka kopija zakona, doneta iz neke arhive iz DžIDž veka, iz vremena divljeg kapitalizma, koja je na Zapadu već odavno odbačena. Naš ministar se zapleo u sopstvena objašnjenja kao pile u kučinu, a jedan poslanik iz Građanskog saveza nam reče da je Međunarodna organizacija rada prihvatila i dala zeleno svetlo za ovaj zakon, što nažalost nije tačno. Međunarodna organizacija rada nije dala zeleno svetlo za ovaj zakon, a na prvo mesto je istakla pojedinačne ugovore između radnika i poslodavca, preko kojih može da se izigra zakon o radu, jer je radnik, pritisnut bedom, sklon da prihvati bilo kakav ugovor. Dogovor sa sindikatima je jedini izlaz iz ove situacije. Koliko je meni poznato, ovde je bilo pregovora između poslaničkih grupa i predstavnika sindikata i složili smo se negde oko nekih 50 amandmana. Da li sada treba da izigramo taj dogovor, da izigramo poverenje koje ova skupština ima u narodu i da prihvatimo samo 19, kao što to Vlada predlaže? Drugo, trajnost takozvane tranzicije; za razliku od drugih istočnoevropskih zemalja, Srbija nema tranziciju. Ovo je stalno ustanovljavanje jedne tame. Neće biti nikakvog poboljšanja, ni radničkih uslova, ni uslova naroda uopšte, jer ova politika nije privremena politika, danas da pretrpimo neko teško vreme, da bi nam sutra bilo bolje. To bolje sutra koje treba da dođe, neće doći, jer je ovde u pitanju politika kolonizacije, a ne tranzicije. U uslovima jedne moderne kolonije, Srbiji ne može biti bolje. Nikada neće biti bolje, ni nade, ni za radnika, ni za našeg građanina, dok se ova vlast ne promeni. Gospodo, vi ste dobili mandat da promenite onaj bivši režim, a niste dobili mandat od naroda da vodite Srbiju u stepen kolonije. Proverite vaš mandat kod naroda.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petković, a posle njega narodni poslanik Božidar Vujić.
Poštovane kolege, poštovano predsedništvo, kolegi koji je postavio pitanje da proverimo mandat - proverićemo taj mandat kada sprovedemo reforme u Srbiji. Krajem 2004. ili početkom 2005. godine biće redovni izbori. Ovde se i danas odlično može videti da se ne postavlja pitanje ko je za ovaj zakon, a ko je protiv ovog zakona. Ovde je i danas, kao i mnogih godina u Srbiji, osnovno pitanje: ko je za reforme, a ko je protiv reformi. Dobro je što se mnogi prepoznaju, dobro je da imamo ovakvu skupštinsku raspravu. Nažalost, pre tri godine kao poslanik sam mislio da ćemo dočekati vreme da u ovoj skupštini postignemo politički konsenzus oko promena i oko onoga što želimo da učinimo, pa i po ovom zakonskom projektu. Mnogo je snaga koje nisu za promene. Mnogo je onih koji su protiv reformi. Napisao sam (92. godine jednu pesmu koja je objavljena u nekim našim dnevnim listovima i koja je najavila ovaj period. Ona kaže: "Neću da idem iz ovog mraka, ne treba mi dan koji nije moj, i mrak je lepši od svetlosti tuđe, jadni napaćeni narode moj: "I zadnji stih, koji kaže: "A oni što nam sunce zaklanjaše (kad dođe do 5. oktobra), vidljivi postaće u obliku svom, jedino oni žaliće za mrakom i svetlost kleti narodu voljenom." Oni danas nisu za promene. Njima danas ovo sve što mi radimo jeste propast i mrak, tunel, nešto što je njima neprihvatljivo. Ali, poštovane kolege poslanici, sada ću svim kritičarima ovog zakonskog projekta da postavim tri ili četiri pitanja. Jedno od pitanja - misli li ko o onim trudnicama koje nisu nikada imale pravo da rade, koje nisu mogle doći do radnog mesta, nego samo jedna od sto? Jedna je bila u radnoj organizaciji i tražila da zaštiti svoja prava, a sto njih nisu imale pravo ni da zasnuju radni odnos u Srbiji. Misli li ko o onim trudnicama ili o mladim ljudima koji nisu imali prilike ni da zasnuju bračnu zajednicu? Kažete, brinete danas o penzionerima. Misli li ko o onima što su već otišli u penziju? Svake godine ste im po jednu penziju uzimali, a danas su vam puna usta njihove zaštite. Poštovane kolege poslanici, možete vi protestovati, to je meni samo znak da ovo što radi DOS i što radi DS, da radimo dobro. Mi ćemo reforme sprovesti, sviđalo se to kome ili ne, jer druge alternative nemamo. Mi danas postavljamo kolosek nove pruge, pruge nove Srbije, koja će označiti svetlost u Srbiji, koja će označiti promene u onom smislu kako smo ih mi projektovali pre 5. oktobra. Vama ostaje da na ovakav način protestujete, da na ovakav način ometate, da kočite, da usporavate. Kaže patrijarh Pavle jednu lepu rečenicu: "Blagosloven je svako onaj ko od neprijatelja prijatelja pravi, a zlo pretvara u dobro". DOS se kvalifikovao da zlo pretvara u dobro, mi smo mnogo neprijatelja Srbije pretvorili u prijatelje, mi ćemo to i dalje činiti: DOS će pomoći ovom narodu, napraviće državu od onoga što ste nam vi ostavili, a ostavili ste nam 25 milijardi duga, dva miliona duga u penzionom fondu, ostavili ste nam milion i po nezaposlenih; o njima mi razmišljamo, o tim ljudima koji su nezaposleni. Vi možete kako god hoćete, ne morate ni glasati, mi znamo da reformisti u Srbiji nikada nisu bili mnogo omiljeni. Razmislite samo kako je prošao Knez Mihajlo, šta je bilo sa Vukom Karadžićem. Ne očekujemo mi od vas, koji ste protiv ovog zakona, a ni od naroda, da nas kači, da nas stavlja na zid kao ikone i svece. Ima Srbija svoje svece. Mi hoćemo da sprovedemo reforme, mi ćemo te reforme sprovesti, a vama ostaje jedino ovakav način, vidljiv Srbiji, da vas prepozna, pošto se stalno pozivate na to šta misli narod i šta misle građaniSrbije. Jedan seljak u Vladimircima prošle subote mi kaže: "Da je ova vlada samo 300 dolara smanjila duga po glavi stanovnika, zaslužila je da ime predsednika Vlade nosi jedan trg u Beogradu, da ništa drugo nije uradio". Vama to može da bude smešno, ali građanima nije smešno, koliko ste nas ojadili i koliku ste bedu nama ostavili.
Reč ima gospodin Božidar Vujić.
Ode sretno sa govornice. Baš je ovaj poslanik lola i obešenjak jedan. Dame i gospodo narodni poslanici, juče ministar, na dobacivanje iz sale reče - Bože, pa kakva ste vi majka. To transparentno pokaže i izreče - dvaput. To da je bio sindikalna majka, to je poznato. Za drugu trudnoću ne znam, a i ne interesuje me. Ono što je simptomatično jeste da je ministar loše, nekompetentno i nestručno obrazlagao i branio zakonski projekat, a naročito član 71. o porodiljskom odsustvu. Džabe je čitao pred nama dotični član, a on sam ga lično ne razume. Porodiljsko odsustvo jeste tri meseca, sve ostalo do 365 dana je materinska nega, bolovanje, ili pak mogućnost da otac koristi to pravo, naročito ako je majka nezaposlena. Iz svega ovoga jasno je da ministra sve ovo ne interesuje, niti ga je briga, a nije ga, očito, ni dojilo majčino mleko.
Gospodine Vujiću, izričem vam opomenu.
To - šta, koga, kako, gde i zašto je ministar sisao, nije pitanje današnje rasprave, pa ću govoriti samo o zakonu. Ministar reče - ovo je sistemski zakon iz oblasti radnog zakonodavstva. Da je iz oblasti radnog zakonodavstva - jeste, ali da je sistemski - nije. Poznata je i čuvena Segedinska škola. Ako je tamo, a jeste, Sonja Lidžt - Soroš, eto objašnjenja. Gospođa je inače Subotičanka, a i osvedočeni srbomrzac, gađala se padežima, gospodine ministre, ali očito i terminima. Vi pomislili - sistemsko, a ona vama - sistematsko. Zakon je u službi sistematske devastacije i uništenja srpske privrede, zaustavljanja proizvodnje, obezvređivanja vrednosti kapitala, a pre svega podjarmljivanja radnika u odnosu na poslodavca, i to onog poslodavca koji tek treba da dođe kao forma i firma, strateškog partnera. Osnovni cilj zakona je da isključivo štiti interese poslodavca. Zato ste obmanuli, prevarili, ponizili sindikate, kao socijalnog partnera u pripremi zakona. Da sam cinik, sada bih rekao - mlogo i ne marim čerez toga. Sada će radnici videti ko su im, navodni, sindikalni lideri, koji ih tako naivno brane i zdušno štite. Ali, to ne mogu. Moram da priznam da me boli i rastužuje činjenica da Srbija, a i radnici Srbije, ne zaslužuju ovakav zakon.
Reč ima narodni poslanik Milan Radulović.
Poštovani gospodine ministre, vi ste nam juče sa puno nade, optimizma i dobrih očekivanja predstavili Predlog zakona o radu. Voleo bih kada bismo i mi mogli da o tom Zakonu mislimo što i vi, no, imamo nekih nedoumica i zebnji. Umesto komentara zakona, ja ću sebi dozvoliti da vam postavim nekoliko pitanja. Jasno je, naime, da ste vi zamislili da radne odnose u Srbiji uredite tako da jaki, sposobni i mladi rade, da stvaraju profit, da plaćaju porez, pa da onda država iz budžeta vodi socijalnu politiku i da ljudima koji nisu sposobni da učestvuju u radnoj konkurenciji omogući da se održe. Međutim, dva su ovde pitanja. Naime, da biste imali takva preduzeća, ona moraju, naravno, da budu stimulisana, mora da bude prvo stimulisano formiranje preduzeća, koja će biti profitabilna, a da bi bila profitabilna, ona moraju da budu oslobođena socijalne funkcije, moraju da budu proizvodna i profitabilna organizacija, a ne socijalna institucija. Bilo koji poslodavac u Srbiji vama može da postavi sledeće pitanje: Da li ste vi ovim zakonom postojećim preduzećima i preduzećima koja treba da se osnuju i da povuku Srbiju napred ostavili malo više socijalnih funkcija no što oni u ovom trenutku mogu da izdrže? Vi ćete odgovoriti da su to iste one socijalne funkcije i socijalne obaveze koje imaju poslodavci i na Zapadu. Ali tamo je i više preduzeća i jača su preduzeća, i ona mogu da nose deo socijalnih funkcija, ona mogu da pomažu radnicima i da štite njihova prava, u skladu sa zakonima koji već imaju i tradiciju i koji imaju uhodani mehanizam primene. Dakle, pitanje je da li je ovaj zakon dovoljno u interesu poslodavaca, da li je za njih dovoljno stimulativan? On jeste pravedan, ali čini mi se da nije podsticajan. Sa druge strane, vi ćete se suočiti sa pitanjima radnika. Radnici će da postave jedno jednostavno pitanje. U poređenju sa zakonom iz 1996. godine, naša prava su nešto malo smanjena. Negde više, a negde manje. Ne mislim da su drastično smanjena, ali ipak jesu smanjena. Odgovor vaš na smanjena prava: U redu, na tržištu radne snage svako će imati priliku da se dokaže. To je tačno, ali mi nemamo živo tržište, nemamo tržište radne snage zato što je naša privredna aktivnost, proizvodna aktivnost, uslužna aktivnost, na niskom nivou. Mi nemamo živu, fleksibilnu i dinamičnu privredu. Mi nemamo ni stanovništvo koje je u stanju da svojom potrošnjom podstiče proizvodnju. Ukratko, čini mi se da će vaš odgovor morati da bude i jednima i drugima: Napravio sam zakon koji je pravedan, a kojim podjednako ne mogu biti zadovoljni ni poslodavci ni radnici. Poslodavci će tražiti da država u potpunosti preuzme socijalnu funkciju preduzeća, a ovaj zakon predviđa, u interesu radnika, mnogo socijalnih funkcija preduzeća. Radnici će ipak tražiti da zaštite i njihove interese i da im garantujete prava koja su do sada imali. Hteli mi to ili ne hteli, mi ćemo u Srbiji pre ili kasnije morati doneti jedan zakon o socijalnoj solidarnosti. Naše stanje nije normalno. Mi imamo 600.000 ljudi koji rade na crno, mi imamo 800.000 nezaposlenih ljudi, mi imamo mnogo ljudi koji su potpuno izvan radne forme. Onaj ko 10 godina ne radi svoj zanat, taj je izgubio korak, on nije mogao da prati napredak u svojoj struci. On je u izvesnom smislu za rad jedva sposoban. On ne može izdržati tržišnu utakmicu radne snage, ne može se pojaviti na tržištu rada kao ozbiljan konkurent. A taj čovek ima decu koja treba sutra da učestvuju na tržištu rada, on mora da osposobi buduće građane i da podigne ljude koji će moći da nose privredne aktivnosti. Pretpostavljam da vaše ministarstvo nije zaduženo za zakon o socijalnoj solidarnosti, ali čini mi se da je vaše ministarstvo pre svih zaduženo za jedan drugi zakon koji je morao da prati ovaj zakon. Ovako, ovaj zakon je usamljen, on lebdi, on je izvukao radne odnose iz sfere socijalističke ideologije i privrede, ali on nema gde da se utemelji jer mi nemamo tržištu privredu, nemamo liberalnu privredu. Vaš zakon - za koji ne sumnjam da ste ga pravili dobro i iz dobrih namera - u izvesnom smislu je negde na sredini. On ne može da se utemelji, on traži tržišni ambijent i liberalnu ekonomiju gde može da pokaže svoju snagu. Takvog ambijenta mi još u Srbiji nemamo. Ono što je u vašem zakonu zaista najgore jeste što ste predvideli isti status privatnih preduzeća i društvenih preduzeća. Opravdanje vaše je da Ustav ne zna za razliku u kategoriji preduzeća. Ista prava će da ima sada direktor kao što imaju poslodavci. Mi moramo da znamo gde živimo. Mi moramo da znamo da živimo u društvu gde je nepotizam pustio duboke korene, mi moramo da znamo da će taj direktor društvene firme sutra moći da otpusti nekog radnika da bi primio nekog svog rođaka, ili da otpusti nekoga čija mu politička uverenja ne odgovaraju da bi primio nekoga čija mu politička uverenja odgovaraju. Na taj način Srbija će imati tzv. slabe, zavisne birače. Naš cilj nisu slabi birači. Nisu nam cilj birači koji će iz nužde i vezani interesom glasati za nas, nego slobodni birači, ekonomski samostalni, biračikoji će moći da se ideološki i politički orijentišu potpuno slobodno. Nema u ovom zakonu nikakve garancije da će se ostvariti ono što vi želite: da i sadašnje društvene firme budu profitabilne organizacije. Nema nikakve garancije da se političari neće i dalje mešati u takve firme. Vi ste donekle uspeli da uskladite odnos radnika i poslodavca u privatnim firmama. Poslodavac, uzgred rečeno, nije neradnik. On takođe mnogo radi. Ali vi niste uspeli da zaštite društvene firme od politike. Niste uspeli da ih zaštitite od političara. Nema nikakve garancije u ovom zakonu da će se stvoriti menadžerski sloj koji će biti u stanju da vodi društvene firme, i to nezavisno od političkih pritisaka. Tako vam neće biti sve dok vaše ministarstvo ne ponudi zakon o konfliktu interesa. Zakon o konfliktu interesa je bazični zakon za reforme. Ne mogu se izvoditi temeljite reforme dok se ne donese taj zakon. Mi izlazimo iz jednog sistema u kome je politika mogla da se meša u sve. Sve je ovo bilo vlasništvo jedne partije, u rukama njihovim je bio i nož i pogača, kako se kaže. To je komunistički režim. Mi moramo da imamo zakon o konfliktu interesa koji će nam reći jednu jednostavnu stvar. Ne može ministar biti u upravnom odboru, ne može ministar biti u agenciji, ne može ni narodni poslanik biti ni u jednom upravnom odboru društvene firme. Ako je on u Vladi, njemu će interes biti da "utera" što više para u budžet. Ako vodi društvenu firmu, on će gledati kako uz pomoć veštih knjigovođa da plati što manji porez. Situacija je potpuno šizofrena jer se te dve stvari ne mogu izmiriti. Zakon o konfliktu interesa je, čini mi se, nešto što je u prvom redu u nadležnosti vašeg ministarstva. To može da donese Vlada, može bilo koje ministarstvo, ali vi tim zakonom morate da uradite nešto. Ja ne delim entuzijazam što se tiče našeg uspeha u dosadašnjim reformama. Mi, naime, imamo dobru volju da reformišemo Srbiju. Imamo volju da je uredimo na nov način. Ali, pre nego što uređujemo državu, mi moramo da uredimo sebe. Mi moramo sebi da stavimo granice, mi moramo da odredimo međe preko kojih ne smemo da idemo. Ovaj zakon to ne garantuje. On je ostavio društvenu svojinu na milost i nemilost političkoj oligarhiji. Ona u takvim uslovima neće moći nikako da bude profitabilna, neće moći da izdrži konkurenciju sa privatnom svojinom i neće moći da se oporavi. Da zaključim. Ma koliko izgledalo da sam kritički govorio o vašem zakonu, gospodine ministre, ja moram da vama odam priznanje da ste vi uložili zaista veliki trud, da ste pokušali da izmirite mnoge interese, da ste vešto napravili jedan kompromis koji je u osnovi zasnovan na dobroj volji i sa nekim amandmanima vaš zakon je prihvatljiv. Kada bude primenjen ovaj zakon, ako bude primenjen, status radnika će biti mnogo bolji nego što je danas. Danas u Srbiji praktično nema zakona o radu. Danas u Srbiji na tržištu rada vlada zakon džungle. Bio je zakon iz 1996. godine koji je Vlada suspendovala svojom uredbom iz 1997. godine. Suspendovala je jednu njegovu suštinsku odrednicu: da nema više tzv. plaćenih odsustva, pa je predvidela da se kolektivnim ugovorima reguliše kako se to radi. Praksa je suspendovala i kolektivne ugovore. Radnici praktično nemaju nikakva prava. Šesto hiljada ljudi koji rade na crno, koji nemaju nikakav ugovor sa poslodavcem, kojima se ne uplaćuje novac za penziono i socijalno osiguranje, jedva će dočekati ovaj zakon. Jedva će ovaj zakon dočekati 700.000 nezaposlenih jer sada i oni mogu da uđu u konkurenciju za radna mesta. Verujem da bi svako od njih pristao da radi pod uslovima koje predviđa ovaj zakon. Ti uslovi, naravno, nisu loši. Dakle, nužno je bilo doneti zakon, nužno je bilo regulisati radne odnose. A valja reći da će ovaj zakon, ako ga uspete primeniti, omogućiti veća prava radnicima i omogućiće bolji položaj poslodavcima. Ali primena ovog zakona, bojim se, neće ići tako lako. Bojim se da mi nemamo ambijent u kome ovaj zakon može da živi. Čini mi se da su nužni i još neki prateći zakoni i da je nužna ubrzana ekonomska aktivnost i drukčiji ambijent kako bi ovaj zakon mogao da pokaže svoje vrednosti. Do tada, ako bude prihvaćen - uz amandmane koji će ublažiti socijalni bunt, a neće bitno oštetiti poslodavce - do tada ovaj zakon će moći da funkcioniše. On će biti verovatno, vi ste toga svesni, prelazni zakon, ali ono što jeosnovno: Zakon se primenjivati mora. Vaše ministarstvo je donelo izmenu starog zakona po kojoj se plate moraju radnicima plaćati jednom mesečno. Dobro znate da inspekcija rada ima 100.000 prijava od juna do danas, u kojima su prijavljene firme koje to nisu uradile. Može li inspekcija rada da interveniše? Ne može, jer nije osposobljena, nema dovoljno kadrova da zaštiti prava zaposlenih. Dakle, ova prava koja ste garantovali poslodavcima i radnicima dužni ste da nam obećate da ćete ih sprovesti. Ako ga dosledno sprovedete, ovaj zakon neće biti loš.
Reč ima narodni poslanik Dragan Marković, a zatim Nebojša Jović.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, Stranka srpskog jedinstva je rekla juče, a i danas da nećemo glasati za ovaj zakon iz više razloga. Od kada je ova skupština formirana, ne znam koji nam je ovo radni dan po redu, takođe ni u jednom članu ovog zakona ne govori se o poljoprivrednim proizvođačima, o onima koji plaćaju penziono i socijalno osigurnje. I oni su neki radnici, a niko ne vodi računa o njima. Umesto da je u ovom članu predloženo, a to će Stranka srpskog jedinstva uraditi kada bude došla na vlast, da poljoprivredni proizvođači imaju beneficirani radni staž, da im za 12 meseci priznamo još tri meseca i da za 20 godina rada, odnosno 30 godina rada na imanju, na njivi, odu devet godina pre u penziju. Mislim da to oni zaslužuju, imajući u vidu da su mnogo teško živeli zadnjih 10 godina, a još teže u 2001. godini. Ako znamo da radnici koji plaćaju obavezu penzionom i socijalnom osiguranju - poljoprivredni proizvođači, nemaju zaštitnu opremu, ne dobijaju radna odela kao što dobijaju drugi radnici u radnim organizacijama, ne mogu da odu na more, odnosno u banju, pošto je more luksuz za seljaka, a banja nije; banja je neophodna za poljoprivrednog proizvođača, jer su to polubolesni ljudi; znači, preko sindikata da plati u više rata,on to ne može, nema ta prava, jer nema ni sindikat. Takođe, mi svi govorimo da se borimo protiv bele kuge, a u članu 71. ne mogu da primetim da se pomaže majkama koje rađaju decu, nego se još oduzimaju neka prava koja su imale pre. Kada Stranka srpskog jedinstva kada bude došla na vlast sve majke koje budu rodile treće i četvrto dete imaće platu i ne treba da rade. One majke koje žive na selu, a ne rade nigde, imaće takođe platu, jer mi moramo da vodimo računa o selu i da mlade ljude motivišemo da ostanu na selu, da pomognu svojim roditeljima, odnosno da zamene svog roditelja. Poznato je, gospodo, da sve manji broj radnih mesta ima u gradovima, da više nema stanova, da roditelji moraju svojoj deci da obezbede stanove, odnosno kuće na selu, a odakle će oni sve to da naprave ako se ti mladi ljudi ne motivišu na ovaj način. U članu 103.se kaže - ako se utvrdi da zaposleni nema potrebna znanja i sposobnost za radno mesto gde radi, iako tamo radi 30 godina,dođe poslodavac i kaže:znate šta, vi više niste sposobni, daću vam otkaz. Mislim da onaj ko je predložio ovaj član nikada nije bio radnik,ni poslodavac, a možda nije ni živeo u ovoj državi. Stranka srpskog jedinstva takođe neće glasati za ovaj zakon zato što oni koji su merodavni da kažu da je ovaj zakon dobar, to su tri najveća sindikata u ovoj zemlji.Tri najveća sindikata su se dogovorila da se zakon prihvati, a dogovorili su se sa nama, sa poslaničkim klubovimaDOS-a iopozicije,ukoliko se prihvati 50 amandmana, a Stranka srpskog jedinstva je rekla da će glasati za taj zakon. Rečeno je da su ti amandmani usaglašeni i da će Vlada prihvatiti, a kasnije smo čuli u izveštaju da su odbijeni i da će biti prihvaćeno samo 19 amandmana. Takođe, neko je rekao da smo mi prepisali ovaj zakon od zemalja koje su bile u tranziciji. Nijednazemlja nije slična Saveznoj Republici Jugoslaviji, odnosno Srbiji. Nijedna zemlja nije imala sankcije 10 godina, nije bila u izolaciji, nije ratovala kao Srbija i Jugoslavija. Tehnologija proizvodnje je zastarela, izgubili smo tržište i umesto da smo povećali proizvodnju, da smo stavili na noge one fabrike koje su propale, pa da im posle toga prodamo te fabrike, nismo u stanju da radnicima,koji su zadnjih 10 godina primali platu od tri do 150 maraka, za neko izvesno vreme obezbedimo ono što je obećano: da će posle tri meseca svaki radnik imati 300 maraka; posle šest meseci 700; da te ljude prvo stavimo na nogeda mogu, ukoliko ostanu bez posla, da prežive i ishrane svoje porodice. Neko je takođe rekao da oni koji su otišli u grad, ostavili svoje njive i nisu hteli da rade, neka se vrate na selo da rade svoje njive itd. Oni će se vratiti na selo, ali oni su živeli tako što su imali jednu platu u preduzeću, a na selu su obrađivali neko svoje imanje. Međutim, to stariji ljudi znaju, pre 30 godina ko je imao 10 hektara zemlje na selu bio je najbogatiji čovek. Danas ko ima 10 hektara zemlje na selu jedva može da preživi i prehrani svoju porodicu. Stranka srpskog jedinstva neće glasati za ovaj predlog zakona iz još jednog razloga, zato što je ovaj zakon u direktnoj suprotnosti sa saveznim zakonom. Nama je poznato, a naročito predsednik države Vojislav Koštunica stalnogovori da je legalista, pa ukoliko je to i njegova partija nadam se da neće glasati za ovaj zakon, jer ovaj zakon nije dobar i direktno je štetanpo radnike u Srbiji.
Narodni poslanik Rafailović traži pravo na repliku jer je pomenut poljoprivredni proizvođač, a on je jedini poljoprivredni proizvođač. Nemojte da pravimo sprdnju od Skupštine. Reč ima narodni poslanik Nebojša Jović, a posle njega narodni poslanik Bratislav Đurić.
Poštovani narodni poslanici, svaki zakon predložen od strane Vlade Republike Srbije, koji je došao na usvajanje Narodnoj skupštini, u obrazloženju sadrži, kao razlog za donošenje, stvaranje uslova za sprovođenje započetih reformi i stvaranje pozitivnog ambijenta za realizaciju postavljenih ciljeva. Koje je sve ciljeve postavila ovakva vlada kakva jeste, to ona samo zna. Znam da je cilj ovog zakona ostaviti radnika na milost i nemilost poslodavcu, jer kako drugačije tumačiti član 1. Predloga zakona, kojim se napušta kolektivno pregovaranje, to jest nude alternativna rešenja između kolektivnog ugovora, pravilnika o radu i ugovora o radu. U tom smislu treba izmeniti Predlog zakona, tako da kolektivni ugovori budu obavezni instrument uređivanja radnih odnosa,da se poslodavci i sindikati obavežu da kolektivno pregovaraju. A ne da poslodavac koji nije zaključio pojedinačni kolektivni ugovor, obaveze i odgovornosti po osnovu rada uređuje pravilnikom o radu ili ugovorom o radu. Još sve to u skladu sa zakonom i drugim propisima. Treba izmeniti i propisati da se kolektivni ugovori primenjuju na sve zaposlene. Novim predlogom zakona o radu uvodi se apsolutna nesigurnost radnog mesta. Ako se stalno pozivate na evropsko zakonodavstvo, onda treba zakonom obezbediti nivo sigurnosti radnog mesta u skladu sa međunarodnim standardima. Predlog zakona ne određuje ni pod kojim posebnim uslovima može biti promenjeno radno mesto, ni pod kojim se kriterijumima zaposleniraspoređuje sa jednog na drugo radno mesto. Ko će odlučivati da li su raspoređivanja legalna? Ako to čini sud, ne znam po kojim kriterijumima bi doneo takvu presudu. Da bi došlo do raspoređivanja radnika, mora prvo da se zasnuje radni odnos, a za to treba slobodno radno mesto. Da bisvakom bilo dostupno to radno mesto pod jednakim uslovima, poslodavca bi trebalo obavezati da slobodno radno mesto i uslove za zasnivanje radnog odnosa prijavi organizaciji za zapošljavanje, da ona oglasi prijavljeno radno mesto u sredstvima javnog obaveštavanja i na njenoj oglasnoj tabli, a najkasnije u roku do pet dana od dana prijema prijave. Ako toga ne bi bilo, a u zakonu to ne postoji, to bi bilo suprotno Ustavu Srbije i saveznom Zakonu o osnovama radnih odnosa, koji predviđaju da je svakome pod jednakim uslovima dostupno radno mesto. Članom 22. Predloga zakona o radu predviđeno je da "kada dođe do promene poslodavca -spajanje, pripajanje, podela, prodaja preduzeća i slično - prava i obaveze iz ugovora o radu prenose se na novog poslodavca, uz pismenu saglasnost zaposlenog i novog poslodavca". Smatram da radni odnos radnika ne treba dovoditi u pitanje ni na koji način. To je vrlo ozbiljno socijalno pitanje. Ako bi se to rešavalo uz pismenu saglasnost zaposlenog i novog poslodavca, to bi praktično zavisilo samo od volje poslodavca, da li zaposleni ostaje u radnom odnosu ili ne. Takođe smatram da član 26, koji reguliše radni odnos na određeno vreme, ima dosta manjkavosti. Predložena formulacija najblaže rečeno je čudna. Radni odnos se zasniva na određeno i na neodređeno vreme a oba traju neprekidno. Svaki prekid radnog odnosa kraći od 30 dana, i formalno i stvarno, predstavlja prekid radnog odnosa. Za vreme tog prekida ne mogu se ostvarivati prava iz radnog odnosa i po osnovu rada. Ovakvo rešenje uzrokovalo bi značajnije teškoće u postupku ostvarivanja drugih prava van radnog odnosa,tj. prava iz socijalnog osiguranja. U članovima 30. do 32. treba predivideti da zaposleni, koji zasnuje radni odnos za obavljanje poslova, ima pravo na obavezno socijalno osiguranje. U članu 33. takođe treba izričito reći da zaposleni koji zasnuje radni odnos za obavljanje poslova kućnog pomoćnog osoblja ima pravo na obavezno socijalno osiguranje. I kod jednog i kod drugog instrumenta tzv. fleksibilnog oblika zapošljavanja pravo na obavezno socijalno osiguranje treba izričito propisati. Ovo pravo se ne može podrazumevati time što je predviđena mogućnost za zasnivanje radnog odnosa. Zaposleni ima pravo na minimalnu zaradu, standardni učinak i puno radno vreme. Minimalnu zaradu određuju sindikati,poslodavci i Vlada. Ako se u roku od 10 dana ne dogovore, minimalnu zaradu određuje Vlada. Mislim da bi sindikati i organizacije poslodavaca trebalo da sporazumno urede visinu minimalne zarade. Ako ne mogu da se sporazumeju, da se to pitanje tek onda arbitražom, uz učešće predstavnika Vlade, reši. Smatram da je neprihvatljivo da razlog za otkaz ugovora o radu bude ponašanje zaposlenog. Zbog toga on ne može nastaviti rad kod poslodavca, jer je ta odredba krajnje voluntaristička i pruža mogućnost za ograničene zloupotrebe od strane poslodavca. U slučaju otkaza iz člana 103. stav 1, tačka 1) i 2) zaposlenom prestaje radni odnos isplatom novčane naknade. Ta naknada je nedovoljna, pa u tom smislu predlažem da se prihvati amandman SPS-a, gde bi ta novčana naknada imala smisla i pružila iole vrednu materijalnu pomoć. Uopšte je i nepotpun koncept arbitraže predložen u zakonu, član 123. i 155. Kaže se,sporna pitanja između poslodavca i zaposlenog mogu se rešavati pred arbitražom. Odluka arbitraže je konačna i obavezna i za poslodavca i zaposlenog. Mislim da je takva formulacija dosta neprecizna, da bi trebalo da se celovito i sistematski posebno reguliše pitanje razrešavanja kolektivnih radnih sporova, tj.zaštite pojedinaca i zaposlenih. Doduše, članom 156. Predloga zakona o radu se kaže da "učesnici u zaključivanju kolektivnog ugovora mogu pred nadležnim sudom da ostvare zaštitu prava utvrđenih kolektivnim ugovorom". Ako je to već predviđeno u Predlogu zakona, članom 156, onda treba predvideti da dok traje arbitraža ne ističe rok za pokretanje spora pred nadležnim sudom. Na kraju, ovakav predlog zakona o radu je protiv mladih. Ako radni odnos u smislu člana 99. prestaje kada zaposleni navrši 65 godina života i najmanje 15 godina radnog staža, ukoliko se poslodavac i zaposlenidrugačije ne sporazumeju, ako je to tako, a u Predlogu zakona jeste, perspektiva mladih oko zaposlenja u takvim uslovima zaista ne postoji. Zahvaljujem na pažnji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Bratislav Đurić, a posle njega narodni poslanik Đorđe Mamula.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je zakon o radu. Prošlo je više meseci od početka rada na izradi tog zakona. Kao jedan od učesnika u tom radu sa punim pravom mogu da iznesem pravu istinu svega onoga što se događalo. Ovde smo čuli puno netačnih stvari,da ne kažem neku težu reč, od ljudi što nemaju pojma šta se dešavalo. Vlada Republike Srbije pozvala je sve relevantne sindikate,sve tri sindikalne centrale, poslodavce, Privrednu komoru Srbije, oni susa resornim ministarstvom formirali socijalno-ekonomski savet, koji je punih četiri meseca radio na izradi Nacrta zakona o radu. Više verzija tog zakona je bilo u opticaju. Svi mi koji smo želeli da učestvujemo u tomesmo radili, poboljšavali te projekte, tako da smo došli do konačne verzije zakona. Održano je više desetina javnih rasprava u svim većim gradovima u Srbiji, gde je prisustvovalo nekoliko hiljada zainteresovanih,predstavnika sindikata, rada i zainteresovanih građana. Ugradu u komeživim, u Nišu, bile su dve javne prezentacije, na kojima je učestvovalo više od 500 zainteresovanih privrednika i predstavnika sindikata. U izradi Nacrta i poboljšanju tog teksta samo predlozima Asocijacije slobodnih i nezavisnih sindikata ugrađeno je oko 30, uslovno rečeno, amandmana, koje smo mi podneli za vreme izrade Nacrta koji su sada sastavni deo zakona. Šta mi želimo? Mi kao sindikat želimo da zakon bude primenjiv, a da ne bude spisak dobrih želja. U prethodnom zakonu o radu, na koji se mnogi ovde pozivaju, imali smo "veoma dobar zakon", a u stvarnosti najsiromašnije radnike Evrope i najveći broj nezaposlenih u Evropi. Znači, taj zakon nije bio dobar i treba ga promeniti, što danas i radimo. Za Asocijaciju slobodnih i nezavisnih sindikata ovakav predlog zakona je, uz određena amandmanska poboljšanja, prihvatljiv. Shodno tomesam kao poslanik u parlamentu podneo dva amandmana i verujem da će biti prihvaćeni. Protesti koji su se desili i na koje su se mnogi sa ove govornice pozivali, kako su to vodili sindikati, istine radi, to jeapsolutno netačno. Jedan sindikat od tri sindikalne centrale u ovoj zemlji je vodio te proteste, ili preciznije rečeno - vrh tog sindikata. Po njihovoj masovnosti, od nekoliko stotina do nekoliko hiljada ljudi, vidi se koliko su radnici Srbije prihvatili te proteste kao radničke proteste. Ti protesti su imali za cilj ne da zaštite interese radnika, već naprotiv da zaštite interese onih povlašćenih iz redova Samostalnog sindikata Srbije, dojučerašnjeg osnovnog stuba režima Slobodana Miloševića. Mogli smo prethodnih dana iz štampe da se obavestimo o aktivnostima njihovog predsednika gospodina Mike Smiljanića. Pitam se nešto drugo, a to pitanje postavljam i vama, da li su mogući i neki drugi protesti? Kažem - da. I to veoma verovatno protesti onih građana Srbije i onih radnika koji su pre svega za reforme, koji su glasali za promene, koji su glasali za reforme i koji su dali glas Demokratskoj opoziciji Srbije - dr Vojislav Koštunica da ih sprovede. Mogu da vam kažem da je strpljenje tih građana i radnika na kraju i da nije daleko dan kada će ti radnici podići svoj glas. A što se tiče onih koji zdušno kritikuju zakon, a koji su do juče bili u vlasti,koji su usrećivali radnike Srbije i doveli ih u stanje u kojem su bili a sada jesu, od njih ne treba očekivati nešto drugo. Jedna opoziciona stranka je to jasno rekla sa ovog mesta, da će oni glasati protiv svih mogućih zakona koje Vlada Republike Srbije bude predložila. Naravno, to je i očekivano. Druga opoziciona stranka, koja je dojučerašnji partner Samostalnog sindikata Srbije, naravno da to radi, to je sprega i zajedničko delovanje te političke stranke i tog sindikata. Čiji sam ja plaćenik - kako čujem. Do juče sam bio, od tih istih koji me pitaju, prozivan kao strani plaćenik, NATO plaćenik. Bili smo šačica bezumnika itd. Sada kažu nešto drugo. A kažem ovako - obraćam se samo poslanicima Demokratske opozicije Srbije - dr Vojislav Koštunica, onima kojima je narod dao mandat da izvrše reforme i da ovu zemlju uvedu u Evropu. Onima drugima ne treba se obraćati. Narod je rekao šta misli o njima. Ovima kojima se obraćam predlažem da usvoje zakon, jer je on jedan u nizu zakona koji su potrebni, reformskih zakona, koji će dovesti Srbiju na mesto koje joj pripada. Ovde je puno govoreno i o demografskim pristupima. Mogu i ja da dam doprinos tome, pa recimo da kažem - a šta će nama uopšte zakon, za šta će nam? Nije nam potrebanzakon o radu. Eto, recimo, može da postoji samo jedan jedini član i pročitaću ga: "Rad treba da bude odmor, bilo kakvo preterivanje je nedopustivo, a ako radnik pretera u poslu, dobiće otkaz". Hvala.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula.
Budući da je jasno da - Amerika i Engleska nisu postale zemlja proleterska, a i da Kanada nije zemlja udruženog rada, došli smo do privatizacije i do Predloga zakona o radu. Za prihvatanje ovog zakona najveći problem će biti stanje svesti i nespremnost ljudi da prihvate jedno novo vreme. Neko kaže da bi trebalo da prođe prelazni period.Prelazni period traje 55 godina ovde, pa koliko još prelaznih perioda trebada prođe. Tu svest je najbolje izrazio jedan bivši političar, koji je rekao da mu je podjednako važan univerzitet koliko i bilo koja zemljoradnička zadruga. Naravno, to se oseća do dana današnjeg. Ovo društvo je živelo na socijalnom kompromisu između vlasti i naroda po principu "evo vam nekakav standard, nemojte dirati vlast", a posle smo došli do toga da je to koštalo 20 milijardi dolara duga. Budući da su neki rekli da ovaj predlog zakona nije dobar: da li možda treba da vratimo onaj zakon za vreme čijeg delovanja je milion ljudi otišlo na rad u inostranstvo; ili da vratimo onaj zakon za čijeg vremena je zemlja zadužena 20 milijardi dolara duga; ili da vratimo onaj zakon koji je važio za ono vreme kada je predsednik Vlade Republike Srbije, Stanko Radmilović, sa ove govornice rekao da se iz suve drenovine ne može iscediti kap vode. Tako smo saznali da je privreda Srbije propala pre sankcija, a ne kako nam je objašnjeno - posle sankcija. U situaciji kada su radnici višak rada a vode se kao fiktivno zaposleni, postavlja se pitanje da li jedna fabrika koja ima 10 hiljada zaposlenih, a treba da ima pet hiljada, ovu razliku od pet hiljada ljudi treba da otpusti. Takođe se postavlja pitanje da li poslodavci imaju pravo da otpuštaju. Kakvo pravo imaju ako nemaju pravo da otpuštaju. Naravno, zakon ovde predviđa i određene socijalne programe - kako zbrinuti višak zaposlenih i kako ih prekvalifikovati. Mislim da su to dobre strane ovog zakona i da bi odlaganje reformi bilo samoubilačko, jer svet neće čekati da mi donesemo najbolje zakone da bismo mogli da se uklopimo u moderno društvo. Socijalni mir je ovde kupovan, pa smo videli kako je taj socijalni mir brzo ispario. Međutim, ono što je za mene vrlo važno, to je da su u izradu ovog predloga zakona kao konsultanti bili uključeni Svetska banka i Vlada Nemačke. Mislim da je to poruka za sve nas. Ne verujem da je slučajno Svetska banka dala predloge za ovaj zakon, a i Vlada Nemačke. Ako ovaj zakon ne bude prihvaćen to će imati svoju cenu, isto kao što će prihvatanje ovog zakona imati cenu. U ovoj situaciji smo u prilici da opet biramo između dva zla i da izaberemo ono koje će biti manje. Eto, to bi bilo ono što sam mislio ovom prilikom da kažem o ovom zakonu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Novaković.
Dame i gospodo narodni poslanici, lično mi veoma godi ova rasprava danas popodne i nadam se da će ovako kvalitetne rasprave dovesti do rešenja kojima će biti zadovoljni oni za koje se zakon i donosi. Lično delim mišljenje sa mojim kolegama poslanicima da ovaj predlog zakona o radu nije sistemski zakon, već prateći zakon već donetog Zakona o privatizaciji. Da je to tako, čuli smo iz više izlaganja poslanika iz različitih poslaničkih grupa. Dodao bih i sledeće - ovakav pomoćni zakon, koji treba da prati Zakon o privatizaciji, neće doneti željene efekte uvidu ulaska kapitala u našu zemlju bez dodatnih uslova kao što suzakon o denacionalizaciji i zakon o korišćenju prirodnih resursa. To ćemo najbolje videtina tenderima koji su raspisani, recimo, za Beočinsku fabriku cementa i za "Venčac" iz Aranđelovca. U obrazloženju Predloga zakona o radu Vlada Republike Srbije tvrdi da su kao konsultanti u pripremi zakona učestvovali eksperti Nemačke, Svetske banke i Međunarodne organizacije rada, odnosno MOR-a. Sindikati pak tvrde da Predlog zakona o radu nije usaglašen sa MOR-om. Izvesno je da je Vlada Republike Srbije zanemarila primedbe i konstataciju MOR-a da Srbija nema potrebe da žuri sa promenom radnog zakonodavstva, jer skorije nećemo ući u Evropsku uniju. Radi javnosti i istine šta se sve predlaže ovim zakonom, navešćuprimere iz nekoliko članova. Član 1. je izrazito sporan. U tom članu i dalje piše da poslodavcima na raspolaganju stoji ugovor o radu ili kolektivni ugovor. Treba naglasiti da se pri zasnivanju radnog odnosa isključuju institucije oglasa, odnosno konkursa. U članu 88. navodi se da zaposleni ima pravo na naknadu zarade za vreme bolovanja do 30 dana. Bolovanje, odnosno naknada za bolovanje je u visiniod 65% zarade. U članu 92. se predlaže da poslodavac može, a to valjda znači da ne mora, zaposlenom da isplati otpremninu pri odlasku u penziju i pomoć u slučaju smrti zaposlenog ili člana uže porodice. Užu porodicu više ne čine roditelji zaposlenog. Zatim, u članu 103. se kaže da poslodavac može da otkaže zaposlenom ugovor o radu ako za to postoje opravdani razlozi, koji se odnose na radnu sposobnost, njegovo ponašanje i potrebe poslodavca. Otpremnina u slučaju otkaza zbog prestanka potrebe za radom zaposlenog kreće se od dvostrukog do petostrukog iznosa zarade. Radi javnosti, povodom rešenja utvrđenog u članu 71. predloga zakona, gospodin ministar je na sednici koja je održana 26. novembra 2001. godine istakao da je podela porodiljskog odsustva, na deo porodiljskog odsustva i na deo odsustva sa rada radi nege deteta, izvršeno zbog toga da bi se omogućilo da otac deteta koristi pravo na odsustvo sa rada radi nege deteta. Međutim, to nije tačno, jer je u stavu 5. ovog člana predviđeno da otac deteta može da koristi prava iz stava 1. ovog člana, što znači pravo na porodiljsko odsustvo i pravo na odsustvosa rada radi nege deteta. Iz ovog proizilazi da je ova podela izvršena samo zbog visine naknade, jer će naknada za vreme odsustva sa rada radi nege deteta biti znatno manja od naknade zarade za vreme porodiljskog odsustva. Drugo, u vezi sa tim, naveo bih realni cinizam u odgovoru Vlade Srbije na predlog amandmana o dužini trajanja porodiljskog odsustva: "Ukupna dužina porodiljskog odsustva određena je ukupnom ekonomskom situacijom i položajem naše porodice, u kojoj je neophodno da oba roditelja rade, kako bi obezbedili materijalnu sigurnost porodice. Osim toga, imale su se u vidu i realne mogućnosti zbrinjavanja sve dece jaslenog uzrasta za vreme dok majke rade." Komentara nemam, samo ne znam u kom vremenu ova naša vlada živi i radi. Mi smo amandmanima pokušali nešto da izmenimo i poboljšamo, ali izgleda da to stvarno neko ne želi. Definitivno, ovim zakonom se od radnika prave najamnici, od onih koji imaju sreće. A za one koji to nemaju, izbor će biti biro rada ili ulica. Na kraju, da kažem da su za vreme uvođenja ovog predloga zakona u skupštinsku proceduru mediji i neki političari stvorili i indikativno usmerili pravu antiradničku histeriju. Zašto do te mere, treba se zapitati.
Reč ima narodni poslanik Dragan Pavlović.
Dame i gospodo, već tri meseca traje široka rasprava o zakonu o radu, u kojoj učestvuje veliki broj subjekata, sindikati i poslodavci, stručnjaci raznih oblasti. Skoro da je sve rečeno i dosta toga usaglašeno, dogovoreno, a rasprava danas, kao i prethodna tri meseca, obiluje dosta optuživanja ko je bolji, ko je gori, ko više brine o pravima radnika, čime se, čini mi se, beži od suštine zakona. Time se beži od realnosti, potreba naše zemlje i situacije u kojoj se nalaze naša preduzeća i zaposleni. U ovoj skupštini doneli smo paket poreskih zakona i izvršili poresku reformu, uspostavljena je monetarna stabilnost. Doneli smo Zakon o privatizaciji, počelo je rešavanje pitanja spoljnjeg i unutrašnjeg duga. Ovaj zakon dolazi kao sledeći važan korak ka evropskim integracijama, ka integraciji naše privrede u savremene tokove koji su opredeljenje naše zemlje i Vlade. Nedvosmisleno predlagač govori da je cilj da naša ekonomija postane deo evropskog kapitalizma, nedvosmisleno govori da postoji cena tranzicije, nedvosmisleno i bez udvaranja govori da u tome žrtve treba da podnesu svi građani Srbije i nedvosmisleno računa na spremnost građana da u tom poslu aktivno, učestvuju verujući da je to budućnost naše zemlje i naše privrede. Zato su i rešenja u ovom zakonu primerena zemlji u tranziciji i zahtevima tržišne privrede. Više od deset godina u upotrebi je pojam tržišne privrede, a da se pod time često podrazumevalo nešto što bi bilo originalno za našu situaciju, nešto čemu treba postepeno težiti. Nema tržišne privrede bez tržišta radne snage. Princip ravnopravnosti poslodavaca i radnika, koji afirmiše ovaj zakon, podrazumeva da, ukoliko poslodavac i radnik jednako budu na tržištu u neizvesnosti, ako garantujemo radniku pravo na rad, onda se mora garantovati i poslodavcu pravo na posao, bez obzira kakve rezultate postiže. To je onda put, to je onda dogovorna ekonomija, to je onda ono u čemu nema odgovornosti, nema konkurencije, nema kreativnosti, to je onda ono što vodi u stagnaciju preduzeća, to je ono što ukida radna mesta. Zato su i prava radnika u ovom zakonu vrlo jasno precizirana i usaglašena sa mnogim evropskim zakonima. Ona se tiču materijalnog položaja, garantovane zarade u novcu jednom mesečno, a ne kao što je ranije bilo: socijalna sigurnost, penzijsko osiguranje, zaštita, uslovi rada. Sve ostalo je predmet sporazuma, sve ostalo je sastavni deo dogovora koji se postiže između radnika i poslodavca, jer je pretpostavka da nisu sukobljeni interesi i jednog i drugog, već da oni zajedno mogu napraviti bolji aranžman, nego što bi im to zakon učinio. Zato je bolje ostaviti prostora da u ugovoru i sporazumu koji radnik i poslodavac postižu bude rešeno pitanje motivacije,stimulacije i boljih rezultata. Mnogi su se ovde služili raznim statističkim podacima, izvlačeći često iz konteksta samo one podatke koji odgovaraju njihovom stavu. Teško je u ovom trenutku utvrditi obimnezaposlenosti i obim socijalnih potreba. Okomilion ljudi je fiktivno zaposleno, skoro milion ljudi je na zavodu za zapošljavanje i skoro milion ljudi radi u sivoj ekonomiji. Ko će utvrditi ko je fiktivno zaposlen, a radi u sivoj ekonomiji; ili ko je nezaposlen, a ima rešenopitanje na drugi način? Da bi se doneo socijalni program, što je često bio zahtev sindikata, potrebno je imati mehanizme utvrđivanja obima socijalnih potreba. U ovakvom stanju u kome se naša zemlja nalazi, teško je utvrditi globalni, opšti program socijalnih potreba. Ko je taj ko može odrediti cenu koja treba da bude data da bi se taj program realizovao? Socijalni program i obim socijalnih potreba se utvrđuje u svakom preduzeću pojedinačno, za svakog radnika. To je posao koji se ne reguliše zakonom o radu, to je posao koji se sprovodi postupkom privatizacije i to je zadatakdrugih državnih i društvenih institucija. Prema tome, ovaj zakon niti može da obezbedi, niti može da garantuje posao. Tačno je da se lakše gubi posao ovim zakonom, da se lakše dobija otkaz, ali isto tako je tačno da se lakše i zasniva radni odnos, kao i da su ova rešenja dalja od iluzije da se stupanjem u radni odnos jednom, rešavaju svi problemi u životu, ali isto tako da su gubitkom radnog odnosa sve lađe potonule. Dinamična privreda, koja jedina ima šanse da bude uspešna, poziva i tera svakog radnika na konkurenciju, na borbu, na nadmetanje, dokazivanje. Daje šansu svakome onome ko želi da radi. Mi već danas imamo nedostatak učitelja i nedostatak lekara, mi već danas imamo mnogo konkursa, sezonskih, za mesta koja nisu popunjena. Postavlja se zaista pitanje - koliki je stvarno taj obim socijalnih potreba? Kao čitava zemlja i sindikati prolaze kroz proces tranzicije. Potpuno je normalno očekivati da će u vreme tranzicije biti nešto življa sindikalna aktivnost. Menja se i njihova uloga u društvu. Oni su do sada, u prethodnom sistemu, imali počasno mesto u pravnom i političkom sistemu. Oni su služili da, pored prvomajskih i drugih manifestacija, budu dekoracija vlasti, saksije za cveće u dvoru vladara, da u tom ritualu lažnog socijalnog dijaloga prikažu brigu vlasti o radnicima, preko njihovih specijalno izabranih predstavnika. I za sindikate nastaje mali šok. Zato danas sindikati, kad se obraćaju vlastima, kucaju na otvorena vrata, zato se danas štrajkovi ne povezuju sa neprijateljskom delatnošću i ne smatraju se zabranjenim, zato je danas postignut veliki broj sporazuma sindikata i vlasti. Da se setimo primera "Zastave", "Kolubare", pa nažalost, ako hoćete, i policije, što malo nije uobičajeno. Ima li možda još nekih jačih i većih institucija, osim ako izuzmemo mitinge, proteste opozicionih stranaka, koji su takođe bili prisutni i vrlo žestoki. Prema tome, razumljiv je strahkod sindikata, jer i kada promenite raspored stolova u jednoj kancelariji, nastaće nervoza kod zaposlenih. Oni u ovim razgovorima koje smo vodili nisu osporavali ciljeve ovog zakona, više su izražavali strah od zloupotreba koje mogu direktori u društvenim preduzećima da učine, koristeći se ovim zakonom. Nije bilo moguće praviti zakon za društvena preduzeća, niti to ima smisla, kao što nije moguće ni preuzeti upravljanje društvenim preduzećima nekim pravnim aktom od strane države, ni na drugi način. Upravo je uloga sindikata u preduzećima u narednom periodu da kontrolišu sprovođenje i primenu ovog zakona,tu imaju punu podršku Vlade, a smatram i našu podršku. Jer nisu kadrovi u preduzećima način da se reši pitanjedruštvenih preduzeća, nismo se ni zalagali za promenu kadrova, nego za promenu sistema. Nema blanko poverenja u kadrove, ukoliko nisu izloženi kontroli i proveri. Ima primera za to, zašto i to otvoreno ne reći. Prema tome, sindikat ima mesto u procesu tranzicije, vrlo aktivnu i vrlo intenzivnu ulogu, možda veću nego što je imao ili što će nakon toga imati. Imajući sve to u vidu, smatram da su svi koji su učestvovali u ovoj raspravi našli svoje mesto. Uveren sam da ćemo zakon doneti, uveren sam da i ovde imamo dosta visok konsenzus oko toga. Naravno, očekujemo da oni koji ga iz stranačkih interesa ne podržavaju,ne glasaju za njega, ali sam dubuko uveren da smo svesni da su ova rešenja koja danas usvajamo dobar put i da ona u kontekstu svih drugih zakona koje smo doneli znače jedan krupan korak napred, mnogo brži nego što su to činile zemlje u našem okruženju. Mi to i moramo da činimo brže, jer smo izgubili dosta vremena, sada to vreme ovom ubrzanom zakonodavnom aktivnošću nadoknađujemo,s pravom prednjačimo na Balkanu i postajemo lider ekonomskih promena. Mislimo da naš narod za to ima potencijala i da to zaslužuje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je najlošiji od svih, uglavnom loših, predloga zakona, sa kojima je Vlada izlazila pred narodne poslanike Narodne skupštine Republike Srbije, a najlošiji je zato što jednu važnu, vitalnu oblast našeg društva, sferu društvenog života reguliše na način koji nigde ne postoji u savremenom svetu, nigde u uporednom pravnom zakonodavstvu i nikada nikome nije palo na pamet da ovakav originalan model u radnim odnosima uvede, kako je to palo na pamet Vladi Republike Srbije. Naime, moram da istaknem činjenicu da se mnogo govorilo o tome da su ovde, prilikom izrade Predloga zakona, konsultovani Vlada Nemačke, Međunarodna organizacija rada i neke druge organizacije u svetu. Mnogo bi bolje bilo da su konsultovani domaći pravnici, ljudi koji znaju posao, ljudi koji su čitali zakone, pa bi rekli mnogo toga što bi moralo da se izmeni u ovom zakonu. Ovim zakonom se de fakto ukidaju sva prava radnika. Više nema govora o arbitrarnosti i diskrecionim pravima, već se sva ovlašćenja daju u ruke poslodavaca i to je nešto što predstavlja lični problem. Kada bi neko želeo da govori o levici i desnici, kao što je to činio juče gospodin Jovanović sa ove govornice, moja je dužnost da istaknem da postoje dva ključna modela: to su tzv. liberalni i socijaldemokratski model. U našoj zemlji teško da se u svom čistom obliku primenjuju oba. Vi ste napravili vulgarizaciju tzv. liberalnog modela, nešto što ne postoji nigde i nešto što prosto ne može da opstane u pravno-političkom prometu, a to ćete videti sigurno u predstojećem periodu. Postavlja se pitanje kako za ovaj predlog zakona mogu da glasaju stranke iz DOS-a koje govore o svom socijal demokratskom opredeljenju. One bi trebalo da se zalažu da se sve iz državnog budžeta plaća, a u stvari ovde se ide na kresanje budžeta, na otimanje što je moguće više prava radnicima, davanje prava poslodavcima, bez igde ikakve obaveze predviđene od države. To je ključno pitanje. Srpska radikalna stranka je politička oranizacija umerene desnice, ali mi se zalažemo za liberalnu tržišnu privredu. Naravno, jesmo za neku vrstu liberalnog modela, ali uz primese tzv. socijalne države ili onoga što su neki na Zapadu ranije počeli, od krize državnog kapitalizma, od 1929. godine, 1933. godine, da nazivaju tzv. državom blagostanja. Ovde ste mogli da konsultujete naše zakone iz 1921. i 1922. godine: Zakon o socijalnom osiguranju, Zakon o zaštiti radnika, Zakon o inspekciji rada. Ti zakoni su bili mnogo bolji nego što je ovaj vaš današnji. Kasniji su bili lošiji, ali su bili bolji nego što je ovaj vaš današnji. Pošto sam već prekardašio vreme koje je predviđeno za poslanike Srpske radikalne stranke, reći ću vam još nešto: nemojte da se pozivate na to ko hvali određene zakone. Jedan američki pravno-politički teoretičar, Hejder, najviše je hvalio Zakon o udruženom radu bivše Jugoslavije i sudove udruženog rada, verovali ili ne. Uvek ćete naći nekoga kada ima politički interes da to učini. Još nešto oko porodiljskog odsustva - rekli ste za porodiljsko odsustvo da traje godinu dana. Traje tri meseca, a ako žena ode dva meseca ranije, može da ostane mesec dana po rođenju deteta. Onda mora da ide na posao. Nije ovo Nemačka da joj neko donosi dete na svaka tri sata da može da ga podoji. Ne može muškarac, pa makar to bili i vi gospodine ministre, ni drugi mnogo sposobni ne mogu da podoje decu na silu. Dokažite mi suprotno. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Kitanović, a posle njega narodni poslanik Borislav Janković.
Gospodine predsedniče, poštovane kolege, sve ono što se dešavalo u prethodnom periodu, a vezano za ovaj zakon, u neku ruku je dobro jer je pokazano da je ovaj narod dosta zainteresovan za zakon o radu; da ovaj narod nije samo narod koji zna da se bije, već je narod koji zna i hoće da radi. Sa druge strane, većina ljudi ovde živi od svog rada, nisu došli sa strane, na brzinu se obogatili, stekli veliko bogatstvo prodajući maglu i da sada mogu na ovaj zakon da gledaju iz svog ugla. Ne znam šta će biti ako mi budemo izglasali ovaj zakon, hoće li se radnici okupiti na trgu Zorana Đinđića i protestovati ili doći ovde pred Skupštinu; ili će možda ona ulica koja se radi u mojoj opštini, a iz koje je inače i premijer, ulica od sela Bresničića do sela Zdravinja dobiti ime po premijeru Zoranu Đinđiću. Moram da kažem da je donošenje ovog zakona bilo nužda. Sa promenom sistema, sa izglasavanjem Zakona o privatizaciji, sa donošenjem drugih zakona, ovo je komparativni zakon koji mora da pruži podršku onim zakonima što su već doneti i treba da se donesu. Tu fali još samo taj ekonomski ambijent da bi ovaj zakon mogao da zaživi u praksi. Međutim, ovaj zakon ima i dosta nedostataka. Nedostaci ovog zakona su sledeći: po pravilu, kao i ostali zakoni, ovaj zakon uglavnom odudara od saveznog zakonodavstva. Možda je to i tendenciozno, to je stvar neke analize, ali to nije prvi put da jedan od zakona koji se donosi u Republičkoj skupštini nije u saglasnosti sa saveznim zakonodavstvom. Neke odredbe ovog zakona su u suprotnosti sa donetim republičkim zakonima. Pomenuta je odredba da svi imaju jednaka prava na rad, a samim tim što je izostavljena institucija oglasa i konkursa za radna mesta, mislim da svi građani nisu stavljeni u jednak položaj. Deo materije iz starog zakona koji se menja uglavnom ima dosta dvosmislenih odredbi. To se vidi najviše u onom članu 71. o porodiljskom odsustvu. Iz starog zakona su u potpunosti izbačene disciplinske mere, tako da se odmah prelazi na otkaz. Mislim da je trebalo naći neku meru, treba zaoštriti odgovornost, ali treba to uraditi sa merom. Osnovna primedba koju bih ja istakao to je izjednačavanje vlasnika i direktora u smislu poslodavca, što znači da vlasnik imovine i direktor u državnoj, društvenoj firmi, ili u javnom preduzeću kako hoćete, imaju potpuno jednaka prava. Mislim da to nije u redu i da ih automatski stavlja u različit položaj. Vlasnik će normalno da se povodi svojim interesom, da radi onako kako mu nalaže interes, dok će direktor u društvenom preduzeću uglavnom da zadovoljava i neke druge interese koji će normalno da štete društvenom, tj. državnom kapitalu. Od posebnih primedbi istakao bih primedbe na član 13. To je član koji govori da svi građani imaju jednaka prava na rad. U članu 14. se, između ostalog, kaže da svi imaju jednaka prava, bez obzira na rasnu, versku i ostale razlike, a ovde bih istakao naročito - bez obzira na imovno stanje i političku pripadnost. Pokazalo se da nešto što se dešavalo u prethodnom periodu nije otklonjeno ni danas, da politička pripadnost jako utiče na mesto i položaj radnika u preduzeću. To ću ilustrovati kasnije iprimerom. Izneo bih kritiku i na član 71, gde se govori o porodiljskom odsustvu. To je odredba koja je verovatno dvosmislena. Ministar je istakao da posle isteka porodiljskog odsustva, koje traje tri meseca, teče period za čuvanje i negu deteta. Ako se stoji iza toga, zašto to nije precizirano zakonom, zašto u zakonu to jasno ne piše? Istakao bih primedbu na član 99. stav 2, gde se govori o starosnoj granici i izjednačava starosna granica za muškarca i za ženu. Mislim da je tu moglo da dođe do nekih ustupaka u korist žena. Što se tiče posledica koje bi ovaj zakon mogao da izazove, kao i njegove sprovodljivosti, istakao bih da je nemoguće da u svim uslovima ovaj zakon bude jednako sprovodljiv. Kad je u pitanju otpuštanje zbog političke pripadnosti to bihargumentovao jednim primerom. U mom gradu, Prokuplju, sa posla je otpušten hidroinženjer posle 20 godina rada, izuzetno dobar i kvalitetan stručnjak, samo zato što je pripadnik jedne druge političke stranke. O čemu se zapravo radi? Zbog neispravnosti vode u komunalnom preduzeću, čitali ste verovatno po novinama, počela je epidemija žutice, dosta ljudi je obolelo. U pitanju je neispravnost vode,o čemu postoje i dokumenti. Voda je neispravna zbog toga što pesak koji treba da filtrira vodu na termoakumulaciji nije određene granulacije, krupniji je nego što je potrebno. Taj pesak je kupio direktor, novi direktor preduzeća, momak koji je trenutno učlanjen u Demohrišćansku stranku. Znači, za sve ove poslediceodgovornost snosi onaj koji nije kriv i sa posla je otpušten hidroinženjer. Istakao bih još jednu stvar koja se neretko dešava u opštini Prokuplje. Postoje neki fondovi, ne znam tačno da li to daje SIZ za zapošljavanje ili radna organizacija, a dešava se to da radnik koji dobije novac za otkup radnog staža posle par dana dobije novi posao u boljoj firmi. Znači, on je dobio pare za ustupanje radnog mesta. To je sada, verovatno, propust zakona. Kaže se dazakonom nije precizirano da li on posle kratkog vremena može da dobije posao u nekoj drugoj firmi, pa bih dao primedbu da se to ako možezakonom uskladi.
Reč ima ministar Milovanović.
Poštovani gospodine predsedniče, uvaženi narodni poslanici, želeo bih malo da se osvrnem na neke diskusije koje su očigledno odraz jednog nerazumevanja, a posebno kada se radi o nekim članovima zakona. Kada se radi o oglašavanju stalno se potencira da je ovaj zakon ukinuo oglašavanje potreba za radnim mestima. Mislim da ovaj zakon to nije ukinuo. On samo kaže da nije obavezno, a svako ko želi može da oglasi potrebu za radnim mestom. S druge strane, poštovani narodni poslanici, postoji Zakon o zapošljavanju i pretpostavljam da je opoziciji poznato da on postoji. U tom zakonu se kaže da je poslodavac obavezan da prijavi potrebu za radnim mestom Zavodu za tržište rada. Zavod za tržište rada je obavezan da oglasi potrebu za radnim mestom, ima jedinstven informacioni sistem. Svakom radniku u Srbiji je dostupno to radno mesto, jer on može preko Zavoda za tržište rada, odnosno njegovog biroa u određenom mestu da se informiše o tome da li ima slobodnih radnih mesta ili ne. Znači, sigurno da će poslodavci, oni koji budu imali potrebu, oglašavati prazna radna mesta. Što se tiče člana 71, koji ovde izaziva velike polemike, mislim da je vrlo jasan. Ovim se zakonom posebna pažnja vodila pre svega o ženama, ako pogledate članove koji se toga tiču, znači članove 69, 70. i 71, poseban akcenat se baca baš na zaštitu žena. Znači, zaposlena žena može da obavlja poslove koji su teški, da sada ne čitam članove, samo uz svoju pismenu saglasnost. Onda se kaže, kod zaštite materinstva, pročitaću ceo član, to je član 70: "Zaposlena žena za vreme trudnoće može da radi prekovremeno, odnosno noću samo na osnovu njene pismene saglasnosti." Jedan od roditelja sa detetom do tri godine može da radi prekovremeno, odnosno noću samo na osnovu njegove pismene saglasnosti. Dalje, samohrani roditelj koji ima dete do sedam godina života ili dete koji je težak invalid može da radi prekovremeno i noću samo na osnovu njegove pismene saglasnosti. Tako je zakon apsolutno pokrio taj deo. Kada se radi o porodiljskom odsustvu i o odsustvu radi nege deteta, da li ima potrebe ponovo da vam čitam taj stav, tu su proširena prava. Prvo, kada se radi o tome koliko se plaća: plaća se 100% i to je svima vama jasno. Do sada je bilo 95%, zakonom se prava povećavaju i porodiljsko odsustvo, tj. nega deteta se plaća 100%. To znači365 dana. Postavilo se pitanje ovde kada muškarac, muž ili roditelj, tj. staratelj deteta ima pravo da koristi pravo za negu deteta: "Otac deteta može da koristi pravo iz stava 1. ovog člana u slučaju kada majka napusti dete, ako umre ili je iz drugih opravdanih razloga sprečena da koristi ta prava - izdržavanje kazne zatvora, teže bolesti i slično". Znači, to je slučaj kada otac može da koristi pre isteka porodiljskog odsustva od tri meseca. Normalno, dalje se kaže da otac može da koristi pravo iz stava 4. ovog člana ako se supružnici o tome dogovore. Ono što je bitno, gde ovaj zakon poboljšava uslove, kaže - "pravo iz stava 5. ovog člana ima otac deteta i kada majka nije u radnom odnosu", što do sada nije bio slučaj. Bilo je pitanja o trećem detetu i o tome kako mi ukidamo ta prava, kako nećemo da stimulišemo natalitet ove zemlje. Ovde imam podatke o korišćenju prava na beneficije za treće dete bio od dana usvajanja tog zakona, a to je bilo dvanaestog meseca 1997. godine. U dvanaestom mesecu 5.373 majke su koristile pravo za treće dete; šestog meseca 2001. godine to pravo je koristilo samo 3.146 majki, što znači da ta stimulacija nije davala nikakve rezultate kada je u pitanju natalitet. Što se tiče dodatnih prava, prema važećem Zakonu o penzijskom i invalidskom osiguranju, osiguraniku, ženi koja rodi treće dete po tom osnovu uračunava se u poseban staž vreme u trajanju od dve godine, što važi i dalje. Znači, svaka ona majka koja rodi treće dete imaće pravo na dve godine penzijskog staža. Dalje, ovde se stalno pominje pitanje viškova zaposlenih, o tome kako će doći do zlouotreba od strane određenih direktora u društvenoj svojini, kako će oni otpuštati radnike. Moram da vas podsetim da je posle 5. oktobra došlo do promene velikog broja direktora u Srbiji. Ti direktori su sadaiz redova DOS-a i uveren sam da ti direktori neće otpuštati radnike onako kako se sada ovde priča. S druge strane, u zakonu je jasno definisano da je poslodavac obavezan da utvrdi programe za rešenje viškova zaposlenih. U zakonu su prava u odnosu na stari zakon, što je jedan od poslanika ovde pitao, poboljšana, pa se kaže da poslodavac ne može na radno mesto koje je proglasio za tehnološki višak da primi drugog radnika u roku od tri meseca. Na to radno mesto, ukoliko se ukaže potreba, može da primi tek pošto prvo ponudi onome koji je već tu radio. Znači, to je poboljšanje u odnosu na ono što je do sada bilo. Što se tiče rešavanja viška zaposlenih, Vlada Republike Srbije aktivno radi na tome i verovatno vam je primer "Zastave" svima poznat. Vlada Republike Srbije je uspešno rešila problem viška zaposlenih u "Zastavi". Svi koji sada žive u Kragujevcu i oni koji rade u "Zastavi" vide da "Zastava" radi mnogo bolje nego što je radila pre. "Zastava" ima proizvodnju, nijedan od radnika nije dobio otkaz i to je valjda svima jasno. Vlada Republike Srbije i dalje namerava da radi na programima za rešenje viška radnika u velikim sistemima. Upravo sada se radi program za rešenje viška radnika u bankama. Vlada Republike Srbije za iduću godinu sprema veliki program za rešavanje viška zaposlenih. Mi apsolutno odgovorno tvrdimo da radnici u Srbiji znaju da će biti zbrinuti, da će im biti ponuđeni adekvatni programi, da će ići u prekvalifikaciju, da će dobiti otpremnine. Znači da će svi oni biti zbrinuti na pravi način. Zahvaljujem se.
Za reč se javio, drugo javljanje, gospodin Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, za očekivati je da predlagač brani Predlog zakona na kome radi osam meseci, ali i za očekivati da ga tako dobro poznaje da mu se ne desi da citira pogrešno odredbe; ili možda čovek zaista zna kako glasi Predlog zakona, a obmanjuje narodne poslanike i javnost Republike Srbije. Obećao sam da ću malo da upoređujem do sada važeći, taj diskriminatorski zakon kako ga vi nazivate, koji je izazvao nerad, nezaposlenost, rad na crno, i ovaj novi reformski zakon, koji će doneti blagostanje Srbiji. On je čak tako dobar da je jednu poslaničku grupu podelio, pa jedni poslanici iz te poslaničke grupe kažu da ne valja zakon, a drugi izlaze pa kažu da je zakon odličan. Možda je u pitanju ona trgovina o kojoj smo već čuli, zakoni DSS-a su prošli, sada treba da prođe zakon o radu, pa će opet legalisti da kažu: mi smo bili protiv, nego je imalo nekoliko glasova za. Dakle, ništa ne razumem, ali u ovoj zemlji je sve moguće, što rekao ministar, pa je moguće i to. Osam dana od dana objavljivanja ovog zakona u "Službenom glasniku" on stupa na snagu. Tog dana - ko je poslodavac u društvenom preduzeću. Ako danas donesemo zakon, 3, 4. decembra ko će zapošljavati i ko će davati otkaze u društvenom preduzeću. Postoji surova realnost da mi imamo društvena preduzeća, ogromna društvena preduzeća. Postoji realnost da su Ustavom Republike Srbije garantovana jednaka prava svojine. Privatna, društvena, državna, mešovita, sve svojine su zakonom podjednako zaštićene. Pitam, pošto više nema konkursa, a u starom zakonu je pisalo da u ime poslodavca direktor odlučuje o zapošljavanju, sada vas pitam, pošto više nema društvenih preduzeća od dana stupanja na snagu ovog zakona, ko će da zapošljava, ko će da daje otkaze u društvenom preduzeću u kome radi tri četvrtine, a možda četiri petine radnika. Dalje, zašto u državnim službama, zašto u državnim preduzećima nije ostao institut konkursa. Zar nam nije želja da zaposlimo najbolje. Ovaj zakon se primenjuje i za zaposlene u državnim organima. Ima poseban zakon, ali ovo je jedinstven zakon o radu. To što vi niste reagovali, pa odmah naveli u kojim zakonima, koje odredbe više ne važe, to je vaš propust. To što nam u ovom zakonu kažete, biće regulisano zakonom ili u skladu sa zakonom, ali ne kažete da li je to zakon o društvenoj brizi o deci, o zdravstvenom osiguranju ili o radu. To je vaš neki drugi problem, ali mislim da je najvažnija konkurencija i da je najvažnije da zapošljavamo najbolje. U Predlogu ovog zakona kažete da radnik koji je osuđen na tri meseca zatvora gubi posao. Pre samo 10 dana doneli ste Zakon o sudijama, po kome sudija koji je osuđen do šest meseci zatvora ostaje sudija. Čovek može da sudi posle šest meseci zatvora, a radnik ne može da ide za strug posle tri meseca zatvora. To je vaša usklađenost, to je vaš princip za sve. Probni rad je bio šest meseci, a sada je po ovom predlogu zakona tri meseca. Rad na određeno vreme sada je do tri godine, a bio je samo šest meseci. Porodiljsko odsustvo, da to rešimo, bilo je 12 meseci, za prvo, drugo, četvrto i svako drugo dete, dve godine za treće dete. Možda ne govorim istinu. Dve godine i za drugo dete ako se rode blizanci, pa ima troje dece. Nemojte molim vas da sada to što nema nataliteta u Srbiji, vama posluži kao osnov da smanjujete prava koja imaju trudnice, porodilje i žene uopšte. Bilo je strašno teško da ovde čujemo ministra za rad koji kaže, pošto te olakšice nisu dale rezultate, nego je manje korisnika takvog porodiljskog odsustva, te mere nam nisu potrebne. Mnogo su nam potrebne. Merama treba omogućiti da Srbija ima treće dete, a neka to zavisi od porodica i njihovih razmišljanja, ne samo od socijalnog statusa. Molim vas, za vreme porodiljskog odsustva nije mogao da prestane radni odnos. Vi kažete da ni sada ne može da prestane radni odnos, a mi smo vam dokazali, porodilja zaposlena u Vladi Republike Srbije dobila je otkaz od strane vaše Vlade, samo zato što pripada SRS-u. To je vaš odnos prema porodiljama. Dalje, član 26. starog zakona ste potpuno izbacili. Moram da vam pročitam, to je član 26. stav 4: "Zaposlenom invalidu, kao i zaposlenom koji je kao pripadnik oružanih snaga Jugoslavije učestvovao u oružanim akcijama posle 17. avgusta 1990. godine, ne može da prestane radni odnos po osnovama iz stava 1. ovog člana zakona". Vi tu odredbu više nemate. Vas više ne interesuju ljudi koji su učestvovali u svim ovim našim oslobodilačkim ratovima za ovih 10 godina. Kako da vas to interesuje kada vam je Vlada Nemačke pisala Predlog zakona, pa naravno da oni neće da zaštite ljude koji su se borili za ovu zemlju i čak su neki od njih ostali invalidi. Koji je najveći poslodavac u ovoj zemlji? Ja mislim, Filip Cepter. Piramidalnim načinom trgovine on ostvaruje najveće profite u ovoj zemlji, već možda 10 godina. Ko je najmanji poreski obveznik? Ja mislim, Filip Cepter. Vi me demantujte ovde. To je ta banka kod koje i vaše ministarstvo najverovatnije drži sredstva koja su mu budžetom predviđena. Zaradio je pare pljačkajući ovu državu. Ponavljam, prodao je za milijarde maraka robe u Srbiji, pitajte ga koliko je poreza u Srbiji platio. Vi ne znate šta je piramidalna trgovina? Moraću da vam objašnjavam, pojedincima, a posebno predsedniku izvršnog odbora. To je za vas neupućene trgovina od vrata do vrata, gde se roba prodaje za marke i gde država ne zna šta se prodaje. Roba Filipa Ceptera ulazi u zemlju bez plaćanja ikakvih dažbina, prodaje se građanima Srbije na rate za devize, bez plaćanja ikakvih obaveza državi. Pogledajte koliko je poreza platio Filip Cepter, pa lako mu je da sada ima banku, posebno kada kod njega država... (Predsednik: Molim vas da se držite teme.) Da, pa pričam o poslodavcu. Pričam o poslodavcu koji je jedan od najvećih poslodavaca u ovoj zemlji. Nisam čuo, izađite ovde za govornicu pa dobacujte. Voleo bih da to jedom rešimo za ovom govornicom. Dame i gospodo narodni poslanici, kao jedina opoziciona stranka koja nikada ni za jedan vaš predlog zakona neće da glasa, zato što niste još uvek napisali dobar predlog zakona, SRS i njena poslanička grupa u ovoj skupštini biće protiv Predloga zakona o radu. Mi smo jutros prvi put videli dokaze o tome šta ste dogovorili sa sindikatima. U tim dogovorima nismo učestvovali. Mi smo samo jednu delegaciju sindikata upoznali sa našim amandmanima. Oni su rekli da su svi amandmani SRS za njih prihvatljivi, osim jednog, a više se i ne sećam koji je to amandman. Sada saznajemo da ste u razgovorima sa njima, u kojima su učestvovali najodgovorniji ljudi iz poslaničkih grupa, dogovorili 49 amandmana, da je još 6 amandmana ostalo da samo pogledate vi poslanici i da još tri treba da budu podneta, da zaokruže vaše dogovore. Koliko znam, 49 i šest je 55 i ta tri koja vise 58. Vlada Srbije zna za te dogovore. Vlada Srbije zavisi od vas ovde. Ako se vi kao predstavnici poslaničkih grupa većine dogovorite sa sindikatom, Vlada Srbije to mora da poštuje: ili će Vlada Srbije da padne u ovoj skupštini zato što vaš moral dovodi u pitanje, vaš obraz, zato što dogovore sa vama dovodi u pitanje, ili ćete vi prihvatiti sve amandmane koje ste dogovorili sa sindikatom. Mi ćemo ih danas pogledati. Obećali smo sindikatima - glasaćemo za sve amandmane koje su sa vama dogovorili. Bez obzira na to ko ih je podneo. To nas zaista ne interesuje, ali u želji da stvorimo mir u ovoj zemlji. Nemojte da slušate ove plaćenike koji kažu da su to mali protesti. Nema malog protesta kada su radnici nezadovoljni. Možda oni imaju problema sa prevozom, koje vi niste imali 5. oktobra. Možda imaju problema sa policijom, koje vi niste imali 5. oktobra. Njihov protest ozbiljno drma Srbiju. O tome razmišljajte kada budete glasali o ovom zakonu. Mi ćemo, ponavljam, ukoliko ostanete pri reči i poštujete ono što ste dogovorili sa sindikatima, ali sa pravim sindikatima, a ne sa onim plaćenikom koji je i ovde pokušavao da nas ubedi da to nije dobro, mi ćemo glasati i za amandmane, a onda i za Predlog zakona.
Za reč se javio Čedomir Jovanović, drugo javljanje.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, čini mi se da se nismo najbolje razumeli. Bojim se da ni oni koji danas govore u ime sindikata nisu čuli ono što su ti sindikati poručili u svojim protestima i što su rekli u razgovorima koje su vodili sa nama. Verujte da je od ovog zakona koji mi predlažemo i o kome smo razgovarali sa njima za njih još veća opasnost odbrana onih koji su ih ostavili na ulici. Niko od predstavnika sindikata sa kojima sam razgovarao, a razgovarao sam sa predstavnicima svih sindikata koji su kritikovali ovaj zakon, nije rekao da je vlast koja je ovom zemljom vladala do 5. oktobra bolja od ove današnje i da su zakoni koje mi menjamo ovim zakonima bili zakoni kojima su se štitili njihovi interesi. Juče sam rekao da je nama veoma važna informacija koja govori o nezadovoljstvu u delu našeg društva zbog promena koje mi unosimo ovim predlogom zakona o radu. Za nas tu nije bitan broj. U Informaciji štrajkačkog odbora, koju su dobili svi poslanici Skupštine Srbije, vidi se da je incijativu Saveza sindikata Srbije podržalo 96 hiljada zaposlenih građana. Milion i 500 hiljada onih koji su bez posla ostali su na nekoj drugoj adresi. Stotine hiljada mladih koji su otišli iz ove zemlje i u nju ne žele da se vrate takođe nisu rekli ono što imaju da kažu o ovom zakonu o radu. Mi smo uvažili te sindikate, ali smo odbili svaku njihovu ideju povratka na staro. Ako se plaše budućnosti ne mogu očekivati od nas da ih vratimo u prošlost, jer je tako nešto za nas neprihvatljivo. Tačno je da smo sa njima razgovarali i da smo postigli načelnu saglasnost oko 30 amandmana. U njihovom predlogu nije bilo ni 58, ni 49, koliko se pominje, u njihovom predlogu se govorilo o 81 korigovanju ovog zakona. Većina tih korekcija proistekla je iz izmena koje prate izmenu člana 1. ovog zakona i promenu statusa kolektivnog ugovora. Oni su insistirali na obavezujućoj normi. Mi na tako nešto nismo pristali jer smatramo da je zauvek u Srbiji prošlo vreme u kojem se isključivo radnička klasa pitala za svoja prava i diktirala prava drugih. Stavili smo znak jednakosti između kapitala i radničkog prava i mislim da je to najveći ustupak koji smo ovom društvu mogli učiniti, jer ako danas gledamo u onaj srećniji deo sveta videćemo da u tom delu upravo privreda funkcioniše kroz poštovanje jedne takve jednačine. Mislim da je veoma loša rasprava u kojoj se karikira ovaj zakon, uz zlonamernu interpretaciju. Veoma je jasno rečeno da porodiljsko odsustvo i naknada za negu deteta traje 365 dana. Porodiljsko odsustvo se pokriva sa 100% zarade. Tačno, tri meseca. Preostalih devet meseci majka, odnosno otac, ukoliko se za tako nešto odluči, što je novina u skladu sa ovim zakonom, po Zakonu o društvenoj brizi o deci naknada iznosi, pročitaću vam član 16. tog zakona: "Za prvo troje dece u porodici naknada zarade iznosi 100%". Dakle, ne 65%. Ne morate da ulažete izvinjenje, verujem da to niste uradili u zloj nameri, jer ne vidim vašu nikakvu ličnu korist. Što se tiče konkursa, takođe je zauvek prošlo vreme nameštenih konkursa i prikrivenih oglasa u "Borbi" ili nekom drugom dnevnom regionalnom listu. Nama je potrebno kredibilno tržište rada. Nama su potrebni svesni ljudi, uvereni u svoje potencijale, ljudi koji će funkcionisati na tom tržištu rada upravo kroz poštovanje onih principa koji iste te ljude favorizuju u odnosu na druge bilo gde u svetu. Ako naš radnik može da pronađe posao u Švajcarskoj, Austriji, Nemačkoj, Italiji, Grčkoj, na Novom Zelandu, Australiji i Engleskoj, Americi, ako taj posao pronalazi uz poštovanje pravila na kojima počiva svet, nema razloga stvarati u Srbiji zabran koji će funkcionisati mimo tog sveta, u kome mi veoma dobro živimo. Dame i gospodo narodni poslanici, bez obzira da li potičete iz redova opozicije ili redova pozicije, kritikujte ovaj zakon u onim segmentima u kojima će se njegovom korekcijom umanjiti sve one loše konsekvence koje neminovno prate ovaj zakon, a favorizovati one dobre strane zakona. Nemojte pokušavati da na nesreći koja je zajednička, iako kreatori nisu zajednički, ostvarite neku političku korist, jer je ta korist kratkotrajna i, verujte, efemerna u odnosu na sve ono što su dobre posledice ovog zakona. Mi od zakona nećemo odustati. Očekujem da će poslanici DOS-a, bar onog DOS-a koji je 25. januara ušao u ovu skupštinu, imati hrabrosti da menjaju Srbiju i onda kada te promene prate teškoće. Hvala. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Replika.)
Ih, pomenut? Nije, nema povrede. Još nam je ostalo vremena za narodnog poslanika Vojislava Jankovića. Nemojte zloupotrebljavati to... (obraća se Nikoliću). Pravo na repliku nemate. Ako je povreda Poslovnika, izvolite. Nemojte zloupotrebljavati to pravo.
Ne želim ništa da zloupotrebljavam, ali nemojte ni vi. Prethodnik je pogrešno protumačio moje izlaganje. Bilo je očigledno. Želim ovde da opovrgnem neistine koje su izrečene. Ovaj zakon se ne razlikuje od prethodnog zakona u pogledu prava oba roditelja. Prvi put je 1996. godine uvedeno pravo oca da koristi porodiljsko odsustvo u određenim slučajevima i sada je ono prepisano u ovaj zakon. U slučaju kada je žena u zatvoru, u slučaju kada ....
Gospodine Nikoliću, nisam vam dao pravo na repliku.
Pa, gospodine predsedniče, nemojte ...
Nisam vam dao pravo na repliku. Niste pomenuti ni vi, ni stranka, ni poslanička grupa.
Kako, sve vreme je govorio gospodin Jovanović o mom izlaganju. Nije govorio ni o čemu drugom.
Isto kao što se gospodin narodni poslanik prepoznao u svojoj profesiji ....
Druga stvar, govorio sam o dogovorenim amandmanima sa sindikatom. Gospodin Jovanović je rekao da to nije tačno.
Gospodine Nikoliću, nisam vam dao pravo na repliku.
Znam da mi niste dali pravo na repliku, ali ja vas sada ubeđujem da ste morali da mi date pravo na repliku.
Podsećam vas da imate već dve opomene.
Šta vam to znači?
Znači da vas upozoravam.
Ne, vi mi pretite.
Ne, ja vas upozoravam.
Šta vas briga da li imam dve opomene, vi radite po svom. Ko ste vi da vi meni ovde pretite. Poslanik neprekidno govori o mom izlaganju. Prepoznao sam izlaganje. Pogrešno ga tumači i iznosi neistinite podatke. Najlakše vam je tako da pretite. Šta, sada ću ja da se uplašim što neću imati platu ovaj mesec? Šta vam to znači, da narodnog poslanika uplašite time što ste mu već izrekli dve opomene. Izričite šta god hoćete, ja se vas uopšte ne bojim.
Ali, drago mi je da ste ipak poslušali. Reč ima narodni poslanik Vojislav Janković.
Ja se takvih ne bojim, gospodine predsedniče. Radite šta vam je volja. Nikada nećete biti veći čovek od mene ako mi budete izricali kazne. Učite se malo na primerima drugih, gospodine predsedniče. Sada ste me izazvali i ostaću ovde dok mi ne izreknete bilo kakvu kaznu.
Nisam vam dao reč. Molim vas da napustite govornicu.
Ne, neću da napustim.
Nastavljamo rad sutra u 10,00 časova.