I dag er der følgende anmeldelser: Henning Hyllested (EL) m.fl.: Beslutningsforslag nr. B 173 (Forslag til folketingsbeslutning om indførelse af kædeansvar). Jakob Sølvhøj (EL) m.fl.: Beslutningsforslag nr. B 174 (Forslag til folketingsbeslutning om forbedrede opsparingsregler i forbindelse med ledsageordning for børn og voksne med handicap). Jacob Mark (SF) og Jonas Dahl (SF): Beslutningsforslag nr. B 175 (Forslag til folketingsbeslutning om ændring af § 5 i lov om statens uddannelsesstøtte (SU-loven), om mulighed for at modtage løn under SU-berettigende praktikforløb). Titlerne på de anmeldte sager vil fremgå af www.folketingstidende.dk (jf. ovenfor). Medlem af Folketinget Naser Khader (KF) m.fl. har meddelt mig, at de ønsker at tage følgende forslag tilbage: Forslag til folketingsbeslutning om frist for færdiggørelse af Trossamfundsudvalgets planlagte arbejde. B 92). Ønsker nogen at optage dette beslutningsforslag? Da det ikke er tilfældet, er beslutningsforslaget bortfaldet.
Jeg skal meddele, at det af Tilde Bork under nr. 4 opførte spørgsmål til udlændinge-, integrations- og boligministeren, spørgsmål nr. S 890, udgår af dagsordenen efter ønske fra spørgeren. Første spørgsmål er til kulturministeren af hr. Mogens Jensen fra Socialdemokraterne.
Værsgo.
Tak. Jeg skal så, som skik er, læse spørgsmålet op: Er ministeren enig med Dansk Folkepartis kulturordfører i, at danskernes adgang til at låne e-bøger skal begrænses og privatiseres som foreslået i Altinget den 15. marts?
Ministeren.
Jeg mener som udgangspunkt ikke, at vi politikere skal diktere, hvad der for fremtiden skal ske i forhold til bibliotekernes udlån af e-bøger. Vi skal huske, at eReolen er baseret på helt fri forhandling. Forlagene kan helt selv vælge, om deres bøger skal være på eReolen, og der er som bekendt nogle, der har fravalgt eReolen. eReolen og forlagene, som er de to parter, bør efter min mening selv finde de rigtige løsninger, for det er vigtigt, at vi i Danmark har en model, hvor både markedet og bibliotekerne kan eksistere på samme tid. Så det er som udgangspunkt mit svar.
Spørgeren.
Det takker jeg for, og det synes jeg jo er et interessant svar, for jeg synes, at det på en eller anden måde ikke helt besvarer det spørgsmål, jeg har stillet. Jeg spørger sådan set om, om ministeren er enig i – hvilket Dansk Folkeparti er ved at sætte spørgsmålstegn ved her – om der, også når det gælder de elektroniske bøger, skal gælde det, som gælder for de fysiske bøger, hvor det altid har været en tradition i Danmark, i hvert fald i nyere tid, at man altså kan låne på biblioteket uden at skulle betale for hver enkelt bog. Det er jo det, som jeg mener Dansk Folkeparti sætter spørgsmålstegn ved, da de foreslår, at der måske kan ske en privatisering af eReolen. Det vil betyde, at danskernes ret til gratis at låne bøger på biblioteket kun kommer til at gælde for de fysiske bøger og ikke for de elektroniske bøger, og det mener jeg vil være en helt forkert udvikling for vores velfærdssamfund, for så handler det om, at man reelt indfører brugerbetaling for bibliotekerne. Så jeg vil godt høre om ministerens egen holdning til det, altså om han er enig i, at det også i fremtiden skal være muligt for danskerne at låne elektroniske bøger gratis – selvfølgelig med betaling via vores skattemidler, som det har været hidtil – på samme måde, som det gælder for de fysiske bøger.
Ministeren.
Det må jeg svare ja til. Regeringen har ingen planer om at ændre den gratis adgang for borgerne til at låne bøger, hvad enten det så er på den ene eller på den anden måde. Jeg synes til gengæld, det er i orden, at man ganske som med de fysiske bøger kan lade folk vente lidt. Hvis det er en meget ny bog, har man altså ikke et ubegrænset antal eksemplarer, og så må folk stå lidt i kø, før de kan få deres gratis bogudlån. Og det samme kan så også komme til at gælde for e-bøger. Det er noget, parterne selv har snakket sig frem til. Der er nogle af de store succesforfattere, som ikke vil være med til den leg, og det gælder også nogle af forlagene, men de fleste vil da heldigvis, og udlånet af e-bøger ligger jo altså nede på omkring 1 pct. af alle udlån. Men derfor synes jeg spørgsmålet alligevel er relevant, så tak for det.
Spørgeren.
Ministeren giver altså klart og tydeligt udtryk for, at der ikke skal ændres ved den gode danske bibliotekstradition. Og det er jeg glad for, for så er vi jo enige om, at den tradition om, at man kan gå ned og låne bøger på biblioteket, og at det er noget, vi har betalt for med vores skattekroner – så man ikke skal hive penge op af lommen hver gang, for vi ved jo godt, hvem det vil gå ud over – ligesom skal fortsætte, også når det gælder de elektroniske bøger. Det er også naturligt, for det er sådan set ligegyldigt, hvilken platform bøgerne er på efter min opfattelse. Men derved siger ministeren sådan set også, at han ikke er enig med hr. Alex Ahrendtsen, som altså foreslår, at man skal lægge eReolen ud i privat regi. Og dermed ville det jo skulle finansieres kommercielt. Har jeg ikke ret i det?
Ministeren.
Det er ikke så nemt for mig at svare på hr. Alex Ahrendtsens og Dansk Folkepartis vegne. Det ville jo ikke ligne hverken ham eller partiet at gå ind for øget brugerbetaling, så det tvivler jeg lidt på. Men jeg kan oplyse, at vi fik en rapport fra Biblioteksafgiftsudvalget sidste år, og den agter jeg at indkalde kulturordførerne til en drøftelse af. Og der kan vi så mødes igen og snakke om det her vigtige spørgsmål. Når jeg nævner, at det kun vedrører ca. 1 pct. af udlånet, er det ikke for at bagatellisere det, for det vil vokse, og forlagene er vildt uenige. Det kunne jeg fortælle meget om, og det kan vi drøfte ved den lejlighed.
Spørgeren.
Tak for det svar. Jeg tror langt hen ad vejen at vi er enige, og derfor spørger jeg også bare her til sidst for at være helt præcis: Vil ministeren tage initiativ til, eller er ministeren enig i, at eReolen skal privatiseres?
Ministeren.
Jeg ved ikke præcis, hvad der menes med privatisering. Er forlagene privatiserede? Det kan man jo godt sige de er. Så jeg ved ikke, hvad der ligger i det, og derfor vil jeg nødig give et alt for firkantet svar. Jeg synes, at når nu alle medieordførerne mødes, kan hr. Mogens Jensen stille det spørgsmål til hr. Alex Ahrendtsen.
Tak. Så går vi over til spørgsmål 2. Det er også til kulturministeren, og det er også stillet af hr. Mogens Jensen.
Værsgo.
Ja, så vi behøver ikke helt at vente til det møde, som ministeren vil indkalde til. Jeg stiller det her spørgsmål: Hvad vil ministeren gøre for at sikre, at den danske bibliotekstradition fortsættes, og at danskerne har adgang til at låne e-bøger i en tid, hvor biblioteker og forlag strides om denne adgang?
Ministeren.
Den danske tradition er, at danskerne skal have mulighed for at finde og få adgang til et meget bredt og alsidigt udsnit af bøger og andet materiale. Sådan er det i dag, og sådan skal det blive ved med at være. Men bibliotekerne og deres service er jo ikke statiske størrelser. Der har været en kolossal udvikling i bibliotekssektoren igennem mange år, og digitaliseringen har sat sine spor. I dag kan man finde og reservere materiale hjemmefra, man kan lukke sig ind på ubemandede selvbetjente biblioteker, de såkaldt åbne biblioteker – sådan har det jo ikke altid været – og meget materiale, men ikke alt, kan lånes digitalt på bl.a. eReolen, uden at man skal bevæge sig hen på biblioteket. Men det er også en del af traditionen, at der skal være en arbejdsdeling og en balance mellem bibliotekerne og så bogmarkedet. Det er en udfordring at finde den balance, når markedet hele tiden udvikler sig. Nogle forlag er glade for eReolen, mens andre har opsagt deres aftaler. Markedet er i bevægelse, og der er brug for, at både forlagene og andre aktører kan få afprøvet forskellige tiltag i forhold til markedet for digitale bøger. Men når det er sagt, er det også min holdning, at det moderne folkebibliotek bør have et godt udvalg af e-bøger, og det mener jeg fortsat eReolen har, også selv om nogle af de store forlag for øjeblikket ikke har deres bøger på eReolen. Men heldigvis har langt de fleste.
Spørgeren.
Jeg kan forstå på ministerens svar her, at han er enig med Socialdemokraterne i, at vi skal fortsætte den gode danske bibliotekstradition med, at man for sine skattekroner har mulighed for at låne bøger på biblioteket, både fysiske bøger og også, som det sker mere og mere, elektroniske bøger, altså e-bøger. Er ministeren ikke også dermed uenig og vil være uenig i et forslag, der handler om, at de elektroniske bøger skal udlånes i kommercielt regi, og at der dermed skal opkræves penge hos brugeren for udlånet af dem?
Ministeren.
Det følger af det, jeg har sagt, at regeringen mener, at den tradition, vi har, for, at der er gratis adgang til den kultur, der er nedfældet i bøger – både når det gælder fysiske bøger, lydbøger og e-bøger – skal fortsætte, men ikke i ubegrænset omfang, især ikke lige efter en bog er udkommet. Og det er der så fundet indtil flere modeller for. Når det gælder e-bøgerne, har de tre fine navne: Den ene hedder klikmodellen, den anden hedder noget andet, og den tredje hedder noget tredje. Det er altså måden, hvorpå man prøver at sikre, at den fysiske bog trods alt har en chance for at få en udbredelse, før folk gratis udnytter dens indhold. Om der i den forbindelse kan være fornuft i at indføre et eller andet, som der kan betales for, vil jeg altså helst ikke svare på i dag. Det afgørende er, at der er den samme principielle frie adgang til bøgernes indhold, hvad enten det er fysisk eller elektronisk.
Spørgeren.
Nu bliver jeg så lidt forvirret, for ministeren sagde jo indledningsvis, at man var enig i, at der skal være gratis adgang til at låne såvel fysiske bøger som elektroniske bøger på biblioteket – dem, der så måtte være stillet til rådighed af forlagene. Nu siger ministeren så, at han ikke vil udelukke, at der kan blive tale om en eller anden form for betaling. Vil det sige, at ministeren alligevel kunne have overvejelser om at indføre brugerbetaling, f.eks. på udlånet af e-bøger?
Ministeren.
[Lydudfald] ... vi har ingen som helst planer. Jeg prøver bare at dække mig ind over for en fremtidig udvikling, hvor stort set alle bøger bliver solgt som e-bøger. Hvis man så kan få dem gratis på bibliotekerne, bliver der nok ikke solgt så mange, og den Med det system, vi har, kan man få enhver bog gratis, men det er ikke nødvendigvis sådan, at alle kan låne enhver bog, lige med det samme efter den er udkommet. Hvis man så alligevel vil have den, ja, så må man betale enten i boghandelen eller på anden vis. Jeg vil helst ikke stå her og sige noget, som rammer både mig og hr. Mogens Jensen i nakken bagefter, når vi opdager, at den tekniske udvikling har gjort, at vi må finde nogle nye veje.
Spørgeren.
Socialdemokratiet er jo fuldstændig enig i, at vi selvfølgelig både skal kunne levere det, vi har kunnet altid gennem et gratis udlån på bibliotekerne, og samtidig sørge for, at det sker på en måde, så man har et privat marked, og at forlagene selvfølgelig kan leve og fungere og forfatterne også får penge for deres bøger. Nu har vi jo gennem en del år oplevet, at der ikke har kunnet blive enighed mellem forlagene og bibliotekerne om det elektroniske udlån, og jeg har opfordret ministeren til ligesom at prøve at gå ind som mægler i det her og som øverste ansvarlige for kulturen i Danmark sætte sig i spidsen for at forsøge at formidle en løsning. Er det ikke en opgave, det vil være naturligt at kulturministeren påtager sig?
Ministeren.
Jeg kan i et og alt tilslutte mig det, som hr. Mogens Jensen her har beskrevet – det er problemstillingen i en nøddeskal – og jeg takker også for opfordringen til, at jeg sætter mig for bordenden. Jeg vil ikke sige ja, medmindre begge parter beder mig om det, og det skulle gerne være et bredt udsnit af begge parter. Så jeg vil ikke sige betingelsesløst ja til at sætte mig for bordenden i den vanskelige drøftelse, som vil komme i fremtiden mellem forlagene og bibliotekerne og forfatterne.
Vi siger tak til kulturministeren og tak til hr. Mogens Jensen. Vi går til spørgsmål nr. 3 til uddannelses- og forskningsministeren, og spørgsmålet er stillet af hr. Kasper Roug.
Værsgo.
Tak, formand. Hvad agter ministeren at gøre for at styrke udviklingen af flere forsknings- og uddannelsespladser på Lolland-Falster, som kan understøtte de stærke kompetencer, f.eks. inden for landbrugsproduktion, som området i forvejen er i besiddelse af?
Ministeren.
Det ligger både mig og regeringen stærkt på sinde, at der gives gode muligheder for at styrke udviklingen og adgangen til viden og uddannelse i hele landet – det er en forudsætning for innovation og vækst i hele landet. Regional vækst kan bygge videre på de styrkeområder, som allerede findes i området. For Lolland-Falster gælder det f.eks. landbrugs- og fødevareområdet. Med strategien for »Vækst og udvikling i hele Danmark« fra november 2015 har regeringen fremlagt en sammenhængende strategi, der skal understøtte, at landet ikke bliver delt op i områder med udvikling og områder med afvikling. Strategien omfatter en række initiativer, som skal forbedre vilkårene for produktion og investeringer, styrke de regionale videnssamarbejder og virksomhedernes innovationskraft. Landbrugs- og fødevareerhvervet udgør et særligt prioriteret område for regeringen. Med landbrugspakken fra december sidste år har regeringen indgået en aftale, der skal gøre fødevare- og landbrugserhvervet bedre rustet til at producere mere, øge eksporten og medvirke til at skabe vækst og beskæftigelse i Danmark. Det kommer også Lolland-Falster til gavn. Samtidig fremmer regeringen også andre vækstpotentialer på Lolland-Falster, f.eks. inden for bygge og anlæg, hvor etableringen af Femern Bælt-netværket skal understøtte, at Femernbyggeriet fører til varig innovation, beskæftigelse og vækst i regionen. Det er for mig helt afgørende, at vi som samfund får uddannet de dimittender, som virksomhederne rundtom i landet har brug for. Det siger sig selv, at vi ikke kan udbyde alle videregående uddannelser i alle byer på danmarkskortet, men ønsket om at tage en videregående uddannelse må ikke kræve, at man flytter til de store byer. I den sammenhæng spiller de regionale uddannelsesinstitutioner en særlig rolle i forhold til at tilvejebringe kompetent arbejdskraft til alle områder af landet. Jeg vil derfor holde professionshøjskoler og erhvervsakademier fast på, at de også fremover skal leve op til deres regionale dækningsforpligtelse. Jeg vil gerne understrege, at institutionerne samtidig skal stå inde for det faglige niveau i uddannelserne. En bred regional uddannelsesdækning må ikke ske på bekostning af kvaliteten i vores uddannelsessektor. Tak.
Spørgeren.
Tak til ministeren for svaret. Jeg regnede godt nok med, at ministeren ville henvise til den vækststrategi, hvoraf noget blev lagt frem af regeringen sidste år og noget bliver lagt frem her i foråret. Og jeg er også rigtig glad for, at ministeren kvitterer ved at sige, at der selvfølgelig skal være videregående uddannelser i alle områder, også ude i landdistrikterne, og at det betyder, at man ikke nødvendigvis skal flytte fra landdistrikterne og ind til centerbyerne for at kunne tage sig en uddannelse. Men det, jeg også spørger om, er i høj grad et emne som forskning, altså forskningsarbejdspladser. For der er jo ingen tvivl om, at hvis der virkelig skal krudt i kanonen, kan man sige, altså hvis man skal have nogle lokalområder, hvor der er vækst og dynamik – det viser også al erfaring i Danmark – så skal man have nogle højtuddannede og nogle forskningsarbejdspladser. Der skal være noget forskning, som kan understøtte nogle af de kompetencer, som er i områderne i forvejen. Der mangler jeg bare sådan lidt en holdning hos ministeren. Altså, ministeren har vel en holdning til, om vi skal styrke landdistrikternes kompetencer? Og det kan man jo bl.a. gøre ved at udlægge forskningsarbejdspladser til f.eks. Lolland-Falster. Landbohøjskolen er et godt eksempel. Jeg kan nævne, at de har enormt mange spændende institutter, som ligger lige til højrebenet at placere i nogle af landdistrikterne, i stedet for at vi fortsætter den centraliseringsmani, som desværre er foregået i mange år. Derfor er mit spørgsmål ganske kort: Hvad er ministerens holdning så til, at vi eventuelt skal flytte nogle forskningsarbejdspladser ud i landdistrikterne? Der må være lidt mere sådan konkret politik bag end bare en vækstplan, som næsten udelukkende fokuserer på det private.
Ministeren. Uddannelses- og forskningsministeren Der er ikke noget lys i mikrofonen). Vi må prøve at få teknikeren til at se på det, for seerne kan ikke høre ministeren, hvis vi ikke får lys på mikrofonen. Vi prøver at bruge mikrofonen ved siden af.
Okay. Jeg låner transport- og bygningsministerens mikrofon her, og så vil jeg blot understrege, hvad jeg sagde i besvarelsen: Det er vigtigt for regeringen, at vi skaber muligheder for vækst i hele Og i den sammenhæng er det naturligvis også vigtigt, at vi får videreformidlet viden fra vores stærke forskningsbaserede uddannelsesinstitutioner til virksomheder uden for universitetsbyerne. Og der har regeringen faktisk taget en række initiativer. Lad mig bare her fremhæve et enkelt, som er ved at blive rullet ud. Det er nemlig beslutningen om at få etableret landdistriktsvækstpiloter, hvor virksomheder – også på Lolland-Falster – vil kunne søge om at få en person med en lang videregående uddannelse ud i en virksomhed, som dermed vil være den direkte brobygger fra vidensinstitutionen til produktionen i virksomhederne. Det har regeringen afsat 40 mio. kr. til, og det er faktisk et projekt, som jeg selv har store forventninger til vil kunne bidrage til netop det, som spørgeren efterlyser, nemlig hvordan vi får viden bragt ud til virksomhederne til gavn for vækst og udvikling i hele landet.
Spørgeren.
Tak. Jeg er selvfølgelig rigtig glad for, at vi skal have vækst i hele Danmark. Jeg er også bekendt med regeringens forslag om at lave de her centre med landdistriktspiloter. Det er 40 mio. kr., som så skal dække et område med mere end 1 million mennesker, og vi kan jo ret hurtigt regne ud, at det nok ikke er noget, der kommer til at rykke så meget, desværre. Men hvad mener ministeren så man kan gå tilbage med? Hvad skal jeg så gå tilbage og sige til min kommune, Guldborgsund Kommune? Skal jeg sige: Regeringen lytter alligevel ikke, de lytter ikke til, at vi står ude i landdistrikterne og spørger til, om vi ikke kan få lov til at få noget styrke, kan få lov til at få pondus, sådan at vi kan få lov til at udvikle nogle emner og nogle kompetencer, som er til gavn for hele landet? Hvad skal jeg sige?
Ministeren.
Jeg vil stærkt anbefale spørgeren at referere meget præcist, hvad jeg har svaret her: at regeringen er optaget af at få skabt udvikling i hele landet, og at der er flere tangenter, der skal spilles på i den sammenhæng. Nu nævner spørgeren i sit spørgsmål landbrugs- og fødevareerhvervet, og der vil jeg blot referere til den landbrugspakke, som regeringen fik vedtaget her i Folketinget, og som jo netop har til formål at øge landbrugsproduktionen, dvs. fødevareproduktionen, hvilket jeg forudsætter man også vil gøre brug af på Lolland-Falster. Så det vil jeg stærkt anbefale spørgeren, altså at tage hjem til Guldborgsund Kommune og Lolland-Falster i øvrigt og redegøre for de initiativer, der allerede er taget på det felt, når det drejer sig om at skabe mulighed for vækst og udvikling i hele landet. Jeg håber meget, at spørgeren vil se ud over, at spørgeren jo faktisk ikke stemte for pakken, og vil se på indholdet i pakken og forholde sig til de muligheder, som pakken giver for netop Lolland-Falster.
Spørgeren.
Tak. Jamen jeg forholder mig bestemt også til vækstpakken. Det er jo også ligesom det, jeg prøver at sige til ministeren i mit spørgsmål: at jeg sådan set ikke mener, at de muligheder er et svar på mit spørgsmål. Altså, jeg mener lige præcis ikke, at de er et svar på spørgsmålene: Hvad med de her tunge forskningssteder? Hvad med de her tunge forskningskompetencer, som ligger på universiteterne og forskellige steder, DTU, KU osv. osv.? Hvad med dem? Altså, jeg kan næsten ikke lade være med at konkludere, at regeringen sådan set mener, at de tunge forsknings- og uddannelsespladser skal fortsætte med at være i centerbyerne. Og så må vi håbe på, at 40 mio. kr. her og 10 mio. kr. der er nok til, at landdistrikterne selv finder ud af noget, dvs. finder ud af at skabe nogle forskningsarbejdspladser på den ene eller den anden måde, mens milliarderne stadig væk bliver brugt i centerbyerne.
Ministeren.
Jeg er meget ked af, hvis det, spørgeren siger her, skulle opfattes derhen, at ønsket er, at man får etableret et Guldborgsund universitet, for det giver ikke nogen mening. Det er jeg ked af at sige, men det gør det ikke. Det, der giver mening, er at bygge bro imellem nogle stærke forskningsinstitutioner, som også kan måle sig internationalt, altså hvor vi har forskning af høj kvalitet. Og det har vi på vores universiteter. Det, det handler om, er at bygge bro imellem vores stærke universiteter og vores stærke uddannelsesinstitutioner og at bringe den viden, som de besidder, ud i landet til gavn for vækst og udvikling i hele Danmark. Det er det, der er opgaven, mener jeg. Jeg mener, at man skyder ved siden af, at man tager fejl, hvis man tror, at det bedste ville være at få etableret et såkaldt Guldborgsund universitet med forskningsinstitution og andet. Det er ikke det, der er mit mål. Mit mål er at sikre, at den forskning af høj kvalitet, der foregår på vores uddannelsesinstitutioner, bliver til gavn for alle i det danske samfund. Det er den måde, hvorpå vi sikrer, at vi har den bedste forskning, af den allerhøjeste kvalitet – ikke ved, om jeg så må sige, at smøre leverpostejen så tyndt ud, at vi ikke kan måle os internationalt og dermed ikke lever op til de krav, som jeg som minister vil tillade mig at stille til brugen af de skattekroner, vi bruger på forskning og uddannelse i Danmark.
Tak til ministeren. Og tak til hr. Kasper Roug. Så går vi over til spørgsmål nr. 5, idet spørgsmål nr. 4 udgår. Det er til social- og indenrigsministeren, og det er stillet af fru Karina Adsbøl.
Værsgo.
Tak. Hvad er ministerens holdning til, at kommunerne i stigende omfang kræver en diagnose, for at borgere med tab af funktionsevne kan opnå ret til sociale ydelser, som det f.eks. er beskrevet i artiklen »Sundhedsdirektør: Kommunerne kræver alt for ofte en diagnose for at hjælpe« i Politiken den 26. marts 2016?
Lad mig starte med – undskyld, nu tog jeg bare ordet, jeg har fået et nik fra formanden – at takke for spørgsmålet, fordi det er en relevant diskussion, og det er også en interessant artikel. Jeg mener, det er godt, at vi her får anledning til at gøre det helt klart, at der altså ikke gælder noget som helst krav om en diagnose som forudsætning for at få hjælp efter serviceloven. Det afgørende er derimod, om den pågældende borger har en funktionsnedsættelse af et sådant omfang, at han eller hun falder ind under den personkreds, som er beskrevet i serviceloven. Det er rigtigt, at der ofte vil ligge en diagnose til grund for en nedsat funktionsevne, men diagnosen er altså ikke afgørende. Så hvis kommunerne afslår hjælp på socialområdet, alene fordi der ikke stillet en diagnose, så er det ganske enkelt ikke i overensstemmelse med loven.
Spørgeren.
Det fører så frem til det næste spørgsmål om, hvad ministeren så agter at gøre. Vi har her en sundhedsdirektør, som udtaler i aviserne, at kommunerne alt for ofte kræver en sygdomsdiagnose, for at borgere med et tab af funktionsevne kan få hjælp fra det offentlige. Det er jo så, kan man sige, i strid med lovgivningen, når man gør det. Jeg hører også ministeren sige i dag, at så overholder man ikke lovgivningen. Så kommer vi til: Hvad vil ministeren så gøre for, at kommunerne efterlever lovgivningen, og hvad har ministeren gjort konkret i den her sag, hvor en sundhedsdirektør er ude at udtale det her? Jeg mener, at når en sundhedsdirektør siger de her ting, er der i hvert fald noget om det. Så er det ikke noget med, at ministeren kun skal høre det fra mig i et samråd eller andet. Vi har en direktør på området, som siger, at det her altså er et alvorligt problem. Så hvad vil ministeren gøre? Vil ministeren sende et hyrdebrev ud? Vil ministeren kigge på lovgivningen i forhold til voksenbestemmelserne? Er det præciseringer i vejledningen, der skal til?
Ministeren.
Altså, i den artikel, som hele spørgsmålet jo drejer sig om, rejses problemstillingen netop ud fra en sundhedsfaglig vinkel, og fokus i den her problemstilling er, om lægerne bruges forkert i forløb, hvor man skulle have gjort noget andet. Og så må jeg sige, at jeg faktisk ikke i forbindelse med den artikel og i forbindelse med hele den her debat er bekendt med, at problemet skulle være rejst ud fra et sådant socialfagligt synspunkt. Men det er klart, at jeg gerne vil bede mit ministerium om at drøfte sagen med KL, for det er i regi af KL, at vi så er nødt til at få det her spørgsmål, som jo et eller andet sted er stillet i regi af KL, nærmere belyst.
Spørgeren.
Der er faktisk en udtalelse fra KL. Jeg citerer: Annette Wandel, chef for kvalitet og politik i Danske Patienter ... Nej, det var ikke det. Undskyld! Det var ikke lige den. Det er her: »Christian Harsløf, sundhedspolitisk chef i Kommunernes Landsforening, afviser kritikken, men forklarer, at sygdomsdiagnoser indgår naturligt i den kommunale sagsbehandling, når en borgers behov skal afdækkes. Så det der med at tage en drøftelse med KL, som ikke anerkender, at der er nogle udfordringer, ved jeg ikke hvor meget kan hjælpe. Så det, der er brug for, er måske, at ministeren indskærper det her godt og grundigt over for kommunerne og siger, at her får man ikke hjælp på baggrund af en diagnose, men på grund af den funktionsnedsættelse, man har, og at det skal overholdes. Vil ministeren gøre det?
Ministeren.
Jeg er glad for, at spørgeren netop igen ligesom siger: Hvad drejer den her artikel sig om? Altså, den rejser en problemstilling ud fra en sundhedsfaglig vinkel, og det er sådan set det, der er forskellen her. Det er også derfor, jeg siger, at jeg gerne vil tage den drøftelse med KL for at få det spørgsmål nærmere belyst. For det er ikke en problemstilling, der er rejst ud fra det her socialfaglige synspunkt. Men jeg gjorde det jo ganske klart i den første del af besvarelsen af det her spørgsmål, at hvis der skulle være kommuner, som afslår hjælp på socialområdet, alene fordi der ikke er stillet en diagnose, så er det ikke i overensstemmelse med loven, og det kan ikke siges meget klarere, end jeg gør det her. Kommunerne er jo bekendt med, hvordan lovgivningen er.
Spørgeren.
Vil ministeren undersøge omfanget af den her problemstilling og sende resultatet til Socialudvalget, og vil ministeren i forbindelse med sin drøftelse med KL orientere Socialudvalget om, hvad KL og ministeren når frem til, og hvordan man skrider til handling på det her område? Ellers vil vi stå med den samme problemstilling om nogle år. Det her er ikke nogen ny problemstilling. Jeg kan se her, at DUKH – Den Uvildige Konsulentordning på Handicapområdet – også skrev om den her udfordring i 2012, nemlig at de ofte fik opringninger fra borgere, der så at sige jagter en diagnose for at få hjælp til deres børn med ADHD eller andet. Så hvad vil ministeren så gøre fremadrettet for at følge op på den her problemstilling, så vi ikke står her igen om et par år med den samme problemstilling?
Ministeren.
Som nævnt vil jeg nu bede ministeriet om at tage fat i KL ud fra den socialfaglige vinkel, for det er den, jeg repræsenterer her, i forhold til hvordan hjælpen gives. Og som sagt er jeg ikke bekendt med, at den problemstilling, som vi drøfter her, skulle være rejst ud fra et socialfagligt synspunkt. Igen: Jeg er med på, at der i forbindelse med børn og unge med ADHD er en diskussion om, hvorvidt der kræves en diagnose for overhovedet at få hjælp, og dertil kan jeg sige, at grundlæggende er jeg altså ikke af den opfattelse – men vi får det undersøgt nærmere nu – at vi står med nogle grupper, som kommer i klemme på den måde mellem sundhedssystemet og socialsystemet. Der vil jeg netop sige, at hvis der på sundhedsområdet, i sundhedssystemet er en tilbageholdenhed med at give diagnoser, hvilket kan have mange faglige grunde, må det nemlig ikke have nogen indvirkning på muligheden for at få hjælp på socialområdet. For har man en funktionsnedsættelse af en sådan karakter, at man opfylder kriterierne for at kunne få hjælp efter serviceloven, jamen så skal man have hjælp, og det skal man altså også, selv om man ikke har fået stillet nogen diagnose. Men for at afslutte spørgsmålet med den imødekommelse er det, at jeg som sagt vil bede ministeriet om at tage den her drøftelse med KL for at få nærmere belyst, om de har oplevelsen af, at der er den her problemstilling.
Tak for det. Inden vi går videre til spørgsmål 6, skal jeg fortælle, at vi gør, hvad vi kan, for at få teknikken til at fungere, men at vi af hensyn til seerne er nødt til at have tålmodighed, og det vil sige, at mikrofonerne skal være tændt, da det ellers er ganske umuligt at høre, hvad ministrene og medlemmerne af Folketinget siger. Jeg ved godt, det er utilfredsstillende, men jeg håber på jeres tålmodighed. Vi går over til spørgsmål 6 til social- og indenrigsministeren, og også dette spørgsmål er stillet af fru Karina Adsbøl.
Værsgo.
Hvilke overvejelser gør ministeren sig i anledning af drabet på den 57-årige social- og sundhedsassistent på bostedet Lindegården i Roskilde begået den 25. marts 2016 af en 30-årig psykisk syg og misbrugende beboer?
Ministeren.
Lad mig starte med at sige, at det er dybt tragisk, at vi nu igen har været vidne til et drab på en ansat på et botilbud. Lad mig også understrege, at det altså er noget, jeg tager meget, meget alvorligt, for det er ganske enkelt ikke acceptabelt, at vi har den slags hændelser på vores botilbud. Vi kan ganske enkelt ikke have bosteder, hvor det ikke er sikkert for medarbejderen at gå på arbejde. Det skal være trygt både for medarbejderne og for beboerne at være på landets bosteder. På baggrund af de voldsomme hændelser, som vi desværre jo også har set de foregående år, er der iværksat initiativer på det her område. Helt centralt i de her initiativer er udarbejdelsen af de nationale retningslinjer til forebyggelse af vold, som har været efterspurgt. Det arbejde er i gang, og det er ikke helt afsluttet, men det er et nødvendigt arbejde at få færdiggjort grundigt og fornuftigt, for de her retningslinjer skal give bl.a. kommunerne helt praktiske handleanvisninger, i forhold til hvordan vi undgår vold på botilbud og forsorgshjem i fremtiden. Men når det så er sagt, vil jeg også blankt erkende, at den seneste tragiske hændelse på Lindegården i Roskilde jo med al tydelighed viser, at der altså er behov for også at sætte yderligere ind end blot at diskutere nationale retningslinjer, som har været efterspurgt. Det er derfor, jeg aktuelt har en aftale i kalenderen, hvor min kollega sundhedsministeren også deltager, og hvor vi taler med de faglige organisationer på området, så vi sammen får diskuteret, hvordan vi kan skabe trygge rammer for landets medarbejdere på bostederne. For der er ingen tvivl om, at det skal vi gøre bedre.
Spørgeren.
Ja, det er en utrolig trist sag, og vi har også set sager tidligere, hvor flere ministre har været ude og sige, at nu skulle der handles. Men der er jo brug for handling nu og her, så derfor må ministeren godt komme ind på tidsperspektivet. Jeg har læst de her artikler og fulgt sagen om den dræbte social- og sundhedsassistent, og den pågældende beboer burde jo ikke have været på det bosted. Det er jo sådan, at man ifølge servicelovens botilbud efter § 107 og § 108 skal gå ind og kigge på, hvad det er for nogle beboere, der bliver visiteret til de steder. Og som jeg kan forstå, er manden jo blevet indlagt på røde papirer 14 dage forinden – det er i hvert fald, hvad der har stået i avisen. Så virker det jo helt grotesk, at en mand, der 14 dage forinden har været på en lukket afdeling, fordi manden var til fare for sig selv og andre, nu er på et botilbud efter servicelovens § 107 eller 108. Jeg forstår ikke, hvordan det kan lade sig gøre. Noget andet, man skal tage med ind over, er jo også lukningen af psykiatriske sengepladser. Det kunne jo godt være, at den her mand skulle have været på en åben psykiatrisk afdeling, men hvor der, kan man sige, var personale nok også til at varetage mandens behov. Noget helt andet – i forhold til det, der står her, og som ministeren gerne må komme ind på – som er fuldstændig horribelt, er jo, at vi har hørt, at elever ikke har overfaldsalarmer. Det kan da simpelt hen ikke passe, at fordi man er elev, har man ikke overfaldsalarm, så man kan tilkalde hjælp. Det må ministeren gerne komme ind på om også er noget, ministeren vil tage op. Det har også været skrevet i aviserne her, at elever ikke har overfaldsalarmer. Så jeg ser frem til ministerens besvarelse.
Ministeren.
Jeg vil gerne takke spørgeren for netop at spørge ret nuanceret ind til den her problemstilling, for der er tale om mennesker, som så at sige bevæger sig mellem forskellige typer af tilbud. Enten er man i behandlingspsykiatrien, altså på en psykiatrisk afdeling og dermed under min kollega, sundhedsministerens, område, eller også er man på et botilbud, som så er under mit område. Det, som jeg mener er afgørende vigtigt at have med i den her diskussion, altså have med ved det arbejdsbord, vi jo heldigvis har sat en dato for hvornår vi skal mødes ved, hvor netop min kollega også er med, er jo diskussionen om, hvordan det her samarbejde fungerer. Jeg mener, at det her klart viser, at samarbejdet mellem de forskellige myndigheder bare ikke er godt nok, og det er jo en diskussion om, hvorvidt lægerne kan blive bedre til løbende og i samarbejde med bostederne at vurdere, om det pågældende botilbud kan håndtere den pågældende person. Og så skal det jo også være en diskussion om, at sådan et menneske, en borger, hvis tilstand så mærkbart forværres og i en sådan grad, at man må sige, at vedkommende er til fare for både medarbejdere og øvrige beboere, jo skal kunne få plads på en psykiatrisk afdeling. Det er derfor, jeg siger, at det går mellem to myndigheder, og det er også derfor, vi begge to er med ved det her arbejdsbord. Så er det jo også en diskussion om kommunernes ansvar for at sikre, at der også er en sammenhæng mellem de personalemæssige ressourcer og de borgere, som personalet arbejder med på botilbuddene. Det er klart, at vi også må diskutere, om man i den kommunale dagligdag pålægger de her bosteder for store byrder, og det er klart, at så er det igen retningslinjerne, de klare regler, der skal gælde, for simpelt hen at støtte medarbejderne, som arbejder med borgere med psykiske lidelser og sociale problemer.
Spørgeren.
Jeg kan af ministerens besvarelse forstå, at ministeren mener, at der simpelt hen mangler klare regler på det her område, og det er det, ministeren er i gang med at arbejde på sammen med sundheds- og ældreministeren. Men tidsperspektivet kom ministeren ikke ind på. Hvor lang tid vil det her arbejde tage? For der skal jo handling til. Vi hører dagligt om nedlæggelser af psykiatriske sengepladser, og jeg tror, det er fem, der er på venteliste til Sikringen, som er et af de steder, hvor nogle af dem, der i hvert fald er til fare for andre, er. Så derfor hænger det jo sammen i en helhed. Hvad er tidsperspektivet, hvilken dato er der sat for det her møde? Og mener ministeren, at elever ikke skal have overfaldsalarmer på sig, hvis de er på et botilbud?
Ministeren.
For lige at starte med det sidste med overfaldsalarmerne først vil jeg sige, at jeg sådan set ikke har konkret kendskab til, hvordan man håndterer regelsættet på de enkelte bosteder. Det forekommer mig i hvert fald bekymrende, når man har med potentielt farlige mennesker at gøre. Det er indiskutabelt en farlig arbejdsplads at være på et botilbud. Det har vi nu set eksempler på med fem drab inden for de sidste 4 år. Jeg kan godt forstå utålmodigheden, den har jeg også selv, og det er også derfor, jeg siger, at der skal gøres noget her. Vi har det møde i kalenderen den 9. maj, hvor både sundhedsministeren og jeg og de faglige organisationer sidder sammen for at drøfte det – ud over diskussionen om de nationale retningslinjer. For de nationale retningslinjer er sådan set det, der har været efterspurgt. Det er det arbejde, der er igangsat. Det har jeg bedt om bliver færdiggjort hurtigst muligt, men det skal heller ikke være på en sådan måde, at man ender ud i, at hastværk bliver lastværk, altså at man ikke får gjort det ordentligt. Men det, der optager mig, er, at vi simpelt hen får set på, hvad vi yderligere kan gøre ud over de nationale retningslinjer. Det kan bl.a. blive diskussionen om, hvordan vilkårene er for medarbejderne i dagligdagen – i forhold til beskyttelse, når man er på en farlig arbejdsplads.
Spørgeren.
Jeg er ret interesseret i, hvad de retningslinjer kommer til at indeholde, i forhold til visitationskriterierne, og i forhold til om der er personale nok. Jeg må ærlig talt tilstå, at efter de gange, hvor vi har set det her i medierne – det er ikke det første drab på personale – så synes jeg simpelt hen, det er under al kritik, at der ikke har været noget handling. Den tidligere minister var ude at sige, at der blev iværksat arbejde på det her område. Hvorfor er der ikke fulgt op på det? Det er jo simpelt hen ikke godt nok. Der skal Og der er lang tid til den 9. maj.
Ministeren.
Men jeg tror, spørgeren er enig med mig i, at vi skal gøre arbejdet ordentligt. Vi skal ikke bare i hastværk sige, at nu udgiver vi lige nogle nationale retningslinjer, og så er den hellige grav vel forvaret. For det er den ikke. Det er ikke gjort med det. Det er heller ikke gjort med at komme med et halvgjort arbejde. Det her arbejde er i gang. Der er gode, dygtige mennesker, som arbejder indgående med det her, fordi det er vigtigt. Det er vigtigt, det fungerer. Det er ikke vigtigt, at det udkommer 2 uger før forventet. Den 9. maj – hvis spørgeren var klar over, hvor besværligt det nogle gange kan være at få samlet så mange aktører rundt om et bord. For det er vigtigt, at alle aktører er samlet ved det samme bord, og den her problemstilling dækker over flere myndigheder. Det kan være enormt besværligt at få sådan noget til at gå op i en højere enhed, men det er ikke sådan, at vi bare sidder med hænderne i skødet. Vi tager det her dybt alvorligt, og det skal vi. Det skylder vi medarbejderne, og det skylder vi beboerne. Det er en diskussion om, hvad et bosted er for en type sted, hvordan vi bedst tager vare på de mennesker, der har ophold på et bosted, men så sandelig også, hvordan rammerne er for medarbejderne, så det ikke bliver en usikker arbejdsplads, men at man som fagperson kan varetage sit arbejde og tage vare på de mennesker, der har brug for, at man tager vare på dem.
Tak til social- og indenrigsministeren, og tak til fru Karina Adsbøl fra Dansk Folkeparti. Så går vi over til spørgsmål 7. Det er til justitsministeren, og spørgeren er hr. Rasmus Prehn fra Socialdemokratiet.
Værsgo.
Tak. Jeg skal læse spørgsmålet op: Vil ministeren se på, om man kan fordele politiressourcerne mere fair, så Nordjylland ikke fremover skal være så hårdt belastet af mangel på politi, som tilfældet er i øjeblikket?
Ministeren.
Der er trukket store veksler på dansk politi siden terrorangrebet i København og indførelsen af den midlertidige grænsekontrol. Det er klart, at når der skal bruges så meget mandskab på grænsekontrol og bevogtning, som det har været tilfældet, ja, så vil alle politikredse blive berørt, også Nordjyllands Politi. Det kan desværre ikke være anderledes. Hvordan fordelingen skal være mellem de enkelte politikredse, bør bero på en politifaglig vurdering, selvfølgelig under hensyn til særlige lokale udfordringer og de prioriteringer, vi politisk har fastlagt i flerårsaftalen, f.eks. indsatserne mod indbrudskriminalitet og rocker- og bandemiljøet. Den vurdering er jeg tryg ved at politiet foretager, og jeg er overbevist om, at politiet gør, hvad der er muligt for at fordele belastningen mellem politikredsene på en fair og fornuftig måde. Jeg kan samtidig oplyse spørgeren om, at politiet fra den 1. april har ændret varetagelsen af bevogtningsindsatsen, så kredsene i Jylland og på Fyn, herunder Nordjyllands Politi, ikke længere sender mandskab til bevogtningsopgaver i København.
Spørgeren.
Først og fremmest tak til justitsministeren for at stille op og svare på de her spørgsmål. Det har faktisk holdt lidt hårdt. Jeg tror, det er fjerde gang, jeg stiller spørgsmål om det her, men det er første gang, at jeg får lejlighed til at få ministeren ned og svare på det, fordi ministeren ellers skulle have forberedt besvarelsen af det. Det er noget, der fylder rigtig meget i det nordjyske, fordi der er mange rigtig uhyggelige historier i medierne om stigende vold, øget narkokriminalitet, unge mennesker, der udsættes for dummebøder. Og der er rigtig mange husejere og sommerhusejere, som er udsat for indbrud. Hvor man i resten af landet heldigvis har set et fald i antallet af indbrud, er vi i den uheldige situation i Nordjylland, at vi har set en stigning i antallet af indbrud. Det er jo derfor, at man undrer sig over, at det så er Nordjyllands Politi, der skal aflevere flest politibetjente. Jeg tror, at de fleste nordjyder og Socialdemokrater for den sags skyld er fuldstændig enige med ministeren i, at der er nogle fælles opgaver, der skal løses. Når der er en terrortrussel, skal vi stå sammen og gå op imod den, og når der er grænser, der skal bevogtes, skal vi også sikre, at den opgave bliver løst bedst muligt. Og der er det selvfølgelig også sådan, at vi nordjyder skal give vores bidrag. Men det undrer altså mange i Nordjylland, at det, når vi har en stigning i indbrud, når vi har øget vold, øget narkokriminalitet, så er Nordjyllands Politi, der skal aflevere allerflest politibetjente. Der er en oversigt her, som Nordjyske Stiftstidende har lavet, hvor man kan se af den opgørelse, der er bragt, at Nordjyllands Politi skal aflevere, hvad der svarer til 1.200 mandetimer om ugen svarende til omkring 32 fuldtidsansatte, mens f.eks. Midt- og Vestjyllands Politi kun skal aflevere 300 mandetimer. Københavns Politi skal også aflevere 300 mandetimer, altså markant færre mandetimer. Så det er Nordjyllands Politi, der skal aflevere allerflest politibetjente, selv om man i modsætning til resten af landet har en stigning i kriminaliteten. Det forstår man ikke i Nordjylland, og det kunne jeg godt tænke mig at høre ministerens svar på.
Så er det ministeren.
Jeg kommer altid med stor glæde og svarer på spørgsmål fra folketingsmedlemmerne, særlig når de holder sig inden for Folketingets forretningsorden. Gør de det, så kommer jeg, og det gør jeg endda meget, meget gerne. Det tidsbillede, som hr. Rasmus Prehn tegner, må jo stå for hr. Rasmus Prehns regning. Jeg kan sige, at som jeg lige har sagt nu og her, så er det nu sådan fra denne måneds begyndelse at regne, at der ikke længere afgives politifolk fra Jylland eller fra Fyn til kredse her i København til bevogtningsopgaver. Så vil der jo selvfølgelig, når vi har grænsekontrol, være forskydninger de enkelte politikredse imellem. Det vil gå på skift, og det vil være op til politiet at vurdere, hvordan det er mest ansvarligt. Men jeg hører selvfølgelig gerne fra hr. Rasmus Prehn, efter at den tidligere regering skar i omegnen af 400 politifolk væk, hvilke andre ting det er, der så skal bortprioriteres. Jeg kan sige, at hr. Rasmus Prehns egen partifælle, retsordføreren for Socialdemokratiet, fru Trine Bramsen, forleden dag mente, at vi skulle afse mandskab til at rydde alle hashboder på Christiania sådan kontinuerligt. Det er noget, jeg tror at alle regeringer har prøvet, siden Christiania blev etableret. Det er endnu ikke helt lykkedes. Jeg kunne måske, når vi nu taler prioritering, nok forestille mig, at der var klogere tidspunkter at foretage den slags på. Så alle bidrag er velkomne. Og hvis hr. Rasmus Prehn har en idé til, hvor man skulle fjerne noget fra, så hører jeg det gerne her i salen.
Spørgeren.
Jeg er helt med på, at det her er en kolossal svær opgave. Jeg er også helt med på, at de politifolk, der er, knokler en vis del ud af bukserne for at få det her til at lykkes. De gør alt, hvad de kan, for at passe på os, og vi skal være glade for det politi, vi har. Men det helt simple spørgsmål går på, at når der nu i modsætning til resten af landet, hvor vi heldigvis har fået nedbragt antallet af indbrud f.eks., så er en stigning i Nordjylland, hvorfor skal vi så aflevere 32 fuldtidsansatte, mens det f.eks. kun er 8 i København og i Midt- og Vestsjælland? Altså, det er sådan nogle ting, der ikke er til at forstå; det er den fordeling, jeg spørger ind til. Når vi er enige om, at der er nogle fælles opgaver, der skal løses, hvorfor er det så Nordjyllands Politi, der skal aflevere så mange flere folk, end man skal andre steder?
Ministeren.
Jeg må desværre bedrøve hr. Rasmus Prehn med at sige, at det ikke udelukkende er Nordjylland, som er plaget af et forøget antal indbrud i øjeblikket. Det gælder f.eks. også i Vestjylland. Det er et stigende problem, fordi dansk politi er under et hårdt pres. Når man har 10.600 politifolk og man fordeler dem ud over landet, og der samtidig tages 1.200 mandetimer ud til bevogtningsopgaver – det er måske dér, svaret ligger i forhold til København, fordi presset nu ligger meget hårdere på Københavns Politi i forhold til de opgaver – og man også har indført en grænsekontrol, jamen så vil der jo desværre, indtil vi får gennemført den aftale, som bl.a. Socialdemokratiet er en del af, hvor der tilføres dansk politi 2 mia. kr., være en række vanskeligheder. Jeg ved, at Nordjyllands Politi har opprioriteret indbrudsindsatsen, men det vil selvfølgelig tage noget tid, før den indsats sætter sig igennem. Så er det vores opgave i mellemtiden at gøre alt, hvad vi kan, for ud af de 10.600 politifolk at stampe så meget egentlig politiarbejde ud af dem som overhovedet muligt. Den proces er i gang, men jeg kan ikke løse den ved et knips med fingrene. De øjeblikstal, der er for fordelingen mellem kredsene, og som hr. Rasmus Prehn nævner for f.eks. Nordjyllands vedkommende, ændres jo som sagt løbende, så det går på skift imellem kredsene.
Spørgeren.
Det er meget interessant, at justitsministeren også nævner Vestjylland som et af de steder, hvor der er en stigning i antallet af indbrud, for det er jo et af de andre områder eller en af de andre politikredse på listen, som skal aflevere flere betjente end andre. Altså, de står til at skulle aflevere 24 fuldtidsansatte, mens man i Midt- og Vestsjælland og i København kun skal aflevere 8. Det er den der skævhed, der ikke er til at forstå, og det har justitsministeren stadig væk ikke svaret på. Det rigtigt, at man i Nordjylland nu har opprioriteret indsatsen i forhold til indbrud. Det tror jeg skyldes, at vi har sat politisk fokus på det – og godt for det. Nu sker der så det, at der er en masse narkokriminalitet, der ikke bliver taget hånd om, og persontrusler, trusler om vold, trusler om dummebøder og alt mulig andet. Kan man ikke fordele det her mere fair?
Ministeren.
Jamen det havde jo alt andet lige været nemmere, hvis den tidligere regering ikke havde skåret ned på det antal politifolk, vi har til rådighed, og som jeg overtog. Det har vi så været fælles om, fordi Venstre også var en del af det politiforlig, som var, bevares. Men sagen er, at jeg gør alt, hvad der overhovedet står i min magt, for at skaffe flere politifolk. Når hr. Rasmus Prehn siger, at jeg ikke har svaret på spørgsmålet om fordelingen, kan jeg sige, at der løbende foretages en politifaglig vurdering, og det går jo ud på at fordele det så fair som muligt imellem kredsene. Jeg har lige netop sagt, at hele den indsats, der har været ydet – og tak for det – af politifolk både i Jylland og på Fyn, i forhold til bevogtningsopgaver i hovedstaden nu er ophørt, så hele den vægt, der ligger der, nu alene hviler på Sjælland, og det er en overordentlig stor opgave. Man kan sige sig selv, at når 1.200 årsværk bliver trukket ud af dansk politi til bevogtningsopgaver i forbindelse med terror, som vi jo har set er en alvorlig trussel – vi så det i februar, vi så det i Paris, og vi så det altså også nu i Bruxelles – sammenlagt med, at vi også har en grænsekontrolopgave, som altså i alt trækker de her 1.200 årsværk ud, så er det ikke bare sådan, at man kan fjerne det med et knips. Så det sker efter en politifaglig vurdering, og den politifaglige vurdering er jeg tryg ved.
Tak til spørgeren, og tak til ministeren. Vi går over til spørgsmål nr. 8. Det er også til justitsministeren, og spørgeren er fru Karin Nødgaard.
Værsgo.
Tak. Hvilke overvejelser gør ministeren sig i anledning af de mange historier i pressen om, at såvel omsorgs- og myndighedspersoner som f.eks. plejepersonale, politi og brandvæsen ikke kan passe deres arbejde i belastede boligområder uden at tage særlige forholdsregler, og hvilke initiativer vil ministeren tage for at sikre, at såvel omsorgs- som myndighedspersoner kan passe deres arbejde i belastede boligkvarterer uden at skulle frygte for at blive overfaldet og chikaneret?
Ministeren.
Forudsætningen for at leve i et trygt og velfungerende fællesskab er, at vi har respekt for hinanden, for det offentlige rum og for de institutioner og mennesker, der repræsenterer fællesskabet. Det er fuldstændig uacceptabelt, at vi gennem en årrække har set en markant stigning i antallet af anmeldelser for vold og trusler osv. mod personer i offentlig tjeneste, ligesom vi i de senere år har oplevet en række voldsomme angreb på bl.a. politi og redningspersonel under udførelse af opgaver i bestemte områder. Det er en opgave, jeg har været opmærksom på fra starten af i mit embede, og jeg har derfor gennem længere tid arbejdet med en respektpakke – bl.a. i et meget nært samarbejde med Dansk Folkepartis retsordfører – som vil blive lanceret inden for kort tid. Respektpakken vil bl.a. sætte ind over for overfald på og chikane af myndighedspersoner.
Spørgeren.
Tak. Og tak for det korte svar, vil jeg sige. Altså, når jeg stiller spørgsmålet i dag til justitsministeren, er det jo, fordi jeg er social- og ældreordfører og netop her igennem de seneste måneder er blevet gjort opmærksom på, at der er sket en stigning i antallet af medarbejdere inden for netop det fagområde, som ikke kan passe deres arbejde og gå trygt på arbejde. Og jeg er helt klar over det, som ministeren nu har sagt, også fra et skriftligt svar, jeg har fået fra ministeren, nemlig at han finder det uacceptabelt – det er vi helt enige om – og at der også er en respektpakke på vej. Men jeg synes bare alligevel, det er dybt bekymrende, at vi står i en situation nu, hvor vi kan høre, at der igennem de seneste år er sket en eskalering på det her område, altså hvor vi – ud over politiet, der oplever, at dæk bliver skåret op, at der bliver kastet sten, at der bliver kastet kanonslag – oplever SOSU-medarbejdere, der ikke kan gå på aftenvagt, uden at de bliver angrebet og efterfølgende skal behandles på et sygehus. Jeg synes jo, det er dybt bekymrende, at vi står i en situation nu, hvor vi kan se, at der er en gruppe af borgere, især i de her belastede boligmiljøer, som siger: Det er en sejr over politiet, når vi gør de her ting, og derfor fortsætter vi selvfølgelig bare med det. Vi har også set, at man i nogle politirapporter skriver om det, der er sket: at den gruppe af borgere ikke vil have, at plejerne skal kunne komme i området og pleje de ældre. Der er det jo igen, at jeg med den kasket, jeg nu har på som social- og ældreordfører, tænker: Vi har udsatte borgere, der skal have pleje og have behandling, og vi har noget personale, som yder en fremragende indsats, og hvis det ikke kan kombineres, hvis det ikke kan lade sig gøre i dagens Danmark, så er der da noget helt rivravruskende galt. Det er jo det, jeg gerne vil have at ministeren ligesom forholder sig til. For det er jo klart, at det er uacceptabelt, og at der skal være lov og orden, men her står vi over for en gruppe af borgere, som åbenbart er fuldstændig ligeglade med lov og orden og med, hvordan man skal opføre sig, og at man skal have respekt. Jeg er helt enig i det, ministeren indleder med at sige, nemlig at det er vigtigt, at vi har respekt for hinanden. De har ikke respekt. Derfor vil jeg egentlig gerne et spadestik dybere og høre ministeren, hvordan man fra regeringens side helt konkret vil gribe det an i forhold til den her gruppe af borgere, som er meget udsatte.
Ministeren.
Det er ikke en ny problemstilling, og jeg tror egentlig heller ikke, at spørgeren mente det. Eller det ved jeg ikke, det må spørgeren jo forklare, altså om det er en ny problemstilling for ordføreren. Men det er det jo desværre ikke for mig. Jeg kan huske, hvordan en hærdebred ambulancefører, da jeg var bygge- og teknikborgmester i København, i realiteten brød sammen, da han kunne fortælle mig, at ingen ville lytte til, at de havde problematikker med at komme frem bestemte steder, og at de blev overfaldet og også i nogle tilfælde forfulgt. Derfor har det været mig magtpåliggende – lige siden jeg tiltrådte – at få gennemført en ordentlig, grundlæggende indsats. Og derfor kan jeg godt forstå, at fru Karin Nødgaard taler om her og nu, og at der skal ske noget. Det varer heller ikke ret længe. Det kommer i løbet af den her måned. Der kommer et helt formet forslag til en helstøbt indsats rettet mod de her forhold. For ærlig talt har der været utrolig meget snak igennem mange år. Men altså, jeg startede som justitsminister på bar bund i den her sammenhæng. Jeg kan garantere, at jeg meget gerne vil redegøre nærmere for indholdet af den her pakke, men jeg synes måske, at det ville være at tage luften lidt ud af arbejdet, hvis jeg skal helt sådan i detaljen redegøre for, hvad f.eks. hr. Peter Kofod Poulsen og jeg har tænkt os at præsentere inden alt for længe. Det, jeg kan garantere fru Karin Nødgaard, er: Det her er en problemstilling, som jeg er fuldt opmærksom på, og som skal adresseres fra en lang række vinkler. Og når fru Karin Nødgaard ganske rigtigt siger, at det her er eskaleret, kan jeg sige så meget, som at det her er eskaleret til sådan næsten det tredobbelte siden midten af 1990'erne, altså hvad angår det antal sager, vi har om den slags. Og derfor er det nok, derfor har jeg arbejdet på det her nogenlunde siden min tiltræden, og derfor skal der nok komme en helstøbt indsats ud af det.
Spørgeren.
Det kan godt være, at jeg fik det præciseret forkert i forhold til det der med, at det skulle være en ny problemstilling. Det, jeg mener måske er den nyere problemstilling, er, at nu ser vi også, at det er en anden gruppe af borgere, af ansatte, som faktisk bliver angrebet. Det har måske før meget været Falck og redningstjenester. Brandvæsenet har vi også hørt om i konkrete områder ikke engang kan komme ind og slukke ildebrande. Og vi har hørt meget om politiet. Men nu står vi med den her meget sårbare gruppe af SOSU-assistenter, som bare kommer helt i civil, kan man næsten sige, og skal ind og passe nogle borgere – det kan være handicappede, det kan være ældre, det kan være mange, som har behov for det – men ikke kan gøre det og faktisk har fået at vide, at de skal holde sig væk. Der, hvor jeg siger at vi ligesom har en ny gruppe nu, der ikke ... Nu virker uret ikke igen.
Ministeren.
Der er jo ingen tvivl om, at når man ... nå, ja, det der med, at man talte grimt til politiet eller lige tilfældigvis, havde jeg nær sagt, kom til at skære et dæk op eller kom til at smide en flaske efter en brandmand, eller hvad det nu kunne være. Altså, når man ikke har taget det her alvorligt, og når de strafferammer, der har været på det her område, ikke har været brugt, så er der ikke noget at sige til, at det begynder at smitte af på andre områder. Det kan jeg bare sige: Det kommer vi til at sætte hårdt ind over for nu. Jeg kan garantere for, at det er en problemstilling, jeg tager alvorligt, og at vi kommer til at levere på det. Og jeg ville egentlig så gerne fremlægge det hele nu, men det kan jeg ikke.
Spørgeren.
Jamen jeg er da også ked af, at ministeren måske ikke vil løfte lidt af sløret for, hvad der er i den her pakke, som bliver kaldt en respektpakke. Jeg synes, det bliver rigtig spændende at følge, for jeg er meget bekymret for netop den her gruppe af både medarbejdere, men også borgere i det danske samfund. Men er det et tværministerielt arbejde, der bliver lavet, sådan at man faktisk også får input fra netop de områder, som er de mere bløde områder, som jeg repræsenterer via mine ordførerskaber, eller er det noget, man kun laver i Justitsministeriets regi? Og så vil jeg gerne høre om tidsplanen, altså om man kan sige noget præcist om den? Det sidste vedrører det rejsehold, der blev talt om under en tidligere minister. Det var en boligminister, der sagde, at man havde lavet noget med hensyn til det her område. Er det noget, den nuværende regering har arbejdet videre med?
Ministeren.
Altså, jeg har taget fat på at løse de problemer, jeg umiddelbart kunne løse, fordi jeg netop mente, at den sag altså har hastende karakter. Det her bliver ikke noget, vi kommer til at overstå bare sådan. Der kommer til at ske en række tiltag på straffelovsområdet og lignende – en bred vifte. Og så vil det selvfølgelig også være nødvendigt, at der sker noget på Social- og Indenrigsministeriets område i de her sammenhænge. Men alt det vil vi få lejlighed til at vende tilbage til, når pakken er fremlagt. I forhold til det konkrete spørgsmål om en tidligere boligminister, som skulle have lovet noget, er det noget, jeg simpelt hen ikke tør sige noget om. Det ville jeg meget gerne svare på skriftligt, men med det ansvar, der jo påhviler mig, og hvor man kan blive forfulgt herfra og helt ind i Rigsretten, tør jeg ikke svare på noget, som måske ikke har sådan sin fulde rigtighed.
Tak til ministeren. Og tak til fru Karin Nødgaard. Vi går over til spørgsmål 9. Det er også til justitsministeren, og spørgeren er hr. Peter Kofod Poulsen.
Værsgo for oplæsning af spørgsmålet.
Tak for det. Hvad er ministerens holdning til, at der bliver sendt færre kriminelle udlændinge hjem til afsoning trods løfter om det modsatte før valget?
Ministeren.
Det er en klar prioritet for regeringen, at så mange udvisningsdømte udlændinge som overhovedet muligt overføres til afsoning i hjemlandet, og derfor er det jo ikke tilfredsstillende. Det er bestemt ikke tilfredsstillende, at niveauet for antallet af overførsels- og udvisningsdømte udlændinge ligger omkring de 30. Det skal ikke være nogen hemmelighed, at jeg gerne så, at det tal havde været væsentlig højere. Jeg vil gerne understrege, at Justitsministeriet rejser sager om overførsel over for hjemlandet i alle de tilfælde, hvor der vurderes at være mulighed for, at en overførsel kan finde sted. Kriterierne for, hvornår Justitsministeriet rejser en overførselssag, er uændrede, og jeg kan nævne, at ministeriet i 2015 rejste ca. 80 sager om overførsel. Men for at overførslen kan ske, kræver det i sidste ende, at der opnås en accept fra hjemlandet til at overtage fuldbyrdelsen af dommen, og det opnås desværre ikke i så mange sager. Det spiller også ind på antallet af overførsler, at straflængden i de enkelte sager, der løbende rejses, varierer. Det kan have betydning, hvilke lande sagerne rejses over for, da processen og sagsbehandlingstiden i de enkelte lande er forskellig. Jeg har så bedt mine embedsmænd om at undersøge, hvordan flere udvisningsdømte udlændinge kan sendes hjem til afsoning. Det kan f.eks. være i form af nye former for samarbejde eller en styrkelse af det eksisterende samarbejde inden for Den Europæiske Union. Jeg kan garantere for, at jeg er klar til at gå nye veje i forhold til at bremse for tilstrømningen af kriminelle udlændinge, og vi skal derfor finde ud af, hvilke tiltag der for det første virker og for det andet sender det stærkeste signal. Men der skal altså være en sammenhæng, både økonomisk og administrativt. Men det vil helt givet være et emne, som hr. Peter Kofod Poulsen og jeg vil få lejlighed til at drøfte in extenso.
Spørgeren.
Jamen gerne, og tak for invitationen. Jeg vil egentlig gerne læse et citat op for ministeren: »Venstre kan garantere, at vi, ifald vælgerne betror os regeringsansvaret, vil indføre regler, der sikrer, at vi går helt til kanten af konventionerne med henblik på at sikre udvisning af udenlandske kriminelle« . Jeg håber, ministeren er bekendt med citatet, for det er faktisk et citat fra ministeren selv og hr. Karsten Lauritzen, der i sin tid var retspolitisk ordfører for Venstre. Citatet er fra maj 2015 – det er altså ikke engang et år gammel. Jeg vil gerne høre lidt mere konkret ind til den garanti, der nævnes i citatet, der er fra en større kronik, nemlig hvornår regeringen regner med at kunne opfylde den garanti.
Ministeren.
Nu har jeg selv siddet som minister i 9 måneder, og det, jeg kan garantere, er, at der kommer til at ske væsentlige forandringer i løbet af den her regerings funktionsperiode. Det kan jeg garantere. Det er så et område, hvor der altså er nogle ting, der skal afsøges, for hvordan kan man f.eks. forestille sig, at vi skal til at erhverve fængselspladser nogle steder? Kunne man forestille sig, at man eventuelt skulle opføre et fængsel et andet sted? Altså, der er en række forskellige muligheder, som kan sikre, at det, vi taler om, kan blive til virkelighed. Så er der jo altså den problemstilling, som hr. Peter Kofod Poulsen og jeg også kommer til at drøfte på et tidspunkt. Det er hele spørgsmålet om den EU-aftale, som noget af det her hviler på. Det er ikke sikkert, Danmark kan blive ved med at være i den, og så bliver det faktisk endnu vanskeligere at sikre det. Så mine bestræbelser går helt entydigt på at få undersøgt det her område til bunds og få opfyldt den garanti, som jeg vedstår, må jeg sige til hr. Peter Kofod Poulsen, at jeg har givet.
Spørgeren.
Det er jeg glad for. Jeg skal bare lige for en sikkerheds skyld tjekke op på det, ministeren siger, nemlig at ministeren vil leve op til garantien. Er det så også i forhold til at gå »helt til kanten af konventionerne med henblik på at sikre udvisning« ? Altså: Er det regeringens politik, at man vil gå helt til kanten for at sikre, at man kan eksekvere det her?
Ministeren.
Jeg tror, jeg skal erindre hr. Peter Kofod Poulsen om, at da jeg sad som integrationsminister, vedtog vi den udvisningsregel i Danmark, der hidtil har givet flest udviste kriminelle, nemlig pålægget til anklagemyndigheden om, at man skulle Det har resulteret i tusinder af udvisninger siden dengang. I den tekst stod der også, at man skulle Så jeg har før vist, hvad min tilgang til det spørgsmål er, og ja, vil jeg sige til hr. Peter Kofod Poulsen, det kommer jeg også til at vise igen.
Spørgeren.
Glimrende. Så vil jeg i min sidste runde spørge ind til antallet. For jeg fandt ud af, at antallet af udvisninger jo har ligget på 34 i 2013, på 31 i 2014 og på 29 i 2015. Har regeringen et succeskriterie? Altså: Hvad skal der til? Hvor mange skal man udvise, for at man kan sige, at nu har man levet op til løfterne; at nu har man virkelig indfriet det, man stillede vælgerne i forventning inden valget? Har man sådan et i regeringen?
Ministeren.
Det ville jeg ønske jeg havde. Men sagen er bare den, at det tillader moderne politik simpelt hen ikke at jeg giver. Og jeg tilsiger hr. Peter Kofod Poulsen al den venlighed, som jeg finder i hans person, men sagen er, at afviger mit succeskriterium med én, så er det en politisk fiasko. Det, jeg kan garantere, er, at jeg kommer til at gøre alt, hvad der står i min magt for, at det her tal bliver væsentlig forøget, for i den strafafsoningsmasse, vi har, er der for mange kriminelle udlændinge, og det er også et problem med den situation, vi har i det danske fængselsvæsen.
Tak for det. Vi går over til punkt 10, som er med samme besætning. Det er nemlig et spørgsmål til justitsministeren stillet af hr. Peter Kofod Poulsen fra Dansk Folkeparti.
Værsgo.
Hvad agter ministeren at gøre for at sikre, at dømte og udviste kriminelle udlændinge rent faktisk bliver sendt ud af landet efter hensigten i loven?
Ministeren.
Altså, jeg kan godt forstå, hr. Peter Kofod Poulsen vil hele vejen rundt, men jeg tror, jeg kom ind på det. Som jeg anførte i min sidste besvarelse, har jeg bedt Justitsministeriet om at undersøge, hvordan vi kan få sendt flere udvisningsdømte hjem til afsoning. Det er de nu i gang med, og jeg kan godt garantere, at det også bliver undersøgt ud fra kriterier, som er utraditionelle i forhold til det, man hidtil har kigget på. Jeg tror også, jeg antydede det i min besvarelse. Jeg er klar til at gå nye veje for ikke kun at sende et signal om, at de intet har at gøre i Danmark, men rent faktisk at få udvist flere kriminelle. Og på den baggrund kan jeg sådan set henholde mig til den diskussion, som vi førte lige for et øjeblik siden.
Spørgeren.
Det er glædeligt. Det ser vi frem til at diskutere mere. Så vil jeg gerne spørge ind til resocialisering, for i de danske fængsler og arresthuse resocialiserer man jo utrolig mange fanger hvert år. En stor del af dem er folk fuldstændig uden tilknytning til Danmark: udlændinge, der kommer hertil og begår kriminalitet, og som egentlig skulle have været udvist. Alligevel bruger vi utrolig mange ressourcer på at resocialisere kriminelle, der ikke har noget ærinde her i Danmark, men som bare skulle have været hjem. Hvad vil ministeren gøre for at bremse det? For det går jeg da ud fra at ministeren ønsker at stoppe.
Ministeren.
Ja, det er jo noget, der umiddelbart virker meningsløst, og jeg har det sådan set med at angribe meningsløse ting. Så det vil hr. Peter Kofod Poulsen og jeg bl.a. få lejlighed til at drøfte, når vi skal drøfte kriminalforsorgens forhold, og hvordan man eventuelt kunne tilrettelægge den indsats.
Spørgeren.
Jeg skal bare lige sådan for hundrede procents sikkerheds skyld være sikker på, at det er en af de klare prioriteringer, regeringen vil gå ind til de her forhandlinger med, nemlig at det her skal man selvfølgelig bremse, fordi det er et helt unødvendigt pengespild og i øvrigt dybt uretfærdigt.
Ministeren.
Det, jeg kan sige, er, at det i hvert fald umiddelbart virker meget mærkværdigt, og jeg er endnu ikke stødt ind i gode grunde til, at det skal forholde sig sådan. Men jeg er ikke argumentresistent, så når vi skal forhandle det her med kriminalforsorgen – og det varer jo ikke ret længe – så vil jeg have det samlede argumentationsfelt foran mig, og så må vi tage stilling til det der. Jeg kan lige så godt bekende på forhånd, at jeg er overordentlig skeptisk over for, at man gør det på den måde for nærværende.
Spørgeren.
Jeg kan så garantere ministeren for, at når vi møder op, er det i hvert fald et af de helt klare punkter, vi har med, for det her er fuldstændig tudetosset, for at sige det rent ud. Men jeg har ikke flere spørgsmål i den her omgang. Tak til ministeren for svarene.
Tak til hr. Peter Kofod Poulsen. Vi går videre til det sidste spørgsmål, som også er til justitsministeren. Og spørgeren er fru Susanne Eilersen fra Dansk Folkeparti.
Værsgo.
Tak for det, formand. Jeg læser mit spørgsmål op: Af svaret på spørgsmål nr. 347 (alm. del) fra Folketingets Retsudvalg fremgår det, at der ikke i nogen af landets politikredse er boligområder, hvor politiet generelt set ikke kan passe deres arbejde på normal vis uden at tage særlige forholdsregler, men den 17. februar 2016 på TV 2 udtaler formanden for Politiforbundet, Claus Oxfelt, at områder som Gellerup i Aarhus Vest, Vollsmose i Odense og dele af Nørrebro i København er steder, hvor det kan være svært at patruljere for politiet. Giver det ikke ministeren anledning til bekymring?
Ministeren.
Jeg skal for en god ordens skyld gøre opmærksom på, at Rigspolitiet i besvarelsen af det nævnte spørgsmål også oplyser, at der lejlighedsvis eller periodevis i flere politikredse i forhold til bestemte boligområder må tages særlige forholdsregler for bl.a. at sikre politiet mod overgreb. I realiteten er det jo også det, hr. Claus Oxfelt sigter til i sin udtalelse. Der skal ikke være nogen som helst tvivl om, at politiet og andre myndighedspersoner skal kunne passe deres arbejde overalt i landet uden at blive udsat for chikane eller overgreb – jeg tror, at jeg berørte det i et spørgsmål her for et par spørgetider siden – og derfor har vi igennem længere tid arbejdet med en respektpakke, som vil blive lanceret inden for kort tid. Den skal bl.a. sigte mod at sætte ind over for overfald på og chikane af myndighedspersoner og sikre – og her kan jeg løfte sløret en lillebitte smule – at de straffe, som udstikkes i den forbindelse, er af en karakter, som folk kan forstå.
Spørgeren.
Det er vi også glade for, og jeg lyttede også til ministerens svar på det tidligere spørgsmål. Men det må da lidt give anledning til bekymring, for som jeg hørte Politiforbundets Claus Oxfelt, udlagde han det ikke på samme måde som det svar, jeg også henviser til, på spørgsmål 347, altså sådan at Politiforbundet synes, at det sker lejlighedsvis. Han udtalte i tv-udsendelsen, at man ikke kan køre ind i de områder, hvis man kun er to betjente i én patruljebil, men at man kun kan køre derind, når man har lidt mere forstærkning. Så man har i Politiforbundet en lidt større bekymring end den, der gives udtryk for i det svar, som Rigspolitiet har givet. Jeg kunne godt tænke mig, at ministeren lige uddybede lidt, om han lytter til, at Politiforbundet faktisk er anelse mere bekymret.
Ministeren.
Det, jeg synes er essensen i det her, er, at uagtet at der kan være nuanceforskelle mellem Claus Oxfelts og Rigspolitiets besvarelser – nu besvarer Claus Oxfelt jo ikke spørgsmål på den måde, men der kan være nuancer i synspunkterne – så vil der være tilfælde, hvor politiet har besværligheder. Det synes jeg sådan set er det, vi må koncentrere os om. Er det en acceptabel tilstand eller ej? Det er det ikke, og derfor er der også indgået en politiaftale om en kraftig styrkelse af politiet, hvor vi bl.a. med Dansk Folkepartis medvirken vil tilføre politiet 2 mia. kr. kulminerende i 2019, mange nyuddannede politifolk og en styrkelse af politiets analytiske værktøjer og andet, hvilket bl.a. også skal tjene til, at der udøves en særlig indsats de her steder. Det er en udfordring, som regeringen er ganske bekendt med, og som vi også gør noget aktivt ved. Det, der så er udfordringen lige nu, er jo den drøftelse, jeg også har haft her i spørgetiden i dag, nemlig at Danmark for nærværende har 10.600 politifolk, og at vi er presset af udefrakommende forhold, dels terror, dels grænsekontrol, hvilket gør, at ressourcerne ikke helt slår til. Det forholder vi os til, og det gør vi også i forhold til de udsatte boligområder.
Spørgeren.
Nu har vi haft grænsekontrol i 12-14 uger, og som ministeren selv nævnte ved et tidligere spørgsmål, er det her eskaleret siden 1990'erne. Der er kommet flere boligområder til. Jeg nævnte tre store boligområder, som vi er bekendt med, men Motalavej i Korsør og Ringparken i Slagelse er også nogle af de områder, som bliver nævnt nu her. Det er ligesom en glidebane, vi ser flere og flere steder, og vi er jo også bekymret for de borgere, som bor i de her områder. Er der tidspunkter, hvor politiet ikke kører ind, som de burde gøre det, fordi de ikke er mere end én patruljevogn og to betjente?
Ministeren.
Altså det, politiet siger i den her sammenhæng, er, at der er flere politikredse, hvor der lejligheds- eller periodevis er boligområder, hvor man skal sikre, at der er ekstra politi til stede. Det er realiteten. Men den besked, jeg får, er også, at det håndterer politiet så indtil videre. Men det er jo fuldstændig rigtigt, som der bliver sagt, at det her er en langvarig eskalering, som vi har set – og desto vigtigere bliver så dels den her respektpakke, dels den indsats mod ungdomskriminalitet, som vi enedes om, kombineret med en indsats mod rockerbandekriminalitet og socialt udsatte boligområder. Det er da helt klart en af regeringens prioriteringer, at den indsats samlet set skulle give det resultat, at vi altså ser betydelig mindre af det i fremtiden, når politiforliget er fuldstændig implementeret.
Spørgeren.
Nu fremgår det også et sted i svaret på spørgsmål 347, som er et meget langt svar, at Rigspolitiet gerne ser mere lokalt politi. De kan bedre håndtere opgaverne derude, når det er lokale betjente, der indsættes. Kan ministeren løfte lidt af sløret for, om man kigger på at etablere flere lokale politistationer med lokale betjente i forbindelse med den her pakke, han taler om, eller i politiforliget, som man ligesom skar væk ved det forrige politiforlig, hvor man centraliserede lidt mere, altså at man går lidt den anden vej nu og laver lidt flere nærpolitistationer?
Ministeren.
Det vil jeg nødig sige noget firkantet om, men det, jeg kan sige, er, at det er fuldstændig rigtigt, at f.eks. de erfaringer, man har haft fra Nørrebro, med lokalt patruljerende politi, der kendte forholdene, har givet en anden tonalitet og andre muligheder for at få gjort noget ved tingene. Og det er klart, at det selvfølgelig indgår i overvejelserne om, hvad man skal gøre specifikt ved nogle af de områder – selvfølgelig gør det det – og særlig i en situation som nu, hvor vi uddanner mange flere politifolk, og hvor vi skulle få det stærkeste politi, Danmark har haft, i hvert fald i den tid, som fru Susanne Eilersen og jeg har været her.
Så er der ikke flere spørgsmål i dag, og jeg vil gerne sige tak til både ministre og spørgere for deres indsats i folkestyrets tjeneste i dag. Spørgetiden er afsluttet.
Der er ikke mere at foretage i det her møde. Folketingets næste møde afholdes fredag den 8. april 2016, kl. 10.00. Jeg henviser til den dagsorden, der fremgår af Folketingets hjemmeside.