Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 113 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 90 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Meho Omerović, Vladislav Kronić i Velimir Stanojević. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: – PREDLOG PORODIČNOG ZAKONA (nastavak u načelu) Reč ima narodni poslanik Miroljub Marić, a neka se pripremi narodni poslanik Ivan Radić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, želja mi je, zbog efikasnosti rada Skupštine, a ujedno i zbog korektnosti prema kolegama iz G17 plus koji su se prijavili za diskusiju i kojima želim da ostavim vremena da nešto kažu o ovom zakonu, da budem što precizniji i što kraći. Porodični zakon predstavlja savremen zakon koji reguliše odnose u porodici tako da porodica uživa zaštitu dostojanstva porodičnog života. Stranka G17 plus podržaće nacrt ovog zakona. Važeći zakon koji se zove Zakon o braku i porodičnim odnosima donet je pre četvrt veka, tačnije 1980. godine, i sasvim je normalno da ima niz manjkavosti u odnosu na trenutak u kome je savremena porodica danas kod nas i u svetu. Porodični zakon predviđa nove institute koji su primereni savremenom zakonodavstvu u svetu. Postoji niz međunarodnih konvencija koje su u međuvremenu prihvaćene u našoj zemlji ili je neophodno da ih što pre prihvatimo na našem evropskom putu, a koje ovaj zakon uvažava. Zato će G17 plus kao stranka proevropske orijentacije glasati za ovaj zakon. Porodični zakon reguliše odnose u braku, zatim odnose deteta i roditelja, usvojenje, hraniteljstvo, starateljstvo, izdržavanje, imovinske odnose u porodici, zaštitu od nasilja u porodici, postupke u vezi sa porodičnim odnosima i najzad lično ime. Model zakona je prošao najširu stručnu javnu raspravu i to nam je garant da su svi kompetentni ljudi iz ove problematike uključeni u izradu nacrta ovog zakona. Zakon je human jer štiti prava prvenstveno dece, zatim hendikepiranih i ugroženih članova porodice. Posebna pažnja posvećena je pravu deteta na obezbeđivanje najboljihmogućih životnih i zdravstvenih uslova za pravilan i potpun razvoj. Bez ulaženja u detaljniju analizu pojedinih članova zakona, o čemu će biti govora u diskusiji o amandmanima, želim najkraće da se osvrnem na nova rešenja koja donosi porodični zakon u odnosu na važeći zakon. Za razliku od starog, predlog novog zakona daje, prvo, detetu pravo na mišljenje u članu 65. U članu 75. stav 2. zakonodavac predviđa mogućnost zaključivanja sporazuma o zajedničkom vršenju roditeljske dužnosti, čak i kada roditelji ne vode zajednički život. Uvodi se institut hraniteljstva, članovi od 110. do 123, koji u do sada važećem zakonu nije postojao. U članu 188. zakonodavac predviđa mogućnost uređivanja imovinskih odnosa između supružnika potpisivanjem bračnog ugovora. Porodični zakon tretira nasilje u porodici i predlaže mere zaštite. O tome govore članovi od 197. do 200. Interesantno je da je predviđena i naročita hitnost postupka u sporu za zaštitu od nasilja u porodici. O tome govori član 285. Pojavljuje se i novi institut nagodbe, kao mogućnost da se razreši bračni spor u slučajevima kada mirenje nije uspelo, članovi od 240. do 246. Poslanička grupa G17 plus glasaće za porodični zakon.
Reč ima narodni poslanik Ivan Radić, a neka se pripremi narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović. Narodni poslanik Ivan Radić nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Blagoje Krajinović.
Poštovane kolege, konstatovali smo svi da u našoj Srbiji vlada bela kuga. To je postala aksioma, nažalost. Deca koja se rode toliko su nam dragocena da to izbija u prvi plan opstanka naše zemlje. Deca, kao najveća vrednost našeg društva, predstavljaju razlog postojanja i napretka. Briga o njihovom rađanju, podizanju i vaspitavanju naš je najvažniji zadatak. Jedan od ključnih zakona koji bi trebalo da regulišu i pomognu rešavanje tog pitanja jeste ovaj. Nema ozbiljnije teme za razgovor od ove. Stvarno nestajemo polako, za sto godina brojaćemo se u hiljadama. Šta se to desilo da mi polako odumiremo? Moramo preduzeti rigorozne mere i porodicama izaći u susret, da ih stimulišemo da imaju što više dece. Da li da oslobodimo porodicu poreza za sve što je vezano za decu? Da li da nagrađujemo rađanje svakog deteta? Da li da oslobodimo majku rada posle rođenja prvog deteta, bar dve godine, a plaćati joj kao da radi, i tako za svako dete? To su pitanja, verujem, koja postavlja sebi svaki normalan čovek koji razmišlja o ovom problemu. Pooštriti pitanje abortusa? Tu je u pitanju i pravo na život, a ima još mnogo pitanja. Kako se vi ponašate? Umesto da olakšate roditeljima koji bi želeli da stvaraju porodicu sa više članova, na sve moguće i nemoguće načine pokušavate da im otežavate život. Predlažete novi porodični zakon. Svako jutro u mom gradu, u Kikindi, u 6,30 časova preko lokalne radio stanice daje se izveštaj koliko je dece rođeno u proteklom danu. To nikada ne propuštam. Izveštaj obično kaže jedno ili dvoje, a ređe troje ili četvoro. Često se desi da nijedno dete ne bude rođeno. Prošle godine rođeno ih je oko 600, a oko 1000 ljudi nas je napustilo. Zaključak izvucite sami. Predlaže se ovim zakonom da nam decu mogu odvoditi stranci. Još jedan čuveni zakon, a nema ministra da mu kažem. Član 103. stav 1. tačka 1. ovog predloga, imamo tu i boga koji o tome odlučuje, a to je ministar koji je nadležan za porodičnu zaštitu. Odluka je konačna, nema pravnog leka. Koji je to ministar? Pošto nema ministarstva za porodicu, odluku donosi resorni, koji pored ove oblasti ima još niz dužnosti. Ko zna kakva se odluka može doneti kada se radi brzo i površno, a odluka je, ponavljam, konačna. Tolika mržnja i ravnodušnost prema svojoj domovini, svom narodu i našoj deci, u tom takmičenju u podaništvu među evroprofiterima tj. evrodemokratama, nije zabeležena u istoriji naše zemlje. Do sada nismo, bar ne legalno, poklanjali decu strancima. Ovaj nacrt porodičnog zakona otpisao je sve što je napredno i humano u dosadašnjem porodičnom zakonodavstvu. Pravljen je po evropskim papirima, u interesu nekih budućih gazda. Svi stručnjaci su očigledno ignorisani pri izradi ovog nacrta. Reči pedagoga, sociologa i javnog mnjenja, mišljenje roditelja izgleda da vas ne interesuju. Od porodice se ne sme praviti tranziciona igračka koja je u svrsi stranačke borbe za vlast. Treba dati mogućnost da se deca mogu još lakše usvajati. Mi jesmo za to, u okviru naše zemlje, a ne da otvorimo sezonu izvoza naše dece. Novi predlog zakona garantuje da se dete ne može usvojiti ni na koji način pre nego što napuni tri meseca života. To je član 90. stav 2. novog predloga. Po meni, to je u redu. Mene zanima šta se dešava prvog sata i prvog dana rođenja deteta. Ovaj zakon o porodičnom pravu kaže da majka deteta jeste žena koja ga je rodila. To je član 42. Dalje sledi niz članova koji ukazuju kako majka dokazuje materinstvo. Postoji jedan član koji kaže: "Nije dopušteno osporavanje materinstva posle usvojenja deteta". To je član 44. stav 4. Šta ovo znači - da dete dobija novu majku? Da li je to moguće? Jedna je majka, kakva god da je. U ekstremnim slučajevima još i mogu da razumem, a šta ako je viša sila ostavila dete samo? Usvojitelji mogu biti novi roditelji, to je sasvim u redu, ali biološka majka može biti samo jedna. To je njeno pravo i ne može joj ga oduzeti niko. Dete te nove roditelje može da voli, može da ih zove i mamom i tatom, ali ponavljam, majka je samo jedna i nikada nemojte da joj to oduzmete. Sada se vraćam na trenutak rođenja deteta. Trenutak rođenja najviši je čin u životu, nedokučiva sreća svakog ko ima tu čast i sreću da je doživi. Tako snažno osećanje može izazvati samo još smrt ili nestanak deteta. Da li je istina da zakon garantuje sigurnost? Insistiram na trenutku rođenja i na prvom danu života deteta, baš zbog ovoga: dok se dete ne upiše u bolničke knjige ili u knjigu rođenih, ono nije ničije, ono ne postoji. Džaba muka majke, džaba devet meseci iščekivanja. U tom periodu mogu nastati manipulacije. Preko 300 porodica prijavilo je nestanak svoje dece, nestale baš u tim trenucima. Naše zakonodavstvo u svojim zakonima poznaje delo otmice. Da bi se ona sprečila jedino što treba jeste da institucije sistema rade svoj posao. U slučajevima krađe ili otmice novorođenčadi to treba da rade ministarstva zdravlja, policije, pravde i, da je Boga, ministarstva za porodicu. Formirali ste desetine agencija, zaposlili stotine novih ljudi, sve nepotrebno, duplirate administraciju, a niste se setili da napravite tako bitno ministarstvo. Džaba svi zakoni ako nema ko da ih primenjuje. Kroz Srbiju već nekoliko godina teče afera nestalih beba. Pretpostavljam da ste svi čuli za nju. SRS i ja, njen predstavnik iz Kikinde, o celom ovom groznom i nadasve teškom slučaju dobijali smo informacije, obično šturo i površno, preko medija, i to veoma retko i u velikim vremenskim razmacima. Ovaj zločin, ako postoji, mora da se detaljno ispita u što kraćem roku, a ne da se tegli, i to svaki slučaj posebno, jer deca nisu puko slovo na papiru, i da se razotkrije javno do kakvih saznanja se došlo. I mi narodni poslanici, i vi - Vlada, to dugujemo deci i roditeljima kojima su na ovaj stravičan način oduzeta deca. Država mora da reaguje, da uhvati zločince, ako ih ima, ma ko da su, da ih rigorozno kazni i da na taj način pokaže svoju veličinu i čast i odbrani svoje interese. Ovaj porodični zakon u svojim odredbama ne tretira pitanje dece koja su na ovaj način ostala bez roditeljskog staranja. Ko o toj deci i tim roditeljima vodi računa? Nacrti i predlozi zakona o radu, porodici, sportu, visokom obrazovanju predstavljaju kompletnu samosvest i jedine preostale stubove našeg društva, sisteme u kojima su deca i porodica i škola. Još nam je samo to ostalo. Ako i to izgubimo, šta će biti sa nama? Evo kako mi o tim roditeljima i deci vodimo računa. MUP i policija konstatuju da je od 2002. do 2004. godine bilo 223 prijave nestanka beba, od kojih su 198 dostavljene opštinskom javnom tužilaštvu. Ministarstvo pravde nije u mogućnosti da u roku od 7 dana da informacije da li je neki krivični postupak u toku. Tužilaštvo konstatuje da se plaši da postoji mogućnost zastarelosti slučajeva ove vrste. Tu je kraj. To je konstatacija. Moja konstatacija je: dok se u ovaj zakon ne uvrsti zaštita dece od ovakvih nedela, sa najrigoroznijim kaznama, ja odbijam da glasam za njega.
Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Morala sam posebno da se potpredsedniku zahvalim, vi znate zašto. Poštovane koleginice i kolege, već nekoliko govornika mi je prvu rečenicu uzelo iz usta, ali ne mogu da nju ne ponovim, da je prošlo četvrt veka, da smo ovo čekali i konačno dočekali i da ne izrazim svoje posebno zadovoljstvo zbog toga. Čuli smo gospodina ministra kad nam je izložio analizu od kojih instituta se sastoji zakon, od instituta koji su novi i koji su dosadašnji, ali uređeni na bolji način. Zbog toga ne bih govorila ništa o tome. Demokratska stranka smatra da je ponuđeni zakon napor da se ode korak dalje u regulisanju materije porodičnih odnosa u našoj zemlji. U tom smislu ona podvlači, izdvaja, pohvaljuje novine koje su se desile, naročito u onom delu zaštite od nasilja u porodici koje predstavljaju korak napred u regulisanju porodičnih odnosa. Novi institut zaštite od nasilja u porodici trebalo bi da doprinese kasnijoj zaštiti žrtava nasilja i upotpuni već postojeći koncept krivičnopravne zaštite. Demokratska stranka takođe smatra da su novi pravni instituti koji se nalaze u Predlogu zakona, kao i oni koji su izmenjeni, a do sad su postojali u zakonu, boljitak za naš pravni sistem. Ovakav stav DS je potpuno normalan kad se zna da je Predlog napisala prošla vlada, ministarstvo gospođe Matković, da je Predlog bio na javnoj raspravi preko godinu dana, da su u njemu učestvovale mnoge organizacije, ekspertkinje i eksperti, da su mnoga mišljenja uvažena. Moram da vas podsetim da je bilo dogovora da se on još dorađuje, što nije urađeno. Predlog je dat u onom obliku kako je napravljen i u prošloj vladi. To je razlog zbog čega DS ima neke primedbe na zakon, o kojima bih danas, posle svih ovih pohvala, nešto želela da kažem. Unapred želim da kažem da će DS glasati za ovaj predlog iz napred izloženog, ali primedbe ostaju i nadam se da će u nekim sledećim izmenama one biti uvažene. Prva primedba koju bih istakla odnosi se na naziv zakona. Zakon se zove - porodični zakon. Mislim da je to potpuno neprimereno, odnosno da je primereniji naziv – zakon o porodici, zbog semantičke distinkcije, iz razloga što je velika razlika između "porodični" i "o porodici". Dobila sam neka tumačenja zašto je bolje da je "porodični", odnosi se na porodične odnose i prava, ali pošto je to i amandman koji smo uložili, o tome ću diskutovati povodom amandmana, naravno da se sa tim objašnjenjima nismo složili. Iako sam izdvojila deveti deo Predloga zakona koji nosi naziv - Zaštita od nasilja u porodici, ja i na taj deo imam primedbe koje bi, kada bi bile usvojene, značajno poboljšale zakon. U Predlogu je određeno da se "nasiljem u porodici naročito smatra", pa su nabrojane te vrste nasilja. Smatram da se nabrajanjem nekih oblika nasilja u porodici samo ograničava mogućnost potpune zaštite, jer praksa pokazuje da nasilje u porodici ima bezbroj različitih oblika. Stoga smatram da je bilo mnogo primerenije i bolje da je data neka uopštena formulacija različitih ponašanja koja mogu predstavljati nasilje. Ukoliko se ipak nabrajaju oblici nasilja, smatram da se nije moglo izostaviti protivpravno ponašanje nasilnika koje bi se ogledalo u formulaciji – drugi oblici fizičkog, psihičkog, seksualnog i ekonomskog ugnjetavanja i maltretiranja. Smatram da bi ovim rešenjem bila otklonjena ograničenja za potpunu zaštitu žrtve od nasilnika. Takođe imam primedbu kada su u pitanju mere zaštite, ali opet hoću da podvučem da su ovo dva dela zakona koja posebno ističem kao dobra. Sada dajem samo one primedbe za koje mislim da stoje i da bi ih u nekom sledećem popravljanju zakona trebalo uneti. Nedopustivo je izostavljanje obaveznog lečenja od alkoholizma i drugih bolesti zavisnosti, kao i obavezno psihološko savetovanje ili tretman. U praksi je čest slučaj da alkoholičar, kad se otrezni, žali zbog izvršenog nasilja, zaklinje se da se to neće više nikad ponoviti, da neće više da pije, pokušava da ne pije, možda se kaje. U takvoj situaciji mera zaštite obaveznog lečenja imala bi pravi efekat, jer ne smemo da zaboravimo da bi i za društvo bilo mnogo bolje njegovo izlečenje, nego da se prepusti da se i dalje sam bori sa nemani koja ga ophrvava. Takođe, ne mogu a da ne komentarišem postupak za zaštitu od nasilja u porodici, kao poseban parnični postupak, a ne vanparnični, ne upuštajući se u detaljniju elaboraciju karakteristika parnice i vanparničnog postupka, kao metoda pružanja pravne zaštite u građanskopravnim stvarima. DS ističe da parnica nije adekvatan metod postupanja u pravnim stvarima u zaštiti od nasilja u porodici, jer ne odgovara prirodi ove pravne stvari. Smatramo da je, s obzirom na prirodu i cilj koji se ostvaruje izricanjem mera zaštite u porodici najprimerenija vanparnična procedura; elastičniji je, jednostavniji postupak u odnosu na parnični, na kruta procesna pravila, omogućio bi da se na brz i efikasan način pruži pravna zaštita i spreči nasilje. Takođe smatramo da je opredeljenje za vanparnični postupak opravdano i okolnošću da se izricanjem mera zaštite od porodičnog nasilja štite ne samo privatni interesi, već i javni interesi, čemu je upravo vanparnični postupak prilagođen. Moram da se osvrnem i na nekoliko članova u zakonu, a to su članovi 226. stav 3, 260. stav 3. i 273. stav 3. Predloga gde se kaže - sud može presudom u bračnoj, maternitetskoj, paternitetskoj parnici, parnici za zaštitu prava deteta, kao i u parnici za vršenje i lišavanje roditeljskog prava, odrediti jednu ili više mera zaštite od nasilja u porodici. Ovako formulisana odredba nije dovoljno jasna i može se različito tumačiti. U stvari, nejasno je da li mera zaštite od nasilja u porodici može biti izrečena po službenoj dužnosti, što mislim da bi morala da bude, s obzirom da se kaže - sud može, ili na zahtev ovlašćenog subjekta. Takođe, presuda kojom se određuje mera zaštite od nasilja u porodici je samostalna odluka, tako da ona ne može biti sastavni deo bilo koje druge presude. Ako bi se prihvatio stav izražen u Predlogu, moglo bi se dogoditi da pravni lek izjavljen protiv jedne odluke spreči stupanje na snagu druge odluke. Još bih se zadržala i na postupku pred sudom, da bih govorila o institutu mirenja. Videli ste u amandmanima da sam predložila brisanje tog instituta. U praksi se često mirenje pokazuje kao kontraproduktivno, naročito zbog toga što smatram da dodatno usporava postupak, a stranke u postupku koje se nisu mogle sporazumno dogovoriti o razvodu, s obzirom da postoji institut sporazumnog razvoda, stavlja u ulogu potpuno nesposobnih za rasuđivanje. U Predlogu zakona stoji da je svrha mirenja da se poremećeni odnos supružnika razreši bez konflikta i bez razvoda braka. Pošto je mirenje predviđeno u situacijama kada je postupak već pokrenut tužbom, to već ukazuje na postojanje konflikta ili nemogućnost dogovora oko relevantnih činjenica za razvod. Da nije tako, postupak bi bio pokrenut predlogom za sporazumni razvod braka. Dovoljno bi bilo da se postupak posredovanja redukuje na pokušaj sporazumnog okončanja spora, odnosno nagodbom, što je novi institut i ja ga pozdravljam. Imajući u vidu rad naših sudova, njihovu neefikasnost, posebno kada su u pitanju brakorazvodne parnice, a znam da ovde ima dosta advokata koji znaju o čemu govorim, mirenje znači nepotrebno odugovlačenje. Ne mogu da se otrgnem utisku da je u pitanju tradicionalni koncept i veća želja da se očuva brak, nego da se poštuje volja i pravo pojedinca. Čini mi se da odredbe ponuđenog predloga koje govore o bračnom ugovoru takođe nisu dovoljne i potpune, te da ih je trebalo nekim budućim zakonom detaljnije regulisati, odnosno regulisati ugovorno bračni imovinski režim. Već time što tražim od nekog budućeg zakona regulisanje, jasno je da nisam intervenisala amandmanom, jer sam zaključila da bih promenila koncepciju i da ne mogu baš pisati novi odeljak. Kao prvo, potrebno je zakonom definisati sadržinu, odnosno elemente bračnog ugovora, što nije učinjeno, kako bi se jasno videlo šta može biti njegov predmet. Takođe, neophodno je predvideti uslove i načine sklapanja bračnog ugovora, kao i uslove i način za njegovo raskidanje. Nesumnjivo je da bračni ugovor može biti predmet raznovrsnih zloupotreba. Ova opasnost je izražena naročito u patrijarhalnim sredinama, poput naše, a za nju se i donosi, u kojoj je duboko ukorenjena i još uvek se prećutno odobrava diskriminacija žena, nama svima poznata, u domenu porodičnih i imovinskih odnosa. Mnogi od nas mogu zamisliti situaciju neudate trudnice, koja zbog pritiska porodice i okoline pristaje na za nju izuzetno nepovoljan bračni ugovor čijim je sklapanjem ucenjuje budući supružnik. U ovakvim i sličnim situacijama opšte granice slobode ugovaranja prema pravilima obligacionog prava nisu dovoljne da obezbede adekvatnu zaštitu, što je bila intencija ugovora. Budući da bračni ugovor nije običan građansko-pravni ugovor, i imajući u vidu stanje kod nas, neophodno će biti da se u neki budući zakon o porodici ugradi izvestan broj zaštitnih odredbi kojima bi se jasno odredile granice ugovaranja. Želim da podvučem da uporedno pravo obiluje raznovrsnim i u praksi verifikovanim rešenjima koja nam mogu poslužiti kao dobar uzor. Zbog svega ovoga što sam rekla smatram da je neophodno urediti neki budući zakon, s tim što želim da naglasim da smo mi imali ovo uređenje, ali Vlada je prestala sa svojim radom i to nismo učinili. Zakon izričito predviđa trenutak u kome bračni ugovor proizvodi dejstvo, jer inače nam se može desiti da u praksi imamo raznovrsne sporove oko prava supružnika, odnosno lica koja su odustala od sklapanja braka, uprkos tome što su već sklopila taj ponuđeni ugovor koji je postao i punovažan. Sada bih prestala sa iznošenjem primedaba na rešenja u pojedinim institutima. Namerno nisam pomenula nonsens iz člana 5. da svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju, o čemu će poslanici Demokratske stranke opširno govoriti, da bih se na kraju ponovo vratila na postupke i kazala da Demokratska stranka smatra da je nesumnjiva potreba da se zakonom predvidi mogućnost spajanja postupaka. Smatramo da treba predvideti mogućnost spajanja postupaka za izricanje mera zaštite od nasilja u porodici sa drugim postupcima u bračnim parnicama i parnicama iz roditeljsko – dečijeg odnosa. Mogućnost da se postupak za donošenje mera zaštite od porodičnog nasilja vodi kao pridruženi postupak, kakvo je rešenje ponuđeno u našim amandmanima, pre svega opravdavaju razlozi celishodnosti, ekonomičnosti, brzine postupka i svega onoga što je neophodno da se ova parnica odvija lakše, efikasnije i brže. Pored toga, iskustvo nam kazuje da je nasilje izraženije posle pokretanja sudskog postupka u kome žrtva nastoji da ostvari neka od svojih prava prema nasilniku, kao na primer pravo na razvod braka, ili kada je zakonski zastupnik deteta pokrenuo neki od postupaka za ostvarivanje prava tog deteta. Smatram da bi zakonom trebalo izričito predvideti da je reč o spajanju postupaka, kako bi se omogućilo da se o zahtevu za izricanje mera zaštite od nasilja u porodici odlučuje po istovetnim pravilima, nezavisno od toga da li postupak ima karakter osnovnog ili pridruženog postupka, odnosno nezavisno od toga kroz koji se postupak pridružuje. Svoje izlaganje završavam akcentom na zaštiti od nasilja u porodici, u nadi da sam za svoje stavove danas pridobila nove pristalice. Demokratska stranka je predložila amandmane čije usvajanje bi poboljšalo Predlog zakona, i iskreno, drage koleginice i kolege, očekujem podršku poslanica i poslanika. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milivoje Vuković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj predlog porodičnog zakona ima određenih nedostataka. Pre neki dan, govoreći o Predlogu zakona o radu, pomenuo sam belu kugu i rekao da moramo voditi računa o bitnim zakonima koji će uticati na natalitet, da se ne bi desilo da za 50 - 100 godina budemo samo srpska enklava na Balkanu. Upravo jedan od takvih zakona je i ovaj porodični zakon. Ukoliko se usvoji ovakav zakon, doneće nam neviđenu belu kugu, jer ovaj predlog zakona daje mogućnost majkama da jednostavno isteraju supruga iz njegovog sopstvenog stana, ukoliko sa njim imaju dete. Naravno, supružnici su ravnopravni, ali stan pripada onome ko dobije dete, a to je u ogromnoj većini slučajeva majka. Ona dobija pravo da koristi stan dok dete ne napuni 18 godina, a otac bi za to vreme bio beskućnik. Iz ovih razloga mnogi momci će mnogo da razmišljaju i da se teško odlučuju na ženidbu. Jedino ako je buduća supruga dobro situirana, tj. ako ima dobar miraz moći će se odlučivati na ženidbu. O tome treba dobro da razmislimo. U delu Predloga zakona u kome se govori o sporazumnom razvodu član 40. stav 2. glasi: "Sporazum o razvodu obavezno sadrži i pismeni sporazum o vršenju roditeljskog prava i pismeni sporazum o deobi zajedničke imovine". Mislim da ovaj deo "o deobi zajedničke imovine" može dodatno da izazove probleme oko sporazumnog razvoda, jer mi smo takav narod, imovina je imovina, i umesto da smirujemo ionako poljuljane odnose ovim ih možemo još više komplikovati. Supružnici, ako su već ušli u konflikt i ako su pred razvodom, teško mogu da se dogovore oko vršenja roditeljskih prava, a ako im još naturamo i pismeni sporazum o deobi zajedničke imovine to bi još više dovelo do razdora i njihovog razdvajanja. Zato mislim da i taj sporazum oko vršenja roditeljskog prava, ako su ga postigli, može da dođe u nezgodan položaj, tj. supružnici mogu da ponovo iskopaju ratne sekire, pa i to što su postigli da se dogovore može da padne u vodu i da se još više zakomplikuju odnosi, a u tom slučaju trpe deca. Nešto bih rekao o usvajanju deteta. Naime, član 103. predviđa da dete može usvojiti i strani državljanin pod određenim uslovima. Po meni, tu su moguće velike manipulacije sa decom. Postavljam pitanje gospodinu ministru hoćemo li se mi ovim zakonom dobrovoljno odricati naše dece i poklanjati ih strancima. Grubo rečeno, mi ćemo biti "fabrika dece". I, kakve su naše pravne mogućnosti da pratimo šta se događa sa tim detetom koje je usvojeno u inostranstvu? Da li se to mi dobrovoljno odričemo naših građana, jer u stranoj zemlji to će dete govoriti strani jezik i biće tako odgajano i vaspitavano. Opet se pitam šta je sa belom kugom. Jeste, u Zakonu je predviđeno da će stranac moći usvojiti dete ako je prošlo više od godinu dana od dana unošenja podataka o budućem usvojeniku u jedinstveni lični registar usvojenja. Da li vi vidite u ovome, ili nećete da vidite, kolike su mogućnosti manipulacije? Evo, jedan primer: ako se neki milioner sa zapada javi nadležnom licu da mu obezbedi dete, taj može vešto da "čuva" određeno dete za njega, a čak može da se napravi celi lanac šverca i preprodaje dece, ali ovaj put sve pod okriljem zakona. Da kažem dalje, velike su mogućnosti zloupotrebe dece. Šta ako je dete invalid a usvojio ga je stranac? Jeste, reći ćete, to je humano od njega. Da, tako je, ali šta ako dođe do zloupotrebe takvog deteta ili, ne daj bože, još gori primer, da se dete iskoristi za seksualno zlostavljanje, pa bilo ono muško ili žensko? Naveo sam samo neke propuste u Predlogu zakona, a kada bude rasprava o pojedinostima onda ćemo se mi iz Srpske radikalne stranke detaljnije osvrnuti na pojedine članove. Na kraju bih zamolio gospodina ministra da izađe za govornicu i objasni meni, a i drugim poslanicima u Skupštini šta znače reči "bitanga", "hohštapler" i "nasilnici", da ne nabrajam više, jer ja to u zakonu nisam našao, iako sam ga sa pažnjom čitao više puta. Shvatio sam da se to odnosi na onoga ko ima stan a maltretira drugog supružnika; pa, prema konstataciji ministra, ja se izvinjavam lepšem delu parlamenta, to se odnosi i na žene koje poseduju svoj stan i u njemu žive sa svojim bračnim drugom.
Reč ima narodni poslanik Predrag Mijailović, a neka se pripremi narodni poslanik Ivan Radić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, pred nama je Predlog zakona o porodici. DSS će glasati za ovaj zakon i podržaće ga kako u diskusiji, tako i na kraju, prilikom glasanja. Zakon o porodici je temeljni zakon svakog društva i uređene države. To je vrlo lako reći, ali treba to i dokumentovati. Moramo kazati i moramo znati da bez uređene porodice nema ni uređenog niti zdravog društva, niti države. Kakva će se ličnost formirati zavisi pre svega od genetskih osobina, ali ne samo od genetskih osobina, već i od porodičnog vaspitanja i od okruženja. Tako, iz zdrave porodice uvek ćemo imati kako fizički tako i duhovno zdravu osobu. Ovo se najbolje može videti i objasniti kroz našu narodnu izreku: "Iz sokolovog gnezda uvek izleće soko, a iz zdrave porodice uvek pošten i čestit čovek". Pošto ovde kažu da nije tako, pitam vas iz kakve to porodice izađe Nikola Tesla? Iz jedne prave srpske porodice. Iz kakve to porodice izađe Pupin? Iz jedne zdrave i fine porodice. Iz kakve porodice izađoše srpske vojvode Mišić, Putnik, Bojović? Dame i gospodo, da vas upitam, iz kakve porodice izađe naš današnji general Lazarević, koji je stavio sebe ispred, odnosno zaštitio srpske nacionalne interese, iako nije kriv krenuo je u Hag da brani Srbiju i srpski narod. Samo u dobroj, patrijarhalnoj, poštenoj i čestitoj srpskoj porodici možemo da dobijemo zdravu, pametnu i čestitu osobu. Za srpsku patrijarhalnu porodicu ovaj zakon nije ni bio potreban, ali je potreban zato što je komunistička partija razbila srpsku porodicu i zato moramo napraviti ovaj zakon da uvedemo red. Kada je koji domaćin u zemlji Srbiji tukao svoju ženu ili decu – on ih je milovao, vaspitavao. Imamo li mi narodnih pesama kada deda drži svog unuka na krilu? Gospodo, nije zapad došao ovde, odnosno zapad treba da dođe ovde. Mi moramo da idemo ka zapadu, jer su nas 50 godina unazađivali; ko – komunisti. Zato ćemo vratiti ponos i čast naše srpske porodice. Dame i gospodo narodni poslanici, znamo da ovaj zakon nije menjan 25 godina; normalno, ratifikovani su mnogi ugovori i konvencije, zato je ovo trebalo i ranije uraditi, jer Srbija hoće napred, ali nije mogla ovih godina. Moram još da kažem, prethodne vlasti su imale vremena da ovo urade. Nisu radile, evo sada Vlada DSS-a sa svojim koalicionim partnerima to čini odmah, čim su se prvi uslovi napravili. Moramo, dame i gospodo, da kažemo da je Srbija uvek išla u korak sa Evropom. Jesmo stali jedno vreme, ali ćemo i to stići. U ovom zakonu o porodici imamo posebno poglavlje, gde su novi pristupi koji moraju biti usvojeni, normalno zato što smo ratifikovali mnoge zakonske ugovore i međunarodne konvencije, pre svega konvencije o detetu, gde se u prvi plan stavlja dete, jer treba naglasiti da je neophodno detetu obezbediti najbolje uslove za razvoj. U članovima 62. i 60. definisano je da dete ima pravo na obezbeđivanje najboljih mogućih životnih i zdravstvenih uslova za svoj pravilan i normalan razvoj. Daću vam primer: neko genetski može biti predisponiran u pozitivnom smislu, a da li će se te genetske osobine razviti ili ne zavisi od porodičnog vaspitanja i okruženja. Suprotno, moramo svi znati da imamo genetski u sebi i negativnih osobina, a da li će se te negativne osobine razviti zavisi u kakvoj porodici rastemo, razvijamo se i da li smo u nekoj porodici gde ima alkoholičara, gde ima nasilnika. U takvoj porodici deca u većem broju postaju nasilnici i alkoholičari. Moramo da znamo još jedno, u kakvom okruženju dete raste, da li raste u okruženju gde oba roditelja puše, ili majka, a sigurno je dokazano da ta deca češće obolevaju od bronhijalne astme i drugih imunoloških oboljenja. Zato je u članovima od 67. do 72. preciziran odnos roditelja prema detetu i deteta prema roditeljima. U članu 82. precizirano je delimično lišavanje roditeljskog prava u slučaju kada je to neophodno za normalan razvoj deteta. Sve je ovo bilo i ranije poštovano u srpskim patrijarhalnim uslovima. Treba sada da se nađe i u zakonu. Dame i gospodo narodni poslanici, dođosmo na ono sa čim se svi ovde slažemo – u Srbiji vlada bela kuga. Gospodo, u Užicu i okolini... Lako je govoriti – bela kuga vlada, i ovde se udarati u prsa – šta ćemo da radimo, nestaćemo. Moramo nešto tu da uradimo. Moraju država i Vlada nešto da urade. Zato je ova vlada DSS sa svojim koalicionim partnerima predložila novi zakon o finansijskoj podršci porodici i deci, gde se po prvi put predviđa fond za podsticanje nataliteta. Videću vas, dame i gospodo narodni poslanici, šta ćete onda reći, a normalno, pare moraju da idu iz budžeta, mora se povećavati porez. Znači, svi zajednički moramo to učiniti i to moramo uraditi što pre da Srbiju podmladimo. Nisu dovoljne samo pare, potrebno je, gospodo, izmeniti i Zakon o invalidskom i penzijskom osiguranju tako da žene koje imaju troje i četvoro dece imaju i tu povlastice, jer majka treba da je uz dete. Sa zakonom o porodici i ova dva zakona koje sam spomenuo, Srbija će moći da krene u smislu pozitivnog nataliteta. Sve suprotno je, braćo i sestre, čista demagogija. Prvi put u našem zakonodavstvu uvodi se poglavlje o zaštiti od nasilja u porodici. To su novine koje štite porodicu od nasilnog ponašanja na taj način što se predviđaju i sankcije za nasilnika, kao što je na primer izdavanje naloga za iseljenje ili useljenje u porodični stan ili kuću ili druge mere koje mogu da spreče nasilnika da ponovi nasilničko ponašanje. U zakonu o porodici postoje poglavlja koja su pretrpela značajne izmene, a pogotovo u poglavlju o usvajanju, gde može brže, lakše i efikasnije da se dete usvoji, ako su sve pravne norme u redu. Posebno treba da se naglasi da je u zakonu o porodici ostalo poglavlje koje se nije menjalo u odnosu na raniji Zakon o braku i porodičnim odnosima koji je usvojen čak 1980. godine. Sa ovim stavom Republička vlada dokazala je da se drži svog principa da se neće menjati ništa što je bilo dobro u prethodnim zakonima i da će se samo dodavati predlozi zakona i dopune zakona koje našu državu uvode u pravne države i približavaju je Evropskoj uniji. To nije slučaj samo sa ovim zakonom, to je slučaj sa svim zakonima koji su do sada usvojeni. Ovim je Vlada DSS sa koalicionim partnerima pokazala i dokazala da je državotvorna. Dame i gospodo narodni poslanici, pošto sam ovde u parlamentu od početka višestranačkog parlamenta, znam da su sve dosadašnje vlade govorile da demokratija počinje s njima i da će se sa njima završiti. To DSS ne smatra, niti ova vlada. Suprotno od toga, Vlada Republike Srbije, sa svojim predsednikom Vojislavom Koštunicom, zauzela je čvrst stav da ispuni predizborna obećanja i da se mora napraviti pravna država i držimo se onog predizbornog - reč je reč. Tako je samo u DSS-u, a da li je u ostatku, biće mi drago. Na kraju, želim da kažem da stav DSS jeste da su vlade prolazne, a zakoni moraju biti stalni i treba da se menjaju samo onda kada je u interesu naroda i države. Zato, dame i gospodo narodni poslanici, niti ću vas moliti niti preporučivati, vi znate da treba da glasate za ovaj zakon. U suprotnom, ako ne biste glasali za ovaj zakon i ova dva zakona koje sam pomenuo, nećemo moći da Srbiji damo normalan put ka Evropi, a u isto vreme da podignemo natalitet. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ivan Radić, a neka se pripremi narodni poslanik Rajko Baralić.
Dame i gospodo narodni poslanici, šta reći posle Luneta. Dakle, bez obzira ... [[Žagor.]] (Predsedavajući: Molim vas, omogućite da gospodin Radić može da govori. Izvolite.) Dame i gospodo, dakle, kao što sam rekao, bez obzira što se ministar u svom uvodnom izlaganju upirao da dokaže kako ovaj predlog zakona predstavlja usklađivanje sa ratifikovanim međunarodnim ugovorima, moje je mišljenje da je ovaj predlog zakona klasičan primer prepisivačke škole i lošeg prevođenja koje već postaje praksa nove, odnosno ove republičke vlade. Iako se kod nekih zakona iz oblasti finansija, privrede, pa možda čak i pravosuđa to može tolerisati, kod jednog zakona kao što je ovaj predlog zakona, koji se tiče svakog građanina ove države, porodice kao osnovne ćelije društva, to ne može da bude slučaj, jer u ovaj zakon moraju biti ugrađeni i tradicija, i naši običaji i mentalitet ovog naroda. Sve to mora biti prilagođeno kako bi ovaj zakon zaista bio zakon svih građana i svake porodice u ovoj državi. Što se samog naziva zakona tiče, mislim da je predlagač napravio jednu veliku grešku. Naziv "porodični zakon" sam po sebi ništa ne znači; mislim da se ovde radi o elementarnom nepoznavanju srpskog jezika i da bismo morali da vodimo računa o svom jeziku i da svoj jezik čuvamo. Porodična može biti kuća, porodičan može biti automobil, porodični može biti pas, ali jedan zakon ne može biti porodični. Zakon mora da se zove zakon o porodici ili,još bolje, zakon o braku i porodici. Rekao bih da se na samom startu ovde brkaju babe i žabe, a stičem utisak da se ovde na isto svode dve potpuno različite institucije: brak i porodica. Brak sam po sebi ne može biti porodica, jer brak predstavlja zakonitu vezu muškarca i žene. Oni porodica postaju onda kada dobiju porod, a što je i koren reči porodica, osim u nekim izuzetnim slučajevima. Mislim da je predlagač na samom početku zakona morao jasno to da naznači. Prosto je neverovatno da se u Predlogu zakona koji se zove porodični zakon u članu 1. kaže – ovim zakonom uređuju se: brak i odnosi u braku, vanbračnoj zajednici itd. Nigde se ne pominje reč "porodica". Takođe, u članu 2, koji se tiče konkretno porodice, kaže se da porodica uživa posebnu zaštitu države itd. Nigde nema definicije porodice, šta je to porodica. To je zajednica života roditelja, dece i ostalih srodnika koji imaju međusobna prava, obaveze itd. Ono što bih hteo da naglasim, a vezaću se samo za jedan veoma osetljiv deo ovog predloga zakona, zbog vremena koje stoji na raspolaganju poslaničkoj grupi SRS, tiče se dela o usvojenju. Mislim da je to jedan veoma važan deo ovog zakona, ali stičem utisak da se u ovih nekoliko članova koji obrađuju ovu tematiku stvara pogodno tlo za eventualnu korupciju, za eventualnu zloupotrebu položaja. Ne kažem da će je biti, ali se stvaraju uslovi da se tako nešto desi. O čemu se radi? Radi se o tome da nadležni ministar, odnosno resorni ministar dobija zaista prevelika ovlašćenja što se tiče usvojenja, jednog veoma kompleksnog, veoma osetljivog pitanja, od čega zavisi budućnost jednog mladog života. Tako imamo u članu 99. da razlika u godinama između usvojitelja i usvojenika ne može biti manja od 18, niti veća od 45, što je korektno i tu nema nekih primedbi, ali se kaže da "izuzetno, ministar nadležan za porodičnu zaštitu može dozvoliti usvojenje licu koje je starije od usvojenika manje od 18 godina ili licu koje je starije od usvojenika više od 45 godina ako za to postoje naročito opravdani razlozi". Ovaj deo rečenice se javlja u gotovo svim članovima koji se tiču usvajanja - ako za to postoje naročito opravdani razlozi. Koji su to naročito opravdani razlozi o kojima odlučuje ministar? Da li je to debljina koverte ili je to boja novčanica koje ministar može da dobije? Mislim da je ovde krajnje neprecizno i krajnje nejasno. Ne mora to da se desi, ali se stvaraju uslovi da to može da bude jedan od "naročito opravdanih razloga" što se tiče ministra. Takođe, u članu 101. se kaže da usvojiti mogu supružnici ili vanbračni partneri zajedno, ali da ministar može, ako za to postoje naročito opravdani razlozi, dozvoliti usvojenje i licu koje živi samo. Mislimo da je ovu problematiku trebalo daleko detaljnije i preciznije definisati kako bi se izbegle eventualne zloupotrebe. Onda sledi onaj zaista skandalozni član 103. koji dozvoljava usvojenje stranim državljanima. Ponovo se kaže da se ministar nadležan za porodičnu zaštitu saglašava sa tim usvojenjem, a u stavu 3. se kaže da izuzetno ministar nadležan za porodičnu zaštitu može dozvoliti usvojenje stranom državljaninu i pre isteka roka iz stava 2. (radi se o roku za koje vreme ne može da se nađe usvojitelj među domaćim državljanima) ako za to postoje naročito opravdani razlozi. Ponovo taj deo rečenice. Postavlja se pitanje da li ministar, odnosno da li naša država može da kontroliše sudbinu deteta koje ode preko granice i koje postane usvojenik jedne strane porodice. Da li ministar i država mogu da provere gde je to dete, kakav mu je život, u kakvoj porodici živi i da li se normalno razvija? Plašim se da naša država to nije u stanju, plašim se da će ta deca postati predmet trgovine jedne zaista velike i dobro organizovane svetske mafije koja se bavi trgovinom dece, koja se bavi trgovinom ljudskih organa. Plašim se da to dete može da završi sa ispruženom rukom na nekom od trgova evropskih metropola, prosjačeći. Plašim se da to dete može da završi kao deo pornografske industrije koja je na zapadu polulegalizovana. Mislim da naša država nema niti mehanizme, niti metode da proveri kakva je sudbina tog deteta i zbog toga apelujem na vas da ovaj član zakona brišete. Na kraju, da ne bi bilo da samo kritikujem, činjenica je da je našoj državi jedan ovakav zakon potreban. Dobro je što se Vlada trudi da u ovu oblast unese neke moderne tekovine evropskih zemalja. Na svu sreću, ministar i Ministarstvo nisu se toliko odvažili da unesu baš sve, pa čak i one neprirodne moderne tekovine razvijenih evropskih zemalja, o čemu je govorio ovlašćeni predstavnik SRS dr Miroslav Nedeljković. Sa druge strane, zakon je u dosta svojih članova nedorečen, nejasan, neprecizan, daje prevelika ovlašćenja ministru i, ono što sam zaboravio da kažem, urušava instituciju braka i favorizuje vanbračnu zajednicu.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, a neka se pripremi narodni poslanik Bore Kutić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, gospođo Lakićević, dame i gospodo narodni poslanici, ovlašćeni predstavnik SPS za ovaj zakon mr Živodarka Dacin prilikom obraćanja rekla je da će poslanici SPS glasati za ovaj zakon. Podneli smo nekoliko amandmana i ne uslovljavamo da ti amandmani budu prihvaćeni da zakon podržimo. Dozvolite da kažem nekoliko rečenica. Bilo je teških kvalifikacija na račun jednog vremena koje je onima koji ga kvalifikuju između ostalog obezbedilo da se normalno i besplatno školuju, da dobiju stan, da ga otkupe i školuju svoju decu, da se izgrade značajne ustanove dečije i socijalne zaštite, obrazovanja itd. Da li je taj sistem razorio porodicu? Ne manje od globalističkog shvatanja porodice i društva. Dakle, da ne polemišemo, bilo je kvalifikacija koje prosto ne mogu da prihvatim. Za mene bi bilo normalno da ovaj zakon nosi drugačiji naslov, da bude zakon o porodici. To je sama suština moje primedbe, ali nije formalna. Kada bi ovo bio zakon o porodici, onda bi on morao da definiše porodicu i mnogo toga što iz te definicije proističe. Ovako je to porodični zakon, koji na drugačiji način tretira razna pitanja, ne u meri kako ja to želim i kao što bih želeo da podržim, ali pošto nisam ministar, ja sam poslanik, ministar je imao svoje argumente, a ja imam svoje argumente. Pripremajući se za ovaj zakon, osim literature koju sam imao ja sam nabavio još neku: "Album dečijih prava", koji je izdao UNICEF, "Dokumenta prava deteta i konvencije o pravima deteta", "Prava deteta u Srbiji", "Prava deteta i međunarodna prava". Uglavnom iz ovih dokumenata, sa izuzecima, provejava jedan feministički pristup ovom pitanju i donekle globalistički pristup. Moje je pravo da to primetim i da se tome suprotstavim, u meri u kojoj jeste moja snaga i dokle su moji dometi i dometi poslaničke grupe SPS. Mi to razumemo, ali, ne sporeći ničije pravo da ima takav odnos prema ovim pitanjima, ipak želim da kažem da se feministički pristup (više puta sam ovde govorio, a reći ću i danas, jer se radi o važnom zakonu), između ostalog, zalaže i bori za rađanje dece bez poznatog oca. Za nas je to neprihvatljivo. Za mene koji sam porastao bez biološkog oca je to neprihvatljivo. Uticaj raznih lobija, kod raznih zakona, govorim o tome svaki put, za mene je indikativan. Želim samo da kažem da to primećujem, da se borim protiv toga onoliko koliko mogu i koliko umem, ali očigledno ne mogu dovoljno, ne mogu koliko želim. Što se tiče samog stanja u porodici danas u Srbiji, onoga što su njeni problemi, nataliteta, iako je ovde rečeno da ovo nije zakon koji se bavi tom problematikom, kao svugde u razvijenom svetu ekonomska emancipacija i emancipacija žene, pre svega, objektivno je, spušta natalitet. Možemo o tome da govorimo na ovaj ili onaj način. Da li smo srećni zbog toga što se zalažemo i, nadam se, doprinosimo svi zajedno ekonomskoj emancipaciji i emancipaciji žena? Da. Da li smo srećni zbog toga što natalitet pada? Ne. Ali, to su pitanja koja takođe ne tretira ovaj zakon u meri u kojoj ja mislim da treba. U zakonu ima dosta članova koji su previše narativni, nisu eksplicitni, nema jasne norme, niti ima jasne sankcije šta ukoliko se nešto što je propisano tim članom ne ostvari. Zato mislim da će vreme koje dolazi morati da da odgovore na ta pitanja. Posebno bih se osvrnuo na nekoliko članova. Član 19. definiše krvno srodstvo. Ovde se kaže ko ne može sklopiti brak. Dozvolite da pročitam: "Brak ne mogu sklopiti krvni srodnici u pravoj liniji, a od srodnika u pobočnoj liniji brak ne mogu sklopiti: rođeni brat i sestra, brat i sestra po ocu ili majci, stric i sinovica, ujak i sestričina, tetka i bratanac, tetka i sestrić, deca rođene braće i sestara, deca braće i sestara po ocu ili majci". Dosta precizno, ali za moje shvatanje nedovoljno. Na osnovu člana 19. moguće je da sklope brak, a da nema pravnih smetnji, brat od strica i sestra od strica, brat od tetke i sestra od ujaka itd., da ne nabrajam. To se kosi sa elementarnim moralom, sa moralnim konceptom raznih verskih zajednica, bez obzira da li su tradicionalne ili neke druge. Smatram da ovaj član, iako to nije slučaj u Srbiji, moram da kažem, sa malim izuzecima, daje formalno pravo da se sklopi brak u jednoj sredini, koji može naići na zgražavanje sredine, na osudu šire porodice, šire javnosti. Onda imamo dilemu da li je nešto što je zakonito nemoralno. Dakle, ta dilema ne bi smela da postoji. Molio bih objašnjenje sa ovim u vezi, zato što mislim da to nije nevažno pitanje. Takođe bih skrenuo pažnju na stav 101. - bračni status usvojitelja. Razumem tendenciju zakonopisca. On želi da pomogne da decu mogu usvajati i vanbračni supružnici itd. Ipak, da kažem nekoliko stvari o ovome. To kao izuzetak mogu da prihvatim i rizikujem da me proglasite konzervativnim, ali kao pravilo teško, zato što deca imaju, pre svega, potrebu i deci niko ne daje prava, deca prava treba da stiču rođenjem, a na osnovu tih prava treba da proističu sva njihova ostala prava. Deca, po pravilu, treba da imaju normalno okruženje. Kako god da nova shvatanja celog ovog problema definišu ovu stvar, ipak mislim, u prirodi je tako makar, da je najnormalnije okruženje za normalan razvoj i razvitak jednog deteta porodica. Slažem se da porodica može biti i vanbračna, ali ima nekih problema koji ne mogu da se reše kad se ta porodica, ta zajednica raspadne, pri čemu znam da strašnih problema ima i u formalnim porodicama, ali nisam mogao da ovo ne kažem. Što se tiče ovoga, gospodine ministre, vi ste govorili o članu koji definiše odnos društva prema nasilniku u porodici, koji, na osnovu ovog zakona, može da bude izbačen iz stana koji može biti stečen pre braka. Odmah da kažem, sve argumente koje ste izneli prihvatam. Protiv svakog nasilnika, što se mene tiče, treba da bude primenjen najstroži mogući duh bilo kog zakona. Ali, molim predsednika Zakonodavnog odbora, ako je ovde, da li je ovaj član u suprotnosti sa odredbama Ustava, član 194? Da li nečija imovina, koju je neko stekao pre stupanja u bračnu zajednicu, može biti dovedena u pitanje, bez obzira da li je taj zapalio šumu, goru, nekoga ubio ili ne znam šta uradio? Važno je da dobijem odgovor na ovo pitanje. Da kažem još nekoliko stvari koje su važne. Trudim se da na svim sednicama odbora koji tretiraju bilo koji problem deteta, a radi se o tri odbora – Odbor za zdravlje, Odbor za rodnu ravnopravnost, Odbor za rad i socijalna pitanja, delegiram razne probleme kada su deca u pitanju. Molim kolege, kad te probleme delegiramo, da pozitivno odgovaraju, u meri u kojoj mogu, na takva pitanja. Ponovo ističem dve inicijative koje sam imao kod predloga izmena i dopuna Zakona o socijalnom staranju, koji je trebalo da definiše da se deci seljaka čiji su roditelji umrli obezbedi apanaža za redovno školovanje dok su redovni učenici ili studenti. Učiniću to još jednom i neću nikad više. Dakle, molim vas da to prihvatimo, zato što to nije rešeno ni u jednom drugom zakonu, a od imovine koju imaju ne mogu da žive. Podneću predlog izmene i dopune zakona, izlobiraću u meri u kojoj to bude moguće i zamoliću da to podržite, jer mislim da je to važno. Sasvim na kraju, posebno molim one koji vrše nadzor kod procesa usvojenja i kod ostalih pitanja u vezi sa tim, dobro je da dete ne može biti usvojeno do tri meseca života, zato što to otklanja neke od ovih dilema koje imamo; o tome je govorio kolega Radić. Radi se o ovoj protivzakonitoj i nečasnoj raboti, ako to zaista postoji, a to je trgovina decom. Molim vas, postoji fenomen u Srbiji da neke poznate ličnosti, veoma bogate, koje su naši državljani, često su na televiziji, usvajaju decu u Srbiji i na taj način bitno spuštaju poresku osnovicu u prekookeanskim zemljama. Ne mogu da govorim njihova imena, ali su mi poznata. To je licemerno i nečasno. Molim sve koji mogu da pomognu da centri za socijalni rad sve urade da se to ne dešava. Govore o tome na televiziji kako su veliki, kako su dobročinitelji itd. Jedno usvojenje u SAD snižava poresku osnovicu u jednoj godini za skoro milion dolara ako imate sedam, osam miliona dolara godišnji prihod. Važno je da deca ne budu objekti ovog nečasnog posla i važno je da državni organi to prepoznaju i da znaju o čemu se ovde radi, da ne omogućavaju ljudima usvojenje iz razloga koji nisu humani; radi se o ljudima koji imaju svoju decu, a usvajaju drugu, i to nije zabranjeno, osim u ovim slučajevima kada razlozi za usvojenje nisu časni. Glasaćemo za zakon. Zahvaljujem se što sam bio u prilici da ovo kažem.
Zahvaljujem se, gospodine Baraliću. Reč ima narodni poslanik Bore Kutić, a neka se pripremi narodni poslanik Vesna Lalić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je porodični zakon koji u pravnom sistemu jedne države sigurno zauzima značajno mesto. Mislim da je predlagač propustio priliku da ponudi bolji predlog zakona. Propustio je priliku da usvajanjem amandmana narodnih poslanika, a posebno amandmana poslanika SRS, popravi predloženi tekst ovog zakona. Dame i gospodo, po struci sam pravnik - kriminalista i ova materija, kada je u pitanju zaštita od nasilja u porodici, mi je bila zanimanje i mogu na tu temu neke stvari da kažem. Govoriti o zaštiti od nasilja u porodici, a ne pozvati jednu granu kriminologije koja se zove viktimologija, koja se bavi proučavanjem žrtve, kada sama žrtva učestvuje u nekoj zabranjenoj radnji... Viktimologija je podelila te žrtve na nevinu žrtvu, žrtvu koja je manje kriva u nekoj zabranjenoj radnji, žrtvu koja je isto kriva koliko i napadač, ali imamo žrtvu koja je isključivi krivac, odnosno tretira se kao napadač. Šta će se preduzeti ako se primenjuje član 198. Predloga zakona, ako je žrtva napadač, ako se jedan od bračnih supružnika ponaša kao napadač? Na koji način onda doneti meru udaljenja iz stana jednog od supružnika? Ovde se isključivo govori u muškom radu, ali u mojoj praksi imao sam prilika da žrtva u porodici bude muškarac, a verujte, u budućnosti će toga biti još više. Mislim da su dosadašnja iskustva kod usvajanja evropskih načela i zakona pokazala da se oni na našem prostoru, kod mentaliteta naših građana, nisu pokazali najbolje. Da je to tako dokaz je narkomanija, koja je zavladala u svim sferama našeg društvenog života. Ta narkomanija upropastila je našu mladost, upropastila je budućnost ove države. Strah me je da se slično sprema i sa ovim zakonom, odnosno Predlogom porodičnog zakona. Strah me je da će se na jedan volšeban način uništiti tradicija srpske porodice. Srpska porodica je, što reče kolega iz DSS-a, značajna porodica, tj. patrijarhalna porodica, koja ima svoju vrednost i ima svoju cenu i mi to moramo da cenimo i poštujemo. Verujem da građani Evrope, dosta sam komunicirao sa njima, cene ono što je dobro kod nas, ali moramo im prezentovati na adekvatan način, onako izvorno, kako to dolikuje srpskom narodu. Postavlja se pitanje, kada se radi o nasilju u porodici, šta će se dogoditi ako ove odredbe članova 197. i 198. predloženog zakona posluže kao podstrekivanje nekoga da izvrši nekakav zločin. Gledajte šta se događa. Navešću jedan primer iz prakse. Jedan od supružnika dojavi stanici milicije da je maltretiran, uznemiravan itd. To se ponavlja u više navrata, zakazuje se rasprava po skraćenom postupku, to je petnaestak dana, ne utvrđuju se dovoljno pravne i relevantne činjenice, nego se donosi presuda tako kako se donosi i jedan od supružnika bude isteran na ulicu. Drugi supružnik, koji ostaje u kući, u stanu zajedno sa detetom, zloupotrebio je ovaj član raznim manipulacijama i dovodi svoju ljubavnicu ili ljubavnika u krevet, dovodi u stan, znači, zloupotrebio je sam ovaj član. Kako će se osećati drugi supružnik koji je isteran na ulicu? Ove odredbe zakona se moraju primeniti u praksi, jer to praksa govori. Sve je ovo gledano iz praktičnog ugla. Zakon je inače, po mojoj oceni, dosta dobar, ali je propušteno da se definiše šta je to porodica, šta je to brak. Kada je u pitanju usvojenje deteta od strane stranog državljanina, mislim da i to nije dovoljno obrađeno. Citiraću član 100. da se vidi šta nije dobro kada je u pitanju usvajanje deteta od strane stranca: "Usvojiti može samo lice za koje je utvrđeno da ima lična svojstva na osnovu kojih se može zaključiti da će roditeljsko pravo vršiti u najboljem interesu deteta." Postavlja se pitanje na koji način ćemo utvrditi kakav je status stranca koji usvaja dete, jer on određene argumente da može usvojiti dete može dobiti na neki poseban način. Isto tako, mislim da odredbe članova 197. i 198. koji regulišu materiju nasilja u porodici nisu u skladu sa Ustavom, jer ovde se radi o privatnoj svojini. Privatna svojina je ustavna kategorija i ona je nepovrediva; privatna svojina je stan, pa ću vam citirati član 21. stav 1: "Stan je nepovrediv". Ako je nepovrediv, kako ćemo sa članom 198. koji kaže da će se neko iseliti iz vlastitog stana? Ima i uslova kada se stan može povrediti – u slučajevima ako se traži izvršilac krivičnog dela, pa se vrši pretres stana itd., ali Ustav nije predvideo uslov da se neko iseljava iz stana. Kad je u pitanju sloboda kretanja, član 17. Ustava kaže: "Građanima je zajemčena sloboda kretanja i nastanjivanja i pravo da napuste Republiku Srbiju i u nju se vrate." Kada se pogleda član 198. predloženog zakona, može se videti da je jedna od mera koje se mogu izreći da se zabranjuje jednom od supružnika približavanje na određenoj udaljenosti drugom supružniku. Izvinjavam se, meni je ovo prvi put za govornicom, možda malo imam tremu, ali verujem da nije bilo loše. Hvala vam.
Zahvaljujem vam se. Reč ima narodni poslanik Vesna Lalić, a neka se pripremi Goran Svilanović.
Dame i gospodo poštovani poslanici, tokom dugogodišnjeg rada u ambulanti, kao neuropsihijatar u dispanzeru medicine rada Doma zdravlja "Novi Beograd", imala sam prilike da čujem dosta o nasilju u porodici, naročito o deci i ženama kao žrtvama nasilja. Zato kao lekar i član G17 plus znam dosta o ovim stvarima i znam koliko je ovaj zakon bitan. Mi želimo da ugradimo evropske standarde u oblast porodičnog prava, jer je i to jedan od uslova za prijem naše zemlje u članstvo Evropske unije. Mi smo u tranziciji koja podrazumeva sistem zaštite ljudskih prava i osnovnih sloboda, prava privatnosti, prava vlasništva, tržišne ekonomije, a u svemu tome porodica i porodična zajednica imaju posebno mesto. Ipak, tačnih podataka o nasilju u porodici ima vrlo malo. Porodično nasilje još se smatra privatnom stvari, pa se niko ne meša u odnose i niko ne prijavljuje nasilje u komšijskoj ili srodničkoj porodici. Takvo nasilje se tretira kao porodična sramota i čuva kao najveća porodična tajna. Većina žrtava ne prijavljuje nasilje, jer pre svega i nema prave i sigurne zaštite od institucija sistema. Istraživanja Viktimološkog društva ukazuju da je porodično nasilje, nasilje procentualno zastupljenije u nižim slojevima društva, češće u patrijarhalnim kulturama zbog prisustva dominacije i diskriminacije i većeg stepena rodne neravnopravnosti. Šanse da osoba koja je bila žrtva nasilja u porodici bude nasilnik je tri puta veća nego da je ta osoba odrasla u normalnoj sredini. Najčešći uzročnici ove vrste nasilja su ljubomora, bolesti zavisnosti, želja za kontrolom, loša materijalna situacija. Porodično nasilje može da se vrši nad partnerom, odnosno supružnikom, decom ili starijim osobama. Sam proces je u svim slučajevima isti. Počinje izolacijom, zastrašivanjem, što dovodi do potpune kontrole nad tim osobama i nastavkom raznih oblika nasilja. Kada se ovaj ciklus završi, nastupaju trenuci nežnosti, tako da žrtva potisne u mislima ono što joj se desilo i ne preduzima ništa da bi se zaštitila. Statistike pokazuju da u 98% slučajeva nasilje u porodici uglavnom vrše muškarci nad ženama, a to su uglavnom supružnici. Za nasilje je karakterističan balkanski sindrom. Objašnjava se činjenicom da je žena slaba i zavisna i da je muž agresivan i dominantan. Oni nose iskustvo iz vlastitih porodica i njihova porodica počinje da se temelji na tim iskustvima. Zlostavljanje nad decom podjednako vrše i majka i otac, a najčešće zajedno. Ali, ukoliko jedan od roditelja zlostavlja dete, a onaj drugi to gleda, onda je on saučesnik i isto tako je kriv kao i ovaj prvi. Zlostavljanje nad decom takođe može biti fizičko, psihičko i seksualno. Roditelji zlostavljaju decu usled siromaštva, stresa, zavisnosti, pa čak i nezrelosti, jer mladi stupaju u brak. O zlostavljanju starijih osoba se zaista najmanje zna. Zašto? Pa, starije osobe su zlostavljane od dece i od unuka, bilo da je to materijalno, fizički ili psihički. Nasilje je i nemar ukoliko su bolesni ili previše iznemogli, a deca neće da se brinu o njima. Za starije osobe je jako teško da prihvate činjenicu da ih deca zlostavljaju, pa oni to i kriju, jer smatraju da su oni njima na teretu i da su, u stvari, oni uzročnici njihovih briga. A, na kraju krajeva, retki su roditelji koji mogu da govore loše o rođenoj deci. Seksualno nasilje i dalje ostaje skriveno, jer je samo 8% žena koje se obraćaju Autonomnom ženskom centru i prijavljuju seksualno nasilje. A koliko je nasilje nad ženama govore istraživanja Viktimološkog društva Srbije, gde se navodi da svaka druga ispitanica, znači 46,1%, doživi neki oblik psihičkog nasilja, a čak svaka treća, 30%, i fizičko nasilje u porodici. Prema podacima Autonomnog ženskog centra iz Beograda u periodu od januara do novembra minule godine u Srbiji je 31 slučaj nasilja u porodici imao smrtni ishod po ženu, a od toga je u Vojvodini od supruga ili partnera smrtno stradalo osam žena. Zbog toga što se žene retko javljaju kao žrtve nasilja, znači oko 70% žena žrtava nasilja nikada ne prijavi svoj slučaj, ovaj zakon o porodici je vrlo bitan kao jedan veliki korak u rešavanju ovih problema. Seksualno zlostavljanje dece, nasilje muževa nad suprugama, silovanje, pedofilija, incest, trgovina ljudima – sve su to problemi sa kojima se susreću sve zemlje sveta. No, u zemlji kao što je naša, koja je tek nedavno izašla iz rata, koji je opustošio 1000 domova, u kome je poginuo veliki broj ljudi, gde su desetine hiljada izbeglica, hiljade nezaposlenih, malo ko je do sada od predstavnika vlasti smatrao da je nasilje u porodici i društvu prioritet na koji društvo treba organizovano da reaguje. U svetu je danas trend da se deca što više i što pre obuče da znaju na koje sve načine mogu biti seksualno zloupotrebljavana. Deca još uvek ništa ne uče o seksualnom nasilju, jer im to nije ni u jednom programu. Istovremeno, nadležni iz ove oblasti danima i mesecima, bar je to do sada bilo u prethodnim vladama, raspravljaju da li će se učiti veronauka u školama, koju će istoriju deca učiti, koje pisce izučavati, a o ovim možda i najbitnijim problemima, kojima je zabavljen ceo svet, naša deca nemaju pojma. Osim što su neupućena deca, moram priznati, neupućeni smo i mi, nastavnici, pedagozi, koje treba edukovati kako da prepoznaju žrtvu. Znači, treba raditi na podizanju nivoa svesti našeg društva da se na vreme prepoznaju i preduprede pojave nasilja u porodici. To je dug proces i on će trajati godinama. Još od obdaništa treba voditi računa o deci, u smislu prepoznavanja obrazaca patološkog ponašanja u porodici. Ovaj zakon je veliki korak za početak reformi u toj oblasti. Ovim zakonom je utvrđen novi pravni institut – prava deteta, gde je posebna pažnja posvećena pravu deteta na obezbeđivanje najboljih mogućih životnih i zdravstvenih uslova za pravilan i potpun razvoj, emocionalni i socijalni. Pažnja je posvećena i utvrđivanju mehanizama za efikasnu realizaciju prava deteta proisteklih iz do sada ratifikovanih konvencija. Tako, recimo, dete ima pravo da živi sa roditeljima i pravo da se roditelji o njemu staraju pre svih drugih. Dete ima pravo da održava lične odnose ne samo sa roditeljima sa kojima živi nego i sa drugim srodnicima i licima sa kojima ga vezuje posebna bliskost. Ovim zakonom prvi put smo predvideli i neke nove poslovne sposobnosti deteta, kao što su npr. pravo deteta koje je navršilo 15 godina života, a sposobno je za rasuđivanje, da odluči kod kog roditelja će da živi i na koji način će održavati odnos sa roditeljem sa kojim ne živi, kao i koju će školu pohađati. U delu zakona o zaštiti od nasilja u porodici, koja mene profesionalno najviše interesuje, radi se o građanskopravnoj zaštiti od nasilja u porodici, za razliku od krivičnopravne zaštite koju žrtvama nasilja obezbeđuje novo krivično delo u Krivičnom zakoniku Srbije koje se zove – nasilje u porodici. Ovim zakonom se nasilnik objektivno sprečava da ponovi akt nasilničkog ponašanja i na taj način se štiti telesni integritet i duševno zdravlje i spokojstvo članova porodice. U tom smislu su predviđene odgovarajuće mere, kao što su zabrana približavanja članu porodice, zabrana pristupa u prostor oko mesta stanovanja ili mesta rada člana porodice. Za mene je isto tako važna jedna odredba u ovom zakonu o porodici, a to je da se majkom deteta smatra žena koja ga je rodila. G17 plus će podržati ovaj zakon, jer je i on nosilac demokratskog načina rešavanja međusobnih odnosa svih članova društvene zajednice i zato pozivam sve članove Skupštine da glasaju za ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Goran Svilanović, a za reč neka se pripremi narodni poslanik Stevica Deđanski.
Dame i gospodo narodni poslanici, dopustite mi da se zahvalim gospodinu ministru što nam je pružio priliku, podnoseći jedan dobar deo Predloga zakona, da razgovaramo o čitavom nizu tema koje su u vezi sa porodicom. Zahvaljujem se onima koji su do sada govorili o problemima kao što su nasilje u porodici, incest, o problemima populacione politike u Srbiji i veoma niskog nataliteta. Ipak, rekao bih da je gospodin ministar propustio izvanrednu priliku da se zahvali gospođi Gordani Matković, njegovoj prethodnici na mestu ministra, koja je pripremila ovaj zakon, formirala tim koji je ovaj zakon napisao, jer to je bila prilika da pokaže da poštuje njen rad, kao što je red da svako sledeći ukaže poštovanje onome što je dobro učinjeno i da kritikuje sve ono što je bilo loše u prethodnoj vladi. Ovoga puta on podnosi upravo onaj predlog zakona koji je ona pripremila i njegovo izlaganje je trebalo da bude prilika da istakne onaj doprinos koji je on sa svojim timom učinio, a koji nije mali, da ovaj zakon bude još bolji. Time bi on inače jednu divnu dužnost koju je imao, jednu izvanrednu priliku da Srbiji predstavi odličan zakon o porodici, koji jeste korak napred, učinio samo potpunijom, ništa manjom, ukoliko bi se zahvalio onima koji su osnov ovog zakona pripremili. Demokratska stranka će, kao što je već rečeno, glasati za ovaj predlog zakona. Naravno, želeo bih ipak da kažem nekoliko rečenica o nečemu što mi vidimo kao problem i, uostalom, o amandmanu koji smo podneli, a to je da član 5. zakona ne glasi onako kako je predloženo – da svako odlučuje o rođenju deteta, već da to čini žena. Ima razloga u prilog rešenju koje je ponuđeno i ja ću ih reći otvoreno. Jedan razlog je ustavni, a to je da je to jezik Ustava našega. Drugi razlog nije formalno pravne prirode. Može da bude branjen i ja želim da kažem argumente u prilog tome, a to je da se možda ovo rešenje koje je ponuđeno može braniti visokom osetljivošću za jednakost polova, visokom osetljivošću za jednakost partnera, bračnih ili vanbračnih, koji su dete začeli. To bi bili ključni argumenti da je to u stvari korak napred u odnosu na rešenje koje poznaju druga prava, a to je da žena odlučuje o rođenju deteta. Ipak, moje primedbe su prvo jezičke. Smatramo da "svako" nije korektna formulacija, bez obzira što se nalazi u tekstu Ustava. Osim toga, ako je verovati predsedniku ove skupštine, mi ćemo već za mesec dana razgovarati o novom ustavu. To će biti prilika možda da izmenimo i ovu formulaciju i da je upodobimo onome što je prirodnije, što je lakše razumljivo svakome u ovom društvu. Prema tome, možda je bila prilika da se taj korak napravi već u ovom tekstu zakona i da se kaže da žena o tome odlučuje. Žena o tome odlučuje, zbog toga što bi tumačenje ko je to "svako" ko odlučuje o rođenju deteta odvelo ovaj razgovor veoma daleko. Prihvatam ideju da o tome treba da odlučuju zajednički partneri koji su dete začeli, ali bi bolje bilo da u zakonu zastanemo tamo gde smo bili nekoliko decenija unazad, jer ovim u stvari otvaramo jednu važnu političku temu, a to je pravo na abortus, abortus kao deo populacione politike, abortus, prevremeni prekid trudnoće, sredstva za kontrolu rađanja kao deo socijalne politike u našoj zemlji. Cenim sve ono što su moji prethodnici rekli o problemima sa kojima se Srbija danas susreće. Srbija je danas najstarije društvo u Evropi. Na jedan ciničan način potvrđena je teza, plasirana u jednom drugom vremenu, drugim povodom, o Srbima kao najstarijem narodu, na način koji nikoga ovde ne može da učini ponosnim. Najstariji smo svi mi zajedno koji živimo u Srbiji, u poređenju sa svakim drugim društvom u Evropi. Više od polovine naših stanovnika, građana naše zemlje, imaju preko 50 godina. To jeste problem, ali to nije problem koji se rešava prevremenim prekidom trudnoće ili zabranom abortusa; to nije problem koji ćemo da gurnemo na marginu i da se pozovemo na to da treba da finansiramo treće dete ili, kao što su neki radili, da budemo kumovi devetom detetu. Srbija ima problem da mladići i devojke rode prvo dete. Ako prošetate ulicama Beograda i sednete u bilo koji od kafića videćete da su oni puni mladih, prelepih žena od 20 do 40 godina, koje nemaju ni ozbiljnu vezu, a kamoli brak ili dete i nalaze se na izmaku perioda kada mogu da dobiju dete. Isto to važi i za muškarce. Svedoci smo pojava, kao što su sponzorstvo, kriminal, koje i te kako utiču na ono stanje u kojem se zemlja danas nalazi. Tražimo rešenja, i ja bih sugerisao predstavnicima Ministarstva da ponude program, svoj predlog, svoje viđenje o tome kako da se reši problem populacije u Srbiji. Ali, ne na jedan populistički način, nego vrlo otvoreno da govorimo o tome da su neophodni ekonomski i socijalni podsticaji da bi se naši mladići i devojke rešili da zasnuju porodicu i da dobiju to prvo dete, jer je veoma veliki broj veoma uspešnih, najuspešnijih ljudi u zrelom dobu daleko od toga i da pomisli da uđe u brak ili porodicu. Njih treba da ohrabrimo da taj korak učine, a ne da se pozivamo na nešto što su svi drugi probali i u stvari niko do danas nije u tome uspeo. To jeste ozbiljan problem i zbog toga želim da kažem da će Ministarstvo imati podršku ukoliko izađe sa takvim jednim predlogom, uz sve druge zakone, koji se odnose na rad, na zapošljavanje, na socijalno izdržavanje onih koji se odlučuju da zasnuju porodicu ili da imaju dete. U tom smislu rešenja koja su u ovom zakonu ponuđena, pogotovo ona koja štite ženu, jesu rešenja koja mogu da im pomognu. Ono o čemu mi gotovo nikada ne razgovaramo, to su razvedeni roditelji koji ostaju sa detetom, bez obzira da li je u pitanju žena ili muškarac, i koji se sukobljavaju sa celom svojom okolinom u nastojanju da to dete podignu. Nema pravih podsticaja za njih i smatram da upravo rešenje koje je ovde ponuđeno, u vezi sa stanom, jeste korak napred da imamo bar jedan problem bolje rešen nego što je sada. Ono što je u Srbiji problem, to je što se društveni model promenio. Generacija kojoj ja pripadam i starije generacije su imale jedan model, a to je: završiti školu, zasnovati brak, porodicu. Generacija koja dolazi iza nas ima potpuno drugi model i mi treba da probamo da nađemo odgovore zašto je taj drugi model dominantan. Uspeh ne znači izostanak porodice i braka, ali u ovom trenutku najuspešniji mladići i devojke, probajte da napravite statistiku, oni koji imaju odlična mesta u upravama velikih firmi, bilo da su privatne ili ne, jesu oni koji žive sami. Njima treba da nađemo podsticaj da i oni budu deo onih na koje se ovaj zakon odnosi, da zasnuju porodicu. Konačno, na samom kraju želeo bih da govorim o jednoj temi od koje se beži i u ovom parlamentu ili kada se pomene onda se ređaju uvrede, a to je homoseksualnost. Želim da kažem nekoliko rečenica zbog toga što je na početku ove diskusije već nešto rečeno, sa nizom uvreda. Vređajući homoseksualce, bilo da su u pitanju žene ili muškarci, nećemo učiniti ništa dobro. Učinićemo samo da budu nesrećni kao što su danas neprihvaćeni od zajednice čiji su deo. Povisimo stepen i lične tolerancije u ovom parlamentu, i u tom smislu apelujem na one koji predsedavaju ovim sednicama, učinimo to da shvatimo da su ljudi različiti i da imaju različite seksualne orijentacije. Neće javna rasprava o homoseksualnosti u Srbiji dovesti do toga da se smanji populacija Srbije, kao što neće insistiranje na zabrani abortusa povećati tu populaciju. To su posebne teme i posebni problemi. Budimo samo malo tolerantniji da ne bismo živeli u društvu u kojem je jedan dobar deo neshvaćen, odbačen i nesrećan. Samo jedan korak od toga je porodična ili lična tragedija. To su stvari koje sam želeo da kažem i da apelujem na sve u ovom parlamentu da budu tolerantniji prema pojavama sa kojima živimo, jer i te kako utiču na to da li ćemo imati zdravu porodicu i zdravo okruženje u kojem će rasti mladići i devojke koji su sposobni da učine više za ovu zemlju. Gospodine ministre, još jednom zahvaljujem što ste učinili dobar predlog zakona i nadam se da ćete imati u vidu i ove komentare. Hvala vam.
Zahvaljujem se gospodinu Svilanoviću. Reč ima narodni poslanik Stevica Deđanski, a neka se pripremi narodni poslanik Milica Vojić - Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto je rasprava u načelu ovog zakona, iskoristiću priliku da objasnim situaciju koja je trenutno u Srbiji i koju ovaj zakon, po mom mišljenju, može samo da pojača, a koja i ovako nije baš preterano dobra. U raspravi o amandmanima ćemo verovatno ući u detalje vezane za ovaj zakon. U novinama je dosta pisano i o ovom predlogu zakona; između ostalog, neki ljudi koji se time bave su komentarisali da će nam ovaj zakon, ukoliko se usvoji, doneti neviđenu belu kugu, jer niko neće hteti da se ženi i pravi decu, pa čak ni da se zabavlja u Srbiji, osim sa devojkama koje u brak unose veliki miraz. Muškarci će masovno bežati u inostranstvo, a žene će se udavati za strance za koje naš zakon neće važiti. To je jedna od projekcija koja postoji. Moram da kažem u startu da je ovaj zakon protivustavan, po članovima 17. i 21. Ustava Republike Srbije gde se govori da je stav nepovrediv itd. To su neke sitnice koje sam hteo u startu da napomenem dok ne krenemo u dalje objašnjenje. Znači da ako je tačno ovo predviđanje i ako ima tendenciju da bude tačno u narednom periodu, ovo što sam malopre pročitao, moram da kažem da nam je to potrebno, pošto je sada situacija u Srbiji sledeća, ja ću malo pročitati deo koji sam spremio. Srbija je po stopi nataliteta na poslednjem mestu u Evropi. Poslednji popis je otkrio da jedno domaćinstvo u proseku ima samo 2,86 članova, što je ispod proseka jednog bračnog para sa detetom. To znači da po jednom bračnom paru Srbija nema nijedno celo dete. U međupopisnom periodu utvrđeno je da čak u 150 naselja u Srbiji nije rođeno nijedno dete i da se u proseku u Srbiji tek u svakom sedmom selu rodi godišnje samo jedna beba. Recimo, u selu Dobroselica u opštini Rekovac u poslednjih 50 godina nije rođena nijedna beba. Posebno je zabrinjavajuće saznanje da u centralnoj Srbiji postoje sela koja su većinski pusta i da nije zabeležena uopšte pojava stanovnika u selima: Vukojevac u Kuršumliji, Pljačkovica kod Vranja, Repušnica (Knjaževac), Koritnjak (Niška Banja), dok recimo selo Javorje kod Vlasotinca ima samo jednog žitelja, a neko selo Prača kod Dimitrovgrada dva žitelja. To prouzrokuje sledeću situaciju: npr. škola u Višesavi ima samo jednog učenika, osmogodišnjeg dečaka, dok su sela Odojeviće, Kašalj, Rajetiće, Građanoviće potpuno bez đaka. Samo u užičkoj opštini nestala je cela škola od 800 đaka. I tako redom, podaci govore da je u preko 90% sela drastično opao broj stanovnika, tj. da je alarmantno. Na primer, u selima Bukurovac, Ljubičevac, Trešnjeva broj stanovnika opao je čak za skoro 60%. Deca se retko rađaju, a mladi se sve teže opredeljuju za brak. Ako se opredele za bračnu zajednicu, onda se ona sve teže održava, pa je prošle godine postavljen rekord po broju rastavljenih bračnih zajednica. Daću vam primer: samo u šabačkoj opštini je 2002. godine bilo 480 sklopljenih brakova, a 441 brakorazvodna parnica je pokrenuta. Na razvod se najlakše odlučuju, statistički posmatrano, parovi između 20 i 30 godina starosti. Stvarnost koju pokušavam ovde da vam predstavim je zastrašujuća – mladi i obrazovani koji rade i zarađuju odlaze iz Srbije, a u njoj ostaju nemoćni i stari. To nam je trenutna situacija. Za samo par decenija Srbija će se pretvoriti u državu starih i nije logično da se ovim zakonom dozvoljava da strani državljani, pored svega ovoga, usvoje i našu decu. Posledica nebrige države je bela kuga koja postoji, jer srpski narod ne umire samo kao istorijski narod, nego i biološki, a po ovim podacima narod je od pre par decenija prestao da se biološki reprodukuje. Smrtnost je veća nego što je rađanje. U Vojvodini je od 1981. do 1991. godine bilo 22.000 manje rođenih nego umrlih, a u Beogradu i u drugim gradovima je katastrofa, sela su nam sasvim opustela i bez podmlatka. U svakom sedmom naselju, kao što sam rekao, od 1991. nije rođena nijedna beba, a na Kosovu na jednog umrlog dolazi sedam rađanja. To su podaci i zato ih čitam da vam kažem kakve će efekte izazvati ovaj zakon; pa, za 25 godina biće mnogo više starih nego mladih, možda čak i dva puta. To su neka predviđanja. Daću vam uporedne primere: godine 1961. bilo je 74,6% Srba u Srbiji, 1971 – 71,2, a 1981 – 66,4% itd. Zato će za četvrt veka biti samo 3.800.000 Srba, a recimo Šiptari se udvostručuju svake 24 godine. Na hiljadu žena u Srbiji dolazi 42, u Beogradu 35, a na Kosmetu 159 beba. Od ukupnog priraštaja stanovništva u Srbiji 50% otpada na nesrpsko. U Srbiji dolazi 0,95 dece po bračnom paru, a napomenuo bih da je kod Šiptara taj prosek 6,9. U odnosu na svoje geografsko okruženje, da uporedimo i sa ostalima, Srbi su u vrlo nepovoljnom položaju. Prema Fišeru, od početka 20. veka do danas balkanski narodi su se uvećali u sledećim procentima: Turci za 400%, Rumuni za 45%, Bugari za 38%, Albanci za 700%, Grci za 35%, samo se broj Srba smanjio za 10%. Unutar Jugoslavije, od 1981. do 1991, za deset godina, Šiptari su se uvećali za 28,5%, Romi 26%, Muslimani 16%, a Srbi, u globalu, za 4,2%. U 1991. godini već ih je umrlo više hiljada nego što se rodilo, u 1992. godini 6.000, a u narednim godinama se taj broj drastično povećavao i broj dece i omladine se naglo smanjio. Po ovome ispada da ćemo za 25 godina biti nacionalna manjina. Demografi SAD napravili su jednu demografsku mapu sveta i projekcija je da 2095. godine nema države Srbije, ali ne zato što će nam neko osvojiti i oteti državu, nego zato što ćemo izumreti kao narod. Citirao bih gospodina dr Hadži Stojana Adaševića, nekoliko stvari koje je rekao, mislim da su interesantne za naše građane, ministarstvo i Skupštinu; kaže sledeće – od Drugog svetskog rata pa naovamo konstatuje se upozoravajuća pojava u našem narodu: broj razvoda raste, broj pobačaja raste, a broj dece se smanjuje. Statistika kaže da se mnogo više ljudi sahrani nego što se dece rodi. Pitamo se zašto; zbog raspada porodice koji je nametnut našem narodu, a to i menja odnos među ljudima. Od jednog seljačkog patrijarhalnog društva postadosmo društvo usamljenih pojedinaca, društvo egoista. Kako je to moguće? Iz najbolje želje da pomognu svojoj deci babe, dede, očevi, stričevi, majke itd. govore mlađim muškarcima u svojoj porodici da se ne žene, da prožive, da za tu glupost ima vremena itd. Šta znači za jednog normalnog, zdravog i pravog muškarca u 30. godini da proživi? Njemu treba društvo za to, a to znači seksualni odnos van braka, a ako se desi trudnoća - skoro uvek pobačaj. To je posebna tema koju treba razvijati. Ovakvom stavu kumuje mišljenje koje je, nažalost, široko prihvaćeno čak i od žena, koje ne shvataju da je to protiv njihovih interesa – bićemo zajedno samo dok nam je lepo. Kako prolaze ženski članovi našeg društva, pošto se ovde govorilo o muškim? Njih majke, babe, dede, tetke, pod uticajem mas-medija, savetuju – uči kćeri, da ne moraš da trpiš tamo neku bitangu kao što ja trpim oca, babu itd, imaj svoj posao, budi nezavisna (što i nije tako loše), ali ako ne valja razvedi se. Pitamo se, kakav može da bude spoj između ta dva primera koja smo do sada dali? Logično, daje kratku vezu i rastur; i ako se neko dete rodi, a u većini slučajeva jedno dete se rodi, prepušteno je samome sebi, u boljem slučaju babi, a u najboljem slučaju majci. Šta se u stvari događa? Nameće se celom društvu moral koji odgovara samo uskom sloju društva koji želi seksualnu slobodu bez ikakve odgovornosti; odbacuje se stari patrijarhalni moral koji je dobar za sve segmente društva, za nerođeno dete, novorođenče, odojče, dečaka, devojčicu, majku, devojku, mladoženju i mladu itd. Ovaj novi moral izvlači i iz najboljih ljudi neljudska shvatanja. Šta nam ostaje i šta nam se predlaže i šta se može raditi, kako spasavati ovaj narod? Poslednjih 60 godina je učinilo više zla nego 500 godina robovanja pod Turcima. Ovaj predlog zakona, zbog svega što sam naveo, treba izbaciti iz procedure, jer je u krajnjem ishodu štetan i za muškarce i za žene. Treba sprovesti javnu raspravu o novom nacrtu, na kojem će podjednako raditi i muškarci i žene, koji će pružiti izbalansiranost prava i obaveza bračnih drugova. Pozivam sve poslanike koji ne žele da se ovaj trend koji sam pročitao, a koji ima vrlo crnu slutnju, nastavi, da ovaj zakon povučemo iz procedure, da ne glasamo za njega i da ga vratimo nekome ko će to znati da uradi.
Reč ima narodni poslanik Milica Vojić-Marković, a potom narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Gospodine ministre, uvažene kolege poslanici, u svakoj državi koja iole drži do sebe ovakav zakon, porodični zakon, predstavljao bi stub i zauzimao bi jako visoko i važno mesto. No, kako se društva menjaju, kako se razvijaju (nisam sigurna da li uvek i napreduju, ali se razvijaju), menjaju se okolnosti u kojima porodica nastaje i živi, pa se samim tim menjaju i struktura porodice i veze unutar nje. To kažem zbog toga što je od 1980. godine, kada je Srbija donela Zakon o braku i porodičnim odnosima, prošlo 25 godina i u međuvremenu je usvojeno jako mnogo međunarodnih dokumenata, a oni nisu postali deo našeg zakonodavstva vezanog za porodične odnose i brak. Imali smo, doduše, i objektivne teškoće vezane za razgraničenje zakonodavne nadležnosti između savezne države i republika; imali smo jedan jako težak period iza sebe, u kome se zapravo nije znalo ko sprovodi zakon na kojem delu teritorije i zbog toga je taj zakon zapravo ostao nešto što je jednim delom bilo samo na teritoriji savezne države, a zatim se jedan njegov deo prenosio u nadležnost pokrajine, da bi se konačno 2002. godine kompletna nadležnost Zakona o porodici prenela na teritoriju savezne države. Usvajanjem Ustavne povelje 2003. godine konačno se razrešava pitanje nadležnosti između Republike i savezne države u oblasti braka i porodičnih odnosa. Razrešava se na taj način što se propisuje da će se ranije doneti savezni zakoni, izvan poslova državne zajednice, primenjivati kao zakoni država članica sve do donošenja novih zakona u državama članicama. Time se naravno otvara mogućnost da se republičkim zakonom urede pitanja koja su do sada bila isključivo u nadležnosti savezne države, a koja se tiču posebnih sudskih i upravnih postupaka za odlučivanje o pravima iz porodičnih odnosa. Ustavna povelja obavezuje države članice da svoje zakonske propise usklade sa evropskim i međunarodnim standardima. Kako Zakon o braku i porodičnim odnosima nije do ovog predloga usklađen sa ranije ratifikovanim međunarodnim konvencijama, kao što su, recimo, Konvencija UN o pravima deteta, Haška konvencija o usvojenju, Evropska konvencija o pravnom statusu dece rođene izvan braka, to je naša obaveza, koja proizilazi iz Ustavne povelje, da naše propise i praksu uskladimo sa međunarodnim zakonodavstvom, da propišemo instrumente za efikasnu neposrednu primenu. Ovaj predlog koji se nalazi pred nama uspostavlja upravo normativni sistem u oblasti porodičnih odnosa, koji je u skladu sa savremenim evropskim zakonodavstvom i praksom, uz potpuno uvažavanje savremenih poimanja porodičnih odnosa, prava čoveka, a posebno prava deteta. Videla sam da je nekoliko prethodnih govornika o pravima deteta govorilo kao o nečemu što predstavlja problem jer se ne zna o čemu se radi, ali, može da zvuči pretenciozno i nametljivo, s obzirom da je zloupotreba dece u svetu u porastu, a nažalost ova zemlja u tome ne zaostaje za svetom i zaista postoje sve neprimereniji i sve suroviji oblici ovog zlostavljanja i zloupotrebe, to se čini logičnim da se institut zaštite nađe u ovom zakonu. Predlog porodičnog zakona koji je pred nama nudi bolju i potpuniju pravnu zaštitu porodice, a posebnu pažnju posvećuje pravu deteta na obezbeđivanje najboljih mogućih životnih i zdravstvenih uslova za pravilan i potpun razvoj, kao i mehanizmima za efikasnu realizaciju ovih prava. Ovaj predlog ima 12 poglavlja: osnovne odredbe, brak, odnosi deteta i roditelja, usvojenje, hraniteljstvo, starateljstvo, izdržavanje, imovinski odnosi, zaštita od nasilja u porodici, postupci u vezi sa porodičnim odnosima, lično ime, prelazne i završne odredbe. Naravno, namerno sam nabrojala poglavlja zbog toga što se u nekima od njih nalaze novi pravni instituti koji zaista jesu veliki napredak u odnosu na prethodni zakon i koji garantuju da će ovaj zakon zaista naći jako mnogo dobrih elemenata u praksi, koji će moći da se izvuku iz ovog zakona. Naravno, ovde neću da se dotičem demografske politike zato što to nije stvar ovog zakona; neću da se dotičem ni raznih vrsta zloupotreba, jer ovde govorimo o nečemu vrlo preciznom i hoću da govorim o tome. Dakle, prvi od ovih instituta koje sam nabrojala jesu prava deteta. To je zapravo poseban normativno uređen korpus prava deteta, kao i mehanizmi koji garantuju da se ta prava mogu ostvariti. Meni je ovde jako zanimljivo da je zadržan termin "roditeljsko pravo", koji potvrđuje pravo deteta da se roditelji pre svih drugih brinu i staraju o njemu dok je maloletno. Mnogo mojih prethodnika istaklo je ovde jako zanimljivu stvar - mogućnost zloupotrebe usvojenja. Ovde se kod prava deteta jako precizno govori da roditelji pre svih drugih treba da se brinu o detetu, ali mi smo svesni toga da nisu roditelji uvek u situaciji da se brinu o svom detetu. Onda zaista treba prepustiti da se o detetu brinu oni koji žele da se brinu o njemu, da mu pruže i pažnju i ljubav, a država propisuje jako preciznu proceduru usvojenja dece. I, naravno da mogućnost zloupotrebe uvek postoji, ali je vrlo mala. Drugi novi institut je zajedničko vršenje roditeljskog prava i po prvi put je u našem zakonodavstvu, iako je mnogo pre bio u zakonodavstvu Švedske, Norveške, Danske, Belgije, Holandije, Engleske, Francuske, pa i naših suseda Češke i Mađarske. Šta on u stvari znači? Znači zajedničko vršenje roditeljskog prava, čak i kada roditelji prestanu da žive u braku, ali u interesu deteta nađu rešenje da oboje vrše prava i obaveze roditelja. S obzirom da prekid braka roditeljima uvek donosi preveliki emocionalni naboj da bi mogli da razmišljaju o nečemu drugom sem o sebi, iako se uvek kunu da to rade u interesu deteta, dete najčešće ostaje usamljeno i odbačeno, bespomoćno i uvek nosi jednu određenu dozu krivice, smatra da je ono krivo zbog nekog razloga za taj razvod i potpuno je bespomoćno jer ne shvata šta treba da uradi da pomogne. Upravo zbog ovako visoko emocionalno nabijene situacije nadam se da će ovakav institut u našem zakonodavstvu zaista zaživeti u praksi, zato što on zaista u ovakvim uslovima štiti dete. Nažalost, i treći institut koji se ovde pojavljuje je potreban; kažem nažalost, zato što naša stvarnost nije nimalo ružičasta i zato što zaista obiluje nasiljem i destrukcijom svuda u društvu, pa i u porodici. Sledeći institut se zove zaštita od nasilja u porodici. Nasilje u porodici postoji, hteli mi to da priznamo ili ne. Možemo da čitamo novinske naslove u toku jednog dana u većini novina, pa ćemo videti koliko postoji i kakve sve oblike preuzima. Posledice su zaista teške, fizičke i duševne patnje dece i žena. U ovaj predlog zakona unete su odredbe o zaštiti od nasilja u porodici i naravno, opet moram da istaknem, ovde se radi o građanskopravnoj zaštiti, ne o krivičnopravnoj zaštiti. Ona je deo Krivičnog zakona Srbije. Zaista ne razumem moje prethodnike koji su ovde govorili u kontekstu da je otac taj koji je nasilnik i da će otac biti izbačen iz stana, ovo ili ono. Govori se o nasilniku. On nema pol u ovom zakonu i ne vidim zašto se plašimo da će se tražiti ovakve ili onakve devojke, ili ovakvi ili onakvi očevi. Nisam sigurna da je kritikovanje zakona sa ove pozicije, i stav da je nasilnik taj koji je ugrožen, nešto što će doneti poene pred ljudima. Četvrti institut je posredovanje. To je alternativni mehanizam za razrešenje sporova u odnosu na sudski ili upravni postupak. Posredovanje je naročito važno u porodičnom pravu, s obzirom da su razvodi dovoljno traumatični i za roditelje i za decu. Ovo govorim sa pozicije moje struke. Bavila sam se godinama ovim poslom u jednoj školi i znam koliko je ceo ovaj posao traumatičan i za one koji ga sprovode, a mogu da govorim i o tome koliko je traumatičan za decu i za roditelje. Neće niko praviti veliki problem zato što se skraćuje postupak za 15 dana, ako postoji mogućnost da se roditelji čuju i da svoju situaciju u braku poprave. Peti institut se zove bračni ugovor. Opet da kažem dušebrižnicima koji se brinu da će neko imovinu ovde moći da prenese nekom drugom supružniku – on je moguć, nije obavezan. To je ugovor gde budući supružnici svoje imovinske odnose na postojećoj ili budućoj imovini uređuju na način na koji im to odgovara. Dakle, niko ih ne tera da to moraju da urade na jedan određeni način, gde će neko da dobija a neko da gubi. Prosto, postoje i takve situacije u životu, zakon predviđa i tu mogućnost. Ako nekome treba, može da je koristi. Šesti institut, oko koga, vidim, ovde ima najvećih dilema, jeste pravo stanovanja. To je po prvi put zakonski regulisana lična službenost stanovanja u korist maloletnog deteta i roditelja koji o njemu brine. Dakle, opet se govori o interesu deteta, ne govori se o interesu nasilnika. Nisam sigurna i niko mi neće nikada dokazati da je nasilnik pogodan roditelj da brine o svom detetu. Opet ne govorim da je nasilnikmuškog ili ženskog roda, govorim o tome da je nasilnik. Sledeći institut je emancipacija. To je osnov za sticanje potpune poslovne sposobnosti pre punoletstva, pod uslovom da je maloletno lice navršilo 16 godina, da je postalo roditelj i da je dostiglo telesnu i duševnu zrelost potrebnu za samostalno staranje o sebi. Namerno sam govorila u korist ovog zakona sa pozicije novih instituta koji su uneti u njega. Smatram da su oni jako dobri, da će našu praksu obogatiti i da će mnogo unesrećene dece naći način da svoja prava ostvare kroz ovaj zakon. Moram da pomenem da su i oni instituti koji su bili u prethodnom zakonu, kao što je usvojenje, vanbračna zajednica, sporazum o razvodu braka, zaista pretrpeli izvesne izmene i da su one dobre. Ovaj predlog porodičnog zakona koji se nalazi pred nama jeste dobar predlog zakona, jeste zakon koji prati savremeni trend, zakon koji je u skladu sa međunarodnim zakonodavstvom, zakon koji će u našoj praksi pomoći da se mnogo stvari uradi na bolji način. Zbog toga će DSS ovakav predlog zakona podržati.
Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović.
Poštovani narodni poslanici, Predlog zakona, koji je dat ispred Vlade Republike Srbije, a čije je obrazloženje izneo ministar Lalović... Nažalost, i u obrazloženju koje je Vlada dala i od strane ministra osnovno što nije rečeno, a što je najbitnije, jeste da su u Srbiji i porodica i brak u krizi. Iza tih činjenica koje su na svakom koraku, koje traju duže vreme i samo se produbljuje ta kriza braka i porodice, ne sledi jedan predlog zakona koji u pozitivnom smislu treba da zaštiti braku i porodicu. Mnoge odredbe zakona su negativna slika stanja. Ne sporim nove institute koji su uvedeni u Predlog ovog zakona. Vlade Srbije poštuje konvencije koje su usvojene u Evropi, da se zaštiti određena grupa nezaštićenih, kako se često ovde u diskusiji navodi, deca od nasilništva, suprotni pol i bračni drug od nasilništva. Ali, faktički, kroz odredbe koje su predložene i kroz obrazloženja, ispada da je u Srbiji to tendencija i da su brak i porodica nasilništvo. Brak i porodica treba da održavaju, kao što su vekovima održavali, ljubav, poštovanje i poverenje između bračnih drugova, kao i ostalih članova uže porodice, znači, roditelja i dece uzajamno. Ovde izgovorene hvale i hvalospevi Vladi i predsedniku Koštunici i ministru, sa sporenjem ko je predlagač ovog zakona, da li prethodna vlada, prethodno ministarstvo ili ova vlada i ovo ministarstvo, nemaju nikakvog osnova, jer da su hteli gospodin Koštunica i ova koalicija koja je na vlast došla pre godinu dana, oni bi u svojoj Vladi imali ministarstvo za porodicu, jer preko ministarstva za porodicu je jedino moguće spasavati i braniti porodicu i brak, koji su u krizi. Zaštita porodice i braka sada se vrši u okviru jednog ministarstva, koje predstavlja jedan galimatijas od ministra i 13 pomoćnika. Želeo bih da čujem od ministra koliko tih pomoćnika je zaduženo za porodicu i brak. Posebna priča i posebna odgovornost države je za one koji neposredno na terenu, u opštinama treba da se brinu o porodici i braku. To su tzv. centri za socijalni rad. Neprimeren je taj naziv koji traje već decenijama, da centar za socijalni rad treba da se brine o braku, o porodici i o pravima pre ovih postupaka po sili zakona, koji se nađu pred nadležnim sudom. Opremljenost tih centara za socijalni rad kako u materijalnom tako i u kadrovskom smislu nije dorasla situaciji i krizi porodice i braka u Srbiji. Stručna osposobljenost ljudi, kadrovska struktura, način vođenja postupaka u zaštiti i čuvanju braka i porodice doveli su do ovakvog stanja. Kroz Predlog zakona želi se istaći ono negativno i pokušati da se spase prava institucija braka i porodice, tradicionalna, što je kod Srba ili u državi Srbiji kroz vekove. Ali, da li se može to prihvatiti ako pogledamo član 41, gde se govori o razvodu braka po tužbi: "Svaki supružnik ima pravo na razvod braka ako su bračni odnosi ozbiljno i trajno poremećeni ili ako se objektivno ne može ostvarivati zajednica života supružnika". Svedoci smo unazad nekoliko godina, da ne kažem decenija, da se brakovi razvode posle tri ili četiri meseca. Kako se ovakva definicija "trajno poremećeni odnosi" dokazuje na sudu, između bračnih drugova koji su pre tri meseca stupili u brak? Da li ova odredba treba da ima neku drugu dodatnu rečenicu, da ipak brak od tri meseca ne može biti sa trajno poremećenim odnosima, da ne mogu nastaviti dalje da žive. Povodom mnogih diskusija o ovlašćenjima koja su data ministru da se meša kad je u pitanju usvojenje, kao i mnoge druge stvari, to je neprimereno za jednu oblast koja zadire u osećanja, u život svih građana Srbije, kroz brak, kroz porodicu, instituciju ili institut usvajanja. Od 33 uložena amandmana SRS Vlada je prihvatila samo šest. Obrazloženja koja su data nisu u suštini prava obrazloženja zašto se amandmani ne prihvataju. Logično je da je ovaj zakon trebalo predložiti i doneti od 1980. godine, sa nekoliko izmena zakona koje su usledile, ali ovaj zakon bez ovih amandmana nije dobar zakon. Ukoliko su određene stvari prenormirane u zakonu, i suviše teksta dato kroz članove i kroz norme, takvi zakoni mogu da budu suprotnost ako je u pitanju regulisanje određenih pravnih odnosa. Brak i porodica nisu čisto građanskopravni odnosi, niti su ugovorni odnosi, kao što se ovde ubacuje, kao institut, ugovor između bračnih drugova, pre nego što stupe u brak, oko imovine i oko drugih stvari, oko zajedničke imovine stečene u braku; to neće doprineti učvršćivanju ponuđenog braka ili institucije braka u Srbiji. Slušali smo statistike vezane za nasilje u Srbiji i u Vojvodini i u svetu, po raznim osnovama. Kao čovek smatram da treba da prihvatimo sve što je dobro od zapadne Evrope po tim konvencijama, ali ne moramo sve prihvatiti. Nisam se bavio statistikama, jer to nije oblast vezana za porodično pravo, ali ako težimo Evropi, uzmimo ono dobro, nemojmo ono loše. Sticajem okolnosti pročitao sam podatak da je u Engleskoj svaki treći brak razveden, a u Londonu svaki drugi. Da li ćemo tome težiti? Ne bih želeo da tome težimo, jer onda iza toga nećemo imati natalitet, niti će se Srbija podmladiti, niti će srpski narod opstati da bude većinski na ovom prostoru. Smatram da treba prihvatiti samo ono što je dobro, bez obzira na pritiske i eventualne ucene od vaših nalogodavaca iz Evrope ili Amerike. Hvala.
Naravno, s tim što je ovaj podatak za svaki drugi razvedeni brak povoljniji nego ona informacija malopre – da je gotovo isti broj razvedenih koliko i venčanih u prošloj godini u jednom kraju. Narodni poslanik Marko Krstin ima reč, pa potom Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne osećam se ucenjenim i ne volim to stanje ucenjenosti. Ne mislim da je ovaj zakon plod ucenjenosti i odmah na početku se ne bih složio sa kolegom koji je izneo takav stav. Mislim da se radi o zakonu koji je apsolutno bio potreban i koji je morao da popuni pravne praznine koje su postojale u porodičnim odnosima zadnjih četvrt veka. Toliko smo bili zaostali za nekim institutima porodičnog prava koje nismo uredili, da je sudska praksa popunjavala ovo sentencama. Mada kod nas ne važi to precedentno pravo, mi smo ovde stvorili izvor prava, pa se na sudskim odlukama baziralo pravo koje je nedostajalo u pozitivnom pravu. Ovim zakonom se uređuju brojne stvari koje je do sada konstituisala naša sudska praksa. Šta je dobro u zakonu? U zakonu ima nekih stvari koje bi se mogle popraviti. Po prvi put imamo ustanovljen na pravi način sistem i razradu sistema i zaštitu prava deteta, što je veoma važno, imamo bolju zaštitu društveno prihvatljivih odnosa u porodici, društvenu zaštitu koja se prostire ne samo na sudove, već imamo i organe uprave. Ako pogledamo korpus propisa koje smo doneli, koji je donet ranije, imamo krivičnopravnu zaštitu, upravnu zaštitu i zaštitu u postupku statusnih prava pred sudovima, u parničnom postupku. To je već jedan sistem zaštite, što je jako dobro. Nadalje, taj sistem zaštite je unapređen u svom delovanju, da bude efikasniji, što je veoma dobro. I, uvodi se niz instituta za kojima je postojala potreba u pozitivnom pravu i gde su sudovi do sada imali velike probleme da razreše određena pitanja. Samo ću pomenuti imovinske odnose bračnih drugova. Ko god je u sudu nešto radio, zastupao, sudio, bio stranka u tim postupcima, zna da postupci u razrešavanju imovinskih prava bračnih drugova traju nekoliko godina, do sedam, osam, deset godina, i da je to na kraju postalo beznadežno. Mi advokati obično savetujemo tako - odustanite od svega, samo ne od nepokretnosti. Ljudi se tu iscrpe, isparniče i na kraju ne ostane ništa. Ovaj zakon je učinio nekoliko koraka da to spreči. Međutim, sam zakon to neće moći, on je stvorio institucionalne okvire, i jako mnogo će morati da poradi ministar pravde, odnosno Ministarstvo pravde. Ono će u okviru pravosudne uprave biti nadležno da kontroliše da li su oni rokovi koji su propisani zakonom zaista ispoštovani u sudu, da se ne bi desilo kao kod Zakona o radu da imamo šest meseci rok od podnošenja tužbe do pravosnažnosti u radnom sporu; ne znam da li ima ijedan predmet koji je rešen u roku od šest meseci. To nije stvar ovog ministarstva i ovog zakona. To je stvar Ministarstva pravde i tu bi Ministarstvo pravde moralo mnogo toga da unapredi u svom radu kada vrši pravosudnu upravu. Sa ove govornice stavljam Ministarstvu pravde u zadatak da to uradi. Nadam se da će oni to uraditi. Ako ne urade, nema toliko dobrog zakona koji se može sprovesti, ako to pravosuđe ne prihvati da uradi i ako pravosudna uprava ne kontroliše da li sudije zaista presuđuju i da li sudije zaista zakazuju i donose presude u rokovima kako smo mi ovde propisali. Ovde je to dobro urađeno, ali se bojim da može da ostane slovo na papiru. Dobre strane zakona su što se po prvi put definišu bračni ugovori, veoma značajan deo koji sam već napomenuo oko imovinskih odnosa. To je nova praksa za koju se nadam da će zaživeti. Veoma su značajne odredbe o sporazumu o razvodu. Do sada smo imali sporazumni predlog za razvod braka, koji je pokazao određene dobre elemente jer je uključivao obavezu bračnih drugova da se dogovore o deci, što je najvažnije, ali ne vidim zašto nije bilo do sada propisano, što ovaj zakon čini, da tu uđe i sporazum o imovini. To je veoma važno jer isključuje dejstvo države, isključuje preduge parnice, isključuje troškove koji su ogromni. Čuo sam ovde obrazloženje, mislim da je ministar to obrazloženje dao, da ako se roditelji mogu dogovoriti da se razvedu i da to učine na relativno miran način i ako se mogu dogovoriti oko svoje dece, koja su nama najdraža, onda ne vidim zašto se ne bi mogli dogovoriti oko toga ko će biti vlasnik stana, vikendice ili čega već što imaju. Mislim da je ta odredba jako dobra i da je treba podržati. Od novih odredaba istakao bih, da bi naša javnost znala, što se tiče rušljivosti braka, interesantna je odredba o zabludi o građanskoj ličnosti supružnika, koja je do sada bila deo prevashodno sudske prakse. Interesantne su i odredbe vezane za utvrđivanje ili status materinstva, očinstva kod začeća uz biomedicinsku pomoć. Toga do sada nije bilo, jer je to sudska praksa morala da uređuje. To imamo i to mora da bude. Interesantna je odredba o pravu stanovanja ili habitaciji, koja je bila ranije poznata u našem pravu, čak i u nekim propisima, ali i u sudskoj praksi. Tu se zaista može razmotriti to pitanje ustavne zasnovanosti, ali ovde je preovladao drugi interes, da se prevashodno zaštiti dete, jer država uvek favorizuje zaštitu deteta i favorizuje brak. Veoma su važne odredbe o zaštiti od nasilja u porodici. Ove odredbe na određen način predstavljaju dopunu i čine celinu sa pravnim sistemom koji se uspostavlja kroz Krivični zakon, pa su preko ovog zakona u parničnom i vanparničnom postupku veoma dobro predviđene ove mere. Sud može da interveniše, uključujući i iseljenje i useljenje u stan, zabranu približavanja, zabranu pristupa, zabranu uznemiravanja po raznoraznim osnovama, a to do sada nije bilo. Ovakve odredbe će omogućiti građanima koji se osećaju pogođenim nasiljem u porodici ili uznemiravanjem da zaštite sebe u jednom veoma kratkom i efikasnom roku, naravno pod uslovom da sud to uradi u tom roku. Veoma su interesantni postupci zaštite prava. Osnovano se išlo na skraćivanje postupaka, na njihovo oročavanje, što je esencija pravosudnog sistema kod nas. Mi smo se, inače, kod donošenja parničnog zakona zalagali da se obavežu drugostepeni sudovi i Vrhovni sud da po reviziji reše predmet u određenom roku. Jer, nama se dešava da stranke reše svoj problem tek kada odu na onaj svet. Jako je dobro što je ovde predviđeno, recimo, da u određenoj meri sud može da disponira istražnim načelom, znači da može da koriguje načelo dispozicije stranaka. Znači, da sud može da preduzima mere kada oceni da je to u interesu zaštite ugroženog, a naročito deteta. To je veoma bitno. Veoma je bitno da sud mora da zakaže u roku od osam dana od podnošenja podneska, odnosno tužbe, da drugostepeni sud mora da reši u zakonu propisanom roku od 15 dana. To su neophodne norme, s tim što opet moram da napomenem, i nije zgoreg više puta pomenuti – pravosudna uprava mora tome da se prilagodi i da reaguje odmah, ako to sudije tako ne rade. Oko primene propisa i naziva zakona ovde se postavilo pitanje da li je najbolji naziv zakona – porodični zakon. Kao pravnik koji se bavi tom problematikom rekao bih da mi je veoma prihvatljivo da prva reč bude materija na koju se zakon odnosi, a ne da prva reč bude – zakon koji je generički. Znači, "porodični" meni ukazuje da se odmah prelazi na materiju o kojoj se radi i mislim da je naziv zakona sasvim prihvatljiv. Imao bih nešto primedaba na razradu pojedinih instituta. Tu bih podržao koleginicu Leilu Ruždić, koja je o bračnom ugovoru govorila kao o nečemu što se moglo detaljnije urediti. Naravno, ima vremena u primeni zakona da se to uradi. Nije to nešto što je toliko neophodno, ali je veoma korisno. Inače, nedostaju neki zakonom propisani okviri u kojima bi se kretao bračni ugovor i, naravno, što najviše nedostaje, to su određene klauzule koje ne bi mogle biti u bračnom ugovoru. Mislim da bi se to sada, ovog momenta, moglo definisati kao dve ili tri klauzule koje bi bile ništave. Znači, to je ono što bi po mom mišljenju trebalo uraditi. Oko zajedničke imovine vršio sam poređenje sa važećim zakonom, kada se radi o nepokretnostima. Ovde imamo jednu vrstu pretpostavke. Smatra se da ako je upisan jedan bračni drug da su upisana oba. Mislim da bi srećnija formulacija bila – ako je upisan samo jedan, drugi ima pravo da se bez saglasnosti prvog upiše u zemljišnu knjigu na svom posebnom delu. Još jednom bih napomenuo, kada govorimo o pisanoj formi treba da kažemo – pisana forma, a ne – pismena forma. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo, što se tiče SRS, nećemo glasati za ovaj zakon jer imamo više primedbi, ali prvu razliku u odnosu na mišljenje, a mnogi su ga iznosili sa ove govornice, hoću da iznesem sada, a to je da ova vrsta bračnih i porodičnih odnosa nije bila slučajno delimično deregulisana. Takva je priroda tih odnosa, da je to namerno ostavljeno; i u našoj zemlji i u mnogim drugim zemljama u svetu uvek je bio dovoljan broj pravnika, eksperata, stručnih ljudi koji su mogli do u detalje da regulišu porodične odnose, da ih normiraju, ali je to namerno ostavljeno dobrim delom bez pravne regulacije, zato što se ostavlja nečemu što spada u prirodne odnose, nečemu u šta ne treba do kraja da se mešamo i u šta ne treba da se dira. Zašto sam ovo rekao? Naime, u pojedinim delovima zakona, koji je inače vrlo sličan, nije ovo nikakav revolucionaran zakon, ovo su norme u 95% slučajeva iste kao što smo imali i u dosadašnjem pozitivnom porodično-pravnom zakonodavstvu, dakle, ništa posebno nema, osim nekoliko novina na koje bi trebalo ukazati i koje bi trebalo komentarisati i obrazložiti. Dakle, ništa to nije kao – evo, sada, skočili smo, pa idemo u Evropsku uniju ili ne znam šta, pa sada više brak neće da bude brak i porodica neće da bude porodica. Ali, postoji nešto sa čim se preteruje, posebno kod prava deteta, osim preuzimanja konvencija, koje su preuzimane i ranije, koje je ratifikovao savezni parlament svojevremeno, i onoga što smo mi ugrađivali bez ičije prisile, bez ičijih zahteva, bez ičijih molbi u naše zakonodavstvo još od 80-tih godina, dakle nema veze sa poslednjim periodom. Naime, kao da neko insistira da dete mora samo da odlučuje kada će da ide u srednju školu. Niko ne sme da mu se meša. A ko se to pa meša deci, pa sad decu hvata za uši i kaže – ti ćeš da ideš u trgovačku, umesto u pravno-birotehničku. Zna se kako se odnosi uređuju u porodici. Niko se nikome do sada nije u nešto slično mešao, nego mi se čini da isticanje takve vrste prava kao da huška nekoga na urušavanje porodice. Kao da mu govori – aha, nisi znao da to imaš, e sad to gledaj, pa nemoj ni da slušaš, nemoj ni da razgovaraš sa roditeljem ili roditeljima, nego ti sam teraj šta ti padne na pamet i kako ti padne na pamet. To je ono što ne razumem. Mislim da nije bilo nikakve potrebe da se u takve detalje ulazi u ovom zakonu. Potpuno je nepotrebno i nevažno, čak bih rekao i da urušava ono što svi mislimo da jesu neke tradicionalne vrednosti. Odmah da vam kažem – imam dvoje dece i nikada mi nije palo na pamet, kao ni svima vama, siguran sam, i svim normalnim ljudima u ovoj zemlji, da bilo kada ili na bilo šta primoravam dete ili da ga, ne daj bože, tučem, maltretiram ili bilo šta slično. Ali, moram odmah da vam kažem da imam problem što su mi deca razmažena. Svako od nas zna kako će to i na koji način da rešava. I, sada ćete vi meni da odlučujete da li ću ja da mu kažem – aha sine, bolje ti je da ideš u tu školu, a on će meni da kaže – aha, po Lalovićevom zakonu ti meni ne smeš to da kažeš. Sada ću ja da tražim privremenu meru. Sada ću da idem da se žalim i da tražim da se donese rešenje protiv tebe, ko si ti da se meni mešaš gde da idem u srednju školu. Neki se sada smeju, ali ovo je istina. Ovo je baš tako, ljudi, po zakonu. Jeste, baš tako. Čak i u ... preći ću i na nasilje ... A prezirem, zaista, ne da prezirem nego mislim da nisu ljudi u pravom smislu oni koji sprovode nasilje u porodici. Ne znam kakvim bih ih imenom nazvao. Ne znam kakav bih zakon protiv njih sprovodio. Ali, videćete da i u tome ima potpuno nelogičnih stvari u normama koje ste doneli. Za osam dana privremena mera, rešenje, presuda prvostepenog suda, za osam dana izlazi iz kuće. Mogućnost zloupotrebe kakva hoćete, a da se nešto slično nije ni dogodilo. Neću da ulazim u tehničke stvari koje bi čak bile ružne i za građane Srbije, da to slušaju. I, to ne zadržava izvršenje. U roku od 15 dana mora da dođe drugostepena presuda, zato što žalba ne zadržava izvršenje. Čemu tolika žurba ako je već to oročeno, što jeste u redu. Evo, oročeno je. Dobro. Ne, nego hajde brže-bolje i da ga uklanjamo iz kuće. Naravno da se slažem sa tim da će to da doprinese delimično smanjenju nasilja, i ako će u bilo kom promilu tome da doprinese odlično je. Veoma sam srećan i zadovoljan zbog toga. Ali, ima jedna stvar zbog koje nisam zadovoljan. To će da doprinese ogromnom rastu broja zloupotreba i u pravosuđu, i u upravi, ali i u samim odnosima između muškaraca i žena, odnosima prema deci itd. U najrazvijenijim zemljama sveta imali smo dramatične primere kako su se muškarci štitili od toga. Ne bih voleo da se to događa u Srbiji. Moram da vam kažem da je, svi to znate, da ne govorim gluposti, nemojte da se pravimo blesavi kao da to ne primećujemo, došlo do urušavanja morala u svim sferama društvenog života i svima je stalo samo do para na svaki način, do nepokretnosti, do imovine, da je se dočepaju po bilo koju cenu. Mogućnost zloupotreba i prevara u ovim okvirima je gotovo neograničena. Mogućnost ovih sudskih postupaka o kojima se govori, i zbog seksualnog prisiljavanja i zbog nasilja u porodici i zbog svega drugog, jeste ogromna. Ako je to već tako, onda je bar trebalo ostaviti da se dođe do drugostepene presude, da se sve sagleda u postupku, da se okonča ceo postupak, da onda može da se kaže da li je utvrđena puna istina ili ne, pri čemu bi žalba trebalo da zadrži izvršenje, ako su već tako kratki rokovi napravljeni, osim, razume se, u ekstremnim slučajevima, gde je potpuno jasno o čemu je reč. Mislim da je ovo samo još jedan zakon... Ne sumnjam u namere predlagača, ne sumnjam da su želeli da zaštite pre svega žene u porodici, koje jesu nažalost često predmet napada svojih supružnika, koje ne mogu da se zaštite na drugačiji način. Ovo će možda nekome da bude neka vrsta mere generalne prevencije da tako nešto ne učini. Mada kažem, to ionako rade neljudi, i muškarci koji se time hvale nisu uopšte muškarci, nisu ni ljudi, nisu ništa i sumnjam da će takva vrsta zakonske prevencije na njih uticati da svoju odluku promene, ali će zato motivisati, videćete to... Ako mogu da vas zamolim za samo malo pažnje, vrlo kratko ću, pa ću završiti. Znači, motivisaće mnoge žene da se bave pokušajem zloupotrebe i dobijanjem onih prava koja im pripadaju po ovom zakonu, u slučaju čak i tobožnjeg nasilja i tobožnjeg seksualnog prisiljavanja i mnogo čega drugog, da ne govorim o vezivanju sa detetom i o preuzimanju kompletne imovine itd. To što se kaže da nije ograničeno pravo svojine, već je dat rok udaljenja, isterivanja ili ako hoćete narodski – izbacivanja iz nepokretnosti na godinu dana, a da se ne ruši pravo svojine, znate, rušite pravo svojine u njenom elementarnom delu. Nema ni prava raspolaganja, ni prava uživanja, prava korišćenja. Šta je to nego narušavanje prava svojine, suštinsko? Mislim da ne treba na ovaj način, kao o revolucionarnim merama pre svega da govorimo, već treba da uradimo sve što je u našoj moći da zaštitimo i žene i decu, svako dete u ovoj zemlji, svaku ženu u ovoj zemlji. Moram da vam ispričam jednu stvar koja se dogodila juče, da vidite koliko naše društvo brine o zaštiti naše dece. Juče je u Vukovaru jedan dečak koji ide u školu nosio šal fudbalskog kluba Crvena zvezda. Ime mu je Srđan Oršić. Naišla su dvojica tridesetogodišnjaka, Hrvata, izubijali su ga na mrtvo ime i prezime. Dečak je zaustavio automobil, automobil je stao i povezao ga. Stao je čovek i povezao ga. Međutim, vozač automobila je bio Hrvat. Ugledao je šal fudbalskog kluba Crvena zvezda, shvatio je da je dečak Srbin i izbacio ga iz automobila izubijanog i sasvim krvavog. Ta vest je bila na svim agencijama, samo je jedna mala televizija u Srbiji to objavila u jednoj rečenici. Nijedne novine to nisu danas objavile, ili su jedne novine objavile mislim, da se ne zamerim nekome. Ko je to rekao? U kakvom društvu živimo? Kako nikome ne pada na pamet da zaštiti nekoga ko je kriv samo zato što je srpskog roda? Ne, nego o tome ne sme da se priča, zato što je politika ove zemlje da će uskoro predsednik države da nam nosi Dinamov i Hajdukov šal da bi dokazao da nije Srbin, i svi ostali državni funkcioneri. Pričamo o brizi o deci. Izubijaju nam čeljade... Osudili su čoveka u Zadru (nije Kojčić tu, ima mu ime), u presudi piše – zato što je navijač Crvene zvezde. Tamo su svi Srbi navijali za Zvezdu zato što nisu ranije smeli da govore da su Srbi, pa da bi se razlikovali od ovih. Znači, osuđen je samo zato što je Srbin. Da li je brinuo neko o tome? Nije. Naša briga će da se odnosi na to da mi dokažemo: aha, baš lepo da dete kaže - e ja neću tebe da slušam, idem u onu srednju školu, nemoj da si me terao u ovu srednju školu, sad ću da te prijavim. Da ga udalje, da udalje oca od sina ili ćerke, ili na bilo koji drugi način. To nam je mnogo važno. Ne znam kako bismo bez toga. Do sada se izgleda u školu nije išlo, pa nisu znali roditelji kako da o tome razgovaraju sa decom. Sada je stigla revolucija, pa će sada da odrede kako, šta i na koji način. Da rešavaju sve probleme u ovoj zemlji. Neće to da rešava sve probleme. To jeste jedna vrsta licemerja celog našeg društva. Ne kritikujem ovim Vladu samo, kritikujem sve nas, kritikujem društvo u kojem živimo. Niko nije otišao da pita tog dečaka kako se to desilo i da li treba da se pomogne njemu i njegovoj porodici. Ne daj Bože da se to dogodilo nekom drugom detetu koje nije srpske nacionalnosti, pa mislim da bi UN o tome raspravljale. Ovako, to što srpsku decu tuku samo zato što imaju Zvezdin šal ili Partizanov, svejedno, i neće niko u celom društvu "a" da kaže, zato što tog Srđana Oršića nema ko da zaštiti. Nema ko da kaže reč. Skupe se ustaše očas posla, isprebijaju koga stignu, milina jedna, nikom ništa. Zato mi treba da težimo uklanjanju policije i vojske prema Hrvatskoj, da ne bi slučajno nekada nekome palo na pamet da zaštiti nekog Srbina negde. Zato će u Srbiji da nam deca kažu - ti ćeš da mi kažeš u koju ću ja školu da idem; sad ću ja lepo da te prijavim, da te sklone od mene što dalje. A onda i žena neka kaže kako je neko ošamario. Nema mnogo dokaza, ali će to da ponovi jedno pet puta, pošto se ponavlja pet puta, onda ga izbacite iz nepokretnosti i gotovo. Krivičnim zakonom se takva najteža krivična dela na najgori mogući način kažnjavaju. Ono na čemu bih insistirao jeste da se u krivičnopravnom zakonodavstvu najtežim kaznama kažnjavaju počinioci nasilja u porodici. Dakle, najtežim mogućim krivičnim sankcijama. Ali, nemojte da idete na preteranu pravnu normativizaciju, na pravnu regulaciju onoga što je regulisano tradicionalnim odnosima. To je ono što, čini mi se, niko u Srbiji ne može da prihvati i razume. Hoću još samo o usvojiteljima da vam kažem nekoliko reči, pošto se i tu kaže kako je došlo do revolucionarnih promena, kako će čudesni rezultati da se postignu. Moram da kažem da imamo jedan veliki problem. Naime, mi imamo tri puta više prijavljenih potencijalnih usvojitelja, nego dece pod starateljstvom u različitim domovima, mestima u kojima sigurno država čini sve da im bude što je moguće bolje, ali to im ne može zameniti topli porodični dom, nema sumnje. Šta se dešava? Ministarstvo ima ulogu drugostepenog organa. To je organ uprave, drugostepeni organ, a prvostepeni organ su centri za socijalni rad, preko kojih to ide. I, šta se dešava? Dete prijavljeno u Milanovcu ima desetoro potencijalnih usvojitelja, a ovaj kaže – meni se ne sviđa nijedno, i dete ostaje tu godinama, zato što je onaj u centru za socijalni rad rešio – baš me briga, neka tako bude i neka tako ostane; zato što su neažurni, zato što nisu dovoljno marljivi. Najbolje rešenje bi bilo kada bi to organ uprave u prvostepenom postupku mogao, ali znam da je to teško i gotovo nemoguće. S druge strane, naravno, tu postoji neophodnost brige o tome da ne odu u porodicu u kojoj bi to moglo da se zloupotrebi i u kojoj dete ne bi imalo adekvatnu zaštitu, negu, vaspitanje, odgoj itd. Sada se uvodi mogućnost za strance da postanu usvojitelji. Mi ranije tu mogućnost u našem zakonu nismo imali. Ovde je dvostruka zaštita: tačka 1. predviđa da ako godinu dana ne može da se pronađe domaći usvojitelj, a druga vrsta zaštite je saglasnost koju daje nadležno ministarstvo državne uprave. Dakle, imamo stotine slučajeva dece koja nijednog trenutka nisu mogla da odu u neku porodicu, zato što centar za socijalni rad prosto nije reagovao i prođe više od tih godinu dana. Prvi uslov je automatski ispunjen. Drugi uslov, preostaje samo saglasnost republičkog organa državne uprave i ništa više. Mislimo da to nije dobro rešenje. Postoje sigurno ljudi koji ispunjavaju sve uslove, ljudi koji ne mogu da imaju svoju decu iz različitih razloga, a hoće da imaju decu, zato što nije roditelj onaj ko je napravio dete ili rodio, nego onaj ko ga vaspitava, odgaja i ko u to dete ulaže. Njih ima mnogo više nego što imamo dece koja traže takvu vrstu zaštite. Mislim da nam zato nije bilo potrebno ostavljanje ovakve mogućnosti da stranci postanu usvojitelji, jer videćete, u praksi će to stvoriti nove vrste zloupotreba. Znamo mi zašto vam to kažemo, jer je bilo nekoliko slučajeva žestokih pritisaka, još pre pet ili šest godina, za neke bogate ljude u ovoj zemlji da postanu usvojitelji, a nisu neke od ključnih uslova ispunjavali, ali i za neke strance koji su hteli po svaku cenu da se dočepaju neke naše dece. Danas se pokazuje da im u svakom slučaju ne bi bili dobri roditelji. Srećom pa je taj zakon u tom trenutku to na takav način sprečavao. U svakom slučaju, molio bih posebno pravnike da ne hvale preveliku normativizaciju porodičnih odnosa, zato što ono što je neophodno uvek mora da bude regulisano, a bilo je i do sada, a kada god ulazite u najsitnije detalje, tu se pravi velika greška. Pravi se velika greška iz prostog razloga što onda, rekao bih, sve postaje na neki način biznis i ono što ne bi smelo da bude. Imovinsko-pravni odnosi su, nažalost, danas neuporedivo značajniji nego pre 10, 20, 30 i 50 godina, a to vi znate i vi, ministre, znam i ja, a najmanje je značajno kako će i šta sa decom da bude. Čini mi se da samo to podstičemo, jer, da vam pravo kažem, ne znam kako ćete da me gonite, ali mislim da temeljno sa svojim detetom razgovaram i da se mešam u to u koju će srednju školu da ide. Može da me prijavi i možda zbog toga nagrabusim, ili neke privremene mere ili ne znam kakvo rešenje sud donese, ali mislim da je to već preterivanje i ulaženje u nešto u šta niko ne bi smeo da dira i u šta niko ne bi trebalo da se meša. Hvala najlepše.
Zahvaljujem se, gospodine Vučiću. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić, potom narodni poslanik Milan Stevović, a onda Ljiljana Nestorović, da ne bude ponovo da vas nema. DS ima 16 minuta, samo da vam pomognem ako mogu. Izvolite.
Dame i gospodo, Predlog porodičnog zakona u samom toku donošenja, a videće se i u primeni, otkriva svojevrsne zablude koje imamo, kao političarke i političari, i kao građanke i građani u ovom društvu o tome šta je u stvari porodica u našem društvu, na koji način je zaštićena i na koji način nije i kakav je korpus prava koja u okviru porodice, kao njen član ili članica, imate. Uporedo sa raspravom u ovom parlamentu u našoj javnosti idu dve kampanje koje se naizgled ne tiču odredaba porodičnog zakona, ali slučajno istovremeno teku. Jedna kampanja formalno se poziva na odredbe ovog zakona, tvrdeći da se odredbama ovog zakona daju prevelika prava ženi i detetu i da je sasvim sigurno da će doći do zloupotrebe tih prava. Osim što u medijima takve izjave govore sve o onima koji ih izgovaraju, govore i o tome u kakvom je statusu zaista žena ili dete kao deo porodice, o slici u našem društvu i kakve zablude podržavamo ako govorimo da se ženi ili detetu u porodici uopšte mogu dati prevelika prava. Druga kampanja koja traje istovremeno sa raspravom u Narodnoj skupštini Republike Srbije je kampanja za poseban zakonski predlog u kom se govori o potrebi smanjenja slobode odlučivanja o rađanju, odnosno zabrani prekida trudnoće, u interesu države i nacije. Naizgled, ni te odredbe tog zakona ni ta kampanja nemaju veze sa odredbama zakona koji imamo na dnevnom redu. Nažalost, imaju. Sadržaj te dve kampanje i ono o čemu želim da govorim u okviru komentara o porodičnom zakonu pokazaće kolike zablude imamo kao društvo, kada je u pitanju potreba uređivanja braka, porodice i porodičnih odnosa i kada je u pitanju nedostatak hrabrosti i spremnosti da se suočimo sa predrasudama i zabludama koje vladaju, pre svega, o pravima i statusu žene i deteta u našem društvu. Osim toga, kroz raspravu o ovom zakonu praktično slušamo dve različite teme. Jedna je ona koja se tiče sasvim jasno sedam ili osam instituta koji postoje u ovom zakonu, novih, inoviranih, izmenjenih u odnosu na zakon iz 1980. Druga je tema koja se tiče populacione politike, odnosno nataliteta u Srbiji. Ovaj zakon i populaciona politika su dve odvojene teme. Osim ako nećemo zabludama takve vrste sve da dovedemo u vezu, pa da utvrdimo da, sa malo karikiranja, žene imaju prevelika prava u ovom društvu i da treba ograničiti slobodu odlučivanja kada je rađanje u pitanju, pa da to sve produkuje povećani natalitet. To je slika najopasnije od svih zabluda koje možemo da odgledamo, a nadam se nećemo ćutke da odslušamo, u našem društvu. Moja diskusija ticaće se podrške amandmanu koji je podnela narodna poslanica Anita Beretić na član 5, zatim dela koji se tiče nasilja u braku i mera koje se izriču kao zaštita od nasilnika, odnosno nasilja u braku, ma ko to bio. Prvo o nasilju. Ogromna je zabluda da je bilo kakva tradicionalna vrednost poštovati onu čuvenu poslovicu - udari ženu, ona će već znati zašto. Kao što je ogromna zabluda da su deo vaspitanja batine, kojima treba iz deteta izbiti sav neposluh i sav nedostatak pokazivanja da poštuje oca ili majku kao autoritet. Niko se ovde nije javno založio za batine kao metod da iz nekog isterate neposluh, ali se u okviru zablude podrazumeva da ćemo, kao što smo mnogo puta do sada, ćutke prelaziti preko onoga što znamo da se dešava u našem društvu i što smo od kolega poslanica i poslanika čuli kao statističke podatke o broju neprijavljenih slučajeva nasilja u braku, i žena i muškaraca i deteta, kao i o broju krivičnih dela ubistava, teških ozleda. Sa cinizmom moram da kažem da se najveći broj ubistava u našem društvu dešava između ljudi koji se najbolje poznaju, dakle, između bliskih srodnika, osim što nema zabeleženih slučajeva da je sestra ubila brata ili naudila bratu. Dakle, ima i to. Evo, dopunjavaju me narodni poslanici da i to imamo kao nesreću u našem društvu, da zabeležimo kao akt nasilja. Ako se u okviru ovog zakona ne oslobodimo zabluda i ne počnemo slobodno da govorimo i ohrabrimo sve one koji su žrtve nasilja i procenimo društveno neprihvatljivim one koji su vinovnici nasilja, onda ćemo postati tihi saučesnici u kulturi nasilja koje kao poratno i postautoritarno društvo imamo u Srbiji i protiv čega, ako želimo da se zovemo modernim proevropskim političkim partijama, moramo da se borimo. Teza da je bilo koja odredba previše slobode za ženu i dete da se obrati i da će je odmah zloupotrebiti govori o tome koliko još borbe treba uložiti da bi žena zaista ravnopravno zauzela svoje mesto u ovom društvu, u politici i na mestima odlučivanja, na svakom drugom mestu gde nas nema. Ima nas uvek tamo gde treba da se radi, da se sluša, da se bez pogovora i bez pitanja obave silni poslovi, pa bili oni u političkim strankama, u preduzećima, u firmama, u bankama, u izvršnim odborima, ovde u Skupštini, ali nas nema tamo, jer nekako ne stiže se na mesta gde se odlučuje. Na kraju, podrška amandmanu koji je podnela narodna poslanica Anita Beretić kojim se menja član 5. stav 1. tako da glasi: "Žena slobodno odlučuje o rađanju". U Prelogu zakona u poglavlju - Rađanje, majka i dete (dakle to je naslov poglavlja) član 5. stav 1. glasi: "Svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju". Nedeljama već razgovaram sa ekspertima za porodično pravo, sociolozima, članovima nevladinih organizacija, pravnicima, aktivistkinjama ženskih organizacija, koleginicama i kolegama ovde u Skupštini o ovoj odredbi i o ovom amandmanu. Obrazloženje je da je "svako" uobičajena pravna odredba. Netačno, iz prostog razloga što ta uobičajena pravna odredba ne daje odgovor na pitanje ko je – svako. Zaista bih molila ministra da mi obrazloži – ako su "svako" samo muškarac i žena koji učestvuju u odlučivanju o tome hoće li roditi dete, šta se dešava u slučaju kada jedno od tog "svako" hoće da rodi dete, a drugo neće? Ako je ta koja hoće da rodi dete žena, a muškarac je taj svako koji neće, kako će odredba ovog zakona sprečiti mene kao jednu od svakog da to dete rodim? Problem je ako imate odredbu koja predstavlja korpus nečijeg prava, a nemate instrumente kojima će to pravo zadovoljiti, ili ona, svejedno. Da li ćemo završiti na sudu? Da li je taj svako samo partner u bračnoj, vanbračnoj ili bilo kojoj trajnoj zajednici ili je taj svako bilo koji društveni akter? Nažalost, daje nam za pravo da imamo sumnju oko ovakve odredbe, jer se radi prosto o pokušaju da se na veoma mala vrata uvede ograničenje stečenog prava slobode rađanja za žene u ovom društvu. I, nadamo se, jer nemamo razloga da ne verujemo ministru i Ministarstvu, s obzirom da su s pravom uzeli dobar predlog zakona (i oko ovog sam imala rasprave i u mandatu prethodne vlade), dakle, želeli bismo da čujemo garancije da to nije tako. Najbolje bi bilo da koleginice i kolege poslanici podrškom amandmanu Anite Beretić jasno pokažu da se ne može zakonom propisivati ništa što se tiče ženinog tela. To je na njoj da odlučuje.
Reč ima ministar Slobodan Lalović.
Hteo bih da kažem nekoliko stvari koje su danas bile predmet rasprave. Prvo, pošto sam to čuo, da još jednom kažem ili naglasim: moje je uverenje uvek bilo da svaka vlada treba da nastavi, da ima kontinuitet sa onim što je prethodna vlada dobro uradila ili radila. Više puta sam govorio o tome da kada je u pitanju ono što sam zatekao kao ministar, kada je u pitanju Ministarstvo za socijalna pitanja, da je to valjano nasleđe i u tom smislu je i ovaj predlog zakona koji je prethodno bio rađen u tom ministarstvu. U ovom periodu od godinu dana on je dorađen u određenim elementima, ali suština onoga što je urađeno ranije je da je to bilo to. Dakle, da otklonimo na stranu to pitanje. Što se tiče člana 5. koji je toliko predmet rasprave, zaista moram jednu stvar reći. Ukoliko se pokaže u daljoj raspravi da to zaista može biti... Ali, ja imam uveravanja od ljudi koji su radili na ovom zakonu, znači od mojih najbližih saradnika (i tu bi verovatno trebalo obaviti razgovor sa ljudima koji su radili na zakonu van Ministarstva), da ovaj član ni u kom slučaju ne znači to čega se pojedini poslanici ili poslanice plaše. Ukoliko bi u najmanjoj meri to moglo to značiti, svakako da ćemo intervenisati u tom pogledu, ali ostavimo još par dana da proverimo tu stvar, da li je to zaista tako. Treće što bih hteo da kažem – kada je u pitanju ovaj porodični zakon postoji nešto što je potpuno logično, gde se već vidi za govornicom u izvesnoj meri sukob dva sistema vrednosti, odnosno dva vrednosna sistema. To je i dobro u suštini, da još jednom srpsko društvo samo sebe proveri na neki način, u kom se stanju nalazi. Znači, imamo to što bismo nazvali tradicionalno, konzervativno, da upotrebimo koju god hoćemo reč; imamo taj ugao i imamo ovaj drugi ugao koji mi nudimo praktično Predlogom ovog zakona. Čini mi se, i to je dobro, da većina poslanika u Skupštini Srbije, a to znači većina građana Srbije, podržava ovaj drugačiji koncept, drugačiji ugao, koji mi dajemo u Predlogu ovog zakona. Čini mi se da se taj ugao, koji je ovde bio prisutan, taj strah od toga da su prevelika prava žene ili deteta, a posebno žene, možda najplastičnije, najbolje izražava u jednom vrednosnom sistemu o kome je pisao u svom romanu Ivo Andrić. Ivo Andrić svom junaku, a taj junak je naravno mračne azijatske provenijencije, stavlja u usta da izgovori - u ženi ima đavo, tog đavola treba ubiti radom ili rađanjem, a ako ne uspe ni jedno ni drugo treba ubiti ženu. Mislim da je u tom tekstu Andrićevog junaka zapravo drugi vrednosni sistem i ova vlada i ja kao predstavnik ove vlade zalažemo se za sasvim suprotan princip ili pristup od ovoga. Ono što je ovde bilo prisutno, pošto su to neke možda krupnije stvari opštije prirode – ne mislimo da su ovde data prevelika prava detetu. Mislimo da je potpuno normalno da dete koje ima 15 godina i koje je sposobno za rasuđivanje može odlučiti u koju će školu ići, koju će školu učiti. Naime, potpuno je jasno koji je cilj ove norme. Vrlo čest je slučaj, a to mi roditelji svi znamo, da imamo situaciju kada su roditelji vrlo frustrirani zbog svojih neostvarenih ambicija i onda svoje dete od 15 godina primoravaju, teraju da ostvaruje njihove neostvarene ambicije. Svako od nas zna kakvi su to nesrećni slučajevi i šta se sve tu događa sa tim detetom. Dakle, mislim da u tom pogledu ne treba da se plaše poslanici da je ovde previše prava za decu. Mislim da tih prava nikada nije previše, već samo može biti obratno u realnosti i nemojte u tom pogledu da se varamo. Što se tiče druge vrste primedaba koje su bile prisutne, a to je pitanje svojine (pa je čak u jednom momentu postavljeno i pitanje ustavnog prava na slobodu kretanja itd.), neumesnost tih primedaba proizilazi iz jednostavne činjenice, prvo na moralnom planu, da je valjda nečiji život vredniji od imovine o kojoj pričamo. Valjda je život deteta ili žene vredniji od te nepokretnosti, kolika god da je. Ali, da sklonim taj moralni aspekt, jer često moramo da ga sklonimo u Srbiji. Ima i druga dimenzija. Naime, šta mi kažemo? Mi uređujemo upotrebu te nepokretnosti dok se ne raščisti pitanje na sudu šta će se dogoditi sa tim svojinskim pravom. Mi samo kažemo da u tom periodu, dok sud ne presudi čije je to, žrtva treba da bude unutra, a da nasilniku bude hladno i da bude napolju. Mislim da time ni na koji način ne diramo u pitanje svojine i mislim da je to neumesno, u tom pogledu. Što se tiče pitanja slobode kretanja, kada bismo tu logiku poslušali, onda ne bismo smeli nikoga da zatvorimo, nijednog ubicu ne bismo smeli da stavimo u zatvor. Zaboga, mi ograničavamo slobodu kretanja svakome koga stavimo u zatvor. Znači, potpuno neumesna stvar, verovatno u nekom pokušaju da se ipak stavi nekakav prigovor koji liči da ima smisla. Još dve stvari. Ovde se pominje, kao neka vrsta primedbe, zašto nije definisan pojam porodice. Dva su razloga. Jedan je što, po pravilu, kada zakonodavac u nekom zakonu uređuje neko pitanje, definiše za sebe pojam porodice. Tako imamo u radnom pravu, pričali smo o Zakonu o radu, gde definišemo porodicu. U drugim zakonima je to prvi razlog, što je praktično nemoguće tako opšte i precizno pojam porodice definisati. Naravno, postoji važniji, pragmatičniji razlog što se ovim zakonom ne uređuje pravo porodice kao entiteta. Ovde se uređuje pravo članova porodice kao pojedinaca, pa je u tom smislu potpuno nepotrebno definisanje pojma porodice. To je razlog što se u to nije ušlo. Što se tiče prigovora oko definisanja odredbi o nasilju, moram reći da je sve vreme bilo konsultovano Društvo viktimologa, i u raspravi i u izradi teksta zakona. Mislim da nema nikog ko je pozvaniji od tih koji se bave viktimologijom da pomogne da ovaj zakon u tom delu bude realizovan kako valja. Što se tiče priča o strancima usvojiteljima, dve stvari: i sada mogu stranci da usvajaju našu decu, po sadašnjim propisima. Prvo je potrebno imati tačnu informaciju kada se za ovom govornicom govori. Znači, sada mogu stranci da usvajaju našu decu. Prošle godine je usvojeno četvoro dece od strane stranaca. Po pravilu, to su deca koja su ometena u razvoju, hendikepirana deca. Njih stranci usvajaju. Zaista mislim da je krajnje neumesna čitava ta priča oko toga. Potpuno je bezvezna priča. Kada je u pitanju to usvajanje od strane stranaca, još samo jedna stvar, a to je ta obaveza po konvencijama – i mi možemo tamo, kao što i oni mogu ovde. Kada je u pitanju dete ometeno u razvoju koje ovde niko neće da usvoji, valjda ćemo onda to uraditi; ako postoji stranac koji ispunjava sve uslove, valjda ćemo to učiniti. Prosto, to je nešto što je, po mom mišljenju, potpuno bezveze. Što se tiče stvari koja je ovde bila više parapolitička - zašto nemamo ministarstvo za porodicu, mislim da je najvažnije šta radimo i kako radimo. Imali smo ministarstvo za porodicu, nismo imali porodični zakon. Sada nemamo ministarstvo za porodicu, a imaćemo porodični zakon. Mislim da je to mnogo važnije, suština i sadržina, da imamo zakon, da radimo šta treba, nego forma - da li je to izdvojeno. To je moj komentar na pitanje postojanja ministarstva za porodicu. Još samo jedna stvar, da završim današnje izlaganje, čujem da je stavljena primedba da sam upotrebio neadekvatne reči kada su u pitanju nasilnici. Mislim da su reči koje sam upotrebio blage, nedovoljne, pa ću da dodam još jednu reč - baraba.
Narodni poslanik Miroslav Nedeljković, replika.
Kada sam juče govorio o poglavlju Nasilje u porodici, odmah sam izrazio bojazan da se pogrešno i površno ne protumači da je poslanička grupa SRS protiv zaštite članova porodice od nasilja u porodici. To što smo izražavali bojazan da se ovaj institut zaštite od nasilja može zloupotrebljavati ne znači da mi nismo za zaštitu članova porodice. Siguran sam da su poslanici to dobro razumeli, da je javnost koja je to pratila isto to dobro razumela. Ministar nije dobro razumeo ili nije hteo dobro da razume, ali potpuno je jasno da smo samo izražavali bojazan da će biti zloupotrebe. Danas je gospodin Vučić samo dopunio tu bojazan zbog toga što prvostepena presuda ne zadržava izvršenje, u svetlu toga što drugostepeni sud mora, po ovom zakonu, u roku od 15 dana da donese konačno rešenje. To je naša jedina rezerva što se toga tiče. Što se tiče prava deteta, ministar je pomenuo našu nedoumicu oko toga da li treba normativno, decidirano reći da dete samo bira koju će srednju školu da pohađa. Nismo mi rekli da detetu treba ograničiti pravo izbora, ali smo izrazili sumnju da to treba zakonom tako eksplicitno reći, zato što se neke stvari moraju ostaviti porodici. U velikoj većini porodica – svi smo mi, ili većina nas, roditelji – uglavnom nema tih situacija da roditelj izričito naredi koju će školu dete da pohađa. Imate dece koja su malo više zrela, dece koja su malo manje zrela, dece koja malo fantaziraju što se tiče izbora svog budućeg zanimanja. U praksi se neće voditi sudski spor oko toga ako dete i roditelji imaju različite stavove. Koliko znam, razlika će biti samo u tome što više roditelj neće morati da svojeručno potpiše prijavu na konkurs za upis u srednju školu i deca će da kažu - ne mora otac ni da zna šta smo upisali. Srpska porodica je emancipovana porodica. Što se tiče tih ekstremnih slučajeva da će roditelj preko deteta da zadovoljava svoje ambicije, on će ih zadovoljavati i pored ovog zakona, ako je takav, zato što roditelj mora da finansira školovanje tog deteta. Ako je takav, on će i pored ove zakonske norme to da nastavi.
Narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović.
Imam samo jednu malu repliku. Moram da priznam da je ministar Lalović jedini ministar koji ne beži od toga da je kontinuitet sa prošlom vlašću kada se donose zakoni koje je prošla vlada pisala. Međutim, mi sa ove govornice i u izjavama slušamo da je Skupština donela 87 zakona, a nikada nismo čuli da je većina tih zakona već bila napisana, pa da ih je ova skupština donosila. Znači, to je rad Skupštine, a ne rad Vlade. Prosto sam imala potrebu da repliciram kada nam se prebacuje što pominjemo da su zakoni napisani za vreme prošle vlade.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici Leili Ruždić - Trifunović, time što je i ovaj zakon trajao prethodnih 25 godina, što znači da je bio mnogo dobar i važan, kada je uspeo sve to da preživi. Prema tome, sve je stvar kontinuiteta. Nastavljamo u 15,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad. Molim na početku da utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da imamo dovoljno poslanika za rad. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica, a neka se pripremi narodni poslanik Goran Ilić.
Dame i gospodo, već smo čuli izjave ministra, brojne diskusije SRS i brojne primedbe na zakon. Da bi se izbeglo mnogo toga što je neizbežno ponoviti, biće sigurno primedaba koje su zajedničke za sve do sad rečeno, krenuo bih od prvog člana i nekih najnužnijih odrednica. U članovima 1 - 4. postoje opšti pravni termini koji ovde doista nisu definisani. Problem porodice i vanbračne zajednice, kao što smo i danas čuli, nije doživeo neku dublju pravno-sociološku definiciju, pa se sa problemom vanbračne zajednice srećemo tek u stavkama kada i ona dolazi u kriznu situaciju, kada se deli imovina; ili, sa problemom porodice, prilično nakaradno, opširno i indirektno definisano u članu 197, kada se govori o nasilju u porodici. Govoriću o tome posebno. Tada se srećemo sa jednim indirektnim objašnjenjem šta bi to, iz stava 3, bila bliža definicija porodice. Da se ne zadržavam u iščitavanju, budući da bih time mogao samo da zbunim javnost, ali sasvim je nakaradan takav pristup, kao kada bismo čokoladu definisali kao prehrambeni artikal, konditorski proizvod u smislu visoke kalorijske vrednosti, a onda to istovremeno može biti poklon koji je za poneti kad negde pođete. Dakle, definisati porodicu onda kada govorite o nasilju u porodici je zaista nešto što je prilično neprihvatljivo. Zakon obiluje mnogim nedorečenostima. Nije ni pomenuta situacija koja može biti srazmerno česta, a koja podrazumeva (da li da čekam, pa da mi produžite vreme, ili da nastavim da pričam?) da brak može sklopiti svako bez jasno definisanih bračnih smetnji. One jesu definisane, ali sposobnost rađanja i sposobnost sklapanja braka i kreiranja vanbračne zajednice je gotovo potpuno liberalna, nužna i najčešće pozitivna posledica, to je formiranje i stvaranje poroda. Nije obuhvaćena posebna kategorija, a to su lica ometena u razvoju. Ni govora o tome na koji način se u takvim situacijama postaviti. Šta činiti, kad znamo da su, srazmerno različitoj kategorizaciji ometenosti, od one fizičke, koja je praktično inkompatibilna sa mogućnošću da se brak sklopi, do one koja je često teško prepoznatljiva, do blažih ili umerenih smetnji u mentalnom razvoju, takve osobe najčešće izvan centra za socijalno staranje. Da li u momentu sklapanja braka sa takvom osobom postoji registar? Nisu ni pomenute. Konačna posledica – šta ako se stvara porod sa takvim smetnjama? Trebalo je obratiti pažnju na tu činjenicu, o tome nije bilo govora ni u jednoj stavci ovog zakona i mislim da je jedan važan segment prenebregnut. Imalo bi načina – da onda kada se pripremne radnje za sklapanje braka provode neko donese uverenje, ako registar takvih osoba postoji, iz centra za socijalni rad, da li ta osoba, kao i osobe koje su ometene u razvoju ili su nesposobne za rasuđivanje bivaju podvrgnute proceni o toj sposobnosti, da li su sposobne za rasuđivanje, te time da ne čine korak ka braku koji kasnije može biti ništav ili rušljiv. Zanimljiva je jedna stavka koja se odnosi na odnose roditelja i deteta i podnaslov - život sa roditeljima. On bi bio krajnje jasan ako bi se znalo da je reč o razvedenim roditeljima ili o vanbračnoj zajednici, o definisanom izboru deteta. Međutim, u zakonskom predlogu ostavlja se jedna praznina u kojoj se ne zna da li dete može da bira ako jedan od roditelja u regularnom braku odluči da živi i radi izvan grada, čak u drugoj državi, pravo deteta da bira, koje čak i nije limitirano, nego do 15 godina. Šta će se dogoditi sa tom porodicom, hoće li postati nestabilnija ako se i ovaj element unese kao problem? Razvoj deteta, član 62 – donošenje hipotetične odluke o medicinskim ispitivanjima i lečenju zaista je nešto što može biti gotovo neprihvatljivo, ukoliko bismo se doista strogo pridržavali ovoga. Mislim da ste u potrebi da se prejudiciraju sve evropske odredbe i sve ono što ste morali da prepišete i u zakon unesete dali previše slobode i prava toj deci da odluče o medicinskoj intervenciji, a to pravo se prosto kosi sa nekim kasnijim članovima. Uzmimo član 78. stav 4; roditelj koji je preneo pravo roditeljskog staranja na drugog roditelja ima pravo da se pita i odlučuje o ozbiljnim stvarima od interesa za dete, a nabrojano je čak i to medicinsko ispitivanje. Postavlja se pitanje da li dete roditelja u normalnoj, regularnoj bračnoj zajednici ima pravo da svojim mišljenjem dominira nad mišljenjem roditelja i da ne pristane na medicinsku intervenciju, a da tamo gde se jedan roditelj odrekao staranja onaj drugi roditelj može da bude taj koji će odlučivati o intervenciji. Zamislite ako je lekar obavezan, a jeste, da predoči šta će detetu raditi ("milosrdni anđeo" je ostavio velike posledice, zar smo zaboravili na to) i ako predoči da mora biopsija, hemoterapija, da će dete biti bez kose, da će biti težak i rizičan ishod, koje će dete reći - hoću da se operišem, hoću intervenciju. I kad ima 18 godina potrebna je podrška roditelja da na tako nešto pristane. Taj deo se čini nedorečenim, kao i pravo deteta da odlučuje o svom školovanju. Da li doista može dete samostalno da odluči, kada smo svedoci da deca, adolescenti greše u izboru definitivnog zanimanja, odlaska na fakultet? Često rade intuitivno, refleksno, a zamislite odluku o srednjoj školi. Šta to znači u skladu sa ostalim pravima, poput famoznog prava na mišljenje i prava da se žali organu starateljstva ili sudu ako mu nije uvaženo pravo na mišljenje. Mišljenje je misaoni proces. Kako se on može kontrolisati, kako se može utvrđivati povreda prava na mišljenje? To će sada da radi u nekoj posebnoj prostoriji, sa ili bez organa starateljstva. Mnogo je nedorečenih i opštih pojmova – trajna zajednica, nema bračnih smetnji, svako ima pravo itd. da odlučuje o porodu. To se mora definisati. Usudio se zakonopredlagač da definiše jedan čisti fenomen kao što je strah, to je čista emocija, i daje definiciju straha u članu 38, a nije dao mnogo važnije definicije, poput onoga – šta su opravdani troškovi, kako to ministar propisuje inostranom usvojeniku deteta protokol usvajanja i da li ga daje na engleskom. Ko proverava njegovo znanje? Masa toga može ovde da se ospori, kritikuje. Naravno, ima još ljudi koji će se javiti za reč. Zahvaljujem se na pažnji i molim da se zaista uvaže naši amandmani, koji su pokušali da isprave ovaj predlog.
Hvala najlepše. Reč ima narodni poslanik Goran Ilić, a neka se pripremi narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo poslanici, predlog porodičnog zakona na jedan nov, savremen način uređuje bračne i porodične odnose i, u skladu sa evolucijom ovih odnosa, on ih, prema mišljenju poslaničke grupe Demokratske stranke Srbije, uređuje na jedan bolji način, što znači da od ovog zakona očekujemo da, kao što rekoh, ti odnosi evoluiraju i da na taj način ovo bude jedan sasvim moderan zakon, koji će, poštujući i tradicionalne uzuse koje srpski narod ima prema porodici, samim tim omogućiti da se ova oblast društvenog života uredi na jedan kvalitetan način. Zbog toga će poslanička grupa DSS-a glasati za ovaj zakon. Naravno, ono što su isticali poslanici danas u većem broju, a i sam ministar, to su ti novi pravni instituti, koji se prvenstveno odnose, naravno, na prava deteta, a proistekli su iz evropskih konvencija koje se odnose na ovu temu i mislimo da je to na pravi način inkorporirano i u ovaj zakon. Takođe smatramo da su i ostale teme vezane za taj savremeni pristup prava ovoj oblasti, kao što je zajedničko vršenje roditeljskog prava, zaštita od nasilja u porodici, postupak posredovanja, bračni ugovori itd. kao teme i rešenja dobri i da će bračne odnose u tom smislu unaprediti. Govorio bih o jednom segmentu, o jednom delu zakona, za koji sam i profesionalno vezan, jer se bavim sudskom medicinom i veštačenjem u toj oblasti, a to je deo zakona koji obrađuje utvrđivanje i osporavanje materinstva i očinstva. Ovde imate neka nova rešenja. Prvo je da se majkom deteta uvek smatra žena koja ga je rodila. U starom zakonu, od ranije, starom gotovo četvrt veka, nekoliko članova zakona koji su se odnosili na sporno očinstvo u istom smislu su važila i za sporno materinstvo. Smatramo da je to u skladu sa konvencijama koje su ugrađene u ovaj zakon, odnosno da je ovo dobro rešenje, a takođe bih podsetio i da je ovo rešenje potpuno analogno staroj dobroj prezumpciji rimskog prava, koja glasi – mater semper certa est, etiam si vulgo conceperit, patervero is est quem nuptiae demonstrant. U slobodnom prevodu to znači – majka je uvek ona koja je dete rodila, makar ga i vanbračno začela, a pravi otac je muž majke. Mislimo da je ovo rešenje dobro, jednostavno i efikasno, a takođe smatramo da će ovaj drugi deo zakona koji se odnosi na procesne odredbe, ukidanje rokova za podnošenje tužbi u svim slučajevima kada je dete tužilac, a ranije su u zakonu postojala ograničenja, učiniti rešavanje problema ove vrste mnogo efikasnijim. Jer, po do sada važećem zakonu, tu su postojali vremenski limiti. Još jedan deo zakona, koji je u jednom vrlo redukovanom obliku regulisao važnu oblast, to je utvrđivanje i osporavanje materinstva i očinstva u slučaju začeća uz biomedicinsku pomoć, koji je u starom zakonu glasio – prosto nije dopušteno istraživanje očinstva deteta koje je začeto veštačkom oplodnjom majke. Bilo je jasno da se ovaj deo ne može regulisati prosto ovom normom i smatramo da je sasvim dobro rešenje što se ova oblast potpunije i detaljnije reguliše, tako da se majkom deteta smatra žena koja ga je rodila, misli se, naravno, uz biomedicinsku pomoć, i time se naravno zabranjuje surogat materinstvo, a ocem deteta se smatra muž majke ili njen vanbračni partner, koji su, naravno, dali pismeni pristanak za biomedicinsku oplodnju, uz biomedicinsku pomoć. Naravno, zakon zabranjuje, što je vrlo važno, utvrđivanje materinstva žene koja je darovala jajnu ćeliju, odnosno muškarca koji je darovao semenu ćeliju i mislimo da je to dobro rešenje, koje je preuzeto iz savremenog evropskog zakonodavstva. Međutim, naravno, nije dovoljno, i to pravnici znaju bolje nego mi lekari, dobar zakon često nije sasvim dovoljan da neku oblast reguliše u potpunosti. Nekada smo imali dobre zakone, ali neke oblasti društvenog života neuređene do kraja. To je onda ispravljala sudska praksa. Skrenuo bih pažnju na neke probleme koji se javljaju u ovoj oblasti. Oko 10% spornih očinstava se reši tako što muškarac prizna očinstvo. U ostalih 90% slučajeva potrebno je izvršiti ekspertizu ili veštačenje. E, onda dolazimo do problema jednog drugog zakona, Zakona o parničnom postupku, koji je kompatibilan sa ovim zakonom i koji je prosto uslov da bi se on primenjivao, i koji kaže da se ne mogu primeniti nikakve prinudne mere prema stranci koja se nije odazvala sudu radi saslušanja, niti stranka prinuditi na davanje iskaza. Slično je i sa veštačenjem. Znači, stranke u postupku, najčešće sporni očevi, vrlo često se ne odazivaju na pozive suda, što dovodi do toga da ovi procesi vrlo dugo traju. Uz to, naš Zakon o parničnom postupku ne predviđa nikakvu prinudu izlaganju nekim vrstama ekspertize, a u savremenom smislu te reči to je uvek najmanje davanje krvi za veštačenje krvnih grupa, ili u novije vreme veštačenje DNK sistema, utvrđivanje DNK profila, i stranka, najčešće sporni otac, to prosto može da odbije. Uz to, podsetio bih, znači posle ovog člana 267. Zakona o parničnom postupku, član 163. kaže – troškove postupka za obezbeđenje dokaza snosi stranka koja je podnela predlog za obezbeđenje dokaza. Znači, majka je, ukoliko kao punomoćnik podnosi tužbu za utvrđivanje očinstva, izložena i toj situaciji da mora da snosi troškove. Često se radi o materijalno nezbrinutim ženama. Naravno, ovde često, što je dobro, priskače u pomoć Centar za socijalni rad, ali taj postupak takođe nije tako uhodan i tako brz i efikasan, pa u praksi imamo, to je moje iskustvo, da se te stranke, nekada iz udaljenih krajeva, javljaju Institutu za sudsku medicinu u Nišu ili Zavodu za PSR tehnologiju pri Medicinskom fakultetu u Beogradu. Znači, često se tužena strana ne javlja. Majka ima probleme da obezbedi taj novac, a kada taj problem reši onda se stranka ne javlja. Kada se javi onda može da odbije da da krv i to može da traje godinama. Stari zakon o braku i porodičnim odnosima je u svom delu, naravno u komentarima kroz sudsku praksu, govorio da je u sporu utvrđivanja očinstva sud po pravilu dužan da izvede dokaze veštačenja krvnih grupa i RH faktora. Ovde je očigledna greška, jer je RH faktor praktično krvna grupa. Takođe je rekao - međutim, ukoliko se tuženi ne odazove pozivima za ovo veštačenje, bez opravdanih razloga, sud će presudom odlučiti o tužbenom zahtevu i bez izvođenja ovog dokaza na osnovu ostalih utvrđenih činjenica. Znači, to je praksa. A to nigde u zakonu ne stoji, i naravno onda imate situaciju da će se, ukoliko je na ovaj način doneta presuda, onda tuženi verovatno javiti kao onaj ko će to osporiti svojom žalbom. Prema tome, bilo bi dobro da sudska praksa, a to bi se ostvarilo dobrim kontaktom veštaka lekara i sudija koji se ovom oblašću bave, napravi standardnu proceduru, a pri tom sud, kao sudsku praksu prosto ustanovi sistem da se ovaj proces učini efikasnijim, tako što će, nakon pozivanja stranaka i odbijanja da se jave na te preglede, ove presude donositi. Pri tom je veoma važno, a to se odnosi često i na druge oblasti medicinskih ekspertiza, da se ustanovi jedna procedura, tako da sudije ne bi lutale od nekakve antropomorfološke metode, koja je danas potpuna istorija i smatra se jednom nepoznatom metodom, do DNK profila, koja je apsolutno suverena, pri čemu ne treba prenebregnuti ni veštačenje HLA i eritrocitnih antigena metodom koja je vrlo egzaktna, relativno jeftina, ali sa nešto nižim nivoom informativnosti. Prema tome, kažem, zakon uređuje bračne i porodične odnose na jedan savremen način i to će dovesti do unapređenja ovih odnosa. U ovoj oblasti je takođe uveo neke norme koje će učiniti poboljšanje, ali očigledno bez nekih rešenja u Zakonu o parničnom postupku, a svakako bez dobre sudske prakse koja bi prosto sagledala kakvi su problemi u praksi, ovo slovo na papiru nekada nema svoje opredmećenje u životu na pravi način. Kažem - nekada procesi traju godinama, žene iz udaljenih krajeva putuju rano ujutru na veštačenja, vraćaju se natrag sa decom u naručju neobavljena posla; bez želje da budem patetičan, ali zaista su to potresne scene. Mi kao lekari smo uvek pokušavali da upozoravamo sud da mora, makar to naš posao nije, da preduzme mere ne bi li se to maltretiranje prekinulo. Prema tome, očekujem da sudska praksa u tom smislu bude efikasnija, a procedura koja bi se preporučila sudovima može se utvrditi na tim skupovima, da bi se lekari-veštaci ili biolozi susretali sa sudijama koje se ovom oblašću bave i na taj način ovaj problem rešio. Mislim da ovaj zakon stvara uslove da se izbegnu ove neprijatnosti,koje tim osobama nisu samo neprijatnosti, nego mogu da predstavljaju i jedno vrlo neprijatno stanje, a to ovaj sistem i nas lekare veštake uključuje na pravi način u rešavanje ovog problema. Prema tome, kažem, zakon je dobra osnova, sudska praksa je neophodna da se on primenjuje na najbolji mogući način i očekujem, bez obzira na to što su se čuli i neki tonovi koji su možda osporavali neka rešenja, da ova oblast društvenog života bude uređena na bolji način. Nijedan zakon nije idealan i tek ga život čini efikasnim, a naša je dužnost da to pratimo i nakon usvajanja ovog zakona. Kao što sam rekao, DSS smatra da je ovaj zakon dobro polazište i zbog toga će glasati za ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, pa Nadica Momirov.
Poštovani narodni poslanici, SRS smatra da je postojeći Zakon o braku i porodičnim odnosima, usvojen još daleke 1980. godine, mnogo bolji od ovog predloga porodičnog zakona, iako predlagač slepo, poslušno usaglašava porodično pravo sa evropskim nalogodavcem. Postojeći zakon je pružao potpunu pravnu zaštitu porodice, koja je veoma važan institut u svakom civilizovanom društvu, pa i u našem. Naš pravni poredak je i do sada štitio porodicu, koja po svojoj pravnoj definiciji predstavlja skup lica vezanih, po pravilu, brakom i srodstvom. Predlogom zakona uvode se novi pravni instituti, kao što je institut prava deteta. Praktično se priznaje poslovna sposobnost detetu; to u stvari jeste jedna vrsta poslovne sposobnosti, kada dete od 15 godina koje je sposobno za rasuđivanje može da odluči kod kog će roditelja živeti, što je u suprotnosti sa Ustavom i zakonom, jer poslovnu sposobnost imaju samo lica koja imaju navršenih 18 godina života. Čak idete toliko daleko da dete odlučuje koju će školu pohađati kao da roditelji ne postoje. Uvodi se pravni institut zajedničkog vršenja roditeljskog prava i predviđa se da oba roditelja mogu vršiti roditeljsko pravo, što će u praksi dati negativne rezultate, na štetu deteta, kada roditelji prestanu da vode zajednički život. Predlogom zakona uvodi se i pravni institut zaštite od nasilja u porodici. Tim odredbama trebalo bi da se spreči nasilje, ali mere koje predlagač predlaže članom 198. su protivustavne i protivzakonite; na primer: "zabrana približavanja članu porodice na određenoj udaljenosti; zabrana pristupa u prostor oko mesta stanovanja ili mesta rada člana porodice". Dakle, ako se usvoji ovako skandalozna i protivustavna odredba, ona će predstavljati suspenziju osnovnih ljudskih prava i sloboda građana. Uvodi se postupak posredovanja ili medijacije, koji praktično nikada neće postići određene rezultate, jer derogira sudski i upravni postupak, a medijacija i posredovanje ne može biti alternativa, s obzirom na pravnu snagu sporazuma u postupku medijacije. Uvodi se takođe institut emancipacije, što praktično znači sticanje poslovne sposobnosti pre punoletstva, što je suprotno Ustavu. Predlogom zakona institut usvojenja trpi mnoge promene i u pogledu pravne prirode i načina nastanka samog usvojenja. Na primer, ukidate ugovor, što nije dobro po mišljenju SRS-a, i usvojenje prepuštate organu starateljstva da odlučuje o tome rešenjem. SRS smatra da nije trebalo brisati gornju granicu deteta do pet godina, kako bi se moglo potpuno usvojiti dete, jer će to dovesti u praksi do brojnih zloupotreba. Srpska radikalna stranka smatra da nije dobro rešenje da se sporazum o razvodu braka ograničava dodatno postojanjem sporazuma o deobi zajedničke imovine i sporazuma o vršenju roditeljskog prava, jer se time ograničavaju osnovna prava supružnika. Zato je SRS, kao i uvek na najbolji mogući način, podnela veliki broj amandmana radi poboljšanja zakonskog teksta, u cilju preciziranja, kako bi sam zakon bio bolji, precizniji, u praksi primenjiviji, kako bi se potpuno uredila sama sadržina zakona, jer treba dati poseban značaj porodici kao osnovnoj ćeliji društva iz koje proističu svi odnosi u društvu. Nadam se da ćete te naše amandmane usvojiti, kako bi se popravio ionako vrlo loš Predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Nadica Momirov, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Stevović.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, u procesu stvaranja i uređenja institucija posebno mi je zadovoljstvo da je došla na red najvažnija od svih institucija, a to je porodica. Na našem putu ka evropskim integracijama bavili smo se i bavimo se pitanjima ljudskih prava. Bez obzira što u jednom periodu naše istorije ne možemo da se pohvalimo zaštitom i poštovanjem ljudskih prava, moramo da konstatujemo da smo u poslednje vreme postigli izvestan napredak. Međutim, postavlja se pitanje da li smo mogli bolje. Naravno da smo mogli bolje. Takođe se postavlja pitanje da li smo mogli bolje sa ovakvim starim zakonom kakav smo imali do sada. Smatram da nismo mogli i zbog toga je neophodno da ga promenimo. Potpuno poštovanje ljudskih prava počinje sa rođenjem čoveka, počinje u samoj porodici. Kroz životno iskustvo i boravkom u drugim zemljama shvatila sam da sam rođena i da sam živela u društvu koje baš ne može da se pohvali sa najboljim poštovanjem ljudskih prava. U tom periodu odrastanja sam shvatila da me je od toga zaštitila jedino moja porodica, u kojoj su se uvek uvažavali svi članovi i svako je imao prava glasa i gde nikada nije bilo nasilja. Međutim, moram da kažem da sam bila svedok da u mom okruženju nije bio takav slučaj. Smatram da društvo ne sme da dozvoli da porodica bude prepuštena slučaju i da svaka porodica sama za sebe uređuje svoje porodične odnose, jer takvo društvo nikako ne može biti kvalitetno društvo. Kvalitetno društvo je ono u kome država osigurava sistem koji će da zaštiti porodicu. Dakle, šta proizilazi iz prethodno rečenog? Proizilazi da je najvažnije u ovom zakonu, u stvari, uvođenje pravnog instituta, a to je zaštita, odnosno pravo deteta. Pravo na slobodno izražavanje sopstvenog mišljenja znači da se ne može postati i biti svestan sebe, što znači i biti svestan svog postojanja i svoje uloge u društvu. Dobar preduslov za nekog ko može od najranijeg perioda svog života shvatiti značaj postojanja u jednoj zajednici. Ako znam ko sam i šta sam i da imam šansu da poštujem sebe, onda mogu očekivati da će i drugi da poštuju mene. Dobar preduslov za kvalitetno društvo postoji kada je detetu data šansa da misli, onda ono može ravnopravno da učestvuje u slučaju razvoda roditelja. Zato je sasvim logično uspostavljanje sledećeg veoma važnog pravnog instituta, a to je zajedničko vršenje roditeljskog prava. Ukoliko se roditelji zajedno sa detetom dogovore da roditelji ne žele da žive zajedno, neće biti mesta za subjektivne momente, za negativne emocije, za neprijateljstvo, što je u interesu svih nas, a naročito u interesu deteta. Takođe, želim da istaknem dobru pravnu regulativu što se tiče problema nasilja u porodici. Koliko je to važno i neophodnogovore podaci koji su već iznele moje kolege iz G17 plus. Smatram da je značajno iz ovog zakona izvući još jedan pravni institut koji je pretrpeo značajne promene, a to je pitanje usvajanja i hraniteljstva. U praksi se pokazalo da dosadašnja pravna rešenja nisu išla u korist dece. Poznati su mnogi problemi koje su porodice prilikom usvajanja ili preuzimanja hraniteljstva imale. Ove nove izmene u zakonu će dovesti do toga da dete bude ponovo zaštićeno. Drage kolege i koleginice narodni poslanici, ostavimo sve predrasude, političku pozadinu ovog zakona i glasajmo za ovaj zakon koji neće dozvoliti da ostane onaj stari, za koji smo konstatovali da je bio loš. Nemojmo nikada dozvoliti da nas je najteže zaštititi od nas samih. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Nadici Momirov. Reč ima narodni poslanik Milan Stevović, pa potom narodni poslanik Radiša Ilić, ukoliko bude vremena. Imate još 10 minuta, a potom Radiša Ilić ukoliko bude bilo vremena. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, jedan od najbitnijih zakona u svakom pravnom sistemu zaista je zakon o porodici ili, kako se već zove, zakon o braku i porodičnim odnosima. Bez obzira na društvo, civilizaciju, svi su se trudili da na adekvatan način dođu do pravičnih pravnih normi u pogledu regulisanja odnosa u braku, porodici, u odnosu na decu i usvojenja. Poznato je da je prva sistematizacija porodičnog prava izvršena još u doba starog Rima, i to u okviru imovinskog prava, kada su tzv. Gajeve institucije obuhvatale dva velika područja, a to je lica – persone i actiones ili tužbe. Prema tome, od tada pa do dana današnjeg išla je stalna kodifikacija, stalna promena porodičnog prava. Zbog čega ovo pričam? Pričam zbog toga da bismo znali u kakvim uslovima donosimo naš porodični zakon i u kom pravcu valja vršiti amandmanske promene teksta ovog predloga. Što se tiče samog porodičnog prava, porodično pravo je prvi put izdvojeno kao posebna grana prava od strane našeg poznatog pravnika Valtazara Bogišića, i to 1888. godine, kada je radio tzv. Opšti imovinski i građanski zakonik za Srbiju i Crnu Goru. Kada je pisao te odredbe, izostavio je iz imovinskog prava odredbe porodičnog prava. Kada su ga pitali zbog čega je to uradio, dao je debelo obrazloženje da je na osnovu sprovedene široke ankete u Crnoj Gori zaključio da je tzv. običajno porodično pravo mnogo jače nego pisano porodično pravo. Koliko je to bila jaka institucija govori činjenica da se u pojedinim segmentima to običajno porodično pravo primenjuje i dan-danas na određenim područjima Crne Gore. Vrlo je teško doživeti promene u ovom sistemu porodičnog prava. Ono što je najbitnije, samo pre 60, 70, 80 godina imali smo tzv. kodifikacije tog imovinskog porodičnog prava na dve velike oblasti i to na muževljevo pravo u odnosu na ženu, kao deo bračnog prava. Nije postojalo roditeljsko pravo, već je postojalo očinsko pravo. Sve je bilo koncentrisano u pateru, odnosno u ocu kao nosiocu porodice. Iza toga, imali smo razne kodifikacije nakon Drugog svetskog rata. Ono što je bitno, to je da danas pišemo porodični zakon, zovemo ga porodični zakon, ali porodicu ne definišemo. Moram da kažem da je porodica grupa koja je vezana sa tri bitne karike – ili brakom, ili vanbračnom zajednicom ili srodstvom, koja između sebe ima određena prava i obaveze. Nije nam bilo teško da to napišemo u zakonu, a meni nije jasno zašto smo to izostavili. Ukoliko pišemo porodični zakon, treba da definišemo šta je porodica. Za razliku od toga, u ovom predlogu zakona mi definišemo, primera radi, vanbračnu zajednicu. Nemam ništa protiv te definicije, ali ako hoćemo ekvivalenciju onda treba da definišemo i porodicu. Čuli smo ovde od predstavnika svih političkih grupacija da je porodica osnovni segment našeg društva, a ako je to tako, nema razloga da ga mi ne definišemo i da ga ne opišemo. Ukoliko se radi o novim institutima, moje kolege poslanici su dobro apsolvirali sve teme. Osvrnuo bih se na prava deteta koja su široko postavljena, s tim što ipak moram da kažem da Konvencija o pravima deteta, međunarodni pravni akt, obuhvata i neka šira prava. Pitam se, ako dete ima pravo na roditeljsku negu, zaštitu, izdržavanje, ako ima pravo da formira svoje mišljenje, ako ima pravo sa navršenih 15 godina da odabere srednju školu u koju će da ide, zašto nije propisano da dete ima pravo na svoju državu, da voli svoju državu, svoju vojsku, svoje generale, da voli svoje vojvode, pa nije mi jasno zbog čega to nismo uvrstili, mada u međunarodnim konvencija je to pravo deteta. Kada govorim o pravnim institutima, želeo bih da kažem da je vrlo bitan institut zaštite od nasilja u porodici. Smatram da je ovde došlo do jednog velikog promašaja u pogledu pravne regulative. Ako pogledamo šta je nasilje u porodici, zaključićemo da su sve to krivičnopravni instituti. Mi u Krivičnom zakonu imamo i krivično delo nasilja u porodici i sve ovo što je ovde navedeno obeležja su određenog krivičnog dela, a sve ovo je stavljeno i svrstano u parnični postupak. Malopre sam rekao da mi je sasvim jasno zbog čega je porodično pravo deo imovinskog prava, ali mi nije jasno zašto postupak u regulisanju ovog novog instituta mora da bude u okviru porodičnog prava. Moram da kažem da su mere koje su predviđene radi zaštite novost; i treba da bude novost, ali treba obratiti pažnju kako i na koji način. Evo šta bih predložio. Prva i druga mera – iseljenje i useljenje – mogu da idu, ali treća, četvrta i peta – to se odnosi na zabranu približavanja članu porodice, zabranu pristupa u prostor oko mesta stanovanja ili rada i zabranu daljeg uznemiravanja člana porodice – ne samo da nisu ustavne kategorije i ograničavaju osnovna ustavna prava, nego se u praksi ne mogu sprovesti. Pitam vas, ako parnični sud kao nadležni sud donese ovu odluku o zabrani uznemiravanja, šta će da se desi kada je ponovljeno uznemiravanje, kako će da reaguje sudski izvršitelj; da li će sudski izvršitelj da izađe i tom, kako ga nazva juče ministar, nasilniku kaže – no, no, ne može više, imamo strogog ministra, stroge zakone, i ovaj će to da poštuje? Dakle, od toga nema ništa. Ne može stajati sudski izvršitelj i razdvajati supružnike, bilo bračne, bilo vanbračne. To je apsolutno nemoguće. Koliko nam treba izvršilaca u našem pravnom sistemu? To su logične stvari koje nam nameću ova rešenja. Međutim, iza ovoga, ako smo hteli ovo da sprovedemo, morali smo da propišemo pravni propis koji će značiti prinudu i za ovoga. Dakle, nije dovoljna samo mera, nego mora postojati i prinuda. Šta u slučaju da se ova mera ne poštuje? Kako ćemo onda da odreagujemo? Sve su to stvari o kojima bismo ovde mogli da govorimo, ali ostavljam da ove stvari razjasnimo u raspravi o pojedinostima, jer je preostalo još malo vremena za mog kolegu.
Hvala, gospodine Stevoviću. Inače, Opšti imovinski zakon je bio za Crnu Goru, ne za Srbiju i Crnu Goru. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, tri minuta, a potom narodni poslanik Dobrica Janković, šest minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, posle Zakona o zaštiti životne sredine, poreskih zakona, Zakona o železnici, o poštanskim uslugama, došao je na red i porodični zakon, koji je pisan jednim delom po ugledu na belosvetska dostignuća. Tako će građani Srbije po ugledu na bezosećajni model zapadnoevropske porodice kreirati svoje porodične odnose. Dakle, stali smo u red da nam neko deli lekcije kako treba da izgleda srpska porodica, a ne zaboravimo, porodica je temelj svake države. S obzirom na vreme koje je preostalo poslaničkoj grupi SRS, osvrnuću se samo na dva problema. Skrenuo bih pažnju na jedan problem koji je u protekle dve godine privlačio pažnju javnosti Srbije, a to su optužbe, na stotine optužbi, za krađu beba u porodilištima u Srbiji. Prolaze godine od takvih događaja, deset, petnaest, dvadeset. Igrom sudbine dođe se do novih podataka, a onda krene potraga. Nekome je možda razorena porodica zbog eventualne krađe beba. Neko se psihički nije oporavio od takvog šoka. Da li ovaj predlog zakona pruža priliku majkama da pronađu svoju davno izgubljenu decu? Ne. U članu 250. u stavu 3. to pravo se ograničava rokom za ženu koja tvrdi da je majka deteta u odnosu na ženu koja je zvanično upisana u matičnu knjigu rođenih kao majka deteta, i to najkasnije deset godina od rođenja deteta. Znači, ako posle 15, 20 godina majka pronađe svoje dete, ona nema pravo da podnese tužbu za osporavanje materinstva. To je možda moguće po drugim zakonskim rešenjima, ali logično, pošto je ovo porodični zakon, treba da se da mogućnost baš i po ovom zakonu. Za ovaj problem predlagač bi trebalo da ima više sluha, s obzirom da nam se to već dešava i da je na neki način naša država suočena sa tim. Kada je reč o nasilju u porodici, otvoreno nasilje prema članovima porodice treba strogo sankcionisati po važećim zakonskim odredbama. Niko nema moralno pravo, a ni zakonsko, da grubim nasiljem razara osnovno tkivo svakog društva tj. porodicu. Koga je sve ovaj predlog zakona uvrstio u sastav porodice i koga pored članova porodice takođe štiti? U članu 197. stav 2. tačka 2. navedeno je sledeće - izazivanje straha pretnjom ubistva ili nanošenja telesne povrede članu porodice ili njemu bliskom licu. To "blisko lice" treba da se pojasni. Naljutite li bliskog prijatelja vaše supruge ili blisku prijateljicu vašeg supruga, i ako uz te pretnje promenite lični opis tom bliskom licu, možda i u rođenoj kući, lako možete kao "nagradu" da dobijete meru zaštite od nasilja u porodici, član 198 – izdavanje naloga za iseljenje iz porodičnog stana ili kuće, bez obzira na pravo svojine odnosno zakupa nepokretnosti. Zato će sada oni koji mogu da se svrstaju pod kategoriju bliskog lica uvek pri ruci imati ovaj zakon. Uz dogovorene svedoke jednog od supružnika, bliskog lica i sposobnog advokata, svaka, i minimalna konfliktna situacija može da se pretvori u nečuveno nasilje, a to dalje znači sankcije za onog na koga se krene u napad. Dakle, nasilnike u porodici treba ekspresno i drakonski kažnjavati, ali za neodređene stvari i uvođenje nekakvih bliskih lica treba biti oprezan u postupku sa akterima spora.
Reč ima narodni poslanik Dobrica Janković.
Dame i gospodo narodni poslanici, imali ste prilike da čujete kakav je stav Demokratske stranke povodom ovog predloga zakona i ja ću jednostavno ponoviti: mi stojimo iza ovakvog predloga, dakle glasaćemo za ovaj predlog zakona. Naravno da imamo izvesne primedbe i vi ste neke od njih mogli već da čujete u prethodnoj raspravi. Međutim, ono što ovom prilikom želim posebno da istaknem i izrazito da naglasim, to je nešto što je sudbina novih zakona i to nije specifičnost ni ovog saziva Skupštine, ni nekih prethodnih, a siguran sam ni budućih saziva Skupštine. To je da se zakon donese, a kakva će njegova sudbina u životu, u praksi da bude ne zavisi od toga kako taj zakon glasi, šta je u njemu sve napisano, da li on lepo izgleda, da li je usklađen sa nekim evropskim standardima ili sa onom zakonskom regulativom koja je aktuelna u ukupnom zakonodavstvu jedne zemlje. Prema tome, jedno je to što pišu zakoni; i u ovom zakonu Demokratska stranka kaže – to sasvim lepo stoji, to jeste usklađeno i to jeste ono za šta se Demokratska stranka, u oblasti o kojoj zakon o porodici govori, zalaže. Međutim, da li će to da doživi realizaciju u praksi zavisi od nas ovde, od Skupštine, od toga da li ćemo uspeti da nametnemo stav koji će postati stav u pravnoj praksi. Dovoljno često smo svedoci da u pravnoj praksi ono što piše u zakonu ne biva i da se sprovodi kroz određene improvizacije, odnosno, uslovno rečeno, toleranciju. Ovde ne sme da bude tolerancije, jer moj lični odnos, a rekao bih da je to možda deo profesionalne deformacije nas lekara, koji imamo nešto razvijeniji osećaj za genezu stvari, jeste da kada je u pitanju tema nasilje u porodici onda imam pravo da našu celokupnu javnost upozorim da nasilje u porodici može da proizvede niz devijacija u društvu, niz teških problema, ne samo u oblasti kriminala u užem smislu, nego i niz socioloških problema za društvo, dakle da negativno utiče na razvoj društva u najširem smislu. Zbog toga posebno podvlačim važnost implementacije ovog zakona u pravnoj praksi. Pod uslovom da smo se razumeli da pozdravljamo ukupan kontekst zakona, u smislu da ocenjujemo da on jeste korak napred u razvoju našeg građanskog društva, ostaje ozbiljna kritika, a posebno ćemo kroz raspravu o amandmanima govoriti o pitanju koje je postavljeno u članu 5, a to je pitanje o slobodi rađanja, odnosno odlučivanja o rađanju. Tu ćemo beskompromisno tražiti, pre svega od gospodina ministra da onako kako je beskompromisno, a po nekima preterano odlučno, govorio o bitangama itd., sa istom takvom energijom i odlučnošću stane uz stav da po pitanju rađanja, u smislu slobode odlučivanja o rađanju, odlučuje žena. Ponudićemo niz argumenata razne provenijencije u prilog ovakvom zahtevu da se oko toga usaglasimo. Ovde dolazimo do onog ključnog mesta. Ovo je toliko važna stvar. Stičem utisak da u javnosti nije prepoznato, a možda smo pomalo i mi zaslužni za to. Novinari ovog puta nisu tako zainteresovani za ovaj zakon kao što su za neke druge, a naročito kada su bile u pitanju plate poslanika i državnih funkcionera, više nego za druge stvari. Moramo da animiramo javnost kad donosimo ovakav zakon. Tačno je, ali i izazovno i zahtevno zvuči i implicira niz drugih tema i zaključaka, da je porodica temelj društva. Ministar je upozorio da se, kada govorimo o institutima, u kontekstu ovoga o čemu govorimo, ne radi o porodici, nego se radi o pojedincu, članu porodice. To je taksativno objašnjavao i to treba da razumemo. Mi idemo i kroz to korak napred. Prema tome, vratiću se na ono o čemu sam govorio kada je u pitanju nasilje u porodici, ali i niz drugih stvari koje se regulišu. Kada je u pitanju porodica, mi regulišemo sve stvari koje zaokružuju pitanja, u najširem smislu, slobode čoveka. Dakle, ovo jeste zakon koji postavlja na noge, na temelje pitanje slobode svakog pojedinca, građanina ovog društva. U tom smislu, moramo poruke te vrste i takve energije da uputimo javnosti, da tako gleda na njih. Dolazimo do onoga sa čime sam počeo – a neko je to rekao, naravno da je zadatak Skupštine da prati da li taj zakon živi u stvarnosti – da proizvedemo sve najbolje tekovine, a zakon jeste u tom smislu dobro postavljen, ovog zakona u praksi, u našim životima. Čuli smo različita mišljenja i neophodno je da postoje različita mišljenja. Oko ovih stvari, nemojte da se ubeđujemo. Slobodan sam da ocenim da smo tendenciozno došli do različitosti u stavovima oko nekih pitanja oko kojih ne smemo da se sporimo. To su pitanja koja govore o pravima i mogućnostima deteta da izražava slobodnu volju. Tu nismo odrezali paušalno, kao kad smo rekli da svako ima pravo da odlučuje o rađanju, svako ima slobodu, nego smo vodili računa da po izvesnim kriterijumima, biološkim i drugim, odredimo da li je to za jednu stvar od 14, za neku od 15, za neku od 16 godina. To jesu stvari koje iskustveno i naučno jesu obrazložene. Ministar je ispravno govorio da je bio multidisciplinaran prilaz u kreiranju članova ovog zakona. (Predsedavajući: Vreme.) Dakle, oko nekih osnovnih stvari, sada potpuno politički govorim, a taksativno ću govoriti u raspravi o amandmanima, moramo da se složimo; centralna stvar na koju treći put pozivam, to je da posebnu pozornost celokupnoj javnosti učinimo povodom donošenja ovog zakona. Što se tiče one zamene teza u delu rasprave koju smo imali prilike da čujemo, ovo nije zakon koji brine o populizmu i o našoj populaciji. To će tek doći na red. Prema tome, DS će, ponavljam još jednom, glasati za ovaj zakon, uz primedbu da obratimo pažnju na ono što ćemo govoriti kroz amandman na član 5.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Dobrici Jankoviću, s tim što moram da kažem da je, po članu 90. Poslovnika, vreme poslaničke grupe DS iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Ištvan Išpanović. Poslanička grupa G17 plus ima još 5 minuta.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ovde je više puta rečeno da imamo jedan zakon koji je donet pre 25 godina. Nije problem, po meni, u tome što je taj zakon donet pre 25 godina, jer imamo mi dosta drugih zakona koji su doneti davno, a i danas se primenjuju i danas su moderni zakoni. S ovim zakonom imamo problem da je potpuno zastareo, da nema sve one pravne institute koje poznaje moderno porodično zakonodavstvo u svetu i zbog toga treba ovaj zakon menjati.Znači, ovaj zakon je u potpunosti zastareo i ne slažem se sa kolegama koji su govorili o tome da bismo krpljenjem sada važećeg zakona imali primeren zakon u sadašnjoj situaciji. Imamo čitav niz novina u ovom zakonu, o tome je ministar detaljno govorio, kao što su: pravo deteta, zajedničko vršenje roditeljskog prava, zaštita porodice, posredovanje u bračnim sporovima, bračni ugovor itd., a imamo i dosta pravnih instituta koji su na drugi način rešeni nego ranije. Samo bih jednu malu ispravku dao što se tiče pravnog instituta stanovanja (habitatio). Naime, ovde se govori o tome da je to potpuno novi pravni institut. Pravnici iz Vojvodine koji se bave svojom strukom malo duže znaju da je takav pravni institut postojao u zakonu o braku Vojvodine, koji je iz poznatih razloga ukinut pre 15 godina. Prema tome, spadam u one sudije koje su primenjivale taj institut pre više od 15 godina. Bilo je puno kritike u odnosu na institut stanovanja. Moram reći da je taj institut takav pravni institut koji treba primenjivati veoma, veoma restriktivno. Mislim da će biti na sudijama da odmere kada je nužno da se taj institut primeni, znači da se vlasnik ili suvlasnik stana iseli iz stana, ali stvarno samo u onim sporovima gde je to nužno, gde je to u interesu dece. Ovde je bilo reči o tome da se primena zakona odlaže zbog toga da bi se sudije obučile, jer stvarno imamo puno novih pravnih instituta i neće biti jednostavno da se ti instituti primene. Međutim, plašim se drugog razloga. Naime, da li ćemo uopšte imati sudije koje će uspeti da u ovim kratkim rokovima koji su predviđeni zakonom donesu odgovarajuće sudske odluke. Polazim od današnje prakse. U ovim porodičnim odnosima najjednostavnija sudska odluka je, recimo, izmena odluke o visini izdržavanja. Mi imamo u današnjoj praksi da sudije ne pišu te odluke za mesec, dva dana. Kako ćemo od takvih sudija očekivati da mnogo složenije presude donesu, odnosno da sprovedu postupak i da napišu presude u jednom veoma kratkom vremenu? (Predsednik: Vreme.) Zbog toga mislim da treba odabrati sudije koje će suditi u specijalnim sporovima, pod ovim veoma kratkim rokovima, i da te sporove ne treba poveravati bilo kome. Hvala lepo.
Zahvaljujem se gospodinu Išpanoviću. Reč ima narodni poslanik Goran Davidović i on je poslednji govornik u načelnom pretresu.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, u savremenom svetu jedna od najznačajnijih funkcija države jeste briga o porodici. Novi porodični zakon koji se danas nalazi pred nama predstavlja doprinos resornog ministarstva i Vlade Republike Srbije evropskim integracijama. Novi zakon odražava novi karakter porodičnih odnosa i ima za cilj usklađivanje ove oblasti sa Ustavnom poveljom i Poveljom o ljudskim i manjinskim pravima na nivou unutrašnjeg zakonodavstva, sa jedne strane, kao i harmonizaciju domaćeg zakonodavstva sa međunarodnim propisima i standardima, posebno u oblasti prava čoveka. Na taj način ovaj zakon štiti pravo na život bez nasilja, straha, diskriminacije, fizički i psihički integritet i dostojanstvo ličnosti, fizički i duševni mir, porodicu, mirno i bezbrižno detinjstvo, što je sve skupa cilj svih nas. Tako se u oblasti porodičnih odnosa uspostavlja normativni sistem, kompatibilan savremenom evropskom zakonodavstvu i praksi, uz puno uvažavanje novog karaktera porodičnih odnosa i savremenog koncepta prava čoveka, a posebno prava deteta. Na osnovu dvodecenijskog iskustva u primeni Zakona o braku i porodičnim odnosima, novim zakonom obezbeđujemo bolju i potpuniju pravnu zaštitu porodice, sa posebnim osvrtom na povećanje i obezbeđivanje prava deteta. Ona se izdvajaju kao posebna prava, nezavisno od prava roditelja i definisane odgovornosti roditelja, nezavisno od njihovog bračnog statusa. U ovom zakonu sud odlučuje o ograničavanju prava roditelja, za razliku od do sada važećeg zakona koji tu nadležnost pripisuje centrima za socijalni rad; reguliše se pitanje zaštite dece bez roditeljskog staranja i unapređuje institut usvojenja, hraniteljstva i starateljstva. U svim ključnim institutima došlo je do pozitivnih promena, a posebno bih ukazao da se nasilje u porodici u navedenom zakonu tretira na jedan potpuno drugačiji način. Ovim zakonom će nasilje u porodici biti sankcionisano brže i efikasnije. Nasiljem će se smatrati svako ponašanje kojim jedan član porodice ugrožava telesni ili duševni integritet drugog člana, zatim pokušaj nanošenja telesnih povreda i izazivanja straha. Sankcioniše se i silovanje u braku, bez obzira na to da li je brak zaključen ili se radi o vanbračnoj zajednici. Koje su to mere zaštite od nasilja u porodici? Pre svega, mogućnost iseljavanja nasilnika iz kuće ili stana, zatim zabrana dolaska u kuću i kraj gde žrtva nasilja živi, kao i na njeno radno mesto. Predviđeno je i obavezno lečenje od bolesti zavisnosti, kao i psihijatrijsko lečenje nasilnika, a mere zaštite mogu trajati najviše godinu dana. Tako nasilje prestaje da bude privatna porodična stvar, a pravo na zaštitu priznaje se i licima u posebnom emotivnom odnosu; odstupa se od uobičajenog shvatanja porodice i obuhvata se širi krug lica koja mogu da uživaju zaštitu. Taj veliki korak u porodično-pravnoj zaštiti predstavlja mogućnost iseljenja nasilnika iz porodičnog stana ili kuće, bez obzira na pravo svojine, kao i nalog za useljenje lica koje je nasilno iseljeno; zabrana približavanja članu porodice na određenoj udaljenosti, kao i zabrana pristupa mestu rada i stanovanja. S obzirom na to da je reč o potpuno novom institutu u našem pravu, sva sporna pitanja biće rešavana na sudu, pri čemu će sudije koje se bave tom problematikom takođe morati da prođu određene edukativne programe. Novine predstavljaju odredbe kojima se vrši usklađivanje sa odredbama ratifikovanih međunarodnih ugovora, novi pravni instituti, dok su neki postojeći instituti i zakonska sistematika reformisani ovim zakonom. Tekst porodičnog zakona usklađen je sa odredbama međunarodnog prava, pri čemu je direktno preuzet član 8. Evropske konvencije o ljudskim pravima, koji govori o pravima porodičnog života, kao i odredba člana 7. Konvencije o pravima deteta. Ovim zakonskim rešenjem predviđeno je da će dete imati pravo da se samo, odnosno preko nekog drugog lica ili ustanove obrati sudu ili organu uprave i zatraži pomoć u ostvarivanju svojih prava na slobodno izražavanje mišljenja. Sud je dužan da se stara o tome da dete blagovremeno dobije sva obaveštenja koja su mu potrebna, da mu dozvoli da iznese svoje mišljenje, kao i da tom mišljenju posveti dužnu pažnju, u skladu sa godinama i zrelošću deteta. Zakonskim predlogom zadržan je termin "roditeljsko pravo" u nameri da se i time potvrdi pravo deteta na to da roditelji, pre nego iko drugi, treba da se staraju o njemu. Ovim porodičnim zakonom predviđena je odredba o tome da roditelji mogu nastaviti da zajednički vrše roditeljsko pravo i kada prestanu da vode zajednički život, ako zaključe sporazum o zajedničkom vršenju roditeljskog prava i ako sud proceni da je to u najboljem interesu deteta. Novi pravni instituti imaju cilj da pokriju pravne praznine koje postoje u prethodnom zakonu, da afirmišu određena dečja i građanska prava i da u potpunosti promovišu učešće građana u svim procesima koji se njih tiču, i koji će na taj način na sebe preuzeti potpunu odgovornost za sopstveni život. Jednu od novina predstavlja institut emancipacije, koji predviđa pokrivanje pravne praznine iz prošlog zakona po kojoj je radnik maloletnik sticao punu poslovnu sposobnost pre punoletstva samo ukoliko stupi u brak, a sada će maloletnik sa napunjenih 16 godina imati punu poslovnu sposobnost. Deci će biti data mogućnost da učestvuju u donošenju svih odluka važnih za njihov život. Stupanjem na snagu ovog zakona, dete od 15 godina, koje je sposobno za rasuđivanje, imaće pravo da samo odluči kod kog roditelja će živeti i na koji način će održavati kontakt sa roditeljem sa kojim ne živi. Takođe, moći će samo da odluči o pristanku na medicinski zahvat. Dete od 10 godina, ako je sposobno da rasuđuje, ima pravo da se usaglasi sa usvojenjem i hraniteljstvom i da samo predloži ko će mu biti staratelj. Ukratko, deca će moći da izraze svoje mišljenje u svakom sudskom i upravnom postupku gde se odlučuje o njihovim pravima, o čemu ih do sada, najčešće, niko nije pitao. Kada je reč o materijalnom obezbeđenju porodice, umesto opštinskog proseka uvodi se prosečna republička plata kao cenzus za ostvarivanje ovih prava. Instituti iz prethodnog zakona, kao što su: vanbračna zajednica, pretpostavka bračnog očinstva, usvojenje, starateljstvo i hraniteljstvo, pretrpeli su određene promene. Institut usvojenja više nije ugovor privatnog prava, već je oblik zaštite deteta bez roditeljskog staranja o kome odlučuje nadležni organ starateljstva - rešenjem. I, umesto dosadašnja dva, ovaj zakon poznaje samo jedan vid usvojenja. Sada je gornja granica za usvojenje punoletstvo, dok je donja granica tri meseca života. Majka ne može dati saglasnost za usvojenje na porođaju, već nakon što dete napuni dva meseca, a rok u kome može da se predomisli i povuče tu saglasnost je 30 dana. Usvojitelji mogu biti ljudi koji su od deteta stariji najmanje 18, a najviše 45 godina. Pored bračnih partnera i vanbračni partneri, pojedinci i strani državljani mogu biti usvojitelji pod određenim, strogo kontrolisanim uslovima. U ovom zakonu sporazum o razvodu braka ograničen je dodatno i postojanjem pismenog sporazuma supružnika o deobi zajedničke imovine, pored postojanja sporazuma o vršenju porodičnog prava. Taj deo se odnosi na član 40. Time se želelo da se supružnici podstaknu da dva najvažnija segmenta svojih međusobnih odnosa posle razvoda braka razreše sporazumno, kako bi imali pravo na sporazumni razvod braka. Svi postupci iz oblasti porodičnih odnosa kreirani su kao hitni, odnosno sudovi će biti u obavezi da po prijemu tužbe najkasnije u roku od 15 dana održe prvo ročište, a ukoliko je reč o slučaju zaštite od nasilja u porodici najkasnije u roku od osam dana. Očigledno je da će se novi zakon kvalitativno umešati u unutrašnje stvari naših porodica i do temelja promeniti neka od naših pravila ponašanja, pre svega kada je reč o nasilju u porodici, pogotovu kada znamo da skoro 80% žrtava među ženama nikada ne prijavi taj slučaj, pri čemu nije mali broj ni dece koja su zlostavljana a ostaju bez pravne zaštite. S obzirom na to da je Srbija tradicionalno društvo i da je porodica snažna institucija, ovaj zakon će svakako doprineti da uređivanjem ovih odnosa na suštinski i kvalitetan način obezbedimo put ka evropskim integracijama. Zato će Demokratska stranka Srbije dati podršku ovom zakonu i glasati za ovaj zakon. Hvala.
Hvala vama. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? Izvolite, reč ima narodni poslanik Anita Beretić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Demokratske stranke.
Uvaženi predsedniče, pre nego što pokušam da sumiram ovu dvodnevnu raspravu, ipak vas molim da, na osnovu člana 82. Poslovnika, utvrdimo kvorum. Izražavam sumnju u to da imamo kvorum za rad.
Hvala. Molim vas da se vratite na mesto da biste pomogli da utvrdimo kvorum. Molim vas, imamo zahtev ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe Demokratska stranka - Boris Tadić da utvrdimo kvorum. Molim sve poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Molim gospođu Beretić da ubaci svoju karticu, jer na osnovu odluke Administrativnog odbora onaj ko traži utvrđivanje kvoruma mora da bude prisutan u sali i da učestvuje u utvrđivanju kvoruma. Zahvaljujem. Hvala vam. Nemamo kvorum, pa dajem pauzu od tri minuta. [[Posle pauze.]] Zahvaljujem. Konstatujem da Skupština trenutno nema kvorum da bi nastavila rad, tako da će raditi sledećih nedelja. Veliko je zadovoljstvo, nastavljamo sa radom u 10,00 sati ujutru 16. februara. Svima čestitam Dan državnosti 15. februar, a svima koji slave čestitam slavu. Čestitam Srpskoj radikalnoj stranci sutra slavu. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuju 102 narodna poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Radojko Obradović, Goran Svilanović, Žarko Korać, Miroslav Markićević, Radič Joković - pre podne. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: – PREDLOG PORODIČNOG ZAKONA (načela; pojedinosti ) Podsećam da se na kraju poslednjeg dana rada sednice za reč javila narodni poslanik Anita Beretić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Demokratska stranka - Boris Tadić. Ima reč narodni poslanik Anita Beretić.