Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedniče Republike Srbije, poštovani članovi Vlade, otvaram Petu posebnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 190 narodnih poslanika. Podsećam vas da je članom 49. Zakona o Narodnoj skupštini predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine prilikom svakog odlučivanja postoji ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja svih narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno u ovom trenutku 211 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja svih narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika, obaveštavam vas da sam pozvao da današnjoj sednici prisustvuju predsednik Republike Srbije, Aleksandar Vučić, ministar spoljnih poslova, Nikola Selaković, ministar državne uprave i lokalne samouprave, Marija Obradović i direktor Kancelarije za Kosovo i Metohiju, dr Petar Petković. Poštovani narodni poslanici sa nama su sa Kosova i Metohije predsedništvo Srpske liste, poslanici Privremene samouprave u Prištini, gradonačelnici privremene samouprave u Prištini, predsednici Privremenih organa, načelnici upravnih okruga, rukovodioci državnih institucija, direktori javnih preduzeća i zdravstvenih ustanova i rukovodioci najznačajnijih privrednih preduzeća. Takođe, sa nama je i direktor Kancelarije za koordinacione poslove, Miloje Zdravković, kao i najbliži saradnici direktora Kancelarije za Kosovo i Metohiju. Dame i gospodo, imajući u vidu, da vas podsetim, da su na današnji dan pre 23 godine kidnapovani rudari - lica srpske nacionalnosti sa površinskih kopova Belaćevac, čija sudbina ni do danas nije razrešena. Želim da pozdravim i predstavnike Udruženja kidnapovanih, nestalih i ubijenih sa prostora Kosova i Metohije, koji takođe prisustvuju sednici. Poštovane dame i gospodo za Petu posebnu sednicu Narodne skupštine u Dvanaestom sazivu utvrdio sam sledeći D n e v n i r e d: 1. Izveštaj o radu Kancelarije za Kosovo i Metohiju, koji je podnela Vlada, 2. Izveštaj o pregovaračkom procesu sa privremenim institucijama samouprave u Prištini od maja 2019. do 15. juna 2021. godine, koji je podnela Vlada. Narodni poslanik Ivica Dačić, kao predsednik Narodne skupštine, na osnovu članova 92. stav 2. i 192, a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika, predložio je da se obavi zajednički jedinstveni pretres o ova dva izveštaja, odnosno o ovim tačkama dnevnog reda. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaustavljam glasanje: ukupno - 222, za – 207, nije glasalo – 13. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na rad po dnevnom redu. Saglasno članu 192. stav 3, a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika, otvaram zajednički jedinstveni pretres. Pozivam predsednika Republike Srbije, gospodina Aleksandra Vučića da se obrati Narodnoj skupštini. Izvolite predsedniče.
Poštovani predsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, uvaženi narodni poslanici, ministri u Vladi Republike Srbije, draga naša sestre i braćo sa Kosova i Metohije. Danas, poštovani građani Srbije, danas pred nama nije lak zadatak i nije vreme za svečarsko raspoloženje i nije vreme za prevelika očekivanja ili očekivanja koja nisu u skladu sa realnošću koja nas okružuje. Hoću da se zahvalim svima koji dele svest o važnosti pitanja Kosova i Metohije za Srbiju i naš narod u celini. Reč je, kao što znate, o pitanju koje je u podtekstu gotovo svake naše političke teme i svakog našeg državotvornog napora, ali i mnogo dubljem, suštinskom, identitetskom, kulturnom, ekonomskom i svakom drugom pitanju. Od toga kako ga naša generacija bude rešavala, zavisi budućnost naše dece i naše države. Oni koji misle da smo odlaganjima, kupovinom vremena, iako smo to mnogo manje radili u druge strane, morali smo ponekad to da činimo, mi time problem nismo rešili. Moraćemo da nastavimo da ga rešavamo odgovorno, na racionalan i promišljen način, sa strateškim pogledom u budućnost i svešću o tome kakvu Srbiju želimo da ostavimo našim potomcima. To nije samo naš dug prema sadašnjim i budućim građanima Srbije, već prema svakom pripadniku našeg naroda u zemlji i rasejanju. Pre dve godine sam obraćajući vam se sa ovog mesta izneo poražavajuće demografske podatke o tome kako su Srbi od dominantnog naroda na prostoru Kosova i Metohije u srednjem veku došli do 11% 1991. godine, a nakon toga je usledio i poslednji veliki egzodus Srba, posebno nakon dolaska međunarodnih snaga. Prema našim podacima koje smo mi uradili, a uradili smo ih na veoma profesionalan način i nekoliko naših ljudi je, zato što su pripadali Crvenom krstu, bilo uhapšeno od strane prištinskih vlasti, gde smo takođe pravili najtačnije i najpreciznije računice i sa pripadnicima albanskog naroda na Kosovu i Metohiji. Želim da znate da Srba koji žive na teritoriji AP Kosova i Metohije u ovom trenutku je ne više od 95.000, Albanaca je svakako ne više od 1.350.000 bez obzira na sve neistine koje možete da čujete i od jednih i od drugih. Mi uvek preterujemo u pogledu broja naših sunarodnika i Albanci pogotovo preteruju u broju Albanaca na Kosovu i Metohiji. Ovo sam vam rekao zato što ima nekoliko stvari koje su važne. Mi smo posle Drugog svetskog rata u popisima iz 1953, 1961, 1971. godine imali između 26, 21 i 23%, ali prosečna vrednost je bila oko 23% srpskog življa na Kosovu i Metohiji. Sa crnogorskim, sa onima koji su se izjašnjavali kao Crnogorci, Jugosloveni, bilo je gotovo i do 30% našeg življa. Danas na Kosovu i Metohiji je, što znaju svi naši prijatelji, naša braća i sestre koje su ovde na galeriji, odnos 1:15 Srba prema Albancima. Naravno, to dovoljno govori o težini situacije sa kojom se suočava ne samo naš narod na Kosovu i Metohiji, već i naša država. Rekao bih da te probleme i uzroke svih tih problema nismo uspeli u međuvremenu da izlečimo ni na koji način. Govoriću o svemu onome što smo radili i što smo uradili, a uradili smo mnogo toga čime možemo da se ponosimo, i u simboličnom i u suštinskom smislu. Daću vam jedan ključan podatak. Mi smo prosečno davali oko 500 miliona evra za naš narod na Kosovu i Metohiji godišnje. Mi 2020. i pogotovo 2021. godinu završićemo sa više od 750, čak i 800 miliona datih našem narodu na Kosovu. Mnogo je više novca, ali se postavlja pitanje - a jesmo li uspeli da promenimo trendove koji su loši za nas? Iseljavaju se Albanci sa Kosova, odlaze širom Evrope u SAD, ali se iseljavaju i Srbi. I ne bih rekao da je to samo zbog pritisaka kojima svakako jesu izloženi, zbog napada na njih, na njihovu decu, na naše crkve i manastire, svakodnevnog šikaniranja našeg naroda, naše dece, koja pohađaju osnovne, srednje škole, već, rekao bih, pre svega zbog toga što bez obzira na privilegovan položaj koji smo mi dali našem narodu na Kosovu i Metohiji i značajno uvećana primanja i za nastavnike, učitelje, profesore, ali i za lekare, medicinske sestre, osoblje, čuveni "kosovski dodatak", da ljudi u centralnoj Srbiji treba da znaju da oni primaju 50% više nego što primaju ljudi u centralnoj Srbiji, od svoje države, od države Srbije. Mi taj trend nismo uspeli da promenimo. Manji je odliv nego što je bio 2000, 2001, 2002, 2010. godine, ali i dalje ljudi tragajući za boljim životom odlaze put Kragujevca, Kraljeva, Kruševca, Smedereva, Beograda i svih drugih gradova u centralnoj Srbiji, očekujući bolji život, veću sigurnost za sebe i za svoju decu. Postavlja se pitanje - imamo li pravo da im to zamerimo? Svi mi smo od nekuda došli. I oni koji smo rođeni u Beogradu, rođeni smo zato što su nam roditelji od nekuda došli, oni čiji su roditelji rođeni, njihovi roditelji su od nekuda došli, hrleći i tragajući za boljim životom. Šta je to što mi još možemo da uradimo da im obezbedimo bolji život? Na to se nameće jedan suštinski odgovor sa kojim znam da poslanici većine teško da mogu da se saglase, a ja ću da ponovim isto što sam rekao i pre dve godine, a to je da nam nije potreban zamrznut konflikt. Jer, to što mi kažemo "zamrznut konflikt" i što je nama lepo u Beogradu, dok sedimo po kafićima i restoranima, našem narodu u Gračanici, Sirinićkoj župi, našem narodu u enklavama u Klini, Istoku, Peći, Goraždevcu, Orahovcu, Velikoj Hoči, nije baš do toga. I oni ne žive na način na koji živimo mi ovde. Žive neuporedivo teže. I oni zato uvek žele da pregovori postoje, da razgovori postoje, da bismo mogli da bilo kada u budućnosti dođemo do nekog kompromisnog rešenja. Jer, ako ne dođemo do kompromisnog rešenja, doći ćemo u situaciju da neko odmrzne taj konflikt, a ako neko odmrzne taj konflikt, nije pitanje samo o čemu ćemo kasnije u diskusiji, i siguran sam i u odgovorima na vaša pitanja, govoriti. Nije pitanje ko ima više oružja, ko je snažniji, već je pitanje - a ko ima pravo da nečiju decu vraća u mrtvačkim sanducima, ko to želi a ko to ne želi? Ili bar da učini sve što je moguće da takvu situaciju izbegne. Ono što slušam svakoga dana ovde u Beogradu jeste - samo da prolazi vreme, mi postajemo jači, oni postaju slabiji. Ekonomski - tačno je, politički - pitanje je. Pre svega zbog činjenice da zapadne sile svoje mišljenje i svoj sud, svoj stav o Kosovu i Metohiji neće promeniti. Šta god da se dogodi, oni svoj sud i svoj stav neće menjati. Oni će ostati i zalagaće se za nezavisno Kosovo ili, iz našeg ugla, za secesiju Kosova od Republike Srbije po svaku cenu. Postavlja se pitanje šta je to što mi možemo da radimo, pre nego što vam iznesem nekoliko podataka o svemu što smo kao država učinili za naš narod na Kosovu i Metohiji. Dakle, imamo li pravo na arogantan, bahat i osion pristup u razgovorima i pregovorima sa Prištinom? Oni misle da ga imaju, detaljno ću vam opisati naše poslednje susrete, ja mislim da ga mi nemamo. I sebi sam zamerio što sam u jednom trenutku, slušajući najteže uvrede na račun države Srbije i na račun ljudi iz sistema države Srbije, ničim potkrepljene optužbe, reagovao burno i što sam uzvratio nepotrebnim uvredama drugoj strani. Živ sam čovek i ponekad emocionalno reagujete i prosto ne možete da trpite tri sata da slušate gluposti, ali bukvalno gluposti, neistine, nepoštovanje svega što je dogovoreno, neuvažavanje činjenica, nepoštovanje onoga što su čak i sami potpisali i prihvatili. Na Kosovu i Metohiji u prethodnom izveštajnom periodu od maja 2019. godine, i uskoro ću se vratiti na ključnu temu, izgrađeno je i kapitalno rekonstruisano 1.467 stambenih jedinica, izgrađeno i rekonstruisano 99 kuća i 566 stanova u okviru 42 zgrade i isporučena pomoć u građevinskom materijalu za 802 domaćinstva. Samo 2021. godine, uprkos pandemiji korona virusa, gradimo 17 novih zgrada sa ukupno 202 stana namenjenih mladim bračnim parovima sa više dece, socijalno ugroženim porodicama i interno raseljenim licima. U izveštajnom periodu privodimo kraju izgradnju povratničkog naselja "Sunčana dolina", prelepo naselje sa kojim smo imali mnogo problema, i sa albanskim i tzv. međunarodnim vlastima, na lokaciji Mali Zvečan, sredstvima u iznosu od gotovo dve milijarde dinara, a ukupan iznos je tri i po milijarde dinara od 2015. do 2021. godine, gde će biti obezbeđeni uslovi za život i rad između 1.200 i 1.500 osoba, dakle, za oko 350 do 400 porodica, i to kroz izgradnju objekata saobraćajne infrastrukture, 135 stambenih objekata sa ukupno 355 stambenih jedinica i pratećih javnih objekata, škole, crkve, tržnice, doma kulture, sportskih terena i obdaništa. Završen je regionalni vodovod koji povezuje Zubin Potok, Zvečan i Mitrovicu. Vrednost ove investicije je milijardu i 564 miliona dinara. Finansirana je realizacija projekata rešavanja kompletne sekundarne vodovodne mreže na teritoriji opština Zubin Potok i Zvečan. U završnoj fazi su radovi na izgradnji zdravstveno-rekreativnog kompleksa "Rajska banja" u Banjskoj, u koju je do sada uloženo čak 828 miliona dinara. Do kraja izveštajnog perioda završeni su kompletni građevinsko-zanatski radovi na otvorenim bazenima, velnes i spa centar sa termalnim i rekreativnim bazenima, izgrađen je novi hotel sa četiri etaže, izgrađena glavna prilazna ulica sa rasvetom, rasveta trga, kao i panoramsko stepenište prema manastiru, a u toku je završetak radova na uređenju naselja Banjska sa banjom "Rajska banja". U okviru kliničko-bolničkog kompleksa Kosovska Mitrovica izgrađena je i opremljena PCR laboratorija za testiranja na prisustvo korona virusa vredna 12 miliona dinara, površine 118 metara kvadratnih, opremljena najsavremenijom medicinskom opremom. Sanirane su, adaptirane i rekonstruisane tri osnovne škole u Leposaviću, izgrađen je učenički dom za Poljoprivrednu školu u Lešku, u ukupnom iznosu od 237 miliona 193 hiljade dinara, u fazi je parterno uređenje. Posebnu brigu o našem narodu na Kosovu i Metohiji iskazali smo kroz rebalans budžeta kojim smo opredelili dodatne četiri milijarde dinara za kapitalne projekte i jednokratnu finansijsku pomoć za naš narod na Kosovu i Metohiji, za sve pripadnike našeg naroda i posebno za one ljude koji najteže žive, za nezaposlene gde smo opredelili po 200 evra po glavi stanovnika, što je opet veća pomoć nego za sve ostale građane centralne Srbije. Novcem od rebalansa finansiraćemo izgradnju dečijeg obdaništa u Goraždevcu u iznosu od 36,750 miliona dinara, kao i obdaništa u Novom Badovcu u iznosu od 28.500 dinara. Od velikih projekata izdvojiću početak izgradnje Kliničko bolničkog centra Priština u Gračanici u iznosu od šest miliona evra. Za one koji ne znaju, KBC je nakon 1999. godine izmešten iz Prištine u Gračanicu i od tada funkcioniše u privremenom prostoru koji je adaptiran za potrebe pružanja medicinskih usluga za preko 60.000 ljudi koji gravitiraju ka ovoj zdravstvenoj ustanovi. Odvojena su sredstva za kapitalnu sanaciju, rekonstrukciju, dogradnju i izgradnju novih objekata Kliničko bolničkog centra u Kosovskoj Mitrovici, 20.000 kvadratnih metara sa 559 raspoloživih bolničkih postelja čime će ovaj centar biti jedan od najmodernijih, a za ove radove država Srbija je izdvojila milijardu i 250 miliona dinara. Počeli smo prvu pripremnu fazu radova na izgradnji univerziteta u Prištini sa privremenim sedištem u Kosovskoj Mitrovici. Zgrada je projektovana za smeštaj Rektorata Prirodno-matematičkog fakulteta, Ekonomskog i Pravnog fakulteta sa svim pratećem sadržajima kroz podzemni deo i četiri sprata ukupne bruto površine 10.570 metara kvadratnih. U 2021. godini realizovana su sredstva za rušenje postojećih objekata sa raščišćavanjem terena za izgradnju zgrade Univerziteta, a nakon toga ulazimo u drugu fazu gradnje, na ovu zgradu čekamo više od 20 godina i biće na ponos svima, novi centar grada, novi razvojni projekat i uložićemo 792 miliona dinara. Biće realizovan projekat sanacije i prevencije od poplava koji obuhvata sanaciju stambenih objekata i infrastrukturnih objekata nakon poplava na teritoriji AP, kao i prevencija od poplava kroz regulisanje rečnih tokova zašta smo obezbedili 250 miliona dinara. Isplatićemo ubrzo i 150 domaćinstava sa po 1.000 evra čije su kuće bile poplavljene. Naš odgovor na pandemiju korona virusa i na Kosovu i Metohiji je bio blagovremen. Za naš narod odmah smo obezbedili sve vakcine koje su bile dostupne u centralnoj Srbiji i istog dana kada i u centralnoj Srbiji, kada i ovde u Beogradu krenuli smo u vakcinaciju našeg naroda iz južne pokrajine. Do sada je vakcinisano 25.500 ljudi iz srpskih sredina na Kosovu i Metohiji, dok je drugu dozu primilo više od 22.600 naših građana, od čega je 67% starijih od 60 godina primilo drugu dozu vakcine. Vakcinacija je organizovana i na tri punkta u Raškoj, u Kuršumliji i Bujanovcu uz besplatan prevoz koji smo organizovali za sve zainteresovane. To smo morali da radimo, da biste razumeli, samo zbog činjenice što su prištinske vlasti uprkos činjenici da smo narodu davali vakcine, a ne puške i tenkove progonili lekare, progonili medicinsko osoblje, išli sa hapšenjem ljudi u Leposaviću, da smo morali bukvalno da posebno skladištimo vakcine, da ih čuvamo, da prenosimo frižidere da ih ne bi oteli iako smo ponudili prištinskim vlastima vakcine da oni mogu da vakcinišu Albance. To je naš zajednički uspeh, manje će biti obolelih i Srba i Albanaca i nee bih da delim bolesne ili inficirane ljude po nacionalnoj pripadnosti. Oni su ih delili i zato smo morali posle početka vakcinacije na samom Kosovu i Metohiji da izmestimo proces vakcinacije u okolne opštine iz centralne Srbije. Obezbedili smo i svakom našem čoveku sa Kosova i Metohije, pored ove podrške od 100 plus 200 evra, da se dodatno prijavi i za pomoć od 3.000 ukoliko je bio vakcinisan do 1. maja. Svi naši penzioneri sa Kosova i Metohije dobili su i pakete pomoći koje smo delili u centralnoj Srbiji. Ono što je veoma važno jeste naš srpski nacionalni identitet i SPC na Kosovu i Metohiji. U izveštajnom periodu finansijski je podržano 246 kulturnih manifestacija i realizovana su kapitalna ulaganja u više domova kulture. Finansirani su projekti vezani za rad i opstanak 37 manastira i crkava srpske crkve na Kosovu i metohiji, kao i nesmetano funkcionisanje narodnih kuhinja. Ukupna suma uložena u projekte iznosi 248 milina dinara. Kada je reč o eparhiji Raško-Prizrenskoj i Kosovsko-Metohijskoj daću vam najznačajnije podatke po lokacijama. Manastir Gračanica - delom smo finansirali izgradnju novih objekata kotlarnice i skladišta za pelet, izvođenje građevinskih radova na povećanju energetske efikasnosti objekta u manastiru, jednokratnu pomoć pri dodeli ordena „Majka Jugovića“, izradu nameštaja za biblioteku monaške gostinske sobe u konaku manastira, ugradnju telekomunikacionog sistema na manastirskom kompleksu i izgradnju pomoćnog objekta. Takođe je finansirana izgradnja magacina u kompleksu manastira, izgradnja nadstrešnice u manastiru, izgradnja pomoćnog ekonomskog objekta, izgradnja ogradnog zida u kompleksu manastira. Uložena sredstva su 72 miliona 529 hiljada 674 dinara. Visoki Dečani koji su posebno na udaru onih koji ne žele prisustvo srpske crkve na Kosovu i Metohiji jer da biste vi razumeli, mali broj ljudi se time bavi ovde u Beogradu. Dakle, Albanci ne poštuju ni sopstvene presude. Ajde što ne poštuju Briselski sporazum, ono što su sami potpisali, ono što su i Evropljani potpisali, ali oni ne poštuju ni ono što su odluke njihovih sudskih instanci. Dakle, ono što su njihove kvazi države, sudovi, donosili odluke, ni to ne poštuju i neće da provedu u delo izvršne presude koje se tiču zemlje u i oko manastira Visoki Dečani i pravoslužbenosti i svega drugog, te svakako dana možete da čujete pretnje iz veoma ekstremnih ogranaka političkih partija iz samih Dečana, ali i iz Prištine i svih drugih delova Kosova i Metohije. Tu smo obezbedili finansijska sredstava zamene postojećih kotlova na ugalj, kotlovima na pelet, izvođenje radova na mašinskih elektro-instalacijama kotlarnice, uloženo je 19 miliona 399 hiljade dinara, što nije malo, ali ćemo uložiti mnogo više i zahvalan sam tim divnim monasima iz Visokih Dečana koji čuvaju, ne samo baklju slobode, već koji čuvaju korene srpstva tamo gde je to uz Pećku patrijaršiju i Bogorodicu Ljevišku, danas najteže. Manastir Svetog velikomučenika Georgija u Brnjaku, obezbeđena su finansijska sredstva za izgradnju letnje kuhinje, montažnog stambenog objekta, kao i nabavku agregata za potrebe manastira i kupovinu nameštaja za sestrinski konak. Bogoslovija Kiril i Metodije, Pećka patrijaršija i da vam ne čitam šta smo sve pomogli, u Pećku patrijaršiju 35 miliona 837 hiljada, čini mi se da Banjska može da bude veoma zadovoljna našom podrškom, 17 miliona 387 hiljada manastir Devič, hram Preobraženja gospodnjeg u Pasjanu, manastir Budisavci, obnova crkve Bogorodice Ljeviške u Prištini. Dakle, već zajedno sa Ministarstvom kulture i Zavodom za zaštitu spomenika izdvojili smo 60 miliona za te namene. Duhovna akademija u Kosovskoj Mitrovici, odvojeno 68 miliona dinara. Ono što je za nas važno, to je povećanje bezbednosti naše dece na Kosovu i Metohiji. Ugradili smo video nadzore i kamere u svaki vrtić i osnovnu školu na teritoriji južne srpske pokrajine, s obzirom na česte napade koji su se dešavali upravo u školskim dvorištima. Instalirana je savremena medicinska oprema i nabavljeno pet sanitetskih vozila kako naše zdravstvene ustanove na Kosovu i Metohiji ne bi oskudevale u odnosu na zdravstvene centre u centralnoj Srbiji. Uspeli smo da obezbedimo nova radna mesta za 90 lekara i 234 medicinske sestre. Pored utvrđenih stimulativnim mera države Srbije za pronatalitetnu politiku i pomoć porodicama sa dvoje i više dece, preko Kancelarije za Kosovo i Metohiju smo dodano sa po deset hiljade dinara pomogli svako novorođeno dete u srpskim sredinama u pokrajini, pa smo za 2249 rođenih beba od 2019. godine isplatili pomoć od 22 miliona 490 hiljade dinara. Ono što će biti moj zahtev, to je da ne samo na Kosovu i Metohiji već u najmanje osam siromašnijih okruga centralne Srbije, pre svega, idemo sa dodano uvećanim merama pronatalitetne politike, jer nam se pokazalo da tamo kada smo ovakve mere preduzimali, najbolji rezultati su nam pokazivani u najsiromašnijim sredinama. Možete koliko hoćete da povećate ovaj iznos i na Vračaru, i Starom Gradu, i u Novom Beogradu, nećete videti ozbiljnije rezultate, ali u srpskim sredinama na Kosovu i Metohiji, u Toplici, u Pčinjskom, Jablaničkom, Pirotskom, Nišavskom okrugu, pa, da budem iskren, delu Zlatiborskog okruga, Raškog okruga, Timočkom i Borskom okrugu, uvek vidite rezultate. Zato će moj zahtev Vladi biti da se značajno povećaju sredstva za novorođenu decu, da bismo time podstakli siromašne porodice koje žele da imaju decu, koje žele da imaju decu, koje žele da odgajaju decu, da im pomognemo da imaju dovoljno finansijskih sredstava, da mogu da uživaju u svojoj deci i da ta deca imaju budućnost na njihovim ognjištima, tamo gde su rođeni. Ove godine, obezbedili smo 750 miliona dinara za razvoj poljoprivrede i privrede na Kosovu i Metohiji, s obzirom na činjenicu da gotovo 70% našeg življa kao prvu ili sekundarnu aktivnost, a posebno one u ruralnom području imaju poljoprivredu. Posebnu pomoć dajemo za nabavku mehanizacije, setveni i sadni materijal, nabavku stočnih grla i živine, podizanje zemljoradničkih zadruga, kao i podršku u otkupu i uzgoju različitih vrsta poljoprivrednih kultura, od vinograda, malinjaka, do uzgoja povrća u plastenicima. Uz to trudimo se da vodimo računa o razvoju malih i srednjih preduzeća, posebno porodičnih firmi i razvoja ženskog preduzetništva, jer nam je stalo da obezbedimo održiv ostanak i opstanak našeg naroda na Kosovu i Metohiji. Pomogli smo ukupno 1.600 stotina poljoprivrednih domaćinstava. Ne moram da vam govorim da imamo problema naročito južno od Ibra, gde deo ljudi, gleda da ne prijavljuje svoja gazdinstva, a da, kako bi uzeli deo sredstava od prištinske uprave, a od nas na druge načine i drugim povodom određene subvencije. Taj problem posebno je izražen u metohijskim selima, ali radimo i na tome tako što ćemo obećati i obezbediti značajno veću podršku našim ljudima, da ne bi imali nikakvu dilemu i da ne bi morali da razmišljaju o tome kako da uzmu sa dve strane novaca, a da pri tome ne posluju u potpunosti, i u skladu sa zakonima Republike Srbije. Što se tiče dijaloga sa Prištinom, za koji mislim da je onoliko transparentan koliko je to zaista moguće da bude. Svi naši sporazumi objavljeni su na VEB stranici Kancelarije za Kosovo i Metohiju, i to prosto govorim zbog bezbroj neistina, usudiću se i da kažem, laži koje svakodnevno slušamo, kako negde neko nešto krije, kako negde neko pokušava da obmane javnost, dakle, ljudi mogu da pročitaju svaki akt, svaki dokument u čijem potpisivanju je učestvovala država Srbija, njene institucije i njeni organi. Ovo govorim zato što to nije pitanje političkih protivnika, poštujemo političke suparnike i političke protivnike, ali u savremeno doba gde je došlo do potpune promene društvene paradigme, medijske paradigme, u kojoj više nije važno da li govorite istinu, da li ste ugledni, da li ste odgovorni ili ozbiljni ili ne, već je važno da prikupite što je moguće više lajkova, na bilo kojoj društvenoj mreži, a to obično prikupljate na ekstremnijim i najneodgovornijim stavovima. Kada imate najnekstremniji i najneodgovorniji stav, onda uglavnom lažima, neistinama i falsifikatima pokušate da privučete pažnju i da pokažete da ste neko ko pripada svojim ugledom društvu, u kojem bi mogao da se svoje manipulacije, frustracije podeli sa svima drugima. Zato smo slušali danima kako je nešto Vlada sakrivala od Briselskog do Vašingtonskog sporazuma, kao da su to neki obimni materijali, mi imamo obimne materijale, tri stolice smo zauzeli jer su nam to svi implementacioni sporazumi, koje smo spremni da vam danas objašnjavam ukoliko imate pitanje i sve drugo. Ali, osnovne sporazume moglo je svako dete iz prvog razreda osnovne škole da pročita i da ga zapamti u roku od sat ili dva. Možete da mislite kolika je odgovornost političkih aktera u našoj zemlji i u nekim drugim zemljama koje nisu u stanju da dva lista papira pročitaju za osam ili devet godina. Osam i po godina, koliko je prošlo od Briselskog sporazuma i da i dalje imaju svoje teorije zavere besmislene teorije na kojima nastavljaju da insistiraju. Pozicija naše zemlje je takva da je dijalog jedini mogući okvir za rešavanje spornih pitanja sa Prištinom. Predstavnicima EU smo više puta nedvosmisleno predočili da je Beograd do sada, pošto ste u prilici da slušate kako i jedni i drugi otprilike smo uvek isti od nekih međunarodnih zvaničnika, ali to čujete neretko i u domaćoj javnosti. Nismo isti. Mi smo gotovo sve, i iz osnovnog sporazuma sve ispunili. Postoje još detalji implementacionih sporazuma, koje smo spremni da ispunimo, ali to su zaista detalji, a ono što je osnovno, što predstavlja srž, suštinu šest od 15 tačaka Briselskog sporazuma, Albanci nisu spremni da prihvate. I ono što hoću da vam kažem to je da oni to danas nedvosmisleno govore. Nikada to ranije nisu govorili. Na poslednjem sastanku u prisustvu visokog predstavnika EU za spoljnu politiku i bezbednost Đozepa Borelja i Miroslava Lajčeka, čoveka odgovornog za dijalog između Beograda i Prištine, Albanci su, odnosno njihovi predstavnici Kurti i Bisljimi su, u više navrata nedvosmisleno ponovili da njih ne interesuje to što je neka prethodna vlast u Prištini potpisala, zato što su to sve bile nelegitimne i nelegalne vlade, a jedina legitimna, jedino što je legitimno, što se dešava na Kosovu i ono što se događa posle 14. februara. Ja moram da priznam, mislio sam da sve znam o našim razgovorima i pregovorima jer sam čovek koji je imao više razgovora i pregovora o Kosovu i Metohiji, nego svi srpski, albanski i međunarodni predstavnici zajedno. Dakle, sve zajedno kada ih okupite nisu imali, imali su taman onoliko razgovora koliko i ja, jer sam ja bio na svakom. Ja sam mislio da sve znam, da svaki detalj znam, i odjednom 14. februar mi u glavi, šta li je 14. februar? Pitam Nikolu koji je bio sa mnom šta je 14. februar, šta je 14. februar, Sveti Trifun? St. Valentines day za katolike, ne razumem šta je 14. februar? Onda smo saznali da je 14. februar u stvari najvažniji dan u istoriji čovečanstva i uopšte ne preterujem, jer nam je to ponovljeno 20 puta. Vi mislite da sad ja se šalim ili sprdam sa nekim? Ne. Saopštio nam je da 14. februara je narod da je republika Kosova, donela odlučujuću odluku najvažniju odluku za svoju budućnost, a to je da on Aljbin Kurti preuzme vladu sa 50,25% glasova i od tada se sve promenilo. Sve što je bilo do tad ne vredi ništa, sve što su potpisali oni neće da potpisuju i oni hoće da pregovaraju na drugačiji način, a to je da mi moramo istog sekunda da priznamo i prihvatimo činjenicu da su oni republika Kosova, i ukoliko mi ne želimo to da prihvatimo odmah da je dijalog besmislen. Ja sam se trudio zaista da na pristojan način u svakom trenutku kažem da mi imamo bezbroj tema, od bezbednosnih, teme energetike, tema slobodnog protoka ljudi kapitala roba, usluga, do razgovora čak ako treba i sukoba mišljenja oko stvari iz prošlosti, ako toliko već insistiraju na prošlosti, nestalih osoba. Ne, jedina tema je bila – kada ćete da priznate nezavisnost Kosova, odnosno ono što je poklon Srbiji od nas, to je da ćemo i mi da priznamo Srbiju. Ja sam, Nikola mi je svedok, ja sam nekoliko minuta i to pažljivo slušao, onda valjda zbog toga što sam bio miran i bez reakcije, gospodin Kurti se okrenuo prema meni i pet puta ponovio – kada, kada, kada, i to je jedino pitanje – kada? Onda sam mu zaista mirno i u apsolutno smirenom tonu rekao – pa nikada. I kada sam rekao to nikada, on je.. [[aplauz]] Situacija je, dame i gospodo narodni poslanici, mnogo teža i ozbiljnija i za nas i za njih, od njegovog prelakog „kada“, do mog lakog „nikada“, i vaše emotivne reakcije. Ali sam to rekao, zato što je nemoguće ni odgovoriti drugačije na provokacije, niti mislim da je moguće doneti drugačije rešenje. Ali zato je kompromisno rešenje nešto za čim treba da tragamo. U tom trenutku vi shvatite da više ne razgovarate ni o čemu. Nekako su uspeli da nas vrate, Borelji i ostali, do nestalih osoba. Da, pre toga smo vodili dijalog oko zajednica srpskih opština. Šta god da ste rekli, od svih pravila, pact sunt servanda, do toga da sve što je odlučeno ne može da se menja, potpisano od tri strane potpisnice i da mora da bude ispunjeno da bi postojalo poverenje u nastavak procesa, na to je njegov odgovor bio da je ustavni sud Kosova to odbio i da njega to ne zanima, a onda je, tobože, iskoristio onu floskulu čuvenu, kako koriste i mnogi kod nas na političkoj sceni po drugim pitanjima, izgovorivši rečenicu koja glasi – uostalom, mi želimo multietničko Kosovo, a nećemo podelu društva na etničke grupe. Znate, to vam govore oni koji su po etničkom principu tražili otcepljenje od Republike Srbije, koji su proveli nasilno ocepljenje, sve uz bombe NATO-a, protiv Republike Srbije i tražili da naprave državu na teritoriji suverene i međunarodno pravno priznate države. Sada vam kažu da u stvari nisu za etnička prava i stvaranje bilo kakvih autonomnim oblasti na Kosovu i Metohiji, a onda su izašli sa genijalnim predlogom na koji se više, priznaću, nisam uzdržavao da budem veoma neprijatan. Rekao je – evo, mi imamo predlog, došli smo sa konstruktivnim predlogom u Brisel i onda vi shvatite sa kako opasnim ljudima imate posla. Shvatite da više niste sigurni šta može da se desi srpskoj deci na Kosovu i Metohiji i razumete svu težinu naše situacije. On kaže – evo, Srbija ima savete nacionalnih manjina, evo daćemo i mi savet nacionalne manjine za Srbe i nema problema, da završimo sve i da potpišemo međusobno priznanje i gotovo je. Ti ljudi ne razumeju da je jedina sporna teritorija, jedino o čemu se razgovara i pregovara je teritorija Kosova i Metohija. Na to mu je visoki predstavnik Borelji rekao - ne možete vi da razgovarate o pravima nacionalnih manjina jedne suverene i nezavisne države kao što je Republika Srbija, a onda je on rekao - pa i mi smo, a ja kažem – pa, niste, inače da jeste, ne bi bio ovde sa mnom da razgovaraš. Suština je u tome da su ti ljudi toliko daleko od realnosti, taman onoliko koliko kada slušam neke naše ljude koji govore o Kosovu i Metohiji i ne razmišljajući koliko Albanaca živi na Kosovu i Metohiji, nikada ne uzimajući u obzir realno stanje, busajući se u prsa svakoga dana, a kada bi im neko rekao da odu, ne da ratuju i da se bore za Kosovo i Metohiju, već da žive sedam dana, recimo u Kačanik, nemojte negde drugo, Kačanik, blizu je administrativna linija sa centralnom Srbijom, niko nikada ne bi prihvatio, ali zato u kafanama i kafićima u stanju smo sve da kažemo, pa tako i oni i onda shvatite da imate posla sa ljudima koji su veoma neodgovorni, koji su veoma neozbiljni i koji mogu da ugroze mir i stabilnost u regionu. Kada vam govorim o miru i stabilnosti u regionu, pošto ljudi misle da je to floskula, pošto misle da je to nevažno, vi mislite da to što imamo najveći rast ne u regionu, već verovatno u celoj Evropi, da je to moguće a da nemamo mir i stabilnost? Mislite da će i jedan investitor Nemačke, Amerike, Kine, Francuske, Italije da dođe u našu zemlju, a da mu nije garantovan profit, dobar i siguran posao u godinama koje su pred nama? Neće nijedan. Mi u prvih pet meseci imamo gotovo milijardu i po stranih direktnih investicija. Ja se nadam, sutra je ponovo veliki dan, samo mala digresija, ako bude jedna dobra odluka, ponovo ćemo da obradujemo ljude u Valjevu i time smo rešili sve probleme sa Valjevom, ali vam ovo govorim zato što bez toga, bez mira i stabilnosti, mi ćemo opet na dno Evrope, umesto da budemo na vrhu. Uspeli smo da promenimo kompletnu paradigmu naše politike. Od gubitnika, od poraženih, od onih koji su bili na evropskom repu, došli smo do toga da mi najviše zameraju, pojedini, ne svi, to što glasno govorim o uspesima Srbije i što time nipodaštavamo i tobož ponižavamo one koji imaju manje uspehe od Republike Srbije. Ne smete da govorite, zamislite, o svojim ekonomskim uspesima, koje potvrđuje Evrostat, zato što Srbija kao parija mora da bude naviknuta na to mesto. Srbija sme da pobeđuje u košarci, ponekad u odbojci i vaterpolu, a ovo drugo Srbija ne sme da pobeđuje. Srbija mora da bude ta koja će da nas moli za milost i Srbija mora da bude ta koja će da nam se zahvaljuje za hiljadu, dve, pet i 200 hiljada evra koje ćemo mi da doniramo i da damo milostinju kada poželimo. Srbiji to nije potrebno danas. Srbija, hoćete da nam pomognete - hvala vam, ali nam ni pomoć nije potrebna. Srbija sama kreira novac kojim napredujem brže nego sve ostale evropske zemlje, ali osnovni uslov jeste taj da čuvamo mir i sa Albancima na Kosovu i Metohiji, da time čuvamo bezbednost i sigurnost našem narodu na Kosovu i Metohiji, jer od tog kafanskog busanja u prsa po Beogradu neće da imaju mnogo sreće naši ljudi u Donjoj Budrigi, ni u Klokotu, gde su im komšije ne samo Srbi, već i Albanci i oni moraju da prođu… Samo idite u Sirinićku župu da vidite kuda moraju da prođu naši ljudi kada idu u Štrpce. Možda je 1% od vas tuda prošao, pa da vam kažem da morate da prođete kroz podvožnjake ili ispod nadvožnjaka, kako god hoćete, na kojem su murali OVK-a najveći na kugli zemaljskoj. Ispisani su i grafiti i protiv našeg naroda i o njihovom herojstvu i o našim zločinačkim poduhvatima i o svemu drugom. Pa, samo neka vam dete prođe tri puta tuda, pa ću onda da pitam te junake iz beogradskih kafića šta bi radili i zašto ne idu da pomognu našem narodu na Kosovu i Metohiju. Što nikada ne znači, kada vam ovo sve govorim, da kod nas ne postoji dovoljno energije, dovoljno borbenosti, dovoljno strasti i snage da čuvamo Kosovo i Metohiju, da čuvamo interese našeg naroda. Samo želim da vam kažem da su stvari mnogo komplikovanije od onih kako ih mi predstavljamo, jer nisu stvari – hoćeš da priznaš, nećeš da priznaš. Neću i nećemo, ali imamo milion stvari kompromisnih koje moramo da rešimo i da razumemo težinu naše pozicije, da razumemo težinu naše pozicije. I, kada čujem naše političare koji kažu – pa, ponudićemo Albancima široku autonomiju, nijedan Albanac neće to da čuje. Nemojte sebe da zavaravamo i da lažemo se - nijedan. Ne postoji nijedan. Slovima i brojem – nijedan. Ne ima ih, mi ćemo da im damo, mi to možemo. Mali smo mi da možemo da određujemo Francuskoj, Nemačkoj i Americi, ali smo dovoljno veliki da možemo sebe da štitimo od poniženja i to je ono što ti veliki nisu razumeli, misleći kao i Priština. Priština misli… On je deset puta ponovio reči predsednika Bajdena o međusobnom priznanju i rekao – pa, Bajden je rekao, to mora tako. Ja sam mu rekao, Nikola je svedok – ja sam, čoveče, prošao kroz to u Beloj kući. Meni su u beloj kući to nudili. Ja sam u Beloj kući imao dovoljno hrabrosti da to odbijem, a ne da mi ti nateraš ovde, Kurti u Briselu, da pristanem na nešto što mi ne pada na pamet da pristanem. Želim da ponovim – kompromisno rešenje je jedino moguće rešenje i kada me pitate šta je to kompromis, ja ću da vam kažem – ne znam, ali svi zajedno do kompromisa moramo da dođemo. Ako ne budemo došli, ostavićemo ovaj problem generacijama koje dolaze. Ja znam da se mnogi od vas tome raduju. Možda ste vi u pravu, možda vi bolje vidite nego ja. Ne bih se kladio. I do sada se pokazalo, podsetiću vas, u više navrata, posebno se obraćam mojim stranačkim kolegama, da sam neretko video malo dalje. Kada sam rekao da idemo na smanjenje plata i penzija 2014. godine, zato što nam je zemlja razorena finansijski, zato što nam je ekonomija uništena, zato što su nam sve fabrike opljačkali i razorili, postavili lance i katance i tada na svim forumima stranke koju sam vodio i koju volim, svuda ste mi govorili – pa, nemoj to da radimo, bolje je da se dalje zadužujemo, ali da ne smanjujemo, da ne diramo ništa, narod je uvek nezadovoljan. Tada sam vam rekao – kako ćemo da dobijemo izbore koji su nam za godinu ili dve? Tada sam vam rekao – ne bavimo se mi politikom zbog izbora. Izbori su da ljudi kažu šta misle o nama i drugima, ali se bavite politikom zbog toga što hoćete da uradite nešto za svoj narod. Upravo zbog toga što su ljudi imali poverenje i znali su da smo bili pošteni prema njima, da ih nismo lagali, da ih nismo obmanjivali, da im nismo pričali kako je lako, jednostavno i lepo, nego smo išli sa najtežim mogućim merama, sa najtežim mogućim lekovima za najtežu moguću bolest. Danas možemo da imamo jednu od najnaprednijih i najbrže rastućih evropskih ekonomija, bez ikakvih finansijskih problema da pomažemo ljudima i nezaposlenim i zaposlenim, i preduzećima našim i svima drugima. Tako vam je i po ovom pitanju. Nemojte da se radujete zamrznutom konfliktu. Nažalost, plašim se da će ostati takav, plašim se, ali se tome ne nadam. I 90% vas može odmah da kaže, 90% su šanse da će tako da bude. Nažalost, tako je, jer nemate dovoljno odgovorne partnere, nemate ljude koji čak, pokušavaju da shvate realnost, nemate ljude koji razumeju da više nije svet samo SAD i Evropska unija, koji su važni, mnogo važni, beskrajno važni, a sa druge strane imate nas koji vidimo i čim nam krene bolje odmah postanemo bahati i kažemo, mi danas možemo sve. Jer, kad pogledate, a pročitaću vam posle precizne podatke kako se Priština naoružava, ko je naoružava, da dobijete svaku pušku koju imaju, svako vozilo koje imaju i koliko ulažu više, dakle, u prethodnih pet godina pa do sledeće godine udvostručiće svoj budžet. To udvostručavanje njihovog budžeta sa svim onim što dobiju od Amerikanaca, Turaka i Nemaca, što u opremi, što u naoružanju, što u obuci za prištinske borce, za prištinske, oni ne kriju vojnike, i ako su pripadnici KSB, ali oni ne kriju i organizovano je kao prava vojska i niko ne pokušava da ih zaustavi u kršenju, još jednom kršenju Rezolucije 1244, kao što su nama u stanju da prebace svako kršenje, svake rezolucije, pa makar i u minimalnim granicama. Sve je to, da budem iskren u odnosu na to koliko mi imamo novca i koliko mi ulažemo, ništa posebno i nije čak ni za brigu. Nije, čak ni za brigu. To vam govorim, ja kao neko ko je uvek pesimističan i ko uvek rađe nas potcenjuje, a druge precenjuje. Nije za brigu, za brigu je nešto drugo. Za brigu je trend koji pokazuju da pojedine zemlje zapada žele da ih dodatno naoružaju, dodatno opreme, pa se pitate - zbog čega to radite? Kada oni kažu – pa, što to vi radite? Pa, mi to radimo zato što imamo pravo na to, jer smo suverena i nezavisna zemlja. Imamo pravo, da nikoga ne pitamo i da radimo šta hoćemo sa našim oružjem i oruđem. Za nas je važno samo kada ga kupimo da vidimo kakvo je stanje javnog duga i da vidimo u skladu sa tim, kakvo je stanje javnog duga, možemo li mi to sebi da priuštimo ili ne. Ali, oni to pravo nemaju. Time hoće da vam kažu da oni njih tretiraju kao suverenu i nezavisnu državu, suprotno Rezoluciji 1244, međunarodno javno-pravnim aktima i drugim sporazumima koji su potpisani, uključujući i Kumanovski sporazum. Ali, šta ih briga. Kao što rekoh više puta: „Quod liced lovi, non liced bovi“, dakle - što priliči Jupiteru, što priliči Bogu, ne priliči volu. Dakle, oni su bogovi, a mi smo volovi, pa nemamo baš pravo, slična ili ista prava, kao što imaju oni. Ono što je problem u svemu tome, najveći koji vidim danas, kao predsednik Srbije, to je taj da ja ne vidim rešenje. Ne vidim kako bi to kompromisno rešenje izgledalo, niti vidim nameru kod druge strane da uopšte raspravlja ili čak da budem precizan, da uopšte razmišlja o kompromisu. Kod njih se sve svelo na najbrutalniju kampanju protiv Srbije. Neću da vam govorim o tome da je tema koju su pomenuli, podizanje tužbe za genocid protiv Republike Srbije, a onda kada sam primereno odgovorio, a onda je rekao – a što se vi bunite, u stvari. To nema veze sa vama, to ima veze sa činjenicama koje su se desile na terenu, kao da je citirao Mila Đukanovića ili Milo Đukanović Kurtija. Potpuno iste reči su upotrebili, iako jedan drugog nisu čuli. Kažem – pa, nema problema, samo nemoj da nam pretiš više. Hajde, podnesi tu tužbu za genocid. Ja vam kažem, nemaju nikakve šanse. Mogu da je podnesu. Tražili su od Albanije Albanija je odbila da bude ta koja će da preda tu inicijativu. Hajde da vidimo sad, podnesite tu tužbu za genocid, da vidimo šta ćete da uradite sa tom tužbom, ali kad podnosite tužbu za genocid morate da znate da ne znam o čemu bismo u tom slučaju razgovarali. Šta onda očekujete od Srbije? Šta onda očekujete od nas? Da vam plaćamo ratnu odštetu zbog toga što ste pokušali i uz podršku zapadnih sila iz vašeg ugla uspeli da ocepite deo naše teritorije, što mi ne prihvatamo. Dakle, zbog toga mi treba da platimo nešto i zbog toga smo mi počinili genocid. Govorili ste nam o velikoj humanitarnoj katastrofi, pa na kraju jedinu humanitarnu katastrofu doživeše Srbi. Albanaca je ne manje na Kosovu i Metohiji u odnosu na to koliko ih je bilo 1998, 1999. godine, a Srba je za oko 120.000 manje. Preteramo i mi, pa kažemo da je veći broj, ja vam govorim precizno brojke. Mi više nemamo u Kosovu Polju nikoga. Ostalo nam je da pevamo "Srpska se truba s Kosova čuje", ali nema nijednog Srbina u Kosovu Polju, ima nešto malo Srba u Bresju, koje je bilo 85% srpsko. Gubimo Ugljare, gubimo Čaglavicu zato što ih na pametan i lukav način proteruju. Svako mesto gubimo, samo što se mi pravimo da se to ne dešava i možemo da pomažemo koliko god hoćete novcem, ne ide, to je realan život. Druga je stvar šta mi osećamo, šta je naša duhovna snaga i šta je ono što znamo čega ne možemo i ne smemo da se odreknemo, ali mi moramo jednako, kao i Albanci koji ne razumeju šta je realnost da pokušamo da budemo pragmatični, racionalni, ne zbog nas, već zbog toga, kao što vidimo ovde mnogo mladih ljudi koji uskoro treba da dobiju decu. Da budem sasvim otvoren prema vama, neće moja deca biti kukavice, imam dvojicu sinova koji se nikada neće skloniti ko god bude bio na vlasti i kad god država bude pozvala na ogromnu zemlju oni će uvek biti tu, ali ja ne bih voleo da budem sasvim iskren kao otac, ćutao bih, reč ne bih rekao, ali ne bi voleo da mi neko Danila ili Vukana vraća u kovčegu, isto tako, ne bih voleo da tuđu decu vraćam. Ispričaću vam nešto što me je ogorčilo beskrajno. Pre neki dan sam rekao, da vidite kakvi smo mi ljudi, pre neki dan sam rekao nekome u našim službama - pozovite na tu veliku vežbu, na Pešter, gde ćemo pokazati snagu srpske vojske, veliku snagu srpske vojske, danas desetostruko veću nego što je bila pre nekoliko godina i nisam preterao kada kažem desetostruko veću. Kažem - pozovite ljude koji su bili na Košarama, pozovite preživele borce sa Košara. Nije prošlo 48 časova, mislio sam da je to završeno. Znate, predsedniče, ne možemo to da uradimo. Ne razumem, zašto ne možete to da uradite. Da li kršimo neki protokol? Da li smo nekome nešto nažao učinili? Ti ljudi su bili tamo da brane našu zemlju. Mi smo ih poslali da brane našu zemlju. -Pa, ne možemo. Znate, mnogi od njih imaju dosijea. Neki su činili pre, neki posle toga različita krivična dela i prekršaje, pa sad nije u redu da oni budu u blizini predsednika. Onda sam napravio spisak, izvučeno sve ko je kakva dela počinio i tako dalje. Ja sam ih pozvao sve - dođite kod mene na razgovor. Onda su došli svu u moju kancelariju i rekao sam - ovo je sve tačno što ste mi doneli. - Jeste, sve je provereno više puta, sve je to urađeno baš kako treba, sve procedure poštovane. Onda sam pitao te ljude koji su došli kod mene - da li je tvoj sin bio na Košarama? Da li si ti bio na Košarama? Da li sam ja bio na Košarama? Nismo. Njih smo mogli tad da šaljemo. Nismo im čitali dosijea. Nismo ih pitali jesu li napravili prekršaj ili neko krivično delo. Kad je trebalo da brane zemlju, onda smo ih poslali tamo, zato što mi nismo imali dovoljno hrabrosti da tamo budemo umesto njih i zato što smo mislili da smo mnogo pametni da ostanemo ovde u Beogradu i da radimo mnogo važne stvari, a oni su topovsko meso i za NATO i za Albance iz Albanije i za Albance sa Kosova i Metohije. Kada sam to pitanje postavio, oni su rekli - pa nismo tako razmišljali, nisu to ni loši ljudi, radili stvari u skladu sa zakonom. Onda sam im rekao - e sad lepo, pošto imamo spisak od 186 ljudi koji su preživeli Košare, nadam se da nisam pogrešio za jedan ili dva, oprostiće mi, rekao sam - sada ih lepo pozovite, svi da dođu, u kakvoj god hoće uniformi, u kojoj god uniformi da su bili na Košarama i svi će da budu na Pešteru u mojoj blizini, a vi onda govorite da sam ja pogazio protokole i uradio sve suprotno od onoga što su mi bezbednosne službe rekle, jer ja hoću da ti ljudi koji su se borili hrabrije od drugih, mnogi od njih ranjavani, 108 njih izgubilo život, hoću da njima ukažemo poštovanje, čast, da se nikada više ne stidimo naših boraca, nego da se njima ponosimo. Ali, ovo sam rekao samo da bismo bili pošteni i prema budućim generacijama. Samo vi koji se busate u prsa u beogradskim kafićima razmislite hoćete li ne da šaljete nečije tuđe, već svoje dete hoćete da šaljete. Ko god da pozove bilo kojeg od mojih sinova, oni će da idu, bilo kada. A da li bih voleo da se to desi? Ne bih. Voleo bih da uživaju u ekonomskom napretku, voleo bih da mogu da pošteno rade, zarađuju za svoj hleb i ništa više. Kurti je tražio deklaraciju o miru. To je bilo onako lukavo smišljeno, da je tobože on za mir. Zamislite deklaraciju o miru koji vi potpisujete sa samim sobom. I tako bi Srbija ne znam s kim potpisala deklaraciju o miru, pošto da potpišemo deklaraciju o miru, morate da razumete da sve što rade su trikovi samo da bismo ovako ili onako priznali nezavisnost Kosova, jer deklaraciju o miru možete da potpišete samo sa suverenom i nezavisnom državom. Moje pitanje - a šta da mu kažete? Ako kažete ne, onda ste vi protiv mira, a oni su za mir i onda morate da uđete u objašnjenja koja traju po 20 minuta, pola sata, zašto to tako ne može, ali vi vidite iza svake rečenice koje izgovaraju, to je samo, nateraće Amerika i EU Srbiju da prizna nezavisnost Kosova, a mi im nećemo čak ni ponuditi ništa. Vidite nepostojanje želje za razgovorom i to je ono što me brine. Mi smo spremni da štitimo tu najvišu vrednost, uz slobodu, a to je mir, ali nismo spremni da kada o tome govorimo, da prihvatimo ne samo iz Prištine, već i iz bilo koje zemlje na svetu, poniženja koja nam je neko namenio. Srbija, pre svega, više nije zemlja podaničkog i udvoričkog mentaliteta. Mi nikada ne smemo da budemo bahati i arogantni, ali vam takođe obećavam da Srbiju i govorim da Srbiju danas ne vode, a obećavam da neće ni u narednom periodu voditi oni kojima će sekretari pojedinih ambasada da govore šta smeju da kažu, šta smeju da napišu, na šta smeju da odgovore, a na šta ne smeju. I ponosan sam na činjenicu da je Srbija samostalna i nezavisna zemlja i samostalna u svom odlučivanju, samostalna u kreiranju svoje politike. Zamislite da se danas dogodi, kako se događalo 2008. godine, da vas pozove jedan tajkun i trojica ambasadora u kafanu i da vam izdiktiraju sastav Vlade. Da li možete da zamislite da neko od njih danas mene pozove i da mi kaže koga ću da izaberem za mandatara ili koga ćete vi ovde da izglasate za člana Vlade, a koga ne? To bi bilo takvo poniženje da ne bih mogao sata da živim, ne dana, sata. To bi bilo takvo poniženje za našu zemlju, takvo poniženje za naš narod da nemam reči. I to pokazuje koliko je Srbija i u političkom, a ne samo u ekonomskom smislu napredovala. Mi smo uspeli, uprkos svemu drugom, obnavljajući sve naše manastire i crkve, završavajući, ne završavajući, već suštinski gradeći i završavajući izgradnju Hrama Svetog Save, jer smo najviše uložili u njegovu izgradnju, da podignemo i spomenik caru Lazaru na Kosovu i Metohiji i kralju Milutinu u Gračanici i Stefanu Nemanji u Beogradu i kralju Petru oslobodiocu u Novom Sadu, da o svemu tome brinemo, da napravimo filmove o Prvom svetskom ratu, prvi put posle 1964. godine, i to dva – i „Čarape kralja Petra“ i „Zaspanka za vojnika“ i da napravimo „Daru iz Jasenovca“ i sve drugo što nismo uradili u prethodnim decenijama, da pokažemo koliko je važno da čuvamo svoj identitet i samopoštovanje. Ali, uz samopoštovanje, moramo da pokazujemo poštovanje i prema drugima, moramo da pokažemo pijetet i prema albanskim žrtvama i bošnjačkim i svim drugim žrtvama i da nam to ne bude teško kada to kažemo. Pustite to što će neki od njih da gledaju da politički manipulišu time, da i posle 26 godina ili posle 22 godine traže dodatna politička prava za sebe, ratne odštete i ne znam koja sve čuda. Neka traže šta god hoće. Naše je da nikada zbog toga što nam se čini da smo pod pritiskom ne odustanemo od istine i da uvek i u svakom trenutku iskažemo i saučešće i pijetet i gorko kajanje što su neki od naših sunarodnika počinili teške zločine. Time moramo da se razlikujemo od svih drugih. Ja znam da vam ovo nikada neće naići na aplauz, ni na odobravanje, ali mi verujte da je to jedino što nama Srbima daje snagu. Ako ne budemo poštovali druge i ako ne budemo pokazali poštovanje prema drugim žrtvama, svi će se pitati šta sa nama nije u redu, je li moguće da vidimo samo svoje žrtve. Ali, isto tako, kada govore o jednom mestu na prostoru bivše Jugoslavije, a kako možete da zaboravite Jasenovac? Pa da uzmemo Tuđmanove procene koliko je Srba stradalo, i to je višestruko više u odnosu na ono mesto o kojem svi govorite. Dakle, mi Srbi da očekujemo Bog zna kakvu pravdu kao narod ne možemo i ne treba da je očekujemo. Plaćaćemo cenu manjim delom naše pogrešne politike, svakako je bilo i toga, a većim delom bahate, osione, arogantne politike brutalnih interesa gaženja samostalnih država i naroda koji nisu podanički orijentisani, a što postoji kod dela velikih sila, koje nam nikada neće reći – izvinite ni za agresiju protiv naše zemlje 1999. godine, jer će uvek reći da su time sprečili humanitarnu katastrofu. A kad im postavite prosto pitanje, a postavljam ih svakoga dana, to je, pa, dobro, humanitarna katastrofa, mogli smo da odgovaramo za to, kakve to veze ima sa secesijom dela teritorije Srbije? Što ste dali Kosovu nezavisnost? A, kada pričate o humanitarnoj katastrofi, pa zar nije iz vašeg ugla deset puta veća humanitarna katastrofa situacija u Avganistanu? Pa što niste odvojili Kandahar od Kabula? Što niste odvojili šiitsku Basru od Bagdada ili još bolje od kurtskog Mosula ili sunetskog Tikrita? Što to niste uradili? Što niste odvojili Alepu i Homs od Damaska? Svuda je bila neuporedivo veća humanitarna katastrofa nego na Kosovu i Metohiju, nego ste to samo Srbima uzeli. E, dobro Aleksandre, u pravu si za to, ali hajde da mi pređemo na ono što je realnost itd. Ja kažem – e, dobro, drago mi je da nemate odgovor. Onda usledi drugo pitanje koje postavljaju naši ljudi iz Republike Srpske, i tu ćete da vidite neverovatno licemerje. Pri tome, odmah da bude sve jasno, mi se zalažemo za poštovanje integriteta Bosne i Hercegovine i uvek ćemo to da radimo, uz poštovanje integriteta Republike Srpske, jer je Srpska i ustavna i Dejtonska kategorija u Bosni i Hercegovini. Kada dođu ljudi iz Republike Srpske, pa im postave pitanje, i onda oni misle da imaju pravo da ih preda mnom kritikuju, kažu – pa, kako ste to Albancima na Kosovu i Metohiji dali pravo na samoopredeljenje, a kako to mi Srbi na definisanoj međunarodnim ugovorom teritoriji nemamo pravo na to, po kom to principu međunarodnog javnog prava? Muk. Dobro, vi znate da bi to bilo loše. Ne pitam vas to, pitam vas po kom principu međunarodnog prava. I, onda ih ja pitam - nema problema, ja sam protiv toga , ne diramo u Bosnu i Hercegovinu, poštujemo je, razumemo sve, milion puta sam to ponovio i pred Dodikom i pred Željkom i pred svima, ali mi recite šta da im odgovorim, šta da kažem tim ljudima. Jedan od najvećih evropskih državnika mi je rekao, jedini koji je rekao, da ti kažem sve si u pravu, Aleksandre, sve si u pravu što si rekao, ali ti moraš da razumeš, jer znam da razumeš, da je situacija drugačija i moraš da imaš pragmatičan pristup, zemlja ti ide dobro napred, čuvaj zemlju, ne ulazi dalje u to. Ja kažem – to i radim, ali vas ja pitam možete li da mi navedete princip po kojem neko ima pravo, a po kojem neko drugi nema pravo i na to mi verujte nema odgovora, nema nikakvog smislenog odgovora. Pošto znaju da nema smislenog odgovora, jer na svako potpitanje sam im deset puta odgovorio, sad i ne govore više o tome. Nema smislenog odgovora i neće ga ni biti i zato mi Srbi ne treba da tražimo smislene odgovore i pravdu, jer nećemo dobiti ni pravdu, ni smislene odgovore. Treba da gledamo sebe i treba da gledamo šta je to što možemo, dokle možemo, šta je to što je realno da sačuvamo mir, da sačuvamo zemlju, da sačuvamo našu decu. Nije naš problem više odliv iz zemlje. Naš je problem što nemamo decu. Nama je odliv u prethodne godine nikada manji, imamo čak neuobičajeno značajan priliv ljudi spolja koji dolaze u našu zemlju i Srba koji se vraćaju i dalje to postoji kao problem, ali ni blizu kao što je bio pre 10, 20 i 30 godina. Više nam nije odliv onih koji su najviše intelektualci, već nam je problem što nam odlaze zanatlije. Dakle, naše je da vidimo kako da pronađemo tu sredinu, da čuvamo svoj obraz, da čuvamo svoju zemlju, da čuvamo svoju naciju, da vidimo koje mere da pronađemo. Ne znam koliko da platimo da bi neko imao dete. Ako treba to da radimo, uradićemo, jer nam to postaje najskuplja i najvažnija reč u Srbiji ili jedina važna reč. Nećemo da imamo radnu snagu za fabrike, nećemo da imamo ništa ako nemamo dece. Dete postaje apsolutno najvažnija činjenica za svakog od nas, ne to koliki nam je rast, važno je koliki nam je rast, važno je kakve su nam ekonomske performanse, važno je šta ćemo sa Kosovom i Metohijom. Nećemo ništa ni sa čim ako ne budemo imali dece, iako to ljudi ne razumeju u Srbiji. Dakle, naše je da pronađemo taj put odgovornosti, ozbiljnosti u kojoj ćemo čvrsto da čuvamo i štitimo naše nacionalne i državne interese, ali istovremeno da svakoga dana tragamo za kompromisnim rešenjem, jer bez toga neko će da odmrzne taj konflikt tog dana, a onda ću šta god da uradimo i kako god da se sve završi da pitam nečiju majku i da joj kažem – žao mi je što više nemaš sina, ali, evo, mi smo napravili veliku pobedu, pa kakva je to pobeda, kakva je to pobeda? Ako je neko od vas spreman na to, ja nisam, osim da budemo brutalno napadnuti od bilo koga, nisam spreman u tome da učestvujem, a pri tom imajte u vidu da sam upozorio i Kurtija i Međunarodnu zajednicu da ne pokušavaju fizički da zauzimaju stanicu Valač, i to vam kažem otvoreno, jer znam šta planiraju i šta su planirali i upozorio ga i zamolio da to ne čine. Tri puta, čini mi se, Nikola, sam rekao – ja te molim da to ne pokušate da učinite. I ovi ljudi odozgo, sa galerije, znaju šta to znači. Vi u ovoj sali ne znate i ne morate da znate. Ne zato što su oni važniji od narodnih predstavnika, već zato što smo mi o tome bezbroj puta raspravljali na forumima na kojima možete da raspravljate. Tri puta sam ga zamolio – nemoj, molim te, da pomisliš fizički da zauzimaš Valač, evo, molim te, možeš to da uradiš na 24 ili 48 sati, i to je sve. Dakle, bezbroj rizika ima, bezbroj problema. Naše ponašanje mora da bude odgovornije, ozbiljnije. Mi moramo narodu da govorimo istinu, da ga ne obmanjujemo, da ne pričamo bajke zato što nam predstoje izbori. Neka pričaju bajke oni koji ga lažu sve vreme. Znate kako izgledaju ti njihovi razgovori sa strancima? Mi moramo da smenimo ovog diktatora Vučića, vidite, on ne želi da prizna nezavisno Kosovo, a onda oni pitaju – a vi želite. Ne, ne, mi mislimo, znate, dragi drugi sekretaru ili treća sekretarice i prvi zameniče druge sekretarice, mi želimo da vas obavestimo da je najveći problem u razgovorima sa Prištinom nedostatak transparentnosti i demokratskog kapaciteta. Ovi ljudi ih gledaju, šta ove budale pričaju – pa dobro, nego nam recite kakvo vi rešenje vidite. Znate, ta transparentnost i taj demokratski kapacitet je strašno važan, vi nam pomozite da pobedimo Vučića, pa ćemo se mi dogovoriti sa Albancima brzo, 15 dana, mesec dana. U redu je to, ljudi, da ćete da se dogovorite sa Albancima, nego šta će da bude to rešenje, rezultat vašeg dogovora. Nemojte sad, mnogo nas pitate, nismo spremni do ovog nivoa nismo došli da razgovaramo sa vama, ali je najvažnije da nam pomognete da se ratosiljamo diktatora, a onda će sve da bude drugačije i lakše. Zamislite, kada imate takve neodgovorne tipove sa jedne strane i ovako ne odgovorne ljude u Prištini sa ovakvim pristupom, a o čemu sam već pričao. U šta to sve može da se pretvori u samo jednom jedinom danu? Dakle, puna ozbiljnost, puna odgovornost, mnogo rada, još veća podrška našem narodu, podrška našim junacima koji žive i čuvaju naša ognjišta, čuvaju srpsko ime na Kosovu i Metohiji. To niko ne može da nam zabrani, ali je racionalan, pragmatičan pristup rešavanju svih problema, spremnost i otvorenost za dijalog, spremnost i otvorenost uvek za razgovore sa Albancima, da sve probleme rešavamo mirnim putem, na njihove pretnje ne uzvraćati pretnjama, ali jasno staviti do znanja da nećemo dozvoliti nikakvu novu „Oluju“, nikakav novi „Bljesak“ i nikakav novi progon srpskog naroda. Da privedem kraju ovo izlaganje, a onda sam spreman da odgovorim na sve vaše primedbe, pitanja. Zadovoljan sam što smo juče sa delom ljudi koji su van parlamenta, koji drugačije misle, imali dobar, ozbiljan, sadržajan razgovor i mnogi od njih su, uprkos protivljenjima našoj politici, rekli da su spremni da pomognu svojoj državi. Ne nama kao političkim subjektima i ne personalno, ali svakako da pomognu svojoj državi i ja im izražavam zahvalnost na odgovornom pristupu. Mi smo suverena nezavisna zemlja, država koja ima pravo na svoje interese, na svoju teritoriju, na život i tog prava ne želimo da se odričemo, sviđalo se to nekome ili ne, pogotovo što tim pravom nikoga ne ugrožavamo, pa ni ljude na Kosovu i Metohiji. Nećemo mi tamo, niti smo ikada išli, bilo koga da napadamo, ratujemo i nikada nikog nismo terali. Želimo svim ljudima da žive na isti način, kao i mi, u miru i sigurnosti i sve što hoćemo to je da igramo političku utakmicu koju možemo i moramo da igramo po uslovima i pravilima koja važe za sve, po principa koja važe za sve. I onu koja će se završiti ne poniženjem ili nasiljem bilo koje strane, nego rezultatom kojim niko do kraja neće biti zadovoljan. To je upravo jedini rezultat i osnovni uslov za nastavak utakmica raznih, a ne sukoba i nasilja i to je jedino što Srbija može da ponudi i ništa više od toga. Plašim se, plašim se da takva želja za kompromisom i postizanjem dogovora u ovom trenutku uopšte, ali uopšte, ne postoji na drugoj strani, jer sam imao priliku da sretnem oba predstavnika izvršne vlasti Prištine, dakle i Vljosu Osmani i Aljbina Kurtija. Ja nešto slično nikada nisam čuo ni od Haradinaja, ni od, doduše njega sam samo nekoliko puta video na regularnim skupovima, ni od Hašima Tačija, ni od Hotija. To je nešto što nikakve veze sa ozbiljnošću, odgovornošću i realnošću nema. Pri tome, ne moram da vam govorim šta mislim i šta vi svi mislite o svoj pomenutoj trojici koji su pre Kurtija vodili razgovore. Na kraju, naša ponuda jesu razgovori, razgovori, razgovori i da pokušamo da dođemo do kompromisnog rešenja. Molim sve da ne teraju Srbiju da uradi ono što ne može. Pomozite Srbiji da uradi ono što može. Živeo naš narod na Kosovu i Metohiji. Živela Srbija. Hvala.
Zahvaljujem. Izvestilac Odbora za Kosovo i Metohiju Milovan Drecun ima reč. Izvolite.
Poštovani predsedniče Narodne skupštine, predsedniče Republike, članovi Vlade, drage sestre i braćo sa Kosova i Metohije, vi koji predstavljate naš narod u našoj južnoj pokrajini, tamo gde je koren svakog Srbina, svake Srpkinje, ma gde god bio rođen, ma gde god živeo, koleginice i kolege, Odbor za Kosovo i Metohiju je razmotrio i jednoglasno usvojio izveštaje o radu Kancelarije za Kosovo i Metohiju u periodu od maja prošle godine do juna ove, kao i o pregovorima sa privremenim institucijama samouprave. Iskoristio bih priliku da ispred Odbora kažem nekoliko rečenica, ono što sam uočio tokom ovih sastanaka u ovom sazivu. Odbor snažno podržava napore naše države da pomogne srpskom narodu da opstane na Kosovu i Metohiji, da se razvija, da bude bezbedan i da ima perspektivu. Uočili smo veoma izraženo delovanje Kancelarije za Kosovo i Metohiju i Vlade Republike Srbije koji pomažu srpskom narodu na način da su pokrili sve oblasti života srpskog naroda i da se ravnomerno raspoređuje podrška u svim opštinama gde Srbi žive na Kosovu i Metohiji. Bez sigurnog krova nad glavom nema opstanka, nema ni povratka i zato posebno podržavamo izgradnju stanova, kuća, povratničkog naselja. Bez škola, vrtića, zdravstvenih, obrazovnih ustanova koje su od vitalnog značaja za razvoj i opstanak srpskog naroda na Kosovu i Metohiji, ne može se opstati i živeti normalno. Ekonomsko snaženje Srba, posebno u poljoprivredi, je od vitalnog značaja za ekonomsku perspektivu srpskog naroda. Infrastruktura, vodovodi, time se čuva srpski narod na Kosovu i Metohiji. Zaštita kulturnog i istorijskog nasleđa je bitna za očuvanje duhovnog i nacionalnog identiteta srpskog naroda. Informisanje, od posebnog značaja. Znate, 1988. godine, pre 33 godine, uradio sam kao novinar prvi izveštaj o Kosovu i Metohiji i od tada do danas baveći se tim pitanjem nikada nisam mogao bez snažne emocije da govorim o tome i to je verovatno osećaj svih nas. Pored svega ovoga što je državno rukovodstvo uradilo na podršci srpskom narodu, ispunjavanje osnovnih, svuda u svetu garantovanih ljudskih prava i sloboda i bezbedan život su temelj za opstanak srpskog naroda koji je na Kosovu i Metohiji neravnopravan, diskriminisan, omalovažen. Privremene institucije na Kosovu i Metohiji tretiraju Srbe kao građane drugog reda. Zato je od presudnog značaja da nastavimo kao i do sada da maksimalno pomažemo našem narodu da opstane, da se što više proteranih vrati na svoja ognjišta, da se naš narod razvija, da se umnoži. To ćemo moći da ostvarujemo očuvanjem dijaloga sa privremenim institucijama samouprave i snažnim opredeljenjem i insistiranjem da se kosmetski problem rešava isključivo na miran način, političkim dogovorima, a ne pretnjama, ucenama, jednostranim odlukama. Odbor za Kosovo i Metohiju pruža punu podršku državnom rukovodstvu da u pregovaračkom procesu sa privremenim institucijama samouprave maksimalno štiti državne i nacionalne interese i integritet države Srbije uz iskrenu posvećenost traganju za postizanjem kompromisnog rešenja koje ne može da se postigne, odnosno može da se postigne jedino u okvirima dijaloga, a nikako u okvirima jednostrano proglašene nezavisnosti Kosova. Samo uspešan dijalog može da stvori uslove za početak jednog iskrenog poverenja između Srba i Albanaca, koje nam je toliko neophodno. Jeste, gospodine predsedniče Republike, na ovoj generaciji odgovornost da stvorimo uslove da mladi Srbi i Albanci ne vide jedni u drugima arhi neprijatelje, već da u jednom trenutku prihvate da je nešto što je realno zajednički život i na Kosovu i Metohiji i svuda gde god se nađu. Ovo nije dobra situacija. Ovim putem ne treba ići. Nažalost, Priština nikako da shvati ovu stvar. Još samo jedna stvar. Zaista me raduje kada ste spomenuli da će preživeli pripadnici boja na području karaule Košare biti pozvati da prisustvuju vežbi na Pešteru uz jednu napomenu – znate, poput junaka sa Košara podjednakih junaka bilo je svuda po Kosovu i Metohiji i na Paštriku i na Gorožupu i na Ćićevici, u Drenici, u Kosovskom pomoravlju i na Bajgori. Rame uz rame pripadnici naše vojske, naše policije, dobrovoljci, pripadnici naših snaga bezbednosti borili su se na Kosovu i Metohiji za slobodu Srbije. Ne mogu da zaboravim nikako jednu scenu 1999. godine na samom početku zločinačkog bombardovanja naše zemlje kada je jedna vojna jedinica sa borbenim vozilima pešadije kod sela Gornja Trpeza posle nekoliko dana…
Gospodine Drecun, da vam kažem da je ovo izvestilac odbora, a vaša diskusija je naknadno.
Samo sam hteo, predsedniče Narodne skupštine, da vam kažem da jedan vodnik koji se borio za slobodu Srbije tada da podiže tri prsta, okreće se ka meni i kaže – sve je ovo za Srbiju. I sve je za Srbiju. I ovo što danas radimo jeste za Srbiju. Hvala vam.
Hvala. Zahvaljujem. Idemo na predsednike, odnosno ovlašćene predstavnike poslaničkih grupa. Reč ima Muamer Zukorlić. Izvolite.
Poštovani predsedniče Republike, poštovani predsedavajući, uvaženi potpredsednici Narodne skupštine, uvaženi ministri, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gosti, poštovani građani. Danas je pred nama tema od posebnog značaja za Republiku Srbiju, posebno za srpski narod. Do kraja sam svestan nužne opreznosti sa kojim bi trebalo da se obrati po ovoj temi, pred ovim časnim domom u ovom sastavu jedan Bošnjak, narodni poslanik. Čak, neki moji prijatelji su mi sugerisali, najbolje skloni se, ne moraš govoriti na ovu temu ili ne budi na Skupštini ili nemoj diskutovati, jer ovo je vrela tema za tebe, za Bošnjake, za stranku koju predvodiš. Ovo pitanje, pitanje Kosova je nastalo na konfliktu između srpskog i albanskog naroda, a kada se u to umeša jedan Bošnjak ili jedan od predstavnika Bošnjaka, šta god da kažeš neki će se zameriti i nećeš biti po volji sigurno ni jednima ni drugima. Verovatno da sam od onih ljudi u politici koji se isključivo vode ličnim, partijskim ili bilo kojim partikularnim interesom, tako bih taktički, pragmatično postupio, ali pripadam onima koji su uverena da se ne možete baviti ozbiljno politikom i društvenim pitanjima a da nemate stav, hrabrost i odgovornost da iznesete taj stav po svakom pitanju, bez obzira da li ono bilo vruće i rizično za vas. Zato sam odlučio da se obratim sa uverenjem da će od onoga što ću reći, a pre svega će biti iskreno, takođe vodeći računa o činjenici da sam građanin Republike Srbije, korektan građanin Republike Srbije, ali isto tako i čovek i građanin koji želi svakoj najveće dobro i srpskom narodu i albanskom narodu u nadi da će nešto od toga što ću reći moći biti korisno. Zahvaljujem se na iscrpnom govoru predsednika Republike koji je u većem delu sadržao faktografiju onoga što čini on, Vlada, njegov tim i svi oni koji se bave pitanjem. Mogu reći da sam zadovoljan što je tako veliki akcenat i fokus stavljen na teme iz privrede i razvoja. Kada pred nama imamo pitanje koje se tiče teritorije i koje se tiče svetinja, hramova, vere, duhovnosti, nije moguće isključiti emocije. Uvek su emocije faktor koji će biti veoma prisutan. Ali, ono što ključni faktori odluke u ovoj zemlji i svakoj ozbiljnoj zemlji treba da imaju, jeste način upravljanja tim emocijama. Kako upravljati, kako menadžirati emocije? Emocije su nešto što je ljudska faktografija i nešto što čoveka između ostalog čini čovekom. Nije se moguće odreći emocija i biti bez emocija, a zadržati ljudskost. Ali, s druge strane jednako opasno je izgubiti kontrolu nad emocijama. U privatnom životu je to mnogo lakše, ali i tada ima određenu cenu u pogledu ophođenja prema emocijama, ali u društvenom životu, odnosno kada ste u prilici da kao predsednik države, kao Vlada, kao ljudi koji nose određene odgovornosti prema narodu, tada pitanje upravljanja emocijama doživljava i dobija poseban značaj, posebnu ulogu, ali isto tako podrazumeva i ogromne rizike. Mi imamo temu u koju i oko koje je ubrizgavana emocija više decenija. To je naša realnost. Inače, sa naučnog aspekta psihologije kada poližete, ubrizgavate ili raspaljujete emocije, znajte da ćete na koncu morati imati epilog adekvatan tome šta ste činili sa emocijama, odnosno šta su očekivanja tih emocija. To je kao kada podižete moral, podižete volju kada je faktor emocije veoma bitan. Ali, znajte da veliko podizanje emocije i davanje velikog prostora emocijama podrazumeva na kraju juriš. I ako nemate juriš ili ako nemate u planu da imate juriš, onda znajte da je to gomilanje, opasno gomilanje energije i vatre sa kojom u nekom trenutku nećete znati šta da radite. Ovo je veoma važno da se zna, a posebno ljudi koji donose odluke. Oni su permanentno na ringlama i to oni najbolje znaju zato što su oni ti koji na terenu i vode dijalog i vode pregovore i suočavaju se sa svim onim što mi možemo da u određenoj meri znamo prateći te borbe i ta dešavanja, ali i sa mnogo onoga što mi ne možemo da znamo, a što oni znaju i oni osećaju, mnogo toga mogu i da nam kažu, a ponešto bogami i ne mogu da nam kažu, jer ako se sve stavi na sto onda mnogo toga gubi smisao, a ako sve kažete svojim prijateljima onda će saznati nešto od toga i vaši neprijatelji, pa onda morate u tome biti veoma, veoma oprezni, pogotovo ako želite da budete državnički predsednik, a ne samo partijski ili dnevno-politički. Tu je ogromna razlika. Zato mi kao narodni poslanici, naravno sa pravom svi oni koji tako osećaju da imamo i emociju i da tu emociju i pokažemo, ali znajte da se odluke ne mogu donositi na razularenim, raspuštenim emocijama. To je ono što je jako važno danas ovde znati. Posebno drugi deo govora je po meni veoma važan, onaj koji se odnosi na budućnost, onaj koji se odnosi na dijalog, onaj koji se odnosi na pregovore i onaj koji se odnosi na sve uži prostor da se taktizira, da se ima manevra, već se zapravo državni vrh približava da mora imati neke jasnije stavove kroz taj dijalog i kroz te pregovore i na kraju donositi određene odluke. Čuli smo okvir i danas smo ovde čuli šta se neće, ali na kraju će se morati precizirati, odlučiti i šta se hoće. Nisam siguran da je parlament, kao najviši zakonodavni i predstavnički organ ove zemlje taj okvir u kome se to može unapred nacrtati. Kao što priprema za svaku važnu utakmicu, posmatrajte ovo kao finale svetskog prvenstva, najbolju strategiju napravite, ali će ponovno 11 igrača, strelci, kapiten morati na terenu, na zelenom terenu pred golom da sami odlučuju u nekom trenutku. Jednako tako će morati predsednik, ma kakvu mu mi dana odavde dali podršku, potpunu, ograničenu, neograničenu, okvirnu, načelnu, to ćete morati odlučiti na ovoj danas Skupštini. Možda i na nekoj drugoj, još konkretnijoj, ali definitivno u određenoj meri na ovoj, kako god se postavili, on i njegov tim će morati u trenutku kako se pregovori odvijaju, da zapravo povlače poteze kao na velikim utakmicama, kao na velikim partijama šaha, gde ne možete reći – čekajte, ne znam šta će poslanici u Narodnoj skupštini reći po ovom pitanju. Znači, zato se i bira predsednik, zato se i biraju najviši državnici, gde im kroz izbore i kroz ovakva zasedanja Narodne skupštine zapravo dajete podršku, dajete im ovlašćenje i oni su kao kada šaljete advokata na sud i potpisujete mu ovlašćenje, ako ste izabrali pravog advokata, imate šansu da vas izvuče, a ako ste pogrešili, e, onda, teško vama, kasno je za povlačenje ovlašćenja kada je on došao već na sud i u prilici je da da izjavu u ime vas, a čak i nešto da potpisuje i prihvata nagodbe. Prema tome, ono na šta bih želeo danas da ukažem ovoga trenutka Narodnoj skupštini jeste da se zapravo treba dati podrška pregovaračkom timu, na čelu sa predsednikom, da traži najbolje rešenje. Drago mi je da su okviri ovako kako smo ih čuli, da nisu kruti, da nisu isključivi. Jer, ukoliko želite sa isključivim zahtevima ići na pregovore, onda nema pregovora. Oni su unapred propali. I zato je potrebno tražiti takvo rešenje. Slušajući, po ovom pitanju i sličnim pitanjima, često i od intelektualaca, analitičara i određenih političara se čuje formulacija - konačno rešenje. Moja sugestija i savet bi bio da se izbaci formulacija "konačno rešenje". Konačna rešenja, inače, floskula "konačna rešenja" su svojstvena totalitarnim režimima i diktaturama. Znači, svi totalitarni režimi kroz istoriju su pokušavali da naprave ili iznađu neka konačna rešenja. Samo bog daje konačna rešenja, zapamtite to. Mi, odnosno Srbija država, treba da traži održivo rešenje. To je ono što bi trebalo, po meni, biti okvir koji ostavlja mogućnosti da se dođe do neke tačke koja je prihvatljiva. Dakle, ako tražite održivo rešenje, onda imate prostora da tražite kompromis, a čuli smo da je orijentacija kompromis, što smatram veoma dobrim i što smatram da treba danas ovde da dobije značajnu ili ako je to moguće potpunu podršku. Namerno sam pomenuo pitanje emocija. Ukoliko decenijama samo praznite ili akumulirate emociju bez toga da možete da je artikulišete kroz određeni uspeh, da ne kažem pobedu, dakle ukoliko to predugo traje, samo će da se uvećava depresija, samo će da se uvećava beznađe, samo će da se uvećava atmosfera u kojoj svaki pojedinac troši previše energije, ali ne za korisne stvari. Dakle, država treba naći sa svojim pregovaračkim timom, na čelu sa predsednikom, način da se dođe do određenog rešenja, održivog rešenja, podvlačim formulaciju koju smatram prihvatljivom - održivog rešenja, gde će se početi smanjivati depresija, beznađe i jedno neartikulisano akumuliranje, pa i rasipanje samih emocija. Ovo bi trebalo biti neki strateško-politički pa i psihološki okvir koji bi se trebalo dati predsedniku danas ovde od strane Narodne skupštine, kako bi zapravo on dobio prostor u iznalaženju tog prihvatljivog i održivog rešenja. Inače, pregovori, pregovaranje ili kako se to u blažoj formi kaže - dijalog, uglavnom ishod pregovora ili uspeh pregovora zavisi najčešće od dva faktora. Jedan je faktor sposobnost samog pregovarača. Dakle, sposobnost pregovarača je veoma bitan faktor, bez obzira što to nekad izgleda tako da oni veliki diktiraju a da oni mali moraju da prihvate sve diktate, da su neki odlučili nešto a da neki drugi ne daju ništa, itd, bez obzira na takvu atmosferu, dokle god postoje pregovori znači da nije moguće do kraja realizovati diktate. I zato pregovori uvek predstavljaju šansu. Zato je u pregovaranju veoma važna veština pregovaranja. Čak je pregovaranje i neka vrsta umeća, više od veštine, čak i neka vrsta umetnosti. Jer, to su trenuci u kojima se zamalo, u nijansama, preokrene situacija i za nešto što na pregovaračkom stolu izgleda malo, kasnije u implementaciji, ukoliko imate dobre i jake pregovarače, to ispadne jako važno, ostavite neku kopču, ostavite nešto što je tog trenutka sitno, a kasnije može da poraste i da bude veoma važno. Drugi faktor je zapravo baza, a baza pregovaračkoj delegaciji je ova Narodna skupština i, naravno, celi narod, pre svega srpski narod. Zato je jako važno kako se ta baza ophodi prema pregovaraču, da li će ona da mu veže ruke i noge ili će da mu odreši ruke i noge. To je isto veoma važan faktor. Mi smo danas ovde u Narodnoj skupštini u prilici da na neki način sugerišemo i narodu, da li predsedniku Republike i pregovaraču hoćemo vezati ruke i noge ili ćemo mu raširiti krila pa da on može da raširenih krila traži najbolja rešenja u tom veoma teškom, veoma delikatnom i nimalo jednostavnom izazovu. Naravno da sugerišem zapravo ovo drugo i mislim da diskusije, izlaganja predstavnika poslaničkih grupa i političkih partija bi zapravo trebala da idu u tom smeru. Kao pripadnik zajednice bošnjačkog naroda i predsednik i predstavnik Stranke pravde i pomirenja i četiri narodna poslanika, kao i naše poslaničke grupe, ja želim da ukažem na to da po pitanju Kosova imam izuzetno visoku pažnju i zbog relativno brojne zajednice bošnjačkog naroda na Kosovu koji takođe traže svoje mesto u toj zajednici i u svim tim novim okolnostima, kojima ni malo nije lako da očuvaju svoj jezik, svoju kulturu na koje imaju pravo i zato je za nas i sa tog aspekta izuzetno važno kako će se sve okolnosti odvijati na Kosovu. Naravno da su tu i druge nacionalne zajednice koje imaju slične probleme i slične izazove. Istina, bošnjački narod na Kosovu se preko svojih političkih predstavnika maksimalno bori za svoju poziciju. Ovaj put su ostvarili neke iskorake, imaju i svoju potpredsednicu Vlade, gospođu Emiliju koja je veoma vredna i koja se poput lavice bori za svoju zajednicu koristeći svaku priliku za to. Zato smo, kažem, i kao zajednica koja ne želi na bilo koji način da napravi pogrešan potez u ovim odnosima između Beograda i Prištine, ali isto tako ne možemo biti ni po strani već nam je veoma važno kakvo je stanje bošnjačke zajednice na Kosovu i kako u kojim okolnostima oni mogu ostvarivati svoja individualna i svoja kolektivna prava znajući da će i od samog ishoda ovih pregovora, ovog dijaloga imati i određene implikacije na druge nacionalne manjine uključujući i bošnjačku nacionalnu zajednicu. U tom kontekstu sa pozicije ove poslaničke grupe, odnosno narodni poslanika Stranke pravde i pomirenja mi želimo biti veoma jasni u davanju podrške predsedniku i njegovom pregovaračkom timu na budućim pregovorima i dijalogu i svim procesima koji se odvijaju u tom smeru dajući mu podršku da u punom kapacitetu i političkom, i državnom, i nacionalnom traži ono rešenje koje će biti održivo, koje se može definisati kao dogovor. Svestan sam da se to ne može, kao što sam kazao, nazvati konačnim rešenjem, ali postizanje određenog dogovora će biti neophodno. To postizanje će, mislim celoj zemlji, narodu, svim građanima omogućiti pad osećaja depresije, pad određenog beznađa, pad trošenja ogromne energije koja se razliva u tom smeru, a svakako da celokupni međunarodni odnosi, globalizacija po modelu pre pandemije kovida, posle pandemije, verujte tu je još mnogo nejasnoća. Ne bih sada prosipao svu pamet dok ne vidimo šta će sve iz ove kovid pandemije da izađe u globalnim političkim međunarodnim odnosima. Dakle, mali narodi veoma retko mogu silom da postignu svoje ciljeve. Malim narodima ostaje da svu svoju snagu usredsrede na pamet, na raskoš uma, na mudrost, na taktičnost, na znanje i da kvalitetom znanja i mudrosti i zapravo borbom da se ostvare ciljevi poenima, se održavamo u sedlu i budemo u šansi da nešto uradimo. Greška u tome može da bude kobna. Hvala vam puno i svako dobro vam želim.
Zahvaljujem, gospodine Zukorliću. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da ćemo danas raditi i posle 18 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Reč ima Šaip Kamberi. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, članovi Vlade, gospodine predsedniče Republike, i pored toga što ovde predstavljam političku opoziciju, svestan poteškoća sa kojima se trenutno nalazi dijalog, čvrsto verujem da dijalog između Kosova i Srbije predstavlja jedini put za rešavanje ne samo ovog pitanja, već i okončanja vekovnog neprijateljstva između dva naroda. Kao pripadnik albanskog naroda, ja vidim perspektivu svog naroda u članstvu u EU, ali istovremeno i u međusobnoj i harmoničnoj saradnji sa svim narodima zapadnog Balkana, pa i sa srpskim narodom, i naročito sa srpskim narodom. Kao pripadnik albanske nacionalne manjine koja živi u Srbiji, verujem da će normalizacija odnosa između Kosova i Srbije uticati na normalizaciju položaja mojih sunarodnika koji žive u Preševu, Medveđi i Bujanovcu, ali i svih Albanaca koji žive unutar Republike Srbije. Formula suživota balkanskih naroda jeste tolerancija, strpljenje, međusobno razumevanje. Svaka druga opcija vodila je u krvave sukobe. Pre deset godina počela je prva runda dijaloga između Srbije i Kosova. Početni entuzijazam prvih godina procesa u kojima je potpisano nekoliko dogovora, pa i Sporazum o normalizaciji odnosa iz aprila 2013. godine zamenjen je, rekao bih, dugoročnom krizom. Od blokiranja Srbije da Kosovo uđe u međunarodne organizacije, preko priča o razmeni teritorije, pa do potpisivanja sporazuma u Vašingtonu i imenovanja Miroslava Lajčaka kao specijalnog predstavnika EU, deseta godišnjica od početka dijaloga dočekuje se bez suštinskog uspeha. I pored toga, smatram da briselski dijalog, bez obzira što danas zvanični Brisel ne pruža jaku pokretačku moć, i dalje ostaje glavni mehanizam procesa normalizacije. Drugi mehanizmi koji obuhvataju nekoliko neformalnih, bilateralnih i multilateralnih aktivnosti mogu biti dobrodošli, ali svakako nisu alternativa briselskom dijalogu. Integracija u EU ostaje i dalje zajednički cilj Srbije i Kosova, a sveobuhvatni Sporazum o normalizaciji predstavlja uslov za članstvo u EU i Srbije i Kosova. Specijalni izaslanik EU za dijalog, Miroslav Lajčak, rekao je da dijalog Kosova i Srbije jasno je povezan sa njihovom budućnošću, što ukazuje na to da bez napretka u ovom procesu nijedna strana se ne može nadati članstvu u EU, a malo verovatno je da će EU uvesti još jedan zamrznuti sukob unutar sebe. Sa druge stane, i EU bi trebalo tokom pregovaračkog procesa pružiti izglede za članstvo i Srbije i Kosova još kredibilnijim i vidljivijim kroz veću političku i finansijsku podršku. U cilju stvaranja atmosfere povoljne za dijalog, obe strane bi trebalo da poštuju zvanični stav EU, a to je da bi trebalo da se uzdrže od izjava koje su kontraproduktivne za normalizaciju njihovih odnosa i da rade na postizanju sveobuhvatnog sporazuma. Jeziku mržnje i recikliranju termina osamdesetih, devedesetih godina nema mesta u ovom dijalogu o pomirenju, koji bi istovremeno trebao biti proces suočavanja sa prošlošću. Shvatam potrebu Srbije da se u procesu dijaloga zalaže za svoje interese, ali svakako mislim da je upravo ovo trenutak da javnost u Srbiji bude upoznata da danas Srbija na Kosovu i o Kosovu mora da razgovara sa ljudima kojima je ubijala decu, a mnogima i cele porodice. Vi ćete, gospodine predsedniče, možda u nekoj od narednih rundi dijaloga sa druge strane stola imati Sarandu Bogujevci, čiju porodicu su ubijali srpski „Škorpioni“. Ljudskost u vama neće dozvoliti da je mirno gledate u oči. Verujem da danas srpski narod mora, kako je jednom rekao Bogdan Bogdanović, tuđim očima pogledati sebe i konačno shvatiti da je sticanje prijatelja važnije od osvajanja teritorija. Danas se mora shvatiti da je nezavisnost Kosova logična posledica raspada bivše SFRJ, kao poštovanje prava na samoopredeljenje naroda koji je bio izložen aparthejdu tokom devedesetih godina i nad kojim su tokom 1998. i 1999. godine u ime srpske države i srpskog naroda pričinjeni teški ratni zločini. Srbija danas mora da se suoči sa tim činjenicama. Javnost u Srbiji bi morala da bude u potpunosti obaveštena o svemu što se događalo na Kosovu devedesetih godina. Bili ste dobro krenuli kada ste najavili da ćete obavestiti javnost o detaljima slučaja „Panda“, ali ste onda zastali. Ne znam zašto, ali da ste išli do kraja, danas bi vam lakše bilo. Srpska javnost mora znati da kosovski masakri označavaju seriju pokolja koje su počinile policijske, vojne i paravojne snage nad albanskim stanovništvom 1999. godine. Ubistva su vršena paralelno sa masovnim progonima i deportacijama civilnog stanovništva. Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju je presudom ustanovio da su snage Srbije i SRJ tokom 1999. godine sprovodile raširenu i organizovanu kampanju terora, uključujući i masovna ubistva. Sudsko veće je konstatovalo da su zločini nad Albancima počinjeni na organizovan način, uz značajnu upotrebu državnih resursa i da su Vojska Jugoslavije i policijske snage vršile rasprostranjene, citiram, i sistematske napade na kosovske Albance. Ustanovljeno je da su srpske snage krajem marta 1999. godine počinile masovna ubistva stotine Albanaca, uključujući i žene i decu, u Đakovici, Celinama, Maloj Kruši i Suvoj Reci. To su samo neka mesta. Prema pravosnažnoj presudi Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju, Vojska Jugoslavije i MUP Srbije su u opštinama širom Kosova posle početka bombardovanja sistematski napadali naselja nastanjena albanskim stanovništvom, maltretirale, pljačkale i ubijale civile, naređujući im da idu u Albaniju, Crnu Goru ili Makedoniju, paleći njihove kuće i uništavajući njihovu imovinu. Snage Vojske Jugoslavije i MUP-a Srbije su počinile brojne ratne zločine tokom sprovođenja, kako kaže sud, zajedničkog zločinačkog poduhvata. Zločini su prikriveni tako što su leševi ubijenih civila tajno transportovani u unutrašnjost Srbije. U užoj Srbiji nalazi se nekoliko masovnih grobnica, Batajnica, Petrovo Selo, Perućac i Kiževak su samo neke od njih. Ovom prilikom ću pomenuti samo neke od pokolja koji su počinjeni: 28. februara 1998. godine – masakr u Likošanima; 28. februara i 1. mart 1998. godine – masakr u Ćirezu, policija Srbije je vansudski pogubila nekoliko članova porodice Sejdiju; 26. septembar 1998. godine – masakr u Gornjem Obrinju, jedinice specijalne policije su ubile preko 20 članova porodice Deljija, uglavnom žene, decu i starce; 15. januar 1999. godine – masakr u Račku, snage policije su prilikom napada na selo ubile 45 meštana; 25. mart 1999. godine – masakr u Velikoj Kruši, specijalne jedinice policije su ubile preko 90 muških meštana zatvorenih u jednom ambaru, nakon čega su tela spaljena; 26. mart 1999. godine – masakr u Suvoj Reci, policija je zaključala sve članove porodice Beriša unutar jedne picerije i poubijala ih bombama i automatskim oružjem, ubijeno je 48 civila, među njima mnogo dece; 28. mart 1999. godine – masakr u Podujevu, pripadnici „Škorpiona“ su ubili 19 osoba, uglavnom žene i decu; imamo i 22. maj 1999. godine – masakr u zatvoru Dubrava, zatvorske vlasti i specijalne jedinice MUP-a su pobile 70 albanskih zatvorenika, nakon što je NATO bombardovao zatvor. Ovi ratni zločini su naređeni, organizovani i sprovedeni od državnih struktura i zvaničnika Republike Srbije, pa je upravo zbog toga Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju 27. maja 1999. godine objavio optužnicu protiv Slobodana Miloševića i četvorice drugih visokih zvaničnika za ubistva, progon i proterivanja na Kosovu. Nakon rata mnogim srpskim političkim i vojnim liderima je suđeno za ubistva, deportacije i masovne grobnice civilnog stanovništva Kosova. Pomenuću samo neke od njih: Slobodan Milošević, predsednik Jugoslavije, vrhovni komandant Vojske Jugoslavije, umro u pritvoru 2006. godine pre izricanja presude; Dragoljub Ojdanić, načelnik Generalštaba, osuđen na 15 godina zatvora; Nebojša Pavković, komandant Treće armije koja je bila odgovorna za Kosovo, osuđen na 22 godine zatvora; Vladimir Lazarević, komandant Prištinskog korpusa Treće armije koja je dejstvovala na Kosovu, osuđen na 15 godina zatvora; Vlajko Stojiljković, ministar unutrašnjih poslova i komandant srpske policije, izvršio samoubistvo 2002. godine, nakon usvajanja Zakona o saradnji sa Haškim tribunalom; Sreten Lukić, načelnik štaba MUP-a Srbije na Kosovu, osuđen na 22 godine zatvora; Nikola Šainović, potpredsednik Vlade Jugoslavije, osuđen na 22 godine zatvora. Nikola Šainović, Nebojša Pavković i Sreten Lukić su osuđeni kao učesnici udruženog zločinačkog poduhvata, dok su ostali osuđeni zbog pomaganja i podržavanja zločina. Mnogi policajci koji su učestvovali u akcijama protiv Albanaca na Kosovu u Srbiji se i dalje smatraju ratnim herojima. Treba da budemo svesni da ne možemo očekivati pozitivan ishod dijaloga zasnovanog na stavovima koji su proizvod mitova iz srednjeg veka, uz potpunu negaciju aktuelne realnosti. Osim toga, treba jasno postaviti razliku između trezvenih ambicija i nemudrog zavaravanja. U skladu s tim, Srbija bi trebalo da izrazi realističnu ravnotežu između svojih ambicija i stvarnih mogućnosti. Poruke koje se šalju u ovom trenutku su važne i one bi trebale biti miroljubive. Na zahtev premijera Kurtija o potpisivanju pakta o nenapadanju vi ste odgovorili početkom vojne vežbe sa preko 10.000 vojnika neposredno pred početak dijaloga u Briselu. Koja se poruka šalje na taj način? Kada je reč o dosadašnjim delu dijaloga, posebno sporazumima iz tehničkog dela, iz 2011, 2012. ja ću ovde citirati izveštaj o progresu Srbije za 2020. godinu koji kaže da se neki sporazumi sprovode neki delimično, neki ne. Svakako da obe strane treba da ostanu posvećene nastavku dijaloga. Pitanje sprovođenja sporazuma o katastru i priznavanja univerzitetskih diploma nije rešeno, kao što treba rešiti i elemente u vezi registarskih tablica u okviru sporazuma o slobodi kretanja. Srbija nije rešila ni pitanje premeštenih srpskih i administrativnih carinskih struktura. Srbija treba da prestane sa izdavanjem dokumentacije ili stavljanje markica sa denominacijom Kosova, koja je u suprotnosti sa datim sporazumom. Kada je reč o IBM Srbija se nije konstruktivno angažovala u pokretanju uspostavljanja ovih prelaza na srpskoj strani na Jarinju, Mučibabama i Končulju što je dovelo do suspenzije fondova EU u julu 2018. godine. Treba napomenuti i to da svakodnevno satanizovanje druge strane, iznošenje svakakvih drugih negativnih i uvredljivih kvalifikacija na račun Albanaca i Kosova ne ide u prilog dijalogu. Da li je Kosovo nelegalno proglasilo nezavisnost? Jedno od pitanja koje se svakodnevnog čuje. Ovo se pitanje ne može sagledavati u čisto dnevnom političkom smislu. Ovo pravno pitanje posmatrano sa realističnije strane dovodi nas do nebitnog zaključka da je to pitanje na koje Međunarodni sud pravde dao konačan odgovor. Ja ću samo da podsetim da je MSP u svojoj odluci po ovom pitanju konstatovao da sud ne može da prihvati argumenat da Rezolucija 1244 sadrži zabranu proglašenja nezavisnosti. Konačni zaključak MSP je citiram – Deklaracija o nezavisnosti doneta 17. februara 2008. godine nije prekršila opšte međunarodno pravo, Rezoluciju 1244 Saveta bezbednosti, niti ustavni okvir, te na kraju sud zaključuje da shodno tome usvajanjem takve deklaracije nije prekršilo nijedan primenjivi princip međunarodnog prava. Vi ste se gospodine predsedniče distancirali od Vuka Jeremića koji je pitanje legalnosti proglašenja nezavisnosti Kosova poslao na MSP, u cilju doprinosa dijalogu, mislim da je potrebno da se distancirate i od politike Slobodana Miloševića i njegovih nedela na Kosovu. Kosovo predstavlja jedan od teških problema današnje Srbije, ali nije njen jedini problem, slabosti institucija, moćne kontrole SNS partijska država i nerešeno ključno pitanje kuda dalje, jer su isto tako problemi današnje Srbije. Danas Srbija bez obzira na postojeće inicijative multilateralne saradnje na zapadnom Balkanu ima problema sa susedima. Odnosi Srbije sa Crnom Gorom, Hrvatskom već su se pogoršali. Odnosi sa Albanijom će u mnogome zavisiti od dijaloga sa Kosovom. Srbija je umorna od svoje zavade sa Evropom koju ne poznaje i ne razume. Umorna je od svoje istočne opcije, od svoje mini mesijanske sveslobodarske opsesije, umorna od svojih svenarodnih i svenaprednih prometeja od svog večitog pravoverja, od svoje politike, od svake druge ortodoksije. Rekao je jednom prilikom Bogdan Bogdanović. Ja bih dodao da je danas Srbija umorna i od Kosova i zato treba naći i postići rešenje. Kada se radi o albanskoj zajednici koja živi u opštinama Preševo, Medveđa i Bujanovac, a koje je jedno od tri manjinske zajednice osim Mađara i Bošnjaka koja je teritorijalno kompaktna, ona je sistematski bila podvrgnuta raznim administrativnim merama, sistematskoj diskriminaciji koje su imale za cilj smanjivanje broja Albanaca, ali stalnim odbijanjem zahteva za više prava i teritorijalnu autonomiju. U ovom trenutku sva tri sporazuma predstavnika Albanaca Preševske doline sa vladama u Beogradu su propala. Mogu da kažem, da je status albanske zajednice u ovom trenutku tesno povezan sa statusom Srba koji žive na Kosovu. Srbija i dalje stremi stvaranju jedne nacionalne države i ujedinjenju svih Srba, a sa druge strane sistemski radi na marginalizaciji manjina, na njenoj teritoriji. Danas albanska manjina u Srbiji, posebno ona koja živi u Preševskoj dolini, živi u očekivanju rešavanja svog statusa u sklopu dijaloga Kosova i Srbije. Jednakost u pravima i standardima bi trebalo da bude opšte načelo u definisanju položaja manjina u ovom regionu. Ako bi se stvorili uslovi za uspostavljanje poverenja između države i naše manjine, manjinske zajednice, potrebno je da Vlada pokaže političku volju i da se najozbiljnije angažuje u integrisanju albanske zajednice na šta se Republika Srbija obavezala u okviru tri sporazuma koji se odnosi na ove opštine. Pa civilizacija prebivališta koje ja u funkciji smanjivanja broja Albanaca neophodno je da odmah bude obustavljena, a svim Albancima koji su bili podvrgnuti ovoj diskriminatorskoj i administrativnoj meri, vratiti građanska prava. Proporcionalna zastupljenost u pravosuđu, policiji, državnim institucijama i drugim institucijama od javnog značaja je takođe test demokratizacije ove države. Uz neophodnost ekonomskog oporavka regiona, pitanje udžbenika i nostrifikacije diploma, službene upotrebe jezika i simbola, su pitanja koja traže zadovoljavajući odgovor. Zbog svoje etničke šarolikosti Republici Srbiji je neophodna decentralizacija i regionalizacija, te u ovom procesu zvaničnom Beogradu bi trebalo da bude logičan zahtev Albanaca za istim statusom koji Srbija traži za Srbe na Kosovu. Zbog sve jačeg diskursa jezika mržnje, koji se danas nesmetano koristi od državnih funkcionera neophodno je dekonstrukcija stereotipa o imaginarnom Albancu kao kriminalnom, remetilačkom i terorističkom faktoru. Za sve ovo je neophodan dijalog u kontinuitetu. Mislim da pre dogovora sa Kosovom Srbija je trebala imati dogovor sa Albancima koji žive unutar njene teritorije, a u okviru tog dijaloga poštovati tri sporazuma koje je postigla sa izabranim predstavnicima Albancima Preševske doline. Godine 2001, 2009. i 2013. godine. Gospodine predsedniče, vi ste više puta istakli potrebu da se ovaj problem rešava bez emocija, trezveno i odgovorno. Istorija je magistra vita, kaže jedna sentenca. Ja ću na kraju citirati jednog vašeg sunarodnika, ne zbog vas, jer verujem da ste vi to pročitali, nego zbog javnosti, Dimitrija Tucovića koji kaže da san o izlasku na Jadransko more zavojevanjem Albanije pripada prošlosti, ali će njegova senka dugo vremena pomračivati nebo nad srpskim narodom. Srbija je htela izlazak na more i jednu svoju koloniju, pa je ostala bez izlaska na more, a od zamišljene kolonije stvorila je krvnog neprijatelja. Htela je da istisne tuđi uticaj iz Albanije, a postigla je da ga još više učvrsti. Osvajačkim hicem htela je jedno radikalno, definitivno rešenje u korist svog gospodarstva na Jadranskoj obali, a uspela je da se tuđe gospodarstvo definitivno utvrdi, njena težnja ka moru, dala je naopake rezultate, jer je sprovedena na opakim sredstvima, to jest, ono što se moglo postići u sporazumu i uz prijateljsko saučešće oslobođenog albanskog naroda, htela je postići protiv njega. Zato vas pozivam, gospodine predsedniče, napravite sve, napravite prijateljstvo sa Albancima. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima predsednik Republike, Aleksandar Vučić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući Narodne skupštine, uvaženi narodni poslanici, osvrnuću se na prethodna dva izlaganja. Dakle, zahvalan, gospodine Zukorliću na pragmatičnom nacionalnom pristupu. Želim samo da vam kažem, pošto ste pominjali pripadnike bošnjačkog naroda na Kosovu i Metohiji, da smo se trudili da koliko je moguće posebno na severu Kosova i Metohije tamo gde možemo više da pomognemo, ali i u svim drugim delovima južne pokrajine, da učinimo sve od interesa i za bošnjački narod. Kada sam bio na teritoriji opštine Leposavić, razgovarao sam sa pedesetak meštana Rvatske i Postenje gde žive bošnjaci, dakle, u radili smo im put vredan gotovo milion i 300 hiljade evra. Zadovoljan sam zbog toga što je to napravljeno, radimo ogradu oko džamije, trudimo se da pomognemo oko mehanizacije poljoprivredne da bi ti ljudi mogli da žive bolje i da opstanu na svojim ognjištima. Što se tiče pitanja, odnosno konstatacije da mi uvek znamo šta nećemo, a ne znamo šta hoćemo, čini mi se da sam danas makar delimično odgovorio na to šta je to što hoćemo, ali ne možete tokom pregovora da nacrtate šta je to što je vaša ideja i koja su to vaše, tobože crvene linije, jer te crvene linije onog trenutka kada kažete da jesu, one to više nisu, jer ih druga strana nikada nije nijednog sekunda više neće prihvatiti kao crvene linije. To nijedna strana nije uradila. Niko to nije uradio, nikada. To je jedino što nam oni koji ne znaju kako se pregovori vode, oni koji su ih vodili onako da je danas o njima slavodobitno govori Šaip Kamberi, tako su ih dobro vodili da će im dizati spomenike u albanskim naseljima na Kosovu i Metohiji, upravo zbog presude Međunarodnog suda pravde. Dakle, oni su uvek govorili o crvenim linijama. Mi ne govorimo na takav način, kažemo ono što ne možemo, a u tim okvirima, mora da postoji dovoljno slobode, dovoljno ozbiljnosti, dovoljno odgovornosti, da bismo mogli da postignemo najbolja rešenja u interesu srpskog naroda, ali naravno i u interesu albanskog naroda. Što se tiče poštovanja prema albanskom narodu, uvek ste kucali na otvorena vrata. Evo, slušao sam vas 20 minuta, poštovani gospodine Kamberi, mene koliko god puta da ste slušali, mogli ste da čujete pozive na kompromis i mogli ste da čujete da i mi, Srbi nismo uvek bili ni sveci ni anđeli, a ja od vas, albanskih predstavnika nikada nisam čuo da ste vi činili neke zločine. A, zar niste? Ili su vaše ruke čiste, a samo su Srpske ruke krvave? Mi smo zločinci, a vi ste anđeli nebeski. Teško mi je da u tu priču poverujem, a i činjenice me u to uveravaju. [[Aplauz]] Pomenuli ste jedan primer, rekli ste, doći će sa vama, gospodine Vučiću, na pregovore sa Saranda Bogojevci. Može da dođe, to je odluka albanske strane. Saranda Bogojevci, zarad vas, ovde prisutnih je, zaista žena koja prošla kroz pakao života, ali treba da znate sledeću stvar, narodni poslanici, Saranda Bogojevci je primljena u Beogradu 2013. godine, 2013. godine je slobodno došla u Beograd i govorila o teškom zločinu koji je počinjen nad njenom porodicom. Imam kontra pitanje za vas, gospodine Kamberi. Na onih 10 lokacija koje smo mi tražili, a tih 10 lokacija su da budu iskopana ta mesta, to su Košare, Lapušnik, Dojnice, Javor, Lugovo, Budisavci, Baljevac, Livačko jezero, Meja i Bunker. Iskopali ste, odnosno albanske vlasti iskopale su samo jednu, to je bunker kod Đakovice i u tom bunkeru, sreća je da je Saranda Bogojevci živa, i hvala Bogu da jeste, pa može da priča o teškom zločinu koji su loši i zli ljudi počinili. A, ja vas pitam, ko će da priča o zločinu ili ako neće drugi, što niste vi, nad porodicom Šutaković, gde su troje dece, 18, manje od 18, 13 i 10 godina, Aleksandar, Đorđe i Radoman ubijeni, zločinački i zajedno sa svojim ocem i majkom pokopani, tako da nikada ne budu pronađeni. Oni ne mogu da dođu u Prištinu i da vam govore o tome, kako su težak zločin preživeli, jer niko iz te porodice nije preživeo. Ni Aleksandar, ni Đorđe, ni Radoman, ni njihovi roditelji, ali niste se njih setili. Razlika između nas je, što se ja setim i Sarande Bogojevci, i Aleksandra, Đorđa i Radomana i njihove tate i mame, i ponosan sam na Srbiju, koja neće da krije zločince koji nose srpska imena, ali ne mogu da razumem vas koji nam držite pridike, a sakrili bi ste svaki zločin, samo zato što ga je počinio neki Albanac. U tome je razlika između nas. Drže nam, poštovani građani Srbije, dragi narodni poslanici, svakoga dana pridike, kako kada nas osuđuju za genocid, u stvari oni ne misle na narod, oni ne misle na našu državu, oni misle na pojedince, samo nikada nisu rekli ko su pojedinci. Da završimo ovu priču, ljudi koji su naneli veliko zlo porodici Bogojevci, u Podujevu, svi su osuđeni pred srpskim sudovima, svi su osuđeni na dugogodišnje kazne zatvora, pred srpskim sudovima. Moje pitanje, gospodine Kamberi, za vas i Kurtija, kojeg ste citirali u više navrata, ne navodeći da ga citirate, moje pitanje za vas je gde su danas ubice Aleksandra, Đorđa, Radomana, njihovog oca i majke? Osuđeni? Optuženi? Gde su? Naravno, nema pravde za srpske žrtve, neće ih ni biti. Ovo sam uzeo samo jedan primer da vam pokažem, kako to izgleda kada vidite samo jednu stranu medalje, a kada nećete da čujete drugu stanu. Tako to izgleda i u Briselu, kada im kažete za nestale osobe, oni vam kažu, pa Veljko Odalović je Gering i Gebels. Na to sam, sad ću vam reći šta sam odgovorio, osim činjenica da sam rekao da me je taj gospodin baš podseća na Gebelsa, koji je govorio o Geringu i Gebelsu, dodao sam i to, što ne mislim da je bilo mudro, a sledeće je bilo tačno, možda nije mudro. Onda sam ih podsetio da ne možete da govorite u mom prisustvu o Geringu i Gebelsu, jer pod Geringom i Gebelsom je stradalo više Srba, nego svih ostalih pripadnika svih ostalih naroda, na prostoru bivše Jugoslavije, zajedno i za razliku od nekih drugih, Srbi su od početka sukoba sa nacističkom Nemačkom, bili neprijatelji Geringa i Gebelsa i zbog toga platili najvišu cenu. I pod nemačkom čizmom, okupaciono, ali i pod ustaškom čizmom u nezavisnoj državi Hrvatskoj, i pod balističkim pokretom na Kosovu, posebno formiranim od 1943. godine, Balikom Batar. Dakle, a vi ste bili tada, odnosno tada su ti ljudi bili glavni saveznici, baš Geringa i Gebelsa, da bi ga nama pominjali. Da se ne vraćamo toliko u prošlost, da se vratimo u ono o čemu vi volite da govorite, pošto znam da se svi paze šta će da vam kažu, jer će iz 50 ambasada da dođu primedbe na svaku reč, koju izgovorim, ma koliko istinita bila. Suština je u tome da je gospodin Kamberi malopre – Srbija je ubijala decu. Nije on rekao – Jovan Jovanović, Petar Petrović, Zoran Zoranović, citiram ga, on je rekao „ Srbija je ubijala decu“. To vam je kao, kada vam neko iz Crne Gore saopšti – ne, ne, ne tiče se to naroda, ne tiče se to Srba, nego je to pitanje pojedinaca, a kada ih pitate kojeg ste pojedinca naveli, pa nismo nijednog, ali šta se bunite Srbi? Zato što oni hoće da udžbenike, da u istorijske knjige, da u sve uđe da ja Srbija ubijala decu, ne zločinci, zločinci koje smo sami osudili, imali dovoljno snage koliko oni nikada nisu imali i nikada neće imati snage, već smo mi krivi, zato što je to Srbija i srpski narod činio. [[Aplauz]] Pričate o Aparthejdu, u Aparthejdu u kojem su Srbi nestajali, u Aparthejdu u čije vreme je „ boca u anus“ srpskih povratnika predstavljala milozvučno i bogougodno delo, od Đorđa Martinovića do mnogih drugih, ali glupi Srbi nikada nisu umeli da se žale, nikada nisu imali da prave žrtvu od sebe, za razliku od onih koji su to radili sve vreme. Kada ste od nas čuli nešto loše o Albancima? Ja ne mislim da smo mi bolji narod u bilo čemu od Albanaca, ne mislim da sam u bilo čemu bolji od vas, i da treba da imam veća prava od vas, ni u čemu. Samo vas molim, da kada nam pričate o inkluziji Albanaca, u državne organe i institucije, pa što izbaciste sve Srbe u Bujanovcu i Preševu? Što sve Srbe poizbacivaste, ne tamo gde ih ima 3% ili 4%, vi tražite od nas, a nema vas 1%, na onoj teritoriji na kojoj vi smatrate Srbijom? Vi izbaciste 40% ljudi iz vlasti u Bujanovcu, nijednog Srbina nemate u vlasti u Bujanovcu, jer vam se gadi i srpska zastava i prisustvo srpskog čoveka u zgradi opštine Bujanovac. I vi ćete da nam držite predavanje o tome kako treba da se odnosimo? Pa odnosimo se fer i pošteno. Kažite narodu koliko policajaca imate Albanaca, a koliko imate pomoćnika u Skupštini opštine da su Srbi? Koliko imate članova Veća da su Srbi, od tih 40%? Nula. Što to ne kažete ambasadorima, nego šta god se kaže protiv Srba, šta god se kaže protiv srpske države, pa nađete one kretene kod nas koji će da kažu – u, ala mu je dobro rekao. Jeste problem srpske države je diktatura. Jeste, a kod vas demokratija cveta u nebesa ide. Čudo jedno kakva je demokratija. Pa, kažete, Nebojša Pavković je osuđen na 22 godine. Sada vi možete na još 22 godine da ga osudite. Ja vidim da će čoveku za isto delo da ga gone, da ga tuže i da mu sude pred nekim drugim sudom. Pravilo ne bis in idem ne postoji, nikakve pravne formule, nikakve pravne procedure, nikakvi pravni principi više nigde ne postoje. Pa, može vam se. Ali, nije Pavković ubio porodicu Šutaković, ni Aleksandra, ni Đorđa, ni Radomana, tu nevinu decu. Ko ih je ubio, gospodine Kamberi? Ko? Što niste otkrili? Što ih niste osudili, kao što smo mi osudili one koji su ubijali članove familije Bogojevci i zgrozili se nad tim zločinom, meni to nije teško da kažem. Da li vidite u čemu je razlika između nas? Govorite nam o Račku, misleći da ne smem da kažem, pošto ste podneli krivične prijave, tužbe protiv mene, ne znam ni ja šta sve, jer tako mislite da uplašite svakog Srbina? Tako ste plašili porodicu Todosijević. Da li je tu Ivan? Tu je. To je onaj divni čovek gore za kojeg će vam svi reći da je fantastičan domaćin sa severa Kosova. Rekao mi je šta misli o Račku. Onda ste pokrenuli hajku, pa jedna presuda, pa druga presuda. Pitajte ga koliko puta smo razgovarali? Ne zna gde će porodicu da skloni, ne zna kako će porodica da gleda trenutak hapšenja, maltretiranja i svega drugog zato što misli drugačije od vas. Vi ovde, hvala Bogu, možete da izgovorite šta hoćete i uvek ću se boriti za vaše pravo da izgovorite šta god hoćete, jer mislim da imamo dovoljno argumenata da vam odgovorimo i da se uvek zalažemo za vašu slobodu govora i za vašu punu slobodu, i kao pripadnika nacionalne manjine i kao građanina ove zemlje. Mislim da je to veoma važna razlika u onome što se zbiva u Beogradu i u onome što se zbiva u Prištini. Kažete, odgovorili smo na ponudu o Deklaraciji mira vojnom vežbom. Prvo, mi smo vojnu vežbu zakazali jedno mesec i po dana ranije, a ponuda o deklaraciji mira nije nikakva ponuda o deklaraciji, o očuvanju mira i nenapadanju, jer se ona pravi samo između suverenih država. I dobro ste vi to razumeli. Nije se taj koji vam je diktirao, delimično tekst, zalagao ni za kakav mir i uopšte mu nije bilo do mira. Ni najmanje. Mir mu nije bio ni u podsvesti, naprotiv. Jedino što mu je bilo to je kako će da ponizi Srbiju i kako će neki trik da proda međunarodnim predstavnicima, kako bi mogao da ponavlja da je on tobože za mir, a Srbija nije. Srbija jeste za mir, ali Srbija ne priznaje Kosovo, kao nezavisnu državu i na tu činjenicu morate da se naviknete, posebno na činjenicu da zbog toga neću da vam se izvinjavam, ni vama, ni međunarodnim predstavnicima, a ponajmanje Kurtiju, Osmani ili bilo kome drugom ko dolazi iz Prištine. O pasivizaciji, bih voleo da razgovaramo natenane i molio bih ministarku Obradović da zakažete, jedan put posebnu sednicu u naredna dva ili tri meseca, da vidite samo, kakvim su se prevarama služili ljudi koji imaju trostruko državljanstvo, da bi sačuvali, tobože, nekakva prava, ne samo da bi sačuvali, već da bi i uzurpirali prava koja nemaju, jer ili nikada nisu živeli, ili ne žive već 30, 40, 50, 60 godina na određenim adresama, samo da bi mogli da traže nešto od države Srbije, posebno se to tiče opštine Medveđe. Samo da vidite dokaze, da idemo ime po ime. Samo da vidite šta je prava istina i šta je suština, jer oni ovako odu po ambasadama, odu u svet, pa tako Srbi nama smanjuju broj i tako dalje. Vi slušate redovno. Pa, da, Preševska dolina obuhvata Medveđu. Vi se pitate - gde je bre to u Medveđi, šta je to? U Medveđu sam išao 20 puta, trudio se, svako selo, svako naselje da obiđem. Gde žive toliki Albanci u Medveđi? I, kada dobijete stvarne brojeve, shvatite da živi veoma mali broj Albanaca u Medveđi koji imaju sva prava, poštujemo ih, uvek uđu i u vlast, učestvuju u svemu što je potrebno da učestvuju, iako ih je nemojte ni da vam govorim koliko mali broj. Osam puta i devet puta manje nego Srba u Bujanovcu, proporcionalno, a u apsolutnim brojevima po 25 do 30 puta manje. Pa, Srbi u Bujanovcu mogu da budu bez vlasti, a Albanci u Medveđi ne moraju da budu bez vlasti. Kad god bi ih naši izbacivali iz vlasti, kao što je bilo poslednji put, ja bih rekao - to ne smete da uradite, to vas molim da promenite, i tak dalje, zato što moramo da vodimo računa o tome da oni budu predstavljeni kako je potrebno. Kažete da se zalažemo za jednu nacionalnu državu. Uopšte se ne zalažemo za jednu nacionalnu državu. Mi mislimo, gospodine Kamberi, da svi ljudi koji pripadaju drugim verama, drugim narodima su naše bogatstvo, da su naše različitosti naše bogatstvo, da to što možete da govorite na ovakav način je to naše bogatstvo, da je to slika i prilika naše demokratije, da to što imamo najbliže odnose sa Mađarima koji imaju najbrojniju nacionalnu zajednicu na teritoriji Republike Srbije posle Srpske, veoma sam srećan i zadovoljan zbog toga. Da li želimo dodatno bolje odnose sa Bošnjacima? Da, želimo, i zato sebi ne dozvoljavamo ni jednu reč kojom bismo ih uvredili ili bilo šta napravili, razumevajući dobro i njihove emocije i sve ono sa čim se suočavaju, ali mi vas ne želimo da progonimo kao što se progon dešava mnogim Srbima na KiM, mi želimo da zauvek ostanete tu, i vi i vaša deca, vaša porodica, i da zajednički gradimo normalnu budućnost. Završiću samo sa odgovorom, pošto ste vi sa tim završili, a to je od čega je sve Srbija umorna. Ne znam od čega je neko umoran ili ne, ponekad se i sam osetim umornim, ali to je samo trenutak i to je fizički umor, a Srbija da bude umorna od Kosova neće biti nikada, Srbija može da bude umorna od pogrešnih dela, Srbija može da bude umorna od sopstvene nemoći, Srbija je umorna od udvoričke u podaničke politike, Srbija je takođe umorna i od bahate i osione politike, ali Srbija nikada, uveravam vas, neće biti umorna ni od svog naroda na Kosovu i Metohiji, ni od Kosova i Metohije. Ako vam se učinilo da smo umorni moj odgovor je da vam se samo učinilo da smo umorni, ali to pokazuje da smo pogrešili, prvi ja, da nisam pokazao dovoljno energije i entuzijazma, videćete ga još mnogo više, još mnogo više u očuvanju interesa našeg naroda na Kosovu i Metohiji i da živi Srbija i Kosovo i Metohija. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Šaip Kamberi. Pravo na repliku. Izvolite.
Zahvaljujem. Sinoć sam slučajno na zidu jedne zgrade u Beogradu video grafit, citat Džorđa Orvela koji kaže - Sloboda je pravo reći drugima ono što ne žele da čuju", i nemojte vi uskratiti to pravo. Gospodine predsedniče, ni jednog Albanca u svom govoru nisam pomenu, nisam citirao, ja sam citirao Dimitrija Tucovića, citirao sam Bogdana Bogdanovića, citiraću još jenom Bogdana Bogdanovića, a mislim da ćete od toga shvatiti šta je moj cilj. Kaže on u jednom intervjuu: "Naš nacionalni interes je da sa vama Albancima budemo prijatelji i da na Kosovu sačuvamo taj deo srpskog stanovništva ako oni žele tamo da žive." Odgovorili ste o svemu, samo mi niste odgovorili o slučaju „Panda“. Rekli ste da mi neko diktira govore. Znači, i vi mislite stereotipno o Albancima. Saranda Bogujevci je bila u Beogradu slobodno. Pa, šta je trebalo? Da i nju neko ubije? Pa, mislim da to nije opravdanje ako je ona bila slobodna u Beogradu. Kažete da na Kosovu ima 10 lokacija srpskih žrtava. Pa, vi 10 godina razgovarate sa vlastima na Kosovu. Kako mene ovde doživljavate - kao Albanca sa Kosova, kao predstavnika vlasti na Kosovu ili kao narodnog poslanika u parlamentu Republike Srbije i kao predstavnika albanske nacionalne manjine koja živi u Bujanovcu, Preševu i Medveđi i kao predsednika jedne samostalne stranke? Mislim da vam je ta adresa pogrešna ako ste je na mene lično uputili. Kažete da smo Srbe izbacili iz Bujanovca? Pa, sa tim procesom rušenja multietničnosti, principa koji je uveden 2002. godine ste upravo vi, SNS, krenuli u Medveđi. Godine 2018. ste potpuno izbacili Albance. (Predsedavajući: Vreme.) Samo još jedna rečenica. Razlika između nas je, gospodine predsedniče, da ste vi u vreme kada su počinjeni ti zločini bili ministar, a ja nisam bio. Hvala.
Reč ima predsednik Republike.
Meni nije problem, samo ću da ponovim da čujete još jednom. Razumeo sam, ovim je hteo da kaže da sam zločinac i, kao što vidite, neću da skrivam te reči i to vam samo govori… Znaju oni, naravno, da nisam počinio nikakav zločin. Znaju oni da nisam ni učestvovao u bilo kakvim tog tipa događajima na Kosovu i Metohiji, nažalost, sreću, kako god okrenete. Ali, to vam samo govori da će uvek prebacivati krivicu svakom Srbinu. To je samo potvrda svega onoga što sam govorio svih prethodnih dana. Oni ne mogu od toga da se odbrane i kada pogledate po forumima u regionu svuda šta je glavni zaključak kada kažu - zamislite, Vučić je nešto rekao protiv neke rezolucije, zamislite, Vučić se nije saglasio sa tom i tom rezolucijom, glavni komentar je - ne vredi vam Srbi, bićete genocidaši za narednih 30, 50, 100 i 200 godina. E, to je taj zaključak. Kažete da smo izbacili ljude u Medveđi? Što ne kažete ljudima koliko Albanaca ima da realno žive u Medveđi, da im ne pričate o hiljadama, nego da im pričate o stotinama. Koliko ste Srba u Bujanovcu izbacili iz vlasti? Ne pada vam na pamet ni da razgovarate. Ne pada vam napamet ni da razgovarate o važnim projektima od Bujanovačke banje, „Gumoplastike“, do svega drugog. Govorite o grafitima. Ne znam gde ste videli taj grafit u Beogradu, ali mi je drago i dobro je da je Beograd jedan kosmopolitski grad u koji su svi dobrodošli i da se svi dobro osećaju, a sada ću da vam pokažem koji grafit sam ja video, doduše ne uživo, jer ne bih preživeo, a reč je o Prištini. Ovo je grafit u Prištini na kojem piše – Isus mrzi Srbe, ispisan na samo jednom od uobičajenih protesta, a koji je opet iskoristio i glavni pregovarač, odnosno predsednik Vlade privremenih institucija u Prištini Aljbin Kurtiju u Briselu, rekavši da je velika provokacija to kada Srbi drže liturgiju u crkvama koje su izgrađene na zemljištu koje im je dao Slobodan Milošević. Sad, imate li da mi pokažete ovakve grafite na bilo kojoj od džamija bilo u Bujanovcu, Preševu ili na severu Kosova ili na jugu Kosova gde žive Srbi od Sirinićke župe ili centralnom Kosovu, bilo gde? Nema toga. Kažete šta je trebalo Sarandi Bogojevci da se desi? Ništa. Ali, Šutakovići nisu mogli ni da odu u Prištinu, svi su ubijeni. Što niste rekli ljudima ko je spasao život Sarandi Bogojevci pošto ne znaju ljudi? A što bi morali da znaju? Te detalje moram da znam ja, jer ja pregovaram svaki dan i svake nedelje po sopstvenom priznanju. Dakle, ne po mojim dokazima i mojim papirima, teško vam je to da kažete - pa srpska vojska. Srpska vojska je spasila život po zvaničnoj izjavi koju je dala zašto se sukobili sa ovim bandama naših ljudi koji su takođe učestvovali u pravljenju zla. Samo da to imate u vidu. Vi to poredite sa slučajem porodice Šutaković? A kome da se javi Radoman? A gde da ode Aleksandar? Gde da ode Đorđe? Kome da ispričaju svoju priču? Slučajno smo ih pronašli posle toliko insistiranja. Vi kažete – koliko pregovaramo? Pa, sada ću da vam otkrijem, kada me vučete za jezik, šta je izgovorio Bisljimi, a vi, Nikola, me ispravite ako bilo koju reč ne izgovorim precizno. Kada sam rekao dajte da otvorimo te grobnice ili mesta za koja mi sumnjamo da su grobnice, da bismo rešili pitanje nestalih osoba, znate šta smo dobili odgovor Bisljimija i pri tome smo mi otvorili 21 jamu. U četiri smo pronašli ostatke ubijenih Albanaca, a traženo nam je 21 i 21 smo otvorili. Poslednja je u mestu Kiževak, gde je pronađeno 11 tela. Dva smo uporedili DNK i znamo ko su ubijeni Albanci i dajemo tela porodicama ubijenih. Da li znate šta je odgovor bio Bisljimijev? Bisljimi je skočio kao oparen i rekao kada su ga pitali, jer je Borelji rekao ovo je sjajna ideja, ovo je važno da se uradi, da imate poverenje jedni u druge, da otvarate ta mesta, da možemo roditeljima, deci, da vratimo njihovu decu, roditelje, braću, on je rekao – ne može da se iskopava na Kosovu. A zašto ne može da se iskopava na Kosovu? Pa, ne može da se iskopava na Kosovu zato što sam čin iskopavanja Srbija će da iskoristi da pokaže da su Albanci činili zločine. Ja sam na to rekao – a inače vi niste, baš kao što sam i danas odgovori gospodinu Kamberiju, jer samo na jednom mestu za koje smo mislili da ima najmanje ubijenih, pronašli smo sedmoro njih, a od toga celu porodicu zakopanu, troje dece. Za sve ovo što nam je govorio gospodin Kamberi mi smo optužili i osudili one koji su zločin počinili. Vidite, nijednog sekunda neću da pravdam ljude koji su taj težak zločin počinili, a on neće da izgovori, niti ima ime, niti bilo ko od njih ima ime onih koji su ubili to troje divne srpske dece, niti ih to interesuje, niti oni traže nekoga, niti će ikada da nađu. Ne boli mene Kamberi, ne bole mi ni Srbi koje Kamberi hvali, od Jeremića do ne znam koga, ne interesuju me. Boli me to što u međunarodnoj zajednici, čitaj – zapadnoj javnosti, šta god da kažemo, nikada nećemo dobiti pažnju. Šta god da se desi, nećemo dobiti poštovanje za naše žrtve nikad. Ma koliko pokazivali poštovanje prema drugima i bez obzira na to, mi ne smemo da odustanemo od toga. Mi moramo da nastavimo da pokazujemo poštovanje prema njima i prema njihovim žrtvama. Evo, ja sam spreman, Kamberi, da sednemo, da vidimo šta vam to nedostaje u vlasti u Medveđi, šta je to što hoćete bilo gde u vlasti, dobićete, a vi lepo pustite Srbe u Bujanovac da uđu u vlast. Nema mnogo više Albanaca u Bujanovcu nego Srba. Pokaži nam na delu kako hoćete da živite zajedno sa Srbima, pa da radimo zajedno. (Šaip Kamberi: Ima…) Ej, nemoj to – ima. Ima, ali onih nelegitimnih. (Šaip Kamberi: Imate vi na vašem stolu...) Ima onih… ajde, neću da govorim. Suština je u tome… Da, imam na stolu zahtev da Kamberi bude ministar. Zamislite da imamo ministra koji će da nam kaže kako smo genocidni narod i nikada nismo uradili ništa na otkrivanju zločina i svemu drugom i kako moramo da priznamo Kosovo svaki bogovetni dan itd? Pri tome, ponudio sam mu da bude zamenik ministra, jer računam da se ne meša baš u ove velike teme, ali neće. To je njemu ispod časti. Neće. Da se razumemo, znam ja da sam ja vama kriv opet zbog fotelje, kao i Sulji Ugljaninu. Znam ja vas sve dobro. To vi pričajte narodu šta hoćete. Sve vas ja dobro znam. Znam vas ja ne od juče, ne od prekjuče. Znam ja vas više desetina godina i znam ja šta je to što vi hoćete i sve vi to lepo ovde u oblandu Bogujevci uvijete, da se zaštitite sa te strane, a u stvari u pitanju je samo vlast i fotelja. Evo, možete da dobijete… Ne može ona fotelja koju hoćete, Kamberi, može neka druga, pa lepo da razmislite i da Srbima date sve ono što ste za sebe uvek tražili. Kada nam na vašem primeru pokažete koliko poštujete pripadnike drugih naroda, verujte mi, dobićete sa naše strane mnogo veće poštovanje, a i bez toga pokazaćemo vam veće poštovanje.
Želite li reč ponovo? Replika, dva minuta.
Gospodine predsedniče, nije u redu da tako govorite o činjenicama koje nisu tačne. Ja sam sa kolegama narodnim poslanicima Nadije Bećiri i Arđendom Bajramijem bio kod vas na konsultacijama prilikom vaših konsultacija o formiranju nove Vlade i bili smo prva stranka koja je imala konsultacije sa vama i na vašem stolu smo vam ostavili zahteve koje smatramo da albanska zajednica mora imati kako bi njena prava bila afirmisana. Niko nije govorio o imenima, ali ako hoćete baš da znate moje lično mišljenje, nikada ne bih bio ministar u jednoj autoritarnoj vlasti. Hvala.
Predsednik Republike ima reč.
Samo jedan detalj. Ponosan na činjenicu što takve stvari možete da govorite, posebno ponosan na vaš demokratski kapacitet i veoma zadovoljan što na takav način istupate, a naročito sam srećan, kad već govorite o tome, a kao predsednik Republike nisam želeo da to komentarišem, naročito sam srećan što ne možete da pohvalite moj demokratski kapacitet, ali Jeremićev demokratski kapacitet ste tako zdušno bodrili, branili. Hvala vam na tome i želim vam mnogo uspeha u budućem radu.
Gospodine Markoviću, jedini ste u sistemu. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, JS će podržati izveštaj o radu, o pregovorima koji su bili povodom Kosova i Metohije, ali imam jedan predlog na početku, gospodine predsedničke, da date Kamberiju jednu funkciju koja se zove ministar crtica direktor magacinskog prostora u selu Trnovac. Evo, to je jedna dobra funkcija za distribuciju robe koja je deficitarna svugde u svetu, a u Srbiji je to novokažnjivo. Kada je u pitanju problem Kosova i Metohije, stvarno smo se borili diplomatskim putem u formalnom smislu i ta istina polako dolazi na svetlost dana. Jutros sam bio na televiziji „Pink“ i sad pre mene ne znam ko je bio rekao je - ništa nismo postigli u pregovorima. Pa, postigli smo. Ekonomski smo ojačali, što je najvažnije, i druga stvar je da je Hašim Tači u Hagu. Izveštaj koji je napisao u svojoj knjizi Dik Marti, i kada je u pitanju „žuta kuća“ u Albaniji, i trgovina unutrašnjim organima je pokazala istinu i mi očekujemo da će još veliki broj kosovskih Albanaca biti u zatvoru i procesuirani. Vi vrlo dobro znate, predsedniče, a znamo i mi, šta se zamera Srbiji – uspeh. Da smo mi za osam, devet godina postali ekonomski moćnik na Balkanu u svakom smislu te reči, a posebno kada je ovo zlo uhvatilo ceo svet, korona, da smo tu imali najbolju preventivu i najviše vakcina u ponudi među, slobodno mogu da kažem, i onim moćnim zemljama iz EU, kao što je Nemačka, čak su dolazili ljudi na početku iz Austrije da se vakcinišu, dolazili u Srbiju, a da Srbija vodi računa o svakom dinaru iz budžeta, a taj budžet pune građani, koji ranijih godina nije trošen na način da je vidljiv i da svako od građana Srbije, koji preko plate ili već ne znam kako puni budžet, može da sazna gde su njegove pare otišle. Vi niste nijednom rekli da smo mi imali ekonomski terorizam poslednjih godina. Ekonomski terorizam, mogu slobodno da kažem, sličan je sa onim ratnim terorizmom koji nas je zadesio 1999. godine kada je NATO pakt bombardovao Srbiju, ali terorizam na Kosovu od strane Albanaca datira već preko 30 godina. I da za sve što se desilo na Kosovu krivi su Srbi, a ne Albanci. Hajde da ne idemo u neku daleku istoriju. Šta je bilo 2004. godine, 17.marta? Progon Srba sa Kosova i Metohije, gde je spaljeno mnogo kuća i proterano 4.000 Srba sa prostora Kosova i Metohije. I sve su to gledali međunarodni predstavnici i da oni glavni akteri nisu procesuirani i da postupak koji je vođen prema nekim ljudima uopšte su nebitni u tom lancu komandovanja. Preko 150.000 ljudi je proterano sa Kosova i Metohije. Mi smo doživeli etničko čišćenje, a ne Albanci, kako nam sve vreme neki žele da predstave. I Srbija je morala da vodi računa o svakom Srbinu, ma gde se on našao, a posebno na Kosovu i Metohiji. Mi imamo još jedan terorizam, predsedniče, to je politički terorizam od strane nekih političkih partija u Srbiji od dva čoveka koji su najpoznatiji možda u svetu, ali ne po dobru, već po zlu koji su naneli Srbiji, a to je Vuk Jeremić i Dragan Đilas. Oni podržavaju one koji su, i ne samo one u Crnoj Gori, koji su doneli odluku da je bio genocid u Srebrenici, već stalno rade nešto protiv Srbije. Kaže – postoji sloboda govora, ali ne može sloboda laži da postoji na štetu građana Srbije, koju oni sve vreme žele da prikažu. Zbog toga mi kasnimo i da uđemo u EU. Zbog toga nam Evropski parlament stalno daje neke negativne ocene itd, zato što lažu o Srbiji. Lažu da ne postoji demokratija, da nema slobode. Kaže partija se zove, onog milijardera, sloboda i pravda. Šta je sloboda, da kažeš policajcu kad te zaustavi –jel znaš ti ko sam ja? Šta je sloboda, da tučeš ženu, a da te niko ne procesuira zbog toga, da joj pretiš kako ćeš da joj odrubiš glavu? Šta je pravda, da ne bude procesuiran za sva dela koja je do sada izvršio i počinio i ne samo na štetu svoje porodice, već na štetu građana Srbije? Mi, predsedniče, ne smemo da gledamo šta će reći pojedinci iz EU ako se neko ogrešio o zakon. I ne želi, nijednom nismo čuli da kažu – evo, mi imamo toliko, odnosno ja imam toliko para, zaradio sam na taj i taj način itd. Kakve odluke može da donese čovek koji živi sam u kući, samo on i pare i sve vreme broji pare? Kakve odluke on može da donese za Srbiju i kako njemu može da veruje neko ko odlučuje o sudbini građana Srbije? Mislim o Međunarodnoj zajednici. Oni nam ogromnu štetu nanose. Pa nam sada treba u dijalogu i međunarodni predstavnici iz Evropskog parlamenta. Nemamo mi ništa protiv toga, ali šta će oni da utvrde i šta je to činjenično stanje, da li će da prikažu ono što je realnost ili ono što Vuk Jeremić, koji se finansirao od ambasada raznoraznih država i uzimao novac, ili će da veruju u to što oni govore? Naravno da mi moramo da donesemo zakon kako da čuvamo identitet i nacionalni interes ove male Srbije, napaćene, koja je postala ekonomski moćnik i mi smo sada trn u oku onim moćnicima, pogotovo onima koji su nekada bili i činili staru Jugoslaviju, kao što je SCG itd, i da se mi svakog dana, umesto da se bavimo dovođenjem investitora, bavimo zaštitom građana od ove opake bolesti moramo da se pripremamo da odgovaramo na laži, a te laži smetaju Srbiji i izostavljaju Srbiju sa evropskog puta. Gospodine predsedniče, vi dobro radite i neću dobro branite Srbiju, ali u formalnom smislu, imajući u vidu ko su protivnici sa druge strane, potpomognuti hohštaplerima, lopovima, ludacima, kriminalcima iz Srbije, veoma je teško zastupati interese građana Srbije. Dajte da mi tražimo od tih drugih država, koje spočitavaju Srbiji, da li još u nekoj državi imaju prava nacionalne manjine kao što imaju u Srbiji? Da li imaju u Hrvatskoj? Nemaju. Da li imaju u Sloveniji? Ne. U Sloveniji ne žele da prihvate da su Srbi nacionalna manjina. Vi to vrlo dobro znate, a ovde kod nas mi više i ne tražimo reprezentativni uzorak, tzv. rečnik kada se želi doći do neke cifre, nego kažemo – aha, vi pripadate toj i toj naciji, imaćete status taj i taj itd. Kao što ste rekli gospodinu Kamberiju – to je Srbija. To što on govori i zastupa interese Kosova i Metohije, on zna da nije u pravu, ali on pripada toj naciji, možda je on i poslat da govori loše o Srbiji, ali koliko je para potrošeno u infrastrukturu u Bujanovcu, Preševu i Medveđi, a 40% Srba nema nigde, nema ih nigde. Ne zna se da li je gore u Bujanovcu, Preševu i Medveđi ili kod Mila Đukanovića u Crnoj Gori. Ne zna se gde je gore. Mi pomažemo svima, svi koji poštuju Ustav ove države i država poštuje sve te građane. Nijednog nisam mogao da vidim čoveka bilo kojoj naciji da pripada da je on nešto nezadovoljan, da ima neko maltretiranje od strane nekih drugih nacija, od većine, odnosno od građana Srbije itd. u Srbiji. Mi, gospodine predsedniče, moramo da se borimo i da iskoristimo tu međunarodnu popularnost koju ima Srbija, a nikada je nije imala poslednjih 50 godina. Neki kažu – aha, pa, eto, kaže Nemačka da je to tako ona bi povukla priznanje Kosova i Metohije, pa ne znam, Francuska, Italija itd. Taj koji to govori, a to govore ova dvojica, oni nemaju pojma šta pričaju. Nemačka i Angela Merkel dala je zeleno svetlo da dođu u Srbiju nemački vlasnici velikih kompanija i zapošljavaju preko 70.000 radnika, građana Srbije koji žive u ovoj Srbiji. Da je bilo šta loše, to što govore pojedinci u Srbiji, pa, znate kada bi oni došli i ne samo oni, Austrijanci, Italijani, Amerikanci počeli da dolaze i da ne nabrajam sve države, čak dislociraju svoje fabrike iz evropskih država, dolaze u jednu malu državu koja se zove Srbija, koja je na evropskom putu. Zašto se nama ne otvaraju poglavlja, 18 poglavlja su otvorena i stoje, nisu zatvorena? Upravo zbog te, slobodno mogu da kažem da su to izdajnici srpskog roda. Ako mrziš Vučića, nemoj da mrziš ceo srpski narod i sve koji žive u Srbiji. Ne mora Vučića niko da voli. Vučić proverava da li ga vole kad izađe na izbore i koliko glasova dobije Ivica Dačić i ostale političke partije, odnosno moja koalicija SPS i JS. Kažu, nema opozicije u parlamentu. Čekajte, jesmo li mi krivi što nema opozicije? Vi ste, predsedniče, uradili nešto što niko nikad nije uradio. U izbornoj godini, u izbornom mesecu ste smanjili sa 5% cenzusa na 3% da bi ušli u parlament. Nisu izašli, jer su radili ankete i znaju da ne mogu da postanu parlamentarne stranke. Sad im je kriv napredak Srbije, ekonomska moć, zdravstvena zaštita, stabilnost dinara, politička stabilnost. To traži ceo svet. To traže investitori, hoće da prave fabrike, ali tamo gde postoji sigurnost i tu stabilnost, šaka jada, dva čoveka, ne mogu nikada da sruše. Vi ste danas bili mnogo blagi kada je ta tema u pitanju. Mi smo sve ispoštovali što je međunarodna zajednica tražila od nas, sve, a oni su isporučili sve Haškom tribunalu. Gde je tih pet miliona, pet milijardi evra? Uzeli i stavili u džepove kada je bilo ono – samo da ode Milošević itd. Koliko su para sada dobili od kada smo mi na vlasti? Pre su oni javno obećavali, ali sada diskretno. Međutim, smetnuli su sa uma da sada možete u bilo kojoj banci na svetu da saznate da neko ima para i da uvek može da se sazna ko koliko ima i kod kojih banaka mu stoji novac. Srbija je najbezbednija država za čuvanje para. Da ponovim, miruje kurs evra. Što ste vi sakrili vaše pare, odnosno taj jedan koji je okružen ludacima, kriminalcima, lopovima, lažovima i siledžijama? Što si odneo pare negde drugde? Šta? Sad on hoće da on kupuje međunarodne predstavnike, kako će da napadaju ti međunarodni predstavnici Srbiju, parlament, dijalog i tako, kaže, oni koji idu na dijalog su, kaže, Vučićevi, Dačićevi, ne znam čiji su. Ne, oni su Srbi i oni se bore za svoja prava. Te partije koje dolaze na dijalog, pa nikada više ne mogu da ih zavedu dva čoveka koja su uništila Srbiju. Nikada, niti oni mogu da im budu šefovi, tako da je to, predsedniče, ogroman problem u tim međunarodnim odnosima. Vi to bolje od mene znate, a ja često i razgovaram i sa investitorima. Vi i ja smo otvorili skoro fabriku u Jagodini - „Fišer“. To je jedna fabrika koja je peta po ekonomskoj moći u Nemačkoj i čuli ste šta je rekao vlasnik te fabrike, profesor Fišer, za vas – da veruje ovoj državi. Imao je ponudu da ide u još tri države, ali ne, odlučio je da dođe u Srbiju i rekao da će dovesti veliki broj fabrika u Srbiju, da zaposle radnike. Imaćemo problem – gde ćemo da nađemo sve te radnike da rade u tim fabrikama? Taj problem koji se zove problem Kosova i Metohije će stajati. Ono što je dobro je što ste vi, a i mi koji vas podržavamo, za kompromis, ali nema kompromisa da ja dam moje da bude tvoje i da to što je moje više nije moje, a da nastavimo dalje da radimo i kao da zaboravimo da je tamo rođena SPC, koliko su srušili manastira, crkava itd. Jeste li videli kako izgledaju nadgrobni spomenici, gospodine Kamberi, na Zadušnice? To je dan mrtvih. Sram vas bilo! Umesto da se izvinite srpskom narodu, rušite nadgrobne srpske spomenike i hoćete da uđete u UNESKO i kažete – lobiraju da Albanci ne uđu. To su srpski interesi. Da ćutimo kad ste vi lobirali i kupovali da priznaju nezavisno Kosovo države koje tada nisu bile informisane šta se sve dešavalo u Srbiji i zašto su nas bombardovali i zašto je bila NATO agresija? Zbog Račka? Jer je Račak ušao u neku optužnicu? Nije. Šta je sad? Ništa, kao da nije ni bila kolateralna šteta. Kako mi da izađemo iz te kolateralne štete? Vojnici italijanski su tužili, iako su članovi NATO pakta, zato što je povećan broj umrlih od karcinoma, a to se dešava i u Srbiji i ne samo da se dešava da je povećan broj umrlih od karcinoma, već tadašnje devojčice 1999. godine, danas majke, ne mogu da rađaju decu, ne mogu da rađaju decu zbog bombi koji su sa osiromašenim uranijumom bačene na Srbiju. To je ogromno zlo koje je učinjeno nad Srbijom. Mi moramo da kao kažemo – idemo dalje, to nećemo da zaboravimo, ali interes građana Srbije i budućnost Srbije da više nikada ne ratuje i da takvu politiku podržavamo. Kažu – evo vi se naoružavate, plašite Albance. Pa, čekajte, mi plašimo Albance, a oni formirali kosovske snage bezbednosti, a nigde ni u jednom aktu to ne stoji? Šta je to, vojska? I mi da čekamo s praćkama koje su nam ostavili oni pre i da sutradan naši Srbi kada budu napadnuti i ovi ovde ljudi koji predstavljaju srpski narod na Kosovu i Metohiji, da se ponovo desi neka „Oluja“ itd. To ne znači da će Srbija da ratuje. Tako sam ja shvatio, kao čovek Pomoravac koji živi u Pomoravskom okrugu. Nije Srbija više ono što je bila nekada. Srbija ne zavisi više od donacija, da mi date pare da vas slušam ili da mi prebacite na moj žiro račun, neka ambasada, pa kada odete u Brisel ili ne znam gde, kažete – nemoj sada da tražite od nas da priznamo Kosovo, daj da završimo izbore. Vi ste rekli u Americi – skinite tačku 10. koja glasi da Srbija mora da prizna nezavisno Kosovo. Znate kada bi oni to uradili? Nikada. Nikada u životu. Molim vas jedan aplauz za skidanje tačke 10. koju je tražio naš predsednik. Jači aplauz momci. Ovi, predsedniče, vaši aplaudiraju samo kada vi pogledate u njih, a ovo je zajednički interes. (Narodni poslanik dobacuje.) Dajem pola minuta ovom što priča vreme, neka on nastavi. Hvala.
Reč ima Balint Pastor.
Uvaženi predsedniče Republike, dame i gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici srpskog naroda sa Kosova i Metohije, ovo je osmi put u poslednjih 14 godina otkada ja imam priliku da govorim u ovoj Narodnoj skupštini o Kosovu i Metohiji. Ima jedna velika razlika u vezi sednica o Kosovu i Metohiji do 2012. godine i od 2012. godine. Do 2012. godine smo imali predloge rezolucija, deklaracija koji su naravno velikom većinom uvek bili usvajani, ali koji tekstovi nisu bili u skladu sa realnim stanjem stvari. U tim raspravama sam uvek govorio o tome da je jasno šta piše u Ustavu Republike Srbije. Zna se kakvu zakletvu polaže predsednik Republike, ali opet sa druge strane organi Republike Srbije od 1999. godine nemaju vlast na području Kosova i Metohije. Od 2012. godine, od kada se vlast promenila, od kada je, prvo, Ivica Dačić bio predsednik Vlade pa vi, ove sednice o Kosovu i Metohiji su mnogo realnije jer se govori istina. Do 2012. godine vlast nije govorila istinu o Kosovu i Metohiji. Vi ste danas, gospodine predsedniče Republike, govorili o tome da se mora pričati o realnosti, mora se pričati o budućnosti. Rekli ste da nam zamrznuti konflikt ne treba. A taj konflikt je dosta davno zamrznut. Rekli ste da se stav zapadnih sila neće promeniti. Rekli ste da je kompromisno rešenje jedino moguće. Mi smo u SVM, i mislim da mogu da kažem u ime vojvođanskih Mađara, generalno veoma zahvalni vama što na takav način pristupate ovom pitanju i ne samo danas, nego u prethodnim godinama i ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije u svim vašim govorima i intervjuima i na pregovorima u Briselu, Vašingtonu i bilo gde drugde gde je tema Kosovo i Metohija. Ako bi se jedna rečenica trebala samo izgovoriti u vezi ove teme, onda bi ja rekao sledeće – molimo vas da pregovarate na način da razgovori, mir, stabilnost i kompromis nemaju alternativu. Izuzetno je složeno pitanje pitanje Kosova i Metohije. Neću prvi put o tome govoriti u ovoj Narodnoj skupštini, znam da vi savršeno dobro znate, ali ću reći zbog građana Srbije koji možda ne znaju, što je razumljivo što ne znaju jer mnogi ne znaju ni u Mađarskoj. Mi vojvođanski Mađari na najbolji način razumemo Srbe i na najbolji način razumemo ono kroz šta Srbi na Kosovu i Metohiji prolaze decenijama. Sada je 101 godina od Trijanonskog mirovnog pakta. Tada je tadašnja Mađarska izgubila dve trećine teritorije, jednu trećinu stanovništva i 3,3 miliona stanovnika mađarske nacionalnosti se probudilo u nekoj drugoj državi, u Kraljevini SHS, u Čehoslovačkoj, u Rumuniji. Čak je deo tadašnje Mađarske pripojen i Austriji, što je, ja bih rekao, šala istorije, ali je tako. Naravno da mi nakon 101 godine ne dovodimo u pitanje granice u Evropi, ali vam samo govorim zbog toga što u potpunosti razumemo kroz šta srpski narod prolazi. Zbog toga ću vam reći i sledeće – podržavajte u ekonomskom, finansijskom, moralnom i svakom drugom smislu Srbe na Kosovu i Metohiji. To nama ne smeta. Mnogima smeta u Srbiji, mnogim političkim partijama smeta na čijem čelu su Srbi, u čijem članstvu su Srbi. Nama, vojvođanskim Mađarima to ne smeta i treba da podržavate Srbije na Kosovu i Metohiji finansijski, kao što nas podržava Mađarska. To se zove odgovorna nacionalna politika. Rekli ste da trenutno na Kosovu i Metohiji nema više od 95 hiljada Srba. Rekli ste i to da ih je bilo za 120 hiljada više pre 22, 23 godine. Mislim da taj podatak puno govori. Mi smo zainteresovani za to da se stvore uslovi za to da pripadnici srpskog naroda mogu da ostanu na svojim ognjištima na KiM i zbog toga treba dati svaku podršku koja će tome pomoći. Isto tako, realizuju se neki jako bitni projekti, i lokalni i regionalni, u Vojvodini. Gradiće se pruga ponovo između Subotice i Segedina. O tom projektu smo mi 25 godina govorili, a sa vama smo se uspeli dogovoriti u vezi toga da taj projekat bude od strateškog značaja za Republiku Srbiju. Izgradnja te pruge koja će se, ja se nadam, završiti do septembra sledeće godine, omogućiće ekonomski procvat Subotice i tog regiona. To će dovesti do velike mobilnosti i opet će se dokazati ono u vezi čega nas istorija uči - tamo gde prolazi pruga, tamo gde se razvija železnička infrastruktura, tamo ima prosperiteta, tamo ima ekonomske snage. Mi u tome vidimo budućnost, jer će to omogućiti ljudima u Subotici i oko Subotice da ostanu u Srbiji, da ostanu u svojim selima, a da, recimo, studiraju ili rade u Segedinu i da se svakog dana vraćaju kući, jer će taj put trajati svega 40-ak minuta ili još manje. Gradi se i pruga između Budimpešte i Beograda. Sredstvima Republike Srbije se gradi mnogo štošta na Paliću i u drugim opštinama u Vojvodini. Mislim da je i to bitno reći, jer sam malo pre govorio o tome da nemamo ništa protiv, baš suprotno, da se finansiraju projekti Srba na KiM. To mogu da kažem zbog toga što je to odgovorna nacionalna politika, ali i zbog toga što se ulaže i u neke druge projekte o kojima sam malo pre govorio. Reći ću još jedan podatak. Siguran sam da vi znate, ali mnogi ne znaju. Posle izgradnje pruge između Subotice i Segedina gradiće se pruga između Subotice i Baje. Ta pruga je postojala pre stotinak godina. I vi znate zbog čega je nestala ta pruga, zbog čega su nestale šine. Ali, mi ćemo sada ponovo to izgraditi. Zbog onih koji ne znaju, ta pruga je nestala zbog Trijanonskog mirovnog pakta. Pošto su ovako koncentrični krugovi bile pruge na teritoriji tadašnje Mađarske i sve pruge koje su vodile u to vreme i u sadašnje vreme na teritoriju neke druge države su uništene. Znači, sada zajednički radimo nešto na čemu niko nije radio u prethodnih stotinak godina i mislim da je to izuzetno bitno i izuzetno važno. Sve je to moguće isključivo ukoliko će biti mira, stabilnosti, a toga će biti ako će se uspešno okončati i razgovori sa Prištinom, i zbog toga vam dajemo punu podršku. Apsolutno cenimo onu istrajnost koju vi dokazujete svaki put na tim pregovorima, razgovorima. Iako ste pesimistični po pitanju postizanja kompromisnog rešenja, što je i razumljivo, s obzirom na okolnosti, mi se nadamo da će do takvog kompromisnog rešenja ipak doći. U svim ovim pitanjima, kao i do sada, možete da računate na Savez vojvođanskih Mađara i na vojvođanske Mađare. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima Branimir Jovanović.
Hvala, potpredsedniče Skupštine. Poštovani predsedniče Republike, poštovani ministri, poštovani direktore Kancelarije za KiM, poštovani predstavnici Srba sa KiM, mi smo i pre dve godine vodili jednu sličnu raspravu u parlamentu kada govorimo o KiM. Danas kada govorimo o Izveštaju koji se odnosi na pregovore i o Izveštaju Odbora za KiM, možemo slobodno da kažemo da se posle nekog vremena nalazimo u toj situaciji, kao da ponovo stanemo ispred ogledala, da pogledamo sebe i da vidimo realnost i dužni smo da se iznova suočavamo sa istinom, ma koliko ona bila bolna ili ohrabrujuća. Upravo naša današnja spremnost da u plenumu čujemo različita mišljenja, različite stavove, političke ideje, pokazuje koliko smo zreli kao društvo. Kada govorimo o kosovskom pitanju, moramo prvo da se zapitamo i kada sa istorijske jedne distance pogledamo, da li smo oduvek znali ono šta želimo? Ako napravimo jednu istorijsku paralelu, još od Prizrenske lige, odgovor je jasan - Albanci su uvek imali jasan cilj. Mi još od tih vremena nismo bili sigurni šta želimo. Znali smo šta nećemo. Za to vreme, mogu reći stotinu godina i više, Albanci su pravili strategiju, crtali svoje ciljeve, tražili u međunarodnoj zajednici podršku. Čini mi se da je sada naša politika drugačija. Ne da mi se čini, nego sam siguran. Sada imamo jednu jasniju sliku, jasniju politiku. I upravo zbog toga nam je potrebno jedinstvo. Zato Socijaldemokratska partija Srbije pruža punu podršku i predsedniku Republike i Vladi Republike Srbije da zajedno dođemo do najboljih rešenja. I to nije samo deklarativna podrška, to je iskrena podrška. Retko gde se na svetu istorijski i etnički principi tako sukobljavaju, tako izoštreno i direktno kao na KiM. Kada kažemo reč - Kosovo, kod nas Srba ona izaziva osećaj da je to srž i izvor našeg nacionalnog identiteta, kod Albanaca ona je sinonim za njihovu kuću, jer su svesni da na KiM je uglavnom većinsko albansko stanovništvo. U pregovorima se koriste različiti argumenti. Nekada istorijski nemaju tako jaku snagu. Etnički principi znaju često da budu opasni, jer ostavljaju mogućnost tinjajućeg konflikta. Zbog toga se u traženju rešenja moraju uzeti svi ostali činioci, i teritorijalno-politički, kulturno-istorijski i spoljno-politički. Uostalom, za kosovsko pitanje se već više desetina godina govori da je to problem "sui generis". I ako se tako govori, onda na tom tragu moramo da tražimo rešenje. Nije sve tako crno i belo, pa tako i rešenje za KiM mora da bude posebno, mora da bude specifično. Od početka krize u SFRJ, od raspada te države mnoga rešenja su bila da se reši kosovski čvor i čini se da je svako sledeće bilo nepovoljnije po Srbiju, od onog prethodnog. Tako smo od predloga za autonomijama, u okviru Republike Srbije došli do Rambujea, preživeli bombardovanje, imali plan Martija Ahtisarija i došli do samoproglašene nezavisnosti. Sa druge strane svaki novi pregovarač sa albanske strane je bio rigidniji, radikalniji. Na početku je to bio Azem Vlasi, kasnije Ibrahim Rugova. Nezaboravimo da je jedno vreme potpuna kontrola došla u ruke nekadašnjih komandanata OVK, Hašima Tačija, Ramuša Haradinaja. Sada te pregovore vodi Albin Kurti. Dobro znate i sami ste rekli da je on u ovom trenutku čini se, najrigidniji od svih prethodnih, ali moramo i mi nekada da se zapitamo kako smo se ponašali u prošlosti. Čini se da smo žmurili pred realnošću, izgubili smo nekada i vreme, izgubili i potencijal koji smo imali da sami pokrenemo inicijativu, da sami sebi napravimo bolju poziciju. Zato je važno što sada pravimo iskorak. Sada radimo drugačije, sada radimo razumnije. Suočavamo se sa istinom, uvažavamo realnost. Hvatamo se u koštac sa problemima i siguran sam da ćemo naći zadovoljavajuće rešenje. Kada govorimo o svemu tome moramo da uzmemo sve okolnosti iz moderne srpske istorije počevši od Kumanovske bitke oktobra 1912. godine kada je simbolično oslobođena stara Srbija, pa sve do Kumanovskog sporazuma 1999. godine kada su međunarodne snage iz mirovne misije ušle na Kosovo i Metohiju. Povratak na staro je nerealan. Jednostavno možemo da postavimo pitanje – da li bi bila održiva ona zemlja u kojoj sigurno 1,5 miliona Albanaca bojkotuje svoje institucije i prezire državu u kojoj živi? Odgovor je da ne može. Sa druge strane, da li može tzv. Kosovo da postane kredibilan međunarodni subjektivitet bez dogovora sa Srbijom, bez Rusije, bez Kine kao stalnih članica Saveta bezbednosti? Isti je odgovor – ne može. Očigledno je da postoje velike razlike u pregovorima između Beograda i Prištine i one nisu od juče. Postoji jedan nepremostivi jaz između našeg minimuma na koji pristajemo i njihovog maksimuma koji oni traže. Prištinski Albanci ne pristaju na ništa manje od nezavisnosti. Mi sa druge strane možemo da razgovaramo i otvoreni smo da razgovaramo o svemu osim o nezavisnosti. Čini se da se te polazne pozicije nisu promenile ni za pedalj već dve decenije. Sigurno je da stanje zamrznutog konflikta ne odgovara ni jednima, ni drugima u ovoj situaciji. To koči i jedne i druge. Koči i ekonomski razvoj, koči evropski put, koči modernizaciju. Pitanje je ko dobija odugovlačenjem? Čiji je saveznik vreme? Ako se pregovori odugovlače u nedogled bez konkretnih rešenja, po principu – kreni, stani, mi ćemo možda gledati neku vrstu puzajuće nezavisnosti pred našim očima, a da smo bespomoćni da bilo šta uradimo i da se za nešto konkretno izborimo. Vi ste, predsedniče, malopre govorili i izneli podatke o strukturi stanovništva na Kosovu i Metohiji. Ti podaci su zabrinjavajući. Još više zabrinjava činjenica da ako uzmemo digitron u ruke i pogledamo parametre, pogledamo procene nataliteta, migracije, ne moramo da gledamo 50 godina unapred, dovoljno je da pogledamo 20 godina i videćemo kakav će odnos biti stanovništva na Kosovu. Zamrznut konflikt usporava i naše evropske integracije. Svedoci smo da se naš proces pridruživanja EU godinama unazad vezuje za napredak u pregovorima sa Prištinom. Sa druge strane sve države u okruženju članstvo u EU vide kao jedini način da izađemo svi zajedno iz jednog začaranog kruga prošlosti koji su obeležili sukobi i konflikti. Ne smemo ni da smetnemo sa uma da je svaki nerešeni konflikt, svako nerešeno pitanje potencijalna opasnost. Nama u ovom trenutku ne odgovara bilo kakva naznaka nestabilnosti. Najmanje odgovara nama. Ako pogledamo investicije u regionu videćemo da je najveći broj usmeren u Srbiju. Ne odgovara to ni drugima. Svaka vrsta nestabilnosti, odnosno narušavanje pravno-političke stabilnosti moglo bi da ugrozi dalji ekonomski razvoj, da pokoleba ozbiljne strane kompanije da posluju na našem tržištu. Ne zaboravimo ni to da je Albin Kurti nakon što je pobedio na prošlim izborima odmah rekao da pregovori sa Beogradom nisu u vrhu liste prioriteta za njega. To je možda bilo iznenađenje za sve, ali očigledno da postoji razlog za takvu vrstu nezainteresovanosti. Nažalost, možemo čuti kod nas da se većina, odnosno dobar deo javnosti zalaže za zamrznut konflikt i to je sigurno još jedna otežavajuća okolnost kada se vode pregovori o Kosovu i Metohiji. Uvek možemo, i to opravdano, da se zapitamo da li se međunarodna zajednica postavila na najbolji način prema ovom problemu? Očigledno je da kosovsko pitanje više nije centralno pitanje kojim se bavi Brisel. Imaju oni svojih problema, ima drugih problema u Evropi i briselska administracija je zaokupljena i tim problemima. Čini se da se više bave tehničkim stvarima nego što su fokusirani na postizanje celovitog i sveobuhvatnog rešenja. Mi smo u Socijaldemokratskoj partiji Srbije pre nekoliko godina predstavili neku našu ideju kako bi trebalo da se odvija rešenje kosovskog problema. Predsednik naše stranke, Rasim Ljajić, je taj predlog i izneo u javnost. On podrazumeva rešavanje problema u tri faze i to baš po fazama gde jedna sledi drugu. Smatramo da u prvoj fazi bi trebalo otkloniti sve barijere koje se odnose na ekonomiju, na trgovinu, da se omogući slobodan protok robe, ljudi, kapitala, bez ikakvih administrativnih ograničenja. Tada smo predložili i formiranje neke vrste slobodne ekonomske zone koja bi bila na severnom delu Kosova i Metohije gde bi se slobodno ulagalo bez ikakvih barijera i od strane centralne Srbije i sa teritorije južno od Ibra. Cilj je da ovakva ekonomska saradnja stvori povoljnu klimu za rešavanje drugih problema, drugih političkih pitanja. Neće ekonomska pitanja rešiti sve probleme, neće ona dovesti do sveobuhvatnog sporazuma. Ne zanosimo se time i svesni smo toga, ali smatramo da je napraviti bar jedan početan korak, da je važno napraviti početni uspeh, jer onda ohrabruje, on stvara pozitivnu klimu da uđemo u dalje razgovore. Druga faza pregovora bi podrazumevala rešavanje statusa imovine Srbije na Kosovu i Metohiji, zaštitu kulturne baštine crkava i manastira i formiranje zajednice srpskih opština. Podaci Republičkog geodetskog zavoda govore da zemljište u vlasništvu Republike Srbije iznosi 29%, to je skoro trećina od ukupnog zemljišta na Kosovu i Metohiji. Vrednost nepokretnosti je veća i procenjuje se na desetine miliona evra. Ne smemo da zaboravimo ni činjenicu da je posredstvom Fonda federacije za kreditiranje nedovoljno razvijenih područja i nedovoljno razvijenih pokrajina od 1966. do 1990. godine na Kosovo i Metohiju uloženo preko 4,37 milijardi dolara, od čega je učešće Srbije bilo više od trećine. Svakako da postoji značajan obim privatne svojine koju treba vratiti vlasnicima ili ih obeštetiti putem novčane nadoknade i na nama je da obezbedimo validnu dokumentaciju za svaki objekat, za svaku parcelu da bi to koristili kao argument u pregovorima. Ništa manje važno, možda i važnije, zaštita kulturne baštine, zaštita crkava, zaštita manastira na teritoriji Kosova i Metohije. Kada govorimo o našoj kulturnoj baštini možemo reći da ona nije samo naša, ona ima toliku vrednost da se smatra evropskom kulturnom baštinom, ali nažalost u poslednje vreme vidimo tendenciju da institucije u Prištini teže da prisvoje našu kulturnu baštinu i nameću jedan novi termin – kosovska baština. Svetska praska i sve međunarodne organizacije potvrđuju da baština pripada narodu i državi, a nikako teritoriji. To je jasno pokazano i u izveštajima UNESKO-a. Zato je važno da obezbedimo posebnu zaštitu manastira, crkava, odnosno svih objekata koji pripadaju Srpskoj pravoslavnoj crkvi, da garantujemo bezbednost sveštenstvu, da nađemo mehanizam koji će biti dugoročan, da se prestane sa gradnjom industrijskih postrojenja i da se zaustavi urbanizacija zemljišta oko crkava i manastira. Na teritoriji Kosova i Metohije je karakteristično postojanje jednog duboko podeljenog društva. Srpsko i drugo nealbansko stanovništvo nestaje, žive uglavnom u enklavama kada govorim o teritoriji južno od Ibra. Moraju se tražiti modeli koji obezbeđuju i individualna i kolektivna prava da ljudi sami odlučuju o pitanjima koja se tiču njih samih. Zato je važno da nastavimo da insistiramo na formiranju zajednice srpskih opština. Uostalom, to je i deo Briselskog sporazuma i sigurno da međunarodna zajednica snosi odgovornost zašto još uvek osam godina nakon potpisivanja Briselskog sporazuma nije formirana zajednica opština. Na nama je da insistiramo na tome, jer utisak je da sada četiri opštine na severu Kosova i Metohije stoje negde kao čardak ni na nebu, ni na zemlji. Konačno, treća faza o kojoj sam govorio tiče se članstva prištinskih institucija u međunarodnim organizacijama. Mi smo za sada postigli više uspeha, sprečili smo članstvo mnogih njihovih institucija u međunarodne organizacije, ali i činjenica da su oni svojom upornošću probili određene barijere, da su uspeli da se učlane u određene kulturne, sportske i političke organizacije. Tu možda treba da se zapitamo da li treba da imamo drugačiji pristup, da vidimo koji je naš interes, pa tamo gde nismo ugroženi da razgovaramo o tome, da bismo imali konkretne benefite od toga. Na kraju, potrebno je, kada se reše ta konkretna pitanja u praksi, potpisati i sporazum o normalizaciji, treba uzeti i razmatranje o određenom prelaznom periodu da se ta rešenja realizuju, da se implementiraju u praksi, jer nas iskustvo Briselskog sporazuma tome uči. Svesni smo i da je nemoguće napraviti jedan sveobuhvatan dogovor bez prisustva velikih sila, bez SAD, bez EU, bez Rusije. Kada govorimo o svemu ovome, ne mislimo da je ovo idealno rešenje, idealno rešenje ne postoji. Nije ovo ni pravedno rešenje. Hajde da probamo da nađemo najmanje nepravedno rešenje. Potrebno je da pomerimo stvari sa mrtve tačke, da napravimo konkretan uspeh, svaki konkretan uspeh je bolja motivacija da nastavimo da se dogovaramo i svaki konkretan uspeh, kao što je i Briselski sporazum, kao što je i Vašingtonski sporazum, ohrabruje dalji tok razgovora. Poštovani narodni poslanici, kada govorimo o Kosovu i Metohiji, mi moramo da gledamo u budućnost. Iznad nas uvek lebdi kosovski mit. Taj mit je duboko ukorenjen u kolektivnoj svesti našeg naroda. Nisam želeo da govorim o njemu. Taj mit je večan. Kao što je bio nekada zvezda vodilja i kao što je taj mit sačuvao naš nacionalni identitet i doprineo obnavljanju državnosti, ne smemo da dozvolimo da nas mit sputava da dalje koračamo u budućnost, on je uvek tu da nas opominje i da nas podseća, to je sigurno. Nema trajnog niti dugoročnog mira bez dogovora obe strane. Ne mogu svi da dobiju sve. Nije pobeda da mi dobijemo sve, a da Priština izgubi sve. I obrnuto. Pobeda je mir, pobeda su zadovoljni ljudi koji žive na Kosovu i Metohiji. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Stefan Krkobabić.
Uvaženi potpredsedniče Orliću, uvaženi ministri, uvaženi direktore Kancelarije za Kosovo i Metohiju i pre svega uvaženi predsedniče Aleksandre Vučiću, izveštaj koji je pred nama je pre svega dobro pripremljen, a ona njegova osnovna nota je da je realan. To je za nas najbitnije. Ono čega bih se dotakao, to je imovina Republike Srbije na Kosovu i Metohiji. Pojam imovina ili svojina razumeju svi u svetu, a posebno zemlje zapada, među njima i one koje su priznale samoproglašenu nezavisnost Kosova. A kada je reč o svojinskom pitanju na Kosovu i Metohiji, pravo međunarodno i domaće, pravda i argumenti su na strani države Srbije. Zbog toga pitanje svojine prirodnih i materijalnih bogatstava na Kosovu i Metohiji sa naše strane mora da bude kandidovano za vrh prioriteta, kada je u pitanju agenda briselskog dijaloga Beograda i Prištine, kao jedan od najvažnijih naših uslova da briselski dijalog ne samo donese neki rezultat, nego da uopšte bude i nastavljen. Mi smatramo da u nastavku pregovora sa predstavnicima privremenih prištinskih institucija naša crvena linija treba da bude upravo razgovor o zaštiti i garancijama neotuđivosti imovine naše države, naših preduzeća, Srpske pravoslavne crkve i svih građana Srbije na Kosovu i Metohiji čija se vrednost računa u stotinama milijardi evra. I odmah da kažemo, mi ovim našim zahtevom ne pokazujemo nikakvu pristrasnost, niti brigu samo za srpsku imovinu, za imovinu naših sunarodnika u južnoj pokrajini Srbije, nego brinemo o svim našim državljanima i sugrađanima koji žive na Kosovu i Metohiji i svim drugim verskim zajednicama čija je imovina od 1999. godine do danas takođe ugrožena divljom nelegalnom tranzicijom. Sada je od izuzetne važnosti da se najpre u našoj zemlji među svim političkim i društvenim akterima postigne unutrašnje saglasje u vezi s tim da je to početak i kraj svih daljih ozbiljnih pregovora o budućnosti južne srpske pokrajine i uslov svih uslova. Niti jedan politički subjekt bilo vlasti, bilo iz opozicije neću osporiti, a da se onda u drugoj fazi za ovaj element naše pregovaračke strategije zatraži i podrška najpre onih velikih svetskih sila koje nisu priznale Kosovo i Metohiju, a potom i u zapadnim prestonicama koje uprkos aktu priznanja Kosova u svojim zemljama neosporivost i neotuđivost svojine ili imovine smatraju jednim od svetih pravila opstanka tih demokratskih sistema, pa i samih država. Zadatak svih nas iz vlasti i iz opozicije jeste da i međunarodno verifikujemo ono što katastar iz 1999. godine pre NATO bombardovanja kaže, a to je da je najmanje 58% zemljišta, odnosno teritorije Kosova i Metohije u vlasništvu Republike Srbije, čime bi se dramatično u našu korist poboljšala naša pregovaračka pozicija u eventualnim statusnim pregovorima. Privremene vlasti u Prištini grubim falsifikatima pokušavaju da promene ovo, originalnim dokumentima potkrepljeno, pravno i činjenično stanje. Osim te nesporne srpske imovine, Republika Srbija je u poslednjih pola veka samo u putnu, energetsku i telekomunikacionu infrastrukturu uložila više od 17 milijardi dolara, a razlog nastojanja Prištine da golom silom prisvoji teritoriju srpske južne pokrajine i od nje u prvoj fazi napravi lažnu državu, a kasnije i veliku Albaniju. Samo trenutno dostupna mineralna nalazišta na Kosovu, prema procenama eksperata Svetske banke, iznose čak 13,5 milijardi evra, a vrednost potencijalnih nalazišta, prema istim izvorima, meri stotinama milijardi. Da je Kosovo i Metohija neotuđivi deo srpske teritorije dokazuje i činjenica da Srbija vraća blizu milijardu evra dugova utrošenih prethodnih decenija u razvoj KiM i vraćaće ih sve do 2041. godine, kada dolazi poslednja obaveza prema stranim kreditorima, kao što su i Svetska banka i Pariski klub poverilaca i Londonski klub i Banka za razvoj Saveta Evrope. Najslikovitiji primer na koji način prištinske vlasti pokušavaju da proteraju i ovo malo Srba na Kosovu je pokušaj otimanja Trepče i ski centra Brezovica. Ski centar Brezovica poseduje 300 hektara zemljišta, tri hotela, četiri restorana, nekoliko žičara, u kome je zaposleno 178 Srba iz Brezovice, Štrpca i okolnih sela u ovoj najjužnijoj srpskoj enklavi. Prodajom bi se, osim uzurpacije srpske imovine na Kosovu i Metohiji, prouzrokovala i promena etničke strukture ovog kraja i ponovo podstakao novi talas iseljavanja naših sunarodnika, koji je poslednjih godina velikim naporima države Srbije zaustavljen. Osim imovine koja je Zakonom o agrarnoj reformi iz 1946. godine i Zakonom o nacionalizaciji iz 1958. godine bukvalno oteta od Srpske pravoslavne crkve na Kosovu i Metohiji, i veliki deo onoga što je ostao uzurpirali su lokalni Albanci i privremene prištinske vlasti, pa zato nesporno vlasništvo Srpske pravoslavne crkve mora da bude jedna od naših crvenih linija ispod kojih ne bismo smeli da idemo u briselskim pregovorima. Kada štitimo srpsko selo, mi štitimo i sela na Kosovu i Metohiji, a jedino udruženi možemo opstati. Svaki uloženi dinar u zadrugarstvo znači opstanak srpskog naroda na Kosovu i Metohiji i očuvanje srpskih crkava i manastira. Za razvoj zadrugarstva zainteresovane su sve verske zajednice. Najbolji primer za to je angažman uvaženog nadbiskupa Stanislava Hočevara u nacionalnom timu za preporod sela Srbije. Svi znamo da Vatikan nije priznao tzv. državu Kosovo. Katolička crkva u našoj zemlji izrazila je jasnu spremnost da učestvuje u misiji zemljoradničkog zadrugarstva koja je namenjena svim selima Srbije, bez obzira na versku pripadnost. To je i osnovni princip zadrugarstva, neutralnost, rasna, verska i politička. Nacionalni tim za preporod sela Srbije formiran je pre svega zahvaljujući snažnoj podršci našeg uvaženog predsednika Aleksandra Vučića, Akademijskog odbora za selo Srpske akademije nauka i umetnosti, ali i vrha pravoslavne i katoličke crkve i islamske zajednice u našoj zemlji. Ne odustajemo ni od jednog sela u Vojvodini, centralnoj Srbiji, ali ni na Kosovu i Metohiji. Kosovo i Metohiju branimo delima, ali i rečima. Zato posebnu odgovornost imaju sadašnji, bivši i budući državni zvaničnici koji moraju da sa visokim oprezom promišljajući dobro o svim mogućim posledicama izgovorenog, saopštavaju relevantnu informaciju javnosti, da ne bismo dali povod neprijateljima Srbije i srpskog naroda da nas dodatno diskredituju i urušavaju naše državno i nacionalno jedinstvo. Jedino jaka i složna Srbija može da bude spremna da zaštiti svoj državni suverenitet i teritorijalni integritet. U skladu sa tim treba da se ponašamo i radimo, jer u protivnom svi oni koji ne žele dobro Srbiji i našem narodu, tražeći i najmanju našu grešku da nam zadaju novi udarac. Bićemo uvek spremni, borićemo se i nikada nećemo odustati od 15% srpske teritorije, niti pristati da bilo ko protivpravno otima i prisvaja imovinu građana SPC i države Srbije. Na kraju želim pre svega da se zahvalim predsedniku Republike na trudu, na radu, na borbi za Republiku Srbiju, za narod iz Kosova je ovde među nama. Želim da kao predstavnik mlađe generacije kažem, da je Aleksandar Vučić čovek koji je mladim ljudima u ovoj zemlji obezbedio nadu i ono što se kaže i što možemo da kažemo, šansu, a to je ono što na engleskom vole da kažu – fight for chance, šansu za borbu. On je to mladim ljudima omogućio. Hajde da one mlade ljude koji su trenutno van Srbije i koji rade tamo pozovemo da se vrate u Srbiju, da ovde ulože i svoje znanje i svoj kapital i da ovde zajedno sa nama stvaraju bolju Srbiju. Pozivam sve te mlade ljude, obrazovane i jednu Natašu iz Venecije, i Petra iz Pariza, vratite se ovde, ovde je vaša zemlja, imate prvi put na čelu čoveka koji je spreman da se bori podjednako za sve. Živeli. Živela Srbija.
Hvala. Reč ima predsednik Republike, Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da se ukratko osvrnem na ono o čemu su govorili Dragan Marković, gospodin Pastor, Branimir Jovanović i gospodin Krkobabić. Naime, ako mi dozvolite, plašim se da nam situacija nije tako dobra kako ponekad želimo da je predstavimo, posebno kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Odmah ću se osvrnuti na vas, Stefane. Nadahnuti govor, prepun dobre namere, ali kada pročitate na Vikipediji da mi imamo 58% imovine na Kosovu i Metohiji, to prosto nije tačno, pogotovo ne u skladu sa onim što zapad priznaje kao imovinu. Da bi ljudi razumeli, podeljeno je, pa je rečeno da je 29% državna imovina, 14% društvena imovina, 15% crkveno i privatno i da bi to trebalo pripadati Srbima. Kada smo krenuli u razgovore o imovini, onda smo ih brzo prekinuli, jer smo se mi držali određenih principa. Zapad priznaje sledeći princip, hoću da to znate, dakle, da mi nemamo baš mnogo aduta koje će nam zapad prihvatiti. Naime, to znaju ljudi sa Kosova i Metohije, naravno da mi nemamo toliko imovine i ne bi bilo realno da imate 6% stanovništva, a da očekujete da imate toliki procenat imovine. Činjenica je da su oni doneli odluku da prihvate, Bog će ga znati po kojem pravilu, da sve što je bilo državna imovina, da de fakto prelazi, osim ako nije izuzeto bilo kojim posebnim zakonom ili posebnim pojedinačnim, a ne opštim aktom, dakle, da pripada tzv. državi Kosovo. Što se društven imovine tiče, to je 14% ukupne imovine koja je postojala na Kosovu i Metohiji. Ona je najvećim delom već privatizovana. Uglavnom su Albanci tu, stranci i u vrlo malom broju slučajeva, Srbi. Pre svega na severu Kosova i Metohije. Što se tiče crkvene imovine, nije ni blizu 15% i privatne, ali oni nama ne dozvoljavaju ni da tu imovinu čuvamo, niti da bude neprikosnovena, kako bi morala da bude u skladu sa principima koje je zapad proklamovao. Oni su i za danas, tiče se i onog o čemu je govorio gospodin Jovanović, oko pitanja kulturnog nasleđa, naše baštine, dakle, danas je jedan čudan čovek, gradonačelnik Dečana ili predsednik opštine Dečani koja je 100% gotovo albanska najavio izgradnju manastirske ulice, suprotno svim pravilima, suprotno Zakonu o zonama, suprotno odlukama, izvršnim odlukama u kojima se kaže da je moguće graditi samo lokalni put i obilaznicu, opet najavio izgradnju te manastirske ulice Mi se plašimo da je to pokušaj novog napada na manastir Visoki Dečani i posebno, što rekoh, taj čovek je veoma čudan, ali oni koji ga podržavaju u toj nameri, a sede u Prištini i mi se po tom pitanju, zaista uzdamo, i u EU i zapadne sile da nam pomognu po tom pitanju, ako hoćete i SAD da nam pomognu po tom pitanju da zaustavimo taj atak dalji na sam manastir, na Visoke Dečane. Gospodine Jovanoviću kada ste govorili o slobodnom protoku roba, kapitalu ljudi i usluga, tu postoji još jedna zamka koju je Priština spremala. Naime, čuli ste, ko bi to razumeo, razliku, oni traže da umesto CEFTE postoji SEFTA i da kažu da bi to doprinelo punoj slobodnoj trgovini, prometu i svemu drugom. Šta je suština, da bi ovde ljudi razumeli? U CEFTA je potpisnik UMNIK i kada govorite o Kosovu ide Kosovo sa zvezdicom, a oni traže SEFTA“Southeast european“, dakle traže, „free trade agreement“, dakle, traže da to bude jugoistočne Evrope trgovinski sporazum u kojem bi oni bili predstavljeni kao republika Kosova. Sada, ako mi Srbi kažemo, ne možemo da prihvatimo republik Kosovo, oni će reći – vidite vi Srbi niste za slobodan protok robe, ljudi, kapitala i usluga. A mi ukoliko bismo imali sve njihove odluke, samo da se poštuje CEFTA sporazum koji smo svi prihvatili još iz 2006. godine, koji je dobar sporazum i da onda radimo zajednički na daljem unapređenju, na onome što radimo sa Severnom Makedonijom, na 247, radu fitosanitarnih inspekcija , veterinarskih inspekcija, na administrativnim prelazima, kako mi kažemo, graničnim prelazima kako oni kažu, mi bismo postigli mnogo veće uštede za naše firme, za naša preduzeća, njihove firme, njihova preduzeća, mnogo veći o bolji promet i sve drugo. Oni za to nisu zainteresovani. Iza svega što govore, kod njih se krije želja samo za više pečata, za više markica, na kojima će da bude njihov dvoglavi orao i apsolutno ništa više. Ne mogu to da vam objasnim, da vam ponudi bombonu, ja ću da pogledam prvo šta ima na toj bomboni, jer ništa što rade nema veze sa realnim životom. Oni imaju sve moguće probleme ovog sveta, što se njihove ekonomije tiče, možda jedino mogu da kažem u ovom trenutku, da Crna Gora ima veće, ali sve moguće probleme ovog sveta imaju, ali oni se time uopšte i ne bave, ne zanima ih. Oni ljudi imaju gotovo tri puta više u novcu koji dobijaju iz inostranstva od svojih sunarodnika. Oni ne mogu ni sa čim da se porede i ni u čemu da se porede sa centralnom Srbijom. Dakle, kada sam govorio o nabavku oružja, ostao sam dužan, obećao sam vam, oni u periodu od 2022. do 2024. godine predviđeno je povećanje budžeta KSB sa 67,3 miliona u 2021. godini na 100,6 miliona u 2022. godini, odnosno 114,4 miliona u 2023. godini, i 133,1 milion evra u 2024. godini. Najveće povećanje budžeta planirano je oko 26 miliona evra za 2022. godinu i to za realizaciju projekata iz kapitalnih investicija, što podrazumeva uređenje postojeće izgradnje nove infrastrukture i nabavku naoružanja i vojne opreme. Kosovske snage bezbednosti su do sada opremljene sa 118 vozila tipa Hamer, 17 vozila tipa Kobra, 22 motorna vozila tipa Landrover, 44 motorna vozila tipa Mercedese puh, jednim kamionom Mercedes aroks, to je pogon na osam točkova i kamionom frigorajfer Mercedes, četiri puta četiri. U narednom periodu planirana je nabavka tri laka helikoptera i tri srednja transportna helikoptera i to sve pod uslovom da ekonomija ide danas mnogo bolje nego što je išla do juče. Naravno, tu sad postoji jedna mala opasnost pošto su doskoro imali veliku vežbu sa, pre svega, Amerikancima i zapadnim partnerima i na toj vežbi su učestvovali i blek hok dakle, „crni jastrebovi“ ako se ne varam folkan je kao soko, kao hoke, dakle, „crni jastrebovi“ i učestvovali su patrioti i naravno nemamo nikakvih pokazatelja da će im Amerikanci to ostaviti, ali nemoguće je isključiti takvu mogućnost na teritoriji Kosova. Ono što je problem u svemu tome, to je činjenica da je proces transformacije OVK-a u oružane snage Kosova, zaista rezultat jednostranog tumačenja i primene Rezolucije 1244. i zapadne sile to objašnjavaju i pravdaju promenom činjeničnog stanja na terenu. Kada ih pitate zašto kršite Rezoluciju oni vam samo navedu tu sintagmu, tu rečenicu, promena činjeničnog stanja na terenu. Dakle, tih pet reči iskoriste i to vam kažu i vi naravno kao odgovoran čovek šta da radite, da ulazite u sukob sa NATO-om, nije ozbiljno, nije odgovorno, kažete, pa nije baš to u skladu sa pravnim principima, u skladu sa pravnim normama, pozitivnim međunarodno javno pravnim propisima, ali šta da radite. Dakle, što se tiče kosovskog nasleđa, na kojem oni insistiraju to je nešto o čemu su krenuli da govore svojevremeno gospođi Olbrajt, koja je veoma, veoma uticajna i danas strahovito uticajna, gospođa Klinton, takođe strahovito uticajni ljudi i veoma uticajna žena, dakle, oni su krenuli da govore o kosovskom nasleđu upravo u tom smislu i evo, ja vam sada to govorim, da se plašim da će oni u budućnosti kada budu videli čvrstinu i snagu, naše crkve na terenu, i donekle odlučnosti srpske države ako hoćete. Dakle, oni će tada ići na nešto slično što su pokušali da rade u Crnoj Gori sa Mirašom Dedejićem na formiranje Pravoslavne crkve na Kosovu, kao formiranje Pravoslavne crkve u Crnoj Gori, čekajte to su pokušali da rade tokom Drugog svetskog rata u Hrvatskoj, kada su prvo izmislili Hrvatsku pravoslavnu crkvu, zatim radili na Pravoslavnoj crkvi u Hrvatskoj i to je bio prvi i jedan od osnovnih razloga zašto imati danas, možete u Glasu Koncila, hrvatskom u arhivu da pronađete slike iz kamenskog ili Kamenova kod Karlovca, gde se u jednom danu 420 Srba, koji su došli sa srpskim barjakom pokatoličili, a vratili su se hrvatskim barjakom, sa belim šahovskim poljima, prvi, dakle, sa ustaškim simbolom. Dakle, to su njihovi planovi i nemamo nikakve sumnje, videćete veći uticaji porodice Gašin nego svih Nemanjića, i njihovih potomaka na izgradnji manastira bilo gde na Kosovu i Metohiji, dakle, tako da, to je ono što Albanska deca uče i to je ono što će nastaviti da uče, i po tom pitanju svakako bez podrške međunarodne zajednice teško da ćemo moći mnogo toga da sačuvamo i odbranimo ma koliko se trudili i borili. Ono što je, govorili ste o briselskoj administraciji da ponekad ne razumeju, ja moram da kažem da su ti ljudi bili korektni u svim razgovorima, nemam šta da zamerim, ni Borelji, ni Lajčeku, zaista nemam šta da im zamerim. Druga stvar, da li im zameram poneku izjavu posle toga kada ne smeju da kažu o čemu su prisustvovali, ali tu ih razumem, oni moraju da budu sve vreme da drže balans, pa čak i kada nema balansa u nečijoj krivici ili u tome koliko je neko u pravu i ko je šta radio i činio. Ali, što se tiče samog načina vođenja razgovora ne mogu da im kažem ništa niti da im zamerim bilo šta, ali pri svemu tome ja dobro razumem, kao što sam siguran da i vi svi dobro razumete kuda svi vode taj proces i kuda bi želeli da ode taj proces. Pri svemu tome kada se priča o zajednici srpskih opština i svemu drugom tu nema dovoljno odlučnosti, dovoljno pritiska na Albance, već svi gledaju kako i na koji način da im neko ugodi i tome prisustvujem već gotovo decenijama, ne prvi put, ne drugi pute, već gotovo decenijama. I šta god da urade, kako god da urade, uvek će da ponavljaju i da vrše istu vrstu pritisaka, kao i ranije. Što se tiče imovine, za vas gospodine Krkobabiću, samo još jedan detalj, kada pričamo o našoj imovini, mi imamo toliko strašan problem, samo o tome retko govorimo, zato što mi volimo da čujemo jednu rečenicu, koja kaže, imamo pravo, a ni sami nismo dovoljno svesni realnosti. Mi u ovom trenutku nismo u stanju da imamo 70 hiljada zahteva za povratak naših ljudi, za povratak u njihove stanove, njihove kuće, a pre svega u stanove u Prištini, velikim gradovima, Peći, kako Albanci kažu – Peji, Prizrenu ili Uroševcu, kako Albanci kažu – Ferizaju, nije ni važno kako i šta kažu. Dakle, šta su oni uradili? Tu agenciju je svojevremeno vodio Maser Šalja, ako se ne varam, jedan od ozloglašenih pripadnika OVK, tzv. OVK i oni su uradili to da smo mi, o tome malo znamo, ali da vas obavestim, oni su napravili sledeću stvar, Srbi dođu sa svim papirima, sačuvali su ih, izvodima iz zemljišnih knjiga, svim tapijama, svim katastarskim izvodima, i kažu, ljudi, mi smo ovde živeli 30,40,50 godina, ovo je sve naše, a Albanci kažu – to je falsifikovano i dovedu dvojicu svedoka, koji nikada u blizini nisu ni živeli tada, i dvojica albanskih svedoka, kažu da su oni videli njih i da su sa njima živeli 20 godina, iako su živeli 70 kilometara udaljeni, 50, 20 ili 100 kilometara, i ta agencija je njima dodeljivala stanove. Mi ne možemo da se vratimo nigde, mi ovde pričamo ponekad bajke, sebe obmanjujemo, ali nema tog suda na svetu koji će to da nam vrati, zato što će da vam kažu da je došlo vreme apsolutne zastarelosti, ništa neće da nam daju oko imovine, oni samo hoće da konvertuju sve što je državno i društvena imovina, da direktno konvertuju u imovinu „ republjik Kosovo“. Kako ćemo da pregovaramo? Naravno, tući ćemo se, borićemo se, ne moram to da vam govorim, hvala na tome što primećujete da se neko bori i da se neko trudi. Ja sam danas gledao, ja sam ovde četiri sata i nisam se pomerio, budite fer i recite koliko je ljudi bilo od vas da ste sve vreme sedeli i da niste ustali, a ja sam pre toga radio pet sati već i došao sa sastanka sa Luiđijem Dimajom. To je odgovor vama Dragane Markoviću, na to kada kažete, pogledam pa neko tapše ili ne tapše. Ja nemam tu vrstu pristupa, nikada ne pogledam nikoga da bi tapšao. A ako me pitate, saglasan sam sa vama i mislim da ne treba da postoji partijska uskogrudost i ako neko nešto pametno kaže, može da bude iz protivničkog tabora, a pogotovo što vi niste iz protivničkog tabora, i ako je nešto dobro i ako je nešto u redu, što treba da se pozdravi, nikada nisam imao problem da naši ljudi aplaudiraju i to sada kažem javno da bi to znali. Bilo da to kaže gospodin Jovanović, bilo da kaže gospodin Krkobabić, bilo da kaže bilo ko iz manjinskih stranaka, SPS, PUPS, bilo koje druge stranke i nemam problem sa tim. Ali imam problem sa tim kada vidim da ima 40 poslanika kojima ni ova tema nije bila dovoljno važna da bi došli u Skupštinsku salu, nije mi divno kada vidim da mali broj poslanika može da izdrži da sedi 6 ili 7 sati, ne znam kako onda radimo 8 sati, ne daj Bože da treba da radimo 10, 12 ili 15 sati i to mi nije lepo i to mi pokazuje da neki ljudi misle da postoje važniji poslovi od važnih državnih i nacionalnih pitanja. To mi pokazuje da nema dovoljno entuzijazma i tu sam saglasan sa vama, kao što sam video da su neki od mojih savetnika, koji su sedeli u gornjem delu, kako je došlo vreme ručka, izgubiše se, pa me pitaju kako da mi donesu da jedem. Pa šta da jedem, ovde pred vama da jedem pasulj i grašak pred vama, to je ono što sebi zameram, pre svega, da budem iskren, ali to je kada naviknete nekoga da mu vi sve obezbedite i da on ne mora mnogo da se trudi, i da misli da je uskraćen za nešto ako nije dobio deset puta više nego što zaslužuje. Ali to je već neka druga priča, nema veze sa KiM. Što se tiče drugih vaših primedbi, da sam bio nedovoljno oštar po pitanju naših političkih protivnika, namerno nisam želeo da govorim mnogo o njima. Pomenuo sam samo jednog i to upravo zato što je Šaip Kamberi govorio pohvalno o odluci Međunarodnog suda pravde, i koliko sam razumeo, srdačno se zahvalio našem tadašnjem rukovodstvu što je to mogao da učini. Ne mislim da je ovo najbolje mesto da to činimo i radimo, iako kao što znate, nemam nikakvog straha i nikada neću da im se dodvoravam ni na koji način, zato što mislim da su zemlju razorili i po ovom i po svim drugim pitanjima. Najstrašnije je kada nam drže predavanja o Kosovu i Metohiji, oni u čije je vreme nezavisnost Kosova proglašena protivpravno, a njihova reakcija je bila takva da niko od vas ne može ni da se seti, čak ni teksta saopštenja i možda to mnogima od vas iz centralne Srbije nije ni važno, ali ovde sa nama sede ljudi sa Kosova i Metohije i niko od njih ne može da se seti ni jedne rečenice, a kamoli nekog poteza koji su napravili. Jedino čega se sećam to je da su progonili sve Srbe koji su učestvovali u rušenju graničnog prelaza Jarinje i to su ih gonili i progonili sa takvom strašću, sa takvom jezivom strašću, da to nisam video u političkom delovanju. Dakle, trebalo ih je sve ne pohapsiti, nego pobiti zato što su se ljudi suprotstavljali postavljanju granica između Srba i Srba, a danas bi da nam drže patriotske pridike, iako se trudimo na svaki način da ispravimo sve ono o čemu su nas jednim delom, neću biti nepošten, pa da kažem da je u potpunosti njihova krivica, mnogo je krivice i na devedesetim, a sad ću vam pokazati i na periodu mnogo ranije. Dakle, nama predstoji velika, teška borba sa neizvesnim ishodom i nama ostaje da se trudimo, držimo, čuvamo i borimo da pokušamo da budemo što je moguće jedinstveniji, jer ako smo zajedno, ako smo jedinstveni, kako ime vaše političke partije kaže onda ćemo biti neuporedivo snažniji, onda ćemo moći da se suprotstavimo brojnim pritiscima i da dobijemo više od onoga kako mnogima izgleda da možemo da dobijemo danas. Zato sam zadovoljan i zbog jučerašnjeg sastanka i zato oni koji su uvek protiv Srbije posebnu nervozu pokazuju zbog takvih sastanaka, jer oni u tom sastanku vide da se neko prodao Vučiću, iako su me ti ljudi napadali, pa sam im odgovarao, ne razumeju da je to pitanje opstanka Srbije, da je to pitanje naše budućnosti, jer za njih ne postoji ni jedno drugo pitanje osim - kada će moći ponovo da otimaju narodne pare i ništa više, i zato im je svako ko bi da priča o državi, ko bi da priča o državnim pitanjima taj je uvek problem, jer njih država, državni problemi, problemi naroda, problemi građana nikada ih nisu zanimali. Rekao sam da ću vam pročitati određene podatke da vidite kada smo napravili najveće probleme i greške i kada nismo razumeli šta je to što se zbiva oko nas. Naime, u popisu stanovništva iz 1948. godine Srba je bilo 23,6%, Crnogoraca 3,85%. Dakle, ako to dobro izračunate gotovo 28%, pri tome je bilo i neopredeljenih Muslimana 1,33%. Dakle, oko 30% sve ukupno. Godine 1953. bilo je 23,51% Srba, gotovo isti broj. Godine 1961. 23,55% proporcionalno isti brojevi. Međutim, katastrofa za nas nastaje u periodu između 1961. i 1971. godine. Dakle, apsolutna katastrofa i mi se nikada nismo bavili analizom šta se sve zbivalo u periodu između, pre svega 1961. i 1981. godine, ali sada govorim o 1961. i 1971. godini. Dakle, 1971. godine Srba svega 18,35%, Albanaca čak 73,66%, a već 1981. godine Srba je svega je 13,22%. Dakle, sve što smo izgubili, izgubili smo između 1961. i 1981. godine. Posle toga smo se svim mogućim merama, na sve moguće načine, čak i držali do 1991. godine. Godine 1991, naravno imali smo mnogo manje, ali manji pad proporcionalno nešto preko 10%. Dakle, sve što smo gubili, gubili smo suštinski između 1961. i 1981. godine. Nismo razumeli da su se Albanci ponašali mnogo odgovornije i da su se borili za svoju državu, ne bih da kažem na koji način da mi neko ne bi rekao da sam to zloupotrebio, ali su bili mnogo mudriji i mnogo pametniji i mnogo više voleli svoj cilj, nego što smo to mi Srbi želeli. Kada sam vam danas ispričao pričao o Košarama i o tome kako ne treba da budu prisutne zato što su počinile neko delo, a ko bi nam zemlju branio? Koliko smo to imali poslanika na Košarama? Koliko smo akademika imali na Košarama? Koliko smo profesora imali sa političkih nauka, pravnog fakulteta ili odakle? Nula, ili jednog sveukupno? Nula ili jednog, zato što smo mi bili pametni, a neki drugi treba da ginu za nas, a mi ćemo da tražimo da ljudi uvek treba da ginu, pošto mi dobro razumemo naše nacionalne interese. Kad nas neko pita što ne razmišljamo o deci, razmišljamo o sebi samo. Hoćemo da živimo svoje lepe živote ne interesuje nas šta će biti posle nas. Izvinite što sam brutalan i znam da ću biti meta napada svih mogućih, da li je tako? Pa, tako je. Pa, šta se onda čudite što su nam ovakvi rezultati? Što se onda svi čudimo što su nam ovakvi rezultati? Koliko god podrške da dajemo ta podrška se vidi samo u siromašnijim krajevima da možemo da imamo više dece. Tamo gde smo najbogatiji, tamo gde je najviša stopa rasta, tamo gde su najviše plate, tamo gde su najviše penzije, tamo imamo najmanje dece. I što su veće plate to imamo manje dece. Dakle, obrnuto proporcijalno, neko će reći nešto je skupo. Danas imamo najviše standarda u svojoj istoriji, imamo najmanje dece u svojoj istoriji, a nismo spremni da razumemo da to rešavamo, kao što rešavaju neke druge zemlje, jer smo ksenofobični i gadljivi smo na svakog ko drugačije malo izgleda od nas, kao što nema poslanika ovde koji mi neće reći kako je bio mnogo vredan, a sam sam danas mogao da vidim da im je teško da sede po četiri sata, moraju da izađu deset puta, isti je slučaj sa ministrima, isti je slučaj sa svima drugima. Kao što vidite, nemam nikakav strah ni od toga šta će da bude na nekakvim izborima i šta će ko da mi kaže zato što govorim suštu istinu i svaki građanin Srbije zna da govorim suštu istinu, samo što ne sme niko da je kaže, zato što će neko da mu kaže da sam povredio nečija prava na slobodno roditeljstvo, da sam povredio ne znam čije pravo na šta već. Kako očekujete da opstanemo? Kako mislite da opstanemo? Gospodinu Pastoru želim da kažem da sam veoma zadovoljan saradnjom kojoj imamo sa SVM i odnosima koje imamo sa pripadnicima mađarske nacije uopšte i sa pripadnicima mađarske manjine u Srbiji. Ti odnosi su i prijateljski i bratski i mi nemamo ništa protiv mađarskih investicija u našu zemlju, mi nemamo ništa protiv podrške koju Mađarska pruža Mađarima u Vojvodini, naprotiv, srećni smo zbog toga i to kažem u svakom trenutku i na svakom mestu. Da li nekom smeta što grade Akademiju TSC u Bačkoj Topoli i što će da bude 30 fudbalskih terena i što će neka deca moći da igraju? Kao što ste videli, u toj ekipi uvek igra jednako ili više Srba nego Mađara. Kome je to problem? Nikome. Super, povećavaju i naš BDP. Rade zajedno sa nama na razvoju šest ili sedam opština u kojima Mađari predstavljaju većinsko stanovništvo, ali ne samo to, oni zajedno sa nama učestvuju i u izgradnji kombinata za preradu prehrambenih proizvoda. Dakle i u centralnoj Srbiji, pomažu nam i u Republici Srpskoj, pomažu na mnogim mestima i zaista moram da kažem da sam veoma zahvalan na konstruktivnosti i SVM i ponosan na odnose koji Srbi i Mađari danas imaju. Ne zaboravite, pre samo dvadeset godina pričali smo o tučama u svakom mestu na teritoriji severne Srbije, danas, ne samo da se o tome ne govori, već to gotovo da i ne postoji. Zaista sam veoma zadovoljan zbog toga i kao predsednik Republike ponosan i verujem da i sa drugim pripadnicima ostalih nacionalnih zajednica možemo da izradimo takve odnose, pune poverenja. On je govorio o važnim projektima, dakle, od Subotice-Segedin, to je taj komjuding saobraćaj, za njih je veoma važan, jer mnogi uče, rade u Segedinu, treba da se vrate u Suboticu. Izgradićemo ceo taj krug i prema Baji, dakle da pomognemo našim građanima i iz Kanjiže, i iz Subotice, i iz Čantavira, Bajmoka i Malog Iđoša, da to mogu da urade. Mi u to ulažemo veliki novac, biće to i preko 60 miliona evra i mislimo da je to veoma važno za nas. Pruga Beograd-Budimpešta, deo Beograd-Novi Sad, verujem da će u potpunosti biti najkasnije u februaru otvoren za sve građane, a mi ćemo moći već test vožnju da imamo u novembru ili najkasnije u decembru, što će u potpunosti da promeni izgled Srbije. Sve ovo sam govorio da bismo dobro razumeli koliko nam je važno, da bismo se vratili na početak, da bismo razumeli koliko nam je važno da čuvamo mir, da čuvamo stabilnost, da gledamo svoj ekonomski napredak, jer ekonomski napredak ne dolazi od sebe. Morate bezbroj preduslova da napravite da bi zemlja mogla da ide napred, da biste mogli da budete uspešni. Da li neko misli da, ne znam, predstavnici bivše vlasti nisu želeli da grade bolnice? Na stranu što ih je više interesovao privatni džep, ali naravno da su želeli. Pretpostavljam da su želeli. Normalni ljudi bi želeli, ali nisu ni mogli. Nisu mogli zato što su bili nesposobni da pronađu mehanizme kako se stvara rast, jer se oni hvale rastom od -3,5, a mi se hvalimo rastom od 7%. Dakle, u tome je suštinska razlika. To su milijarde i milijarde u pitanju. Mi možemo da se hvalimo. Uskoro ćemo do 1. septembra da završimo i Kovid bolnicu u Novom Sadu, videćete koliko će nam biti potrebna na jesen i zimu, kao što smo izgradili u Kruševcu i Beogradu, Klinički centar u Nišu, Beogradu, Novom Sadu, Kragujevcu, bolnice svuda po Srbiji. To možete kad imate novac. To nije pitanje želje i da li vi lepo govorite ili ne govorite lepo. To je pitanje činjenica. Zato je važno da razumemo činjenice oko Kosova i Metohije. Možemo mi sebe da obmanjujemo i da kažemo – nama pripada 58% imovine. Možda je pisalo nekada, možda piše i danas negde. Mi do toga da dođemo, sem na silu, ne možemo. Samo hoću da vi to znate, a neka vas laže neko drugi. Neka vam priča neko drugi da je to moguće. Otiđite, molim vas, prošetajte da vidite. Pričao sam sa pokojnim patrijarhom, blaženopočivšim patrijarhom Irinejom bezbroj puta. On je uvek hteo, posle svakog razgovora je želeo, kao što, verujem, da ću to da činim i sa patrijarhom Porfirijem, on je uvek želeo posle svakog razgovora u Briselu da dođe da me vidi i da mu pričam. Ja sam mu govorio i on je perfektno razumeo poziciju i politiku Srbije. Jedan divan čovek, ali mi je u jednom trenutku rekao – Aleksandre, znam ja i razumem sve ali, imam 87 ili 88 godina, ja ne mogu da razumem da bilo koje parče Kosova i Metohije ne bude naše. Ja sam mu rekao – ni ja, ceo život živim sa tim. Ali mi je onda dodao, da budem iskren – ali to što ja ne smem da ti kažem, a što sam video na Kosovu i Metohiji dovoljno je da znaš da razumem i zato i slušam ono o čemu mi govoriš. Dakle, pođite putem kojim hoćete, pođite putem Priština-Peć, kao što sam ja išao, verujte mi, Boga ćete da molite da ne idete više tim putem, a neću ni da vam kažem sve zašto. Od oznaka za srpskog agresora, za srpskog zločinca do svega drugog. To vam govorim o glavnom putu, a neću da vam pričam o svemu sporednom. Zato vas samo molim da, kada krenemo sa tim kafanskim busanjem u prsa, dobro razmislimo kakve su posledice, kao što sam umeo dovoljno čvrsto i dovoljno snažno i bez umora od Kosova i Metohije da zamolim Kurtija i da mu tri puta kažem – molim te, nemoj da pokušaš da zauzimaš Valaču i tako ću nastaviti da se ponašam ne zato što se plašim njega ili zato što se plašimo njihove snage, jer ovo nije snaga, sem u ljudstvu. Ovo što oni imaju to nije snaga za četvrt bataljona srpske vojske. Ništa. Nepostojeća sila. Nije to u pitanju. U pitanju je naša budućnost. U pitanju je možemo li da se hvalimo i sledećih godina da smo privukli najviših stranih direktnih investicija, možemo li da se hvalimo time da nam zemlja napreduje, da gradimo nove puteve i pruge, možemo li da sačuvamo dobre odnose i sa Zapadom, a ne samo sa našim kineskim i ruskim prijateljima, jer bez dobrih odnosa sa Zapadom nećemo imati toliko stranih direktnih investicija, pa ćemo onda za dve godine da pričamo o tome a zašto nemamo plate i penzije i zašto nam ne rastu onom brzinom kao što su nam rasle pre toga. Sve je to povezano i samo vas molim da to razumete i samo vas molim da ne povećavamo očekivanja našeg naroda. Nisam dezerter i neću da pobegnem i neću da prihvatim ni ultimatume, niti će im neko potpisati bilo kakvo priznanje. To će uraditi neki koji budu došli posle mene, ali vam kažem samo nemojte da svoj narod obmanjujemo i pričamo o tome kako nam je situacija idealna, jer vam niko od ovih ljudi gore ne veruje kada to pričate. Da li vi mislite stvarno da je moguće da dobijete 85% glasova na Kosovu i Metohiji zato što postoji velika mašinerija partijska uz sve priče o tome da sam izdao Kosovo i ne znam šta sve? Pa, ne možete vi ovim ljudima koji su gore, koji žive, da to objasnite. Oni znaju koliko brinem za svakog od njih pojedinačno. Svakog pozovem i telefonom kada mu pozli, a ne kada ga progone prištinske vlasti, do toga da gledam šta možemo u svakom selu da uradimo zato što dobro razumem sa čim se suočavaju. Oni moraju da prođu svaki dan i na Jarinje i na Brnjak i na Merdare i na Končulj i na ko zna koji već, kako mi kažemo, administrativni prelaz. Kada ih pitamo kako im je? Kada smo pokušali da stanemo u njihove cipele i da uđemo? Imam ja jednog u mom Kabinetu, iz kafića izašao, jak, nabildovan, dobar, pošten momak – ma, ja sam spreman da idem i ja mu kažem – nemoj, molim te, nemoj kada te molim, ali samo te molim, evo, ja ti plaćam, koliko ti treba, tri dana, otiđi u Kačanik, u hotel i samo tamo prenoći, dve noći i tri dana, nemoj više i onda se vrati da mi kažeš. Vratio se taj momak, sjajan momak, fotograf, i kaže – predsedniče, ja sam se šalio i pogrešio sam što sam vam to govorio i što sam to rekao, ja hoću da ostanem ovde u Beogradu i da vidim kako ću da živim dalje. Dakle, pustite to, da razgovaramo sa našim narodom, sa ljudima koji stvarno žive na Kosovu, jer oni znaju sa kakvim se mukama suočavaju, posebno ljudi južno od Ibra, ljudi u Metohiji, ljudi u Kosovskom pomoravlju, Sirenićkoj župi, pa čak i u centralnom Kosovu. Centralno Kosovo, gde smo imali većinu, svuda, od Uroševca, od Lipljana do Prištine, pa bogami i do Belaćevca i preko Obilića, odnosno Babinog Mosta, Plemetine, Prilužja, dobar most preko Vučitrna do Kosovske Mitrovice, danas, što bi Leskovčani rekli, tanka rakija. Pomažemo našem narodu gde možemo i kako možemo na svaki mogući način, ali situacija nije idealna. U svakom slučaju, ono na šta ja vas pozivam to je na borbu, na jedinstvo, ali i na razumevanje realne situacije, jer samo tako moći ćemo dobro da odmerimo i protivnika, da dobro razumemo njihove potrebe i njihove zahteve i da dobro odmerimo silinu naše energije, snage i nadam se pobede, a pobeda u budućnosti je i mir i stabilnost i bezbednost i očuvanje naših nacionalnih i državnih interesa. Hvala još jedanputa.
Hvala, gospodine predsedniče. Sada u svojstvu ovlašćenog predstavnika Socijalističke partije Srbije reč ima Ivica Dačić.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovani potpredsedniče Orliću, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani članovi Vlade, postoje teme oko kojih možemo i potrebno je da se razlikujemo zato što smo u različitim političkim strankama, ali oko ove ne. Zato je od neprocenljive važnosti što održavamo ovu sednicu i što na njoj govori predsednik Republike Aleksandar Vučić i ja želim da mu se zahvalim što je imao ovakvu inicijativu za zakazivanje ovakve sednice. Zato i govorim ovde kao ovlašćeni predstavnik Socijalističke partije Srbije i to je prvi put da koristim tu mogućnost od kad sam izabran na funkciju predsednika Narodne skupštine Republike Srbije. Smatram da je moja obaveza kao predsednika stranke druge po jačini, brojnosti i glasačkom telu da jasno kažem šta mislim o svemu ovome. Naravno da je Kosovo i Metohija centralna srpska tema vekovima. Ono više nije bilo naše, više ga nismo imali nego što je bilo naše, od 1459. do 1912. godine, 453 godine. Ne znam da li ste svesni koliki je to vremenski period? Nismo imali Kosovo, ali ga nismo izgubili i nismo ga gubili, naročito u poslednjih nekoliko vekova. Nije postojala tema, od književnosti, umetnosti, pa do nauke, kulture i politike koja nije bila vezana za Kosovo, čak i oni koji su pobedili 1912. godine na Kumanovu su bili kosovski osvetnici i oslobodioci. Uostalom, Srbija i Crna Gora su zajedno oslobodile Kosovo 1912. godine. Zato Crna Gora kad je priznala Kosovo kao nezavisnu državu, nije ona izdala Srbiju, ona je izdala samu sebe, jer 1912. godine Peć, Dečani, Istok i Đakovica su pripali crnogorskoj državi. Oni su kao takvi ušli u Prvi svetski rat. Peć, Dečani, Istok i Đakovica su 1912. godine pripali Crnoj Gori. Tačno sam rekao. A oni su danas priznali to kao deo kosovske države, izdali su svoje pretke, uostalom, i kralja Nikolu. Nažalost, dame i gospodo poslanici, za 453 godine albanizacija, islamizacija, etničko čišćenje i promena demografije je učinila svoje. Ali, to što nas ima manje ne daje nikome pravo da vrši secesiju. Kako bi bilo u svetu kad bi god neki narod postane manjina na delu gde žive nacionalne manjine, taj deo teritorije imao pravo na svoju državu? Znaju oni da je to nemoguće i da to ne može. Zato su i ovo nazvali sui generis, poseban slučaj, misleći da se to njih neće ticati. Želim ovde da kažem, žao mi je što gospodin Kamberi nije tu, ali valjda čuje, nikada na Kosovu i Metohiji nije bio problem ljudskih prava, nikada, ljudskih prava Albanaca, samo je bilo, a bilo je u ovoj zgradi, u ovoj sali su se čuli ovakvi tonovi, naročito uoči 2000. godine, kada se govorilo – samo da padne Milošević, da se sruši diktatura, rešićemo probleme sa Albancima, jer je problem demokratija i ljudska prava. Nikada nije bio problem ljudskih prava i demokratije, nego isključivo nelegalne secesije i želje Albanaca da stvore svoju nezavisnu državu veliku Albaniju. Uostalom, gospodin Kamberi je u dilemi da li će da stavi albansku ili kosovsku zastavu, ali se ipak opredelio za Albaniju. Šta to govori? Da je sve to velika Albanija u njihovoj zamisli. Neću da govorim sada o prošlosti. Oni su u Jugoslaviji bili više nezavisni nego što su sad. Oni imaju sada svoje gazde, tada nisu imali gazde, a imali su sve, od vrhovnog suda, do policije i svega ostalog. Uostalom, svaki dan je bilo na milione dolara koji su dolazili iz svih drugih republika bivše Jugoslavije. Znali su oni da ovo ovako ne može, zato i nisu želeli mir. Zato su formirali OVK, vršili zločine, proterivali srpske građane, odnosno građane Srbije sa Kosova i Metohije. Služili su se lažima, od Račka, do tvrdnje da su zatočeni kosovski Albanci na prištinskom stadionu, do toga, čak, da postoje banke krvi koje mi uzimamo od albanske dece da lečimo ranjene policajce i vojnike na Kosovu 90-ih godina. Zato su koristili NATO bombe. Zato su jedino ovde zapadne sile podržavale islamske teroriste, mudžahedine, jedino u Albaniji, Bosni i Hercegovini i na Kosovu, gde je i Bin Laden mogao slobodno da se šeta. Doturali su im oružje, naravno. Ne želim da komentarišem kako im se to obilo o glavu 11. septembra, ali želim da podsetim da ogromna većina onih koji su učestvovali u napadima 11. septembra je sa Balkana iz tih terorističkih grupacija koje su oni ovde terorisali i sponzorisali. Nelegalno su proglasili i nezavisnost Kosova, kao što sam rekao, zasnovao na lažima. Flora Čitaku je sto puta rekla u Savetu bezbednosti - kolonizacija. Mi smo kolonisti. Danas Kamberi kaže - aparthejd. Priča o Bogojevci. Ja sam tada bio premijer, to se seća i gospodin Vučić. U dogovoru sa njim, ja sam otišao na tu izložbu. Ja sam bio kao predsednik Vlade Republike Srbije na toj izložbi o stradanju te porodice o kojoj on govori, zajedno sa Spasojem Vulevićem, jer sam bio ministar unutrašnjih poslova, koji je komandant SAJA, koji je spasio tu ženu. A njihovi politički predstavnici nisu dolazili na izložbe, nego su učestvovali u ubijanju Srba na Kosovu i Metohiji i zato su sada u Hagu. Isto tako, kada pričamo, pričalo se o 20.000 žrtava silovanja. Do sada se prijavilo manje od nekoliko stotina na poziv koji su oni sami uputili građankama na Kosovu. Čak mislim da nema ni toliko. Više nisam pratio, ali možda ima 200, 300, 400 prijava. Naravno, svaka žrtva zaslužuje pažnju, osudu, poštovanje. Ali, to nije isto kada govorite o 20.000 ili kada govorite o 200. Kada pričaju o genocidu, dozvolite mi, pošto je to sada magična reč, bez želje da se vraćam u prošlost, samo želim da navedem, to naša braća i sestre koji sede gore na galeriji dobro znaju, ali želim zbog njih i zbog cele javnosti samo da navedem. Dobro slušajte podatke. Podaci: Priština 1981. godine 52.269 Srba, 2011. godine, 30 godina nakon toga posle svega ovoga, 430. Pa, gde je četrdesetdevet hiljada i nešto Srba? Gde je, gospodine Kamberi, gde su? Uroševac – 18.285 Srba 1981. godine, 2011. godine 32, ne 32.000, 32 Srba. Gde su, gospodine Kamberi? Gnjilane 19.212, sada 332, Peć 17.791, 1981. godine, sada 332, Kosovska Kamenica 14.813, sada 1.554, Prizren, nekada glavni grad, 11.651, 2001. godine 237, Lipljan 10.259, sada 513, Istok 9.592, sada 194, Klina 7.802, sada 98, Vitina 8.369, sada 113, Vučitrn 6.091 Srbin, sada 384. Samo saslušajte još dva frapantna podatka: Podujevo - 2.242 Srbina, sada 12. Jel znate vi gde je Podujevo? Podujevo je prva opština posle Kuršumlije, a ostalo 12 Srba. Dalje, Đakovica - 1.898, sada ih ima 17. Čekajte, dame i gospodo, braćo i sestre, drugarice i drugovi, kako hoćete, ako je genocid nad Albancima, kako ih sada ima više nego što ih je bilo, a Srba ima manje nego što ih je bilo? Da niste vi nešto tu pogrešili? U Prištini je 1981. godine živelo 140 hiljada ljudi, Albanaca, a sada 194 hiljade. Rekao sam koliko je bilo Srba - 50 hiljada, a sada 430. Genocid. Tačno, samo ste malo pogrešili nad kim je izvršen genocid. Podsetiću da je u Prištini 1953. godine živelo 7.951 Srbin po popisu i 9.034 Albanca. Samo vi pričajte o genocidu. Gde su Srbi? Jasno je etničko čišćenje i genocid je počinjen nad Srbima. To je istorijska i faktička istina. Vratilo se samo 1,9% onih koji su proterani sa Kosova. Zašto svet ćuti? Zašto zemlje u regionu ćute? Zašto Marinika, Kamberi, Ugljanin, ne predlažu rezoluciju o genocidu nad Srbima na Kosovu i Metohiji ili u Jasenovcu, umesto što žele da svojim rezolucijama bace anatemu i ljagu na narod koji je pored Jevreja pretrpeo najteže žrtve i najveći genocid i uništenje u 20. veku? I Izrael, jevrejska država, je pokazao da su njihovi interesi važniji od principa, žrtvujući srpski Jerusalim za kosovsku ambasadu u Jerusalimu. Kosovo je pokazalo da sluša samo zapadne sile, a ne islamske interese, iako su ga islamske zemlje priznale. Ali, istorija. Stvorili smo koaliciju 2012. godine, odnosno zatekli smo jednostrano proglašenu nezavisnost, 110 zemalja priznalo Kosovo. Međunarodni sud pravde, na naš zahtev, Tadića i Vuka Jeremića, donelo odluku i presudu da stvaranjem kosovske države nije prekršeno međunarodno pravo. Rezolucija Generalne skupštine o prenošenju dijaloga u Brisel. Možemo imati dva pristupa - ili je sve izgubljeno ili Kosovo je Srba, ništa se nije promenilo. Situacija na terenu govori sasvim drugačije - niti Srbija ima puni suverenitet u Prištini, niti Priština ima puni suverenitet na severu Kosova. Svaka promena moguća je samo ratom. Zato je jedino razumno voditi dijalog i tragati za kompromisom. Zato smo se i mi opredelili za dijalog, polazeći od zatečenog stanja da je maltene sve rešeno i izgubljeno. Albanci 2012. godine nisu ni pomišljali na kompromis. Mislili su da je Srbija slaba, pretili su, ucenjivali nas. Ali, situacija se promenila promenom vlasti. Srbija je postajala sve jača. Pokušali smo da nalazimo nove jake prijatelje, a da ne izgubimo nijednog starog. Bili smo kredibilan partner, svesni snage naših neprijatelja, ali i svesni snage naših principa za koje se borimo. Otpočeli smo i sa procesom tzv. otpriznavanja. Rekao sam vam, 110 zemalja je priznavalo Kosovo, sada je 19 zemalja manje. Sada imamo većinu, odnosno Kosovo nema više većinu u Generalnoj skupštini UN. I ako se kandiduje bilo gde, proći će kao u UNESKO i u Interpolu. Gospodin Vučić i ja smo bili, on je tada bio predsednik Vlade a ja sam bio ministar spoljnih poslova, kada se Tači prijavio za UNESKO. Imali smo razgovor i mi smo mu rekli - zašto to radite, a oni kažu - ma, nećemo mi sa vama uopšte da razgovaramo. I mi smo krenuli od nule. Ja sam zahvalan predsedniku Vučiću što je dao odobrenje i što smo vodili državnu akciju na tome da pokažemo našim starim prijateljima da ih podstaknemo da još jednom razmisle i povuku priznanje Kosova. Da ne pričam o dvostrukim aršinima, nepovredivosti granica. Sad su se setili nepovredivosti granica, kad su prvo narušili granice Srbije. Priština od početka nije ni želela ni dogovor ni kompromis. Oni su mislili da ćemo mi popustiti, da nemamo izbora, zato nisu poštovali potpisano, kao što je zajednica srpskih opština u Briselskom sporazumu. Kakav je kredibilitet onih sa kojima smo zajedno Tači i mi potpisali Briselski sporazum, odnosno Evropske unije? Ja razumem da Albanci žele da unište sve što su potpisali, odnosno da ne sprovedu ništa što su potpisali, ali kakav je kredibilitet onih u čijem prisustvu vi to potpisujete i sa njihovim garancijama, a da oni mirno gledaju na sve ovo što rade albanski separatisti? Zato, oni će nam pretiti da nećemo ući u EU, tražiće sve a neće ponuditi ništa, vršiće pritisak na druge zemlje da priznaju nezavisnost Kosova kao što su članice EU koje nisu priznale, stalno na povocu drže marionetske zemlje iz regiona, da stalno napadaju Srbiju i izazivaju sukobe. Na kraju, možda će i vojno pokušati da osvoje sever, znajući, a i to mi isto znamo, da je samo ekonomski jaka Srbija najbolja odbrana Srbije i Kosova. Tražiće političare koji će priznati Kosovo govoreći da je to spas. Kao čovek koji je godinama zajedno u ovoj priči, u ovih devet godina, sa Aleksandrom Vučićem, dobro znam kakve smo pritiske i kakve je on pritiske izdržao, kako smo se borili i kako se izborio za najbolja za srpski narod, koliko smo pomogli našem narodu na Kosovu i Metohiji, koliko smo i kako smo doveli do toga da ni jedna odluka o Srbiji neće biti donošena bez Srbije i znam da Aleksandar Vučić neće popustiti, da neće priznati nezavisnost Kosova i Metohije, ali će sve uraditi da sačuva mir i živote ljudi i postigne kompromisno rešenje. Obraćam se i Srbima sa Kosova i Metohije koji su ovde, ali i svim građanima koji to gledaju na Kosovu i Metohiji. Dok ste vi na Kosovu, Kosovo može da bude srpsko. Ako vas ne bude bilo, nema više ničega od srpskog Kosova. Zato država mora da vam u tome pomogne i želim da vam odam veliko priznanje za to što ste ostali u svom zavičaju, tamo gde je rođena srpska država i srpska crkva. Uostalom, Albanci nemaju ni albansko ime za Kosovo, jer to je ime nastalo po srpskoj reči za pticu kos. To čak imate i na sajtu CIA. Kako oni koji nemaju ni ime za svoju zemlju misle da je ta zemlja njihova, ali sve je moguće. Gospodine predsedniče, ja sam ponosan na sve ono što smo zajedno postigli i vi i ja lično, vi pre svega kao predsednik Republike, predsednik Vlade, ali i naša vladajuća koalicija, odnosno naše političke partije koje predvodimo. U ime SPS, a mogu da kažem i u ime JS i Dragana Markovića, želim da pružim punu podršku svim nastojanjima i borbi za državno jedinstvo, za zaštitu nacionalnih i državnih interesa. Samo stabilna Srbija i jedinstvena Srbija može biti jaka. Živela Srbija. Živelo srpsko Kosovo.
Zahvaljujem. Reč ima predsednik poslaničke grupe Aleksandar Vučić – Za našu decu, Aleksandar Martinović. Izvolite.
Gospodine predsedniče Republike, dame i gospodo ministri, direktore Kancelarije za Kosovo i Metohiju, dame i gospodo narodni poslanici, braćo i sestre sa Kosova i Metohije, pre svega, gospodine predsedniče Republike, želim da vas pitam na početku mog izlaganja - da li kao predsednik Republike i vrhovni komandant imate saznanja ko je pokušao da vas ubije u Srebrenici 2015. godine kada ste imali dovoljno hrabrosti i ljudskosti da odete u Potočare i da se poklonite žrtvama zločina u Srebrenici i da poštujete bol i bošnjačkih muškaraca i bošnjačkih žena i bošnjačke dece? Mislim da je to veoma važno pitanje, jer nisam čuo da je u novijoj istoriji Balkana i na jednog predsednika Vlade pokušan atentat, sem na predsednika Vlade Republike Srbije, Aleksandra Vučića, koji u Srebrenicu nije otišao sa mitraljezima i tenkovima nego sa vencima i cvećem, a dočekali su ga tako da je bilo potpuno jasno da su hteli da ga ubiju. Hoću da kažem da ni jednom srpskom zvaničniku, ni jednom srpskom predsedniku, ni jednom predsedniku Vlade, ni jednom srpskom ministru nikada nije bilo lako da učestvuje u rešavanju kosovsko-metohijskog čvora, da učestvuje u rešavanju problema Kosova i Metohije. Juče vas je, neću reći ime, ali juče vas je jedan opozicioni, da ga nazovem, lider, pitao – da li postoji mogućnost da pitanje rešavanja Kosova i Metohije iz EU izmestimo u UN? To vas je pitao čovek koji je do juče bio u koaliciji sa Borisom Tadićem, čovekom na čiju inicijativu je, ako se ne varam, 2008. godine pismom koje je uputio generalnom sekretaru UN problem Kosova i Metohije iz UN prebačen u Brisel, odnosno u EU. To vas je pitao čovek koji je do juče bio u koaliciji sa Vukom Jeremićem, ministrom inostranih poslova koji je 2010. godine uputio pitanje Međunarodnom sudu pravde tražeći savetodavno mišljenje da li je donošenje deklaracije tzv. kosovske skupštine o nezavisnosti u skladu sa međunarodnim javnim pravom ili ne, iako je kao ministar inostranih poslova unapred morao da zna da ni jedan sudija međunarodnog suda pravde ne može da odluči drugačije od stava svoje države. Malom detetu, znači učeniku Prvog razreda osnovne škole koji zna da broji do 20 bilo je potpuno jasno da inicijativa Srbije ne može da uspe, zato što apsolutnu većinu sudija u Međunarodnom sudu pravde čine sudije iz država koje su priznale nezavisnost Kosova i Metohije. Ovo kažem ne zato da bih nipodaštavao ljude koji su učestvovali juče na ovim razgovorima sa predsednikom Republike, koji im je vrlo otvoreno rekao kakva je situacija na Kosovu i Metohiji, koji je imao strpljenja da sasluša sve njihove ideje i sva njihova razmišljanja o načinu rešavanja problema Kosova i Metohije, ali samo hoću zbog srpske javnosti i zbog vas, braćo i sestre na Kosovo i Metohiji, da kažem koliko je danas teško predsedniku Republike, Aleksandru Vučiću, zato što su na njegova leđa natovarili teret svih srpskih, jugoslovenskih, pa onda opet srpskih političara koji nisu radili dovoljno ili nisu radili ništa ili su čak uradili sve u korist Albanaca. Sve to je u nasleđe kao jedno veliko breme, kao jedan veliki krst primio predsednik Republike, Aleksandar Vučić. Ono što hoću da kažem, gospodine predsedniče, možda ćete mi zameriti, 2013. godine kada je potpisan Briselski sporazum, kojim je predviđena Zajednica srpskih opština, ovde u Beogradu je držana zaupokojena liturgija za sve članove Vlade Republike Srbije i za sve narodne poslanike koji su glasali za prihvatanje Briselskog sporazuma. Rekli su da ste izdajnik, da ste prodali Kosovo i Metohiju, da ste prodali veru za večeru, da ste pogazili Kosovski zavet, da ste veći izdajnik od Vuka Brankovića, da će prokletstvo pratiti ne samo vas, nego i vašu decu. Naravno, u tome su zdušno učestvovali i oni veliki junaci koji nam danas drže patriotske lekcije, a koji su za vreme svoje vlasti, od 2000. do 2012. godine, uradili sve da olakšaju Albancima na Kosovu i Metohiji da proglase nezavisnost, odnosno nisu uradili ništa da ojačaju pozicije Srbije na Kosovu i Metohiji. Danas se postavlja pitanje – kako su reagovali? Da podsetim građane Srbije kako su reagovali. Tog februara 2008. godine Boris Tadić je pobegao u Rumuniju. Imao je hitan poziv predsednika Republike Rumunije, pa šta će čovek, morao je da spakuje kofere i da ode u Rumuniju. Kako je reagovao Vojislav Koštunica? To vam je vrlo dobro poznato. Vlada Republike Srbije je proglasila za persone non grata, zamislite kolika hrabrost, koliko čojstvo i junaštvo, ambasadorku Crne Gore, Anku Vojvodić, i ambasadora, zaboravio sam mu ime, Republike Makedonije ovde u Beogradu. Znači, proterali su crnogorskog ambasadora i makedonskog i tako su pokazali koliko su jaki. Nisu smeli da pisnu ni Amerikancima, ni Francuzima, ni Nemcima, niti bilo kom drugom ni delić onoga što danas Aleksandar Vučić sme da kaže ne samo ovde u Narodnoj skupštini, nego i u Briselu i u Vašingtonu i svuda gde se vode teški i mučni razgovori oko Kosova i Metohije. Zašto sam pomenuo zaupokojenu liturgiju? To je jedna mučna situacija i mučna scena i nadam se da se nikada više neće ponoviti. Proglasili su vas, gospodine predsedniče, da ste najveći izdajnik u istoriji srpskog naroda jer ste prodali Kosovo i Metohiju koja je sveta srpska zemlja i tu smo mi Srbi pokazali, i nije nama tu kriv ni Šaip Kamberi, ni Aljbin Kurti, niti bilo ko drugi, kakvi smo licemeri. Gospodine predsedniče, vi se opet naljutite na mene, ja sam poreklom Srbin iz Krajine i otac i majka su mi sa Korduna i deda i baba i po očevoj i po majčinoj liniji, sada ja pitam ceo srpski narod, slažem se da je Kosovo i Metohija sveta srpska zemlja, jel Srpska Krajina nije sveta srpska zemlja? Ja sada ovde u rukama imam, potrudio sam se, spisak srpskih crkava i manastira na teritoriji nekadašnje Republike Srpske Krajine i na teritoriji današnje Hrvatske. Da li zna srpski narod da u Puli postoji Pravoslavna crkva još iz Šestog veka? Vizantijski istoričari kažu da smo mi Sloveni u masama došli na Balkan u Sedmom veku. U VI. veku je u Puli napravljena prva hrišćanska crkva u Istri koja je još pre velikog raskola iz 1954. godine, dakle 1200. godine pre velikog raskola dodeljena grčkoj zajednici koja je živela u Puli. Zar nije sveta zemlja Ston. gde imamo crkvu Sv. Mihajla iz 1080. godine, dakle na Pelješcu, pre crkvenog raskola iz 1954. godine. Zar nije sveta srpska zemlja, zemlja na kojoj je podignut manastir Bogorodica Stonska? U tom manastiru je 1219. godine Sveti Sava osnovao humsku eparhiju za oblasti humske zemlje i Travunije to je današnja Hercegovina sa celokupnim dubrovačkim primorjem? Zar nije sveta srpska zemlja ostrvo Korčula gde je podignut hram Uspenja Presvete Bogorodice još 1220. godine? Zar nije sveta srpska zemlja u kojoj postoji manastir Krupa od 1317. godine, koga je formirao srpski kralj Milutin? A zar nije sveta srpska zemlja manastir Krka iz 1350. godine koji je podigla Jelena Nemanjić Šubić i da ne čitam, ima manastira u Cetini, ima manastira u Gomirju, ima manastira u Komogovini, itd. Zar to nisu svete srpske zemlje? Pa, kad nabrajaju svete srpske zemlje, što ne kažu da su i ovo svete srpske zemlje? A ćutali su, kao zaliveni, kada su ove svete srpske zemlje odlazile nekom drugom. Izvinite, zar Makedonija nije sveta srpska zemlja? Koliko je srpskih glava stradalo u Prvom, u Drugom balkanskom ratu, u Prvom svetskom ratu da bi Makedonija bila slobodna? Da bi Makedonci bili slobodni, jer nikada do tada nisu bili slobodni, jer su na njih atakovali ili Turci ili Bugari ili Grci. Kada su prvi put mogli da progovore makedonskim jezikom? U Kraljevini Srba i Hrvata i Slovenaca. Eto takva je ta zla, opaka, zavojevačka Srbija. Kada su Slovenci mogli da govore i da pišu slovenačkim književnim jezikom? Od 1918. godine. Kada Hrvati? U Hrvatskom saboru ste mogli da govorite ili latinski ili nemački ili mađarski. Hrvatski, zapravo srpski, ali hajde da prihvatimo da je to njihov hrvatski jezik danas književni, kada su mogli da govore? Pa od 1918. godine. Dakle, nije Srbija nikome donosila ropske lance, nego je donosila slobodu. Isto kao što je donela slobodu i 1912. godine celokupnom stanovništvu na Kosovu i Metohiji uključujući i Albance, donoseći im ne samo političku slobodu, nego kulturu, pismenost i mogućnost da sami Albanci govore albanskim jezikom, jer je do tad zvaničan jezik na Kosovu i Metohiji bio Turski. Eto to je ta, zavojevačka velika Srbija. To je taj Aleksandar Vučić koji hoće da stvori kako kažu mediji u BiH, u Crnoj Gori i u nekim drugim zemljama, neki novi srpski svet kao zamenu za koncept homogene, odnosno velike Srbije. Mi se kao narod, kao država, kao Vlada i vi gospodine predsedniče Republike, uvek pozivamo u ovim našim teškim i mučnim pregovorima za KiM na Ustav Republike Srbije i na Rezoluciju 1244. Ustav je jasan i čist što se tiče statusa Kosova i Metohije, ali na našu veliku žalost niko u Međunarodnoj zajednici za to ne haje. Drugi međunarodni dokument na koji se pozivamo, Rezolucija 1244, ako mene pitate za moje skromno mišljenje, nije baš sasvim na strani ondašnje SRJ kada je doneta, odnosno današnje Srbije kao njene naslednice. Ali, ja sad želim da postavim jedno više retoričko pitanje, nego pitanje na koje očekujem odgovor - šta je bilo sa mišljenjem čuvene Badinterove komisije iz 1991. godine, na koju se uporno pozivaju Slovenija, Hrvatska, BiH, Crna Gora, Makedonija? Da vas podsetim, mirovna konferencija za Jugoslaviju 1991. godine, pod predsedavanja Lorda Karingtona donela je odluku da se formira arbitražna komisija koja treba da predloži rešenje za jugoslovensku krizu. Na čelu te komisije bio je Robert Badinter, predsednik Ustavnog saveta Francuske. To je nešto slično našem Ustavom sudu, oni ga ne zovu tako, ali u suštini manje-više ima iste nadležnosti. Prema prvom preliminarnom mišljenju, iz novembra 1991. godine, Robert Badinter je sa svojim saradnicima napisao da se SFRJ nalazi u fazi raspadanja. Već u drugom i u svakom narednom mišljenju dao je rešenje kako da se reši jugoslovenska kriza, po principu „uti posedetis juris“. Dakle, ono što bivše jugoslovenske republike poseduju po tada važećem pravo SFRJ i po tada važećem pravu socijalističkih republika. Na to mišljenje su se pozvale i Slovenija i Hrvatska i BiH i svi drugi koji su se odvajali od SFRJ. Badinter je tumačio da princip „uti posedetis juris“ znači da Slovenija ima pravo da se otcepi od Jugoslavije, da Hrvatska ima pravo da se otcepi od Jugoslavije, ali da nijedan deo teritorije Hrvatske nema pravo da se otcepi od Hrvatske. Po tom principu su Hrvati uspeli da zauzmu Republiku srpsku Krajinu, u odnosu na to su se pozvali između ostalog kada su osvajali Republiku srpsku Krajinu u zločinačkim akcijama „Bljesak“ i „Oluja“ 1995. godine. E sada, moje retoričko pitanje glasi – ako princip „uti posedetis juris“ iz nalaza i mišljenja Badinterove komisije iz 1991. i 1992. godine važe za Sloveniju i Hrvatsku, kako je moguće da ne važe za Republiku Srbiju, kako je moguće da možete od jedne suverene i nezavisne države da odvajate njen jedan deo i da kažete – princip „uti posedetis juris“ važi za sve od Triglava do Đevđelije, ali ne važi za vas Srbe. Bilo bi dobro da malo podsetimo te naše međunarodne pregovarače, partnere, prijatelje ili manje prijatelje, ljude sa kojima razgovaramo, šta je bilo sa tim nalazom i mišljenjem Badinterove komisije? Kako je moguće da nalaz i mišljenje Badinterove komisije važi za sve, osim što važe za Srbe? Ono što takođe želim da kažem, gospodine predsedniče, a vi ne morate samnom da se složite, molim vas izbegnete onu vrstu avanturizma, onu vrstu nacionalne samoubilačke politike koja se desila ovde u Beogradu 27. marta 1941. godine. Mene su pre nekoliko godina optužili da ja ovde propovedam nacionalizam zato što sam rekao da je puč od 27. marta zapravo bio uvod u razbijanje Kraljevine Jugoslavije i da su pravi osnivači, iako oni toga tada nisu bili svesni, nisu to želeli, ali kada se pogleda slet događaja, pravi osnivači NDH, logora u Jasenovcu, svih mogućih mičilišta od NDH do KiM bili su generali Borivoje Mirković, Dušan Simović i svi ostali koji su rekli da Jugoslavija mora da zarati sa Nemačkom, zato što je u britanskoj ambasadi veče pre toga otvorena flaša šampanjca i zato što je Čerčil rekao – Jugoslavija je pronašla svoju dušu. Nije prošlo 17 dana, Jugoslavija je kapitulirala, Pavelić je sa svojim ljudima već 10. aprila 1941. godine proglasio NDH, a šta su radili ti veliki junaci od 27. marta? Iz Beograda otišli u Nikšić pod pratnjom vojske i žandarmerije, iz Nikšića u Atinu, iz Atine u Jerusalim, iz Jerusalima u London. Nisu se jednog jedinog dana zadržali sa narodom koga su bez ikakve potrebe gurnuli u rat. Zato smo iz Drugog svetskog rata izašli tako da je u Drugom svetskom ratu, pa sada vi razmislite da li smo mi zaista dobili Drugi svetski rat ili ne, u demografskom smislu, poginuo je svaki četrdeset i deveti Englez, a svaki sedmi Srbin. Zato sada Engleza ima koliko ih ima i zato nas Srba danas ima koliko nas ima. Dakle, gospodine predsedniče, znam da vam je teško, imate svu moguću podršku poslaničke grupe SNS, imate bezrezervnu podršku srpskog naroda na Kosovu i Metohiji, ali nemojte nikada ni u jednom momentu da pokleknete pred lažnim junacima, pred lažnim patriotama, pred onima koji bi hteli da zapale buktinju i požar ovde u Srbiji da izgubimo sve, i Kosovo i Metohiju i centralnu Srbiji i Vojvodinu, da nam ode i propadne i Republika Srpska i da se zauvek zatre srpsko ime, a oni će lepo na Mauricijus, u Hongkong, u Njujork, u London, tamo gde su im stanovi, tamo gde su im vile, tamo gde su im pare. Na tu vrstu avanturizma nemate pravo. Na tu vrstu avanturizma nema pravo niko, zato što predsednik Republike mora da vodi računa pre svega o živom narodu, o živim ljudima, o živim muškarcima, ženama i deci na Kosovu i Metohiji, mora da vodi računa i o Republici Srpskoj, jer nema ko drugi, mora da vodi računa i o Srbima koji su ostali da žive u Hrvatskoj, a gde su im prava i dalje vrlo često ugrožena, mora da vodi računa i o Srbima koji su ostali da žive u Severnoj Makedoniji. Zato je breme koje nosi predsednik Republike Aleksandar Vučić, veoma teško i naravno u Crnoj Gori. To je ona, i njih smo zajahali, jel tako gospodine Rističeviću, to je general Jovo Kapičić, pričao. Kaže, 1918. godine Srbija zajahala Crnu Goru, a on 1944. godine došao na Dedinje i imao kafić ovde u centru Beograda. Jel ga vi Marijane Rističeviću imate u centru Beograda, kafić, a imao ga je general Jovo Kapičić? I, kaže, zajahala Srbija Crnu Goru. Onu Crnu Goru koja se pre toga zvala Zeta, pa se pre toga zvala Duklja, pa su zaboravili da je Skadar bio srpski grad, pa da je tamo nekada bila država Svetog Jovana Vladimira itd, da se ne vraćamo dalje u prošlost. Dakle, gospodine predsedniče uz svo uvažavanje teške situacije u kojoj se nalazite, želim da vam kažem da potpuno razumem svu složenost situacije i vas kao predsednika Republike i Vlade Republike Srbije, ali da vam kažem da imate bezrezervnu i punu podršku u jednoj racionalnoj, razumnoj i odgovornoj politici, ne samo prema Kosovu i Metohiji, nego i prema Republici Srpskoj i prema našem narodu u Hrvatskoj, u Crnoj Gori, u Makedoniji, jer danas ste vi, hteo to da prizna neko ili ne, jedini čovek na Balkanu koji misli, ne samo o interesima svog naroda, nego i o interesima svih drugih naroda i koji jedini čini mi se zastupa onu staru politiku koja je čini mi se jedina dobra za sve balkanske narode, a to je Balkan balkanskim narodima.
Znate šta, mi smo danas razgovarali i na Kolegijumu i malopre sa predsednikom, imajući u vidu da je ova tema, kao što smo rekli od izuzetne važnosti za svakog Srbina i svakog građanina Srbije i da mi sigurno rukovodeći se tim principom i potrebe da svi nešto kažemo, možemo o ovome sigurno da diskutujemo više sati. S druge strane, postojao je i predlog da se obrate samo šefovi grupa i ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, s tim što tu sada imamo, bili bi oštećeni ovi samostalni poslanici, ili kako god hoćete. Tako da imamo dve mogućnosti, ili da nastavimo diskusiju, ali neće puno poslanika moći da dobije reč, ili da ovde zaključimo diskusiju, da predsednik kaže u završnoj reči to što želi, a ako želite da nastavimo dalje onda moramo da pređemo na listu govornika poslaničkih grupa. Kakvo je javno mnjenje? Predsedniče, mi predlažemo, to je bio i jutros predlog sa kolegijuma, da imajući u vidu zaista potrebu da i ova sednica bude na jednom nivou političke ozbiljnosti i svega ostalog, a da ne idemo mnogo u širinu, tako da ja predlažem da se vi obratite i da onda, pošto su sve poslaničke grupe dobile pravo da se izjasne, jedino što je oštećen to je samostalni poslanik, ali šta da radimo. Ne isplati se biti samostalni poslanik. Ako se slažete da dobije Glišić reč i da tu završimo? Ako dobije Glišić, onda smo prešli, onda će tražiti i ostale opozicione stranke kojih ima još jedna. Izvolite, Glišiću.
Gospodine predsedniče, zna se da ja nisam neki veliki pristalica vaše politike, čak ni mali pristalica vaše politike. Zna se da smatram da u mnogim aspektima ono što radite vi i vaša stranka je štetno za mnoge segmente društveno političkog života u Srbiji, ali uzimajući u obzir temu i trenutka u kome govorimo, neću o tome govoriti. Vi, kao i ja, bili smo članovi političkih organizacije koje su olako koristile reč - izdajnik za političke protivnike. Ja to više ne radim i zato, bez obzira što se ne slažem sa mnogim stvarima koje ste uradili u politici po pitanju KiM, neću vas tako kvalifikovati, jer verujem da dva miliona ljudi koji su glasali za vas da narod prepoznaje da to ima smisla što radite. Međutim, protiv Briselskog sporazuma sam bio i smatram da smo mnoge delove našeg suvereniteta dali tamo gde nismo trebali, predali Prištini i da nismo dobili ništa za to. Međutim, taj Briselski sporazum je posle devet godina u kojima smo mi dali dosta elemenata naše države Prištini, doveo je do toga da imamo jednu veliku prednost, a to je da smo razgolitili poziciju Kurtija i njegovih saveznika i političkih predstavnika Prištine koji u suštini tih, evo skoro devet godina, nisu učinili ništa, tj. nisu zajednicu srpskih opština utemeljili. Znači, došli smo u situaciju da je Srbija, poštujući Briselski sporazum, ispunjavala sve svoje obaveze, a Priština nije. To je sada velika prednost u tome što ste razobličili tu vrstu odnosa Prištine prema tim sporazumima i pregovorima u koje smo gurnuti. Međutim, mnogo važnije od toga je to što smo videli to razgolićavanje jedne brutalnosti i kršenja svih civilizacijskih tekovina prava od strane onih koji su garant tih pregovora, a to je EU. Na kraju krajeva, na tim pregovorima uvek je neki predstavnik SAD. Posle devet godina takvog ponašanja, vi kao pravnik znate da, recimo, u privatnom odnosu sa nekim potpisujete ugovor i taj ne ispunjava ništa od njegovih ugovornih obaveza, a vi ispunjavate sve, da bi to bilo neodgovorno, i još gore, garant, tj. jemac tog sporazuma, ne čini ništa da ga natera da to ispuni. Bilo bi normalno u privatnom životu da sa takvim ljudima nemamo ništa i da sa takvim ljudima ne pregovaramo i da to zaustavimo. U tom smislu, sada nam Briselski sporazum, protiv koga sam bio, daje priliku da se pogledamo u oči sa predstavnicima EU, sa predstavnicima Vašingtona, Brisela, Berlina, Londona i već koga, jer mi svi vrlo dobro znamo da Kurtijeva hrabrost nije iz njegove glave, već je ona podržana i neprekidno podržavana, i na isti način kako je gospodin Martinović lepo govorio, kako su podržavani oni koji su praznili Republiku Srpsku Krajnu od srpskog naroda. Ti isti ljudi, te iste države, ti isti centri moći o kojima ste vi danas isto lepo pričali nekoliko puta kako se neprincipijelno i loše ponašaju nastavljaju da nas drže tako što u toj utakmici nam vezuju i ruke i noge, a albanskoj strani dozvoljavaju da nam lupaju šamare i da rade šta god hoće. Znači, ako je neko nekada iz Saveta bezbednosti preneo na Brisel da vodi računa o nama i da bude sudija u ovoj utakmici, to je proces koji se desio i ja neću pričati o onima koji su bili na vlasti i možda više nikad neće biti na vlasti. Ovo što ste došli ovde je dobra stvar, vraćate poverenje u institucije, samo što i sami znate da ova Skupština više liči na glavni odbor vaše stranke nego na Skupštinu i da to vraćanje u institucije ovde baš i nije prava stvar i da ta vaša potreba da podelite odgovornost sa narodom bi bila mnogo bolja kada bi se podelila baš sa narodom, kada bi bili spremni da idete na referendum i da vratite narodu u ovako teškim trenucima mogućnost da kaže šta misli o politici. To referendumsko pitanje nikako ne bi smelo da bude neustavno, već bi trebalo da bude da li mi kao narod posle svih ovih iskustava od 30 i nešto godina ponašanja Brisela, Vašingtona, Berlina, Londona, Pariza, i već koliko ih sve ima, imamo pravo da kažemo kao narod da bi bilo dobro da sada u format ovih pregovora, pošto su došli u ćorsokak i neće nikada ići dalje, osim ako im mi ne damo sve što hoće, da se malo pojave pored Brisela i Vašingtona i Peking i Moskva. Možda vi ako biste pozvali Moskvu da se umeša, dolazite u poziciju da odlučujete mimo naroda, ali podelite to breme sa narodom. Dajte narodu priliku da kaže da li je za to. To nije 27. mart, 27. mart su izveli ljudi koji nisu izlazili na referendum, već su sa puškama odlučivali šta su hteli. Ovo je pravi način da se vratimo…
Glišiću, bio sam dobre volje, ali prošlo je pet minuta, nemoj sada da preteruješ. Pet i 30 je, molim te da završiš.
U svakom slučaju, mislim da je taj referendum prava stvar, da ne budete originalni i da ovoga puta uradite nešto u nivou pameti svoga naroda i originalnosti naše istorije.
Hvala. Ja bih vas zamolio onda samo da, u skladu sa onim što smo se dogovorili ili barem najavili da će tako da bude, reč dobije još samo Nadija Bećiri, koja je inače najavila, da ne bismo imali one probleme kao prošli put, i mislim da je dobro i važno da ona govori, zato što će ona govoriti na albanskom, na to ima pravo po našem zakonu, a to je dobro, da svi vide kako je Srbija, kako neko kaže, autokratska i nedemokratska država, za razliku od nekih drugih, gde Srbi ne mogu da govore svoj jezik ni na ulici, a kamoli u parlamentu. Samo se prijavite, molim vas.
Hvala, predsedniče Skupštine. Poštovani gospodine predsedniče, gospodo i gospođe poslanice, poštovani građani ovde prisutni, danas imam tri pitanja za predsednika koja su od opšteg interesa. Sa velikom pažnjom sam saslušala vaš izveštaj, naročito sam obratila pažnju na svakodnevne izjave kako se Srbija razvija brže nego ostali delovi regiona, kako se povećava standard, kako se zemlja razvija, kako se razvijaju investicije i otvaraju nova radna mesta. Ipak mi na terenu vidimo da se sve to dešava samo u najrazvijenijim delovima Srbije. Mislim da bi, prema vašoj izjavi o velikom uspehu, veći razvoj bio ukoliko bi jednak doprinos bio iz čitavog reona, posebno nerazvijenim opštinama Bujanovac, Preševo, Medveđa, pogotovo što investitori dolaze u najrazvijenije delove Srbije, gradove Srbije, Niš, Leskovac, Vranje, ali ne nastavljaju dalje, iako ima lokacija, iako su lokacije u vlasništvu države, nažalost, ne postoji interesovanje Vlade. Gospodine predsedniče, tražim od vas i Vlade da promenite pristup i da investirate i razvijate i ove tri opštine, jer je to u interesu svih građana koji tamo žive. Takođe hoću da skrenem pažnju i na važnost studiranja i problem priznavanja diploma za studente koji su diplomirali na kosovskim univerzitetima, a koje Srbija i dalje ne priznaje. Srbija i dalje te diplome ne priznaje, a studenti ne mogu da se integrišu u tržište rada u Srbiji. Sa druge strane, opštine Bujanovac, Preševo i Medveđa deo su najnerazvijenijih opština u zemlji. One, nažalost, mogu da nađu svoja radna mesta po kafićima ili tako što odlaze u inostranstvo. Mi svi znamo da ove opštine mogu biti ekonomski razvijene, jer samo 500 metara daleko od samog grada Bujanovca nalazi se Koridor 10 koji predstavlja odličnu priliku za razvoj ovog dela. Gospodine predsedniče, i vi znate, zato se okrenite prema vašim građanima, bez razlike, tako što ćete ravnopravno tretirati svakog od njih, jer vam je to i ustavna obaveza i obaveza da omladina ne napušta svoja ognjišta samo zato što su diskriminisani. Poštovani predsedniče, prolaze meseci, godine, a prošlo je 8.395 dana otkako majke ne znaju gde su im sinovi, ćerke, muževi, braća, sestre. Deca su napunila 22 godine i još uvek ne znaju gde im se nalaze očevi, braća, sestre i majke. Kao majka, u ime svih majki, molim da učinite sve da se otkrije gde su nestala lica, da omogućite majkama da samo jednom pomirišu pesak i zemlju gde su sahranjeni njihovi najbliži i da znaju gde im se grobovi nalaze. Ovo je tužno i bilo bi humanitarno i ljudski da se ne bavimo politikom kada su nestala lica u pitanju, da ne budu nevini ljudi taoci politike. Neću da ulazim dublje u ovo pitanje, jer je ovo jako bolna tema, to je i vama poznato, ali nekako svi ćute po tom pitanju. Istorija nikada neće zaboraviti i pamtiće zauvek i ovo, kao i strašne događaje koji su se ranije desili. Zbog toga vas molim da naša deca mogu da žive zajedno, kao što su i mnogo ranije naučila i živela zajedno. Sve to zavisi od nas, da se ne podstiče u našim glavama nacionalizam i potpaljivačke ideje koje se razvijaju u njihovim glavama. Hvala vam veliko.
Hvala. Gospodine predsedniče, izvolite. Gospodine predsedniče, ovo je završna diskusija.
Poštovani predsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, uvaženi narodni poslanici, zahvaljujem se gospođi Bećiri na stvarima koje ste izneli, i što se nestalih osoba tiče želim da vas uverim da vaša država Republika Srbija čini sve da pronađemo osobe za kojima njihovi bližnji tragaju. Želim da vas uverim da nemamo nikakvih razloga da na bilo koji način sprečavamo istragu, jer to smatramo vrhunskim i najvažnijim civilizacijskim pitanjem, upravo zato smo 21 od 21 tražene lokacije zajedno sa ljudima između narodne zajednice, albanskim predstavnicima, iskopali prostor na tim lokacijama i učinili sve da pronađemo tela onih koji su stradali u našim međusobnim sukobima. Voleo bih da isto tako inicijativu uputite i onima koji se ne osvrću na naše molbe, da nam dopuste pristup na još devet lokacija gde mi sumnjamo da se nalaze ubijeni Srbi. Siguran sam da ćete vašim ugledom to učiniti da prištinske vlasti to omoguće upravo zbog onoga što ste rekli zbog majki koje traže svoju decu, a odmah da vas obavestim da čak 36% u ovom trenutku nestalih su srpske nacionalnosti, tako da verujem da ne postoji razlika između majki i njihove ljubavi prema deci, da tako zdušno i strasno, kako se zalažete za prava albanskih majki, što podržavam u potpunosti, da ćete na isti način tražiti takva prava i za sve srpske majke. Što se nas tiče mi ćemo učiniti sve da ovaj težak posao nastavimo. Zahvalan sam vam na tome što ste primetili koliki je značaj i izgradnja Koridora 10, mnogo smo novca uložili da konačno završimo i Grdeličku klisuru i kompletan put do granice sa Severnom Makedonijom. Smatramo da je to dobar uslov ili najvažniji preduslov da bi došlo do većeg ulaganja u dve opštine Bujanovac i Preševo. Ne znam što ste zapeli za Medveđu i ne znam kakve veze imate mnogo sa Medveđom, ali želim takođe da vas obavestim da smo mnogo uložili u Medveđu, da nastavljamo da ulažemo da smo više puteva asfaltirali u Medveđi u prethodnih pet godina, nego u prethodnih 70 godina, da smo uradili, pogledajte to je bukvalno kao pista prema Lebanu, sve prema Leskovcu, prema nekoliko sela koja su nam tražili čak i gore prema Radan planini gde smo počeli da radimo, još nismo završili. U svakom slučaju mnogo toga smo napravili od renoviranja doma zdravlja do svega drugog, tako da ćemo nastaviti da ulažemo u Medveđu, ali imate moju reč da ćemo veoma ozbiljno nastaviti sa ulaganjima ne samo u porodilište u Preševu, koje smo uradili, već i u sve druge institucije i u dovođenje investitora na teritoriju Bujanovca i Preševa. Za nas je od ključnog značaja posle rešavanja pitanja Vranjske banje, za one koji ne znaju, to je jedno od ključnih mesta, odatle je Kralj Petar i otišao na Solunski front i najčešće je koristio, uprkos besmislenim napadima dela političkih protivnika koji više bukvalno ne znaju šta će sa sobom, što će biti veoma važan signal za razvoj Pčinjskog okruga uz mnoge druge stvari koje smo uradili. Bujanovačka banja je od izuzetnog značaja za sve nas i za sve vas i dajem vam reč da ćemo posle rešavanja pitanja mnogih banja, ali želim da vam kažem da su i naši češki prijatelji pokazali interesovanje, kad već pričate o opštini Medveđa za Sijarinsku banju, pa ćemo i tu nastaviti razgovore da deo kapaciteta zadržimo u srpskom vlasništvu, a da za deo kapaciteta dovedemo one koji su najbolji u Evropi i koji su i kroz Češki Krumov i kroz Karlove Vari pokazali kako umeju takvim resursima da upravljaju. Dakle, daćemo sve od sebe imate moju reč da ćemo se boriti za dovođenje investitora u Bujanovačku banju, kao što ćemo pokušati da dovedemo i dobrog investitora na područje „Guma plastike“, ali ne samo „Guma plastike“, da mi ne biste rekli da se to tiče samo istočnog dela opštine Bujanovac ili dela opštine Bujanovac gde žive pretežno Srbi. Ne moram da vam govorim da smo i u Levosoju obnavljali gde sam i lično bio, dakle, od škole do puteva, ulica i svega drugog, ali smo to spremni da radimo i na zapadnom delu opštine bez obzira na činjenicu da su Srbi izbačeni iz vlasti u opštini Bujanovac i da im se na svaki način uskraćuju prava. Mi ćemo pokušati da podignemo vaše poverenje u nas, našim odgovornim ponašanjem, našim ozbiljnijim ili delimično promenjenim pristupom, pa onda verujem da ćete vi u mnogome promeni i svoj pristup i prema srpskom narodu i prema političkim predstavnicima srpskog naroda. Zahvalan sam vam na tome što primećujete koliko se razvijaju Vranje, Niš, Leskova i mnoga druga mesta. Tačno je, ali je tačno da smo najviše ulagali upravo u jug Srbije i tu očekujemo i najveći porast, iako i dalje ne može da se poredi po životnom standardu ni sa Beogradom, ni sa Novim Sadom, ali verujem da ćemo zajednički uspeti da to promenimo. Lično sam učestvovao u otvaranju sedam fabričkih, velikih fabrika, fabričkih pogona na teritoriji grada Niša, u Leskovcu najmanje tri, u Vranju, Vranjskom okrugu, Pčinjskom okrugu, dakle, u najmanje tri ili četiri, računam da će „Teklas“ da pojača svoju poziciju u Vladičinom Hanu, što bi bilo od velikog značaja. Plašim se da ćemo imati problema sa nekim stranim investitorima zbog korone i zato ćemo gledati da dodatno pomognemo Vranje i da dodatnu saradnju napravimo sa Severnom Makedonijom, pa da pozovemo neke od investitora da ulože u Vranje i Kumanovo, što bi bila dobra poruka. U Kumanovu žive i Makedonci i Albanci i Srbi, pa bismo zajednički mogli da prihvatimo određene velike investitore. Tako da o tome sam razgovarao nedavno sa premijerom Zajevim i verujem da bi to moglo da budućnosti da budu dobre vesti, kao što sam razgovarao i sa premijerom Ramom. Narednih dana ću ponovo imati zum konferenciju da vidimo šta je to što zajednički možemo da radimo u budućnosti. Što se tiče diploma o kojima govorite, to je sporazum koji su pravili predstavnici bivše vlasti, ovde, kao i za katastar, vrlo loš za nas, ali ne vezano za to što je loš za nas, kada govorite o diplomama, razumem ja vaše probleme, ali niste rekli ljudima da smo mi 28 diploma prihvatili, neki drugi nisu prihvatili nijednu srpsku. Nisu prihvatili nijednu srpsku zato što ne prihvataju, a da bih vama objasnio poštovani narodni poslanici, jer zašto biste takve detalje morali da znate. Nisu prihvatili zato što ne priznaju Prištinski univerzitet izmešten u Kosovsku Mitrovicu. Mi smo imali primedbu da bismo morali da priznamo one diplome koje nemaju svoju pravu snagu i dokaz o stvarnom znanju stečenom, jer je hiper produkcija fakulteta na teritoriji Kosova, ali smo bili spremni da i to prihvatimo ukoliko bi albanska strana prihvatila, razume se ono što je normalno i što je mnogo viši nivo znanja i obrazovanja, a nudi ga Prištinski univerzitet sa privremenim sedištem u Kosovskoj Mitrovici. Oni to, razume se, nisu nikada prihvatili zato što oni žele politički diskontinuitet sa univerzitetom u Prištini, odnosno Kosovskoj Mitrovici. Tako da je to jedan od problema, ali gledaćemo da i taj problem rešavamo zajedno, gospođo Bećiri i da uradimo sve, posebno ukoliko postignemo dogovor sa Severnom Makedonijom i Albanijom. Ja verujem i nadam se da ćemo postići taj dogovor i daću sve od sebe da ga postignemo, a to je dogovor ne samo o slobodnom kretanju i protoku roba, usluga, kapitala, već i da postignemo dogovor zajedničkom reagovanju prilikom elementarnih nepogoda, poplava, požara, da sve snage budu usmerene na tu jednu tačku od naše tri države, dakle, iz Beograda, Skoplja i Tirane. Ali, treći taj sporazum ja doživljavam kao možda najvažniji koji je bismo, moguće bili u situaciji da potpišemo narednih dana i nedelja, a to je sporazum o radnim dozvolama. Dakle, kada se izda radna dozvola u Tirani, da ta radna dozvola radi, odnosno vredi na teritoriji cele Srbije, na teritoriji cele Severne Makedonije i obrnuto. Mislim da bismo time drastično popravili tržište radne snage, situaciju u kojoj imamo problem. Vi znate da mi imamo i dodatni problem, tačno je da je problem velikog odliva i posebno albanskog stanovništva sa teritorije opština Preševo i Bujanovac i za nas je važno da zato pronalazimo investitore i da pokušamo da rešimo pitanje tog odliva, ne samo ka Prištini, već ka zapadnim zemljama i nadam se da ćemo taj problem zajednički uspeti da rešimo. Što se tiče, gospodine Glišiću, Briselskog sporazuma o kojem ste govorili da ste imali mnogo toga da kritikujete, lako je sa distance kritikovati sve. Lako je dobacivati svakome, lako je uvek pronaći lagnecov dovoljan razlog ne samo za reči kritike, već i za reči pogrde. Nisam neko ko bi vam bio posebno zahvalan, što me danas niste nazvali izdajnikom, a inače biste to da učinite, zato što ne mislim da bih bio ni manje, ni više izdajnik da to jeste učinili. Izdajnik bih bio da sam učinio nešto protiv svog naroda. Dela su ta koja govore o onome jesam li kriv ili nisam kriv, a ne reči nekih drugih ljudi, koji nisu do kraja umeli da sagledaju ni težinu pozicije naše zemlje, ni težinu pozicije našeg naroda, niti su želeli da sagledaju sve ono što smo radili i koliko je to bilo važno i dobro. Da li je bilo grešaka? Naravno da je bilo. Ja sam grešnik, nisam bezgrešan, kao svi moji politički protivnici, a najmanje su grešni kada su u pitanju pare u njihovim džepovima. To su bez greške radili i nikada nisu od toga odustajali. Briselski sporazum je, nešto što sam rekao te 2013. godine, to se sad obraćam vama narode naš sa Kosova i Metohije, vama predstavnicima naroda sa Kosova i Metohije, u užarenoj atmosferi, imao sam dovoljno hrabrosti da odem među ljude i pred ljude koji su mi psovali, i majku i oca, i decu i govorili da sam najveći izdajnik i da im kažem – sačekajte samo neku godinu, videćete kako ćemo mi Srbi da se borimo za Briselski sporazum, a kako će Albanci da beže od Briselskog sporazuma. Nadam se da sećate kako je to bilo u Kosovskoj Mitrovici, na jednoj veoma, veoma teškoj situaciji, prepunoj emocija. Kao što ste videli, bio sam u pravu, ne zato što sam pametniji od bilo koga od vas, već zato što sam dobro razumeo međunarodne okolnosti i prilike i zato što smo ih dobro razumeli, i zato što smo shvatali da je Priština to sve igrala samo zbog jedne stvari koju nije dobila u tački 14) ili 15) ispravljenoj, koju je trebalo da dobije, odnosno dve tačke tada, a to je Stolica u UN i druga je tačka 10) bila Briselskog sporazuma, 9) ili 10), mislim 10), koja se ticala regionalne policije, gde su oni želeli i sve vreme govorili da prihvataju, tobož, Miloševićev okrug od sedam opština, od sedam opština na severu. Dakle, to su bili: Leposavić, Zvečan, Zubin Potok, jedinstvena Mitrovica, dakle, sada bi bili severna i južna Mitrovica, Vučitrn i Srbica, odnosno „Skenderajka“ koju oni nazivaju. U tom smislu, u tom slučaju da smo to prihvatili bilo bi na severu proporcionalno raspoređeno 67% policajaca albanske nacionalnosti, a 33% srpske nacionalnosti. Ni na jedno, ni na drugo, iako je sve već bilo gotovo nismo pristali, pa smo dobili 99% pripadnika srpske nacionalnosti u policiji za rejon sever i uspeli smo da izbegnemo Stolicu u UN. Voleo bih da nekada o tome govori i Ivica Dačić, da vam kaže kakvi su pritisci bili, on je tada bio dobar policajac, ja sam bio loš policajac, uvek smo se mi taktički snalazili, ali je teret tog odbijanja bio na meni, jer on je bio na istaknutijoj funkciji i morao je da šalje lepše poruke. A ja sam bio lokalna baraba koja je trebala da pokvari žurku sa Stolicom u UN, ali su ti pritisci bili bukvalno jezivi i ne biste verovali šta je sve moralo da se izdrži. Neću ni da vam govorim, koga god da smo zvali u Beogradu u to vreme, nikog živog nismo mogli ni da dobijemo, zato što su svi bežali od odgovornosti i onda je bilo prepušteno sve tome da ja legnem tamo na patos i da kažem da spavam i da me baš briga za to što će oni da zaključuju i kakve će odluke da donose, što nas je spasilo oko Stolice UN, jer da vam kažem da je veliki broj državnih zvaničnika nije mogao da izdrži taj pritisak i već su tražili da se prihvati takav plan kakav je bio napisan, završen i potpisan već u dve strane. Ovo vam govorim zato što sam znao da oni zajednicu srpskih opština neće da ispune, jer im nikada to nije bio ni plan, mi smo za to vreme dobili i mogućnost da se razvijamo da nam zemlja napreduje i da ona napreduje mnogo brže, nego drugi u regionu. Ja ću vam samo navesti nekoliko primera, prosečna plata u Crnoj Gori 2014. godine je bila 505 evra, a u Srbiji 329 evra. Danas je u Srbiji 556 evra, a u Crnoj Gori je 525 evra. Samo pogledajte kakva je razlika dramatična napravljena za samo sedam godina. Njihov BDP je tada bio 4,3 milijarde evra, a naš je bio 32,5 milijardi evra. Naš je danas, 51 milijardu, završavamo ovu godinu , a oni završavaju sa 3,7 milijardi. Samo da vidite šta je Srbija uradila u tih prethodnih sedam i po godina. Ja ne mogu za Prištinu da govorim, nemojte da se ljutite, jer oni ne daju nikakve podatke zvanične statističke, niti je to moguće uhvatiti, već neke fragmente hvatamo iz zaključaka Svetske banke, i na osnovu toga zaključujemo koliko je dobra ili loša situacija. Mogao sam da uzmem i BiH, koja je tada imala 372 evra, a danas 498 evra, dakle, uvek je Srbija zaostajala u prosečnoj plati, više ne zaostaje. U vreme kada sam postao predsednik Vlade, stopa javnog duga bila je 78% u odnosu na BDP, u Crnoj Gori je 52, a kod njih je danas 106 %, a u Srbiji je 58%. Uprkos ogromnoj podršci i pomoći koju smo dali preduzećima i stanovništvu i svima drugima. Upravo zato, obaveza više da pomognemo Bujanovcu i Preševu, Medveđi, podrazumeva se, ali ne znam baš kakve veze to ima sa vama, ali može i to. To valjda imate nekakve istorijske aspiracije koje ja ne razumem i ne znam ni na čemu su zasnovane, ali na realnosti i stvarnosti, nisu. Dakle, dolazim sada do onoga o čemu ste vi govorili gospodine Martinoviću, da su nam držali opelo, da smo bili najgori izdajnici i da sam i danas morao da čujem da bi trebalo da budem srećan što mi neko neće reći da sam izdajnik. Ljudi su valjda mislili da ćemo uvek da krijemo to što neko o nama govori, da se valjda plašimo nečijih reči, a ne da se plašimo suda naroda i sopstvenog dela. Ni tada nisam bio fasciniran onima koji su to izgovarali, posebno onima koji su imali priliku da pokažu kako se vodi zemlja, a vodili su je na veoma, veoma loš način, što činjenice i brojke pokazuju i dokazuju, bolje od naših emocija, bolje od svake moje priče, bolje od svake njihove priče. Govorili ste danas i videli ste sa kakvom sladostrašću je gospodin Kamberi govorio o Jeremićevim uspesima za državu Kosovo i svima njima i njihovim reakcijma 2008. godine. Te 2008. godine, zaboravili ste jedan detalj, niste zaboravili, iscrpan vam je govor bio, zaboravili ste detalj iz Vikiliksa, koji nikada niko mogao da demantuje, jer se plaše snimka, a to je da je Borko Stefanović tražio, u redu je to što priznajete Kosovo, samo vas molim nemojte da priznate Kosovo pre izbora, zato što će ovi ludaci iz SNS, da nas pobede. Dakle, nije bilo važno Kosovo, nije bila važna država Srbija, ništa nije bilo važno, samo da ostanu njihove fotelje, a nisu čak ni zamolili da ne priznaju Kosovo, kao što smo mi radili na odpriznavanju ili povlačenju priznanja, kako god hoćete to da nazovete. Nisu se mnogo nervirali, jer su rekli, neki od njih su čak govorili na zvaničnim sastancima i to da je dobro da smo konačno skinuli sa svoje grbače. Ako nemate hrabrosti da narodu kažete to u lice, da vam je to teret i da ne možete ništa da dobijete, za svoju zemlju, onda nemojte da se bavite tim poslom. Imam dovoljno hrabrosti da kažem ljudima da je situacija teška, nimalo laka, i da će biti samo teža za nas na KiM, ali da kažem narodu da neću da se borim i da nećemo da se borimo, ne pada mi na pamet. Borićemo se svom svojom snagom, svom svojom energijom, svim što znamo i umemo, da pokušamo da iskoristimo argumente koje imamo. Već sam vam rekao, nemojte da očekujete pravdu. Mogli smo da se pozivamo na Badentera, mogli smo da se pozivamo na koju god hoćete rezoluciju, oni meni govore o nepoštovanju rezolucije 796 ili 976, kako god. O tome da li izručujete ljude koji nisu optuženi za ratne zločine već u predmetu, bolje bi bilo da ih je sramota da o tom predmetu ne govore, o tome da li je neko prekršio pravila statuta ili svega drugog. Kada ih pitate - kako je moguće da Florans Artman neće da bude izručena Haškom tribunalu zbog mnogo težih prekršaja, jer je Francuska suverena zemlja, a onda ta ista Francuskinja traži u Savetu bezbednosti od Srbije da za mnogo manji prekršaj mi moramo da izručimo dvoje naših državljana, onda vam je jasno da principa nema. Šta očekujete da se osvrću na Badenterove komisije zaključke? Šta očekuje da se na bilo šta osvrću. Verujte mi da nemaju ni jedan odgovor kada god ih pitate zašto neko ima pravo na samoopredeljenje i kad neko dobija pravo na samoopredeljenje, a kada neko drugi i zašto neko drugi ne može da dobije pravo na samoopredeljenje. Mi treba da znamo dobro i mi treba sebe da prestanemo da lažemo. Dobro je da uvek pričamo o tome, da nema principa i da se nikada nisu držali principa. Jedini principi su njihovi interesi. Kao i danas što možete na drugim primerima da vidite kada vam pričaju. Učili smo trideset godina da je tržišna ekonomija osnovni princip funkcionisanja moderne ekonomije. Danas ukidaju tržišnu ekonomiju pred našim očima samo zato što više ne mogu da pobede u tržišnoj ekonomiji. Sad su našli nešto drugo, kako su nazvali more fere approach - više fer pristup, ne znam ni kako bih preveo tu reč tačno. Dakle, kako god hoćete, na principe zaboravite. Dokle god neko ima silu poštovaće se samo pravo jačeg. Mi moramo da razumemo dobro gde smo, iako smo pre sedam godina imali ukupnu stopu, ukupan BDP od 32 milijarde, a danas imamo 51 milijardu, što znači da smo mnogo uspešniji i bogatiji. Mi smo i dalje mala, svakako ne bogata zemlja, koja mora još mnogo da radi, koja još mora mnogo da se bori, koja još mnogo toga mora da učini za svoje građane da bi mogli da budu ravnopravni sa građanima razvijenijeg, pre svega evropskog zapada. Dakle, ja vas molim da u tom svom jedu i frustracijama koje osećamo zbog nepravdi koje smo nosili, zbog toga da se danas ne govori o Jasenovcu, za koje čak da uzmemo i podatke Franje Tuđmana, nema sumnje da su istorijski falsifikat, je jasno da je mnogo više ljudi, mnogo puta više ljudi ubijeno u Jasenovcu, nego recimo u Srebrenici, uz sav pijetet prema svakoj srebreničkoj žrtvi, da mi ne smemo da govorimo o Jasenovcu, da mi ne možemo da govorimo o Jasenovcu, da mi nismo mogli da snimimo igrani film o Jasenovcu decenijama, zato što niko nije hteo da se zameri ni zagrebačkoj čaršiji, ni beogradskoj čaršiji koja je neretko bila gora od zagrebačke čaršije. Prvo što je čekala beogradska čaršija, a to je da se izvinjava zagrebačkoj čaršiji, uvek. Kažu, mi moramo da razumemo, dakle jedan - pravde nema, dva - principa nema, tri – da vidimo šta možemo da uradimo za naš narod, za naše ljude, šta je to što možemo na racionalnim i pragmatičnim osnovama da radio za našu zemlju. Istovremeno, pod pet, ono što je zaključak i najvažnije – da gotovo po svaku cenu nikada ne možete da kažete po svaku cenu jer neko može da vas napadne, zato vam postoji Vojska, policija itd, ali gotovo po svaku cenu da čuvamo mir i stabilnost, jer je to uslov svakog našeg napretka u svakoj od sfera i oblasti o kojima sam govorio. Pitali ste me oko Srebrenice. Nikada to ne pominjem, zato što je suviše mala stvar to što su oni meni uradili, prema zločinu koji su neki Srbi počinili. Kao što njih nije sramota neke, nije sramota da ćute o Jasenovcu, mene je sramota da govorim o onome što se meni desilo u poređenju sa onim što se desilo srebreničkim žrtvama, da budem sasvim iskren. Da li je to nemoral nečije vlasti? Nemam nikakve sumnje da je nemoral nečiji i neodgovornost nečije vlasti, kao i međunarodnih predstavnika koji nikada nisu insistirali da se to istraži. Što se tiče naših službi mi znamo sve napadače. Sa jednim sam čak i razgovarao. On je iz Tešnja prema Doboju. Čovek se izvinio i rekao – žao mi je, oprosti. Ja sam rekao – što se mene tiče nemam nikakvih problema i želim vama i vašoj porodici sve najbolje. Dakle, samo da mi ne pričaju oni koji tamo nisu bili, da to nije bio skoro nikakav napad i da su me gađali plastičnim flašama itd. Dakle, neka vam o tome govore oni koji su bili. Ali vam i danas zato kažem da sam i tada nosio visoko uzdignutu svoju glavu, ne zato što sam mislio da mnogo vredi, jer da sam mislio da mnogo vredi pognuo bih je i savio bih se i pod kamenicama i udarcima i nogama i rukama i svim drugim, ali nisam imao pravo da to uradim, jer sam ja predstavljao Srbiju, ponosan srpski narod koji je došao da izrazi saučešće, da položi cvet na Mezariju gde su mnogi nevini ljudi pobijeni, ali nisam hteo da dozvolim poniženje srpskog naroda ni na koji način, niti kolektivnu krivicu za srpski narod. Nikada to neću da prihvatim, svim onima koji i danas nameću srpskom narodu i ponosan sam na to što smem javno, otvoreno da kažem na svakom mestu. Govorili ste nešto o onome što smo juče razgovarali - nije fer, Aleksandre ne govorimo o tome, jer smo se dogovorili da o takvim stvarima ne pričamo. Ja bih samo pozvao te ljude koji su pokazali pristojnost sa jučerašnjeg razgovora da kažu šta god misle, da me napadaju, ali da saslušaju odgovor, samo da se ukoliko-toliko u politiku razumem, pod mojim imenom mislim da niko toliko puta, pogotovo ne tako ubedljivo niko drugi nije toliko puta pobeđivao u Srbiji na višestranačkim izborima, zato mislim da imam pravo da ih posavetujem. Nemojte da se obazirete na kritike i napade kada imate normalnu politiku, na kraju ljudi glasaju za politiku, ne glasaju ljudi za slike gde jedem grašak i gde mazim kuče, to je lepo, to je sve lepo, ljudi glasaju za sadržaj, ljudi glasaju za to kakav ste život njima obezbedili, kakvu ste budućnost njima obezbedili, ljudi glasaju za one koji poštuju svoju državu i koji se bore za svoju državu, a ne koji treba da učestvuju u svakodnevnim, besmislenim svađama, tviter smicalicama i svemu drugom. Dakle, ja sam zadovoljan što dobar deo tih ljudi poštuje svoju državu i dobro misli svojoj državi, makar ne mislio dobro nama, znam i neke druge koji ne misle dobro svojoj državi, ali to je na narodu da sam primeti i da sam donosi ocenu. Što se tiče avanturizma, ja sam sa vama apsolutno saglasan. Mislim da je avanturizam nešto što mi Srbi moramo da izbegnemo pre svih zato što smo uspeli da vratimo pobednički duh i pobednički mentalitet, zato što više ne moramo da pobeđujemo samo u košarci, odbojci, vaterpolu, u streljaštvu, u tekvondou, možemo da pobeđujemo u onome što je najvažnije, a to je ekonomija. Možemo da budemo uspešniji u vakcinaciji. Možemo da budemo uspešniji od ostalih u izgradnji bolnica, da imamo najlepše, najčistije i najbolje opremljene bolnice. Sve to možemo mi sami. Ne treba nam ničija pomoć, ničija milostinja, ali za to je potrebno da se ne zalećemo i da ne mislimo da smo jači nego što jesmo. U redu je da se pohvalimo ekonomskim rezultatima, ali je dobro da znamo gde nam je mesto u svetu. Zato ja ne hajem za te kafanske junake koji bi svakog drugog dana da nešto osvajaju, da nešto oslobađaju, ali ako može neko drugi da ide umesto njih, ako mogu neka tuđa deca da ginu, a ne njihova deca. Da se vratim na to da sam najveći izdajnik. Jesam, za mog vremena vlasti, između ostalog, kao i vaše podrške i pomoći tome, jer vi niste imali izvršnu vlast, vi ste časno obavljali posao narodnih poslanika koji je neretko mnogo teži i važniji od mnogih naših u izvršnoj vlasti. Podigli smo najviše crkava i manastira, pomagali smo druge bogomolje, više nego ikada, i džamije i katoličke i protestantske crkve, podigli smo hram Svetog Save, ne bismo ga završili još stotinu godina, samo da to imate u vidu. Dizali smo spomenike od Stefana Nemanje, kralja Milutina, cara Lazara, tamo gde ih nikad nismo dizali, na našim pradedovskim ognjištima i na KiM a u centru Beograda nikada nismo ni pomislili da ozbiljan srpski spomenik podignemo, upravo zbog priče o beogradskoj, zagrebačkoj i nekim drugim čaršijama, jer smo se uvek trudili da se svima drugima dodvorimo a da zaboravimo, i lepo je što je Beograd kosmopolitski grad, što je svetski grad, to je činjenica kojom se uvek ponosim, ali za razliku od drugih, predstavljao sam zemlju u vreme kada smo se setili da je Beograd i srpski grad i da ne treba da se stidimo činjenice da je Beograd srpski glavni grad, srpska prestonica i da se ne stidimo činjenice da možemo da podignemo spomenik kralju Petru Oslobodiocu u Novom Sadu, iako znam koliko je Srba bilo protiv toga. To su stvari koje smo uradili. Jel sam zbog toga izdajnik? Jel kralj Aleksandar izdajnik što nam je spasao Hilandar, sačuvao Prohor Pčinjski? Što bi mene brinula njegova sudbina, kad znam da će za 100 godina neko da priča o meni onako kako ja danas pričam o kralju Aleksandru, onako kako pričaju monasi u Hilandaru. Otiđite pa im pohvalite Apisa, otiđite pa im pohvalite te junake, pa da čujete šta će vam reći monasi u Hilandaru. Otiđite u Prohor Pčinjski pa pitajte naše monaštvo šta će vam reći o kralju Aleksandru Obrenoviću. A što nemamo ni ulicu kralja Aleksandra Karađorđevića? Zato što smo mu sami izmislili grehove, za šta nemamo nikakvi istorijski dokaz niti bilo šta drugo, jer nam je to tako lako. Samo smo mi uvek valjali, a oni koji su nas predstavljali nisu nikada. A ko nam je bio dobar? Miloš nam je uvek bio kriv, iako nam je stvorio modernu državu, zbog Karađorđa. Karađorđe nam je uvek bio kriv zato što je prebegao na Austrougarsku stranu prilikom sloma Prvog srpskog ustanka. Jel bio neko dobar kod nas nekada? O Mihajlu smo izmišljali razloge smrti, govorili da je to zbog švaleracije, sami lagali sebe, a ne zbog drugih razloga, o čoveku koji je dobio ključeve grada Beograda, napravio Narodno pozorište. Pa smo mu spomenik nazivali "Spomenik kod konja". Konji su oni koji su ga tako nazivali. Kako se nismo setili da bude bar "konjanik", ako smo glupi pa da zapamtimo da je spomenik knezu Mihajlu? Ko nam je bio dobar? Kralj Milan, što je uvodio stajaću vojsku, vozove u Srbiju? Tad smo mu govorili da ćemo da uništimo sve šljivike po Srbiji tim gvozdenim konjima. A koga to nismo ubili a da nam je iole valjao? Ne brinem ja za to šta će ko danas da kaže, brinem za to šta će ko da kaže za 50 i za 100 godina, to je ono što me rukovodi. Vama, gospodine Dačiću, da kažem - da, ja sam ponosan na to što smo zajedno radili od 2012. godine. Ponosan sam na mnogo toga što smo napravili, uradili, što smo promenili zemlju. I da budem sasvim otvoren, ne bismo mi to uspeli sami, da nije bilo i vašeg rada i vašeg učešća i vaše podrške i svega drugog. Ne bih da merim ko je šta, kako i koliko radio, ali svakako da bi sve bilo mnogo teže i pitanje je da li bismo to uradili da nije bilo podrške i vaše političke partije i vaše koalicije i mnogih dobrih ljudi koji su želeli dobro Srbiji. Sa druge strane, želim da objasnim nešto o čemu ste vi govorili ovde, iz malo šireg konteksta i neću duže od pet minuta, privodiću kraju. Danas, da bi umanjili sve ono što mi ovde radimo, i kada govorite o institucijama, da ovo liči na nečiji glavni odbor, meni je glavni odbor suočavanje sa narodom, suočavanje sa mišljenjem velikog dela naroda. A da li ćemo da prepuštamo nekom drugom ulaz u parlament zato što taj neko misli da zaslužuje a da ne dobije glasove naroda, ne pada nam napamet. U Narodnu skupštinu ulaze oni koji dobiju glasove naroda. To je jedini način kako se ulazi u Narodnu skupštinu Republike Srbije. Ako ste dobili glasove naroda, onda ste tu, ako niste dobili glasove naroda, onda nećete biti u Narodnoj skupštini. Ono što je za nas takođe važno, gde ćete videti razliku, mi danas pratimo sve što Albanci rade. Sve što nismo shvatili između 1961. i 1991. godine mi im pažljivo pratimo svaku izjavu. Videli ste da znamo svaki komad oružja i oruđa koji imaju. Pratimo bukvalno sve što rade. Ja se ne stidim da vam kažem, da, mi ne potcenjujemo one koji misle da su nam protivnici, već ih pratimo šta rade i gledamo kako ćemo da reagujemo. I upravo zato se nasmejem kada mi kažu u ovim medijima pod kontrolom pojedinih tajkuna kako je malo interesovanje za Vučićev govor u Prištini. Ja kažem - hvala bogu, to znači da postaju neodgovorni, baš onoliko koliko smo mi ovde bili neodgovorni u prethodnom periodu, ukoliko je to baš tačno. Ja to ne bih rekao da je tako, ne zbog sebe, lične sujete ili bilo čega sličnog, već bih rekao upravo obrnuto - da dođem na ono o čemu je govorio gospodin Dačić i na svo licemerje i oko povlačenja priznanja i oko svega drugog. Primetili ste da u regionu zapadnog Balkana, da izuzmemo Srbiju, imate Albaniju, Severnu Makedoniju, Crnu Goru. Sve su priznale nezavisnost Kosova. Hrvatska je priznala nezavisnost Kosova, govorim o zemljama bivše Jugoslavije, Slovenija takođe. Bosna i Hercegovina nije, ne zato što je ne bi priznali neki drugi, već zato što srpski narod i Republika Srpska, na čelu sa svojim rukovodstvom, ne želi da dozvoli priznanje nezavisnosti Kosova. Dakle, nemojte da imate nikakvih iluzija, od Bakira Izetbegovića i od Komšića smo već čuli da je za njih Kosovo nezavisno. Možete da pomislite kakvo je to tek licemerje da kažu - Kosovo je nezavisno za nas, a da Republika Srpska ne sme o tome da razmišlja. Kao i ono licemerje kada sam se nasmejao i pustio i nisam želeo ni da odgovaram ništa, kada Ugljanin govori o tome kako treba specijalni status da dobiju tri opštine, pa će oni da odlučuju o svojoj budućnosti. Pa, dobro. Ja mislim da ti ljudi hoće da žive u Srbiji. Bošnjaci pre svega, zato što ulažemo više nego ikada. Zato što niko drugi im ne gradi tolike puteve i auto-puteve. Imaćemo za manje od godinu dana završen put Novi Pazar - Tutin 22 kilometara. Imaćemo auto-put urađen za tri godine do Boljara, tri i po godine. Dakle, sve što su sanjali. Da ih spojimo i sa Sarajevom i sa Beogradom, da radimo sve što možemo za njih. Ali, gde je vama odgovornost, ljudi? Pa, što ne kažete ljudima da ima 64 plus četiri srpske opštine u Bosni i Hercegovini? Gde vam je ikakva odgovornost o bilo čemu ili Srbija mora da bude odgovorna za sve vas? Da ćutimo na gluposti koje izgovarate svakog dana, koje izgovarate u svoju štetu, u korist svoje štete i da se pravimo da nešto ne vidimo, ne čujemo, ne razumemo i tako dalje? Šta se događalo u prethodnom periodu? Kada je postojala mogućnost, ne velika, ali kada su otškrinuta vrata nekakvom kompromisu između Beograda i Prištine pola sveta je skočilo na nas, posebno oni koji su uvek radili sve što su mogli protiv interesa Srbije? Šta su prvo uradili? Pokupili su sve ove male iz regiona da im kažu - morate vi prvi da se izjasnite protiv Srbije, da vi uvek budete prvi koji ćete da kažete nešto protiv Srbije i da vodite kampanju protiv nje. Evo, sada da vas pitam, pošto slušam svaki dan, kažu - ne interesuje ih Srbija i Srbija se meša u njihove unutrašnje odnose, a na njihovim naslovnim stranama, čak ne tabloida, piše kako sam izvršio državni udar zato što sam ne znam šta uradio kada je predsednik Vlade Crne Gore dolazio kod patrijarha. Niti me je jedan obavestio, niti me je drugi obavestio, nisam ni znao ništa o susretu, ali nešto sam kriv. Nemam pojma šta sam kriv, ali sam neki državni udar izvrši. Sad sve to ostavite po strani. Nije mi to prvi put. Stoti put da sam neki državni udar uradio. Kažu, specifičan državni udar. Kod mene su sve neki specifični državni udari. Pošto ne mogu da govore o pravom državnom udaru, onda su sve neki specifični državni udari, ali ostavite to po strani i onda kažu - mi se sada mešamo, razumi, Vučiću, pa se izređaju svi oni ne bi li podigli sebi rejting, jer kako drugačije da dignu rejting ako nešto Vučiću ne kažu. Svi ostali su mali za njih. To su svetski lideri. Dakle, iz njihove Vlade, pa kaže - moraš da zapamtiš Vučiću, mi smo nezavisna država, idi. Pa, dobro. I, ko vam smeta? Ko vam smeta? Da li vas neko dira? Da li smo mi priznali Boku ili Plav i Gusinje ili Pivu za nezavisnu državu? Čekajte, vi se ne mešate u unutrašnje stvari naše zemlje, a priznali ste deo teritorije Srbije za nezavisnu državu i mi ne smemo ni da vam kažemo - dobar dan, kako ste, jer se time mešamo u vaše unutrašnje stvari? I nije vam to bilo dovoljno, nego ste govorili kako je to bila pogrešna politika, a onda ste prvi dan čestitali dan nezavisnosti Aljbinu Kurtiju, a pre toga proterali srpskog ambasadora zbog reči o Mojkovačkoj bici, a posle toga nastavili sa istom tom politikom i najavili ponovo slanje vaših izaslanika na "Oluju", da se proslavi proterivanje još 250 hiljada Srba. I sve to nije dovoljno, nego ste doneli novu. Već ste imali jednu Rezoluciju o Srebrenici iz 2009. godine, pa ste doneli još jednu Rezoluciju, da bude jasno da su Srbi počinili genocid i još ste napisali u toj rezoluciji - ne, ovo nema veze sa kolektivnom krivicom, ovo je individualna krivica, a nema nijednog lica, nema nijednog pojedinca koje su pomenuli da kažu da je kriv, nego da se zna da su Srbi ti koji su počinili genocid. A Jasenovac, Jadovno, a što bi to pominjali? Neću da govorim o Veliki, o Plavu i o svemu drugom. Glasali su o tome, pa su to odbijali, jer to nisu ni zločini, ni genocidi, to je ništa. Samo su Srbi ti koji su genocidni i to tako treba da bude i to tako mora da ostane zapisano u istoriji. Oni će sa tim nastaviti. Moraće da nastave, zato što jedina Srbija koja je podobna, poželjna i za koju će da govore da je napredna je ona Srbija koja će da bude neuspešna Srbija, Srbija propale ekonomije, fabrika sa katancima i lancima, Srbija koja će samo da kleči i da se izvinjava. Nije loše izviniti se kada nešto loše uradite. Ama nemojte više da se izvinjavate svaki bogovetni dan, da više ne možemo da pohvatamo za šta se izvinjavate, a da je Srbija u sve većem problemu sa sve većim brojem nezaposlenih, sa sve većim brojem uništenih fabrika i da se izvinjavate samo zato što su vama džepovi sve puniji i ni zbog jednog drugog više razloga. Dakle, nama je potrebno, da razumemo, gradimo mir u regionu, dobre odnose sa svima, ali da im bude jasno, nema više poniženja Srbije. Ne interesuje nas vaša nezavisnost. Radite sa tim šta hoćete, ali vam ne damo više na Srbiju! Jeste li primetili, dragi prijatelji, jeste li primetili, poštovani narodni poslanici, dragi naš narode sa Kosova i Metohije, jeste li primetili da ove godine prvi put nije čestitan Vaskrs u Prištini pravoslavnim Srbima? Niste. Mi jesmo. Mi pratimo, kao što rekoh. Oni su iskoristili reči Teofana Nolija, osnivača albanske pravoslavne crkve, gde se radi samo o njihovoj naciji i gde počinje sa ljubavlju jedni prema drugima za naš narod, pravdu, itd. Nema čestitke pravoslavnim Srbima više, jer to je vera, znate, što bi Srbi bili posebni, što biste se Srbima i obratili, što biste Srbima i Uskrs čestitali? Jeste li primetili da to niko u Međunarodnoj zajednici nije zapazio? Nikoga nije ni interesovalo. A što ga Kamberi ne podseti? Ode Kamberi. Što ne podseti svog druga bar da čestita Vaskrs onako kako se uvek čestitalo, onako kako mi čestitamo Uskrs katolicima, ko god da su, Mađari, Hrvati, bilo ko? To je samo jedna od stvari. Mnogo drugih stvari imamo, a ja ću vam sada pročitati samo jednu priču oko silovanja, jer sam to i danas čuo ovde, 20.000 silovanih. Mi imamo tačne podatke, pošto stalno govore o 20.000 silovanih Albanki. Teško je da se umešate u to. Teško je da se umešate u to, jer ne postoji odvratnije krivično delo, ne postoji odvratnija stvar. Lakše je da ponesete, da me niko pogrešno ne razume, da je neko i teško ranjen i ubijen nego da je neko silovan. Odvratno je bilo šta govoriti po tom pitanju, ali pošto oni govore o tome svaki dan, i o tome mi je Osmani govorila na Brdu kod Kranja, pa smo reagovali i Dodik i ja. Dakle, govore stalno o 20.000. Sada ću vam ja navesti tačne, precizne podatke, da biste vi znali na osnovu njihovih zaključaka, na osnovu zaključaka koje su donele njihove institucije, samo da taj podatak imate, da to možete na svakom mestu u svetu da govorite. Dakle, prema Izveštaju generalnog sekretara UN u Misiji UNMIK 5. aprila 2021. godine, koji je podnet članicama Saveta bezbednosti, Komisija Vlade privremenih institucija u Prištini, koja je 2018. godine oformljena sa mandatom da izvrši verifikaciju i priznavanje statusa preživelih žrtava ratnog seksualnog nasilja, je do dana podnošenja tog Izveštaja primila ukupno 1.414 zahteva lica da im se prizna takav status, a status preživele žrtve seksualnog nasilja priznat je u 912 slučajeva, 880 žena i 32 muškarca. Prištinska komisija je do sada odbila zahtev za dodeljivanje navedenog statusa u 210 slučajeva. Dakle, mi samo molimo prištinsku stranu da prestane sa paušalnim izjavama i mnoge u Srbiji i mnoge u Beogradu da prestanu sa autošovinizmom i sa napadima na sopstveni narod samo da bi pokazali da smo mi zločinci najgori na svetu. Da li osuđujem ovaj užasan zločin silovanja 900 Albanki? Naravno da osuđujem, grozim se tih ljudi. To nisu ljudi, to su zveri. Ali, nemojte, ljudi, da izmišljate brojeve i nemojte samo da govorite sve to da biste rekli, kako nam je Kamberi danas rekao – Srbija je ubijala decu, tako će da nam kažu Srbija je silovala, Srbija je sve to radila. Nije Srbija, to su uradili pojedinci i oni su za to odgovarali, a pojedinci koji su ne znam da li u vaše ime ili u svoje ime silovali Srpkinje, ubijali srpsku decu, srpsku nejač, kao što vidite, nije ih bilo briga ni da odgovore. Tri puta sam postavio pitanje – ko će da vrati Aleksandra, Đorđa i Radomana, a ko će grobove da im obilazi? I roditelje ste im pobili. Deca od 18, 13 i 10 godina u bunkeru kod Đakovice. A, šta su vam skrivili, šta su zgrešili? Meni nije teško da govorim ni o Sarandi Bogujevci, ni o žrtvama silovanja i nije mi teško da to ne krijem pred našim narodom. A, što je vas sramota da govorite o vašim ubicama, o ljudima koji su čitave srpske porodice ubijali? Što vas je sramota da pričate o teškim zločinima? Što nećete da nam date da iskopamo ubijene Srbe, da možemo da ih sahranimo, da njihove majke i očevi mogu da im odu na grob, braća i sestre da mogu da im odu na grob, kao što se mi trudimo da Albanci mogu svojim braćama i sestrama da odu na grob? Neće, zato što mora da postoji samo jedan krivac i to će uvek da bude Srbija. Možete da pogledate sve knjige. Rastović ima tri čak dobre knjige, pripada drugoj političkoj partiji. Možete da pogledate i Teodoru Tolevu, mnoge knjige da pročitate, da pogledate. Uvek su želeli, što je Srbija manja, što je slabija ekonomski, što je slabija vojno, utoliko će Srbiju više da hvale. Što je Srbija snažnija, što je Srbija jača, utoliko će više da je napadaju sa svih strana. Zato večeras hoću da zaključim, uz zahvalnost svima na učešću u današnjoj diskusiji, da je na nama da budemo odgovorni, da budemo ozbiljni, da budemo realni, pametni, ali da radimo svakoga dana sve više da bismo bili snažniji, da bismo mogli svoju zemlju i svoj narod u svakom trenutku da sačuvamo i zaštitimo, da dobro znamo da nema ljubavi i prijateljstava u međunarodnim odnosima velikih, već da ima samo interesa manjih i velikih i da ne mislimo da će nam bilo ko bilo kada pomoći do nas samih. Naravno da imamo one koji su nam bliži, one koji su nam dalji. One koji su nam bliži poštujemo, cenimo i volimo, one koji su nam dalji poštujemo i cenimo, ne moramo da ih volimo, ali moramo da radimo sa svima u interesu naše zemlje. Što se tiče nastavka dijaloga, mi smo spremni za dijalog, spremni za nastavak, spremni za borbu, spremni da Srbija bude još uspešnija, da Srbija bude još naprednija i da pokušamo da našem narodu rasejanom po celom svetu vratimo nadu u otadžbinu, da zamolimo ljude koji su počeli polako da se vraćaju u svoju zemlju, da se vraćaju u većem broju, da pokušamo da imamo više dece u budućnosti, jer bez dece nam budućnosti nema. Onda sam siguran ne samo da je Srbija danas na dobrom putu, već da ćemo razliku između sebe i onih koji danas zaostaju za nama činiti većom u budućnosti, a da ćemo razliku između nas i onih koji su ispred nas činiti manjom, a neke i zemlje EU koje su danas za malo ispred nas, ubrzo ili uskoro već uspeti da prestignemo. Veliko vam hvala na pažnji. Sve najbolje želim vama i vašim porodicama. Živela Srbija!
Zahvaljujem. Zaključujem zajednički jedinstveni pretres. Saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika, određujem 18.09 časova, 22. juni, kao dan za glasanje o tačkama dnevnog reda Pete posebne sednice Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređemo na odlučivanje o tačkama dnevnog reda, potrebno je da utvrdimo kvorum. Saglasno članu 88. stav 5. Poslovnika, kvorum za glasanje postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Molim narodne poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 210 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika i da, prema tome, postoje uslovi za odlučivanje. Prelazimo na odlučivanje. Prva tačka dnevnog reda – IZVEŠTAJ O RADU KANCELARIJE ZA KOSOVO I METOHIJU U PERIODU OD MAJA 2019. DO JUNA 2021. GODINE Stavljam na glasanje ovaj izveštaj. Molim poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaustavljam glasanje: ukupno - 211, za - 210, nije glasao jedan. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova, prihvatila Izveštaj o radu Kancelarije za Kosovo i Metohiju u periodu od maja 2019. do juna 2021. godine. Druga tačka dnevnog reda – IZVEŠTAJ O PREGOVARAČKOM PROCESU SA PRIVREMENIM INSTITUCIJAMA SAMOUPRAVE U PRIŠTINI OD MAJA 2019. GODINE DO 15. JUNA 2021. GODINE Stavljam na glasanje ovaj izveštaj. Molim poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaustavljam glasanje: ukupno - 211, za - 210, nije glasao jedan. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova, prihvatila Izveštaj o pregovaračkom procesu sa privremenim institucijama samouprave u Prištini od maja 2019. godine do 15. juna 2021. godine. Poštovane dame i gospodo, pošto je Narodna skupština obavila razmatranje obe tačke dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njima, želim samo da vas podsetim, pre nego što zaključim sednicu, da nastavljamo sutra sa radom, sa novom sednicom koja ima šest tačaka dnevnog reda, a sutra ćemo raspraviti Predlog zakona o studentskom organizovanju i zakon o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Zaključujem Petu posebnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Hvala puno.