Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 120 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u elektronski sistem za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika i da imamo uslove za rad, saglasno članu 88. stav 2. Traženje obaveštenja na osnovu člana 235. Poslovnika Narodne skupštine. Utorkom i četvrtkom, na osnovu odredaba Poslovnika Narodne skupštine, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, u primeni je član 235. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, odnosno pravo narodnih poslanika da traže obaveštenja i objašnjenja. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje, u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da) Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, imam pitanje za predsednika Vlade, gospodina Cvetkovića. Pitanje će se odnositi na nešto što je dosta vezano za još uvek aktuelnu posetu turskog predsednika Srbiji. Vidimo da će danas biti neki forum o ekonomskoj perspektivi Sandžaka. Ne znam zašto se ne kaže, recimo, Raške oblasti. Nemam ništa protiv ni da se kaže i Sandžaka, ali ako već govorimo o regionalizaciji Srbije i svega ostalog, zašto ne o ekonomskoj saradnji sa Suboticom, nego, konkretno, samo s tom oblašću? U poslednje vreme, poslednjih par meseci, učestale su posete, evo, sada i turskog predsednika. Pre mesec dana je bio turski ministar inostranih poslova, koji je, inače, u jednoj izjavi nedavno rekao da će Turska raditi na tome da se napravi neka vrsta povezivanja, čak i državnog jedinstva. Nazvao je to novom otomanskom državom, bukvalno tim rečima, od Turske do Bosne, a, kažem, u poslednje vreme je čest gost naše države. Takođe, česti su gosti naše države turski predstavnici vojske, načelnik generalštaba, a i naš ministar odbrane je nedavno bio u Turskoj kao gost ministra odbrane i turske armije. Dešava se nešto veoma čudno. U vreme kada NIS donosi odluku da, zajedno s jednom američkom kompanijom, napravi potpuno novu rafineriju u Srbiji od 450 miliona evra, koja bi zadovoljila potrebe cele bivše Jugoslavije, pa i šire, koja će zadovoljiti potrebe za derivatima celog ovog regiona, uporno se nameće, mada realizacija toga još nije došla u grad Smederevo, jer su se građani Smedereva pobunili, da se napravi rafinerija od strane jedne kompanije koja nije nikada šraf proizvela u svojoj istoriji, koja ima 150 dolara osnivačkog kapitala, a zove se "Komiko oil". Ta bi rafinerija trebalo da se napravi za nekih 200 miliona dolara, bez postojanja luke, i da se nekim cevima sa Dunava istovara sirova nafta, zamislite, iz Nigerije, da se onda kod nas prerađuju derivati. Ne zna se ni kapacitet, ni za šta bi ta rafinerija služila. Takve rafinerije, obaveštavam vas, koje koštaju 200 miliona dolara, montažne su i postoje tri takve u Avganistanu. Uveliko se priča da je to, u stvari, rafinerija za potrebe američke vojske na KiM-u. Dolazim na svoje pitanje, na koje očekujem odgovor od predsednika Vlade, od potpredsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova. Od 16. septembra čekam pisani dokument, protokol, o saradnji naše policije s Euleksom i do dana današnjeg ga u originalnom tekstu nisam dobio. Tražiću to i na Odboru za odbranu i bezbednost. Tražiću, ako treba, i preko poverenika, gospodina Šabića. Nadam se da ću na ovo pitanje dobiti odgovor. Postoji informacija da se, posle odustajanja SAD-a od raketnog štita u Poljskoj i Češkoj, planira pravljenje raketnog štita na teritoriji KiM-a i Turske, upotrebom našeg radarskog sistema na Kopaoniku, koji se, čak, ne nalazi na onoj teritoriji gde je administrativna linija sa KiM-om, uz neke dorade koje bi oni odradili na tom sistemu. Znači, moje pitanje glasi, zbog toga što su indikativne silne posete turskih predstavnika Srbiji, i tražim od predsednika da mi odgovori – da li ima informacije bilo od američkog ambasadora, BIA-e, VBA, o tome da li zaista SAD planiraju da deo raketnog štita instaliraju na našoj teritoriji, tj. na KiM-u?
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, imam dva pitanja. Prvo pitanje bih uputio predsedniku države, gospodinu Borisu Tadiću, premijeru Mirku Cvetkoviću, gospodinu ministru energetike Škundriću, gospodinu infrastrukture Mrkonjiću, direktoru "Srbijagasa", gospodinu Bajatoviću, i potpredsedniku Vlade, gospodinu Ivici Dačiću, pa ko hoće od njih da odgovori. Do 2000. godine, dok je SPS bio na vlasti, Srbija je od Rusije kupovala gas tako što je mogla da ostane dužna. Plaćali smo kada stignemo. Ostao je dug od 187 miliona dolara. Godine 2003, gospodin Đelić, vraćajući se iz Moskve, na aerodromu je održao konferenciju za štampu i rekao – rešili smo ruski dug. Međutim, Ruska država nikada nije ratifikovala taj dogovor, odnosno sporazum, i taj dug se i dalje vodi i u knjigama u srpskoj firmi, a i Rusi i dalje potražuju stari dug za gas. Postavljam pitanje svima koji su učestvovali u ovim razgovorima koje sam pomenuo – da li ste tokom te jednodnevne ''veličanstvene'' posete, tog poklonjenja velikoj sili, da li predsedniku Medvedevu, da li njegovim saradnicima i svima koji su bili u pratnji, postavili pitanje – šta je sa starim ruskim dugom? Zbog čega ovo govorim? Vrednost ''Srbijagasa'' procenjena je na 160 miliona evra, ili dolara. Naš stari dug za gas prema Rusima je veći. Šta će se desiti ako ruski partner, koji je 51% vlasnik u NIS-u, koji već jeste 51% zajednički vlasnik u preduzeću koje će jednog dana biti formirano, bude poželeo da kupi ''Srbijagas''? Ne zaboravite, ''Srbijagas'' je počela da kupuje firme po Srbiji: Azotaru, Fabriku stakla, ''Beogradsku informatiku''. Postavljam pitanje – da li je neko postavio pitanje ruskoj strani šta je sa starim dugom koji Srbija ima prema Rusiji? Na koji način će se to, kako je rekao gospodin Đelić, rešiti, a on je tada govorio da je to rešeno? Drugo pitanje postavljam direktno predsedniku Borisu Tadiću – ko ga je obmanuo, ko ga je prevario, a samim tim prevario i građane Srbije, ugrozio javni interes? U ovoj sali ima puno onih koji su govorili o tome. Najviše smo o tome slušali od jedne partije koja je sada koalicioni partner DS-a i od jedne partije koja je pre toga bila koalicioni partner – da će Srbija zarađivati od taksa na tranzit gasa kroz Južni tok 200 miliona evra godišnje. To je laž. U memorandumu koji je Srbija potpisala sa Rusijom jasno stoji da je to komercijalni ugovor između dve firme – ''Srbijagasa'' i ''Gasproma'', gde 49% učešća ima ''Srbijagas'', a 51% ''Gasprom''. Kada kupujemo, kada nam gas dolazi iz Mađarske, mi ne plaćamo tranzit mađarskoj državi, nego mađarskom MOL-u. Tako će biti isto, jer neće biti tranzitnih taksa, što se jasno vidi iz ovog memoranduma. Ko je obmanjivao predsednika Tadića, samim tim i javnost Srbije, da ćemo zarađivati tolike pare kada bude izgrađen Južni tok? Komercijalni ugovor koji je potpisan jasno daje onome ko sto posto upravlja zajedničkim preduzećem, koje će formirati ''Srbijagas'' – Južni tok – i ''Gasprom'', da prikazuje samo dobit. Kako se upravlja javnim preduzećima u ovoj državi, svi građani vide, pa se tako 130 miliona dinara dalo za trubače pre neki dan. (Dragan Todorović, s mesta: Šta fali trubačima?) Fali trošku, gospodine Todoroviću. Znači, ko je obmanuo predsednika Tadića kada mu je rekao da ćemo zarađivati od taksa, zato što nećemo zarađivati od taksa, nego će zarađivati zajedničko preduzeće, koje će na kraju godine iskazivati dobit, a tu dobit može da prikaže ili ne – to smo videli kada je u pitanju završni račun NIS-a za 2008. godinu, čas smo u plusu, čas smo u minusu, zavisno kako odgovara onima koji vladaju. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, žao mi je što tu nije ministar pravde, pošto bi prvo pitanje trebalo da bude upućeno baš ministru pravde, pa neka se to uradi pismeno. Postavljam pitanje – kako je moguće da u kancelariji državnog sekretara Slobodana Homena, pored zastave Srbije, bude istaknuta i zastava EU? Time se direktno krši član 30. stav 4. Zakona o državnim obeležjima, gde se kaže: „Zastava Republike Srbije nalazi se na desnoj strani, spreda, gledano od zastave strane države ili međunarodne organizacije, ako se ta zastava ističe u Republici Srbiji, prilikom zvanične posete ovlašćenog predstavnika strane države ili međunarodne organizacije“. Jedino ako Slobodan Homen nije i strani državljanin. To je, prosto, neverovatno i zapanjujuće je na kakav način se ponašaju naši zvanični državni činovnici. Ako ste mogli da tužite, da podnesete optužbu ili prekršajnu prijavu, šta ste već uradili, zbog toga što je Boris Tadić bio na stadionu, mislim da Slobodan Homen ne bi trebalo da uživa veću zaštitu od Borisa Tadića. Trebalo bi da se pokrene postupak. Pre svega, zato da se ovo nikada više ne desi, a drugo, zato što je prekršio Zakon. Drugo pitanje postavljam Ministarstvu inostranih poslova – šta će preduzeti i kako će reagovati na izjave ministra inostranih poslova Turske Ahmeta Davutoglua u Sarajevu? Kada pogledate šta je on rekao i ono što priča Boris Tadić, prosto čovek ne može da poveruje – ili je Boris Tadić apsolutno neinformisan, ili prelazi preko nekih stvari preko kojih se ne može preći. Kako može da se pređe, kada ministar inostranih poslova Turske kaže da je cilj turske politike uspon otomanskog Balkana? Da li je Boris Tadić obavešten o ovoj izjavi ministra inostranih poslova? Kaže: „Turska je odgovorna za BiH. Napravićemo Balkan Kavkaz, Srednji istok, zajedno sa Turskom.“ Takođe je rekao da su istorija, sudbina i budućnost Turske i BiH zajednički, kao što je i teritorijalni integritet BiH za Tursku jednako važan kao i teritorijalni integritet Turske. Da li to on upozorava da će Turska reagovati kao da neko napada njenu teritoriju? Šta je sa Republikom Srpskom? Da li Turska podrazumeva da je i Republika Srpska deo otomanskog Balkana i da bi u skladu s tim Turska trebalo da vodi spoljnu politiku, jer on to i ne krije? Turski ministar inostranih poslova kaže: „Mi želimo novi balkanski region, utemeljen na političkim vrednostima, ekonomskoj međuzavisnosti, saradnji i kulturnoj harmoniji – to bi bio otomanski Balkan. Mi ćemo obnoviti ovaj Balkan. Otomanska stoleća Balkana su uspešna priča, pa je sada treba obnoviti.“ Ali, postoji jedna stvar koju mi znamo. Možda ministar Turske ne zna. Za vreme njihove uspešne priče mi smo bili u ropstvu skoro pet vekova. Oslobodili smo se tog ropstva. Da li nama Turska nagoveštava da bi moglo da se ponovi to stanje? Kako je moguće da nam takva zemlja bude strateški partner? Ima li neko normalan u ovoj državi ko vodi ovu državu? Recite mi šta bi se desilo kada bismo mi uputili pitanje turskom predsedniku – kako oni rešavaju pitanje Kurda u Turskoj? Da li bi to bilo mešanje u unutrašnje stvari Turske ili ne, ili da po istom receptu Srbija ima isto pravo da rešava pitanja unutrašnjih stvari, kao što to rešava Turska? Ja razumem da se Turska bavi pitanjima njihove nacionalne manjine na KiM-u, koja je izuzetno ugrožena, ali nije bila nijedna jedina reč, kada je u pitanju KiM…
Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik, gospodin Tomislav Nikolić.
Imam pitanje za predsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova, odnosno za sve vas koji sada vodite Srbiju, zahvaljujući zbiru glasova koje imate u Skupštini Srbije. Znam da ste prezauzeti ovih meseci da popunite budžet kreditima, pozajmicama, dodvoravanjem međunarodnim i finansijskim institucijama, rezanjem svega humanog i socijalnog što je još ostalo u tragovima od prethodnih diktatorskih režima koje ste nasledili, pa ste nam uveli ovu demokratiju. Moram da pitam, gde to izgubiste brigu o običnom čoveku, posebno o mladim ljudima, posebno o maloletnicima, o učenicima srednjih i osnovnih škola? Znam da je vašim dolaskom na vlast poremećen sistem vrednosti u Srbiji, da je ono što je bio moral, danas skoro nemoral, ono što je bio nemoral, danas proglašavate za najviši moral, ali zaista ne može više da se izdrži. Juče sam razgovarao s velikom grupom dece. Sedite i razgovarajte s njima, pitajte ih šta je sada ''in'', ko su ''face'', da vam kažu da su to ona deca koja voze skupe automobile ili ih roditelji dovoze u skupim automobilima, da su to oni koji se tuku na stadionima s policijom, da su to oni koji valjaju drogu, oni koji menjaju devojčice kako im se prohte, oni koji imaju jedinice u školi, da su to oni koji posle toga nikada ništa u životu ne urade i najčešće završe s one strane brave ili, nažalost, najčešće završe kao teški bolesnici, skoro uvek sa tragičnim ishodom. Sve je to lepo, da vi od godine do godine novim zaduženjima podmirite penzionere da bi glasali za vas, podmirite razne strukture, policijske, državne, da bi glasali za vas, ali u ovoj državi uskoro neće imati ko da glasa. Vi ste zanemarili potpuno brigu o mladima u Srbiji. Vas to ne interesuje; kao leptir za jednu noć, vi letite oko sijalice. Zato vas molim, sve vas koji ste ozbiljni, posebno vas u poslaničkim klupama, znam da među vama ima dobrih domaćina, dobrih roditelja, zabrinutih za sudbinu Srbije, razgovarajte malo na tim svojim sastancima na kojima pružate podršku Vladi i pitajte ih šta je smaloletničkom delinkvencijom. Pitajte ih zašto svako školsko dvorište nije potpuno osvetljeno, zašto nije kamerama vezano za najbližu policijsku stanicu ili za kancelariju sekretara škole? Kako je moguće da se brutalne tuče, u kojima mlada deca gube i život, dešavaju u školskim dvorištima? Kako je moguće da se droga prodaje potpuno mirno u školskim dvorištima? Da li je tačno to što mi juče pričaju ona deca, da se policajci u srednjim školama uglavnom zabavljaju razgovorima s mladim devojkama? Razmislite malo o tome gde to vodite Srbiju. U vezi s posetom predsednika Turske, SNS poštuje Tursku kao državu, kao zemlju koja je prosperitetna, napredna, ali je ta njena moć, taj njen novac probudio u nekima od njih nekakve starovekovne aspiracije. Srbija ne reaguje na izjave turskih zvaničnika. Pokušali ste posetom predsednika Turske da malo minimizirate odjek predsednika Ruske Federacije u Parlamentu i, naravno, nije vam uspelo. Ovde biste doživeli krah i toga ste bili potpuno svesni. U poslednjih 15 dana nam se dešavaju dva teška problema koje treba da rešava Vlada Srbije, a ne rešava ih. Jedan je Makedonija, koja uspostavlja granice s Kosovom, s nezavisnom državom Kosovo. Negde sam saznao da je ministar uputio oštru notu. Sramota je za državu Srbiju da upućuje oštru notu kad joj neko mimo nje crta granice. Od kako je Srbija, mi nismo dozvoljavali da neko mimo nas crta granice. Druga stvar je svojatanje od strane Turske, cele Srbije ili nekih njenih delova, a posebno nekih građana Turske. Zato molim državu da se izjasni da li to što Turska svojata Rašku oblast, ili Sandžak, znači da su muslimani u Raškoj oblasti, ili u celoj Srbiji, po turskom shvatanju, Turci? Da li se to Turska zalaže za njih kao za nacionalnu manjinu? Ako je tako, ako ti ljudi prihvataju da su Turci, nemam ništa protiv. Hajde da ih zaštitimo kao tursku manjinu.
Pet minuta. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, postavio bih pitanje za Vladu – da li zakoni koji se donose u ovom parlamentu, da li naše strategije, prostorni plan, vrede nečemu, da li državne komisije koje se formiraju da reše neke probleme imaju svrhe, ili će onaj ko navrati u Srbiju, u prolazu, i sretne se s predsednikom Srbije ili ministrom inostranih poslova izaći i promeniti kompletan koncept razvoja Srbije? Ne može predsednik Turske da dođe u posetu Srbiji i da izađu naši čelnici i kažu – gradiće se autoput tuda i tuda. Tačno je da treba da se gradi autoput i tačno je da postoje dve varijante. Tačno je da je država odredila državnu komisiju koja će ispitati i argumentovano dokazati koja je varijanta bolja, ekonomski opravdanija i u prostornom planu Srbije prihvatljiva, ali ne da dođe neko sa strane i da zacrta strateški važne projekte koji će se raditi kroz Srbiju, s tim što kaže – mi ćemo pomoći tu gradnju. Da li je tačno da most na Dunavu može da se radi bez tendera i da Đilas učestvuje u tome, da drži konferencije za novinare, a napada nas, preko raznoraznih medija, za neke sitnice koje su možda odrađene u hitnom postupku, koje su vrednosti i veličine hiljaditi deo, a da se nekome spolja dodeli tako veliki projekat, bez ikakve tenderske dokumentacije, bez idejnog projekta, bez projektne dokumentacije? Kako je moguće da neko potpiše ugovor za nešto za šta ne postoji nikakav projekat za sada, ne postoji predračun vrednosti, i da još obeća da će se to raditi, i kako će se raditi, i koliko će ko učestvovati u tom poslu itd., a nemamo uopšte papire? Kako je moguće da sada Vlada Republike Srbije radi van zakona, jer je Zakon o budžetu prekršen i konstantno se krši do kraja godine? Zašto Vlada ne uđe u rebalans budžeta, da vidimo, da možemo da kontrolišemo sredstva kojima se trenutno raspolaže, na koji način i po kojim projektima koji se trenutno rade? Imam utisak da je Vlada dozvolila opštu anarhiju, opšti haos u državi, koji je potpuno razorio sistem institucija, i da se ovde sve stavilo u ruke pojedinaca. Imam jedno veoma važno pitanje – da li je tačno da su ljudi koji vode UBOPOK pronašli malverzacije kod jednog od aktuelnih ministara, pronašli velike svote novca na njegovim računima, privatnim i raznoraznim računima, a da se to drži još uvek u tajnosti? Ljudi iz UBOPOK-asu pronašli i nenamensko trošenje sredstava iz Fonda za razvoj i pranje novca preko nekih firmi za pojedine funkcionere, najviše funkcionere države. Da li je tačno, ili nije tačno? Ljudi iz UBOPOK-a koji su mi to rekli kažu da postoje i zapisnici o tome. Da li je to tačno i zašto se to čuva, zašto se ne obelodani, zašto se o tome ne raspravlja? Da li je neko do te mere privilegovan da niko nema snage da stane tome na put? Ne možemo se ponašati ovako da bismo kupovali neki mir u vladajućoj koaliciji, da bismo tolerisali određene malverzacije, da bi ova vlada pošto-poto opstajala. Prema tome, pitanja su jasna i glasna. Kako je moguće, ponavljam, da se posao vredan desetine miliona evra dodeli bez tendera, bilo kome, na koji način, kako je određena vrednost, kako je određena početna cena? Ovde se operiše i ciframa, a nije urađen projekat, nije urađena određena prateća dokumentacija.
Da li još neko od narodnih poslanika želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić. Izvolite.
Zahvaljujem. Želim da postavim pitanje Vladi Srbije. Da li postoje i kakvi su efekti Programa za posebno zapošljavanje žena, odnosno Programa za podsticanje zapošljavanja žena? Dakle, kakvi su finansijski efekti tih programa i kakvi su njihovi benefiti? Takođe, u svetlu ove teme, želim da pohvalim inicijativu potpredsednika Vlade Mlađana Dinkića i preliminarno prihvatanje od strane MMF-a da se starosna granica za odlazak u penziju za žene ne pomera i ne izjednačava s onom koju će imati muškarci. Zašto sve ovo govorim? Zbog toga što je činjenica da položaj žena i muškaraca na tržištu rada nije jednak, a afirmativne mere za uspostavljanje jednakog položaja, svakako, ne predstavljaju diskriminaciju i nešto što ugrožava rodnu ravnopravnost. Želim da podsetim da je stopa nezaposlenosti žena dvostruko veća od stope nezaposlenosti muškaraca, da je među zaposlenima 44% žena, a među nezaposlenima 53% žena, a da je razlika u platama između žena i muškaraca 16%. Znači, muškarcima su plate veće za 16% nego plate žena, što jasno ukazuje na neravnopravan položaj žena i muškaraca na tržištu rada i uopšte u oblasti zapošljavanja. Zašto je sve ovo važno? Zato što su žene u različitom položaju, pre svega, zbog toga što se brinu o porodici i zbog toga što je konflikt uloga, znači, posla i karijere, s jedne strane, i porodice, s druge strane, mnogo izraženiji kada su žene u pitanju i to je nešto što svako društvo mora da uvažava. Naime, podaci pokazuju da je među onima koji iz porodičnih razloga napuštaju posao 80% žena. Isto tako, nakon razvoda, među onima kojima se poveravaju deca na samostalno roditeljsko staranje 80% je žena. Znači, 80% žena nakon razvoda brine o deci. Potpuno je jasno da onda one ne mogu biti u istom položaju kada je u pitanju zapošljavanje i njihov doprinos na radu. Takođe, među onima kojima je jedini rad onaj koji se obavlja u domaćinstvu, 98% je žena. Dakle, potpuno je jasno da su žene u položaju da imaju veliki konflikt između brige o porodici i posvećivanja karijeri i zato je neophodno primeniti afirmativne mere na zapošljavanje žena i koncipirati posebne programe za to zapošljavanje. Takođe, žene su u znatno manjoj meri u mogućnosti da se samozapošljavaju, pre svega, zbog toga što nemaju imovinu u vlasništvu, jer se svega 30% imovine vodi kao vlasništvo žena, što ih značajno onemogućava da dobiju neki kredit ili pokrenu samostalni posao. Zbog toga, još jednom želim da naglasim, u ime brojnih žena koje pitaju – da li postoje posebni načini da se one zaposle? Pre svega, ovde želim da istaknem da žene u starosnom dobu preko 45 godina čine veliki broj nezaposlenih žena. Na tržištu rada u Srbiji nalazi se 28.500 žena između 50-55 godina. To su one žene koje su veoma teško zapošljiva kategorija. Zbog toga je veoma važno ne produžavati vremensku razliku, vremensku granicu za penzije i omogućiti ovim ženama, naročito onima koje su ostale bez posla, da dočekaju penziju. U njihovo ime, zaista, ovu inicijativu podržavam.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da iskoristi svoje pravo na traženje obaveštenja i objašnjenja na osnovu člana 235. Poslovnika Narodne skupštine? Ako ima još neko, molim vas da se registrujete u elektronski sistem za glasanje. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštenje o odsutnosti narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Nikola Lazić, Zoran Bortić, Laslo Varga i Aleksandra Janković. Obaveštenje o pozvanima na sednicu. Obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da sednici, pored predstavnika predlagača Snežane Malović, ministra pravde, prisustvuju i Slobodan Homen, državni sekretar, i Jovan Ćosić, načelnik i Ministarstvu pravde. Prelazimo na tačke 1-6. dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O UREĐENjU SUDOVA, O DOPUNI ZAKONA O SUDIJAMA, O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O JAVNOM TUŽILAŠTVU, ZAKONA O ORGANIZACIJI I NADLEŽNOSTI DRŽAVNIH ORGANA U POSTUPKU ZA RATNE ZLOČINE, ZAKONA O ORGANIZACIJI I NADLEŽNOSTI DRŽAVNIH ORGANA ZA BORBU PROTIV VISOKOTEHNOLOŠKOG KRIMINALA I O PREDLOGU ZAKONA O PRAVOSUDNOJ AKADEMIJI (nastavak zajedničkog načelnog pretresa) Molim službu da obavesti predstavnike Vlade da prelazimo na deo sednice koji podrazumeva njihovo učešće, za razliku od dela sednice o postavljanju, odnosno traženju obaveštenja i objašnjenja na osnovu člana 25. Nastavljamo po prijavama za reč, u načelnom pretresu. Reč ima narodni poslanik Srđan Spasojević. Narodni poslanik Dragan Todorović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Gospođo Čomić, pre člana 88, ide član 87. Čuo sam da ste obavestili službu da pozove predstavnike Vlade, ali bio bi red da mi te predstavnike sačekamo. Mislim da je to osnovni red i da bismo na taj način poštovali i Poslovnik. Mislim da je trebalo da predstavnici Vlade sede već na početku sednice, između ostalog, bilo je i pitanja koja su upućena, koja su važna za predstavnike Vlade koji danas sede u Skupštini Republike Srbije. Vi koji se trudite da poštujete Poslovnik, mislim da ne bi trebalo ovom prilikom da ga kršite. Neće vam to oduzeti mnogo vremena na putu ka Evropi. Mislim da će, čak, doprineti da brže idete u Evropu, jer ćete neposredno pokazati da poštujete ono što ste sami doneli, odnosno propise. Poslovnik Skupštine Republike Srbije je propis po kome ova skupština treba da radi. Mislim da ste vi najpozvaniji da ga štitite i vi to u velikoj meri i radite. Ne mogu da kažem da smo uvek zadovoljni načinom na koji to radite, zato što vam je ovaj poslovnik omogućio da slobodno procenjujete i da donosite odluku na osnovu svog mišljenja, ali, ovde su stvari vrlo precizne, jasne i mislim da bi vi to trebalo da uradite, da bismo mi kasnije, kada pogrešite, na neki način poštovali to što grešite, jer kažemo, nepristrasni ste, ponašate se prema svima isto. Ovako, imam utisak da smo mi poslanici tu da vi isterujete strogoću, a kada je u pitanju neko drugi, onda to ne radite. Samo sam hteo da, zbog tog utiska, poštujemo Poslovnik.
Pre nego što sam vam dala reč, dala sam obaveštenje Narodnoj skupštini da imam informaciju da su na sednici Zakonodavnog odbora predstavnici Vlade i zato sam rekla da ih pozovu. Predstavnici Vlade će doći da zauzmu svoja mesta i da pažljivo slušaju narodne poslanike, a s njima i ministarka pravde Snežana Malović, s tim što će se ona, po jučerašnjim informacijama, u sali za sednice Narodne skupštine naći između 11.15 i 11.30 časova. Molim vas da ne dobacujete. Slažem se s narodnim poslanikom Draganom Todorović da Poslovnik treba poštovati, i treba da ga poštujemo svi. Ja poštujem Poslovnik, pošto sam obavestila Narodnu skupštinu da su predstavnici Vlade na sednici Zakonodavnog odbora, i biće ovde. Narodni poslanik Dragan Todorović dobacuje, a neposredno pre toga me je optužio za eventualnu pristrasnost. Sada dajete dokaz drugim poslanicima da sam pristrasna kada je vaše ponašanje u pitanju, jer dopuštam da kršite Poslovnik i dobacujete s mesta, što nije slučaj. Razumem da je ovo u interesu rasprave. Prelazimo na raspravu u načelu. Reč ima narodni poslanik Srđan Spasojević. Drugi put, o Poslovniku. Izvolite, reč ima Dragan Todorović.
Član 87, gospođo Čomić. Ne treba da ga čitam, jer sam siguran da ga vi odlično znate, kao što sam siguran da sve članove odlično znate. U čemu je ovde problem? Način kako primenjujete i prilike kada primenjujete su različiti. Siguran sam da ste vi mene razumeli i nemam dilemu o tom pitanju, ali vaše objašnjenje nije ni na koji način odgovarajuće, gospođo Čomić. Vi imate jasno, precizno, pred sobom Poslovnik. To što ste vi nas obavestili gde se nalaze predstavnici Vlade je potpuno periferno za ovaj problem. Oni mogu da budu gde god hoće. Možda idu sad s predsednikom Turske, možda su u protokolu, i to je stvarno važan njihov zadatak, ali to nema nikakve veze s primenom Poslovnika i vi to dobro znate. Trebalo je da se zakaže Zakonodavni odbor mnogo ranije, da se sve završi. Znate da sednica počinje u 10 sati. Jednostavno, upozoravam vas da ne možete da predviđate kako će se tok sednice odvijati. Mi smo mogli odmah u 10 sati da pređemo na dnevni red. Možda će biti dana kada nijedan šef poslaničke grupe neće imati nijedno pitanje. Ne možete vi da pretpostavljate. Možda i možete, ali ne možete na bazi pretpostavke da se ponašate. Prema tome, ponovo vas pozivam da poštujemo Poslovnik i da predstavnik Vlade sedi u Skupštini. Mislim da bi to rešilo sve ove probleme koje trenutno imamo, a vas ne bi stavljalo u nezgodan položaj, jer zbog ovakvog načina rada ćemo se stvarno učvrstiti u uverenju da postoje poslanici drugog reda, poslanici prvog reda, a mislim da vama nije to interes.
Bez obzira na to što nema kršenja člana 87, jer se tok sednice može odvijati i s obaveštenjem da će u određeno vreme predstavnici Vlade biti prisutni u sali, želeći da dokažem da sam sklona vrlo čvrstom i striktnom poštovanju odredaba Poslovnika Narodne skupštine, određujem pauzu i rad nastavljamo u 11.20 časova. [[Posle pauze – 11.30.]] Poštovani dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad posle pauze. Reč ima narodi poslanik Srđan Spasojević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, pred nama je zajednički načelni pretres o pravosudnim tačkama, o šest tačaka koje imamo na dnevnom redu, ali centralno pitanje zajedničkog pretresa jeste Predlog zakona o Pravosudnoj akademiji. S tim u vezi su i drugi predlozi zakona, koji su u duhu Predloga zakona o Pravosudnoj akademiji, tako da ću se ja posebno osvrnuti na ovaj predlog zakona. Nova Srbija će, kada je u pitanju zakon o Pravosudnoj akademiji, i kroz načelnu raspravu i kroz amandmane pokušati da neke stvari popravi. Naravno, ostaje velika nedoumica odakle uopšte ovaj zakon na dnevnom redu, odakle je ovaj zakon o Pravosudnoj akademiji prepisan, jer ima puno nelogičnosti koje potpuno odudaraju od trenutne svakodnevice u pravnom sistemu Srbije. Kada pogledamo ovaj zakon, pre svega, član 3, odmah imamo jednu takvu nelogičnost i situaciju koja nije u duhu prethodnih zakona koja smo donosili kada je reč o uređenju sudova. Naime, u članu 3. se kaže – sedište Akademije je u Beogradu. Smatram da je ovo startno centralizovanje veoma loše za rad buduće pravosudne akademije i, po mom mišljenju, Akademija treba da ima organizacione jedinice u sedištima apelacionih sudova, u Nišu, Novom Sadu, Kragujevcu, naravno, i Beogradu, iz razloga, pre svega, ekonomičnosti i celishodnosti. Jer, potpuno je neprihvatljivo da će budući polaznici Pravosudne akademije morati da dolaze svi u Beograd, što izuzetno poskupljuje jedno dopunsko školovanje. Neprihvatljivo je da neko iz Dimitrovgrada, Sombora, Subotice, Negotina, dolazi u Beograd na ovu dopunsku obuku, a imamo prenos nadležnosti na apelacione sudove i potpuno je logično da u tim sredinama ovi kandidati završavaju obuku. To se sve može otkloniti formiranjem organizacionih jedinica u sedištima apelacionih sudova. U vezi sa članom 5, kao i moji prethodnici, izražavam veliko nezadovoljstvo, s obzirom na to da se sprovodi prijemni ispit za početnu obuku. Da ne bih ponavljao ono što su moje kolege juče u više navrata rekle, reći ću samo da je Nova Srbija, kroz ceo zakon, gde se god pominje prijemni ispit, podnela amandmane da se briše ovakav predlog. Ono što posebno čini zakon nejasnim i što smeta, jeste član 7, gde je u pitanju Upravni odbor i njegova velika ovlašćenja. Po mišljenju Nove Srbije, nikako ne može da se dopusti da tri člana imenuje Vlada i tri Savet sudstva, s obzirom na brojnost sudija. Ovde najmanje treba da bude četiri ili pet članova, a kada se radi o tužiocima, tu treba da budu dva člana Upravnog odbora. Dakle, pet da bude kada je u pitanju Visoki savet sudstva, jedan treba da bude iz redova zaposlenih. Ono što posebno bode oči jeste da tri člana imenuje Vlada Republike Srbije. Po mišljenjuNove Srbije, tu je dovoljan samo jedan član, s obzirom na to da se radi o izvršnoj vlasti i da u okviru Pravosudne akademija Vlada, kao nosioc izvršne vlasti, ne treba toliko da se petlja u budući kadar sudija, jer sudije moraju da bude nezavisne, pa nema nikakvog razloga da oni u ovolikom broju budu prisutni. Ovde ima još jedan detalj, predlog je u zakonu da državni sekretar u ministarstvu bude jedan član. Po mišljenju Nove Srbije, ovde treba da bude, umesto državnog sekretara, pomoćnik ministra, jer se nadamo da će doći trenutak kada će se ispoštovati konkurs da pomoćnici ministra budu ti koji će biti predsednici Vlade, iz prostog razloga što je državni sekretar trenutna funkcija, cirkularna; odlaskom ministra, odlazi i državni sekretar, tako da je mnogo bolje da bude pomoćnik ministra. I kod direktora Akademije postoje određene primedbe. U stavu 3. tačka 1. člana 13. stoji da ima VSS. Ovde treba da bude zakonski predlog da ima pravni fakultet i položen pravosudni ispit, jer se ostavlja mogućnost da direktori budu iz nekih drugih branši, a u tom miljeu pravnika i budućih sudija i direktor Akademijetreba da bude čovek koji je najbliži ovoj struci. Smatramo i da je sedam godina iskustva u struci nedovoljno; treba da bude devet godina radnog iskustva za jednu ovakvu odgovornu funkciju. Primedbe sui na član 19, da mentori mogu biti samo sudije i zamenici javnih tužilaca. Mislim da ovde treba da postoji mogućnost da i advokati mogu da budu mentori, iz prostog razloga što je potpuno normalno da neko iz advokatskog ugla može da učestvuje u radu Akademije, jer i među advokatima ima veliki broj ljudi koji su bili nosioci pravosudnih funkcija dugi niz godina, pa je nelogično eliminisati ove ljude i ne dati im mogućnost da edukuju buduće pravosudne kadrove. Kao što sam rekao, svi članovi od 29. pa do 34. treba da se brišu, jer se tiču prijemnog ispita za Pravosudnu akademiju. Da se nadovežem da je devalvirajuće da neko ko je završio pravni fakultet i položio pravosudni ispit odjednom mora da ide i na prijemni ispit; to je potpuno nelogično. Još više je nelogično, gospođo ministre, da neko iz tog prijemnog ispita zasniva radni odnos. Smatram da to nije u duhu Zakona o radu i da je protivustavno, jer prijemni ispit polažete da biste zasnovali radni odnos. Svi polaznici te akademije koji budu primljeni će primati 70% plate, neto plate sudije, tako da tu postoji velika kontradiktornost. Posebnoću istaći da ćemo ovim prijemnim ispitom za pripravnike, evo, vidite, prijemni ispit za Akademiju, praktično, u sudovima praviti neke mini fakultete; neki prijemni ispiti, mentori se provlače, oni nešto ocenjuju. Pa, valjda, treba oni ljudi koji su nosioci pravosudnih funkcija da ocenjuju te ljude kako rade konkretno na predmetima! Nelogičan je i odnos 40% čini ukupna ocena sa studija, 40% čini ocena sa prijemnog ispita. Mislim da to treba izjednačiti na 50% –50%. Apsolutno se ne slažem ni u ovoj situaciji da treba da postoji prijemni ispit. Ono što posebno, na kraju ovog zakona, iritira jeste situacija da ministar nadležan za pravosuđe, po pribavljenoj saglasnosti predsednika, u članu 59, Visokog saveta sudstva i predsednika Državnog veća tužilaca, postavlja vršioca dužnosti direktora Akademije, u roku od 15 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona. ''Vršilac dužnosti direktora mora da ispunjava uslove za izbor direktora Akademije i vršilac dužnosti direktora obavlja funkciju direktora do izbora direktora Akademije u skladu s ovim zakonom". Čemu služi vršilac dužnosti, da li se unapred, od tog vršioca dužnosti, profiliše kadar ko će voditi Akademiju? Ako tako nije, gospođo ministre, onda nema nikakve potrebe za ovim, onda treba raspisati konkurs i odmah postaviti direktora Akademije, koji će od početka voditi Akademiju, a ne da eksperimentišemo, pa da pravimo dvovlašće u jednom kratkom periodu. Kao što je predviđeno u članu 61, ovaj zakon stupa na snagu 1. decembra 2009. godine. Mislim da ovu primenu treba odložiti. Mislim da još uvek nismo spremni na jednu ovakvu akademiju, koja će se dosta poklapati s nekim drugim funkcijama, jer se postavlja pitanje čemu onda Visoki savet, čemu Državno veće tužilaca, čemu onda pravosudni ispit i završen pravni fakultet, ako uvodimo jednu instituciju koja će se baviti svim ovim? Jedna, još opaska, u članu 35 – početna obuka traje dve godine, a počinje 1. oktobra, i sastoji se od teorijskog i praktičnog dela u oblasti građanskog, krivičnog i prekršajnog prava. Smatram da ovo nije dovoljno, ako već ostane ovako, da treba dodati i: "upravnog i trgovinskog prava". Smatram da je to očigledan previd onog koji je pravio zakon. Još jednom ponavljam, Nova Srbija će u raspravi u pojedinostima, kada budemo govorili o amandmanima, bliže ukazivati na probleme koji su u ovom zakonu. Sigurno da ovakav predlog zakona ne možemo podržati. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz, posle njega narodna poslanica Jorgovanka Tabaković. Samo vas molim da se registrujete. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo pre otprilike godinu dana, nekako u ovo vreme, imali raspravu o setu pravosudnih zakona, čiji puni efekat treba očekivati za neku godinu. Date su i opšte ocene stanja u pravosuđu. Čini mi se da ne postoji poslanička grupa koja je rekla da je stanje u našem pravosuđu zadovoljavajuće. Tu ocenu deli i SPO, i zbog opšteg stanja, i zbog onoga što se nas tiče direktno, kao stranke. Evo, ovih dana će biti, verovatno, završno suđenje u krajnjoj instanci za zločin na Ibarskoj magistrali, zločin državnog terorizma, za koji evo deset godina postoje jasni, nedvosmisleni dokazi da je država zloupotrebila svoje ljudske i tehničke resurse da bi došla glave glavnim političkim protivnicima u to vreme. Ako u jednom predmetu od takve važnosti, ne samo za javnost Srbije, rekao bih, i šire, pored obilja dokaza, imamo tako jedan spor i neefikasan rad našeg pravosudnog sistema, onda se zaista postavlja pitanje – šta će običan građanin očekivati, u kom roku može i na koji način da ostvari svoje pravo. SPO je prošle godine podržao izmene i donošenje novih zakona iz seta zakona o pravosuđu, kao što će u danu za glasanje glasati za izmene i dopune nekoliko zakona koji su u ovoj tački dnevnog reda i za donošenje novog zakona, vrlo dobrog zakona o Pravosudnoj akademiji. Ja sam s posebnom pažnjom slušao sve prethodne govornike, sve kritike iznete na rešenja koja sadrži predloženi zakon o Pravosudnoj akademiji. Čini mi se da su se svi složili u jednom bitnom – da je položaj i uloga sudije jedan od najvažnijih državnih poslova, da stabilnost pravosudnog sistema bitno utiče na stabilnost društva i društvenih odnosa i da je, samim tim, u današnjoj Srbiji vrlo složeno i teško biti sudija. To jeste čast, ali je, s druge strane, i velika odgovornost. Čule su se kritike – zbog čega se ljudima koji su možda imali sve desetke na pravnom fakultetu, položili uredno pravosudni ispit, sada traže neka dopunska znanja, dopunska dokazivanja itd.? Reći ću vam na jednom drugom primeru – ako je neki lekar, pre 20 ili 30 godina, specijalizirao iz bilo koje oblasti medicine i ako se u međuvremenu nije stručno usavršavao, obučavao, ako nije pratio razvoj modernih sistema za dijagnostikovanje, proizvodnju novih lekova, nove terapije, da li taj lekar u današnjim okolnostima, bez stalnog usavršavanja i napredovanja, može biti dobar lekar? Sigurno da ne može. Tako je isto i sa sudijama. Svi mi koji smo studirali pravni fakultet i položili pravosudni ispit bili smo u mladosti zaneseni i mislili da ćemo tokom studija i posle toga, u praksi, moći da uđemo u sve grane prava i da ćemo biti specijalisti iz svih oblasti, ali, pravosudni ispit je, po mom skromnom mišljenju, kao i specijalizacija opšte medicine. Tada imate dovoljno znanja, imate dovoljnu osnovu da budete dobar pravnik, da budete dobar sudija, da budete dobar tužilac, ali pravo je vrlo široka oblast, i domaće i međunarodno pravo, i različite grane prava, tako da dobar sudija i dobar tužilac može biti neko ko se bavi jednom oblašću prava dominantno, ko se stalno obučava i usavršava. Dosadašnji sistem obuke i usavršavanja nosilaca pravosudnih funkcija se svodio na seminare i kolegijume. Uvek su te delegacije koje su pohađale seminare bile, po pravilu, miljenici predsednika sudova koji su određivali sastav sudija koji će ići na seminare, tako da ni sve sudije nisu mogle da idu na seminare. Kolegijumi su održavani, ali kolegijumi nemaju taj značaj, pa ni sami seminari, jer neko može otići na seminar, može slušati predavanja, može nešto zapamtiti, ali ne mora ništa ni zapamtiti. Krenuo bih od onoga što je dobro u ovom zakonu. Zakon predviđa obuku budućih sudskih pripravnika i tužilačkih pripravnika. Mi smo do sada imali praksu da se prima veliki broj pripravnika i u sud i u tužilaštvo. Verujte, recimo, u Sudu u Kragujevcu imaju sobu koju zovu pripravnička soba, pa tu pre podne možete da vidite 30-40 mladih ljudi koji žele nešto da nauče, ali su oni u velikoj meri prepušteni sami sebi i idu od odeljenja do odeljenja; mogu više da vide tehnički kako se organizuje rad pravosuđa, da prate proces, ali oni nemaju ni mentora, ni predavača, nemaju nekog ko će pre nego što se zaposle u sudu ili u tužilaštvu kao pripravnici da proveri njihovu sklonost, veštinu i sposobnost da, možda, sutra budu dobre sudije ili dobri tužioci. Mnogi odrade taj pripravnički staž da bi se kasnije bavili nekom drugom oblašću prava, a potrebna je ta forma, i izađu često bez ikakvih bitnih znanja, a onda formalno imaju dokument da su odradili pripravnički staž u sudu ili tužilaštvu. Mislim da se donošenjem ovog zakona to eliminiše. Kao što ima profesora koji imaju odlična znanja, ali nemaju veštinu da to znanje prenesu na svoje učenike, tako ima i odličnih pravnika, koji su dobri teoretičari, ali u praksi se teško snalaze, posebno u procesu koji je dosta složen, kada imate, po pravilu, dve suprotstavljene strane, bez obzira na to da li su u pitanju građanski ili krivični postupak, ili neki drugi postupak, kada to što su praktično naučili, teoretski naučili, u praksi ne umeju na dovoljno dobar način da primene. Zbog toga mislim da je potrebno, naravno, pored tih opštih znanja na ispitu Pravosudne akademije, da se više povede računa i o strukturi ličnosti koja će sutra biti nosilac pravosudnih funkcija, jer, ne zaboravimo, sudija je ogledalo države, ne samo sudija, nego i svi državni službenici. Ako odete u bilo koju zemlju i vidite da državni službenik radi profesionalno svoj posao, da ga radi odgovorno, da ima korektan odnos prema strankama, znajte da je i država tako ustrojena. Prema tome, ovo je dobar početak da počnemo da vraćamo značaj i ulogu koju su nekad sudije imale u našem pravnom sistemu, a mi iz SPO volimo da se pozovemo na dobru stranu naše tradicije, na naše zakonodavstvo koje je bilo moderno, evropsko, na suđenja i procese u kojima je i kralj znao da izgubi proces od običnog građanina. U današnjoj Srbiji je to nezamislivo. Drugo, mnoge sudije i mnogi tužioci nemaju predstavu o tome s kojim će se sve problemima u praski sresti, od raznoraznih vrsta veštačenja, na primer. Recimo, uzmimo tužioca, ili istražnog sudiju, koji mora da poznaje osnove kako da izvrši dobro uviđaj, koji je osnova za prikupljanje dokaza za proces koji sledi, koje dokaze da izvede, kojim redosledom da izvede dokaze, koje veštačenje da odredi, šta da pita sudskog veštaka. Potrebno je mnogo opšteg znanja iz kriminologije, iz patologije, iz balistike, iz sudske medicine itd., tako da mislim da će ova obuka, pošto će biti predavača s velikim iskustvom i predavača koji nisu samo tužioci ili sudije, pretpostavljam, i sudski veštaci, koji će moći da sudijama, na osnovu velikog iskustva, ukažu šta je to najbitnije da sudija uradi u jednom procesu, koje dokaze da izvede, na šta da posebno obrati pažnju itd. Mislim da je to što postoji obaveznost stalne obuke, stalnog napredovanja, stalnog usavršavanja, dokaz da se država u ovom delu uozbiljila, da očekuje i od nosilaca pravosudnih funkcija da se uozbilje, da im država omogućuje stalno napredovanje i stručno usavršavanje i da će sutra, s puno razloga i osnova, tražiti i njihovu odgovornost za nekvalitetno vršenje svoje profesije. Zbog toga, mislim da je ovaj zakon zaista izvanredan. Mislim da su sve kritike, pre svega, obojene politički, da ne ulaze u suštinu problema, da nosioci pravosudnih funkcija nemaju čega da se plaše zbog toga što će im država omogućiti da se o državnom trošku stalno usavršavaju. Da li znate šta bi dali lekari koji imaju privatnu ordinaciju, koliko bi bili oduševljeni kada bi im država omogućila stalno stručno usavršavanje i stalnu obuku o državnom trošku? Srpski pokret obnove, kao desna strana liste ZES-a, očekuje da će pun efekat posle usvajanja ovog zakona nastati za neku godinu, posle sprovedenih obuka i posle prvih rezultata rada u našem pravosuđu, za koji očekujemo da će biti bolji nego što je sada. Zbog toga će poslanici SPO-a, u danu za glasanje, glasati za ovaj zakon. Hvala.
Pre nego što nastavimo rad, dozvolite da vas obavestim da deo današnje sednice prate predstavnici dece iz opština Bečej, Kragujevac, Pirot, Kraljevo i Prokuplje, uključeni u program "Škola bez nasilja". Oni su danas u poseti Domu Narodne skupštine, u okviru obeležavanja Nedelje UN-a. Iz Pirota su nam stigli Sandra Jeremenković, Kristijan Asković, Aleksandar Mijalković, Jovana Georgijevski, Miloš Dinčić i Marija Dimitrijević; iz Prokuplja su nam gosti Aleksandra Đorđević, Slađana Milosavljević, Dragoljub Radosavljević, Marko Pantić, Jasmina Baktjarević, Fatima Đorđević; iz Kragujevca su tu Luka Jovanović, Nataša Gajić, Janko Atanacković, Neda Ćeirović, Borivoje Milićević, Aleksandra Mitrović; iz Kraljeva, Tijana Đurišić, Nevena Ponorac, Marko Ljajić, Ana Jasnić, Aleksandar Arizanović, Višnja Bešević, Anamarija Jovanović; iz Bečeja, Dunja Šormaz, Đorđe Ilčešin, Helena Rodić, Atila Benaček, Gejza Serda i Ivica Ileš. Pozdravljam organizatore iz UNICEF-a, kao i goste iz UNDP-a. Dobrodošli nam u Narodnu skupštinu! Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, posle nje reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Želela bih da iskoristim ovu priliku, nećete mi zameriti, da svima onima koji slave današnju slavu Svetu Petku čestitam, da je provedu u miru i zdravlju, posebno članovima SNS-a, jer je to naša stranačka slava. Govoriti o zakonu o Pravosudnoj akademiji a slušati šta govore predstavnici vlasti i opozicije, za građane predstavlja dilemu da li smo dobili isti predlog zakona, ili je predlagač dostavio jedan materijal poslanicima pozicije, a drugi poslanicima opozicije. Uveravam građane da smo dobili jedan te isti materijal na razmatranje i da je ocena koju ću i ja, između ostalog, izneti, kao i neke kolege iz opozicije, da je ovo još jedan pokušaj derogiranja treće grane vlasti, sudske, koja se želi direktno staviti pod kontrolu izvršne vlasti. Izvršna vlast je to već učinila sa zakonodavnom vlašću, gde se Skupština u velikoj meri ponaša kao organ uprave Vlade u njenom sastavu, i to po tome ko može biti predlagač, čiji se ovde interes i ugled brani, kada se o nečemu može raspravljati. O tome govori i 57 tačaka na dnevnom redu ovog zasedanja. Ono što mene posebno brine je da je, verovatno, tim pravnika pravio ovaj zakon, pisao ga, a da je već u samom nazivu, upotrebljavajući reči "Pravosudna akademija", pokazao građanima da pokušava da jednom, rekli biste vi, pravno simulovanom radnjom, osnuje još jednu agenciju, koju lažno pokušava da nazove akademijom. Odlično znate da je termin "akademija" u uobičajenoj upotrebi za ustanove koje se bave umetnostima, pa i za vojne visokoškolske ustanove, međutim, termin "akademija" je neprihvatljiv za jedan ovakav organ, koji se obukom, a ne visokim obrazovanjem. Gospođo ministar, verovatno znate da član 17. stav 2. Zakona o privrednim društvima kaže da poslovno ime privrednog društva ne može da bude zamenljivo s poslovnim imenom drugom privrednog društva, ni da izazove zabunu o privrednom društvu ili o njegovoj delatnosti. Ponavljam, akademijom se može nazivati neko ko se uobičajeno bavi obrazovanjem, što u ovoj situaciji nije slučaj. Umesto da Zakon o javnim agencijama, koji je vrlo aktuelan, dovedete u sklad s Ustavom i da dovedete u isti pravni položaj regulatorna tela, javne agencije i organe uprave u sastavu, koji su osnovani po tom zakonu, jer imaju različito i finansiranje i način ponašanja u pravnom prometu, vi za ovu nazovivisokoobrazovnu ustanovu koja se bavi obukom, derogirajući Ustav, Zakon o sudijama i mnoge ostale zakone, u prelaznim i završnim odredbama, priznajete da će se na nju odnositi svi propisi i pravila koji su vezani za javne agencije. U članu 2. kažete da će ta akademija pokušati da obezbedi profesionalno, nezavisno, nepristrasno, efikasno obavljanje sudijske i tužilačke funkcije, između ostalog. Takve ocene dovode javnost i sve ostale u sumnju da bez ove ustanove sudstvo i tužilaštvo ne mogu da ispune te osnovne uslove. Međutim, prava namera sadržana je u prelaznim i završnim odredbama, gde je, u stvari, ova akademija pravni sledbenik Pravosudnog centra za obuku i stručno obučavanje, a na celokupnu strukturu, unutrašnje uređenje i poslove koje će obavljati Akademija primenjivaće se odredbe zakona kojim se uređuje rad javnih agencija. Kažem da je taj zakon vrlo sporan i biće predmet našeg razmatranja, a morao bi da bude predmet vašeg interesovanja, u vezi s radom mnogih ustanova, organa koje su po ovom zakonu osnovani, ili po drugim posebnim zakonima, a rade u skladu s ovim zakonom. Suštinski rečeno, Vlada želi da konstituiše agenciju za pravosuđe. To je pravo ime ustanove koju osnivate ovim zakonom. Tom agencijom za pravosuđe ćete dirigovati, ispitivati i tražiti podobne partijske sudije. Onda će te partijske sudije da budu imenovane u sudske organe i na taj način ćete, navodno, obezbediti nezavisnost, nepristrasnost i efikasno obavljanje sudskih poslova. Ponavljam, narod ovo razume kao prikrivenu radnju, a u pravničkom smislu, to je simulacija obuke, u stvari je stvaranje sudstva koje će biti pod direktnim uplivom i vlašću izvršne vlasti, a jedan od dokaza za to je sam položaj ministra i sekretara Ministarstva, koji kao član Upravnog odbora čak prima i dopunsku naknadu od 30% za učešće u ovom organu upravljanja. Gospođo Malović, Ustavni sud je doneo odluku kojom sudija ne može biti član RIK-a. Nespojivost dve funkcije je u ovom slučaju još vidljivije neustavna i predstavlja ne samo sukob interesa, nego pod direktnu kontrolu izvršne vlasti, odnosno ministra, stavljate jednu granu koja mora da radi, da se usavršava. Kad se već pozivate na onu preporuku, odnosno deklaraciju Evropske unije, gde je navedeno da to mora da bude ustanova koja je nezavisna od Vlade i od ministarstva, zaista nije korektno što se u donošenju ovog zakona uopšte pozivate na tu preporuku. Primera radi, ta deklaracija, kako je vi nazivate, insistira da obuka bude prepuštena, hrvatski prevod koristimo jer jedino njega ima za tu deklaraciju, samim sudijama, ili telu nezavisnom od zakonodavne i izvršne vlasti, a, pre svega, nezavisnom od ministarstva nadležnog za pravosuđe. Ono što vam deklaracija zabranjuje vi, u stvari, radite, a usput se pozivate na nju. Ova deklaracija insistira na dobrovoljnosti obuke i aktivnom učešću sudija, a ni na koji način ne povezuje obuku sa napredovanjem u službi, dok vi uvodite, posredno ili neposredno, opštu obaveznost obuke i stavljate učesnike u položaj potpuno pasivnih slušalaca predavanja. Želim da naglasim da se malo više čudim vašim koalicionim partnerima nego vama, gde se svojevremeno, dok je SPS bio na vlasti, Društvo sudija bavilo jednim takvim poslom i edukovanjem, jer za edukacijom uvek postoji potreba, ali ne uz troškove koji, po proceni ljudi koji se u ovu oblast razumeju, iznose blizu 20 miliona evra. Toliko će to koštati, s putovanjima u inostranstvo, s organizovanjem ovih službi, s radom sudija koji tri godine mogu da budu izabrani a da ne rade sudijski posao, nego da se bave obukom i svim ostalim propratnim troškovima. Stvorićete tolike troškove, izvršiti direktan uticaj na sudstvo. Edukacija u ovoj zemlji, koja ne počinje od momenta kada novi ministar dođe na čelo Ministarstva, obavljala se na jeftiniji i primenljiviji način, primereno našim ekonomskim mogućnostima i situaciji u zemlji. Želim da konkretizujem, na primer, član 5. stav 1, gde kažete da će Akademija da organizuje početnu i stalnu obuku sudija i tužilaca, ali da će sprovoditi i obuku predavača i mentora. Pri tom, program rada će utvrđivati Programski savet, prema članu 21, a prema članu 22, tu obuku će vršiti obučeni stručnjaci iz reda sudija, tužilaca i drugih profesija. Uopšte ne navodite koje su to druge profesije. Morala da bih da budem maliciozna i postavim pitanje, ne želim da uvredim ni sudije, ni bilo koga koga ste ovde zamislili, ali je neprimereno ostaviti tako važan posao nekoj drugoj profesiji, možda, koja će se uključiti u ovo. Prevedeno na narodni jezik, vlast će ih obučavati. Ako vlast bude smatrala potrebnim, a oni moraju tako da odluče, sudije i tužioci, mi ćemo dobiti, navodno, nezavisno sudstvo. Kažete da će biti, članom 22. stav 5, oslobođeni sudijske funkcije u periodu od tri godine, i to sa mogućnošću produženja na još tri godine. Gospođo ministre, da li je red da imamo vrsnog sudiju, stručnjaka u Kasacionom, Apelacionom, Privredno-apelacionom ili nekom drugom sudu, ili da imamo predavače i mentore kojima će naredbodavac da bude Vlada, a oni će obezbeđivati ''buduće nezavisne, stručne sudije i sudstvo''? Sada, kada se vrši reizbor sudija, kada je stvorena opšta klima neizvesnosti oko toga koliko će ljudi biti zaposleno u sudovima, koji kriterijumi odlučuju za njihov izbor, umesto da otvorite perspektivu da oni stručni i dokazani nađu svoje mesto u poslu, vi nanovo pokrećete stvar, proveravajući osnovna znanja, tako da postaju suvišni pravni fakulteti, magistarske studije, doktorske studije, pravosudni ispiti i sve ono što se zove tradicija u obrazovanju pravnika u ovoj državi. Vrlo je diskutabilno da li te organizacije i instituti, mislim na fakultet i studije ovog tipa, uopšte treba da postoje, ili će ova akademija, koja se zove akademija a nije ustanova koja se bavi visokim obrazovanjem, već obukom, moći da ih zameni, ili će u jednom trenutku neko proceniti da je državni pravni fakultet nešto što mnogo košta, pa hajde da ga ukinemo, imamo Pravosudnu akademiju. Ovaj zakon je toliko rogobatan da je po kvalitetu izrade lošiji od Zakona o javnom informisanju. Kada uzmete čl. 40. i 45, sa nekih 13 stavki koje objašnjavaju nadležnosti, postupke, mi kao Poslanički klub NS-a nismo imali drugo rešenje već da pišemo – član se briše, ali su naša objašnjenja na strani ili dve strane formata A4, u kojima navodimo neustavnost ovakvog načina obuke i izbora sudija i derogiranje jedne čitave grane vlasti koja se ovim zakonom pokušava učiniti. Umesto da podzakonskim aktima, pravilnicima i naredbama unutar sudova u Srbiji vršite kontinuiranu obuku, onako kako su to radili vrsni pravnici, na čija se imena danas pozivate i koji su još uvek aktivni na neki način u pravosuđu, vi pribegavate rušenju svega što je bilo pre vas i građenju nečega gde ne da ne možemo da prepoznamo korist, nego se direktno utiče na kršenje svega onoga što se zovu osnovni pravni akti na kojima se zasniva pravni sistem jedne države. Za ovaj zakon, jednostavno, ne da ne možemo da glasamo, nego tražimo od vas da ga povučete i da stanje reizbora sudija i to stanje nesigurnosti, neupućenosti javnosti i onih koji su zainteresovani za ovu oblast, a nisu imali prilike da vam iznesu svoje mišljenje, ne koristite na način da donesete zakon koji ni u Makedoniji nije dao rezultate, pa ne može ni u ovoj državi dati rezultate, ovako kako je zamišljen, jer osnovna definicija podele vlasti je – zakonodavna, izvršna i sudska, u kojoj samo ova sudska, jednim delom, nije stavljena pod kontrolu, jednim delom već jeste, izvršne vlasti. To će se, pre svega, izvršnoj vlasti obiti o glavu, trenutno, kroz gubitak vlasti, ali ono što nas više brine, jeste što će zbog ovog trenutka trpeti država, kao ozbiljna država, jer ako dobije na ovakvim principima sudije koje treba da sprovode Zakon o stečaju, Zakon o obligacionim odnosima, ne da ne možemo biti poželjno mesto za ulaganja, nego ćemo biti poželjno mesto za zaobilaženje. Ja vas, na kraju, još jednom molim da povučete ovaj zakon, jer sam uverena da, kao izuzetno inteligentna žena, pravnik, niste smeli sebi da dozvolite da vam oni koji su u sprezi moćnih ljudi, trenutno, u advokaturi, u ovoj zakonodavnoj vlasti i stranci koja tvori koaliciju, podmeću ovakav zakon, gde se pod jednu stranačku kapu pokušava staviti cela država i sve tri grane vlasti.
Od vremena Poslaničke grupe, iskorišćeno je 16 minuta i 15 sekundi. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović, a posle njega, narodni poslanik Jovan Palalić.
Poštovana potpredsednice Čomić, poštovani narodni poslanici, poštovana ministarka pravde, hoću na početku da zahvalim Ministarstvu pravde što je održalo obećanje koje je dato prilikom donošenja seta pravosudnih zakona, krajem 2008. godine, kada ste obećali da će u 2009. godini pred Skupštinu doći zakon o Pravosudnoj akademiji, koji upotpunjuje zakonski deo reforme pravosuđa. Reforma pravosuđa je otpočela i reforma pravosuđa traje kroz proces izbora sudija i nadamo se da će taj proces biti uspešno završen, tako da sudovi, potpuno reformisani, mogu da počnu rad od 1. januara 2010. godine. Mi smo krajem 2008. godine doneli Zakon o sudijama, Zakon o javnom tužilaštvu, Zakon o Visokom savetu sudstva, Zakon o Državnom veću tužilaca i ovim zakonima smo utvrdili pravo sudija i pravo tužilaca da se obučavaju, da se stručno usavršavaju. Sada, donošenjem zakona o Pravosudnoj akademiji, praktično to uvodimo i u praksu. Zakon o Pravosudnoj akademiji podrazumeva početnu obuku i stalnu obuku sudija i tužilaca. Važno je da se naglasi da će od sada obuka, pohađanje obuke i sticanje stručnog znanja i veština, biti jedan od glavnih kriterijuma za napredovanje u sudijskom poslu i jedan od glavnih kriterijuma za izbor sudija. Suština ovog zakona je da dosledno sprovodimo princip depolitizacije i nezavisnosti sudstva. Moram da kažem da sve ono što je rekla moja prethodnica, Jorgovanka Tabaković, prosto, nije tačno. Ovaj zakon ne da ne dovodi sudije i sudstvo pod kapu neke političke stranke, nego, ponavljam još jednom, uspostavlja potpunu depolitizaciju sudstva. Ustavom Republike Srbije, Zakonom o sudijama i Zakonom o VSS-u, uveli smo da se sudije na stalnu sudijsku funkciju biraju od strane VSS-a, a ne od Skupštine Srbije, kako je to do sada bio slučaj. Skupština Srbije, koja jeste i politički organ, u kome sede predsednici političkih stranaka, do sada je birala službu sudije, i to više nije slučaj. Dakle, sudije se biraju od strane VSS-a, u kome sedi većina sudija, dakle, ljudi koji su stručni za taj posao. Sada idemo korak dalje i utvrđujemo kao jedini kriterijum za izbor, prvi izbor…
Narodni poslaniče, izvinite što vas prekidam. To mi je obaveza na osnovu Poslovnika. Molim narodne poslanike da ne dobacuju i da ne ometaju govornika. Danas, u toku sednice, zajedno smo se založili za striktnu primenu Poslovnika, te vas sada upozoravam da to važi za sve nas koji smo trenutno na sednici, i za one koji će doći na sednicu. Izvinite, poslaniče, još jedanput. Nastavite.
Hvala. Sada uvodimo, kada je u pitanju izbor sudije na sudijsku dužnost, koja traje tri godine, kao isključivi kriterijum – znanje, ono što do sada nije bio slučaj, što sigurno nije bio slučaj u vreme kada je ministar u Vladi bila naša koleginica Jorgovanka Tabaković. Dakle, svaki građanin koji je položio pravosudni ispit, koji želi da radi u pravosuđu, moraće da polaže prijemni ispit i, ako položi taj prijemni ispit, da uđe u obuku u okviru Pravosudne akademije. U zavisnosti od toga kako bude pohađao tu obuku, biće izabran u zvanje sudije. Dakle, ukoliko imamo dva kandidata, koja su oba pohađala obuku, biće izabran onaj koji je imao bolje ocene tokom obuke i na samom položenom ispitu. Dakle, ono što se uvodi ovim zakonom, to je da se više u sudove neće primati, i u tužilaštva, ljudi preko veze, i neće se primati oni koji su sinovi i ćerke znamenitih i poznatih ljudi; dakle, potpuna depolitizacija sudstva. Ovim zakonom se razrađuju i načela postavljena u pravosudnim zakonima, u kojima je uvedeno pravo na stalnu obuku, rekao bih, i obaveza na stalnu obuku, jer od toga da li su sudije pohađale obuku zavisiće da li će biti izabrani u neki viši sud, odnosno da li će napredovati u karijeri. Takođe, ovim zakonom je predviđena i obuka sudske uprave, sudskih pomoćnika i sudske administracije. Smatram da se sada prigovor koji smo imali prilike da čujemo od strane sudske administracije u potpunosti odbacuje – prigovor da oni nisu imali prilike da se obučavaju, pa zato sudska administracija ne radi dobro. Dakle, sada će svi imati obavezu da se obučavaju i, u zavisnosti od znanja i obuke, napredovaće u karijeri. Kada je u pitanju položaj pripravnika, među sudske pripravnike će moći da budu primljeni samo oni koji su položili test i koji su imali dobre ocene. Zakon je predvideo da ukupnu ocenu čini 40% uspeha s osnovnih studija, a 60% ocena s prijemnog ispita koji organizuje Akademija. Dakle, zakon o Pravosudnoj akademiji zaokružuje temelje postavljene usvajanjem seta pravosudnih zakona koji smo doneli prošle godine. Pokazuje vrlo jasno opredeljenje za dalje unapređenje pravosuđa. duboko verujem da ćemo uz korenitu reformu pravosuđa koju smo započeli, uz proces izbora sudija, koji je u toku, i osnivanjem Pravosudne akademije povratiti poverenje građana u pravosuđe i u vladavinu prava. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jorgovanka Tabaković – pravo na repliku.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Evo, da se građani uvere ko od nas govori istinu – ja ih upućujem na sajt Narodne skupštine, da u odeljku – Zakoni u proceduri, otvore zakon o Pravosudnoj akademiji, s obrazloženjima, i pročitaju da li se i u kojoj meri Predlogom zakona o Pravosudnoj akademiji reguliše na nov način obuka sudija, način izbora, korisnici tog obučavanja, njihova prava itd. Kada je reč o tome kada je, ko i koliko učestvovao u Vladi, meni je to prosto neozbiljna konstatacija, gospodine Konstantinoviću, jer na argumente koje iznosim i članove zakona koje pominjem vi pokušavate meni, koja sam od marta 1998. do oktobra 2000. godine bila u Vladi i vodila resor Ministarstva za ekonomsku i vlasničku transformaciju, pripišete propuste koji bi, ako ih ima, trebalo da budu pripisani vašem aktuelnom koalicionom partneru. U vreme 1993. godine, kada je, na primer, preko 100 dobrih sudija napustilo pravosuđe, a ušli neki novi i nedovoljno obučeni, kada smo imali, sećaju se oni koji su upućeni u tu materiju, priličan problem u funkcionisanju sudstva, te 1993. godine stranka kojoj sam pripadala je bila osnovana tek dve godine i nije učestvovala u vlasti. Znači, braneći ovaj zakon, koristite argumente, članove i rešenja iz samog zakona, a ne upućujte bilo koju vrstu, pogotovo neargumentovanih, primedaba na ličnost.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a posle njega narodna poslanica Nataša Vučković.
Poštovana predsedavajuća, poštovana ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo zaista mnogo puta imali priliku da raspravljamo o pravosudnim zakonima, o, kako se sada popularno govori, reformi pravosuđa. I danas je jedan od tih dana, kada treba da pričamo o zakonu o Pravosudnoj akademiji, koji je jedan celovit sistemski zakon, ali i o nizu drugih izmena zakona, koji su prošli nekako u senci ovog predloga zakona, ali su vrlo bitni, jer govore o prirodi i shvatanju reforme pravosuđa koju sprovodi trenutna vlast. Iako se ovde čulo da je reforma pravosuđa odlučna, DSS je na stanovištu da je ona vrlo, vrlo loše postavljena. Ono na šta smo ukazivali prošle jeseni, jeseni 2008. godine, da ćemo doći u situaciju da imamo potpuni haos i zastoj u pravosuđu, sada imamo. Svi koji se bave u ovom trenutku nekim oblikom pravosuđa, da li su sudije, pogotovo advokati, znaju da se rasprave i pretresi ne zakazuju, da se sve odlaže u nedogled, za sledeću godinu, jer najveće je pitanje da li će posle ukidanja sudova, što je najveća odlika ove reforme pravosuđa, u malim opštinama uopšte biti prilike i u kom roku će se svi ti predmeti u pisarnicama zavesti i da li će sudije doći u priliku, te nove sudije koje budu izabrane, da zakazuju rasprave i pretrese? Osnovna odlika reforme pravosuđa ove vlade je ukidanje sudova u malim mestima. Mi smo prošle godine imali priliku da čujemo da je jedan od najvažnijih razloga zašto se ukidaju sudovi u malim mestima taj što je stepen korupcije u pravosuđu u tim malim mestima toliko velik da ne zaslužuje da ima opštinski sud. Beograd, Novi Sad i veliki gradovi nemaju takav stepen korupcije, podmićivanje sudija nije u toj meri izraženo, ali u malim mestima, od Sente do Bosilegrada, do Čajetine ili nekih drugih opština, korupcija je ogromna. Nesagledive posledice po razvoj tih opština vrlo će se brzo osetiti. To je ukazivalo da ne postoji koordinacija unutar same Vlade, koja se, s jedne strane, zalaže za ravnomerni regionalni razvoj, za jačanje institucija, a u isto vreme ukida jednu važnu instituciju. Vlada ide korak dalje, pa će se, posle ukidanja sudova, ukidati, koliko vidimo, škole, možda i domovi zdravlja, možda i neke druge institucije, a možda i sam život u malim mestima. To je veliki problem, a inicijalnu stvar po pitanju ukidanja institucija dala je Vlada, kada je u pitanju pravosuđe. Kako se vidi, za status osnovnih sudova se ide korak dalje, da se oni potpuno obesmisle, o čemu govore izmene Zakona o uređenju sudova koje su na dnevnom redu, koje su, kao što sam rekao, u senci Predloga zakona o Pravosudnoj akademiji, malo zapostavljene. Upravo u Predlogu zakona o izmeni i dopuni Zakona o uređenju sudova se još jedan deo nadležnosti osnovnih sudova ukida i prebacuje u nadležnost viših sudova. Pazite, u obrazloženju Predloga zakona kaže se da se radi o vrlo ozbiljnim krivičnim delima. Sva krivična dela su ozbiljna. Kakva je to kvalifikacija – ozbiljna krivična dela? To je samo dokaz da Vlada Republike Srbije želi da kompletno odlučivanje u domenu pravosuđa izmesti u 36 viših sudova, a da razvlasti, tj. faktički ukine i ovo malo osnovnih sudova koje je ostavila u životu. Bojim se da će ovakva politika u oblasti pravosuđa dovesti do niza problema, ne samo u funkcionisanju pravosuđa, nego u jednom novom talasu iseljavanja iz malih mesta ka centrima okruga. Zašto bi kompanije delovale u tim malim mestima, kada je suštinsko odlučivanje u pravosuđu i višim sudovima u centrima okruga? Zašto bi obični građani, advokati, živeli tu? Ozbiljne posledice će proizvesti ovakav koncept reforme pravosuđa. Najbolje bi bilo, uvažena gospođo ministarko, da vratite sudove. Svakodnevno slušamo te zahteve iz opština, jer užasno je loša poruka za ukupan život u jednoj maloj sredini da im se ukine sud. Kada je u pitanju predloženi zakon o Pravosudnoj akademiji, njeno formiranje je predviđeno i u samoj strategiji reforme pravosuđa i nesporno je, to se pokazalo i u praksi, da je sudijama potrebno i stručno usavršavanje i obuka. Pokazalo se to po broju ukinutih presuda, pokazalo se po vremenu u kome se donose te presude, po broju zastarelih predmeta. Jednostavno, nije postojao jasan sistem kako da se unapređuje i usavršava rad sudija. Bez obzira na takvu jednu potrebu, u ovom zakonu se uočava nekoliko problema koji mogu da stvore niz komplikacija u funkcionisanju ove nove institucije, koju osnivate u trenutku kada otpuštate zaposlene u državnoj upravi i lokalnoj samoupravi. Pazite paradoks! Vi morate da zapošljavate nove ljude u ovoj pravosudnoj akademiji. Ne možete nas ubediti da će Pravosudni centar jednu ovako veliku instituciju kao što je Pravosudna akademija potpuno da pokrije sa zaposlenima. Znači, vi ćete morati zapošljavati nove ljude, a u isto vreme otpuštate u državnoj upravi, u pravosuđu i u lokalnoj samoupravi, kao što terate lokalnu samoupravu da otpušta svoje zaposlene, a terate je, u isto vreme, da formira komunalnu policiju, gde će morati ponovo da zapošljava. Vrlo su velike kontradiktornosti u vašoj politici, koja je politika otpuštanja, ali, verovatno, i zapošljavanja vaših kadrova. Da krenemo redom. Postavljeno je ovde pitanje zašto se na ovakav način ignoriše advokatska profesija? Mi smo ovde imali priliku da slušamo kolege advokate. Prosto je neverovatno da se i u Upravnom odboru i u Programskom savetu nije našlo prostora za advokatsku profesiju. U isto vreme, vršite strašan pritisak na advokaturu. Fiskalne kase, pravite od njih špijune u Zakonu o sprečavanju pranja novca i finansiranju terorizma, koji će se naći pred Ustavnim sudom, a inicijativu je pokrenula Advokatska komora Vojvodine. Advokatsku profesiju, a imate veliki broj ljudi koji su 90-tih godina došli iz pravosuđa, to je malopre koleginica govorila, koji su vrlo obrazovani, vrlo stručni, potpuno izostavljate iz ovako jednog važnog posla kao što je obuka budućih nosilaca pravosudnih funkcija. Ukazujem na ovo da se sagleda položaj advokatske profesije i problem koji ova vlada ima kada je u pitanju advokatura. U isto vreme, govori se o depolitizaciji u ovom zakonu, ali u samim odredbama zakona to postaje vrlo sporno. Član 7 – Vlada imenuje članove Upravnog odbora. Da li je Vlada telo koje nije politizovano? Najviše je politizovano. Upravni odbor je ključan organ Pravosudne akademije. Pravosudna akademija treba da ocenjuje ona lica koja završavaju obuku, a na osnovu njihove ocene, u tome će učestvovati predstavnici Vlade, odlučivaće se da li ćepostajati nosioci pravosudnih funkcija, kako ste predvideli članom 40, jer će od visine te ocene zavisiti da li će biti izabran za sudijsku ili tužilačku funkciju. Nemojte nas ubeđivati da Vlada Republike Srbije neće imati uticaj na one koji budu davali tu ocenu. I te kako će imati. Vrlo se snažno oseća, kroz prisustvo u Upravnom odboru predstavnika Vlade, politički uticaj. Izbacite predstavnike Vlade iz Upravnog odbora. Šta će oni tu? Ubacite predstavnike advokature. Kada je u pitanju činjenica da će od početne obuke zavisiti izbor za nosioce pravosudnih funkcija, mi imamo dilemu – da li je posle položenog pravosudnog ispita, određene prakse, potrebno da se prolazi početna obuka? To stvara dodatnu zabunu, pogotovo kakvi će biti kriterijumi za tu početnu obuku i kakvi će biti kriterijumi za početnu obuku sudijskih i tužilačkih pomoćnika. Mi ne vidimo da će se ta obuka razlikovati i, uopšte, šta će to ključno doneti. U svakom slučaju, pitanje ove obuke ostaje vrlo sporno. Nije sporno stručno usavršavanje i stalna obuka, one su apsolutno potrebne pravosuđu, ali početna obuka za lica koja već imaju određeni stepen znanja i praksu, da od toga zavisi izbor za nosioce pravosudne funkcije, jeste sporna. To unosi dodatnu konfuziju u ovaj zakon. Na kraju, rokovi za primenu. Zaista ste preambiciozno postavili rok kada bi trebalo da dođe do transformacije Pravosudnog centra u Pravosudnu akademiju. Ne verujem da je to moguće u ovom roku od dva-tri meseca, pogotovo što u isto vreme treba da se borite sa budžetskim deficitom i da otpuštate zaposlene u pravosuđu, državnoj upravi, lokalnoj samoupravi, a sada treba da zapošljavate nove ljude. Gde ćete da obezbedite ta sredstva, plate za ove ljude? Kolike plate će ovi ljudi da imaju? Sigurno će postojati tenzija u čitavoj državnoj upravi, pravosuđu, da neko dobija posao za visoku platu, a u isto vreme druge ljude otpuštate. DSS je podnela nekoliko amandmana. Molim da se ovi amandmani razmotre, jer sigurno idu u pravcu poboljšanja teksta ovoga zakona. Ali, generalni utisak o čitavom stanju u pravosuđu jeste da je u njemu veliki strah, da se vrše veliki pritisci. Sumnjamo da će se izaći iz tih političkih pritisaka s najboljim kvalitetom, a kvaliteta u pravosuđu ima, a nadasve sumnjamo da će čitava ova reforma startovati posle Nove godine, jer, verujte, samo beogradskim sudovima će biti potrebno najmanje pola godine da se formiraju pisarnice, u ova dva suda koja predviđate da formirate, u odnosu na ovih pet. Prema tome, dobro razmislite da li je potrebno da se nastavi ova reforma pravosuđa. Bolje bi bilo da se još jednom napravi analiza, da se vrati na početak i da se stručna javnost još jednom aktivnije uključi. Stručno usavršavanje i stalna obuka nesporno su potrebni pravosuđu. Hvala.
Od vremena Poslaničke grupe iskorišćeno je 11 minuta i 30 sekundi. Reč ima narodna poslanica Nataša Vučković, a posle nje narodni poslanik Sreto Perić.
Poštovana gospođo potpredsednice, poštovani dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministarka i predstavnici Ministarstva, svako ko u poslednjih godinu dana prati rad naše skupštine mogao je opravdano steći utisak da je reforma pravosuđa bila naša najčešća tema. Zaista, mi smo tokom proteklih godinu dana, od jeseni 2008. godine, doneli niz reformskih zakona u ovoj oblasti, reformisali smo sistem sudova, racionalizovali ih, osnovali nova regulatorna tela, mislim na Agenciju za borbu protiv korupcije, znatno smo unapredili naš pravni okvir za borbu protiv organizovanog kriminala. Takođe, svako ko prati naš svakodnevni politički život i rad izvršne vlasti i pravosuđa može primetiti da ne samo što smo doneli ove nove reformske zakone, nego da se čine ogromni napori da se ti reformski zakoni stvarno i primene. Znamo da realna primena u praksi kreće s početka naredne godine. Ono što se svim ovim naporima jasno ukazuje, to je da reforma pravosuđa spada u sam vrh prioriteta ove vlade i da to nikako, ni na koji način, nije jedno od praznih predizbornih obećanja koja smo imali pred formiranje ove poslednje vlade. Reforma svakog velikog sistema je dugotrajan i vrlo zahtevan proces, gde se efekti i rezultati vide tek kada se reforma sprovede u svim segmentima jednog sistema. Mislim da ćemo te efekte imati priliku da zajedno ocenjujemo i evaluiramo tokom narednih godina. Svi zakoni koje danas imamo na dnevnom redu jesu zakoni koji treba dalje da unaprede reformu pravosuđa i da učine jedan korak dalje u ostvarivanju i realizaciji Strategije reforme pravosuđa, koja se kontinuirano sprovodi, ako se ne varam, od 2006. godine. Dakle, veći broj vlada je učestvovao kako u njenom kreiranju, tako i u njenoj realizaciji. U tom smislu, danas imamo na dnevnom redu i Predlog zakona o Pravosudnoj akademiji, koji je, po mom mišljenju, izuzetno važan, jer se njime ne samo ostvaruju ciljevi koji su postavljeni u drugim sistemskim zakonima o pravosuđu, kao što je Zakon o Visokom savetu sudstva, nego se na jedan suštinski nov način planira i namerava uticati na povećanje stručnosti kako današnjih, tako i budućih tužilaca, sudija, sudske uprave i sudske administracije. Dozvolite mi da kažem da mislim da je Predlog zakona o Pravosudnoj akademiji pobeda svih onih koji su se od 2000. godine naovamo zalagali da u Srbiji zaživi ideja o permanentnom stručnom usavršavanju sudija. Ta ideja nije lako prihvatana od strane svih segmenata, bilo je otpora, možda najmanje u pravosuđu, ali ih je bilo i u izvršnoj vlasti i u svim drugim institucijama koje su imale šta da kažu u ovoj oblasti. Na tom planu bile su angažovane kako domaće nevladine organizacije, tako i brojne međunarodne organizacije i mnogo su nam pomogli u koncipiranju obuke i stručnog usavršavanja sudija. Imala sam prilike da se kroz razne organizacije nevladinog sektora bavim i pratim početne korake u uspostavljanju saradnje našeg pravosuđa sa sudijama iz drugih zemalja, da vidim kako su ti susreti i ta saradnja davali pozitivne rezultate upravo na sam proces otvaranja našeg pravosuđa prema onom što je dobra praksa, što su dobri i pozitivni rezultati rada pravosuđa u drugim zemljama. Naravno, od 2000. godine naovamo, bilo je mnogo novih saznanja koja su se pred našim sudijama pojavila, pred tužiocima, takođe. Počnimo samo od toga da smo tada prvi put čuli za institut sudske medijacije. Tada smo prvi put, nakon što smo postali članovi Saveta Evrope, došli u situaciju da naše sudske presude bivaju izložene oceni Evropskog suda za ljudska prava. Počeli smo intenzivno da radimo na obuci sudija za neposrednu primenu međunarodnih standarda o ljudskim pravima u našim sudovima. To su bili veliki koraci unapred. Tada smo prvi put čuli za neke nove koncepte upravljanja sudskim predmetom, kao nešto što je vrlo značajan doprinos u postizanju veće dostupnosti pravde i većoj efikasnosti pravde uopšte. Formiranje Pravosudnog centra za obuku sudija bio je sam po sebi veliki korak napred. Međutim, od samog početka, on je bio u priličnoj meri zavisan i od međunarodne podrške, međunarodnih projekata, njegova struktura je bila kakva je bila, nedovoljno jaka da bi mogla da odgovori svim potrebama u oblasti edukacije i stručnog usavršavanja sudova. Činjenica je, međutim, da su mnogi koji su radili u Pravosudnom centru, kako sudije, tako i stručnjaci, uložili ogromne napore da prikupe dobra iskustva i dobru praksu drugih zemalja, kako bismo imali danas pred sobom jedan ovako dobar Predlog zakona o Pravosudnoj akademiji. Zakon o Pravosudnoj akademiji ima za cilj da na potpuno novi način institucionalizuje ideju permanentne stručne obuke sudija. Predlogom zakona se predviđa formiranje njenih organa, ona se usmerava u odnosu prema drugim institucijama koje se bave pravosuđem i drugim državnim organima. Ne bih želela da koristim jake reči, ali moje uverenje je da se ovde zaista radi o jednoj revoluciji u oblasti stručnog usavršavanja sudija. Mislim da je jedna od osnovnih novina koje ovaj zakon donosi upravo početna obuka. Mi smo i do sada, kroz razne forme, imali i obavezne i dobrovoljne seminare, stručna savetovanja sudija itd., ali početna obuka je ono što je zaista novo. Dozvolite mi da izrazim neslaganje s nekim mojim prethodnicima, koji su rekli da su pravni fakultet i pravosudni ispit nešto što bi trebalo da bude dovoljno za obavljanje funkcija sudije i tužioca. Moje mišljenje je da je danas, u uslovima kada imate jedno dinamično zakonodavstvo, kada usvajamo razne norme iz pravnog sistema EU, kada postoji veliko proširenje međunarodnih standarda i njihova primena i inkorporacija u naš pravni sistem, kao i jedno, kako bih rekla, sve efikasnije supranacionalno zakonodavstvo, koje ima efekata na naše zakonodavstvo, koje ima efekata na naše pravosuđe, prosto nemoguće pretpostaviti da je dovoljno završiti pravni fakultet, položiti pravosudni ispit i biti spreman da kao sudija, ili kao tužilac, odgovorite na sve one izazove koje nove situacije, novi pravni instituti, pred vas postavljaju. Ova početna obuka koja se predviđa Predlogom zakona o Pravosudnoj akademiji treba da traje 24 meseca. Mislim da je to jako dobro zamišljeno, kao decentralizovana obuka. Svaki polaznik obuke će imati priliku da u sudu radi s mentorima, imaće svoje mentore u svim oblastima na koje se obuka odnosi. To će biti prilika da se budući kandidati za sudije i tužioce upoznaju kako s unutrašnjom organizacijom sudova i tužilaštava, da vide na koji način se međunarodni standardi neposredno primenjuju u sudovima i tužilaštvima, tako i sa svim onim pitanjima koja su bitna i koja nisu pokrivena ni pravnim fakultetima, niti pravosudnim ispitima. Naravno, Pravosudna akademija će imati određenu odluku ne u izboru sudija, nego, da tako kažem, da primenim jednu reč iz neke druge oblasti, u regrutovanju budućih nosilaca pravosudnih sudija, zato što će davati stručnu ocenu rada polaznika početne obuke, njihovog napredovanja u toj obuci i kapaciteta da odgovore izazovima koje pravosudne funkcije nose. Mislim da je dobro razrađena ideja da se polaznici početne obuke zapravo zapošljavaju na period od 30 meseci u Akademiji, zbog toga što se radi o ljudima koji su već relativno zrele dobi, jer su završili pravni fakultet, a pravosudni ispit bi trebalo da bude položen, kao preduslov za početnu obuku. Treba, dakle, da imaju određeno iskustvo, i to su ljudi koji žele da se usmere ka obavljanju pravosudne funkcije u budućnosti. Treba da im se obezbedi određena vrsta sigurnosti tokom tog procesa obuke, ali da država nastoji da na taj način zadrži takvog jednog polaznika obuke u sistemu pravosuđa. Mislim da je Predlogom možda trebalo da bude predviđeno da se ova obaveza polaznika početne obuke da se prijavi na konkurs za sudiju ili tužioca vremenski ograniči na neki period od dve do tri godine. Moguće je da se tu neka rešenja još mogu postići kroz amandmane. Mislim da je važno da naglasim da je u izradi ovog zakona tim koji je na njemu radio koristio uporedno-pravna iskustva i dobru praksu, naročito Španije, Holandije, Nemačke i Francuske, s tim što je spojio jedan decentralizovani sistem obuke i funkcionisanja pravosudne akademije, a da su primenjeni i međunarodni standardi kako Saveta Evrope, tako i drugi međunarodni standardi, zato što je važno da i u ovom segmentu budemo kompatibilni sa svetom. Moje mišljenje je da se nezavisnost i nepristrasnost sudstva ostvaruje na razne načine, ali obezbeđenje permanentne stručne obuke i usavršavanje sudija i tužilaca jeste jedan od elemenata kojim se ta nezavisnost i nepristrasnost obezbeđuje. Naravno da je tu i finansijska samostalnost, uvođenje novih informacionih tehnologija u pravosuđe jedan od uslova, ali, u svakom slučaju, osnivanje Pravosudne akademije jeste veliki korak napred u reformi pravosuđa. Moje uverenje je da će to doprineti kako boljoj pripremljenosti sudija i tužilaca, tako i sudskih pripravnika i sudske administracije, na koju često kao građani imamo dosta pritužbi, i da će na ovaj način naše nove sudije i tužioci moći da odgovore na nove izazove koje pred njih postavlja reforma pravosuđa, ali, pre svega, na očekivanja građana da pravde postane dostižnija i da bude efikasnija. Hvala vam na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Sreto Perić. Posle njega, narodna poslanica Milica Radović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministarka, vi ćete ostati upamćeni u dva slučaja u stručnoj javnosti i u široj javnosti. Prvi je što redovno pratite izlaganja narodnih poslanika. To ste činili prošle godine, u novembru i decembru, kada ste bili u jednom posebnom, naravno, lepom stanju. To činite i sad. Ostaćete upamćeni i kao neko ko je u ime Vlade Republike Srbije predložio i branio zakon koji je doveo do ukidanja preko sto opštinskih sudova. Moram zbog kolega, pre svega, onih koji podržavaju skupštinsku većinu, da objasnim javnosti Srbije. SRS jeste za reformu pravosudnog sistema. Da postavite pitanje bilo kom građaninu Srbije, dobićete isti odgovor, bilo kom sudiji, tužiocu, advokatu, dobićete odgovor da je reforma pravosudnog sistema neophodna. Da li smo za stručno usavršavanje nosilaca pravosudnih funkcija? Naravno da jesmo, ali vi predlažete i kolege, pre svega, iz DS, svesno izbegavaju da kažu da danas na dnevnom redu imamo nekoliko zakona u kojima se menja samo jedan član. Vama, gospođo ministar, postavljam pitanje – da li ste prošle godine, 30. decembra, kada smo usvojili set zakona iz oblasti pravosuđa, znali da će u doglednom vremenskom periodu, makar u periodu od godinu dana, biti usvojen zakon o Pravosudnoj akademiji? Ako jeste, onda je trebalo predvideti u Zakonu o sudovima i u Zakonu o tužilaštvu da, eventualno, sudije mogu da budu predloženi u organe upravljanja u Pravosudnoj akademiji. Ali, jednom ozbiljnijom pravnom i stručnom analizom, to se može dovesti u pitanje, jer vi, naknadnim donošenjem nekog zakona, vraćate nešto da važi što, u principu, a možda i moralno, nije u redu da tako bude. Uglavnom, svi govore o zakonu o Pravosudnoj akademiji. Moja namera je da pokušam da vas isprovociram, ne mislim bukvalno, nego nekim pitanjima koja pritiskaju i muče naš pravosudni sistem, a da vi, neposredno posle mog izlaganja, ili po okončanoj javnoj raspravi u načelu, pokušate da date neki odgovor. Apsolutno sam siguran da vi znate za te probleme u sistemu pravosuđa, ali da ih ne rešavate. Želim još nešto da vam kažem, pre obrazlaganja vaše izjave i izjave vašeg zamenika državnog sekretara, gospodina Homena, kada sam god u prilici da ih propratim, pa čak i one kada on preporučuje koju muziku u kom delu dana da slušamo; bude mi to malo simpatično, ali nikad, ni u vašoj, ni u njegovoj izjavi nisam video da primenjujete član 13. stav 1. Ustava Republike Srbije. Kada govorimo o zakonima iz oblasti pravosuđa, volim ponekad da konsultujem i članove Ustava. Kaže se – Republika Srbija štiti prava i interese svojih državljana u inostranstvu. Kada ovo govorim, ne mislim o našim ljudima koji su na privremenom radu, koji su s nekim drugim statusom u inostranstvu, pre svega, mislim na one koji se danas nalaze u Haškom tribunalu. Kao neko ko vodi resor Ministarstva pravde, i vi, i vaš zamenik, morali biste ponekad da reagujete na zloupotrebu ljudskih prava, na kršenje ljudskih prava, na osnovno pravo na odbranu. Mi iz SRS-a i naš predsednik stranke, gospodin dr Vojislav Šešelj, od vas nikad ne traži da kažete da li on treba da bude osuđen ili ne, pogotovo što pripadate i sledbenik ste jednog režima čiji je predstavnik rekao – vodite ga i nemojte ga vraćati. Mi ne očekujemo da utičete na bilo koji način, ali da reagujete kada se krše ljudska prava, to očekujemo. Moram i kolegi Čikirizu da pokažem jednu knjigu, jer je kolega iz njegove poslaničke grupe rekao da je knjiga "Hajka na jeretika'' pisana latinicom. Vidite, ona je napisana ćirilicom. Jedan od recenzenata je bio, čak, akademik Ljubomir Tadić, ali sve to nije važno, nego je naša obaveza da ovde u Parlamentu govorimo istinu i onda možemo da pričamo o reformi, i pravosudnoj i bilo kog drugog sistema. Kada je u pitanju Pravosudna akademija, plašim se, pažljivo iščitavajući odredbe tog predloga zakona, da ne ugrozimo stav 4. člana 4. Ustava Republike Srbije, gde se kaže – sudska vlast je nezavisna. Kasije ću, kada budem govorio o ovom predlogu zakona, da vas uputim na neke stvari koje su u direktnoj suprotnosti s ovim članom Ustava. Rekao bih i nekoliko stvari vezano za naše zatvore. Vama je poznato da se iz godine u godinu, a sve od 2000. godine, pa naovamo, povećava broj zatvorenika. Možda je to objektivno, možda je to tako potrebno, ali mi tražimo da vi, kao ministar, intervenišete i vidite o čemu se to radi, da li su još neki sektori i ministarstva u prilici da utiču na to, da li vi možete da motivišete na ovaj način neke izvršioce krivičnih dela, ili neke, čak, možda i podstičete. Izneću podatak da je u 2002. godini bilo oko 6.283 takve osobe, 2003. godine – 7.128, 2007. godine – 8.970, 2008. godine – 9.509. Znamo da su realni kapaciteti oko 6.000, a da bi, po pravilima EU, moglo da bude negde oko 4.500. Mi treba naše mogućnosti da prilagodimo dostignutim standardima. Ovde se treba upitati – zašto se iz godine u godinu povećava broj onih koji se nalaze na izdržavanju kazne zatvora? Naravno, ko god je učinio krivično delo, pravosnažnom odlukom osuđen, treba da se nađe tamo gde mu je mesto. Može li ova državanešto preventivno da učini da to ne bude tako? Ne znam da li vam je poznato da u zemljama sa savremenom, razvijenom demokratijom prvo urede park, puste građane da oni sami trasiraju stazu, i onda im pripreme i urede tu stazu. U Nemačkoj, ako se više od 10% učinilaca krivičnih dela u jednoj godini pojavi, oni onda vide da je ozbiljno ugrožen pravni sistem, da možda treba preispitati zakonsku regulativu u tom delu. Poznato vam je da i standardi u zatvorskim ustanovama, u nekoliko njih, u šest-sedam, ispunjavaju uslove EU, u nekima to ni približno nije dovedeno na taj nivo, ali ono što mene i nas u SRS-u malo više zabrinjava jeste to što je veliki broj povratnika – oko 60%. Znači, oko 60% ljudi su dva ili više puta odlazili na kaznu izdržavanja zatvora. U poslednje vreme je sve veći broj onih izvršilaca gde su u pitanju teška krivična dela, kao što su svirepa ubistva, nanošenje teških telesnih povreda, razbojništvo, silovanje, nasilje u porodici, posebno nad maloletnim licima, kao i krivična dela organizovanog kriminala. Velika je i upotreba droge, a i broj zavisnika u zatvorima je oko 6.580, kada se ima u vidu ona cifra od 9.500, a posebno alarmantno stanje je u Kazneno-popravnom domu za maloletna lica u Kruševcu, gde je oko 91% maloletnika koji koriste narkotike ili druga psiho sredstva. Ovo je nešto o čemu vi ozbiljno morate da povedete računa. Kada su sudije, predsednici sudova, opštinskih i okružnih, znali da će na dnevnom redu biti set zakona iz oblasti pravosuđa, oni su mislili da se predlaže primena roka od 1. januara. Zbog čega su to mislili? Zato što veliki broj poslova koji je trebalo da bude završen da bi moglo da se startuje sa reformom od 1. januara 2010. godine nije urađen. Vama je poznato da ne postoji sudski poslovnik, ili kako će već biti nazvan, o načinu tehničke pripreme za odeljenja. Kratko je vreme da se sve to uradi kvalitetno, da bi moglo da se primeni. Poznato vam je, konkretno ću reći za Šabac, da treba da bude jedinica privrednog suda i u Šapcu i u Loznici a da građevinski deo nije završen. U stručnom, kadrovskom, personalnom smislu, nisam u toku, ali mislim da to nije u redu; smanjuje se veliki broj izvršilaca. Ponovo se pozivam na Okružni sud u Šapcu, gde je do sada bilo 15 sudija, a sada je predviđeno osam, u Višem sudu. Uveravam vas da taj broj sudija neće moći kvalitetno, u drugom stepenu, da donosi odluke. Već se sada veliki broj građana Srbije žali Sudu u Strazburu zbog neblagovremenosti rešavanja svojih zahteva. Naša država će biti kažnjena velikim novčanim sredstvima. Ne čini li vam se da bi možda bilo bolje da je u ovom momentu bio angažovan veći broj izvršilaca i da se njihova efikasnost prati? Počeli ste da govorite o tome, ali to je, izgleda, postalo popularno – manji broj izvršilaca, pa i u sudovima, a i u bilo kojoj administraciji, dovešće do kvalitetnijih usluga. Gde ste vi bili do sada? Nije vam valjda neko nametnuo, ne mislim konkretno na vas, kada je u pitanju broj sudija, mislim samo na one koji su bili u administraciji, kao da vam je neko drugi nametnuo, kao da vi od 2000. niste uvećali broj zaposlenih u republičkoj administraciji sa 8.000 na blizu 32.000. Malo mi je i cinično kad pojedini govore o potrebi reforme u pravosuđu, i to oni koji su najviše učestvovali od 2001. godine naovamo u dovođenju za sudije onih diplomiranih pravnika koji su radili pre toga u zemljoradničkim zadrugama, naravno, cenim i te, a u istom danu ih postavljali za predsednike sudova. Oni danas nama govore kako je potrebna i Pravosudna akademija, i ne znam na koji način da se sudije usavršavaju. To je svakako potrebno, ali na ne na način kako ste vi zamislili da to treba uraditi. Samo ću kratko, s obzirom na to da je uvaženi kolega Aleksandar Martinović na vrhunski način objasnio besmislenost zakona o Pravosudnoj akademiji. Moram se pozvati na nekoliko članova, da ih iskomentarišem. U članu 7. se govori o Upravnom odboru Pravosudne akademije. Kada sam rekao da se neće uspeti očuvati sudska nezavisnost, pre svega, mislim na ovakve formulacije odredbe člana 7, gde se kaže: „Članovi upravnog odbora su: tri člana koje imenuje Visoki savet sudstva“, a poznato je da ste i vi i kolega Boško Ristić članovi Visokog saveta sudstva, kao pripadnici nekih političkih stranaka, pa i advokati koji su birani u taj Visoki savet sudstva. Ista je situacija i sa učesnicima iz Državnog veća tužilaca. Na kraju, Vlada imenuje tri člana. Znači, od ukupno devet, najmanje je pet, a možda i šest onih koji su direktno članovi političkih stranaka, u ovom momentu DS-a. Nije vam ovo dobar način za reformu pravosudnog sistema i ne treba na ovaj način ni pokušavati, ni imati iluziju da se to može primeniti. Kažete da Upravni odbor treba da održava najmanje dva puta godišnje svoje sednice. To je besmisleno. Možda jednom, možda nijednom, možda 32 puta, zavisno od potrebe, ako već takav organ postoji. Dosta je i poslovničke materije u ovom zakonu. Znači, trebalo bi predvideti poslovnik o radu organa koji su predviđeni ovim zakonom. Pažljivo sam saslušao ono što je komentarisao i izlagao kolega Čikiriz. Kada je navodio zbog čega je potrebno usavršavanje, mi se slažemo, ali vi ste izneli jedan primer koji ne može biti adekvatan. Ako neko završi medicinu i radi 20 godina, da li on prati dovoljno sve promene? Pošlo se od toga da ako je neko završio medicinu i 20 godina se bavio nekim drugim poslom, ako je neko pre 20 godina položio pravosudni ispit i radi kao sudija, da ono što svakodnevno radi zahteva od njega usavršavanje. Vi, kao ministar, svaki dan morate da pratite materiju koja se tiče vašeg ministarstva. Tako i sudije moraju da prate. Dakle, nisu to ljudi koji nisu u toku. Usavršavaju se o trošku države, ali ima ograničenja ko će to da bude. Ako su do sada predsednici sudova slali ili mogli da donesu odluku ko će da ide na seminare, mogu da budem saglasan s vama da je ponekad neki predsednik suda zloupotrebio to, pa je favorizovao određenu grupu sudija, ali to je za uži lokalitet vezano. Sada kada to radi jedan organ, sigurno će biti zloupotrebe, i one će biti dalekosežnije, opasnije po kvalitetno i stručno usavršavanje nego što je do sada bilo. Gospođo ministre, jedno od poslednjih pitanja vezano za ovo moje izlaganje jeste – zašto se ne pokrene krivični postupak, zašto se ne procesuiraju oni državni zvaničnici koji se otvoreno zalažu za uvođenje države Srbije u NATO pakt? Nama je poznato da je to jedna interesna i zločinačka organizacija, s aspekta države Srbije, onog što su učinili 1999. godine, i očekujemo da po ovom pitanju preduzmete određene korake. Zahvaljujem.
Petnaest minuta i trideset sekundi iskorišćenog vremena Poslaničke grupe. Narodni poslanik Mirko Čikiriz, pravo na repliku.
Hvala i kolegi Periću na izuzetno kvalifikovanom izlaganju. Naravno, argumentacija za njegove političke stavove se razlikuje od argumentacije koju sam ja izneo. U pogledu latinice i ćirilice, SPO kao stranka koja je nacionalno opredeljena, za koju smatramo da je evropejska, da spada u stranku prosvećenih nacionalista, zaljubljena je u ćirilicu, ali u periodu kada je prvo izdavanje te knjige izašlo dominirala je latinica; to je verovatno neko kasnije izdanje. Mislim da to nije tema kojom mi danas treba da se bavimo, ali se u potpunosti slažem da narodni poslanici imaju odgovornost za javno izgovorenu reč. U pogledu stručnog usavršavanja i napredovanja, u vreme kada je otet prvi avion, otmica aviona nije postojala kao krivično delo, jer život donosi nova krivična dela, nove tehnike, nove specijalizacije, nove odnose. Mi smo pre tri godine izmenili krivično zakonodavstvo, tako što su, čini mi se, pridodata 34 krivična dela koja nisu postojala u krivičnom zakonodavstvu. Tehnološki kriminal, sajber kriminal, to su novi oblici kriminala za koje sudije, recimo, u malim sudovima nisu u dovoljnoj meri obučene i teško da će se obučiti, izuzev ako nemaju nekoga u porodici ili ako nisu izuzetno zainteresovani. Mislim da je ovo, još jednom ću to ponoviti, ozbiljnost države koja omogućava svim sudijama da se o trošku države permanentno obučavaju i stručno usavršavaju. Samim tim, to će u budućnosti sigurno uticati na povećan broj znanja i veština sudija iz svih oblasti s kojima se svakodnevno sreću u veoma složenim predmetima. Nemojte zaboraviti nikada sudije iz malih mesta. Recimo, Opštinski sud u Arilju, to sam prošle godine pričao, ima izuzetne rezultate rada, onda Opštinski sud u Guči, ali tu radi samo nekoliko sudija i oni rade i krivice, i parnice, i vanparnice, mnoge predmete koji zalutaju u njihov sud. Oni se ne sreću i s tim veštinama i znanjima i mislim da je zbog toga regulatorna uloga države u tom delu veoma značajna.
Narodni poslanik Sreto Perić, pravo na repliku. Izvolite.
Nemam potrebu da mnogo polemišem s kolegom Čikirizom, ali se plašim jedne stvari. Prošle godine, kada smo donosili ove zakone, najveći broj poslanika koji je podržavao ukidanje velikog broja opštinskih sudova upravo je iznosio negativnu situaciju u malim mestima, kao, veliki broj slučajeva korupcije, što je apsolutno netačno. Slažem se s vama da sudije u malim mestima nisu možda u prilici da dovoljno prate stručnu literaturu i da se usavršavaju, ali ta krivična dela se tamo manje i pojavljuju. Jesmo i za reformu pravosudnog sistema i za stručno usavršavanje, ali sam rekao da izražavamo sumnju da će preko Upravnog odbora Pravosudne akademije biti vršena pozitivna selekcija. Realno je očekivati da ćemo imati negativnu selekciju, da ćemo u ovom momentu, odnosno posle 1. januara 2010. godine, imati najveći broj sudija koji će se otvoreno zalagati za sprovođenje stranačke politike. Vi možete da pretpostavite koje stranke će biti ta politika sprovođenja. Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Milica Radović, posle nje narodni poslanik Dejan Mirović.
Dame i gospodo narodni poslanici, predstavnici Ministarstva, mi smo juče započeli još jednu sednicu, na kojoj je više od 50 tačaka dnevnog reda, a da na vreme nismo imali informaciju koje će tačke biti spojene i da li će uopšte biti spajanja. Smatram da je to loša praksa u radu ovog saziva Parlamenta i mogu samo da konstatujem da to ne doprinosi kvalitetu rasprave koja se u ovom domu očekuje. Danas na dnevnom redu imamo par predloga zakona koji se usaglašavaju sa već donetim zakonima iz oblasti pravosuđa. To ne bi bio nikakav problem da oni u sebi ne sadrže niz nelogičnosti koje ih, kao takve, ne kvalifikuju za dobar osnov za reformu pravosuđa, već ih čine dobrim razlogom za produbljivanje još većeg haosa u pravosuđu i njegovu još dublju dezorganizaciju. Meni je žao što predstavnici Ministarstva pravde nisu na vreme shvatili u kom pravcu će i kakav će sudski aparat stvoriti onog trenutka kada se svi ovi "reformski zakoni" usvoje, uprkos blagovremenim i dobronamernim reakcijama kako stručne javnosti, tako i uopšte, i celokupne opozicije u Parlamentu. Moj kolega i ja smo nekoliko puta, da ne kažem nekoliko desetina puta, o tome do sada govorili, ali, nažalost, nijedna naša suštinska primedba nije nikada bila usvojena. Da bi javnosti bilo jasno o čemu se ovde danas radi, reći ću da se na dnevnom redu nalaze predlozi zakona koji se usaglašavaju sa već donetim zakonima, koji su toliko sporni da, uslovno govoreći, ni onom politički podobnom sudskom kadru neće biti jasno kako će oni moći da zažive a da se pravosuđe u potpunosti ne upropasti. S jedne strane, insistira se na reizboru kao mehanizmu raskida s dosadašnjim pravosudnim sistemom, a, s druge strane, sastav Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca se prepušta instituciji čiji se nestanak želi. Meni stvarno nije jasno šta su predstavnici Ministarstva pravde ovim želeli da postignu i kakav su uopšte cilj imali na umu. S druge strane, drastično se smanjuje broj sudova, o tome smo govorili mnogo puta do sada, bez ikakvih kriterijuma, i to sve za posledicu ima izazivanje niza negativnih efekata. Pored onog niza negativnih efekata o kojima smo govorili, ne znam da li se neko zapitao koliko će samo da potraje fizičko premeštanje predmeta iz jednog suda koji je prestao da postoji u drugi sud koji je preuzeo njegovu nadležnost. Možda je ovo nebitno pitanje, ali, verujte mi, u praksi će stvoriti mnogo problema.S druge strane, da li se neko zapitao uopšte koliko će predmeta u tom fizičkom premeštanju, svesno ili nesvesno, biti izgubljeno? Smatram da su ovde mogućnosti za zloupotrebu bezgranične. Dalje, stalno se govori o tome da se nova sudska mreža i reorganizacija pravosuđa stvara da bi se postupanje u sudskim postupcima ubrzalo i da bi postalo efikasnije. Stvarno mogu da konstatujem da u ovu floskulu više ne veruju ni sami predstavnici Ministarstva pravde. Kako je moguće da dođe do ubrzanja postupaka u sudskim predmetima ukoliko će broj sudija biti manji, a priliv predmeta će biti veći, ili će ostati isti? To znači da će na jednog sudiju neminovno doći bar jedna trećina predmeta više. Znači, on će imati za jednu trećinu predmeta više u radu. Možda to nije veliki problem za sudove u unutrašnjosti, ali za Beograd je to ogroman problem, jer ako neko ima 300-400 predmeta u radu, pa mu jednu trećinu još dodate, ne znam kako uopšte mislite da ostvari pola od zacrtane norme, a ne nešto više?! S druge strane, postavlja se pitanje kako će postupanje po predmetima da bude efikasnije kada će se sudije, pored niza problema s kojima se i sada susreću, susresti s jednim problemom o kome niko nije ovde do sada govorio, a to je neminovno započinjanje velikog broja postupaka ispočetka, do same promene sudskog veća? Promena sudskog veća će biti neminovna, jer te sudije koje su ranije sudile više neće postojati. To je još jedan u nizu problema o kome niko nije progovorio reč ovde, a ne znam da li su se oni od kojih očekujemo to da urade toga i setili. Neću se dalje zadržavati na objašnjavanju svih ovih nelogičnosti, jer smatram to izlišnim i beskorisnim, s obzirom na to da u trenutku kada je Ministarstvo pravde moglo da reaguje, to nije učinilo, a sada je za takvu reakciju kasno. Na dnevnom redu je i Predlog zakona o Pravosudnoj akademiji, protiv čije ideje o osnivanju mi kao poslanička grupa nismo, ali smatramo da on sadrži neka rešenja koja nisu najsrećnija. Naime, ideja o postojanju Pravosudne akademije datira još iz vremena kada je ministar pravde bio gospodin Stojković i ona je svoje mesto našla i tada u strategiji reforme pravosuđa. Činjenica je da budućim sudijama i tužiocima nedostaje praktično znanje. To mogu da kažem najbolje iz svog iskustva. U trenutku kada sam završila Pravni fakultet, a to je bilo pre deset godina, nije bilo uobičajeno da bilo ko od nas, svršenih studenata, zna da napiše tužbu, žalbu, a o presudi da ne govorim. To je činjenica i veliki problem, ali ta znanja smo sticali, neko u sudovima, neko u advokatskim kancelarijama, i ono što je bitno, to je da je taj obim i nivo našeg znanja zavisio isključivo od toga gde obavljamo pripravnički staž i kod koga. Upravo u tom smislu vidim dobru stranu Pravosudne akademije, jer ona, po mom mišljenju, predstavlja put za obezbeđenje kontinuiranog i ujednačenog obrazovanja budućih sudija i tužilaca. To je dobra strana. S druge strane, mislim da ovakav predlog zakona sa sobom nosi jedan veliki problem, a to je da pravosudni ispit nikako ne bi smeo da bude uslov za upis na Pravosudnu akademiju. Mislim da je to nelogično, mislim da je to, stvarno, previše. Šta to znači? To znači da jedan student prvo treba da završi pravni fakultet, pa da obavi dve godine pravosudni staž, ili u sudu, ili u tužilaštvu, ili u advokaturi, potpuno je nebitno, da posle toga odvoji veliko vreme za polaganje pravosudnog ispita, koji je meni, govorim o svom ličnom iskustvu, bio teži nego ceo pravni fakultet, to govorim potpuno svesna šta govorim, da nakon toga polaže prijemni ispit za upis na Pravosudnu akademiju i da se tamo usavršava još dodatno 22 meseca, pa da tek nakon toga polaže završni ispit. Mislim da je to stvarno previše. Volela bih da vidim odakle su predstavnici Ministarstva, gde su našli da postoji takvo rešenje. Naravno, niko od nas nije protiv toga da sudije i tužioci treba da budu edukovani, ali onda čemu pravosudni ispit? Onda ga stavite na kraj, kao krunu svega toga, a izbacite ga kao uslov za upis na samu pravosudnu akademiju. Mi smo ovde amandmanski reagovali i smatramo da ima osnova da se ovaj naš amandman prihvati. S druge strane, mislim da postoje još neke, uslovno govoreći, manje zamerke samom tekstu zakona, a odnose se, konkretno, na postavljanje direktora Pravosudne akademije, koji ne prolazi javni konkurs, a znamo da se javni konkurs, primera radi, raspisuje za polaznike, one koji treba da stiču znanja na toj pravosudnoj akademiji. Zamerka je, takođe, što ne postoji nikakav nadzor nad zakonitošću trošenja novca Pravosudne akademije, koji nije mali. Mi znamo da tu postoje ljudi koji imaju stalno zaposlenje, postoje određene nadoknade za rad, a većina sredstava za rad Pravosudne akademije dolazi upravo iz budžeta Republike Srbije. Zbog toga smatram da bi Skupština trebalo da bude taj organ kome se podnosi godišnji izveštaj o radu Pravosudne akademije. Moram da kažem i da ne znam koliko je rok koji ste predvideli, 1. decembar 2009. godine, za stupanje zakona na snagu, adekvatan, jer me zanima kako će sve radnje koje moraju da prethode stupanju na snagu zakona moći u tom roku da budu obavljene. Na samom kraju, želim da iznesem neki generalni stav, da smatram da bi za naše pravosuđe bilo mnogo bolje da se zakoni ne menjaju na svaka dva meseca, već da predstavnici Ministarstva tom poslu pristupe planski, s nekom jasnom vizijom i strategijom, što do sada u svom radu nisu pokazali. Hvala.
Iskorišćeno je 10 minuta od vremena Poslaničke grupe, tako da je na raspolaganju još tri minuta i 40 sekundi. Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović, posle njega, narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo, na dnevnom redu je i zakon o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u postupku za ratne zločine. Za nas kao stranku, ali i u pravnom smislu, veoma su sporni članovi 13. i 14, jer se u tim članovima naše pravosuđe ponovo poziva na Međunarodni sud za bivšu Jugoslaviju, tzv. Haški tribunal. Mi smatramo da je to suštinska greška, ne samo u političkom smislu, već i što se tiče pravne struke, to je skandalozno. Moramo da upotrebimo taj izraz, zato što ako je išta izvesno, izvesno je da je taj sud daleko od toga da bude sud u pravnom smislu reči, već je to, pre svega, politički sud. Naravno, verujem da će ministar da iznese već veoma poznati argument, pod navodnicima, da su to naše obaveze, međunarodne pravne obaveze, ali u tom smislu bih postavio pitanje – ako je to tako, da li su te obaveze prema tzv. Haškom tribunalu značajnije od Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, koju smo mi ratifikovali? Da li su te obaveze značajnije od Međunarodnog pakta o građanskim političkim pravima, da li su značajnije od čitavog drugog dela našeg ustava, koji reguliše ljudska prava? Konačno, pošto je opštepoznato da smo mi članica UN-a, da li su te tzv. obaveze važnije od Univerzalne deklaracije o ljudskim pravima čoveka? Znate, Haški tribunal i očuvanje ljudskih prava, to su dva nespojiva pojma. U tom smislu, interesuje me da li smo suspendovali značaj ljudskih prava za naše građane koji se nalaze u Haškom tribunalu? U tom smislu, da ne bismo bili subjektivni, navešću vam neku vrstu statistike koju smo mi iz SRS-a uradili i navešću vam primer dr Vojislava Šešelja. Dvojica sudija – Fausto Pokar i Teodor Meron, bili su predsednici tog tribunala više godina i računa se da su među tzv. najuglednijim sudijama u tom sudu. U svojstvu predsednika žalbenog veća, predsednika Međunarodnog krivičnog tribunala i člana žalbenog veća, sudija Fausto Pokar je u periodu od 10. juna 2003. godine do 9. juna 2009. godine doneo 33 odluke protiv Vojislava Šešelja. S druge strane, doneo je samo jednu pozitivnu odluku, i to znate kada – 8. decembra 2006. godine, a to je posle 28 dana štrajka glađu, kada je gospodin Šešelj bio na ivici smrti. Posebno je skandalozno što je isti taj sudija doneo odluku kojom se zabranjuju posete supruge gospodina Šešelja, 23. novembra, kada je on već bio u trećoj nedelji štrajka glađu i kada je bio na ivici smrti. Da li je to očuvanje ljudskih prava, pitam vas? S druge strane, vama je sigurno poznato da je u vreme gospodina Pokara umro, ili ubijen, i gospodin Slobodan Milošević i do dan-danas je opštepoznato da mu nije pružena medicinska pomoć u skladu s prethodno navedenim konvencijama. Što se tiče gospodina Teodora Merona, koji je, takođe, bio predsednik Haškog tribunala, kada se radi o gospodinu Šešelju, 16 negativnih odluka je doneo u svojstvu predsednika žalbenog veća, predsednika MKS i člana žalbenog veća, i samo jednu pozitivnu, ponovo onu od 8. decembra 2006. godine. S druge strane, kao predsednik Tribunala, nije ništa uradio, u skladu sa 19. pravilom Pravilnika o postupku i dokazima, da spreči deset odluka sekretarijata Haškog tribunala, koje su, najblaže rečeno, skandalozne i koje su uvele jednu vrstu nehumane izolacije, koja je trajala sedam meseci, od decembra 2003. godine do juna 2004. godine. Znate li šta je bilo opravdanje za tu izolaciju? Drugi krug predsedničkih izbora u Republici Srbiji. To je skandalozno, to nema nikakve veze s pravom. Takođe, moram vas obavestiti da je ta izolacija bila potpuna, nikakvog telefonskog kontakta nije bilo sa Srbijom, sa porodicom, niti sa članovima stručnog tima. Nikakvog opravdanja nema za to. Možda je opravdanje to što je gospodin Meron bio dugogodišnji diplomata u državi Izrael. Verovatno znate za slučaj gospodina Mordehaja Vanonua, koji je dao intervju "Sandej tajmsu" 1986. godine i zbog toga je 18 godina bio u zatvoru, od toga, 11 godina u samici, ali to nema veze s modernim pravnim sistemom. Ovo je sud UN-a, makar na papiru. Što se tiče Tužilaštva, vi ste sigurno čitali knjigu Karle del Ponte, koja doslovno, od stranice 36 do 58, navodi sledeća priznanja: "O Jugoslaviji sam znala jedva nešto više od onoga što sam videla na televiziji, ili o Jugoslaviji nisam znala gotovo ništa. Nikada nisam putovala bivšom Jugoslavijom. Moram iskreno da priznam, sve dok nisam postala glavni tužilac Haškog tribunala nisam ni znala da postoji Republika Srpska". Eto, to je taj profesionalac, pravnik na koga treba da se ugleda naše pravosuđe. Vi sigurno znate, sarađujete s italijanskim tužiocima, da su njene jedine kvalifikacije, u moralnom smislu, to što je sarađivala sa sudijom Falkoneom, ali i to se može dovesti pod znak pitanja. Ona se nije, čak, usudila da se pojavi na njegovoj sahrani. Toliko o njenom moralnom liku. To sigurno znate. S druge strane, znate koliko su je cenili u Ruandi. Doslovno je doživela da bude izbačena iz kancelarije predsednika Ruande, gospodina Kagamea. Toliko o njenom profesionalnom i moralnom liku. Što se tiče Tužilaštva, sigurno znate da je na suđenju gospodinu Šešelju uveden ''amikus'' Tužilaštva. Gospodin uopšte ne zna srpski, nije ni pročitao tu knjigu po kojoj su kasnije osudili gospodina Šešelja na 15 meseci zatvora. To sigurno znate i sigurno znate da je on donosio skandalozne zaključke, povezivao hiljadu i neku stranu sa sto i nekom. Sigurno znate da je na Pravnom fakultetu u Beogradu za magistarski rad potrebno 150 strana. Sada vidite kakvi su to nebulozni zaključci da povezujete jednu rečenicu sa 100. strane s onom na 1000. strani. To je skandalozno. Skrenuo bih pažnju i na diskriminaciju, koja se, takođe, zabranjuje međunarodnim konvencijama. Sigurno znate za Domagoja Margetića, to je hrvatski novinar koji je objavio imena 102 zaštićena svedoka, otvoreno, među njima je i gospodin Mesić. Kažnjen je sa tri meseca i 10.000 evra. S druge strane, gospodin Šešelj je objavio u svojoj knjizi samo javna dokumenta, koja su već bila poznata Haškom tužilaštvu, i ni na jednoj stranici nije objavio ime zaštićenog svedoka, niti njegovu šifru. U tom smislu, vi vidite kakav je to sud. Dalje neću govoriti, mogao bih da govorim mnogo duže o tome, ali razmislite da li je u pravnom smislu, znam da jeste u političkom smislu, pogotovo zbog EU, prikladno i časno da se pozivate na takav sud. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je osam minuta i 40 sekundi od vremena Poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, posle njega, reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta.
Izvinite, koliko imamo vremena do kraja?
Vreme na raspolaganju Poslaničkoj grupi SRS-a je 43 minuta.
Hvala. Upozorio sam vas u januaru da ćemo neminovno o ovim pravosudnim zakonima morati da raspravljamo ponovo. Tada ste se smejali i rekli da neće toga biti. Vidite, došli ste ponovo. Došla maca na vratanca. Nesavršeni sistem niste mogli da usavršite, niti ste mogli da završite ono što ste naumili, bez obzira na to što se i juče, u uvodnom izlaganju ministra pravde, i danas, probudilo nekoliko poslanika iz DS-a i SPO-a koji su saopštili nekoliko vrlo značajnih rečenica, ali sa dejstvom u budućnosti. Ne sporim da imate lepe želje, da želite da vam bude sve lepo, lepše, levo itd., to je vaše legitimno pravo, ali moram da podsetim građane Republike Srbije da se, između ostalog, inteligencija ceni i prema tome da li možete da se pozovete na svoje iskustvo. Imam poprilično tog iskustva u ovoj zgradi, uvek sam vas oštro kritikovao kada grešite, govorio šta ne valja, gde ćete ponovo da dođete i, samo da podsetim građane Republike Srbije, ista ova priča se sluša od 2000. godine. Godine 2001. su bile dobre sudije, postavljena su deca advokata, sekretara iz zemljoradničkih zadruga; danas ga izaberu, odmah postane predsednik suda, i to je proevropski. Krajem 2001. godine rasturio se taj DOS i po pitanju seta pravosudnih zakona, pa se išlo s inovacijama, pa se krenulo s nekim novim konceptom, pa su opet dolazile neke nove, pametne, lepe, dobre sudije, sve sa pričom kako će u budućnosti biti lepo, fino, neće biti više onih ''prljavih'' Miloševićevih sudija iz onog vremena kada su kažnjavali, kada su sudili ''Otporu'', kada su gušili medije itd., pa se izvršila jedna transformacija i od tada je krenula izgradnja apelacionih sudova, pa je onda krenula serija zakona kojima se odlaže primena zakona, pa smo imali svojevrsno paralelno krivično zakonodavstvo. Imali smo u jednom periodu, čini mi se, tri krivična zakonika na snazi. Sve je bilo evropsko, sve je bilo od Boga dato i za sve ste imali podršku i EU, i NATO-a, i CIA-e, i Amerike, i Engleske, i svih budućih proleterskih država. Samo da vas podsetim, 2006. godine, u "Službenom glasniku" broj 46, objavljen je Zakon o obuci sudija i javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika. Danas na dnevnom redu imamo zakon o Pravosudnoj akademiji kojim ćemo da stavimo van snage ono što ste doneli 2006. godine. Više to od 2006. nije evropsko, nego primitivno, balkansko, otomansko, to treba razoriti, rasturiti. Onda nas neko tera da zaključimo da ako se smanji broj sudija, s tendencijom povećanja broja predmeta, da će sudijama da bude lakše. Kako je taj ''blistavi um'' to smislio? Milica vam je lepo objasnila koliko će predmeta da se izgubi tokom preseljenja, a jedan je, braneći vaš koncept zakona, zaboravio da za ovaj visokotehnološki kriminal postoji samo jedno tužilaštvo i jedan sud, a ubi se objašnjavajući kako će u Arilju neki sud da se muči s tim, a on nije čak ni nadležan. Vidite šta vi koristite kao argumentaciju da biste opravdali Boška Ristića, Gorana Ćirića, vas koji treba da vedrite i oblačite u sudstvu i u tužilaštvu! Vaši opštinski odbori završavaju anketu ko može da bude sudija. Isto ste radili 2001. godine, pa kada ste se posvađali sa DSS-om, onda su izlazile prepiske – meni tri, tebi dva, ovom dva, ovaj nijedan, ovaj nije mogao da prođe, ovaj je prošao itd. Isto to radite. Zašto? Pa, iskoristili ste američke i kanadske pare. Pre neki dan ste se slikali s nekim Kanađaninom tamo, kao, nešto ste epohalno završili kod nas, a ništa niste završili, uništili ste pravosuđe. Pre godinu i po dana sam vam rekao šta će da se desi s ovim vašim konceptom reforme. Državu reformišete i kada povećavate institucije, državu reformišete i kada ukidate ono što ste napravili. To je neverovatno, ljudi. Napravili agencije, a sada smanjuju broj zaposlenih. Razgranali sudove, posebna odeljenja specijalnih tužilaštava, sve specijalno; buć, početkom ove godine, smanjuj osnovni, viši, apelacioni. Bio je trgovinski sud, sada ponovo vraćamo na privredne. Da se ne zapali sada možda neka zgrada suda, da bi se sakrilo pranje para, pošto vidim da je po zdravstvu već krenulo sa paljevinom. Koliko godina se u budžetu Republike Srbije nalazi stavka –sredstva za početak rada Apelacionog suda? Gde su vam ti sudovi? Nema. Tresla se gora, rodio se miš. Zašto? Šta reče Goran Knežević pre neki dan – nisam kriv, sprovodio sam državnu politiku. Vi mislite da s Konstantinovićem, visokoumnim, možete da pokrijete. Pa, on je branilac Borisa Tadića. Onaj vaš Homen, što vam šapuće, nije smeo da dođe, jer zna da će da dobije po ''labrnji'' za ovo što radi u tužilaštvu i u sudovima. Koga ste primili u sud? Ko vam radi u Ministarstvu? Znate šta je vaš Vojkan Simić rekao kada je trebalo da se bira Visoki savet sudstva?
Narodni poslaniče, samo vas molim da se podsetimo obaveze uljudnog ophođenja prema drugima.
Do dva radimo, gospođo. (Predsedavajuća: Nastavite.) Do dva, do dva imam fore. Šta je uradio Vojkan Simić? Otišao je u Prvi opštinski sud i rekao – mora ta, neka Tanja, ne znam ni ja kako se zove, nije ni bitno ime; oni se pobunili – kako ona, ona pojma nema. Ne, ako ona ne bude, onda neće biti nijedna. Mi ga jedva isterali iz tog suda pre tri godine, jedva ga isterali, kao onu Gordanu Mihajlović kad smo isterivali, da ne prođe. Sad, lepo ste vi zamislili tu Pravosudnu akademiju, ali da li ona može da reši probleme koji postoje u sudstvu? Kako, recimo, Pravosudna akademija može da reši problem, pre svega, morala ljudi koji rade u pravosuđu? Nemojte da potcenjujete Pravni fakultet, nemojte da potcenjujete pravosudni ispit, nemojte da potcenjujete advokatske kancelarije, nemojte da potcenjujete pripravništvo u sudovima. Sve to daje svoje rezultate, ali sve zavisi od čoveka, od kvaliteta materijala, od supstrata, da li je on odan profesiji, da li želi da poštuje zakon, ili voli koferče, kovertić itd., itd. Na jednom primeru ću da vam to objasnim. Juče sam bio u Valjevu i jedan čovek mi je pričao: ''Imam neku kafanu, nemam radio, nemam zvučnik. Tužio me „Sokoj“, dobio sam ga na sudu. Nisu uspeli da dokažu da treba da platim ta autorska prava. Tužila me druga asocijacija preko koje se štite autorska prava. U prvom stepenu su izgubili, tri puta je išlo na drugi stepen, kada je četvrti put otišlo na drugi stepen, dobili su me''. Identična situacija sa gledišta činjenica i, zamislite, isti sudija je rešavao u prvom predmetu, kada je bio „Sokoj“, i kada je bio drugi predmet. Kako možete da ispravite taj mentalni feler dotične sudije, mislim da je neka Knežević, žensko, muško, nije ni bitno, Pravosudnom akademijom? Kako možete da zamislite da će Boško Ristić i njegov prijatelj Ćirić, i vi, gospođo Malović, da izaberete prave ljude da rade posao u pravosuđu? Kažem vam da će to biti sve nakaradno. Jednostavno, ne možete to da izvršite. Znate li da se digla pobuna u Advokatskoj komori zbog izbora Ćirića? I treba da se bune advokati. Niko ih nije pitao. Sela bratija i odlučila da bude taj i završili posao. Ćirić i Boško Ristić, pajtaši, završavaju. Drmaju pravosuđem u Nišu i šire, i oni će nekoga da izaberu kao kvalitetan kadar?! Mora da ima člansku kartu DS-a, ili da se utali, što bi rekle moje Nišlije. To sve Nišlije znaju. Svi u Nišu znaju šta se dešava. Nije valjda da vi to ne znate, pa sam ja dužan da vas obavestim šta se dešava oko vas? Kako je to moguće? Gospođo Malović, da vam dam jedan primer. Krajem pretprošle godine, donet je Zakon o lokalnim izborima i organizovano je savetovanje sa sudijama okružnih sudova, pošto su okružni sudovi nadležni, po tom novom zakonu, da rešavaju na osnovu čl. 47, 49, 56. Zakona o lokalnim izborima. To vam je sve poznato. To je čak i javnosti poznato, barem sam se ja potrudio da to bude poznato i svaki dan se trudim da to bude sve poznatije javnosti. Onda vam se u Okružnom sudu u Beogradu javlja jedna grupa sudija koja na presudi po žalbi pokazuje apsolutno neznanje. Nisu čak ni prošli pored pravnog fakulteta. Gospođo Malović, kada je zakonom propisana forma nekog ugovora, rečeno je da potpisi moraju da se overe u sudu, i tako je urađeno. Tako nešto ne može da se raskine na način što neko nešto falsifikuje, ode na pisarnicu opštine i overi potpis. To je nemoguće. Postoji 250 sudskih sporova gde je tužen SRS od bivših odbornika, koji traže raskid ugovora, pred Četvrtim opštinskim sudom u Beogradu. Sve predmete su izgubili. Jedino su dobili u Rakovici. Šta mislite, zbog čega, gospođo Malović? Da vas podsetim, ako mi ne verujete, na nešto što je u suprotnosti sa svim propisima koji postoje u ovoj zemlji. Pitajte gospođu Slađanu Bojović, Živanu Đukanović, Mirjanu Aranđelović, koje mesecima donose presudu kojom se odbija žalba i demonstriraju da ne znaju šta je ugovor, šta je neopozivost, šta je overa. Kako mislite njih da dovedete u normalu preko Pravosudne akademije? To je nemoguće. Kako one mogu da se zamere Đilasu, Borisu Tadiću, Bojanu Miliću ili Branku Radujku? Znate li ko je Branko Radujko? On je 1992, 1994. godine dilovao cigarete u Resniku sa svojom sestrom.
Narodni poslaniče, zamolila sam vas da se podsetite odredbe Poslovnika koja nas sve obavezuju na određen način ophođenja tokom govora, obraćanja i izlaganja. Sada vas upozoravam da vodite računa o tome šta govorite i da se setimo da je odgovornost za javnu reč propisana Poslovnikom koji definiše naš rad. Izvolite.
Da li biste bili ljubazni da me saslušate? Svako izlaganje, kada se iznose opštepoznate činjenice, govornici mogu da čuju, ako žele ili ne žele. Ono što je opštepoznato se ne osporava, gospođo Čomić, kao što se ne osporava današnji datum. Nemojte da me terate da danas dokazujem koji je datum. To se podrazumeva. Ljudi pogledaju, vide koji je datum, i sve je jasno. Iznosim samo opštepoznate činjenice. Ovde nema ni trunke mojih emocija. Samo želim da ukažem koji su problemi sa pravosuđem. Zašto naše pravosuđe neće izaći iz ovih problema? Zato što su oni projektovali da pravosuđe bude u haosu. Njima ne treba da bude uređeno pravosuđe, jer su protagonisti sistema – što gore, to bolje. Gledajte ko sve danas štrajkuje. Ljudi koji protestuju u ovoj zemlji, 70% njih, između ostalog, spominje pravosuđe. Zašto? Zato što tamo nisu mogli da ostvare pravdu. Gospođo Malović, nema pravde u našim sudovima od kada je DS uzeo pravosuđe. Toga su svi svesni. Gde je krivac? Krivac nije u pravosuđu. Krivac je u vlasti, u trulim koalicijama, koje su zbog raznih dogovora u stanju da sve pregaze. Ne interesuje ih ni Ustav, ni zakon, ni propisi, nego neki vrlo konkretni trenutni interesi i to je naš problem. Kažite mi koje su firme uspele pregovarajući o privatizaciji, o stečaju? Jojić vam je pričao o nekom Moldovanu, koliko on vodi stečajnih postupaka i koliko dobija za svaki od tih stečajnih postupaka. Šta ste rešili? Ništa niste rešili, nego želite da ostvarite monopol DS-a i u oblasti pravosuđa. To je ono čemu težite. Kakva je vaša pravosudna reforma? Ubacili ste ovaj propis o Pravosudnoj akademiji, da biste smirili sudije koji su pred pobunom, da biste smirili tužioce koji su pred pobunom, da biste smirili advokate koji su pred pobunom. Vama su svi koji rade u pravosuđu pred pobunom. Kako ste to uspeli? To nikome nije pošlo za rukom do sada. Nekada ste pričali o lustraciji u pravosuđu. Znate li šta danas treba da se radi s onim što ste vi napravili u pravosuđu. Da vam ne pominjem. Koji sud funkcioniše? Možete li da zamislite? To je naše pravosuđe. Čovek iz Srbije, izbeglica, razveo se sa ženom. Žena je otišla u inostranstvo i on njoj plaća alimentaciju u Americi, gde radi. Kako je to moguće? Ko to završava posao? I u advokaturi se priprema monopolizacija. Zna se koje predmete dobijaju koji advokati. Ne može svaki advokat da bude slobodan na tom tržištu. Kao što „Delta“ ima monopol u trgovini, tako i DS želi monopol u pravosuđu. Zašto? Da bi to bio još jedan stub koji štiti vašu vlast i sve što radite u ovoj zemlji. A šta radite, građani najbolje osećaju. Nemam nameru nikoga da plašim, ni građane, ni sudije, ni tužioce. Zapamtite, gospođo Malović, pre nekoliko dana je mom prijatelju Petru sudija rekao – jeste, Pero, morala sam da donesem rešenje o ometanju poseda za 15 minuta od kada je došao predlog, ali strpi se do 1. decembra, pa ću da vidim šta će onda da bude. To pričaju ljudi u pravosuđu. Šta se danas sudi? Danas je sve blokirano, ljudi ne žele da se zameraju ni s advokatima, ni sa strankama, jer se ne zna ko će da prođe. Vi ste digli tenziju. Koga ste ubacili u te pravosudne institucije koje treba da izvrše izbor? Jasno, prepoznatljive ljude. Koji će njihov vrednosni kriterijum da bude prilikom izbora? Kako može advokat da bira sudije i tužioce? Ja shvatam da je to advokat u penziji, shvatam da je neki drugi advokat. Zar je moguće da nemamo boljeg od Boška Ristića da nam vedri i oblači? Zapamtite da je Boško Ristić radio Ustavnu povelju; sve što je radio Boško Ristić je propalo. Setite se 2003. godine, u ovo vreme, šta se dešavalo u Srbiji. Ko je skinuo Leposavu Karamarković? Ko je zavodio red u pravosuđu? Šta smo dobili? Doveli ste nam onog Ostojića, koji nije ispunjavao čak ni uslove za republičkog javnog tužioca. Zbog njega ste menjali čak i zakon u pogledu radnog staža. I to je bilo proevropsko, prodemokratski je bilo?! Sve ste nam predstavili kao šarenu lažu. Pričate o budućnosti, pričate kako želite da vam bude lepo. Suočite se sa stvarnošću – toga nema u stvarnosti što vi pričate, ne postoji, svako suđenje je skoro namešteno. Vrhovni sud osam puta poništava rešenja MUP-a i nalaže da se vrati džip SRS-u. Menjaju se ministri unutrašnjih poslova, ali prvostepena i drugostepena rešenja su uvek ista – više štite Vilijama Vokera i OEBS, nego fundamentalna prava i osnovne pravne principe na kojima je sazdana ova država. Nema više vrhovnog sudije koga možete da promenite u Vrhovnom sudu, a vi pričate o pravnoj državi, o nekoj vladavini prava. Pa, pitajte građane koliko veruju u sudove, pitajte građane koliko veruju u tužilaštvo? Svaki tužilac po nalogu proganja. Što se razlikuju ovi tužioci od Karle del Ponte? Ona je makar otvoreno priznala u knjizi i rekla – Đinđić mi je rekao: ''Vodite ga i ne vraćajte ga više“. Šta ste vi uradili za te ljude? Ne, hoćete tribunalizaciju ovog suda za ratne zločine i, šta radite – od ovoga pravite kontrolni zakon broj 10, kao u Nemačkoj. Tako se ne vodi ova država, tako se ne vodi računa o našim interesima kao naroda, a ja znam da ste ovde da obavite najprljaviji posao s ovim narodom i ovom državom.
Iskorišćeno je 19 minuta od vremena Poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta, a posle nje, narodna poslanica Judita Popović. Poslanička grupa SRS-a ima na raspolaganju još 24 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, u raspravi o ovih šest predloga zakona iz oblasti pravosuđa neminovno se nameće tema o svemu ovome što se planira u oblasti pravosuđa, o tzv. reformi. Mi smo o tome govorili od samog početka, kada se govorilo o ovim zakonima koji danas predlažete da ih menjamo ili dopunjavamo. Stav SRS-a je nepromenjen. Najpre, mi se protivimo, i to je naše programsko opredeljenje, postojanju bilo kakvih specijalnih sudova. Kada je u pitanju ovo što pokušavate da nazovete reformom, bili smo najglasniji kada smo pokušali da vam skrenemo pažnju da se nipošto ne upuštate u ovu avanturu. Videćete, nažalost, videće građani Srbije, videće sudije, tužioci, advokati, svi koji će na bilo koji način biti uključeni u dalje sudske sporove – videće već posle Nove godine koliko smo bili u pravu. Vi ste sada zaista doveli pravosudni sistem u jedno stanje kada niko ni sa kim u sudovima ne razgovara, pretpostavljam da vi to, gospođo Malović, znate, pa svi misle da za onog drugog urgira neko iz DS. Dalje, ona najava o odlasku studija u penziju, odnosno o tome da ćete neke kojima je još svega godina ili dve dana do penzije da zadržite. Da, da, gospođo Malović, možda te informacije ne dopiru do vas, pošto očigledno nedovoljno komunicirate sa građanima. Mi imamo te informacije i od sudija i od tužilaca i od zaposlenih u sudskoj upravi – haos je u sudovima, u iščekivanju onoga što im vi pripremate od ovoga što nazivate reformom. Poseban problem biće, a to će se tek pokazati u praksi, ukidanje 106 sudova, ili možda 104 suda, nisam sigurna, u Republici Srbiji. Ne bih sada da ponavljam argumente koje smo koristili da pokušamo da vas ubedimo da ni po živu glavu ne donosite taj zakon, vas i skupštinsku većinu, ali je interesantno kako su poslanici vladajuće koalicije govorili danas o ovim predlozima, naravno, opet ne govoreći konkretno o predlozima, ili najmanje govoreći o njima, nego više uopšte o stanju u pravosuđu – nekad, sad i posle 1. januara 2010. godine. Neverovatno je onda da se čuje da će se na ovaj način na koji se planira izbor sudija zaštititi sudska pozicija, da će na taj način biti sprečeno zapošljavanje, odnosno izbor sudija po partijskoj liniji, kako je rečeno, da će biti sprečeno da sinovi i ćerke nekih sudija, poznatih ljudi itd., budu birani za sudije – zato što to više neće raditi Narodna skupština, nego će to raditi nekoliko ljudi u VSS-u. Nije logično takvo razmišljanje i niko ko logično razmišlja ne može nešto tako da zaključi. Ako ništa drugo, u Narodnoj skupštini do sada, kada smo govorili o predlozima za izbor sudija i javnih tužilaca, svaki sudija i svaki javni tužilac koji je znao da je na dnevnom redu, ili da će doći na dnevni red ovog parlamenta, morao je i vodio je računa o svom ponašanju, jer je znao da će neko od narodnih poslanika da javno progovori o njegovom liku i delu. Šta vi sada radite? Vi sada potpuno izbegavate i sklanjate od očiju javnosti izbor sudija i tužilaca; to će raditi jedna grupa ljudi. Neko od kolega kaže da se neće voditi računa o partijskoj pripadnosti, a vi ste, gospođo Malović, kadar DS-a. To je nešto što nije ni javna tajna. To je zvaničan podatak i to vama sigurno ne smeta, a ne smeta ni meni, naravno, to je vaše opredeljenje. Kolega Boško Ristić je kadar DS-a. Nata Mesarović je, prihvatio to neko ili ne, ali to je istina, režimski sudija. Da nije, ne bi radila to što radi, i to je apsolutno nesporno. Gospodin Ćirić, koga ste izabrali, kada smo govorili o tome, čitala sam ovde, vi niste bili prisutni, pismo Advokatske komore Srbije, s potpisima advokata poput uvaženog advokata Save Anđelkovića, kome sigurno ne možete osporiti stručnost, niti bilo ko od vas ko se ne slaže s tim potpisom, odnosno s tim pismom, kolegu, gospodina Ćirića je Advokatska komora predložila suprotno statutu; nije ga predložila Skupština, već ga je predložio Upravni odbor, a i u Upravnom odboru su, nažalost, partijski kadrovi. Sada govorim o jednom delu, samo VSS-u. Gledam u vas, ali ne mislim na vas, gospođo Malović, već mislim na kolege koje su govorile, a sada nisu tu. Nemam nameru da izazivam repliku, već iznosim stavove SRS-a. Ne možete da tvrdite da vas četvoro deklarisanih demokrata, uz ostale članove Veća, možete biti manje partijski pristrasni nego Parlament od 250 narodnih poslanika, koji to rade javno, koji iznose svoje stavove i mišljenja javno, pred očima građana koji prate Parlament, a vi ćete to da radite zatvoreni u kancelariji. Dakle, nemoguće je da možete bilo koga da ubedite da je to demokratskiji i realniji način odlučivanja o izboru sudija ili javnih tužilaca. Onda, kaže kolega, opet ponavljam, neće biti sinova i ćerki itd., neće biti te vrste izbora. Vi znate sigurno, znaju i građani Srbije, jer se ovde glasalo, da je i sin predsednika Vrhovnog suda sudija Četvrtog opštinskog suda. Da ne pričamo o onom što su pre neki dan novine pisale o slučaju Suda u Negotinu. Teško mi je da ponovim, sudija je muž, žena je advokat, tužilac je bratanac, snaja, unuk; prosto je neverovatno koliko je to isprepleteno. Pisale su pre neki dan, ponavljam, novine, desetak ljudi iz jedne porodice drma Sudom u Negotinu, i opštinskim i okružnim. Jedanput sam čitala ovde i o slučaju Suda u Prokuplju. Takođe, veze; dve ćerke, tata, jedan zet, jedna snaja, svi, onaj sudija, onaj advokat, onaj u jednom veću, onaj u drugom veću. Dakle, ne možete vi to, nećete, nemate nameru tako nešto da sprečite. Naprotiv, vi imate nameru da kroz ove zakone zapravo sprovedete lustraciju, i sudije to znaju. Da li sad neki sud i neki sudija sudi neki predmet, osim nekog, da nikog ne uvredim, bezličnog imena i prezimena, ili neke beznačajne firme itd.? Ne, niko ne sudi ni o jednom imenu koje bi na bilo koji način moglo biti dovedeno u vezu s nekom političkom strankom, pogotovo Demokratskom strankom; drži se u fioci. Ne smeju ljudi, ne smeju sudije, ni o jednoj firmi koja je, možda, neko od sponzora, bez obzira na to da li ih je pomenuo Goran Knežević ili nije, ali ljudi znaju, strahuju, ne smeju, drže u fioci. Napravili ste zastoj od skoro godinu dana u pravosuđu. Rekli ste pre neki dan, gospođo Malović, da se do sada dešavalo, po ovom sadašnjem pravosudnom sistemu, da se, recimo, u Sudu u Arilju, taj primer ste uzeli, mnogo brže rešavaju predmeti nego u bilo kom sudu u Beogradu. Kažete da će ove reforme tu razliku da ponište, da te razlike neće biti. Očigledno nisam dovoljno pametna da to razumem. Nadam se da ćete kasnije to da nam objasnite. Na koji način će ukidanje Suda u Arilju da smanji broj godina rešavanja sporova u Beogradu? Možda mislite da ćete se ravnati s Beogradom, jer ste sami rekli da se u beogradskim sudovima postupci vode mnogo duže nego u Arilju, pa će onda sada reper biti beogradski sudovi, a ne taj sud u Arilju kod koga su sporovi završavani, kako ste vi rekli, u veoma kratkom roku. Takođe, hoću nešto da vas pitam i molim da odgovorite. Molila bih vas da odgovorite na nešto što je u javnosti izneo gospodin Slobodan Homen. Državni sekretar je govorio o uvođenju softvera protiv prevara sa stanovima, o velikom broju slučajeva u celoj Srbiji, gde su investitori, lažni investitori, prodavali više puta stanove, izvarali građane, pa je rekao, to je ranije govorio i gospodin Oliver Dulić, da država ni na koji način sada ne može da stane u zaštitu tih prevarenih građana, drugim rečima, štitićete prevarante investitore, ali sada uvodite softver kojim će se odmah, kada neko overava ugovor o kupoprodaji stana, klikom na dugme, videti i utvrditi da li je taj stan već prodat ili nije prodat. To je za svaku pohvalu, ali nešto što me je jako zabrinulo, jeste da gospodin Homen kaže da će se svi ugovori overavati samo u tri suda: Trećem, Četvrtom i Petom opštinskom sudu. Da li to znači da će neko ko kupi stan u Babušnici, Kniću, Somboru, morati da dolazi u Treći, Četvrti ili Peti opštinski sud na overu ugovora? Vidim, klimate glavom, ali molila bih vas da nam to kažete. Klimate glavom da to nije tačno, pa, onda skrenite pažnju vašim saradnicima da nije dovoljno stati pred kameru, ili pred mikrofon nekog novinara i izgovoriti nešto što im padne na pamet, nego državni sekretar govori u ime države, u ime ministarstva. Građani su reagovali, zvali su nas građani koji su pročitali tu vest, pa kažu – zar ćemo za overu ugovora morati da dolazimo, 300 ili 500 kilometara, u Beograd? Takođe ću da se još jedanput vratim na izlaganje kolega koje su hvalile ove reforme i ove zakone, kolega iz vladajuće većine. Čuli smo nešto što smo mi, zapravo, znamo i što godinama unazad pričamo, pogotovo u toku prošle godine, kada ste vi, gospođo Malović, preuzeli veliku obavezu reforme pravosuđa i, što je najgore, uvereni ste da će to biti dobar posao, a videćete, mlada ste žena, ukočiće vam to karijeru. Radite nešto što je jako loše, ali, dobro, to je vaš izbor i izbor vladajuće većine koja glasa za tako nešto. Dakle, reče neko od narodnih poslanika koji će glasati za ove zakone da su u predlozima svih zakona i, uopšte, u predlozima ovih vaših reformi učestvovale nevladine organizacije i razne inostrane organizacije. Napisala sam, tačno je tako rečeno. To je zaista neverovatno. Mi tvrdimo da vam nevladine organizacije upravljaju Vladom, da vam razni iz inostranstva upravljaju Vladom, da su vam tajkuni i stranci napravili Vladu. Vi ste to negirali, opet ne mislim vi lično, nego svi ministri koji ovde predstavljaju neki zakon, predstavljaju Vladu, a danas neko, ko je glasao za vas kao Vladu, to javno ovde potvrdi pred narodnim poslanicima i pred javnošću, pred građanima Srbije. Sada ću, koliko mi vreme dozvoljava, da kažem ponešto i o ovim vašim predlozima, ali moram, gospođo Čomić, da vam kažem da ste SRS oštetili za 25 minuta, zato što niste insistirali da se Odbor za pravosuđe sastane i da kao nadležan odbor raspravlja o ovim predlozima, gde je nas petoro članova tog odbora bilo spremno da izuzme mišljenje i da koristi po pet minuta da govori o tom izuzetom mišljenju, odnosno o razlozima za izuzimanje mišljenja. Ali, dobro, to je vaše tumačenje i stav vladajuće većine.
Narodna poslanice, možete da govorite samo o volji da izdvojite mišljenje i, eventualno, o šteti svojih pet minuta; ne možete govoriti o izdvajanju tuđeg mišljenja. Zahvaljujem.
Kolega Krasić me je ovlastio, ovlastile su me i ostale kolege i ja mogu da govorim, govorim o Poslaničkoj grupi SRS-a.
Narodna poslanice, molim vas, to je omalovažavanje kolega narodnih poslanika, bez obzira na to da li su iz vaše poslaničke grupe ili iz druge. Mišljenje može da izdvoji samo poslanik sam, ne možete delegirati pravo da vam neko izdvoji mišljenje. Molim vas da govorite o svojih pet minuta, jer je to omalovažavanje vaših kolega. Izvolite, nastavite.
Gospođo Čomić, ja vas molim da vi mene ne omalovažavate i da vašim upadanjem ne prekidate diskusiju koju poslanici SRS-a žele da čuju građani Srbije, a ja imam pravo da podsetim na to da raspravljamo o ovim zakonima bez mišljenja nadležnog odbora, zato što vladajuća većina nije želela da čini kvorum, a nas petoro iz SRS-a je bilo i čekalo kvorum i dogovorili smo se da izdvojimo mišljenje. Mi nismo slobodni strelci, mi pripadamo Poslaničkoj grupi SRS-a.
Narodna poslanice, sad vam izričem upozorenje. Ne možete da omalovažavate druge narodne poslanike, možete da govorite samo o vašoj ličnoj volji da izdvojite svoje mišljenje. Tuđe mišljenje se ne može izdvajati. Upozoravam vas da se s uvažavanjem odnosite prema drugim narodnim poslanicima. Nastavite.
Nadam se da mi se ovo vaše vreme nije evidentiralo u moju raspravu. Dakle, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova. Kada ste govorili o tom zakonu, odnosno kada ste ga usvajali, skretali smo vam pažnju da je neophodno, i bilo bi, gospođo Malović, da u toku vašeg ministrovanja predložite Parlamentu kodifikaciju Krivičnog zakonika, da nemamo u svakom zakonu poneko krivično delo. Imali smo i tada amandmane, ali ih vi niste usvojili i sada ovde govorite o nadležnosti Višeg suda, između ostalog, i opet nabrajate povredu zabrane govora mržnje, zaštite prava na privatni život, itd. Da li garantujete da ste sada obuhvatili sva krivična dela? Niste, niste sigurno i videćete kroz naše amandmane šta ste, na primer, propustili. Zato, umesto da radite ono što bi bilo u interesu i građana i pravosudnog sistema i ljudi zaposlenih u pravosuđu, a onda i u interesu države, vi radite nešto što vam, kako reče neko ko za vas glasa, kažunevladine organizacije i razni stranci koji vam vršljaju po sudovima i po Ministarstvu. Predlog zakona o sudijama i o javnim tužilaštvima. Vi ste u obrazloženju rekli da ovo predlažete zbog zakona o Pravosudnoj akademiji. Mene, kao pravnika, koleginice smo po struci, čudi da vama to nije smetalo. Kako možete da predložite jedan zakon na osnovu zakona koji nije usvojen i koji nije stupio na snagu, bez obzira na to koliko vam se žuri? Trebalo je onda da donesete prvo ovaj zakon, da biste ova dva usklađivali s njim. Bez obzira na to, ne dopada nam se i stavili smo amandman. Mislimo da je jako loše da sudija, odnosno javni tužilac, može biti član organa upravljanja institucije nadležne za obuku u pravosuđu, na osnovu odluke Visokog saveta sudstva, odnosno Državnog veća tužilaca. To je nešto što je za SRS neprihvatljivo i to je klasičan sukob interesa. O tome ćemo, naravno, kada budemo govorili o pojedinostima. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u postupku za ratne zločine je, svakako, zakon koji je najviše privukao pažnju poslanika SRS-a; čuli ste to u raspravi kolega koje su govorile pre mene. Ovo je peta izmena ovog zakona, peta izmena ili dopuna. To govori o tome da je loš koncept, da je loš pristup, da radite ad hok, da radite poput Haškog tribunala, kad vam zatreba. Oni menjaju svoj pravilnik u zavisnosti od toga kako će ''da ukrote'' optužene za ratne zločine, kako još na neki način da ugroze osnovna ljudska i procesna prava Vojislava Šešelja, recimo. Mi najbolje poznajemo na koji način su kršena i krše se procesna prava i ljudska prava našeg predsednika u Haškom tribunalu i zato nam posebno smeta vaš pokušaj tribunalizacije srpskog pravosuđa. To ste vi već podobro uradili, stvaranjem ovih specijalaca, te za ratne zločine, te za organizovani kriminal, itd. Na taj način ste favorizovali vaše sudije, vaše tužioce, favorizovali ste ih, a kroz ovaj zakonik ih i dalje favorizujete, zato što rade isti posao kao njihove kolege u okružnim sudovima, ali su, najpre, dobijali tri puta veću platu, pa sada dobijaju duplo veću platu, pa im sada predviđate i benificirani radni staž, a niko nas još nije ubedio, ne verujem da ćete ni vi uspeti, da je veća odgovornost i da više posla ima sudija koji sudi u okružnom sudu, neki težak i komplikovan predmet, od onoga što ste vi nazvali organizovanim kriminalom, ili od onoga što je ratni zločin. Krivično delo je krivično delo, da li je ovo ili ono, nema nikakve razlike, što se tiče SRS-a. Nema nikakve razlike po pitanju toga ko će biti javni tužilac i ko će biti sudsko veće. Dakle, ne možete i nije trebalo nikada da uvodite ove specijalce, ali vi ste to uradili i sada se u još većoj meri približavate Haškom tribunalu. Za postupanje u predmetima za krivična dela iz člana 2. kažete – ta krivična dela iz člana 2. odnose se na teška kršenja međunarodnog humanitarnog prava izvršena na teritoriji bivše Jugoslavije od 1. januara 1991. godine koja su navedena u Statutu Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju, a to je, da podsetimo, taj Haški tribunal. Dakle, za ta krivična dela nadležno je Tužilaštvo, kažete, za ratne zločine. Radom Tužilaštva za ratne zločine rukovodi tužilac za ratne zločine, ako ovim zakonom nije drugačije određeno. Na Tužilaštvo za ratne zločine primenjuju se odredbe zakona kojim se uređuje javno tužilaštvo. Ali, prilikom predlaganja kandidata za tužioca za ratne zločine, odnosno izbora zamenika tužioca za ratne zločine, prednost imaju kandidati koji poseduju potrebna stručna znanja i iskustvo u oblasti krivičnog prava, međunarodnog humanitarnog prava i ljudskih prava. Gospođo Malović, da li vi verujete da postoji u Srbiji neko ko je sudija, neko ko se bavi krivicom, ko je završio pravni fakultet, a da nema određena stručna znanja u oblasti krivičnog prava, međunarodnog humanitarnog prava ili ljudskih prava? Da li ste svesni da na ovaj način, svesno ili nesvesno, vređate ostale sudije i ostale tužioce? Zašto favorizujete i kako ćete da utvrdite da neko ume da poštuje ljudska prava, a neko ne ume? Govorio je neko od mojih kolega, čini mi se, kolega Mirović – da li ste kao Ministarstvo nekada reagovala na kršenje ljudskih prava Vojislava Šešelja? Kako ne primetiste da se krše na najgrublji mogući način ljudska prava građanina države Srbije, Vojislava Šešelja, da mu se i dan-danas krše ljudska prava? Kako to ne primetiste? Kako ne primetiste ko od onih tamo sudija i tužilaca ume da ceni ljudska prava, a ko ne ume? Na koji način ćete vi, Boško Ristić, Ćirić i predsednik Vrhovnog suda Nata Mesarović, proceniti koje sudije u Srbije umeju da cene ljudska prava, a koje ne umeju? Gde su vam ti kriterijumi? Od koga ćete tražiti uverenje? Zaista, neverovatno. Kažete da, izuzetno od odredaba ovog zakona, Zakona o sudijama, Visoki savet sudstva može uputiti sudiju iz drugog suda na rad u odeljenje Višeg suda, na vreme od šest godina, uz njegovu pismenu saglasnost. Sudija koji se upućuje mora ispunjavati uslove iz stava 4. ovog člana. Prilikom raspoređivanja, odnosno upućivanja u odeljenje Višeg suda, prednost imaju sudije koje poseduju potrebna stručna znanja i iskustvo iz oblasti međunarodnog humanitarnog prava i ljudskih prava. Ako ovo ne znaju,kako mogu da rade tamo gde rade?
Narodna poslanice, vreme koje je na raspolaganju vama i vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Zahvaljujem. Ovim završavamo prepodnevni deo naše sednice i rad nastavljamo u 15.10 časova, raspravom po prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu. Reč će imati narodna poslanica Judita Popović, a posle nje, narodni poslanik Tomislav Nikolić. Zahvaljujem. [[Posle pauze – 15.10]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu, raspravom po redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu, o predlozima zakona po tačkama 1 – 6 dnevnog reda. Reč ima narodna poslanica Judita Popović, posle nje, narodni poslanik Mićo Rogović.
Poštovana potpredsednice, poštovano predsedništvo, poštovana ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, mi imamo jedan stav, dakle, LDP ima stav da podrži sve Vladine zakonske predloge koji imaju reformski kapacitet, odnosno koji imaju kapacitet harmonizacije propisa s propisima EU. Iz tog razloga, mi bismo mogli da podržimo i intenciju ovog zakona o Pravosudnoj akademiji, kada zakon kao glavni cilj ustanovljava efikasnost suda, stručan rad pravosuđa, sve ono za šta se zalaže i LDP. Namerno ću se osvrnuti samo na ovaj zakonski predlog, od seta zakona koji su na današnjem dnevnom redu, iz razloga što smatramo da je ovo neka novina u našem pravosuđu i da zbog toga zaslužuje ozbiljnu analizu. Ponovo podvlačim da LDP, kada se radi o reformskim zakonima, pruža kompletnu podršku tim zakonima. Međutim, ukoliko se u zakonskim predlozima nađe nešto što, po našem mišljenju, ne predstavlja rešenje koje bi moglo da se okarakteriše kao reformsko, niti kao poboljšanje našeg pravosuđa, odnosno ako ne odgovara zakonskim rešenjima koja su već usvojena u EU, u tom slučaju moramo da se o tomeizjasnimo i da budemo rezervisani prema takvom zakonskom predlogu. U pogledu ovog zakona o Pravosudnoj akademiji, imamo nekoliko zamerki, a glavna je, između ostalog, ta da ovaj zakon uvodi jednu novinu, to je Akademija, a da pri tom zaboravlja da već imamo neku vrstu rešenja za obrazovanje budućeg sudijskog kadra, imamo tzv. pravosudni ispit. Da bi jedan diplomirani pravnik mogao da polaže pravosudni ispit, mora prvo da radi kao pripravnik, mora da polaže pravosudni ispit i tek tada ima pravo da konkuriše za određena slobodna sudijska, odnosno tužilačka mesta. Mi ostavljamo ovo rešenje, a pri tom uvodimo i novo, i to Pravosudnu akademiju. Ona, u stvari, predstavlja samo overu i nadoveru već ranije stečenog stručnog znanja kandidata, koje je on stekao tokom svog školovanja, dakle, studiranja, tokom pripravničkog staža, tokom polaganja pravosudnog ispita. Kada se prijavi kandidat za Pravosudnu akademiju, on prvo mora da polaže prijemni ispit. Kada je položio prijemni ispit, on je još dve godine u obavezi da radi u toj pravosudnoj akademiji, odnosno da radi praksu i stiče određena stručna i praktična znanja, da bi na kraju polagao završni ispit. Dakle, vidimo koliko tu puno ima ispita, koliko tu puno ima provera, da bismo na kraju dobili jednog kandidata za budućeg sudiju, odnosno tužioca. Da li je to toliko potrebno? Da li je potrebno da imamo taj međustadijum između diplome i završnog ispita Pravosudne akademije, stvarno bih postavila to pitanje, jer ne vidim svrhu cele te procedure? Smatram da je mnogo jednostavnije da se ide od diplome, pa do okončanja celog tog postupka u Pravosudnoj akademiji. Sledeća zamerka, veoma bitna, možda i najbitnija, jeste ta da je, bukvalno, komisija od pet članova te pravosudne akademije, pred kojom kandidat polaže prijemni ispit, merodavna i odlučuje o tome ko će biti primljen na Pravosudnu akademiju. Faktički, ta komisija ustanovljava, utvrđuje, postavlja budućeg sudiju. Kada je kandidat položio s uspehom taj prijemni, kada je završio celu tu obuku i položio završni ispit, on ima obavezu, dakle, dužan je da se prijavi na svako slobodno sudijsko, odnosno tužilačko mesto. Visoki savet sudstva je, opet, u nekoj vrsti obaveze da ga stavi na prioritetno mesto što se tiče kandidata za izbor sudije ili tužioca. To ne mora da uzima u obzir jedino kada nema kandidata koji su završili Pravosudnu akademiju. Dakle, postoji jedna obaveza i što se tiče roka od tri godine, jer se tu nešto uokvirilo oko te obaveze kandidata koji je završio Pravosudnu akademiju. Mi smo fokusirali i utvrdili jednu komisiju koja je merodavna i ovlašćena da nam postavlja sudije, jer se tu, čak, i ne radi o izboru, kada već postoje neke obaveze i od strane kandidata i od Visokog saveta sudstva. Sledeća zamerka ovom zakonskom predlogu je ta da Pravosudna akademija glavno težište stavlja na teorijsko sticanje znanja, na jedno stručno osposobljavanje, osposobljavanje koje je više okrenuto učenju, sticanju znanja, ne neposrednim iskustvom, nego jednim knjiškim, dakle, teoretskim sticanjem stručnog znanja. Ovim zakonskim predlogom je, recimo, utvrđeno da se praktična obuka obavlja u sudu ili u drugim institucijama ili advokatskim kancelarijama, a da se ta praktična obuka, po nekim fazama, i ocenjuje samo u sudu, odnosno tužilaštvu, a da se ocene ovih drugih institucija, što se te praktične i teorijske obuke u toku Pravosudne akademije, ne traže i nema ih. Inače, ovaj zakonski predlog ne prati neko praktično rešenje u pogledu načina sticanja te obuke, praktične obuke u sudovima, odnosno tužilaštvima. Zašto? Praktična obuka može, u stvari, da se stekne samo za slučaj da neko sam učestvuje u sprovođenju postupka, u donošenju odluke. Inače, po našim pozitivnim propisima, postupak sprovodi, saslušava svedoke i donosi odluku sudija, a nikako pripravnik, ili sudijski pomoćnik. Ukoliko se to radi, onda je to protivzakonito. Opet, ukoliko se vrši ta stručna obuka, vrši se tako što je to prilično pasivan način sticanja obuke. Dakle, to su te osnovne zamerke koje imamo na ovaj zakon o Pravosudnoj akademiji. Inače, opet primećujemo jednu staru boljku naših zakonskih predloga, a to je da se daje opet preveliki upliv izvršnoj vlasti, a to se može videti u Upravnom odboru, gde tri člana predlaže Vlada. Zaista je nepotrebno da se i u Pravosudnoj akademiji Vlada pojavljuje sa svojim predstavnicima i da učestvuje u upravljanju njom. Ukoliko bismo saželi sve te naše zamerke ovom zakonskom predlogu, mogli bismo da konstatujemo da se radi o uplivu Vlade, izvršne vlasti, tamo gde joj mesto nije, da se nepotrebno komplikuje i razvlači ceo taj postupak, od momenta završetka školovanja, pa do izbora sudije, odnosno tužilaca, i da se radi o jednom zaista nepraktičnom i nejasnom načinu, tj. zašto je ostavljena ta mogućnost, u stvari, obaveza polaganja pravosudnih ispita, ukoliko smo već uveli Pravosudnu akademiju. Prema tome, tu ima nekih dobrih rešenja, međutim, ukoliko se nova rešenja nadovezuju na stara, onda ne možemo dobiti rezultat koji se očekuje od ove pravosudne akademije. Inače, ma koliko se trudili da pojačamo efikasnost i stručnost rada pravosuđa, nažalost, stalno se gubi iz vida da je rad sudija i tužilaca direktno vezan za sistem vrednosti koji se u jednom društvu proklamuje, za koji se jedno društvo zalaže. Taj sistem vrednosti, u stvari, određuje i to na koji način će se ti propisi primenjivati, da li će ti propisi ostati na nekom deklarativnom nivou, ili će zaista, ukoliko imaju taj reformski i proevropski kapacitet, da zažive u praksi, tako što će ih sudije primenjivati. Iz razloga što, očigledno, nemamo jedan izgrađeni sistem vrednosti, kolebamo se oko toga šta su dominantne vrednosti našeg društva. Može da se desi i to da se u Nišu rehabilituje predsednik Vlade Dragiša Cvetković, to je onaj predsednik Vlade koji je, inače, potpisnik Trojnog pakta, a da se izgubi iz vida da je isti taj Dragiša Cvetković potpisnik i dve zaista antisemitske uredbe, 1940. godine. Jedna uredba se odnosi na rad radnji koje se bave trgovinom proizvoda za ljudsku upotrebu, a da su vlasnici Jevreji. Vrši se obavezna revizija, odnosno vršila se revizija, po toj uredbi, tih radnji čiji su vlasnici Jevreji, s tim da Jevreji nisu mogli da nakon te uredbe osnivaju nove radnje za trgovinu proizvodima za ljudsku ishranu. Druga uredba se odnosila na ograničen broj studenata i učenika koji će se primati u srednje škole, učiteljske škole, visoke, više i fakultete u Srbiji, za učenike i studente jevrejskog porekla. To su dve uredbe koje su jasno označene kao antisemitske, koje se direktno oslanjaju na ideologiju fašizma, jer ih se ni Hitler ne bi postideo. Ukoliko se zalažemo za ulazak u EU, ukoliko imamo u vidu da se ta EU zalaže za antifašizam, da je EU nastala kao rezultat težnje Evrope da se više nikada ne ponovi Drugi svetski rat i fašizam, ukoliko se zalažemo za to da taj fašizam više nema plodno tlo u Srbiji, ukoliko smo doneli Zakon o zabrani diskriminacije, ukoliko smo predvideli krivično delo za rasnu, versku i nacionalnu netrpeljivost, odnosno širenje te netrpeljivosti, u tom slučaju, ne vidim kako je moglo da se desi da se rehabilituje takva jedna ličnost koja se otvoreno zalagala za fašizam, za ideologiju fašizma. (Predsednik: Vreme.) Možemo mi donositi kakve god hoćete zakone, o poboljšanju efikasnosti i stručnog rada sudstva, međutim, ukoliko mi, s jedne strane, rehabilitujemo takve otvorene fašiste, a, s druge strane, aplauzom pozdravljamo državnika i predsednika Medvedeva u istoj ovoj skupštini kada govori o borbi protiv fašizma i zalaže se za antifašizam, mi šaljemo veoma pogrešne signale sudijama koji će morati da primenjuju zakone i koji bi, pre svega, i pored toga što sude, morali i da dele pravdu.
Zahvaljujem. Poslanik Mićo Rogović ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedniče. Na kraju zajedničke načelne rasprave, na Predlog zakona o Pravosudnoj akademiji, u ime Poslaničke grupe SNS-a, mogu jedino da kažem da sama ideja o donošenju ovog zakona nije loša. Zašto ovo kažem? Iz razloga što je u prethodnom periodu, zbog nastalih reformi u oblasti visokog obrazovanja, bilo neophodno gasiti požare, pa se donošenjem ovog zakona to i pokušava, jer je najružnije lice u tom slučaju bilo u oblasti pravnih fakulteta. Kada ovo kažem, mislim na činjenicu da, za razliku od ranije, danas diplomu pravnog fakulteta možete dobiti i steći na desetinama novoosnovanih univerziteta i njihovih isturenih odeljenja; praktično, ne postoji nijedan grad koji daje sebi značaja u Republici Srbiji a da u njemu ne postoji pravni fakultet. S druge strane, čini se da, kao ni u jednoj drugoj oblasti, u pravnoj struci desetak godina caruju nepotizam i političke veze prilikom izbora kadrova, do te mere da se odgovarajući kadrovi postavljaju na vrlo odgovorne funkcije, pa nije ni čudo, s obzirom na tu činjenicu, da građani i dalje imaju najmanje poverenja u sudstvo i tužilaštvo. Problem s ovim zakonom je što on predstavlja samo ispunjavanje puke forme. Nema definisan sadržaj, sadržinski deluje vrlo konfuzno i, samim tim, ne liči na uobličenu formu predloga zakona. Ispunjavanje forme je postao ustaljeni način mišljenja našeg zakonodavca, tj. vas. Postavlja se pitanje ne samo u smislu broja donetih zakona, već i kako ih sprovesti u delo. Ne postavlja se pitanje rezultata koji će se postići, pa, automatski, ni ovim nacrtom zakona o pravosudnoj akademiji, a tvrdimo da je ovo nacrt zakona o Pravosudnoj agenciji, a vreme će pokazati da li ste vi ili SNS to dobro procenili. Zakoni postoje da bi regulisali određene oblasti društvenog života. Kada se pažljivo pročita ovaj zakon, na prvi pogled deluje da je svako uradio svoj posao, a najviše su se trudili prevodioci, koji su se potrudili da iz primera zakonskih rešenja iz okruženja dobro prevedu ovaj zakon; čak izgleda da je predlagač kvalitetno uradio svoj deo posla, ali se niko ovde nije udubio u suštinu. To je jedan opšti utisak, i u današnjim diskusijama i utisak SNS-a, i ovaj predlog zakona, odnosno nacrt zakona, ne može, bez obzira na sve podzakonske akte koji će ga pratiti i na usvajanje velikog broja amandmana koji su ušli u skupštinsku proceduru, dobiti prelaznu ocenu. Srpska napredna stranka je podnela niz amandmana na Predlog ovoga zakona, iz razloga koje sam već navodio, a u slučaju zajedničke načelne rasprave zadržaću se na najbitnijim amandmanima. Krenuću od člana 3, gde se navodi da Akademija ima sedište u Beogradu, a pri tom se nijednom ne konstatuje da li će ona imati ili obavljati bilo kakve aktivnosti van Beograda, van sedišta. Ako slobodno tumačimo ovaj zakon, možemo doći do konstatacije da to ne mora biti tako, ali sasvim je izvesno da će teorijska obuka biti u Beogradu. Na koji način će ovu obuku pohađati, pitam vas, gospođo ministre, polaznici iz unutrašnjosti, da li će ta obuka biti samo vikendom, da li će se ta obuka pretvoriti, kao i zakon, u puku formu, čiji bi jedini smisao bio da polaznici ovog školovanja prikupe određeni broj potpisa, kao dokaz da su prisustvovali predavanjima, jer s obzirom na navedenu konstataciju, to zaista može da se desi? Ovim zakonom ste morali da predvidite decentralizaciju, odnosno decentralizovan rad Akademije, ali s obzirom da to niste uradili, mi se pribojavamo ove činjenice. Nigde niste predvideli, amožete predvideti, tzv. učenje na daljinu, što bi u ovom slučaju, primena ovoga zakona i načina školovanja polaznika iz unutrašnjosti, zaista bilo najbolje rešenje. Niste predvideli ni otvaranje celokupnog programa na profesionalne pravnike, na pravne fakultete i strukovna udruženja, jer se u njihovoj sprezi s Akademijom može doći do najboljih rešenja vezanih za rad ove ustanove. U članu 9. zakona navodite da je Upravni odbor nadležan za donošenje statuta, da bira, razrešava, i za sve te tzv. aktivnosti dobija nagradu od 30% od osnovne plate sudije višeg suda, a nigde ne navodite ko je nadležan da pripremi i predloži statut, verovatno, Ministarstvo pravde ili neko drugi, ali se u ovom članu ne vidi ko će da pripremi i predloži statut. Činjenica je da, recimo, raznorazna udruženja građana od nekoliko članova imaju godišnji plan rada, a vi u ovom članu navodite samo da će se Upravni odbor baviti analizom godišnjeg izveštaja. Na osnovu kakvog plana? U ovom članu ne navodite nikakve aktivnosti vezane za godišnji plan i nikakav plan vezan za, recimo, tekuću godinu. Kakav će onda godišnji izveštaj postojati i zašto treba da postoji, ako ne postoji godišnji plan? U članu 19, koji se odnosi na specijalno obučene mentore i predavače, niste predvideli da li bi oni mogli biti članovi Upravnog odbora, odnosno da ne mogu biti članovi Upravnog odbora, a zatim Programskog saveta i Komisije za prijemni ispit, a morali ste da date do znanja odredbama ovog člana da oni to ne mogu biti; onda dolazi do sukoba interesa, jer bi se desilo da oni odlučuju samo o svojim pravima, obavezama, bukvalno rečeno, o svom statusu. Članom 22. Predloga zakona predviđeno je da se Akademija finansira iz budžeta. Bilo bi u redu, s obzirom na to da ćete doneti ovaj zakon, jer za to imate većinu, da ste posebnu stavku predvideli u budžetu, iz razloga što može doći do zastoja u radu Akademije, jer će se čekati na prebacivanje sredstava iz resornog, tj. vašeg ministarstva. Članom 26. predviđen je broj korisnika početne obuke, na taj način što se njihov broj usklađuje s procenom broja slobodnih sudijskih mesta, ili slobodnih mesta zamenika javnih tužilaca, uvećanih za 30% u odnosu na taj broj. Dobro je što procenu pravi Visoki savet sudstva, ali problem je s ovim članom što se ne nailazi na najbolje rešenje i komunikaciju, odnosno vezu sa članovima Zakona o sudijama i Zakona o javnom tužilaštvu koji se odnose na uslove za penzionisanje. Članovima 28. do 34. zakona regulisano je pitanje prijemnog ispita. Najozbiljnija zamerka na ove članove zakona je što će materijal prijemnog ispita proći kroz ruke Programskog saveta, koji ga predlaže, zatim, Upravnog odbora, koji ga odobrava, i Komisije, koja ga realizuje. Normalno je da u raznoraznim kabinetima postoji određeni broj zaposlenih. U najmanju ruku, to je neki broj od preko 100 članova, odnosno 100 osoba, pa je sasvim izvesno da će se primati ljudi koji su poželjni, odnosno takvi ljudi su automatski u dobroj poziciji, s obzirom na to da ove materijale mogu pre drugih imati rukama i zaista se stavljaju u neravnopravan položaj u odnosu na ostale. Nažalost, mera snalažljivosti u našem društvu postala je sposobnost da se prevari, slaže i ukrade, a ne sposobnost za nešto drugo. Član 36. je najdiskutabilniji član Predloga ovoga zakona. Predviđa ocenjivanje polaznika početne obuke od strane mentora i predavača.
Gospodine Rogoviću, vreme. Privedite kraju.
Zahvaljujem, nastaviću u pojedinačnoj raspravi.
Zahvaljujem. Da li još neko, ko nije iskoristio svoje pravo izčlana 93, želi reč? (Ne) Gospođo ministar, da li vi želite reč? (Da) Reč ima gospođa Malović.
Zahvaljujem, predsednice. Dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, zahvaljujem svima vama koji ste učestvovali u ovoj raspravi u načelu. Želim da pojasnim određene odredbe povodom kojih su ovde bila postavljena pitanja. Na samom početku, želim da istaknem činjenicu da su, zajedno s Ministarstvom pravde, na izradi ovog predloga zakona radili i predstavnici Društva sudija Srbije, i Udruženje javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca, zatim različite istaknute sudije i tužioci u našoj zemlji, a korišćena su i različita uporedna iskustva Portugalije, Španije i Francuske. Takođe, u Ministarstvu pravde sedi ekspert iz Francuske, sudija u Francuskoj, koji nam je neposredno preneo način na koji je organizovana Pravosudna akademija u Francuskoj. Upravo je to bio neki opredeljujući momenat zbog čega je predloženo da se zadrži polaganje pravosudnog ispita. Naravno, to nije bio jedini razlog. Drugi razlog je što i pravosudni ispit doprinosi kvalifikaciji za neke druge profesije, kao što je advokatura ili obavljanje nekih drugih poslova na nivou sudova ili tužilaštava, kao što je sudijski saradnik ili tužilački pomoćnik. Sami ste videli iz Predloga zakona da je limitiran broj polaznika Akademije, da taj broj određuju Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca, na osnovu potrebe koliki broj ljudi treba da bude u funkciji sudija, odnosno zamenika tužilaca. Bilo je istaknuto da nije definisana delatnost Akademije, što nije tačno. Zbog građana Srbije i vas, narodnih poslanika, želim da ukažem na član 5, koji kaže da Akademija, sam član se zove ''Delatnost Akademije'', organizuje i sprovodi prijemni ispit za početnu obuku, organizuje i sprovodi početnu obuku, organizuje i sprovodi stalnu obuku sudija i tužilaca, organizuje i sprovodi obuku predavača i mentora, organizuje i sprovodi stručno usavršavanje sudijskog i tužilačkog osoblja itd., da ne čitam ceo član. Takođe, bilo je istaknuto i to da se direktor postavlja bez konkursa, što nije tačno. Znači, direktor se postavlja na osnovu konkursa, postavlja ga Upravni odbor, ali po raspisanom konkursu, i to reguliše član 56. Predloga zakona. Rekla bih da su određene primedbe koje su ovde izrečene, možda, rezultat nedovoljnog sagledavanja odredaba koje regulišu Pravosudnu akademiju. Ovom prilikom želim samo da razjasnim da postojeće sudije i zamenici javnih tužilaca, kao i tužioci, ne treba da polažu prijemni ispit. Znači, on se odnosi na buduće ljude koji će biti sudije i tužioci. Sedište Akademije jeste u Beogradu, ali intencija je da se sva obuka ne obavlja u Beogradu, već, verovatno, prema centrima gde su smešteni apelacioni sudovi, a to su, pored Beograda, Novi Sad, Niš i Kragujevac. Duboko sam uverena da će samim statutom Akademije ovo bitiprecizirano. Ne bih rekla da se osnivanjem Pravosudne akademije derogira sudska vlast i da se stavlja pod izvršnu kontrolu.Primedbe koje su se odnosile na sastav Upravnog odbora mogu, možda, nekog uputiti na tako nešto i mi smo, kao Vlada, podneli određeni amandman koji će izvršiti drugačiji odnos snaga i, duboko sam uverena, otkloniti ovakvu primedbu. Što se tiče nadzora nad zakonitošću trošenja novca, pošto je ovo budžetska ustanova, i ona će imati kontrolu, kao i svaka druga budžetska ustanova, da li putem budžetske inspekcije i sl. Imamo i Državnog revizora, koji, takođe, može da kontroliše način trošenja novca. Prema tome, postoji kontrola i u tom pogledu. Što se tiče roka, rok za početak rada jeste 1. decembar, kada se postavlja vršilac dužnosti koji treba da pripremi sve one stvari koje su potrebne za raspisivanje konkursa, za samo osposobljavanje funkcionisanja Akademije, ali njen puni mandat počinje od sledećeg oktobra, kada počinje da se odvija i stalna obuka. Zahvaljujem svim narodnim poslanicima koji su podneli amandmane. Ministarstvo pravde će ih pažljivo razmotriti. Nemamo problem s tim da li dolaze iz pozicionih ili opozicionih stranaka; sve ono što doprinosi preciziranju ili boljem tekstu će biti prihvaćeno od strane Ministarstva pravde. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo Malović. Zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova, o dopuni Zakona o sudijama, o izmenama i dopunama Zakona o javnom tužilaštvu, Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u postupku za ratne zločine i Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa za borbu protiv visokotehnološkog kriminala, kao i o Predlogu zakona o Pravosudnoj akademiji. Prelazimo na 7. i 8. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O TAJNOSTI PODATAKA I PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O SLOBODNOM PRISTUPU INFORMACIJAMA OD JAVNOG ZNAČAJA (zajednički načelni pretres) Obaveštavam vas da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pored predstavnika predlagača, Snežane Malović, ministra pravde, i Nebojše Bradića, ministra kulture, pozvala da sednici prisustvuju Slobodan Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde,Jovan Ćosić, načelnik i Zlatko Petrović, samostalni savetnik u Ministarstvu pravde. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o tajnosti podataka i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako nisu to do sada učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Đuro Perić – Poslanička grupa PUPS, narodni poslanik Saša Dujović – Poslanička grupa SPS-JS, poslanik Vesna Pešić – LDP, poslanik Jovan Palalić – Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica, narodni poslanik Marina Raguš – Poslanička grupa SRS. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o tajnosti podataka i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Da li predstavnici predlagača, Snežana Malović, ministar pravde, i Nebojša Bradić, ministar kulture, žele reč? (Da) Gospođa Malović ima reč.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, na početku ove rasprave, istakla bih značaj Predloga zakona za normativno uređenje ove oblasti u Republici Srbiji. Kao što vam je poznato, Republika Srbija je jedna od retkih država u Evropi u kojoj materija pravnog režima tajnih podataka nije regulisana u jednom zakonu, na celovit i precizan način. Trenutna situacija, u kojoj je ova materija regulisana u preko 400, uglavnom, podzakonskih akata, nije održiva, i to kako sa stanovišta zaštite nacionalne bezbednosti, tako i iz ugla pravne sigurnosti, zaštite i ostvarivanja prava građana, ali i nesmetane saradnje s drugim državama i drugim međunarodnim organizacijama. Dodatni problem predstavlja i činjenica da uporedno-pravna rešenja ne podržavaju podelu tajni na državne, službene ili vojne, kao što je slučaj kod nas, i to posmatraju kao relikt prošlosti. Moderna zakonodavstva drugih zemalja propisuju da se podela tajnih podataka ne vrši u odnosu na državne organe kod kojih su nastali, već u odnosu na sadržinu i postupak za određivanje tajnosti za čuvanje podataka. Iz navedenih razloga, u ovoj oblasti je znatno otežana i međunarodna saradnja Republike Srbije s drugim međunarodnim subjektima. Najvažniji cilj predloženog zakona je da se u jednom zakonu propišu kriterijumi o tome koji će se domaći i strani podaci od interesa za RS odrediti kao tajna. Pored toga, neophodno je da se definiše i krug ovlašćenih lica za uređivanje tajnosti podataka i da se na jednoobrazan način propišu pravila za određivanje stepena tajnosti, kao i da se precizno utvrde rokovi i uslovi prestanka tajnosti podataka. Predlogom zakona se uređuje način ostvarivanja prava na pristup tajnim podacima. U cilju pripreme ovog zakonskog teksta, Ministarstvo pravde je obrazovalo Radnu grupu sačinjenu od predstavnika resornih ministarstava, službi bezbednosti i civilnog društva. U izradi teksta, korišćeni su ranije izrađeni modeli ovog zakona, kao i uporedno-pravna zakonska rešenja, pre svega, iz država koje su po svom stepenu državnog, bezbednosnog i demokratskog razvoja bliske Republici Srbiji. Predlog zakona o tajnostipodataka podeljen je u osam glava i to na – Osnovne odredbe, Određivanje tajnih podataka, Mere zaštite tajnih podataka, Pristup tajnim podacima, Postupak za izdavanje odobrenja, odnosno dozvole, Nadzor, Kaznene odredbe i Prelazne i završne odredbe. U osnovnim odredbama određuje se predmet zakona i propisuje da se ovim zakonom uređuje jedinstven sistem određivanja i zaštite tajnih podataka koji su od interesa za nacionalnu i javnu bezbednost, odbranu, unutrašnje i spoljne poslove Republike Srbije, pristup tim podacima i prestanak njihove tajnosti, nadležnost organa i nadzor nad sprovođenjem zakona, odgovornost za neizvršavanje obaveza, kao i druga pitanja od značaja za tajnost podataka. Takođe se određuje šta se ne smatra tajnim podatkom, kao i pravo pristupa tajnim podacima, svrha prikupljanja, čuvanje i korišćenje tajnih podataka. Predlog zakona određuje da se ovaj zakon ne odnosi na zaštitu poslovne i drugih tajni, već da se to pitanje uređuje posebnim zakonima. U glavi 2. Predloga zakona reguliše se određivanje tajnih podataka, vrste podataka koje se mogu odrediti tajnim, lica ovlašćena za određivanje tajnosti podataka, opšte odredbe o postupku određivanja tajnosti podataka, način označavanja tajnih podataka, stepene tajnosti i sadržinu tajnih podataka, vremensko ograničenje trajanja tajnosti, načinprestanka tajnosti podataka, opoziv tajnosti podataka i promena stepena i roka tajnosti. Predlog zakona određuje četiri stepena tajnosti podataka – državna tajna, strogo poverljivo, poverljivo i interno. Propisano je da bliže kriterijume za određivanje najviših stepena tajnosti, a to su ''državna tajna'' i ''strogo poverljivo'', određuje Vlada, uz prethodno pribavljena mišljenja Saveta za nacionalnu bezbednost. Za podatke nižeg stepena tajnosti, bliže kriterijume određuje Vlada, na predlog nadležnog ministra, odnosno rukovodioca državnog organa. U ovoj glavi su određeni i zakonski rokovi posle čijeg isteka podaci prestaju da budu tajni. Ovi rokovi su određeni prema stepenu tajnosti podataka i kreću se od dve godine, za najniži stepen tajnosti, do 30 godina – za stepen tajnosti kao što je ''državna tajna''. U glavi 3. Predloga zakona uređuju se mere zaštite tajnosti podataka, vrste mera zaštite, obaveze rukovaoca tajnim podacima za sprovođenje mera zaštite, kao i dužnost obeležavanja u slučaju gubitka, krađe, oštećenja, uništavanja ili neovlašćenog otkrivanja tajnih podataka. U glavi 4. uređuje se pravo pristupa tajnim podacima. Predlog zakona predviđa da pristup tajnim podacima bez odobrenja i korišćenje podataka iz dokumenata bilo kog stepena tajnosti, na osnovu funkcije i u cilju obavljanja poslova iz njihove nadležnosti, imaju – predsednik Narodne skupštine, predsednik Republike i predsednik Vlade. U vezi s odredbama člana 38. i člana 40. Predloga zakona koji uređuju pravo na pristup tajnim podacima bez bezbednosne provere, odnosno ograničenja prava pristupa, dala bih dodatno obrazloženje. Povodom polemike u stručnoj javnosti koju su izazvala rešenja iz navedenih članova Predloga zakona, a koja se, pre svega, odnose na krug lica koja imaju pravo pristupa tajnim podacima bez bezbednosne provere, u organizaciji Ministarstva pravde je održana stručna rasprava i pribavljeno je mišljenje Saveta Evrope. Analizirajući zaključke iz rasprave i ekspertskog mišljenja, Ministarstvo pravde je izradilo amandmane na tekst navedenih članova Predloga zakona, a Vlada Republike Srbije ih je usvojila i dostavila Narodnoj skupštini. Amandmanom Vlade na član 48. Predloga zakona propisano je da pravo na pristup tajnim podacima bez bezbednosne provere, radi obavljanja poslova iz svoje nadležnosti, imaju državni organi i rukovodioci državnih organa koje bira Narodna skupština, sudije Ustavnog suda i sudije. Ovo pravo pristupa bez bezbednosne provere može se ograničiti za pristup određenim podacima koji su označeni najvišim stepenom tajnosti, u kom slučaju su i ova lica dužna da prođu bezbednosnu proveru propisanu zakonom i ovim podacima mogu da pristupe samo lično. Pored toga, amandmanom se uvodi i obaveza za sva lica koja imaju pristup tajnim podacima da na svaki svrsishodan način zaštite tajnost podataka. Imajući u vidu rešenje Vlade u amandmanu na član 38. Predloga zakona, Vlada je amandmanom predložila da se član 40. Predloga zakona, koji se odnosi na ograničenje pristupa, briše. Smatram da je ovakvo rešenje u skladu sa svim međunarodnim standardima, kao i da je najcelishodnije, kako sa stanovišta zaštite tajnih podataka, tako i sa stanovišta omogućavanja pristupa tajnim podacima određenim državnim organima i nosiocima javnih funkcija u vršenju njihovih zakonom propisanih nadležnosti. U glavi 5. Predloga zakona detaljno su propisani uslovi i postupak za dobijanje dozvole za pristup tajnim podacima, i to kako za domaća fizička i pravna lica, tako i za strana lica. Predlogom zakona se uređuje postupak bezbednosne provere, koja predstavlja uslov da podnosilac zahteva dobije odobrenje za pristup tajnim podacima. Postoje tri vrste bezbednosne provere, koje su određene prema stepenu tajnosti podataka. Za podatke označene stepenom tajnosti ''interno'' i ''poverljivo'', vrši se osnovna bezbednosna provera. Za podatke označene stepenom tajnosti ''strogo poverljivo'' vrši se potpuna bezbednosna provera, a za podatke označene stepenom tajnosti ''državna tajna'', posebna bezbednosna provera. Pored toga, Predlogom zakona je određena svrha bezbednosne provere, sadržaj bezbednosnog upitnika za sve vrste bezbednosnih provera, posebna bezbednosna provera, rok za izvršenje bezbednosne provere, davanje privremenog odobrenja pre završetka bezbednosne provere i dostavljanje izveštaja o rezultatima te provere. U glavi 6. sadržane su odredbe koje se odnose na nadzor nad primenom Zakona. U tom smislu, Predlogom zakona je bilo neophodno odrediti organ koji bi na nacionalnom nivou bio nadležan za sprovođenje i kontrolu primene zakona. Najcelishodnije rešenje je da taj organ bude Kancelarija za nacionalnu bezbednost. To je u skladu s uporedno-pravnim iskustvima i zahtevima da ove poslove obavlja državni organ koji je, najčešće, služba Vlade. Pored toga, napomenula bih da je propisana i unutrašnja kontrola, za koju su nadležni rukovodioci organa javne vlasti, kao i da se može odrediti posebno radno mesto za unutrašnju kontrolu u MUP-u, Ministarstvu odbrane i BIA-i. Ovde bih napomenula da je Vlada podnela amandman kojim je dopunjen Predlog zakona, na taj način što je za nadzor nad sprovođenjem ovog zakona određeno Ministarstvo pravde. Ovo ministarstvo će rešavati u upravnom postupku po žalbama na odluke Kancelarije Saveta kojima se odobrava pravo pristupa tajnim podacima. Takođe, Ministarstvo pravde će, preko ovlašćenih službenih lica, vršiti inspekcijski nadzor sprovođenja mera obrade tajnih podataka, i to bez prethodnog obaveštavanja organa koji poseduje tajne podatke. U glavi 7. su propisane kaznene odredbe, i to posebno krivična dela, kao i prekršaji zbog povrede ovog zakona. U glavi 8. su prelazne i završne odredbe, kojima se uređuje proširivanje nadležnosti Kancelarije Saveta za nacionalnu bezbednost i određuju rokovi za donošenje i usklađivanje podzakonskih akata, preispitivanje postojećih oznaka tajnosti, kao i prestanak važenja zakona i drugih propisa. Na kraju, htela bih da vam zahvalim na pažnji i izrazim nadu da će, nakon rasprave u načelu i pojedinostima, predloženi zakon i amandmani Vlade biti usvojeni, čime će se zakonski jedinstveno urediti materija koja se odnosi na tajnost podataka i sprečiti svaka zloupotreba i arbitrarnost u ovoj veoma značajnoj oblasti za bezbednost zemlje, rad državnih organa i ostvarivanje prava građana. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo ministar. Najpre da vas obavestim da, u skladu sa članom 37. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, Poslaničku grupu Nova Srbija po tačkama 7. i 8, dnevnog reda Druge sednice, o kojima se inače vodi zajednički načelni pretres, predstavlja narodni poslanik Aleksandra Janković. Za reč se javio ministar, gospodin Nebojša Bradić. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, Zakonom o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, koji je u primeni od novembra 2004. godine, omogućeno je građanima da dođu do svih informacija, izuzev onih koje su označene kao tajne, kojima raspolažu organi javne vlasti. Zakon je nesumnjivo doprineo daljoj demokratizaciji odnosa u društvu, afirmaciji načela javnosti vlasti, demokratičnosti vlasti i slobodi informisanja. Takođe, omogućio je veću kontrolu rada državne uprave i doprineo suzbijanju korupcije. Zakonom je detaljno regulisan pristup dokumentima u posedu organa javne vlasti. Predložene izmene Zakona učinjene su s namerom da se građanima još više olakša pristup informacijama kojima raspolažu organi javne vlasti. Iz tog razloga, izmenama i dopunama Zakona precizirani su i maksimalno skraćeni rokovi za dobijanje informacija od javnog značaja i predviđena mogućnost da tražilac informacije, kada je god to moguće, dobije informaciju u obliku u kome je tražio. Upravni spor povodom ostvarivanja prava na slobodan pristup informacijama od javnog značaja je hitan. Izvršenje rešenja Poverenika, u slučaju potrebe, obezbeđuje Vlada, koja i bliže određuje način njegovog izvršenja. U cilju rasterećenja rada Narodne skupštine, predloženo je da saglasnost na akta kojima se uređuje rad stručne službe Poverenika donosi Administrativni odbor Narodne skupštine, a ne, kako je do sada bilo predviđeno, Narodna skupština. Odgovornost za nepostupanje po Zakonu prešla je s ovlašćenog lica na odgovorno lice u organu javne vlasti, a time je Zakon dobio na svom značaju. Pored toga, imajući u vidu da pravo na slobodan pristup informacijama od javnog značaja, po sadržini, predstavlja pravo na pristup dokumentima u posedu organa javne vlasti, kroz ostvarivanje ovog prava se, zapravo, vrši kontrola rada organa vlasti. Logično je da poslove nadzora nad primenom zakona vrši upravna inspekcija u sastavu ministarstva nadležnog za poslove uprave, a ne pravna služba ministarstva zaduženog za poslove informisanja. Verujemo da će ove izmene i dopune doprineti većoj odgovornosti u radu organa javne vlasti, građanima približiti i učiniti dostupnim rad državnih organa i drugih organa javne vlasti. Hvala.
Zahvaljujem. Da li neko od izvestilaca Odbora za kulturu i informisanje želi reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima Perić Đuro.
Poštovana gospođo predsedniče, uvažena gospođo i gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, osvrnuću se ukratko na Predlog zakona o tajnosti podataka. Prvo želim da istaknem da je izuzetno važno i korisno što se ovaj zakon konačno donosi. Bilo je krajnje vreme da se to učini. Mi smo, inače, kao država, što se tiče tajnih podataka tiče, a i tajni uopšte, po mom mišljenju, do sada bili gotovo otvorena knjiga za svakoga koga je nešto posebno interesovalo. Ponekad se stiče utisak da kod nas tajni i nema. Činjenica je da smo gotovo jedina država u Evropi koja materiju pravnog režima tajnih podataka nije regulisala jednim zakonom na celovit, precizan i temeljan način. Dovoljno je istaći da je ova materija do sada bila regulisana u preko 400, uglavnom, podzakonskih akata. Može se samo zamisliti kako to u praksi izgleda. Ovim predlogom zakona omogućeno je da se u ovoj oblasti postigne najvažniji cilj, a to je da se u jednom zakonu propišu kriterijumi na osnovu kojih će se domaći i strani podaci od interesa za Republiku Srbiju odrediti kao tajni, zatim, definišu ovlašćenja, ovlašćena lica za određivanje tajnosti podataka, da se na jednoobrazan način propišu pravila za određivanje stepena tajnosti, način označavanja stepena tajnosti, kao i da se precizno utvrde rokovi i uslovi prestanka tajnosti podataka. Posebno je važno odrediti organ koji bi na nacionalnom nivou bio nadležan za sprovođenje i kontrolu primene zakona. Predlaže se da je najprihvatljivije da taj organ bude Kancelarija Saveta za nacionalnu bezbednost, mada Vlada može odrediti i drugi državni organ za taj posao, koji bi bio služba Vlade. Ipak, mislim da je najcelishodnije i najekonomičnije da to upravo bude Kancelarija Saveta za nacionalnu bezbednost. U Predlogu zakona predviđeno je koji podatak se može odrediti kao tajni i kaže se – kao tajni podatak može se odrediti podatak od interesa za Republiku Srbiju čijim bi otkrivanje neovlašćenom licu nastala šteta za interese Republike Srbije, a koja je pretežnija od interesa za slobodan pristup informacijama od javnog značaja. Iako je taksativno navedeno na šta se podaci odnose, mislim da kod procenjivanja pretežnosti moguće štete treba biti oprezan. Često su moguće i tzv. indirektne štete, koje mogu u svom zbiru, a i pojedinačno, biti i veće od osnovne štete. Treba istaći da je izuzetno važno što je posebno regulisano da se tajnim podatkom ne smatraju podaci koji su označeni kao tajna radi prikrivanja krivičnog dela, prekoračenja ovlašćenja ili zloupotrebe službenog položaja. U Predlogu zakona su precizno utvrđena ovlašćena lica koja određuju tajnost podataka, pod uslovima i na način utvrđen u samom zakonu. Jedan od najbitnijih elemenata tajnih podataka, po ovom predlogu zakona, je svakako utvrđivanje stepena tajnosti. Najveći stepen tajnosti je ''državna tajna'', u cilju sprečavanja nastanka neotklonjive teške štete po interese Republike Srbije, zatim, ''strogo poverljivo'' – za sprečavanje teške štete, ''poverljivo'' – za sprečavanje štete, i ''interno'' – za sprečavanja nastanka štete za rad organa javne vlasti. Što se tiče prestanka tajnosti podataka, predviđeni su rokovi koji se uobičajeno primenjuju u uporednom pravu, tako da su primereno odmereni i ovde. U članu 26. Predloga zakona utvrđeno je da Narodna skupština, predsednik Republike i Vlada mogu sa pojedinih dokumenata opozvati oznaku tajnosti, bez obzira na stepen tajnosti, ako je to u javnom interesu, ili zbog izvršavanja međusobnih obaveza. Ovo su logična ovlašćenja, s obzirom na to da se radi o najvišim državnim organima Republike Srbije. Nadam se da personalne promene u ovim organima neće biti od uticaja na sam čin opoziva. U trećem poglavlju Predloga zakona, od člana 30. do člana 37, predviđene su mere zaštite javnih podataka. Nema sumnje da je najstrožija primena, inače, dobro predviđenih mera zaštite, kako opštih, koje su predviđene u članu 32. Predloga zakona, tako i posebnih, koje će Vlada posebnim aktom utvrditi, jedan od najbitnijih elemenata za primenu ovog zakona. Mi smo, inače, kao društvo poznati po tome da se, uprkos strogim zabranama, u pojedinim slučajevima čak i odgovorna lica aljkavo ponašaju oko čuvanja i zaštite tajnih podataka. Ti podaci se neretko nađu u rukama i onih pojedinaca i institucija u kojima se nikako ne bi smeli naći. Ovde ne mislim na one slučajeve gde se to namerno čini i predstavlja teško krivično delo. Što se tiče postupka za izdavanje odobrenja, odnosno dozvole za pristup pojedinim tajnim podacima, mislim da su vrlo precizno i detaljno predviđeni u petom poglavlju od člana 49. do člana 85, i samo je pitanje, što je najbitnije, da se dosledno primene u praksi. Konačno, kada se radi o sankcijama, kaznene odredbe koje se odnose na krivično delo, po mom mišljenju su primerene i dobro stepenovane, a što se tiče novčanih kazni za prekršajnu odgovornost odgovornog lica u organu javne vlasti, mislim da su niske. Na primer, u članu 99. tačka 3. se kaže da ako odgovorno lice označi tajne podatke sadržane u dokumentu neodgovarajućim stepenom tajnosti, to može da izazove teške posledice. Tu je i primena stepena tajnosti dokumenata suprotno odredbi člana 27, zatim, ako ne propiše, organizuje i nadzire opšte i posebne mere zaštite ovih podataka, što znači da je moguć pristup njima. Ima tu i drugih slučajeva – ako tajne podatke dostavi pravnim i fizičkim licima suprotno odredbi čl. 47. Znači, pogrešna dostava tih podataka. Sve to može da izazove daleko veće posledice i od onih koje imaju karakter krivičnog dela. Prema tome, mislim da je kazna od 5.000 do 50.000 dosta niska. Na kraju da kažem da će Poslanička grupa PUPS-a, u danu za glasanje, glasati za ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik gospođa Aleksandra Janković.
Ovo popodnevno izlaganje, i ovako bolesno, nadam se da nije H1N1 započela, kolege se nadaju, takođe, započeću time što želim da svim svečarima čestitam današnju slavu, znači, da svima koji slave Svetu Petku čestitam slavu. Što se tiče ovog zakona, odavno nisam videla filmskiji proces donošenja, stavljanja u skupštinsku proceduru, sa svim pratećim obećanjima, mogućim povlačenjem jednog zakona, kao što je Zakon o tajnosti podataka. Kada je reč o tajnama, ništa nije slučajno, pogotovo ne u Srbiji. Dobar dramaturg bi od svega ovoga napravio čitavu jednu dramu. U maniru Duška Kovačevića, to bi bilo nešto između "Balkanskog špijuna" i " Maratonci trče počasni krug"; nadajmo se da je poslednji krug. Da mi kao građani Srbije nismo učesnici u ovom eksperimentu, još bismo mogli i da se nasmejemo. Ovako, kao iz onih davnih vremena ovog parlamenta i one priče o dedi i unuku, ova priča, ipak, ima tužan kraj. Deda, u liku JBT, je umro, ali njegova ideja nikada. Nije ni čudo da je postojao slogan "i posle Tita – Tito", samo što sada više nije JBT, nego BT, pa ko razume, shvatiće. Na kraju krajeva, i ovaj BT voli lepo da se nosi, da putuje, da se slika, da prima i Kurtu i Murtu, a Parlament bi da iskoristi kao najlepšu scenografiju. Samo još ostaje da maše onom čuvenom belom rukom iz auta, dok ga narod razdragano čeka sa belosvetskih turneja. Stepen demokratije i zaštite ljudskih prava je istovetan i u vreme JBT i u vreme BT. Pošto je donet Zakon o informisanju, nema više da se piše ko šta hoće, već kako mu i kad mu ''Idoli'' odobre. Ispada da je Beba bio mala beba za Šapera, Krleta i Rakića. Još samo fali da se uvede redukcija TV kanala, pa da postoji Prvi program – vašeg prava da znate sve o evropskoj Srbiji, a ko okrene Drugi program, da gleda Skupštinu, pojavi se bezbednjak koji mu lepo naredi da vrati na Prvi kanal. U poslednjih par meseci doneta su četiri zakona iz sfere javnosti, u kojima se pokazuje tendencija da se javnost isključi,Zakon o javnom informisanju, Krivični zakonik, Zakon o budžetskom sistemu i, evo, sada zakon o tajnosti podataka. Da stvar bude zanimljivija, ovo što sam sada rekla jesu reči Poverenika za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti Rodoljuba Šabića. To je posebno zanimljiv deo aktuelne psihodrame. Totalitarna ili ''demonkratska'' vlast, kako joj narod od milja tepa, igrala se demokratije, sve da bi ispunila predizborno obećanje – EU koja nema alternativu, pa je morala da ispuni elementaran uslov za zemlje razvijene demokratije, da imamo Poverenika za informacije od javnog značaja, a po usvajanju Zakona o zaštiti podataka o ličnosti, on je dobio i funkciju poverenika za zaštitu podataka o ličnosti, čovek koji je trebalo da bude podoban kao član DS-a, Rodoljub Šabić. No, ako nije u pitanju nova igra ''dobrog'' i ''lošeg'' policajca, izgleda da je Šabić postao nepodoban onog trenutka kada se umešao u sopstveni posao. Ko je očekivao da će Poverenik tražiti pristup informacijama od javnog značaja i odakle mu to pravo, kada ni predsednik Republike, kako kaže zakon, a i ''otporni'' državni sekretar Homen, nema pravo uvida u sve tajne podatke? "Šio mi ga Đura". Takve bajke ne priča više ni Mlađa Minhauzen. Ko je kriv Šabiću što je poverovao da je on, kao Poverenik, nezavisna kontrolna institucija, koju je odredio i većinom glasova izabrao Parlament, kao najviši zakonodavni organ! Što se lepo ne ugleda na Cvetkovića, pa da se ne meša u svoj posao, jer ovoga trenutka u Srbiji gotovo da nema čoveka koji veruje da Mirko o nečemu odlučuje i da Vlada donosi značajne odluke o bilo kom važnom državnom pitanju. Da stvar bude gora, postoji i ''duplicita skazi'' u liku Saše Jankovića, Zaštitnika građana, tzv. ombudsmana, koji je, kao i Šabić, izgubio kurs, pa umesto da prati puls vladara, uporno insistira na potrebama građana. Uostalom, trebalo je da mu bude jasno gde mu je mesto i šta mu je činiti kada je njegov amandman na Predlog zakona o zaštiti podataka o ličnosti bio odbijen u Skupštini. Dakle, tu su sada njih dvojica, ali ne više kao personalna rešenja zvana – Rodoljub Šabić i Saša Janković, već kao dve nezavisne kontrolne institucije, koje treba da se staraju o zaštiti Ustavom garantovanih prava. Evo opet sličnosti vladavine BT s vlašću JBT. JBT je rekao: "Ne moramo se držati zakona kao pijan plota", a BT razvija tezu u sledećem smeru: "pa ni Ustava". Slučajnost? Nikako. Tim ustavom je zagarantovan teritorijalni integritet i suverenitet države Srbije s južnom pokrajinom Kosovo i severnom – Vojvodinom. Već smo slušali velike misli našeg predsednika o mogućoj podeli Kosova, a da bi se Vojvodinom lakše kliznulo, mora malo da se dotera informisanje, tajnost i bezbednost atmosfere, ne bi li statut Vojvodine prošao laganice. Dakle, taj ustav, kao velika tekovina državotvorne vlasti Vojislava Koštunice, vlasti koja nije samo bila, već će uskoro opet doći, daje nadležnosti nezavisnim kontrolnim institucijama, kao što je Zaštitnik građana, da kontrolišu i rad tajnih službi, jer one, po definiciji, ograničavaju i suspenduju Ustavom garantovana prava građana. Zaštitnik građana ne može da kontroliše predsednika Republike, Vladu,kao kolektivni organ, ali ne i ministarstva ponaosob, Skupštinu, sudove, tužilaštvo i Ustavni sud. Kancelarija Zaštitnika građana, ombudsmana, u Srbiji postoji od 27. jula 2007. godine i do sada je dobila oko 2.500 formalnih pritužbi građana. U nedavnom saopštenju Zaštitnika građana se kaže: "Predlogom zakona o tajnim podacima, koji je Vlada Srbije dostavila Skupštini, oduzimaju se postojeća ovlašćenja Zaštitniku građana i Povereniku za informacije da nesmetano pristupe svim podacima potrebnim da ustanove da li državne službe rade pravilno i zakonito". U saopštenju se podseća da su Ombudsman i Poverenik uspostavljeni Ustavom i zakonima kao inokosni državni organi i Skupština ih je poimence, apsolutnom većinom glasova narodnih poslanika, izabrala da samostalno i nezavisno kontrolišu kako organi vlasti poštuju prava građana. Nejasno je zašto bi Parlament trebalo da prihvati da izvršna vlast ubuduće ograničava organe koje on sam izabrao da je kontrolišu, i to upravo u stvarima koje ni sam parlament ne može kontrolisati. Ali, jasno je, zahvaljujući mnogobrojnim primerima iz nedavne prošlosti i prakse naših institucija, zašto bi neki organ vlasti, funkcioner ili službenik, hteo da krije svoj rad od drugog državnog organa, koji je obavezan da i sam čuva ono što je legalna i legitimna tajna, ocenio je Zaštitnik građana Saša Janković. Prema njegovoj oceni, najavljeno ograničenje za Poverenika i Ombudsmana je bez presedana, ne samo u državama s vekovnom tradicijom nezavisnih parlamentarnih kontrolnih institucija, već i u zemljama regiona. "Siguran sam da je ograničenje koje traži Vlada nesaglasno s međunarodnim standardima", rekao je Janković, dodavši da "ono snižava i onako neveliki, ali ipak dostignuti kapacitet institucionalne zaštite ljudskih prava u Srbiji". Nije što je Janković, ali Zaštitnik građana je u očajanju bio i duhovit, pa je za vreme rasprave o Predlogu zakona o tajnosti podataka, u organizaciji Centra za civilno-vojne odnose i građanskih inicijativa, rekao i sledeće: " Naravno da Zaštitnik građana ne može imati pravo da sazna formulu tajnog bojnog otrova, ali mora imati pravo da sazna da li se taj bojni otrov možda testira na način koji ugrožava zdravlje građana". Dakle, jasno je šta je namera, jasno je da se ovim državnim organima ograničava upravo ono što bi moglo biti od značaja za ostvarivanje njihove funkcije. No, da otkrijemo sled događaja u drami zvanoj – donošenje zakona o tajnosti podataka. Početak je odličan, kao i obično, u početku uvek postoji dobra namera. Svi se slažu u jednom. Ovo je jedna od potpuno neregulisanih oblasti i postoji potreba da se haotično stanje uredi, jer trenutno ima oko 400 akata koji regulišu pitanje tajnosti podataka, a i sama procedura stavljanja oznake tajnostije potpuno obesmišljena. Bilo je i dosta zloupotreba, pogotovo kada je reč o javnim nabavkama, jer je najlakše bilo da se stavi oznaka poverljivosti, pa da se onda ne sprovodi Zakon o javnim nabavkama. Gospodin Homen je objasnio da ta oblast nije bila uređena već 50 godina, tako da je oznaka poverljivosti stavljana na razne dokumente, i to bez ikakve kontrole, na osnovu raznih podzakonskih akata, za koje sam rekla da ih ima više od 400. Naravno, po principu – Evropska unija nema alternativu, završni pečat neophodnosti donošenja ovog zakona je sadržan u rečenici – ovaj zakon je jedan od važnijih, a pojavio se i u izveštaju Evropske komisije, u kome se preporučuje njegovo usvajanje. Naravno da nećemo da se brukamo pred Evropom, ali evropski standardi podrazumevaju da u radnu grupu za izradu nacrta zakona budu uključeni stručnjaci, a ne samo tzv. bezbednjaci. U ovom slučaju, radna grupa je bila sastavljena od predstavnika bezbednosnih službi, MUP-a i Vojske. Ništa bez „Šunatovca“. Zbog koncepcijskih neslaganja, radnu grupu su napustili Beogradski centar za ljudska prava i Komitet pravnika za ljudska prava, JUKOM. Poverenik za informacije od javnog značaja i Zaštitnik građana nisu bili ni pozvani da učestvuju u pisanju zakona. Izostala je i prava javna rasprava, jer se ne može izjednačiti rasprava u javnosti s regulatornom javnom raspravom koju pokreće Vlada, kao predlagač zakona. Vlada je 23. jula 2009. godine usvojila ovaj tekst predloga zakona, a 24. jula ga uputila u skupštinsku proceduru, bez javne rasprave i u neizmenjenoj formi, uprkos protivljenju stručne javnosti, s jedne strane, i obećanjima predlagača da će zakon biti povučen iz procedure i dorađen. Prvo je u medijima, tokom avgusta, bilo najavljivano moguće povlačenje, pa je skinut s dnevnog reda 31. avgusta i poslat na doradu, da bi konačno ispalo – tresla se gora, rodio se miš, i zakon je nepromenjen ušao u skupštinsku proceduru. Utakmica bezbednjaci – stručnjaci završena je s 1:0. Šta bi stručnjaci mogli da znaju o zakonu i kao da moramo da ga se držimo kao pijan plota? Dobili smo posle 50 godina zakon koji je pravno-tehnički i koncepcijski ispod svakog nivoa. U najboljem slučaju, on može samo da nam stvori iluziju da se njime nešto i reguliše. Vrh licemerja je što je traženo i mišljenje Saveta Evrope, čiji je principijelni značaj bio veoma veliki, zbog nepodeljenih kritika stručne javnosti. O tom mišljenju ne samo da nisu informisani građani, već ni Zaštitnik građana, a ni Poverenik za informacije. Krajnje eufemistično, na pitanje – šta je ekspertsko mišljenje Saveta Evrope, gospodin ''otporni'' Homen je rekao – mišljenje Saveta Evrope je bilo da svima treba obezbediti podjednako pravo na uvid u poverljive informacije. Drugim rečima, hoćemo u Evropu, ali pod njihovim uslovima. Uslov broj jedan je da zadržimo „titoizam“. Tako je ova vlada napravila najlošiji zakon o tajnama u regionu, pre svega, ograničavajući Povereniku za slobodan pristup informacijama i zaštiti podataka o ličnosti i Zaštitniku građana da imaju prava pristupa svim informacijama, bez ograničenja, budući da im ono pripada po prirodi posla i po sili zakona, a bez saglasnosti i odobrenja tzv. bezbednjaka. Što se uporedne prakse tiče, zakoni država u regionu ne sadrže takva ograničenja za institucije poverenika i zaštitnika građana. Evo, kako izgleda praksa, odnosno zakoni država u regionu: u članu 32. Zakona o zaštiti osobnih podataka Hrvatske, kaže se – bez obzira na stupanj tajnosti, znači, nema ograničenja; u članu 53. slovenačkog zakona – bez obzira na poverljivost ili tajnost; u članu 22. zakona BiH – državne i službene tajne neće predstavljati prepreku; u članu 66. Crne Gore – bez obzira na stepen tajnosti. Kao što sam već rekla, najveći broj stručnjaka se zalagao za povlačenje zakona iz skupštinske procedure i izradu novog nacrta zakona, jer ovako devaluiramo i Ustav i sopstvene institucije, pre svega, Parlament, pa onda i nezavisne institucije Poverenika i Zaštitnika građana. Zbog javnosti je važno da kažemo koje su to bile ključne primedbe stručnjaka. Ključne tačke polemike, po mišljenju većine učesnika u ovoj raspravi, za koju kažem da nije javna, nego je rasprava koja je vođena u javnosti, ticale su se činjenice da neke odredbe ovog zakona snižavaju institucionalni nivo zaštite ljudskih prava. Takođe, predloženi mehanizam nadzora za primenu zakona, u vidu Saveta za nacionalnu bezbednost, nije adekvatno rešenje, iz razloga što Savet za nacionalnu bezbednost nije državni organ, nego predstavlja stručnu službu Vlade, koja ne bi trebalo da vrši nadzor. Zato su više puta izlagači na ovim skupovima i stručnjaci istakli da se ovim predlogom zakona šire i jačaju ovlašćenja izvršne vlasti, na uštrb zakonodavne i sudske vlasti, kao i nadzora nezavisnih državnih institucija i građanskog društva. Zakon o tajnosti podataka uvodi odobrenje za pristup tajnim podacima i njihovo korišćenje, pri tom, izuzima iz zakona određene institucije, poput Državne revizorske institucije i Agencije za borbu protiv korupcije, koje, po zakonu, imaju ovlašćenje da pristupe poverljivim podacima iz svoje nadležnosti. Ovo rešenje je izazvalo pažnju stručne javnosti, kao i zahtev predstavnika ovih institucija za uključenjem u određene članove zakona. Profesor Milosavljević, saradnik Centra za civilno-vojne odnose i profesor na Pravnom fakultetu „Union“, smatra da se ovim zakonom onemogućava demokratska civilna kontrola sektora bezbednosti. Ovu tvrdnju potkrepljuje izvodima iz evropskih standarda koji važe u ovoj oblasti. Istakao je da u uporednoj praksi parlament ima pristup tajnim podacima i vrši ulogu kontrolnog organa onda kada nema drugih, posebno kreiranih organa koje obavljaju tu funkciju. Miroslav Hadžić, predsednik Upravnog odbora Centra za civilno-vojne odnose je istakao da ovaj zakon predstavlja tendenciju obnavljanja državno-centričnog poimanja bezbednosti i da se zakonom, svesno ili nesvesno, vlast koncentriše u rukama malog broja ljudi, odnosno zakonom izvršna vlast dobija veća ovlašćenja nego što bi trebalo i nego što je slučaj u demokratski uređenim državama. Aludirajući na prethodno donete zakone, Miroslav Hadžić je naglasio da se, u sferi bezbednosti, dokumenti od velike važnosti uvek donose bez prethodno organizovane javne rasprave, osim ako ona nije iznuđena naporima predstavnika civilnog društva. Već sam spomenula Agenciju za borbu protiv korupcije. Dana 31. avgusta 2009. godine, Ministarstvu pravde Republike Srbije upućene su primedbe na Predlog zakona o tajnosti podataka i od Agencije za borbu protiv korupcije. Između ostalog, u tim primedba se kaže – Predlog zakona o tajnosti podataka sadrži određena sporna rešenja, kojima se narušava princip podele vlasti i odnosa između državnih organa različitih grana vlasti, te posebno otežava, čak onemogućava ostvarivanje poslova iz nadležnosti kontrolnih antikorupcijskih tela, obrazovanih kao samostalni i nezavisni državni organi. Ovo se, pre svega, odnosi na Agenciju za borbu protiv korupcije. Tako se odredbom člana 38. Predloga zakona nezavisnim kontrolnim telima, i to Zaštitniku građana i Povereniku za informacije od javnog značaja otežava funkcionisanje i ostvarivanje nadležnosti, jer se pristup tajnim podacima omogućava uz odobrenje nadležnog organa. Agencija za borbu protiv korupcije, a ni Uprava za javne nabavke, Državna revizorska institucija, nisu uopšte obuhvaćene ovom odredbom, te im, praktično, nije data mogućnost da ni uz odobrenje nadležnog organa imaju pristup podacima koji su označeni kao tajni podaci. Posebnu poteškoću nekonzistentnosti ispoljava rešenje o ograničenju pristupa informacijama od strane kontrolnih tela, sadržano u odredbama člana 40, čuvenog, spornog člana 40. ovog predloga zakona. Takvim pristupom se u potpunosti onemogućava rad i vođenje postupaka iz nadležnosti kontrolnih organa koji su obrazovani tako da budu samostalni i nezavisni državni organi. Između ostalog, ovakva rešenja su u direktnoj suprotnosti s rešenjem sadržanim u odredbama člana 25. Zakona o Agenciji za borbu protiv korupcije, kojima je utvrđena obaveza državnih organa da na zahtev Agencije za borbu protiv korupcije dostave sva dokumenta i informacije koje su potrebne za obavljanje poslova iz nadležnosti Agencije. Dostava podataka, dokumenata i informacija nije uslovljena stepenom tajnosti, kao ni bilo kakvom drugačijom klasifikacijom. Potreba međusobne usaglašenosti zakona i konzistentnosti pravnog sistema zahtevaju drugačije rešenje u navedenim odredbama ovog predloga zakona... (Predsednik: Vreme.) Sada ću da nastavim s vremenom Poslaničke grupe.
Zamoliću vas samo da napravite sada pauzu, da završe svi šefovi poslaničkih grupa, pa ću vam dati reč. Gospođa Vesna Pešić ima reč.
Poštovani predstavnici Ministarstava, poštovane kolege narodni poslanici, mislim da je veoma dobro i veoma važno što danas imamo na dnevnom redu dva zakona, Predlog zakona o tajnosti podataka i izmene i dopune Zakona o pristupu informacijama, jer su ta dva zakona veoma važna kada je reč o poštovanju Ustava, prava građana koja su zagarantovana Ustavom i, takođe, prava na implementaciju tih ustavnih prava građana. Znači, pre svega, zbog toga smatram da su ova dva zakona izuzetno važna. Kada je reč o Predlogu zakona o tajnosti podataka, istorijat donošenja ovog zakona zaista ima izvesnih zavrzlama. Recimo, možemo da se setimo da je jednom prilikom neko pomenuo u Skupštini, mislim još pre godinu i po dana, da je ovaj zakon predložio, u nekoj različitoj formi, skup nevladinih organizacija koje su prihvatile određeni broj potpisa građana, ali je onda odjedared taj predlog zakona koji su predložile nevladine organizacije nestao iz skupštinske procedure, nigde ga nije bilo, tako da se radujemo što smo ponovo dobili taj zakon i što se pojavio kao predlog Vlade. Kada je reč o tome, takođe smo imali male ili malo veće zavrzlame, zato što smo u ovom istom domu, ne znam tačno kada, mislim pre godinu dana, doneli Zakon o zaštiti podataka o ličnosti, kada smo vodili veoma žestoku raspravu zato što je članom 45. Povereniku bilo uskraćeno, ili ograničeno pravo uvida u podatke o ličnosti. Sam taj zakon je imao smisla samo ukoliko imamo pred sobom i ovaj zakon o kome danas raspravljamo, jer Zakon o tajnim podacima i o zaštiti podataka o ličnosti, koji smo tada donosili, takođe, spada u ovu materiju, tako da je bilo potrebno da se ta dva zakona donose istovremeno, umesto što ih donosimo u različito vreme. Zašto to pominjem? Zato što je tačno da je u julu ove godine u skupštinsku proceduru poslat Predlog zakona o kome danas raspravljamo, o tajnosti podataka, i da je taj predlog koji se našao u skupštinskoj proceduri izazvao veliku buru u našoj javnosti, da su prava građana teško narušena, pre svega, članom 40, koji onemogućava Povereniku i ograničava njegov pristup podacima, čime su narušena ustavna prava, zagarantovana Ustavom, kada je reč o pristupu informacijama i o zaštiti podataka. Znači, ova ustavna prava, članom 40. ovog zakona, koji je u julu mesecu ušao u skupštinsku proceduru, jesu bila narušena. Vlada nije pre skupštinske procedure organizovala javnu raspravu, što je bila dužna da uradi, jer kada je reč o ovako važnim zakonima, koji zadiru u oblast ljudskih prava, potrebno je da se povede relevantna stručna javna rasprava. Znači, zakon je prvo ušao u skupštinsku proceduru, a kada se ustalasala javnost, onda je organizovana stručna rasprava, koja je, takođe, bila na inicijativu Ministarstva pravde, a i na inicijativu nevladinog sektora, koji se, takođe, uznemirio. Tačno je i da su neki koji su bili predstavnici u Radnoj grupi, recimo, Beogradski centar za ljudska prava, zatim JUKOM, istupili iz ove radne grupe, zato što nisu mogli da se slože, pre svega, sa članom 40, a i s nekim drugim članovima ovog zakona. Međutim, moram da kažem da je tom prilikom, bila sam prisutna na toj stručnoj javnoj raspravi, koja je održana u banci, Ministarstvo pravde uvažilo veoma fundirane primedbe koje su se tom prilikom čule i obećalo da će zakon, takav kakav je bio poslat u skupštinsku proceduru, biti povučen i da će nedostaci, koji su bili dobro obrazloženi, biti popravljeni. Naravno, kada smo dobili ovaj dnevni red, zakon koji smo dobili nije bio izmenjen, bio je isti onaj o kome smo raspravljali na toj javnoj raspravi. Moram da pitam gospođu ministarku Malović – da li su ovi amandmani koje je ona obrazložila sada sastavni deo Predloga Vlade? Ako je to tačno, imajući u vidu i konsultacije koje ste napravili sa Savetom Evrope, onda mora da se konstatuje da su glavne smetnje i glavni problemi koji su bili vezani za ovaj zakon uklonjeni, pre svega, članom 38, u članu 38, znači, ukinuto je to pitanje odobrenja, jer i tu smo raspravljali da li uopšte treba da postoji odobrenje, pa je predloženo da se umesto odobrenja uvede jedan termin koji bi bio sertifikat, koji bi bio nešto pravilniji nego pitanje odobrenja, naročito kada je reč o Zaštitniku građana i Povereniku. To je sada otklonjeno, zato što je članom 38. na jedinstven način regulisano ko ima pravo pristupa svim tajnim podacima, praktično, bez bezbednosne provere. Naravno, uvedena je i ta bezbednosna provera, kada je reč o višim stepenima tajnosti – državna tajna i strogo poverljivo, da će biti moguće uz prethodnu bezbednosnu proveru za ova dva stepena, i to u skladu sa članom 54. Znači, nema više onog odobrenja, ali je uvedena ova bezbednosna provera, s tim što moram da kažem da su u onoj prvoj varijanti člana 38. i narodni poslanici mogli da imaju pristup, ali ste sada izbacili poslanike, ne znam iz kog razloga; vidim da ih sada više nema. Navedeno je taksativno ko ima to pravo, ali poslanici ga nemaju. Ovo što je malopre govoreno, uopštavanje jedinstvenim rešenjem, to je da je ubačen i revizor, zato što mi biramo Državnu revizorsku instituciju, takođe i svi drugi koje bira i Poverenik i Zaštitnik građana; svi su oni sada tu i mogu bez ikakve bezbednosne kontrole, sem u određenim slučajevima, da imaju pristup informacijama, ali narodni poslanici su izbačeni. Jeste da je ono pravilo nekakvu gužvu, zašto nije ovaj tu, zašto nije onaj tu, ali poslanici su ispali, dok su ovi koji su malopre navedeni u govoru moje prethodnice sada na jedinstven način ubačeni i imaju pristup bez bezbednosne provere, sem u izuzetnim slučajevima, kada je reč o ''državnoj tajni'' ili ''strogo poverljivo''. Mislim da je jako dobro što je član 40. izbačen, zato što su se i Savet Evrope i ta stručna rasprava najviše vrteli oko tog člana 40. Tu je bilo moguće čak da je niži upravni organ, kao što je sam organ vlasti koji definiše tu tajnu, odnosno koji drži tajnu, imao prava da višem organu, nadzornom organu, odbije da da informaciju, što je nečuveno u pravnoj teoriji. To zaista nije bilo moguće, pa i Savet Evrope skreće pažnju da je to potpuno neodrživo. Drugo, kada sam pomenula prethodni zakon o zaštiti podataka o ličnosti, tamo se predviđalo, u članu 45, da se ograničava pravo Povereniku da, recimo, na žalbu pojedinca u vezi sa podacima, može da ima uvid u to, pogotovo ako je žalbeni zahtev opravdan. On nije imao prava. Međutim, vidim da ste prihvatili izmene člana 109, ne samo 1. stav, nego i 2. i 3. stav, brišete važnost tog člana gde se ograničava pristup Povereniku kada je reč o ličnim podacima. Tako su otklonjene neke glavne primedbe na rešenja koja su zaista odstupala i od zakona koji važi u Hrvatskoj, koji važi u Sloveniji, koji važi u Crnoj Gori, čime bi Srbija odstupala i od evropskih standarda, a i od regionalnih standarda u ovom pogledu. Imali bismo još uvek zadržavanje neke vrste policijske države, koja bi onemogućavala realizaciju ustavnih prava građana na slobodan pristup informaciji i zaštitu podataka o građanima. Mislim da su brisanjem člana 40, ukoliko je validno to što ste ovde predložili, te glavne smetnje i glavne primedbe na ovaj zakon otklonjene. U tom smislu bih pohvalila Ministarstvo pravde što je, ipak, makar u poslednjem trenutku, dostavilo ove amandmane, jer sam, moram da kažem, bila veoma razočarana što smo bili prevareni posle one javne rasprave time da će to biti otklonjeno, pa smo dobili zakon u istoj formi, onda kad smo tu javni raspravu držali. To je učinjeno, tako reći, pred sam ovaj... Možda neke kolege nisu videle da ste dostavili ove amandmane. Verovatno koleginica Janković to nije imala u rukama, to je neko pripremio ranije, pa i ja, da nisam otvorila kovertu juče, ne bih imala uvid u ove promene koje ste dostavili u poslednjem momentu. Iako su dostavljene u poslednjem momentu, mislim da su one dobrodošle i da je dobro što je to učinjeno. Sigurno je da se amandmani koje smo podneli ne odnose samo na ove krupne primedbe i krupne probleme o kojima sam govorila povodom ovog zakona, da tu ima i određenih upravnih procedura na koje se mogu staviti određene primedbe. Između ostalog, i na član 84, gde se definiše način vođenja evidencije, ali to možda još uvek možete da popravite, ili da odgovorite da je reč o tome da se taj način vođenja evidencije uređuje podzakonskim aktima. Možda je, takođe, reč o Ustavu u članu 42, gde se kaže da se sve što se odnosi na podatke o ličnosti uređuje zakonom. Volela bih da to uzmete u obzir. Šteta bi bila da to ne uredite, i to zakonom, vođenje evidencije o čuvanju podataka, jer se stalno sudaramo s tim problemom. Videli ste da je Ustavni sud, mada to sad nije povezano, samo upoređujem, odnosno da Vlada i ministarstva ponekad prečesto uredbama i podzakonskim aktima definišu neke materije koje treba da budu uređene zakonom. Kada je bila reč o sporu oko sportskih nacionalnih penzija, videli smo da se Ustavni sud nije protivio tome da postoje nacionalne penzije kada je reč o velikim sportskih rezultatima, ali da se to ne može doneti uredbom, nego zakonom. Tako je isto i ovde. Vrlo se često susrećemo s istim problemima. Kada je reč o zaštiti, rehabilitaciji i obrazovanju invalida, na čemu sam takođe radila, udruženja se ponovo žale da ono što je bilo obećano da će podzakonskim aktima biti definisano, kada nije ovako javno i kada to ne mogu svi da čuju, podzakonskim aktima se posle sužavaju ta prava. Zato vam skrećem pažnju da ste mogli da usvojite i ovu primedbu Saveta Evrope, kada je reč o članu 84, gde se kaže da će način vođenja evidencije i čuvanja podataka, to su članovi 80. i 81, propisati Vlada, a mislim da bi bilo dobro da se propisalo ovim zakonom. Razmislite o tome. Možda možete, imate vremena da podnesete kao Vlada amandman i da to, takođe, sredimo. Mislim da je Vlada napravila veliki iskorak time što je veoma sporni član 40. izbrisala, član 38. doterala, a u članu 109, veoma važnom, ukinula zabrane iz onog zakona i tako uskladila ova dva zakona. Inače je trebalo da idu kao set zakona, umesto što idu razdvojeno, kao što sam već rekla. Kada je reč o ovom drugom zakonu, takođe je izuzetno važan za sve ove stvari koje je ministar Bradić pomenuo, kada je reč o pristupu informacijama od javnog interesa, demokratizaciji, sprečavanju korupcije; to su zakoni koji su od izuzetno velike važnosti. Oni se primenjuju već pet godina. Dali su određene rezultate. Međutim, mislim da je dobro što je ovim zakonom promenjeno da više nije vaše ministarstvo nadležno za nadzor, jer taj nadzor niste vršili, niste uopšte bili opremljeni da vršite taj nadzor. Ovaj je član suštinski, budući da sada zaista postoji nadzor i po žalbenom postupku i taj nadzor počinje da deluje, jer pre toga, nadzora, praktično, uopšte nije ni bilo, budući da nije bilo ovog zakona o klasifikaciji tajnih podataka, gde je svaka služba, kada smo tražili određene informacije, mogla da stavi oznaku – poverljivo, strogo poverljivo, državna tajna, vojna tajna, bilo šta iz one stare klasifikacije i da potpuno arbitrarno, pošto nije postojao ovaj zakon, onemogući građanima pristup informacijama od javnog značaja i time ih skine s vrata, da arbitrarno odredi šta je državna tajna, šta nije državna tajna. Sada, u kombinaciji sa zakonom koji donosimo, takođe je moguće da ovaj nadzorni organ stupi u dejstvo. Mislim da je to dobro i da je to dobro što je predato drugom ministarstvu, a ne vašem, jer, kao što vidimo, to nije funkcionisalo, a bez ovog zakona je bilo besmisleno. Zaista su građani vrlo često bili oštećeni, pa su čitave borbe, ako se sećate, bile vođene oko određenih podataka, da bi građani do njih došli. Pošto nije tu ministar Marković, u čijoj je to nadležnosti, podneli smo jedan amandman i molim da ga usvojite. To je poslednji član, kada je reč o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Član 17. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja odlaže primenu odredbe o vršenju nadzora nad sprovođenjem ovog zakonaza šest meseci. LDP smatra da nije potrebno da se to odlaže, iz nekoliko razloga. Već je napravljena upravna inspekcija. Ovaj zakon i ove izmene i dopune predložene su još u aprilu, pre šest meseci. Upravna inspekcija postoji. Ne vidimo nikakav razlog da se to odlaže sada na šest meseci. Građani su već pet godina lišeni ovog nadzora, nije nadzor, a sad ga odlažete već šest meseci bez ikakve potrebe. Upravna inspekcija postoji, predložena je pre šest meseci i nema razloga da sada nema mogućnosti žalbe, da se ne izađe građanima u susret i da se ovaj nadzorni organ ne uspostavi. Molim vas da ovaj naš amandman uzmete u obzir i da ga prihvatite, zato što ovo odlaganje nije potrebno. Imamo sada u zakonu član 13, i to može odmah da počne da deluje po izlaženju u "Službenom glasniku", kako je bilo i predviđeno. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Saša Dujović.
Poštovana predsednice, poštovani ministre...
Izvinite, gospodine Dujoviću, najpre replika. Samo se prijavite, gospođo Janković. Izvolite.
Gospođa Pešić me je spomenula, te mislim da imam pravo na repliku, jer je rekla da je u rukama imala nešto što ja nisam, korigovane stavove Vlade. Znate kako, kao narodni poslanik, pripremam se za predlog zakona koji se nalazi pred nama, a ovu praksu naknadne pameti ne bih komentarisala. Postoje neke narodne poslovice, nije baš primereno da ih ovde citiram, ali ovo je nešto što postaje gotovo uobičajeno. Vlada se ponaša arogantno, neće da usvoji primedbe stručne javnosti, neće da vrati predlog zakona na doradu, a onda reaguje tako što uz predlog zakona u Skupštini ulaže i amandmane, naravno, zbog pritiska javnosti. Kada amandmani uđu u skupštinsku proceduru, opet se postavlja pitanje – da li će predstavnici ove vladajuće koalicije glasati za takve amandmane. Prema tome, nije isto da li se na primedbe stručne javnosti reagovalo tako što je zakon vraćen na doradu, ili tako što je zakon nepromenjen ušao u skupštinsku proceduru, a onda je Vlada, sve zato što to sluša stručna javnost, ili zato što se umilostivila da uvaži primedbe građana, napravila amandmane za koje mi u poslednjem trenutku saznamo.
Gospodin Saša Dujović ima reč. Izvolite.
Hvala. Poštovana predsednice, poštovani ministri, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o tajnosti podataka i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja koji su na dnevnom redu su zakonski predlozi kojima, na neki način, započinje uvođenje reda u ovu veoma delikatnu oblast života društva u celini, s osvrtom na prava svojih građana. Većim delom izlaganja, osvrnuću se na Predlog zakona o tajnosti podataka. Krenuću sa članom 2. Predloga zakona, gde su jasno definisani pojmovi značenja tajnog podatka. U narednim članovima Predloga ovog zakona ograničava se tajnost podataka i definiše da svi podaci koji se tiču krivičnog dela ili zloupotrebe službenog položaja ne mogu imati oznaku tajnosti podatka. U članu 8. Predloga zakona jasno su pobrojane oblasti iz kojih se mogu utvrditi podaci koji nose oznaku tajni. Definisani su i posebni slučajevi, određivanje i označavanje tajnih podataka, kao i oznake tajnosti i stepenovanje tajnosti i sadržine podataka. U članu 15. Predloga zakona, definisano je i označavanje stranih tajnih podataka. Članovima 16, 17, 18. i 19. Predloga zakona o tajnosti podataka predviđena su vremenska ograničenja tajnosti podataka, kao i rokovi za prestanak tajnosti određenih podataka. Posebno bih istakao mogućnost da se s određenih dokumenata skine oznaka tajnosti u slučaju određenih događaja kojima prestaju razlozi za postojanje tajnosti podataka, koji se tiču navedenih događaja. Poglavljem III Predloga zakona definisane su mere zaštite tajnih podataka, članom 32 – opšte mere, a članom 33 – posebne mere zaštite tajnosti podataka. U poglavlju IV predložena su rešenja za pristup tajnim podacima. Tako je u članu 37, bez posebnog odobrenja, pristup svim podacima omogućen predsedniku Republike, predsedniku Skupštine i predsedniku Vlade. U članu 38, pravo na odobrenje bez prethodne provere omogućen je širem broju državnih funkcionera, što smatramo dobrim rešenjem. Poglavlje V Predloga zakona, od člana 49. do člana 84, detaljno razrađuje postupak izdavanja odobrenja, odnosno dozvole za pristup podacima koji nose klasifikaciju tajni, kako fizičkim, tako i pravnim licima, ali i stranom licu. Pojašnjen jesadržaj zahteva, način bezbednosne provere, kao i organ koji je nadležan za vršenje bezbednosne provere. Članom 85. definisano je vršenje unutrašnje kontrole nad sprovođenjem ovog zakona. Novina je otvaranje Kancelarije Saveta, kao Vladine službe sa svojstvom pravnog lica, u čijoj su nadležnosti određeni tehnički poslovi, koji su definisani članom 88. ovog predloga zakona. Navedenom kancelarijom upravljaće direktor koga imenuje Vlada. Iako je u javnosti stvoren utisak da ovaj zakon zadire u osnovna ljudska prava, ubeđen sam da njegovim donošenjem započinje uređenje ove veoma osetljive zakonske materije. Amandmani koji su podneti na ovaj predlog zakona će, siguran sam, doprineti njegovom poboljšanju. U obrazloženju Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja dat je pravi razlog zašto, posle četvorogodišnje primene, ovaj zakon treba doraditi. Određena ranija zakonska rešenja nisu bila do kraja dorečena, pa je posledica toga i ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Predložene izmene i dopune jasnije definišu postojeće članove. Navešću jedan primer. Umesto dosadašnjeg naslova iznad člana 16. koji glasi: „Odlučivanje o zahtevu“, unosi se novi pojam: „Postupanje po zahtevu“. Ovakvih izmena je u ovom predlogu dosta, čime se, uz preciznije dodavanje kada su u pitanju rokovi, već postojeće zakonsko rešenje u velikoj meri unapređuje. Na kraju, treba dodati da se ovim predlogom zakona na određeni način omogućuje Povereniku za informacije od javnog značaja da preciznije obavlja svoj posao. Predložena rešenja uvek mogu biti predmet kritike, postavlja se samo pitanje namere kritičara. U ime Poslaničkog kluba SPS – JS, u danu za glasanje, mi ćemo podržati predloge navedenih zakona.
Zahvaljujem. Gospodin Mićo Rogović ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem. Pred nama je zajednički načelni pretres Predloga zakona o tajnosti podataka i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. U ime Poslaničke grupe SNS-a, u ovom delu izlaganja ću veći akcenat dati na Predlog zakona o tajnosti podataka. Kao što su moji prethodnici rekli, deo njih je išao u jednom ili u drugom pravcu, moram da istaknem da je čak i ministarka bila korektnija, za razliku od nekih poslanika vladajuće koalicije, kada je u svom obrazloženju iznela istorijat i mukotrpan razvojni put ovoga zakona o tajnosti podataka, od procedure donošenja, uvođenja u skupštinsku proceduru krajem jula, početkom avgusta, skidanja iz skupštinske procedure i svega ostalog, do ovih dana. Ministarka je to korektno to obrazložila, ali to su zaista bili problemi u donošenju zakona, pa ću se u delu današnje rasprave bazirati na tome. Očekivano je bilo, posle jula, da će ovaj zakon biti povučen iz skupštinske procedure. Zaista nije korektno, bez obzira na to šta ko misli, da nam za sednicu koju zakazujete pet dana pre njenog početka dostavite 50 i nešto tačaka dnevnog reda, usput još, do objedinjavanja tačaka u zajedničkom pretresu, da dostavite neke nove tačke dnevnog reda i, gospođo ministre, uz sve to, da na samom početku sednice dostavite i predlog amandmana koji ste vi podneli. Zašto niste podneli zakon koji bi sadržao sve ono što ste predvideli vašim amandmanima? Zašto to sam nacrt zakona nije sadržao? Zar mislite da u ovakvoj jurnjavi za usvajanjem mnogobrojnih zakona, mi koji moramo da vodimo računa o svemu onome što javnosti i nama, a mi smo sastavni deo Skupštine, podnosite, imamo vremena da sve to propratimo? Kao što i gospođa Pešić reče, da nije otvorila koverat, ne bi ni saznala da su došli amandmani Vlade. To je nekorektno, bez obzira na korektnost vašeg nastupa u obrazloženju. Zaista je nekorektno prema ovih 250 ljudi ovde koje su građani birali i mislim da je trebalo da uz zakone budu tu i amandmani koje ste predložili na samom početku rasprave. Kao što neko reče, posle kvalitetne rasprave o predlogu ovog zakona, svi smo očekivali da će on dugo čekati da ugleda skupštinsku proceduru, bez obzira na situaciju i činjenicu da ovu oblast, tj. sistem državne tajne reguliše preko 400 zakonskih i podzakonskih akata još iz bivše SFRJ i bivše državne zajednice Srbije i Crne Gore. Zaista je bilo preko potrebno da ugleda skupštinsku proceduru i da deo ove materije, tj. deo ove oblasti bude usvojen. Moram da istaknem činjenicu, za razliku od nekih prethodnih govornika, da naša država ima više tajni, recimo, nego EU zajedno. Poznata je činjenica da su u Španiji samo dve informacije obeležene kao tajna, u Sloveniji je njih samo šest, a u Srbiji ne mogu tačno da se prebroje informacije na koje je država stavila oznaku „tajna“, i još ih stepenovala određenim stepenom tajnosti. Iz svega toga proizilazi činjenica da, zbog mora propisa koji regulišu ovu oblast, postoji ogromna mogućnost zloupotrebe, jer mi zaista, bez obzira na to ko se čime bavi u Srbiji, ne znamo šta je tajna, a ta spoznaja proizilazi iz činjenice krivičnog dela odavanja službene ili vojne tajne. Tako su mnogobrojne informacije u proteklom periodu dobile status tajni isključivo iz pravno-formalnih razloga, zbog činjenice da su na njih stavljeni određeni stepeni tajnosti. Pošto nema sistema, otvorena je mogućnost mnogobrojnih zloupotreba i korupcije, i sve to iz razloga što u Srbiji stavljanje nekih informacija u tajne podatke nije bilo u domenu struke, već se, nažalost, nalazilo u rukama političara i vlasti. Tako, recimo, u Vojsci Srbije, u JNA, svaki podatak je bio stepenovan određenim stepenom tajne. Imamo situaciju, recimo, da prepiska između MUP-a i Ministarstva odbrane uvek ide pod određenim stepenom tajnosti. Čak se, u navedenim ministarstvima, i jelovnici obeležavaju određenim stepenom tajnosti. Jesmo bili zatvoreno komunističko društvo i to društvo se zaista branilo od domaćih, unutrašnjih, odnosno stranih neprijatelja, i od tada vučemo fenomen državne tajne. Normalno je da je u komunističkim društvima sve tajna. S obzirom na to da je dosta ljudi radilo u ovoj oblasti i da i dalje rade na određenim mestima, imaju naviku iz tog perioda da sami po sebi kriju sve. To je neminovnost koja se srpska realnost. Verujem da bi se ova vlada raspala u trenutku kada bi se otvorili svi tajni dosijei, normalno, zbog sadržine tih podataka. Usvajanjem zakona o tajnosti podataka, skoro se ništa neće dogoditi, iako će biti usvojen, jer kao što sam i u prethodnom obraćanju govorio, donosimo pregršt zakona. Da li ćemo ih sprovoditi i poštovati, to je većdiskutabilno pitanje. U našem sistemu se i dalje radi po onom starom feudalnom principu – kako gazda kaže, a gazda je, nažalost, sve više i više. Pod oznakom tajna, u Srbiji se čuva Akcioni plan Vlade za pridruživanje EU. Možete zamisliti! Zatim se čuvaju plate javnih funkcionera, izuzev primanja poslanika, jer znamo na kom je stepenu u medijima i javnosti Skupština RS. Čuvaju se od javnosti razne koncesije ove države i zato je rad državnih organa, naročito specifičnih institucija u oblasti bezbednosti, još uvek, koliko god zakona donosili, netransparentan. Do sada je kompletna arhiva svih državnih službi, dokumenata starih preko 60 godina, bila tajna i u ovom periodu je veći deo te dokumentacije, nažalost, i dalje tajna. Tako imamo banalan primer da iz projekta koji je finansirala Vlada, do podataka vezanih za rad državnih službi od 1945. do 1968. godine jedna naučna institucija nije mogla da dođe, sve zbog obrazloženja i zabranjenog pristupa, pod izgovorom da su neki podaci i dalje tajna. Čak se povodom ovog zakona i povodom ranijih dešavanja oglasio Poverenik za informacije od javnog značaja, gospodin Šabić, i gospodin Ombudsman, gospodin Janković, iznoseći opšte kritike na Predlog zakona o zaštiti podataka, jer su neka rešenja u potpunosti ignorisala Ustav i unosila konfuziju u naš pravni sistem. Radi se isključivo o primedbama o ograničavanju prava pristupa određenim informacijama, o tom spornom članu 40, koji ste amandmanom pokušali da promenite, i automatskoj mogućnosti da uskratite prava onima koji treba da kontrolišu. Neverovatno, ali istinito. Reč je o zakonu koji ni pravno-tehnički,ali ni koncepcijski nije na nivou koji je potreban Republici Srbiji i kao takav može doneti neke nove probleme. Sada imamo situaciju da je postala praksa da Vlada Srbije menja zakone tako što, pre same rasprave o njima, uz nacrt zakona dostavlja svoje amandmane, kao što sam maločas rekao. Uočljivo je da takav način ponašanja Vladi ostavlja mogućnost da sve amandmane za koje ne želi da uđu u skupštinsku proceduru, u predlog zakona, da budu ugrađeni u zakon, Vlada sama predlaže, zbog pritiska stručne javnosti, ekspertize Saveta Evrope i sličnih situacija. Posle navedenih pritisaka od strane Poverenika za informacije i Zaštitnika građana, onih koje ste vi ovde u Skupštini birali, šta bi trebalo mi da pričamo o svemu ovome, kada nisu dovoljno saslušani argumenti ovih ljudi. Posle pritisaka celokupne stručne javnosti iz ove oblasti, Ministarstvo pravde je zatražilo dodatno mišljenje, dodatnu ekspertizu od Saveta Evrope o Predlogu zakona o tajnosti podataka. Za divno čudo, ne čekajući odgovor ekspertskog tima Saveta Evrope, odmah ste pokazali spremnost da prihvatite kritike koje su Poverenik i Zaštitnik građana izneli u javnost. Koristim priliku da gospodina Bradića podsetim da kada se uđe na Internet i počne pretraga o Zakonu o informisanju, pojavi se reč – severnokorejski. Verovatno gospodin Bradić zna da se taj zakon, nažalost, za takav zakon koristi u Srbiji, a možete i lično da se uverite, ulazeći u raznorazne sajtove i komentare, da je zakon koji je donesen u Skupštini ne tako davno, Zakon o informisanju, u srpskoj javnosti nazvan kao severnokorejski zakon u Evropi. Posle takvog zakona i kritika koje su bile upućene i još uvek traju na račun njega, na ovakav način teče razvoj istorije nacrta zakona o tajnosti podataka. U Srbiji ništa nije začuđujuće, pa ni ovakvo ponašanje Vlade. Ovde u proceduru ulazi zaista veliki broj zakona koji ili nisu prošli javnu raspravu ili su je delimično prošli, i to uglavnom na političkim kružocima određenih partija, ili je pre neki dan bila situacija da nemamo mišljenje Zakonodavnog odbora, da bismo počeli raspravu o određenom setu zakona. Dešavalo se, kao što je slučaj s prethodnim zajedničkim načelnim pretresom o navedenih pet tačaka dnevnog reda, da se posle određenog vremena, vrlo kratkog, donošenja i izglasavanja određenih zakona, pogotovo iz vaše oblasti, gospođo ministre, nađu izmene i dopune tih zakona, a kao druga tačka ovog zajedničkog načelnog pretresa su i izmene i dopune ne tako davno donetog Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Da li je u Srbiji, u Parlamentu, jedini uspeh igra brojki, u smislu velikog broja donetih zakona? Moramo priznati, zaista smo veliki broj doneli u poslednjih šest meseci. Da li mislite da je to jedini način da što brže pristupimo EU? Slažem se s činjenicom da su ovi zakoni neophodni, ali način njihovog donošenja, stavljanja u proceduru i sudbina tih zakona, koji ne mogu da dožive implementaciju u realnosti, ili veoma mali broj, da li mislite da je to preporuka za EU, da što pre uđemo u EU i da se nijednog trenutka ne osvrnemo na egzistenciju građana, koja je iz trenutka u trenutak, iz dana u dan, sve više pogubna? U ovom slučaju će, kao što je koleginica Janković rekla, biti ona priča kao i sa Zakonom o informisanju – tresla se gora, rodio se miš, ili – pričalo, pa se zaboravilo, ali imamo situaciju da često dolazite u Skupštinu, pa ćemo, nažalost, nemamo dovoljno vremena za takve stvari, o nekim zakonima kasnije pričati, vezano za ovaj zakon o tajnosti podataka. Nisu u ovom zakonu sporne samo odredbe koje su naveli Poverenik i Zaštitnik, koje se odnose samo na ograničavanje njihovog prava pristupa informacijama o tajnim podacima, već se moraju primetiti i određeni propusti u ovom zakonu. To je situacija da ne postoji nikakva kontrola, tj. da određeni ljudi sami sebe, ili preko svojih stručnih službi, jedne stručne službe, kontrolišu. To je, zaista, neprihvatljivo. Zatim, mogućnost da se skoro sve proglasi tajnom, koju ovaj zakon i dalje ostavlja, kao što je to bilo i sa nekim zakonima iz bivše SFRJ. Zatim, pravo zapošljavanja po jednog bezbednjaka u svakom organu vlasti – to proizilazi iz ovog zakona. Zaposleni u stručnoj službi Vlade koja treba da se bavi primenom zakona imaće mogućnost većih plata za 20% od ostalih državnih službenika. Svaka čast! Takođe, ova služba nema nikakvih inspekcijskih ovlašćenja, bez kojih ne možete imati ni određenu kontrolu, ni kvalitet nadzora nad sprovođenjem zakona o tajnosti podataka. Ukoliko označite neki podatak kao tajni bez obrazloženja, ili se označi kao tajni podatak dokument koji se očigledno ne odnosi na zaštićene informacije, s obzirom na prethodno izneto, zaista će se desiti situacija da ovlašćena lica, tj. bezbednjaci, rizikuju simbolične kazne koje su predviđene ovim zakonom – od 5.000 do 50.000 dinara, i time je rešena sva problematika kaznenih odredaba. Smatram da ne postoji nijedna zemlja u svetu u kojoj je nekome palo na pamet da izvrgne ruglu elementarne pravne principe, a u ovom slučaju, u prethodnom periodu, to je bila situacija s ovim zakonom, a sve zarad kontrole nad bezbednosnim strukturama i mogućnošću kontrolisanja kontrolisanih da oduzmu povremeno ovlašćenje kontrolorima; govorim o spornom članu 41. i odredbama člana 40. ovog zakona. Zar je za svaki zakon potrebna pomoć stranih ekspertskih timovima da bi Vlada prepoznala neodrživost takvih rešenja, kao što je to bilo s prvim predlogom ovog zakona, koji pojedini domaći eksperti i tvorci zakona predstavljaju kao evropski, i da li su to evropski zakoni i evropska rešenja kada mora da idu na evropsku ekspertizu? Odgovor znate i sami, rekli ste to u uvodnom obrazloženju? Potencijal nezavisnih institucija, raznih strukovnih udruženja, pa i nas iz opozicije, zaista je toliko velik da može doprineti poboljšanju određenih predloga, odnosno nacrta zakona, i vi i ostali ministri morate o tome da vodite računa prilikom donošenja ovako bitnih zakona. Na kraju, bilo je potrebno da se materija tajnosti podataka uredi kao i u svim drugim zemljama. Šta se desilo kod nas? Prvo su doneti neki zakoni. Kako su to uredile druge zemlje? Prvo je bilo potrebno doneti zakon o tajnosti podataka koji bi propisao koji podaci predstavljaju tajnu i koji je to stepen tajnosti. Zatim je trebalo doneti zakon o klasifikaciji informacija, kojim bi se utvrdili kriterijumi i mere za zaštitu tajnih podataka i način primene određenih stepena tajnosti. Na kraju je trebalo doneti zakon o dostupnosti, odnosno slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, koji bi uredio ko, pod kojim uslovima i kakvom procedurom može doći u posed, i to kojih vrsta informacija, uključujući informacije stepenovane jednim od različitih stepena tajnosti. Mi smo krenuli obrnutim redom. Prvo je donet poslednji zakon, što je stvorilo konfuziju, jer se nije znalo koje su to informacije od javnog značaja koje po propisanoj proceduri mogu da budu dostupne zainteresovanim subjektima, a koje informacije predstavljaju jedan od stepena tajnosti i ne mogu biti bez propisane procedure dostupne javnosti. Zbog ovakvog pristupa i iskrslih problema, sada je u proceduri zakon o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja i ja se plašim da će posle donošenja, usvajanja ovog zakona, u Srbiji biti još više učvršćen i sazidan predsednički sistem, a to Ustavom nije predviđeno.
Reč ima poslanik Jovan Palalić.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministri, kolege narodni poslanici, pred nama je jedan izuzetno važan zakon, o kome se dosta diskutovalo u javnosti, ali čula su se i oprečna mišljenja. Mislim da je u današnjoj diskusiji, o duhu ovog zakona, neko od kolega najbolje rekao – do ovog zakona smo bili pročitana knjiga, ali sada, kada se donese ovaj zakon, sigurno nećemo biti pročitana knjiga. Zaista, kada je u pitanju ovaj zakon, stega, kada je u pitanju dostupnost informacija građanima, poprima mnogo veću formu nego ranije. Sasvim sigurno, ovaj zakon treba da napravi jednu vrstu ravnoteže između tri interesa – jedan interes je nacionalna bezbednost, suverenitet i teritorijalni integritet i podaci koji se tiču nacionalne bezbednosti; drugi interes jeste, uopšte, interes ljudskih prava, a treći interes je interes onoga što javnost treba da zna, odnosno potrebe građana da znaju određene informacije. Kada se pogleda struktura ovog zakona, kada se pogledaju predlozi, rešenja, nijedan od ova tri interesa nije zadovoljen, apsolutno nijedan. Onda je ključno pitanje – šta dobijamo ovim predlogom zakona, kakva rešenja, kada je u pitanju zaštita podataka koji su od interesa za Republiku Srbiju, ali i zaštita ljudskih prava i onoga što javnost treba da zna? Nema sumnje da ono što je najvažnije u ovom trenutku, kada je u pitanju predmet koji definiše ovaj zakon, jesu podaci koji se tiču nacionalne bezbednosti, suvereniteta, teritorijalnog integriteta Republike Srbije, koji su najviše sada ugroženi. Mi smo u prethodnom periodu imali raspravu o Strategiji nacionalne bezbednosti. Videli smo koji su to izazovi, koji su rizici i pretnje po nacionalnu bezbednost i svi smo se složili ovde, bez obzira na velike razlike u diskusiji, da je teritorijalni integritet i suverenitet Republike Srbije ona vrednost koja je u ovom trenutku najviše ugrožena, pogotovu na prostoru KiM-a, na kome u ovom trenutku Vlada Republike Srbije vodi jednu politiku koja, sasvim sigurno, doprinosi daljoj ugroženosti nacionalne bezbednosti i suvereniteta Republike Srbije. Navešću samo jedan primer. Juče je vrlo jasno i plastično švedski ambasador poručio građanima Srbije kako on vidi odnose Srbije i, kako kaže, "lažne države Kosovo", kako vidi put Srbije u EU i stavljanje Srbije na belu šengen listu. Vidi to tako, ono o čemu je DSS u prethodnom periodu mnogo puta govorila, da će Srbija biti prinuđena da uspostavi dobrosusedske odnose s Kosovom, a da će biti učvršćena carina i granice između Kosova i Srbije. To je juče nesporno i nedvosmisleno švedski ambasador rekao. Kada su u pitanju ti podaci, postavlja se pitanje – šta ovaj zakon radi? Pokušaću da dam osvrt na ovaj zakon s nekoliko aspekata – položaj organa, tj. ovlašćenih lica koja imaju ovlašćenja da utvrde tajnost podataka; položaj državnih organa, njihov međusobni položaj, prvenstveno odnos između Vlade Republike Srbije i predsednika Republike Srbije i njegovog saveta za nacionalnu bezbednost; pozicija stranih podataka, prava i mogućnosti da se daju odobrenja za pristup pojedinim podacima, i pozicija i status same kancelarije koja se ovde formira. Mnogo je kontradiktornosti i mnogo problema proističe iz normi koje definišu ove odnose. Zaista je neverovatno, a to će uneti potpuno konfuziju i sve će u Srbiji postati tajna – kako se definiše pojam organa javne vlasti. Po ovom zakonu, lokalne samouprave će moći da označavaju pojedine podatke tajnom. To je nešto neverovatno – da će gradonačelnici, pojedine službe moći da se bave podacima koji su od interesa za državnu bezbednost Republike Srbije. Evo, kada čitate: "Organ javne vlasti je državni organ teritorijalne autonomije jedinice lokalne samouprave, organizacije koja povremeno vrši javna ovlašćenja, kao i pravno lice koje osniva državni organ..." itd.,"...a koje postupa s tajnim podacima, odnosno koje ih stvara, pribavlja, čuva, koristi i razmenjuje". To će da rade i organi lokalne samouprave, pogotovo što je definisano da su ovlašćena lica za označavanje tajnosti podataka, između ostalog, i rukovodioci organa javne vlasti, znači, gradonačelnici. U praksi može da se desi da jedan isti podatak do koga oni dođu bude u različitim opštinama označen različitim stepenom tajnosti. Postavlja se pitanje, zašto bi se neke opštine uopšte bavile podacima koji se tiču državne bezbednosti? Ovakvu konfuziju teško može da iko brani ovde, pa ni predstavnici Vlade. Ono što se odnosi na samu Vladu Republike Srbije i njen položaj u ovom zakonu jeste činjenica da se, s jedne strane, to je ta konfuzija, Vladi šire ovlašćenja mimo ovog zakona jer su joj dali pravo da propisuje kriterijume kako će se određivati stepen tajnosti, pa čak i za Narodnu skupštinu, i to podzakonskim aktom, za predsednika Republike, za organe javne vlasti, da propisuje postupak, iako je on uređen ovim zakonom, a u isto vreme se, vrlo vešto, kroz poziciju Kancelarije Saveta i uloge Saveta za nacionalnu bezbednost, kojim rukovodi predsednik Republike, uzima deo nadležnosti. Vidi se intencija da ključnu ulogu u kontroli svih podataka ima, u stvari, predsednik Republike i ljudi oko njega, tačnije, ono što je nekad bio Savet za nacionalnu bezbednost, svih podataka i svih mogućnosti uticaja na druga ovlašćena lica koja mogu da označavaju pojedine podatke tajnim. Vrlo bitno pitanje jeste i pozicija u ovom zakonu stranih podataka, koji su dolazili od strane drugih država, i razmene podataka između naše države i stranih država. Vi ovde imate neverovatne stvari, da podatak koji je jedna država, strana država, označila određenim stepenom tajnosti kod sebe, Republika Srbija mora, takođe, da označi istim stepenom tajnosti, iako se to ne mora podrazumevati, s obzirom na to da su Republika Srbija i ta strana država u nekom ugovornom odnosu i da bezbednosni rizik nije isti u toj državi kao u Republici Srbiji. Drugo je kada ta država dostavi Republici Srbiji taj podatak, ali, u nekom ugovornom odnosu slediti njihov bezbednosni rizik povodom pitanja u vezi nekog tajnog podatka i kod nas, apsolutno je neprihvatljivo. Da ne govorim o tome da se u članu 97. propisuje način razmene podataka sa stranim državama, bez obzira na to da li Republika Srbija ima zaključen međunarodni sporazum sa stranim državama. Član 97. kaže ovako: ''U krajnje nepovoljnim političkim, ekonomskim ili odbrambeno-bezbednosnim okolnostima po Republiku Srbiju i ako je to neophodno radi zaštite interesa iz člana 8. stav 2. ovog zakona, na zahtev organa javne vlasti, Kancelarija saveta razmenjuje tajne podatke sa stranom državom.'' Ko procenjuje šta su to nepovoljne političke, ekonomske i odbrambeno-bezbednosne okolnosti? Ko će to da proceni? Gradonačelnik neki? To su neverovatne konfuzije koje mogu svojom primenom da dovedu do direktnog ugrožavanja nacionalne bezbednosti Republike Srbije. Drugo, davanje podataka, dozvola, odobrenja stranim državljanima, na osnovu činjenice da on ima nekakav sertifikat, čija se definicija ne određuje u ovom zakonu, takođe, može da ugrozi bezbednost Republike Srbije, pogotovo što se otvara prostor razmene podataka sa stranim državama iako ti međunarodni ugovori nisu potvrđeni u Narodnoj skupštini. Mi insistiramo da se radi o potvrđenim međunarodnim ugovorima. Tako sada, iako je velika pretnja za nacionalnu bezbednost prisustvo Euleksa na Kosovu, vi možete s njima, po ovom zakonu, da razmenjujete podatke, s institucijom koja ugrožava državnu bezbednost Republike Srbije, kao i sa NATO paktom,iako taj jednostrani odnos koji je Vlada Republike Srbije uspostavila s tim institucijama nikad nije bio pred Narodnom skupštinom. Njihovo delovanje ugrožava nacionalnu bezbednost, a mi dostavljamo podatke. To su pitanja koja ovaj zakon tretira. Kad je u pitanju odnos prema nezavisniminstitucijama,kako se ovde danas govorilo oPovereniku za informacije od javnog značaja, tu je tek dodatna konfuzija. Iako je dobro rešenje što je amandmanom brisan član 40, ostaju sporna pitanja odnosa sa Poverenikom za informacije od javnog značaja, definisanog čl. 8. i 25. Naime, u članu 8, koji definiše pojam tajnog podatka, govori se da je u pitanju interes koji je pretežniji od interesa slobodnog pristupa informacijama od javnog značaja. To je veliko diskreciono pravo državnih organa i to može biti zloupotreba, jer pojedine podatke javnost ima interes da zna. Koji će podatak biti takav da je njegovo objavljivanje od veće štete nego da se označi tajnom, određuje državni organ, ali onda kada ga već označite tako, dolazite u situaciju da članom 25, u postupku mogućeg opoziva tajnosti podataka, po procesnom pravu koje ima Poverenik, na osnovu uložene žalbe, taj podatak može da bude opozvan od strane samog poverenika i da postane dostupan javnosti. Mislim da ste uneli dodatnu konfuziju ovde i da to pitanje morate raspraviti. Kada je u pitanju mogućnost odobrenja da se dođe do određenog podatka, tu imate niz odredaba koje mogu da zadiru direktno u ljudska prava. Prvo, bezbednosni upitnik. Vi tražite od lica koje želi podatak da vam kaže na koji način sarađuje sa stranim službama. To ste napisali u zakonu, da lice kaže – da, ja sarađujem s tom i tom stranom službom. Zaista, to deluje naivno. To stavljate u upitnik. Onda, kada prođe bezbedonosna provera i licu se da mogućnost da koristi određeni podatak, vi kažete – može da se desi, nakon izvesnog vremena, da je došlo do promene određenih okolnosti, pa se opoziva data saglasnost za korišćenje podatka. Kako može to da se utvrdi? Jedino ako permanentno pratite to lice sve vreme i utvrdite da se nešto promenilo. Znači, samo praćenjem, drugačije ne možete da saznate promenu neke okolnosti. Vi ovde, u stvari, za svako lice koje je jednom prošlo bezbednosnu proveru pravite paralelna praćenja, paralelne provere, da se eventualno ne bi nešto usput promenilo i došlo u situaciju da se opozove taj podatak. Znači, vrlo ozbiljna mogućnost i opasnost da se zadire u ljudska prava i, uopšte, mogućnost da se dođe do podataka koji su od interesa za javnost. Kada je u pitanju ova bezbednosna provera, niste definisali i ograničili mogućnost korišćenja podataka iz bezbedonosne provere isključivo na ovu oblast mogućnosti da se koristi određeni tajni podatak. Ko garantuje da Kancelarija Saveta, koja dobije sve te podatke, na koju će verovatno najpretežniju ulogu i uticaj imati izvršna vlast, te podatke neće koristiti za druge stvari, a ne samo za to da li se može dobiti neki tajni podatak za tu ličnost? Kada vi jednom skupite sve žive podatke o pojedinoj ličnosti, niko vas ne sprečava ovim zakonom da to koristite za razne druge stvari. Zato je bilo bitno da se vrlo precizno i jasno, pod pretnjom krivične odgovornosti, kaže da se podaci koji se pribave kroz bezbednosne provere mogu koristiti samo u ovoj situaciji, za dobijanje podataka koje to lice traži. To je vrlo važno, s obzirom na to da će se svi izveštaji, bilo da je ih uradilo Ministarstvo unutrašnjih poslova, ili Bezbednosno- informativna agencija, slivati na kraju u Kancelariju Saveta. To će biti more podataka o raznim ljudima i o raznim pravnim licima. Kako se zaštititi da ti podaci ne budu zloupotrebljeni u nekim drugim procesima i u nekim drugim slučajevima? Vi to ovim zakonom ne predviđate i to je velika opasnost. Kada se pogledaju svi aspekti tih odnosa, vidi se da postoji niz kontradiktornosti i velika diskreciona prava ovlašćenih lica da te podatke mogu da koriste van namena koje su definisane u zakonu. Iako je fokus javnosti bio usmeren samo na prava Poverenika za informacije od javnog značaja i Zaštitnika građana kada je u pitanju član 40, mislim da je u toj javnoj raspravi propušteno niz drugih loših rešenja u ovom zakonu, koja mogu ozbiljno da krše ljudska prava. U tom smislu je u pravu kolega koji je rekao da će tek posle ovog zakona ta sloboda, ta otvorena knjiga, polako da se zatvara i niz podataka da se skuplja i koncentriše na jednom mestu. Kada je u pitanju kancelarija koju formirate, danas sam u raspravi, gospođo Malović, rekao da je velika kontradiktornost u koju je Vlada ušla. Formirate Pravosudnu akademiju, a u isto vreme otpuštate ljude. Znači, valjda treba da zapošljavate u Pravosudnu akademiju. Sada formirate Kancelariju, morate da zapošljavate nove ljude. Bez obzira na to što to kaže, Kancelarija Saveta za nacionalnu bezbednost će biti, faktički, neko ko će da preuzme posao, a vi ćete za ovako veliki posao, jer ovo je ozbiljan posao i nadležnosti koje ste dali Kancelariji Saveta, morati da zapošljavate druge ljude. Veliki uticaj koji će imati Savet za nacionalnu bezbednost prilikom postavljanja direktora Kancelarije, bez čije saglasnosti neće moći biti postavljen direktor, govori o tome da se centar odlučivanja o pitanju korišćenja podataka izmešta izvan Vlade. Status same kancelarije je neverovatan. Znači, ta kancelarija ima svojstvo pravnog lica. Pitanje je – da li ta kancelarija može uopšte da vrši nadležnosti kada su u pitanju upravni postupci po Zakonu o državnoj upravi? To je veliko pitanje i to je trebalo dobro da izanalizirate i da konsultujete Zakon o državnoj upravi i Zakon o Vladi. Sigurno je da, pored ministarstava, organa državne uprave, ova kancelarija koja se na ovaj način formira, koja ima svojstvo pravnog lica, teško može da rešava u upravnim stvarima. Bilo je važno da se to dobro izanalizira i pravno utemelji, jer njen status ovako ostaje da visi i pitanje je da li će moći da vrši ove nadležnosti; na stranu to da li ona uopšte treba da postoji i da li je trebalo na ovaj način da se koncipira jedno telo koje će prikupljati podatke. Na kraju, unosite potpuni haos kada su u pitanju ovlašćena lica za određivanje tajnosti, lokalne samouprave, autonomne pokrajine, ko sve ne, neke organizacije, mesne zajednice. S jedne strane, kada je u pitanju uređivanje kriterijuma i, uopšte, pozicija postupka određivanja tajnosti podataka, širite nadležnosti Vlade, s druge strane, kada treba time da upravlja, umanjujete joj prava i prebacujete na Kancelariju Saveta za nacionalnu bezbednost, gde je uticaj Vlade minoran, to svi znamo. Komunikacija sa stranim država i stranim fizičkim licima koje dobijaju podatke je katastrofalna. Tu smo otvorena knjiga. S druge strane, kada je u pitanju položaj Poverenika za informacije od javnog značaja, iako se ovim amandmanom unekoliko popravlja, on je i dalje konfuzan i nema mogućnosti da vrši svoju ulogu koju ima po zakonu i, nadasve, bezbednosne provere. To je način na koji ste postigli prikupljanje i korišćenje podataka. Naknadne provere govore samo da niko u Srbiji neće biti bezbedan i neće moći znati šta se s podacima lične prirode radi kada dođu u ovu kancelariju Saveta. Iz tih razloga, mi smo podneli veliki broj amandmana. U svakom slučaju, ovaj zakon je tolik loš da ga treba povući. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Marina Raguš. Izvolite.
Dame i gospodo, čini mi se da je ovo tema koja zavređuje pažnju svih relevantnih institucija, naravno, i svih građana države Srbije i celokupne međunarodne zajednice, a posebno svih poslanika ovog parlamenta, pod jednim uslovom, da institucije ove države funkcionišu i da građani države Srbije ne gledaju. Da u ovoj državi zaista postoji nešto što je sled demokratske tradicije i demokratske tekovine da se poštuju pravila, da se poštuju procedure, onda bismo imali jednu kvalitetnu, kvalifikovanu raspravu, kako u Parlamentu, ali, na prvom mestu, u kvalifikovanom delu javnosti. Ono što zaprepašćuje je manir izvršne vlasti da amandira svoje predloge zakona, tako što ne smatra za shodno da predstavnike naroda unapred obavesti o određenim izmenama i dopunama predloga zakona. Dakle, retoričko je pitanje – kako očekujete da poslanici u ime građana ovde postave važna i relevantna pitanja, na koja bi trebalo da dobiju odgovarajuće odgovore, sve u cilju unapređenja života građana Srbije? Ako nam je svima maksima da Srbija ne bi trebalo da ima alternativu i ono što se nameće kao užasan pritisak od strane EU u smislu ispunjenja određenih standarda, onda moram, dame i gospodo predstavnici izvršne vlasti, da vam kažem da ste vi obmanuli one ljude koji su glasali za vas i koji su glasali za strategiju da EU nema alternativu. Vi ne samo da nemate snage da ispratite standarde koji se postavljaju pred vas, vi nemate institucije koje to mogu da sprovedu na način da svi ovi predlozi zakona budu smisleni i da ovaj parlament dobije na svojoj jačini, snazi i na svom smislu. Zaista bih volela da čujem i gospođu Malović, i gospodina Bradića, vrlo verovatno, i gospođu Čomić, baš kada je reč o proceduri – šta biste rekli, kako biste opisali stanje, koja bi bila diferencijalna dijagnoza demokratskog društva u Srbiji? Mi nemamo javnu raspravu, nemamo glas srpske nauke, jer srpsku nauku, očigledno, zatvarate, nemamo, dakle, pitanje struke u konkretnim slučajevima; imate samo poslanike koji, otvarajući neke koverte, čuju šta ste vi pripremili nekoliko sati uoči zasedanja. Stoga, da ovo pitanje ne bi bilo samo retoričko, pitam vas – kakav je smisao Parlamenta i šta je smisao našeg celokupnog rada, ako javnom raspravom ne možemo da uđemo u predvorje ozbiljne društvene kritike, pod pretpostavkom da svi imamo isti cilj, da unapredimo život građana Srbije? On je derogiran, derogiran je svakim našim pokušajem, prvo, da pokrenemo određena pitanja, onda da pratimo slovo Ustava. Dozvolićete, gospođo Malović, predstavnik ste Ministarstva pravde, cenim ono što ćete, vrlo verovatno, reći, za mene je Ustav jedini okvir koji bi trebalo da bude najšire polje u okviru kojeg treba svi da se krećemo. Je l tako? Moram da vam kažem da ste taj ustav svi stavili na stranu, a u kontekstu predloženog dnevnog reda, kao parlament nemamo mogućnost da saznamo ono što bi trebalo da znamo i što bi uticalo na našu raspravu. Između ostalog, prođe nekoliko meseci od postavljanja jednog pitanja predstavniku izvršne vlasti, pod pretpostavkom da dobijemo odgovor, a najčešće ga ne dobijamo. Ista je priča sa samim rađanjem predloga zakona. Mi smo potpuno skrenuti u stranu. Mi nemamo uticaj, nemamo moć, nemamo informaciju, nemamo mogućnost da na pravi način unapredimo život građana. Da ovo sada variram na drugi način. Šta je cilj Vlade Srbije – da Evropa nema alternativu i ispunjavanje standarda EU, a nije vas briga za građane Srbije?! Od predstavnika demokratske vlasti i onih koji se vrlo često uključuju u javne rasprave na temu demokratije i stepena razvoja demokratskog društva u Srbiji očekujem odgovor na ovo šta sam iznela do sada, jer se zaista, i u razgovoru s drugim kolegama, često osećam potpuno besmisleno. Prema nekim mojim dosadašnjim iskustvima i znanjima koje sam sticala, institucije služe, ceo sistem služi da jedan jedini čovek u toj državi živi životom dostojnim čoveka.Navedite mi primer tog jednog čoveka danas u Srbiji koji ima potpuni uvid u ono što vlast radi, koji može da utiče na svoju svakodnevicu, koji ima zaštitu institucija i koji je bar na minimumu zadovoljan, ili može da zadovolji svoje egzistencijalne potrebe. Molim vas, navedite mi samo jedno ime i prezime. Da se vratim na početak. Izvinjavam se ukoliko je ovaj uvod bio malo opširniji, ali, dozvolićete, ovo je postao manir i znam da ljudi koji se nalaze za tim stolom pokušavaju, kao i svi mi, da nateraju izvršnu vlast, pazite sada još većeg besmisla, da rade svoj posao onako kako bi trebalo, da svaki zakonski predlog ima svoj normalan život. Da li je previše što tražimo da dobijemo te izveštaje Saveta Evrope, da dobijemo određene podatke na osnovu kojih možemo da raspravljamo u Parlamentu, jer je ovo jedino mesto gde se svi mi susrećemo, i opozicija i vlast, jedino mesto gde bi trebalo dobrom, kvalitetnom raspravom da ponudimo rešenja onima koji nas i sada prate preko TV ekrana i pokušavaju da prehrane svoju porodicu, pokušavaju da razmišljaju o tome da li postoji budućnost. Da li mi možemo da ponudimo budućnost građanima Srbije? To je užasan stepen odgovornosti. Ako niste spremni da odgovorite tome, onda to glasno kažite. Ovo više nema smisla. Samo da vas podsetim, imali smo, takođe, potpuno besmislenu situaciju s Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju. To je bila situacija kakvu, pretpostavljam, demokratski svet ne poznaje, način kako se odvijala, da bi na kraju amandman SRS-a spasao vlast od sramote, koja je zaista nečuvena za jedno demokratsko društvo, za snage koje su potpisnice strategije da Evropa nema alternativu, što bi dalje trebalo da znači – standardi i kriterijumi EU, od svih onih koji promovišu demokratske vrednosti, tako što ih flagrantno i svakodnevno gaze. Zaista je ovo vreme da postavimo pitanje – do kada? Recite samo do kog vremenskog intervala mislite da na taj način derogirate najviše telo u jednom političkom sistemu, kao što je Parlament? Šta smo mi vama? Očigledno, neko potkusurivanje, neko minsko polje gde ćete trgovati da li će neki zakon ili neko kadrovsko rešenje da prođe. Čemu sve ovo? Dajte, lepo, da zatvorimo sve ovo što je u ostatku institucije i da kažemo – ovo je autokratija nekolicine ljudi koji imaju dovoljno para da kreiraju život u Srbiji. To jeste suština. Neko se očigledno vrlo dobro poigrava svima nama, tako što sprovodi užasne kampanje protiv Parlamenta i tako što mi ne možemo da radimo ono što narod, koji nas je izglasao, očekuje od nas, pogotovo što ne možemo da otvorimo određene rasprave koje su vrlo značajne. Sada sam u nedoumici da li uopšte da variram o temi koju sam postavila na početku, ili da građanima Srbije kažem – nemojte više da izlazite na izbore, ovo je jedna farsa. Vi gledate Parlament koji je legalizovao najtežu izbornu krađu u novijoj političkoj istoriji Srbije, koji predstavlja izbornu volju nekih tajkuna sa strane, a ne izbornu volju majskih izbora. I, nikom ništa. U Srbiji je sve izgubilo smisao. U Srbiji, kada građanin hoće, kada narod u Srbiji hoće neko pravo sebi da zaštiti, mora to da plati, ili mora da poznaje nekog kuma, prijatelja, ili da ima brata. Kako se u Srbiji štite interesi građana, u Srbiji, gde Ustav ne može da se sprovede na 15% teritorije, koju nam je izuzela sila, da bi napravila svoju prvu državu, Bondstil, u Srbiji, gde se ministru pravde preti iz zatvora? To je strašno. Ako su zaista tačni navodi u medijima da vam je Sreten Jocić uputio takve pretnje, onda svi treba dobro da porazmislimo u kakvom društvu i državi živimo. Ako nije tačno, jer nismo čuli koji su to izvori koji su rekli da je Joca Amsterdam pretio srpskom ministru pravde, onda je neko stornirao Zakon o informisanju. Ovo su tek neke slike koje bi trebalo da odslikaju potpuni besmisao u državi Srbiji. Znate li gde smo svi pali? Pali smo na onom ispitu na kojem niko od nas ne može da da odgovor čoveku koji je izgubio posao – od čega će da živi? Jer, u državi Srbiji ništa ne funkcioniše. Zato sve ovo izgleda ovako kako izgleda, jer smo mi kolonija. Zato što smo mi tu temu pokušali da pokrenemo kada je gospodin Bradić pokušao da odsluša, ne da odgovori, jer odgovor dobro zna, a ne sme da ga kaže – ko upravlja zaista državom Srbijom, ko donosi političke odluke u državi Srbiji? Citirali smo tada jedno svedočenje Bebe Popovića, da određeni Peconi, kontroverzni biznismen, na svom platnom spisku ima veliki broj poslanika. To bi trebalo za svaku ozbiljnu državu da bude toliko značajno da istog momenta pokrene istragu. Kada je Ratko Knežević pomenuo sastanak u „Ricu“, u cilju preuzimanja medijskog prostora, tada je država Srbija vrlo ozbiljno trebalo da se pozabavi time, zato što je gospodin Knežević to doveo direktno u vezi s ubistvom Pukanića, a time nam rekao ko zapravo vlada državom Srbijom, ko su oni koji finansiraju da se donose ovakvi zakoni, da se donose određene političke odluke, da se prekrajaju izborne volje, da nastaju ili se gase određene političke stranke. Ukoliko pratite štampu i pisanje štampe u Hrvatskoj, situacija oko ''duvanske mafije'' se komplikuje. Čini nam se da će vrlo brzo mnoga značajna imena i ovde, u državi Srbiji, dobiti potpuno novo svetlo na političke, policijske ili sudijske karijere. Mi smo ovde, kao Poslanički klub SRS-a, u ime vas rekli da ćemo učiniti dostupnim informacije od javnog značaja građanima Srbije. Kako? Kroz ovu instituciju. Tako što ćemo kroz ovu instituciju početi da radimo ono što je trebalo vi da uradite, da otvorimo ozbiljnu javnu raspravu. Onda će građani Srbije, pogotovo akademska populacija, konačno dobiti odgovor na pitanje – zašto nacionalna biblioteka ne radi tri godine i ko je odgovoran za to, jer gospodin Bradić neće dati odgovor na to pitanje. Nemojte da se iznenadite kada dođu desetine hiljada potpisa da određeni ljudi, jer vi nemate snage za to, napuste svoje pozicije, pri tom, i da odgovaraju za ono što nisu učinili, ili su sasvim smišljeno pogrešno navodili. Tada će građani Srbije moći da čuju i ko ima umišljaj da uništi, recimo, Vinču. Danas je u ekskluzivnom intervjuu u nedeljniku „Svedok“, profesor sa Berklija dala vrlo zanimljiv intervju. SRS će, tragom ovog intervjua, jer izvršnu vlast to očigledno ne interesuje, osim kao potencijalna pretnja onima koji su potpisnici ovog intervjua, da razotkrije pozadinu „posla veka“ i kako je moguće da je Ministarstvo za nauku i tehnologiju napravilo takav previd, ili je neko s namerom odlučio da, u interesu velikih multinacionalnih kompanija, prvo, ugrozi život i bezbednost građana Srbije, drugo, ošteti Srbiju za veoma dobar posao. Dakle, kada o tome govori žena koja je predsednik Udruženja dekana nuklearnih fakulteta Amerike, profesor Univerziteta u Berkliju, o sistematskom uništavanju „Vinče“, da li mislite da postoji prostor da institucije u Srbiji ćute? To je tek jedan primer. Drugi primer, za koji pretpostavljam da će i vas interesovati, a ovo je uvod u ono čime ćemo se mi pozabaviti tokom vremena predviđenog za Poslaničku grupu SRS-a, jeste i vest koja nas nije šokirala, ali takođe detaljno i temeljno boji sliku srpskog društva. To je istraživanje UN-a o putevima droge iz Avganistana, koje je pokazalo da je Balkan jedan od glavnih tranzitnih pravaca, ali da je zabeležen i veći broj korisnika ilegalnih droga u tom regionu. U izveštaju o porastu broja zavisnika, jačanju kriminalnih organizacija, finansiranju pobunjeničkih naoružanih grupa na Balkanu, navodi se da u putevima krijumčarenja heroina značajno mesto zauzimaju balkanske zemlje, a UN procenjuje da ogromna količina heroina koji stiže u Evropu dolazi baš preko Balkana. Jedan od autora izveštaja je rekao da policije balkanskih zemalja treba da ojačaju svoje pozicije kako bi bile u stanju da zaplene veće količine krijumčarenog heroina. Govori se o 90 tona heroina koji preko Balkana stiže do Zapadne Evrope. Organizovane kriminalne grupe ne bi mogle da krijumčare toliku količinu droge, ovo je najznačajniji deo ovog izveštaja UN-a, da nemaju pomoć iz policije ili iz drugih državnih službi. Na Balkanu, kao i u drugim regionima, postoji problem korupcije. Najveći deo heroina iz Turske se u EU i dalje krijumčari drumskim saobraćajem, što znači da prelazi preko svih granica, navodi se u izveštaju UN-a. Od Bugarske i Grčke vode dva velika kanala šverca, jedan deo ide preko Albanije, do Italije i Švajcarske, drugi ide preko Srbije i Rumunije, prema Austriji i dalje do Holandije i Velike Britanije. On je, takođe, dodao da policije balkanskih zemalja zaplene vrlo mali deo heroina koji prelazi preko njihovih granica i zatim dalje nastavlja put ka drugim svetskim državama. Ovo je vrlo značajan deo zvaničnog izveštaja, odnosno istraživanja UN-a o putevima droge, na današnji dan. Mi ćemo u raspravi na ovu temu dodati i neka naša saznanja, recimo, o kanalima za ilegalni šverc oružja preko Balkana, a onda ćemo možda i postaviti pitanje – zašto tokom posete Medvedeva nije došla vojna delegacija Ruske Federacije? Možda dođemo do odgovora šta je, zapravo, konačni problem koji može da bude bomba za ovaj deo regiona. Zašto to SRS radi? Zato što to jeste naš modus operandi i zato što u državi Srbiji nema ko to da radi, nažalost. Mi smo tokom svih ovih meseci i godina bili svedoci specijalnog rata između Poverenika, gospodina Šabića, i određenih institucija, da dođe konačno do odgovora na pitanja koja su bila vrlo značajna za svakodnevni život građana Srbije. S obzirom na to da mi vreme ističe kao ovlašćenom predstavniku, da kažem da ćemo u narednim danima pokrenuti vrlo ozbiljne teme, da bismo došli do konkretnih odgovora, a sve u cilju unapređenja života građana Srbije. Hvala vam.
Zahvaljujem. Više nema ovlašćenih predstavnika. Mislila sam da bismo možda mogli da završimo koji minut ranije i da nastavimo sutra, u 10 časova. Zahvaljujem na saradnji.