Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, Nacrtom zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti ne menjaju se bitno rešenja iz postojećeg zakona već se unapređuje organizacije zdravstvene službe, odnosno unapređuje se kvalitet zdravstvene zaštite koja se pruža na teritoriji Republike Srbije. Ovim Nacrtom zakona stvaraju se mogućnosti za dalje unapređenje rada zdravstvenih ustanova i privatne prakse kao i drugih pravnih lica koja obavljaju zdravstvenu delatnost, a rešenja predložena u ovom Nacrtu zakona predstavljaju rezultat saradnje Ministarstva zdravlja, nadležnih komora zdravstvenih radnika i zajednice medicinskih fakulteta. Predloženim zakonskim rešenjima predviđeno je da pripravnički staž za sve zdravstvene radnike sa visokom stručnom spremom traje šest meseci. Program osnovnih studija na fakultetima odgovarajuće struke usklađen je sa evropskim direktivama sadrže obaveznu praksu na završnoj godini osnovnih studija, odnosno studenti u tom periodu već obavljaju deo programa obaveznog pripravničkog staža. Do sada su pripravnički staž u trajanju od šest meseci obavljali samo doktori medicine čije su osnovne studije na medicinskom fakultetu trajale šest godina, a na osnovu programa nadležnog organa fakulteta dok se predloženim zakonskim rešenjem propisuje da pripravnički staž traje šest meseci i za doktore stomatologije, diplomirane farmaceute, medicinske biohemičare i medicinske sestre sa visokom stručnom spremom koje su završile fakultet zdravstvene struke. Postojećim zakonskim rešenjem propisano je da zdravstveni radnik koji nije stekao uslov da obnavlja licencu, odnosno dozvolu za samostalni rad može obavljati zdravstvenu delatnost u zdravstvenoj ustanovi, u privatnoj praksi pod nadzorom zdravstvenog radnika koji je dobio, odnosno obnovio licencu kod nadležne komore. Predloženim izmenama uređuje se postupak za dobijanje, obnavljanje i oduzimanje licence polaganjem licencnog ispita ukoliko zdravstveni radnik nije stekao potrebne bodove kroz programe kontinuirane edukacije. Ovim izmenama zakona ukinuta je mogućnost da zdravstveni radnik kome je trajno oduzeta licenca može obavljati određene poslove zdravstvene delatnosti pod nadzorom zdravstvenog radnika koji ima licencu. Ovako propisan rad pod nadzorom ne postoji u regulativi ni jedne od zemalja iz regiona. Polaganjem licencnog ispita, odnosno provera stručnog znanja je način koji se primenjuje u zemljama u regionu u slučajevima kada zdravstveni radnik ne stekne uslove za obnovu licence. Predloženim zakonskim rešenjem omogućilo bi se zdravstvenom radniku da nakon polaganja redovnog licencnog ispita, a pre isteka važenja licence obnovi istu i tako dobije dozvolu za samostalan rad. Velikom broju zdravstvenih radnika ističe važenje licence do kraja ove 2015. godine, a s obzirom da veći broj zdravstvenih radnika nije prihvatio dovoljan broj bodova koji su potrebni da bi obnovili licence postoji potreba za hitnom izmenom Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Imajući u vidu da Ministarstvo zdravlja popisuje i propisuje i kontroliše uslove za rad apoteka kao i da vrši kontrolu rada apoteka potrebno je bilo da Ministarstvo zdravlja opštim aktom uredi šta sve može biti predmet prometa u apotekama. U smislu ovog zakona precizira se pojam zdravstveni radnik tako što se i nastavnici i saradnici fakulteta zdravstvene struke koji izvode nastavu iz kliničkih predmeta u zdravstvenoj ustanovi u skladu sa propisima o visokom obrazovanju kao i nastavnici, odnosno saradnici fakulteta zdravstvene struke koji ne izvode nastavu iz kliničkih predmeta, a pružaju zdravstvenu uslugu u zdravstvenim ustanovama smatraju se zdravstvenim radnicima. Ova izmena nastala je kao posledica nedovoljne uređenosti ovog pitanja kao i načina plaćanja zdravstvenih usluga koje pružaju i raspolaganja sredstvima koje stiču fakulteti po tom osnovu. Takođe, ovim članom je propisano da se sporazumom zaključenim između zdravstvenih ustanova iz plana mreže fakulteta zdravstvene struke i RFZO uređuju međusobna prava i obaveze u vezi sa pružanjem zdravstvenih usluga iz obaveza zdravstvenog osiguranja. Ostala rešenja predviđena ovim zakonom već postoje u zdravstvenom sistemu, odnosno samo su promenjeni subjekti koji su nosioci tih poslova. Predloženo rešenje u zakonu neće stvoriti dodatne troškove pacijentima, odnosno građanima kao ni privredi, odnosno malim i srednjim preduzećima. Predlažemo da se Zakon o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti donese po hitnom postupku kako bi se izbegle eventualne štete i posledice po funkcionisanje zdravstvene službe kao i celokupnog zdravstvenog sistema. Za sprovođenje ovog zakona nije potrebno obezbediti dodatna sredstva iz budžeta Republike Srbije u odnosu na sredstva koja su već obezbeđena za rad i obavljanje zdravstvene delatnosti u zdravstvenim ustanovama iz plana mreže zdravstvenih ustanova. Hvala vam.
Zahvaljujem se gospodine ministre. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Da li predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima dr Slavica Đukić Dejanović.
Uvaženi ministre, cenjeni saradnici ministra, poštovani potpredsedniče, koleginice i kolege, poštovani građani, Zakon o zdravstvenoj zaštiti je jedan od osnovnih zakona koji reguliše zdravstveni život naših građana i uz Zakon o zdravstvenom osiguranju zaista predstavlja temelj zakonodavne aktivnosti pa samim tim iz njega proističe i praksa koja obezbeđuje zdravstvenu zaštitu i sigurnost građana na ovom planu. Izmena i dopuna zakona su uvek više nego značajne za naše građane, zapravo za sve nas jer smo svi mi potencijalno pacijenti a ove izmene i dopune zakona o kome ćemo danas govoriti i te kako se odnose na pacijente, jer se tiču kadra, dakle, nastavnika, saradnika koji se sada tretiraju kao zdravstveni radnici, tiču se mogućnosti u kojima neko otpočinje svoj rad u zdravstvu, posebno kada su u pitanju osobe visokog obrazovanja, tiče se zdravstvenih ustanova i to jednog dela zdravstvenih ustanova koje se u našoj kulturi doživljavaju kao posebno značajne. Verovanje svih naših građana da je nešto jako čisto, jako kvalitetno kao apoteka i vrlo bitno i tiču se i tog segmenta. I naravno tiču se dozvola za rad lekara koji u određenim okolnostima nakon edukacije stiču ponovno pravo da se bave svojom zdravstvenom funkcijom. Sve izmene i dopune zakona koje su predložene i koje se nalaze u tekstu pred nama su zapravo mogućnost da se zdravstvena zaštita podiže na viši nivo s jedne strane. S druge strane, da zaštita prava pacijenata, da na najkvalitetniji način dobiju ovu zaštitu bude i te kako dobro uređena. Pitanje je da li je možda vreme za reformu zdravstvenog sistema višeg i dubljeg nivoa je sigurno pitanje koje je jako značajno i ima mnogo onih koji dobro poznaju zdravstvenu problematiku i politiku i smatraju da jeste vreme. Svesni smo da bez reformi sistema osiguranja nema suštinskih reformi u zdravstvu, a takođe svesni činjenice da reforme zdravstvenog, odnosno sistema obrazovanja mogu doći na dnevni red kada zemlja bude ekonomski još stabilnija i kada zapravo korisnici zdravstvenih usluga budu mogli na različite načine da rešavaju ovo pitanje, jer očigledno je da sistem zdravstvenog osiguranja kako sada funkcioniše, jeste u skladu sa materijalnim mogućnostima pacijenata, odnosno korisnika usluga. Na šta se sve odnose ove izmene i dopune? Rekli smo pre svega na ustanovu apoteku. Propisom kojim je regulisan rad u apoteci i kontrolisan rad u apoteci predviđeno je da je nadležnost, odnosno ingerencija tome Ministarstva zdravlja pa logično da predmeti prometa u apoteci i oni koji nisu lekovi i koji nisu medicinska sredstva, dakle hrana za decu, razni kozmetički preparati, dijetetski preparati budu popisani od iste istance, od ministra, i da na taj način se obezbedi kvalitet rada. Ono što se od apoteka možda očekuje u narednom periodu, jer su one od pre nekoliko godina u poziciji da smo možda tu napravili prvi korak izjednačavanja privatnog i državnog zdravstva, pacijent može da koristi svoj recept i u privatnoj apoteci ako je ta apoteka ispunila određene uslove i ako je Republički fond za zdravstveno osiguranje sa njom napravio određeni ugovor, sada se pravi jedan drugi korak, mogućnost da zaista ono što se nalazi u apoteci bude pod kontrolom i da ima karakter zdravstveno prihvatljivog, tolerantnog, dozvoljenog. Ne može se u apoteci naći roba, odnosno ne može se prometovati predmet koji nije adekvatan za samu suštinu zdravstvene ustanove i zbog toga je ova izmena da to ne bude komora, nego da ministar donosi spisak svega onoga što se može naći u apoteci, sasvim opravdan i mislim da je sasvim logično da ćemo se jednoglasno složiti da prihvatimo ovu izmenu i dopunu zakona. Drugi bitan momenat odnosi se na zdravstvene radnike i to najobrazovanije zdravstvene radnike, čiji status do sada nije bio rešavan i ni ovom izmenom neće biti potpuno rešen. Naime, nastavnici i saradnici medicinskih fakulteta, dakle, svih zdravstvenih fakulteta, tu se misli na stomatologe i na farmaceute i na medicinske biohemičare, ne samo na lekare koji učestvuju u nastavi, dok obavljaju nastavu, dok rade u praktičnom smislu svoj posao i uče studente i te kako se bave zdravstvenom delatnošću. Zapravo realizuju zdravstvene usluge i predmet izmena ovog zakona je da u jednom tripartitnom odnosu zdravstvena ustanova, medicinski fakultet, odnosno fakultet medicinskih nauka čiji nastavnik ili saradnik radi i RFZO naprave pismeni akt kojim će regulisati međusobna prava i obaveze. Ovo je izvanredan porok i mislim da je Ministarstvo zdravlja napravilo izvanredan napor da zajedno sa Ministarstvom obrazovanja, sa zajednicom medicinskih fakultet, zajedno sa ostalim subjektima koji učestvuju u ovome pokaže model kako se mogu rešavati i mnogo krupnija pitanja. Na primer upisna politika. Dakle, neće moći ni jedno ministarstvo samo da rešava krupne probleme ni zdravstva ni obrazovanja, nego zajednički sa komorama, sa Srpskim lekarskim društvom, sa zajednicom medicinskog fakulteta i na ovom primeru, na ovoj izmeni zakona, Ministarstvo zdravlja je zaista položilo ispit i pokazalo da je ta saradnja više nego moguća i dalo nam predlog izmene koji kaže da će se zdravstvenim radnikom smatrati svaki nastavnik ili saradnik koji obavlja zdravstvenu funkciju na klinici ili van klinike. Ako je obavlja, onda će se ta zdravstvena usluga i finansijski na određeni način vrednovati i to od Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje. Detalje o tome kako će to ići biće dogovoreni između ova tri subjekta koja sam pomenula. Ono što je dalje jako značajno, to je da upravo ovom izmenom pokušavamo na jedinstven način i mislim da ćemo uspeti da rešimo zapravo način finansiranja nastavnika i saradnika medicinskih fakulteta, koji je vrlo različito rešen na različitim fakultetima. Ono što je jako važno, to je da razumemo da naši studenti kad uče, oni istovremeno zapravo gledaju određenu realizaciju zdravstvenih usluga i učestvuju u njoj. Oni naravno ne mogu biti za to finansirani, ali njihovi učitelji treba da budu na način da će određena suma novca fonda biti doznačena medicinskim fakultetima, fakultetima medicinskih nauka. To će biti sopstvena sredstva fakulteta i iz njih će se finansirati u skladu sa Zakonom o visokom obrazovanju, nastavnici i saradnici. Ima onih koji su već na odboru juče izrazili određene rezerve u odnosu na ovakav način. Mislim da nisu u pravo zbog toga što je ovo prvi pokušaj da se na kvalitetan način i jednoobrazno za celu Srbiju počne rešavati problem tzv. „dvojnog radnog odnosa“ nastavnika i saradnika medicinskog fakulteta. Treća izmena koja je predmetna i o kojoj ćemo ovih dana razgovarati je zapravo vezana za činjenicu ko to samostalno može u zdravstvu raditi kad završi fakultet? To je neko ko je obavio staž, pripravnički staž i položio stručni ispit. Kako smo određene i sugestije i direktive i obaveze iz evropskog zakonodavstva prihvatili kada smo akreditovali visoke škole, odnosno medicinske fakultete, mi smo u završne godine studija ovih fakulteta uneli neuporedivo više praktičnog rada nego što je to bilo ranije. Ono što jeste činjenica, to je da naši vrhunski stručnjaci kada nažalost odlaze iz Srbije, priznaje se da su više nego stručno obrazovani, ali da im je ponekada nedostajalo malo veštine, a u medicini je veština jako važna. To je ispravljeno programima i kako sada na završnim godinama studije, zahvaljujući zaista izvanrednom razumevanju Ministarstva obrazovanja da se kadrovske promene u prethodnom periodu upravo završne godine programa studiranja u našoj zemlji, sasvim je logično da se ne mora kroz pripravnički staž ponovo to isto raditi. Svi oni koji su završili fakultete medicinskih nauka, dakle farmaceuti, stomatolozi, lekari, medicinski biohemičari, imaće staž po predlogu ovog zakona u trajanju od šest meseci, a ne neki godinu dana, neki šest meseci, što je sasvim dovoljno. Iza toga mogu polagati stručni ispit i nakon položenog stručnog ispita mogu samostalno raditi. Ono što je takođe važno, to je da oni koji će raditi u zdravstvu, a imaju visok stepen obrazovanja i nisu završili fakultete medicinskih nauka, defektolozi, psiholozi i drugi saradnici, medicinski saradnici, njima ostaje staž od godinu dana jer oni zapravo u toj svojoj završnoj godini studija nemaju onoliko prakse koliko ovi iz medicinskih disciplina i ovaj predlog je više nego logičan i dovodi do jednog reda i razumevanja šta je to zapravo u praksi, samostalnoj praksi fakultetski obrazovanog mladog čoveka, potrebno da bi na najkvalitetniji način odgovorio potrebi da njegov pacijent ima pravo na najkvalitetniju zdravstvenu zaštitu u skladu sa najvišim stepenom znanja i naučno-istraživačkog i kliničko-praktičnog. Naravno, još jedan segment kojim se bave izmene i dopune, tiče se tzv. „dozvola za samostalni rad“ lekara, stomatologa, farmaceuta, medicinskih biohemičara. Kada oni to mogu samostalno raditi? Rekla sam već kada završe pripravnički staži polože ispit i u narednih sedam godina mogu samostalno raditi, ali su u obavezi upravo zbog građana, zbog pacijenata da budu kontinuirano edukovani. Šta znači kontinuirana edukacija? Za oblast u kojoj rade ovakvo obrazovani kadrovi, moraju kontinuirano sticati znanja koja se postižu i dostižu u našem istraživačkom i kliničkom svetu širom naše planete, a ne samo u našoj zemlji. To se događa kroz kontinuirane medicinske edukacije. Nakon sedam godina, ti najkvalitetniji ljudi, jer, dozvolićete, mislim da nisam subjektivna, mislim da najvredniji mladi ljudi ipak upisuju, između ostalog, i ove fakultete koje smo pomenuli, medicinski, farmaceutski, stomatološki, dakle, ti mladi ljudi sve vreme moraju kontinuirano sticati svoje znanje. Mi smo odluku o tome doneli i u postojećem zakonu je predviđeno da se za sedam godina može steći određeni broj bodova kroz kontinuirane medicinske edukacije, kako bi se zanovile tzv. licence ili dozvole za samostalni rad. Imali smo do sada jednu prilično rogobatnu formulaciju u zakonu da neko može raditi i pod nadzorom ako to nije učinio. Znate, neko ko je toliko obrazovan i njegov rad pod nadzorom je nešto što je potpuno neprihvatljivo. Čovek mora samostalno raditi. Da bi samostalno radio, mora imati verifikaciju toga da je pratio i inovativna znanja i da ih je ugradio u svoju sopstvenu stručnu ličnost i da ih primenjuje. Dakle, kontinuirane edukacije su zaista neophodne. Juče smo na Odboru za zdravlje imali i mišljenja da nije neophodno imati formu kontinuiranih edukacija, ali zemlje regiona, zemlje Evrope i standardi kojima težimo zaista na tome insistiraju i mislim da nema lekara koji ne oseća za potrebno da u okviru svoje oblasti dođe do najsavremenijih informacija i da ih primenjuje u praksi. Kroz kontinuirane edukacije, poštovane koleginice i kolege, mi zapravo garantujemo sigurnost našim građanima da sve ono što se u svetu dogodi, a može biti na korist njihovog zdravlja, možemo i sami da primenjujemo, podižemo nivo ugleda naših najstručnijih ljudi i zaista prilazimo onoj generaciji savremenih stručnjaka koji mogu na najviši mogući način da obave sve što je u skladu ne samo sa Zakonom o zdravstvenoj zaštiti, nego u skladu sa potrebom da prava pacijenta nikada budu ugrožena. Možda je najveći doprinos ovih izmena i dopuna zakona upravo u tom segmentu. Pacijent ima pravo, a podsetila bih, da je pacijent svako ko ode i po savet, a ne samo onaj ko treba da bude operisan ili rehabilitovan, ima pravo da se leči na najsavremeniji način. To ne možemo drugačije obezbediti nego tzv. licencama koje se na sedam godina obnavljaju. Šta je naša realnost pokazala i gde nas je život malo demantovao? Bilo je onih kolega koji ovu zakonsku nisu na najmarljiviji način propratili. Radili su svoj posao, ali nisu vodili računa o tome da svake godine pribave određeni broj poena kroz različite oblike edukacija, i zbog toga smo sada u situaciji da treba na neki način da nas realnost natera da zakonom damo mogućnost i tim vrednim mladim ljudima da mogu da ostvare pravo da dalje samostalno rade. Da li je to dobro ili loše? Sigurno je da je lekarski kadar takav, i kadar zdravstvenih radnika visokog obrazovanja takav, da u ovom momentu taj predlog koji je sada potpuno nov, da se daje mogućnost da se polaže ispit ako se nisu pribavili neophodni bodovi kroz kontinuirane edukacije, šansa za sve one kolege koji to zaista nisu u prethodnom periodu od sedam godina uradili, ali je ujedno i prilika da, evo i mi, predstavnici građana, razgovaramo vrlo otvoreno o tome da lekari, bez obzira što jesu najvredniji, najpre mladi ljudi, a kasnije najvredniji stručnjaci ovog društva, moraju imati i poštovati određenu formu u interesu pacijenata, koja će omogućiti veću sigurnost i samih pacijenata. Način na koji će se formirati komisije pred kojima se polaže, način na koji će sami zdravstveni radnici ići na ta polaganja će biti određen podzakonskim aktom i jeste u ingerenciji ministra i mislim da je to jako dobro, jer ministar nijedan akt ne donosi tako što sedne pa sam nešto napiše. On konsultuje određena stručna tela, stručne službe, zajednicu medicinskih fakulteta, konsultuje sve one koji zapravo najbolje poznaju tu problematiku. Zbog toga mislim da su ove izmene i dopune zakona vrlo značajne, da predstavljaju početak ili pokušaj da se reformski karakter zdravstvenog sistema, ne globalno, jer to nije u ovom momentu moguće, ali segmentarno počne da uređuje. Mislim da je jako dobro što je najveći broj poslanika već u komunikacijama i razgovorima o tekstu ovog zakona zapravo konstatovao da je Ministarstvo zdravlja u pravom momentu napravilo dobar korak. U ime pacijenata, u ime svih nas koji, u nekim okolnostima ćemo biti pacijenti, htela bih da iskreno zahvalim svima koji su dali doprinos u sastavljanju ovog teksta, jer je on korak dalje u rešavanju krupnih problema koje zdravstvo još uvek ima. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Ljiljana Kosorić.
Zahvaljujem. Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, gospodine Vekiću sa saradnicima, kolege i koleginice, poslanici SPO i DHSS podržaće Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koji se danas nalazi u skupštinskoj proceduri po hitnom postupku. Mišljenja smo da je on samo uvod u dalje reforme zdravstvene zaštite, posebno primarne zdravstvene zaštite, zdravstvenog osiguranja, Zakona o komorama zdravstvenih radnika, a očekuje se i pravilnik o relicenciranju i pravilnik o kontinuiranoj medicinskoj edukaciji. Predlog ovog zakona jasno će definisati tri oblasti u kojima je do sada bilo nelogičnosti. Prva oblast je da je preciziran pojam zdravstvenog radnika, nastavnici ili saradnici fakulteta zdravstvene struke koji izvode nastavu iz kliničke prakse i iz kliničkih predmeta u zdravstvenoj ustanovi, u skladu sa propisima o visokom obrazovanju, kao i nastavnici, odnosno saradnici fakulteta zdravstvene struke koji ne izvode nastavu iz kliničkih predmeta, a pružaju zdravstvene usluge u zdravstvenim ustanovama, smatraće se zdravstvenim radnicima. Istim članom propisano je da se sporazum zaključuje između zdravstvene ustanove iz plana mreža, fakulteta zdravstvene struke i RFZO, da se ovi odnosi uređuju, da se uređuju prava i obaveze u vezi sa pružanjem zdravstvenih usluga iz obaveznog zdravstvenog osiguranja. Šta konkretno u praksi definišu ovi članovi zakona? Pre svega, jasno se definiše status profesora, ujednačenost plata profesora na ma kom univerzitetu u zemlji bio, način plaćanja zdravstvenih ustanova, objedinjuje se da plate kroz sporazum između zdravstvenih ustanova iz plana mreža fakulteta zdravstvene struke i RFZO, i druga oblast, ujednačuje se pripravnički staž za zdravstvene radnike. Pripravnički staž za zdravstvene radnike sa visokom stručnom spremom traje šest meseci i ovde su sada obuhvaćeni, pored doktora medicine, i doktori stomatologije i diplomirani farmaceuti. Treća oblast je da se jasno definiše princip obnavljanja licence zdravstvenih radnika koji nisu ispunili uslove za obnavljanje licence. Sada je zdravstveni radnik dužan da podnese zahtev za polaganje licencnog ispita nadležnoj komori u roku od 60 dana pre isteka licencne godine, tj. licencnog perioda. Kada govorimo o ovom zakonu, izmeni člana 191, moram istaći, po profesiji sam lekar pedijatar, te sam i lično, kao i većina kolega širom Srbije, svesna da razvoj zdravstvene struke i nova dostignuća zahtevaju stalno usavršavanje zdravstvenih radnika i saradnika i to nije problem. Kolege uglavnom nisu protiv kontinuirane medicinske edukacije, jer to rade od kad su završili studije ili specijalizaciju ili subspecijalizaciju. Problem dolazi od strane komore, tj. komora, pa i Lekarske komore koja proteklih godina nije bila lekarska, barem tako nije doživljavana, već neko nedodirljivo i nepristupačno telo koje je tu da bi plaćali članarinu, a u činjenju i ne činjenju poteza bilo je dosta nelogičnosti i neprofesionalnosti koje su i ostavile posledice. Nepošteno bi bilo ne pomenuti da su se u toku ove godine bitno promenile stvari na bolje u samoj Lekarskoj komori, oseća se jedan profesionalizam, pa tako raste i uverenje da će komora biti ne samo strukovno udruženje, već i legitimni zastupnik svih zdravstvenih radnika, što i govore predstojeće reforme koje se odnose na Pravilnik o licenciranju, Pravilnik o kontinuiranoj medicinskoj edukaciji. No, Zakon o komorama nije danas tačka dnevnog reda, ali preduslov za dalje reforme i donošenje drugih zakona su upravo izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti koji se nalazi danas na dnevnom redu, te će poslanici SPO i DHSS u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik dr Branko Đurović. Izvolite, gospodine Đuroviću.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre zdravlja, predstavnici Ministarstva zdravlja, dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, poštovani građani Srbije, na današnjoj plenarnoj sednici raspravljamo o predlozima Zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti u devet članova. Prvi član propisuje da ministar zdravlja, a ne Lekarska komora, donosi i uređuje akt kako da funkcionišu apoteke. Pored prometa medicinskim sredstava, lekova na malo, ovaj akt uređuje i promet nekih drugih supstanci, neke u vidu hrane za decu, alimentarnih suplemenata i drugih sredstava koji podižu nivo zdravstvene zaštite našeg stanovništva. Sledeći član propisuje da nastavnici i saradnici fakulteta zdravstvene struke, koji obavljaju svoje predavačke funkcije iz kliničkih predmeta u zdravstvenim ustanovama, na osnovu Zakona o visokom obrazovanju, imaju status zdravstvenih radnika. Treći deo ovog predloga Zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti tretira naše kolege koji su završili svoje osnovne studije na medicini, stomatologiji i farmaciji. Na osnovu njihovih statuta, znači na završnim godinama, studenti imaju praktični rad u trajanju od šest meseci. To se po njihovom diplomiranju nastavlja u vidu obaveznog lekarskog staža isto u trajanju od šest meseci. Do sada je to bilo vezano za doktore medicine, a sa ovim predlogom zakona to će važiti za doktore stomatologije, diplomirane farmaceute i diplomirane farmaceute medicinske biohemičare. Znači, imaćemo jedan praktični rad u trajanju od godinu dana gde će naši studenti imati priliku da podignu praktični nivo svojih veština, a ne samo teoretski nivo vezan za određena znanja. Četvrti segment govori o kolegama koji iz raznoraznih razloga nisu u mogućnosti da obnove licencu. Postoji sada licencni ispit gde kolege stiču mogućnost da polože i da nastave svoj rad u zdravstvenim ustanovama iz plana mreže Republike Srbije ili u privatnim ordinacijama. Ja bih se ovde zadržao na krucijalnom predlogu, a to je predlog, odnosno stvaranje mogućnosti da nastavnici i saradnici fakulteta zdravstvenih usluga koji obavljaju klinička predavanja, kliničke vežbe u zdravstvenim ustanovama imaju status zdravstvenog radnika. Ja sam neurohirurg u Kliničkom centru Srbije i redovni profesor Medicinskog fakulteta Univerziteta u Beogradu. Na osnovu postojećeg zakonskog okvira, ja koji radim u neurohirurškoj klinici nisam zdravstveni radnik, nego prevashodno prosvetni radnik koji edukuje lekare, odnosno studente medicine do svog diplomiranja, koji edukuje lekare u postdiplomskoj nastavi, da li je to nivo magisterijuma, odnosno sada mastera, ili doktorskih studija i na nivou njihovih kliničkih specijalizacija, odnosno subspecijalizacije. Sa ovim predlogom zakona konačno nastavnici i saradnici fakulteta zdravstvenih usluga dobijaju nešto što je stvarno vezano za zdrav razum, a to je da su istovremeno i zdravstveni radnici. Sredinom ove godine formiran je na nivou Narodne skupštine pododbor u sklopu Odbora za finansije koji je razmatrao izveštaje o javnim revizijama od strane pojedinih naših institucija, od strane DRI. Pododbor je napravio, praktično sproveo prvu svoju sednicu 10. juna ove godine i njegov osnovni zadatak je bio da se reši radno-pravni status nastavnika i saradnika fakulteta zdravstvenih usluga. Na ovoj sednici bili su gosti ministar zdravlja, predstavnici Ministarstva prosvete, predstavnici republičkog zakonodavstva i praktično od tog datuma počinje rešavanje problema nastavnika i saradnika fakulteta zdravstvenih usluga, i to nije jednostavan posao. To je kompleksna problematika koja je, ne poslednjih godina, nego poslednjih decenija stavljana ispod tepiha. Sledeći sastanak ovog pododbora je bio devet dana kasnije, znači 19. juna ove godine. Tada je donet zaključak. Pored ministra zdravlja bili su tu ministar prosvete i ministarka državne uprave i lokalne samouprave. Na ovom sastanku od 19. juna ove godine donet je zaključak da Ministarstvo zdravlja formira svoju radnu grupu koja će započeti raspravu i dati predlog kako da se reši radno-pravni status nastavnika i saradnika prevashodno medicinskih fakulteta. Radna grupa Ministarstva zdravlja je počela sa svojim radom i prvi sastanak je bio 27. jula ove godine. Predsednik Radne grupe je aktuelni predsednik SANU, koji je inače bivši dekan. Takođe, članovi Radne grupe su aktuelni rektor Beogradskog univerziteta, koji je isto bivši dekan Medicinskog fakulteta Univerziteta u Beogradu, i sadašnji aktuelni dekan. Znači, osobe koje su apsolutno involvirane u problematiku i koji su imali validni kapacitet da iznesu probleme i da predlože određene mere kako ti problemi da se razrešavaju. Takođe, u sklopu ove radne grupe bili su predstavnici Ministarstva zdravlja i republičkog zakonodavstva, kao i predstavnik Narodne skupštine. Sledeći sastanak Radne grupe je bio 11. septembra ove godine i kao rezultat ovog poslednjeg sastanka Radne grupe izašao je predlog. Problematika je kompleksna, ali prvi korak treba i mora da napravimo, a to je da se nastavnici i saradnici medicinskih fakulteta, odnosno fakulteta zdravstvenih usluga promovišu i definišu, prevashodno definišu, kao zdravstveni radnici. To nije završetak rada radne grupe Ministarstva zdravlja, to je tek početak, ali je bilo neophodno da se napravi prvi korak. Poslanički klub Socijaldemokratske partije Srbije će u danu za glasanje, sa zadovoljstvom podržati Predlog ovih zakona. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem se, gospodine Đuroviću. Reč ima narodna poslanica Olena Papuga, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Izvolite, gospođo Papuga.
Hvala potpredsedniče, ministre Lončar sa saradnicima, Ministarstva zdravlja, Liga socijaldemokrata Vojvodine će u skladu s tim da li ćete usvojiti ili ne naše amandmane, tako i glasati za ove izmene zakona. Ja sa samo pitam, ako će ove izmene zakona doprineti tome da se naši radnici ne iseljavaju, da ne odlaze iz ove zemlje, onda će oni stvarno biti podržani u svakom pogledu. Mislim da je to dugoročno pitanje i da jednostavno ne znam koje izmene zakona i koje uređenje našeg zdravstva bi pomoglo tome da naši zdravstveni radnici ne odlaze iz ove zemlje, a znamo da je samo od početka 2015. godine dozvolu o dobroj reputaciji, koja je neophodna za zaposlenje u inostranstvu tražilo čak 1000 lekara, a ne zna se ni koliko je to medicinskih sestara, dok je u 2012. godini istu ovu potvrdu tražilo samo njih 200. Znači, govorim o tome da našu zemlju masovno napuštaju zdravstveni radnici i da ćemo možda doći do toga da za nekoliko godina nećemo imati, ne samo dobre lekare, nego i dobre medicinske sestre. Ponižavajuće niske plate sestara, stagniranje u razvoju sestrinstva, neregulisano visoko školovanje, izostavljanje adekvatnog nagrađivanja, pravih vrednosti jesu ključni razlozi što zdravstveni radnici odlaze iz naše zemlje. O tome više ne bih govorila, jednostavno znamo svi šta se dešava u našem zdravstvu, ali pošto poslednjeg četvrtka ne dolaze ministri u Skupštinu, svoje izlaganje bih posvetila jednom pitanju i molim vas da mi odgovorite na njega. Tiče se visoko obrazovanih sestara. Znači, moje pitanje se odnosi na studente tj. visoko obrazovane medicinske sestre koje su stekle zvanje diplomirani organizator zdravstvene nege na Medicinskom fakultetu u Novom Sadu, Univerziteta u Novom Sadu. Od 2003. godine su na Medicinskom fakultetu, pored studija medicine, stomatologije i farmacije otvoreni i studijski programi, osnovne akademske studije zdravstvene nege 240 bodova, i strukovne studije zdravstvene nege 180 bodova. Iz budžeta Republike Srbije se svake godine izdvajaju sredstva za 70 studenata na akademskim studijama, a na strukovnim se školuju 30 samofinansirajućih studenata. U obrazovnom sistemu je pronađeno rešenje za visoko obrazovane medicinske sestre, gde one u skladu sa stepenom obrazovanja imaju definisan koeficijent i shodno tome odgovarajuću nadoknadu za svoj rad. Problem postoji u kliničko-bolničkoj praksi gde još uvek nisu prepoznati njihovi stručni nazivi i oblast rada nakon završenih studija, niti propisani opštim aktima Republike Srbije, a samim tim ne postoji mogućnost izdavanja licenci kao visoko obrazovanih medicinskih sestara. Prema istraživanjima čije je podatke objavio Republički zavod za statistiku, u Republici Srbiji 70% svih usluga u zdravstvenoj zaštiti obavljaju medicinske sestre. Inače, u Srbiji, prema podacima Komore medicinskih sestara i tehničara imamo samo 0,3% visoko obrazovanih medicinskih sestara, dok je taj postotak u Evropi gotovo 70%. Poslednjih godina, veliki broj visoko obrazovanih sestara, koje je država školovala odlazi u inostranstvo, pa se postavlja pitanje – da li je osnovna ideja akademskog školovanja da se osnaži sestrinska struka ili da školujemo kadar za izvoz? Komora medicinskih sestara i tehničara Srbije je više puta upućivala Ministarstvu zdravlja predloge za rešenje tog problema, a poslednji put 2.10.2015. godine je uputila Ministarstvu zdravlja, Ministarstvu državne i lokalne samouprave, predloge i sugestije na tekst radne verzije kataloga radnih mesta u zdravlju od dana 25.09.2015. godine. U tim predlozima ministarstva se može videti da fakultet tj. akademske studije zdravstvene nege u trajanju od četiri godine i postignutih 240 bodova nisu obuhvaćeni novom sistematizacijom. Pozivajući se na usvojena dokumenta kada je reč o zdravstvenoj zaštiti, kao što je Strategija o pridruživanju EU, kao i Evropska direktiva o obrazovanju medicinskih sestara, postavila bih vam pitanje. Zašto se ne rešava problem sa kojim se susreću visoko obrazovane medicinske sestre, a to je da je još uvek njihovi stručni nazivi i oblast rada nakon završenih studija nisu prepoznati, niti propisani zakonom i opštim aktima Republike Srbije, pa samim tim nemaju mogućnost dobijanja licence za rad, iako u šifarniku zanimanja postoji to njihovo zanimanje od 2010. godine? Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar dr Zlatibor Lončar. Izvolite, gospodine Lončar.
Prvo, zahvaljujem što ste primetili da radimo stvari koje će jednim delom doprineti da postoji manje interesovanja za odlazak u inostranstvo i ovo je samo jedan deo toga, vezano i za staž, vezano i za licenciranje i za sve one stvari, da se od njih ne pravi problem ovde u Srbiji, tako da je to samo jedan deo. Ovo pitanje koje ste vi postavili nema veze sa ovim zakonom i sa ovim o čemu danas pričamo, ali moram da vam kažem da mi to već rešavamo. Reći ću vam kako, već je u radnoj verziji nacionalni katalog i nacionalna kvalifikacija, čime će biti sve ovo regulisano i te škole prepoznate i priznate, jer po sadašnjim zakonima moraju ove stvari da se urade, da se uspostavi i katalog i nacionalna kvalifikacija, da bi to sve bilo u sistemu. Druga stvar, da kažem, to samo ne zavisi od Ministarstva zdravlja, u to je uključeno Ministarstvo državne uprave i Ministarstvo prosvete, jel to ne može samo jedno ministarstvo da donese. Ali, ponavljam, to je već u radnoj verziji. Svi ti koje ste pomenuli da su pisali Ministarstvu, oni su apsolutno uključeni i komore, i udruženja u rešavanje tog problema i ne samo tog, nego svih problema koji mogu da doprinesu poboljšanju stanja u zdravstvu.
Zahvaljujem gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik Blagoje Bradić.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre, koleginice i kolege, poštovani građani, kao što su kolege do sada već više puta ponovile, pričamo o Zakonu o zdravstvenoj zaštiti i par izmena. Jedna od tih izmena se odnosi na rad Lekarske komore i obnavljanje licence. Čuli ste već da će dosta lekara u Srbiji biti u problemu, jer nema dovoljan broj bodova za obnavljanje licence, posle sedam godina važnosti i da je ovo iznuđen korak, kako bi mogao da se nastavi kontinuiran rad u srpskom zdravstvu, da postoji taj licencni ispit koji će bliže odrediti, precizirati Ministarstvu, nadam se i organizovati tako da svi oni koji nisu ispunili uslove u dogledno vreme, mogu da pristupe polaganju tog ispita kako bi mogli samostalno da nastave rad. Deo oko apoteka nema potrebe obrazlagati. To je nešto što je dobro i što treba da radi Ministarstvo. Mislim zato što uređuje ceo rad te struke, pa je dobro da i ovaj dopunski deo tih proizvoda koji ulazi u apoteke se određuje na listi Ministarstva. Oko statusa univerzitetskih profesora i saradnika i prevođenje zdravstvenih radnika, razumeo sam da je krovni zakon, okvirni zakon i da će to jasnije biti određeno i precizirano podzakonskim aktima. Materija je vrlo kompleksna, vrlo složena, vrlo osetljiva zato što sa jedne strane imate ljude koji stvarno zaslužuju da budu adekvatno nagrađeni, a sa druge strane imate Republički fond i vrlo je interesantno kako će Ministarstvo rešiti način plaćanja usluga na fakultetu, ali verujem u sve one kadrove, što je rekla prof. Slavica, iz struke koje će se uključiti u izradu toga da će to biti na najbolji način i zadovoljstvo pacijenata rešeno. Ono za šta bih ja iskoristio, gospodine ministre, vaše prisustvo u sali, je to da se približava nova budžetska godina i ja bih u par napomena sugerisao da uložite napore da pred Vladom tražite povraćaj 2% od doprinosa koji treba da pripadnu zdravstvenom osiguranju kako biste vi, fond, bili uspešniji, efikasniji, kako biste imali sredstva koja ste imali i kako bi nivo zdravstvene zaštite i prava pacijenata ostao na nivou, uz vaš trud verovatno, i bio bolji. Par napomena. Znate da je u budžetskoj 2014. godini fond fonda bio, Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje 236 milijardi. Da je projektovan na 215,7 milijardi zbog smanjenja tih 2%, ali da je posledica sveukupne štednje u državi doprinela da to smanjenje stope doprinosa 90,3% sa 165,9 milijardi, koliko je bio prihod fonda od zarada, poreza na zarade u 2013, 2014. godini, u 2015. godini padne na 125,3 milijarde, što je 40 milijardi manje. Ruku na srce, država je, tj. Ministarstvo finansija odvojilo 30 milijardi u budžetu, ali je to nedovoljno da pokrije nivo obaveza i prava iz obaveznog zdravstvenog osiguranja koje je bilo projektovano, kažem, u 2013, 2014. godini na 236 milijardi. Ono što je još interesantno je obaveza uplata doprinosa po članu 22. Zakona o zdravstvenom osiguranju, koje obuhvata negde oko milion i 300 hiljada građana Srbije i koji je do 2014. godine bio projektovan na 12 milijardi, što je nekih 120 evra po osiguraniku. U ovoj godini do prvih šest meseci je taj projekcija na 530 miliona što je frapantnih četiri evra po stanovniku. Te vas ja molim da uložite autoritet i napor kako bi republičke finansije tj. Ministarstvo finansija na adekvatan način sagledalo oblast kojom se vi bavite, jer ja razumem sveopštu štednju, ali Ministarstvo finansija treba da razume potrebu zdravstva Srbije i da je to sistem koji ako se uruši ili nešto se zaljulja vrlo teško vraća u prvobitno stanje. Ministarstvo funkcioniše i srpsko zdravstvo funkcioniše, ali sa ovakvim smanjenjem pitanje je šta je granica izdržljivosti i do kog stepena može da se to podnese. Ja vam se zahvaljujem.
Reč ima ministar Zlatibor Lončar. Izvolite.
Hvala vam na dobronamernim savetima. Samo hoću da vas obavestim da smo u najozbiljnijim razgovorima sa Ministarstvom finansija i stvarno se nadam da ćemo imati dovoljno novca za sve one potrebe koje su neophodne da ovaj sistem funkcioniše i da naši građani, da naši zaposleni u zdravstvu budu zadovoljni. Za sada mogu toliko da vam kažem. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mladen Grujić. On je odustao. Onda, reč ima narodni poslanik Dušan Milisavljević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, gospodine Lončar, poštovani saradnici iz Ministarstva zdravlja, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je jedan zakon iz zdravstvene zaštite, tj. jedna manja izmena nekoliko članova iz Zakona o zdravstvenoj zaštiti i uvek kada je tema zdravstvo mislim da je pažnja i javnosti, a i pažnja svih naših narodnih poslanika izražena. S obzirom da, ko god želi da vodi državu Srbiju, ko god želi da vodi reforme u Srbiji, ko god želi da postigne ekonomski boljitak u Srbiji mora da shvati da mora da ima zdravu naciju, mora da ima jasan i dobar sistem zdravstvene zaštite i u nekoliko članova koji se ovde menjaju, dopunjuju ja bih prvo krenuo od ovog, kada, nadležnosti što se tiče apoteka preuzima Ministarstvo zdravlja. Mislim da tu nema spora povodom tog člana i te izmene. Ono što ja želim da istaknem vama da bih možda i preporuku dao s obzirom, što se tiče apoteka, to je po meni okej, ali samo Ministarstvo zdravlja izmenama pre nekoliko godina je ostalo uskraćeno kontroli hrane. Ministarstvu je ostavljeno samo mogućnost da kontroliše vodu i da kontroliše dečiju hranu. Šta je sa ostalom hranom koju naši građani konzumiraju svakog dana? Šta je sa kontrolom na granicama? Šta je sa kontrolom u unutrašnjosti? Mislim da je to jedna tema koja bi morala da traži odgovor vašeg resornog ministarstva i zahteva da se te ingerencije vrate medicinskoj struci, jer ko god kaže – pa da, ali ta hrana je hrana i ona treba da bude pri Ministarstvu poljoprivrede. I ja ću vam reći da se lično ne slažem sa tim. Nisam se slagao ni kada je ta izmena bila jer kada stoka prestane da bude praktično živa, kada ona pređe u prerađivačke pogone, kada bude u rafovima prodavnica, ona postaje hrana, a najbolje o tome vodi računa instituti za javno zdravlje i najbolje vode računa o tome medicinska struka. Mislim da je to nešto što je potrebno da se u narednom periodu izmeni i da građani Srbije imaju bolju i veću sigurnost ko kontroliše, kako se kontroliše, šta to mi jedemo i kakvog je kvaliteta to što mi jedemo u našoj državi. Što se tiče izmena člana Zakona o zdravstvenoj zaštiti kada je u pitanju komora, puno stvari imam tu da vam u ime poslaničke grupe DS kažem. Mislim da je dobro što smo reosnovali Lekarsku komoru 2006. godine, da je to jedno esnafsko udruženje lekara, koja je bila prekinuta za vreme komunizma, što nije dobro, nije imala snage da se očuva i odupre komunističkoj vlasti i to je nešto što trebamo svi zajedno kao lekari da negujemo jer je ta komora jako važna za našu struku, važna za razvoj zdravstvene svesti naših lekara i građana. U samom startu kada pričamo o jednom problemu, kada nas je ministar izvestio da jedan broj lekara nije sakupio dovoljan broj kreditnih poena i da ćemo imati problem jer neće dobiti licencu, želim da vam skrenem pažnju na stvarnost i realnost. Sama ta praktično inicijativa sakupljanja poena, kredit poena i ta neka post edukacija se lično meni kao profesoru medicinskog fakulteta ne sviđa. Ne sviđa mi se zato što se ona svodi u nekim situacijama samo dolaskom na neki koktel i preuzimanje neke diplome i formalno je tako lekar ispunio tu jednu normu i on tako može da dobije kredit poene. Ne, ideja o kredit poenima i ideja o kontinuiranoj medicinskoj edukaciji je nešto što je dobro, nešto što usavršava naš medicinski sistem i zdravstveni sistem. To je tekovina zapadno-evropskih i američkih država gde je lekar primoran da kroz jedan ozbiljan rad usavršava svoje znanje, da ne stane sa učenjem kada završi specijalizaciju nego da ulaže sebe zarad boljeg lečenja svojih pacijenata, da mora jednostavno da pohađa te instrukcione kurseve, da mora da pohađa kongrese na kojima će učestvovati, a ne kao što se trenutno u Srbiji radi u većini slučajeva, gde ćete imati priliku da odete gde se ne kontroliše da li ste učestvovali, da li ste imali neko predavanje, da li ste imali neku diskusiju, nego čisto dođete fizički jedan dan ili jedan minut, uzmete kredit poen i vratite se. Mislim da je i to jedna anomalija gde moramo kao ministarstvo, vi kao Ministarstvo zdravlja, ali i Lekarska komora da shvatite da nije samo pribiranje novca od kotizacija za određene seminare važna, nego da je važna upravo ova svrha da vi edukujete lekare, da proveravate njihovo znanje. Ne znam šta bi mi mogli kroz Lekarsku komoru i Ministarstvo zdravlja da nametnemo da se napravi unifikacija pružanja zdravstvenih usluga i u Subotici, i u Vranju, i Kniću i u Crnoj Travi. Reći ću vam da se mnogi centri različito ponašaju prema određenoj dijagnozi, različito se ponašaju u medicinskom pristupu. Da li je zbog neadekvatne i nesrazmerne praktično medicinske opreme, a ja lično mislim i pored opreme da je i medicinsko znanje, da je zavladao u nekim manjim centrima malo i strah, lekari se ne usuđuju za neke intervencije da rade. Tako da moramo da radimo. Ukoliko klinički centri, tercijalne zdravstvene ustanove primete da se iz određenog centra šalju neke banalne stvari, a šalju se banalne stvari, veliki broj lekara jednostavno neće preuzeti odgovornost, staviti potpis ili staviti skalpel na čoveka nego je lakše da napišu uput i da ga proslede Beogradu, Nišu ili Novom Sadu. Mislim da moramo da povedemo računa na kontinuiranu edukaciju u jednom ozbiljnijem obimu, u jednom svrsishodnijem obimu gde bi se lekari stvarno edikovali, gde bi se lekari kroz sakupljanje kredit poena angažovali da dopune to svoje znanje. Možda i broj od 20 i nešto kredit poena je veliki. Možda je problem i za male sredine, male opštine koje imaju veliki broj seoskih ambulanti pa nemaju dovoljan broj lekara, nemaju čak ni para, ali nemaju dovoljan broj kadra da oni mogu da pošalju nekog da se edukuje u Beograd ili Niš na neki seminar ili kurs, tako da je on fizički primoran. Ne može on iz Crne Trave da dolazi čak do Leskovca, a kamoli da dođe do Niša ili Beograda. To su sve dileme koje nam otvaraju praktično ovaj prvi korak Lekarske komore, koja je krenula 2006. godine da radi. Na nama je kao zdravstvenoj struci obaveza, vama svakako kao Ministarstvu zdravlja, Lekarskoj komori, kao esnafskom udruženju lekara, da nađe najbolji način kako da podigne taj kvalitet pružanja kontinuirane medicinske edukacije, sa ciljem da imamo kvalitetnije i bolje lekare, da imamo ujednačeno znanje u određenim oblastima medicine, kako bi oni to mogli da pruže građanima Srbije. Ono što sam nekoliko puta vama i ovde u Skupštini predlagao, predlagao sam i nekim drugim ministrima, ali oni to nisu čuli, vi ste barem saslušali, mislim da ste se čak i složili, u sklopu pridruživanja sa Evropskom unijom moramo da usaglasimo i program specijalizacija sa evropskim normama i evropskim specijalizacijama. Kod nas, nažalost, to nije slučaj. To Komora treba zajedno sa medicinskim fakultetima, tj. Zajednica medicinskih fakulteta zajedno sa vama i sa Ministarstvom prosto bi trebalo da povuče taj korak. Evo, daću primer, kroz primer vam navodim anomalije, ORL specijalizacija u Srbiji traje četiri godine, a u EU traje pet, u Americi traje pet, pa nemoguće da smo mi pametniji, pa sve savladamo za četiri godine, a ovi Amerikanci i ovi Evropljani su malo lenji, pa im treba pet godina. Ono na šta više akcenata treba da stavimo, to je na praktičnom radu. Dobro je da se edukacija radi pri komorama na instrukcionim kursevima, ali je potrebna reforma sistema i prosvete i medicinskih fakulteta i same zdravstvene zaštite, da lekarima, kao što je u Evropi i Americi, da posle treće godine vi njega usmeravate da li će on ići ka internističkim granama ili će ići ka hirurškim granama. Nisu ni svi lekari spremni da uđu u operacionu salu. Mnogi se lekari i onesveste kada vide krv, mnogi se lekari jednostavno opredeljuju za neke druge specijalizacije, tako da usaglašavanje sa evropskim standardima što se tiče specijalizacije, usaglašavanje njihovim standardima, da oni više akcenata daju praktičnom radu. Nažalost, mi imamo takav program koji tera decu, tera studente medicine da oni non-stop uče i oni uče. Ta deca koja upisuju medicinske fakultete sa ponosom kažem da su to najpametnija deca i da su to najpametniji gimnazijalci koji završavaju medicinske fakultete, kao što je moja uvažena profesorka Slavica Đukić Dejanović rekla, vrlo lako bez problema na zapadu se priznaju te diplome i ta deca zauzimaju ta neka radna mesta, ali sam svedok da kada završe fakultet, kada dobiju diplomu lekara, kada budu na ulici, kada imaju pacijenta koji se onesvesti, koji ima anafilatičku neku reakciju ili kada ima epilepsiju ili kada ima infarkt, pitanje je da li oni mogu jednostavnu ampulu da otvore, a znaju šta je infarkt miokarda, znaju šta je epilepsija, znaju sve, ali teoretski, praktično ne znaju jednu ampulu da otvore, tako da više akcenata na tom jednom praktičnom radu, da promenimo taj šablon ponašanja. Pričamo da je naša edukacija najbolja, mi imamo, uprkos svemu, uprkos brojnim nedaćama, imamo jedan od najboljih edukativnih sistema što se tiče zdravstva i medicinskih fakulteta, to sa ponosom kažem, ali je potrebno da shvatimo da deci treba da pružimo mogućnost da praktično rade, da kada dođu na vežbe na medicinske fakultete da mogu da uđu u operacionu salu, da mogu da ušiju kompresu, da mogu da uhvate pea, da mogu da uhvate pincetu hirušku. To su stvari koje ne koštaju puno, samo je potrebna dobra volja da im se omogući, a to puno znači. To je jedan od načina kako da ih vežemo i kako da ih zadržimo u Srbiji, da im pokažemo da su oni nama dobrodošli, da brinemo o toj deci i to je i obaveza Lekarske komore, a ujedno je i obaveza samog resornog ministarstva. Ono što takođe želim, kada se nastavnici medicinskih fakulteta, to je treći član izmene ovog zakona, daje im se naziv zdravstveni radnici, to je nešto što sam puno puta pročitao, ovaj član izmene zakona, i mogu da vam kažem da jeste dilema, nije jasno ovde sve rečeno, ali bar ja nisam lepo, jasno razumeo. Mi jesmo zdravstveni radnici i nijedan lekar, nijedan hirurg ne može da kaže da je on nešto drugo nego zdravstveni radnik, ali profesori fakulteta, profesori univerziteta su profesori. Oni edukuju mlade lekare, oni edukuju studente stomatologije, medicine, farmacije i ostalih visokostrukovnih studija i oni su profesori. Oni postaju zdravstveni radnici kada uzmu skalpel, oni postaju zdravstveni radnici kada krenu da leče pacijente u ambulanti, a u edukativnom smislu oni su ipak profesori fakulteta, profesori univerziteta i mislim da ta jedna razlika u igri reči mi nije bila jasna, ukoliko je ona usmerena ka rešavanju tog jednog višedecenijskog, jedne zavrzlame i Gordijevog čvora oko primanja profesora medicinskih fakulteta. Sa ponosom ću opet reći da sam prof. Medicinskog fakulteta u Nišu i mogu da vam kažem da profesori medicinskih fakulteta imaju najveću i najredovniju proveru znanja, znači od asistenta, docenta, vanrednog profesora i redovnog profesora, vi imate kontinuiranu proveru znanja, gde ste primorani da se edukujete, da pišete radove, da objavljujete knjige, da objavljujete monografije, da učestvujete na simpozijumima, da držite poziv na predavanje. To je krem našeg društva, to je krem zdravstvene struke. Moja molba i ukazivanje na ovu problematiku je da ne ponizimo te ljude. Oni su u glasačkom telu jako mali broj, nema ih 700, 800 u glasačkom telu. Čak će mnogi lekari reći – ma šta, oni primaju dve plate. Ne moraju profesori da primaju dve plate, ali mora da se uvaži taj njihov višedecenijski rad i ulaganje i odricanje i od porodice, odricanje od nekog privatnog života. Smatram da ćete napraviti grešku ukoliko se to svede da se izjednači sa platom specijaliste i da profesor i specijalista budu u istom rangu. Nisu u istom rangu, svako ima iste prilike u Srbiji da se edukuje, svako ima iste šanse u Srbiji da napreduje. Neki to mogu, neki to ne mogu, dajte da ove najpametnije ljude koji imaju titule, da im pomognemo da povuku državu Srbiju, da edukuju mlade lekare i studente u još većem žaru i da ne bude praktično neko spušten na neki nivo i bude izjednačen sa nekim. To su neke stvari koje sam želeo da vam kažem. Ono što je u okviru edukacije i tog jednog rada, hteo sam samo da se okrenem na neke anomalije praktično, nije u vašem mandatu, nego su se dešavale neke stvari nekih vanstandardnih usluga u zdravstvu i puno novinara i medija je to i ranije pitalo, skoro su pokretali tu temu. Želim sa ovog mesta da kažem da se ne slažem da u zdravstvu budu neke usluge kao što je da se dodatno naplaćuju neke usluge tipa popodnevni rad na magnetu ili popodnevni rad na skeneru ili popodnevni rad na ugradnju stenta. To su stvari koje su u opisu posla lekara i ukoliko ima građana koji su na listi čekanja, to nikako ne može da bude vanstandardno plaćena usluga. To su stvari koje su u okviru posla lekara i za koje mi primamo platu, tako da tu odbijam bilo kakvo povezivanje da to treba nešto dodatno da se plati. Ono što bih još želeo da vam kažem, kada pričamo o komorama, mi jesmo siromašna država i imamo jako loš ekonomski trenutak u Evropi i u svetu, a i u Srbiji. Dešavaju se anomalije gde se rezultati određenih bolnica, laboratorijske analize, dijagnostičke metode skenera, magnetne rezonance ili nekih drugih dijagnostičkih metoda ne priznaju iz centra u centar. Da li će to da dođe neko iz Leskovca sa nekim analizama, pa će to neko u Nišu da kaže – ne, ko zna šta su ovi Leskovčani radili, mi ćemo to dodatno da uradimo u Nišu, pa onda šaljete pacijenta za Beograd, pa onda Beograđani kažu – hajde mi to ponovo da uradimo. To su stvari koje su loše, koje koštaju budžet države Srbije, koje koštaju poreske obveznike. Takođe sam želeo da skrenem pažnju i na potrošnju i neprihvatanje analiza iz privatnih laboratorija, iz privatnih institucija. Tu treba da se napravi izjednačavanje, pošto pričamo da hoćemo da izjednačimo državno i privatno zdravstvo i da omogućimo tom sektoru koji postoji da uđe praktično u naš državni sistem zdravstvene zaštite. To su stvari koje sam danas želeo da vam kažem. Mislim da svi zajedno treba da shvatimo, koristim svaku priliku da kažem da SAD nisu najjače što imaju najjaču vojsku i najjaču ekonomiju, nego su najjače zato što od deset vodećih svetskih univerziteta imaju sedam na svom kontinentu i svojom zemlji, da je nešto što je najvrednije što Srbija ima nauka, to su ti profesori, to je to zdravstvo koje moramo da čuvamo. Profesorka Đukić, ponavljam i dva puta je citiram već, je rekla da naša deca, naši lekari se bez problema zapošljavaju. To je zadatak ove generacije političara da pokušamo da tu našu pamet zaustavimo, jer mnoge fabrike su prodate, mnoge fabrike su uništene. Dajte tu pamet koju imamo da sačuvamo, da ona leči građane Srbije, da ona pomaže nama, da ona vuče ovu Srbiju u prosperitet i u boljitak, a ne da olako gledamo kako oni prolaze i odlaze za Ameriku ili Nemačku koje oberučke prihvataju tu našu najpametniju decu. Time ću završiti, sa molbom da se mnogo više pažnje posveti mladim lekarima, da im se omogući da ostanu u Srbiji, da im se omogući da lakše nakon završenog fakulteta dobiju posao i specijalizaciju. Hvala vam puno.
Hvala. Reč ima ministar Zlatibor Lončar. Izvolite.
Krenuću od ovog poslednjeg. Što se tiče mladih lekara, blizu 1.000 lekara smo primili u poslednjih godinu i po dana. Mladih lekara koji zaslužuju, koji su bili na konkursu, koji nisu po ne znam kakvim vezama, nego su javno, transparentno primljeni u Republici Srbiji. Tu se nećemo zaustaviti, biće primljeni i drugi, i ne samo oni, nego i medicinske sestre i medicinski tehničari, da ispravimo ono stanje u koje smo došli, koje smo zatekli. Vi najbolje znate u kakvoj smo situaciji bili i u kakvoj smo trenutno situaciji sa specijalistima i koliko oni imaju godina i da li ćemo uspeti da stignemo, jer ste sami rekli da specijalizacija minimum pet godina traje, a pet godina mora da prođe da bi vi imali. I kad završi tih pet godina, njemu treba i dodatno da bi stekao iskustvo i slično. Znači, maksimalno se borimo i maksimalno radimo da ostvarimo sve. Ljudi to vide, ljudi to primećuju i želim da vas obavestim da se javljaju naši ljudi iz inostranstva da se raspitaju, vratili bi se. Ne možemo da im damo platu koju imaju tamo, ali za neke normalne uslove oni bi se ljudi vratili i već se i organizuju. Gledaćemo da organizujemo, da napravimo da im približimo to šta možemo posebno za te ljude koji su se dokazali i koji su prešli svoju egzistenciju, koji sada imaju neki drugi motiv, da budu ovde i da pomognu. Vezano za kontrolu hrane, već par meseci pregovaramo sa Ministarstvom poljoprivrede. Ne bežimo od tog problema i naš predlog je, tj. predlog Ministarstva zdravlja je da to bude zajednička komisija i Ministarstvo zdravlja i Ministarstvo poljoprivrede. To je naš zvaničan stav i nadam se da će do toga doći. Što se tiče organizacije skupova i bodova, u pravu ste jednu stvar, ali odgovornost je na onome ko to organizuje i koga prijavi da je dobio bodove. Pa, ne može niko od nas da ode tamo i kaže – znate, ovo me dajte bodove, ovome ne dajte, ovaj se pojavio samo na koktelu, ovaj se nije pojavio. Ja bih vas podsetio, na svakom tom kursu, predavanju, ili kako god, vi na početku dobijete test jedan. Organizator mora da preuzme odgovornost, da isprati kome je dao test, ko popunjava test, a kad se vraća test, ko vraća test. Na kraju treba da se to pregleda. Vi znate kako to ide, ko to odobrava, ko to organizuje i šta se tu radi. Znači, samo treba ljudi da rade svoj posao i ništa više. Ako je neko već izdvojio vreme, ako je izdvojio novac za akreditaciju, za sve, onaj ko je to organizovao, ko je to naplatio i sve, on mora da snosi odgovornost za ovo i da kaže da li neko zaslužuje da dobije te bodove ili ne zaslužuje da dobije bodove, da li je ispunio ono što treba. Mislim da tu svi moramo da apelujemo na te ljude i gde god vidimo takav primer da pozovemo i da kažemo da se te stvari ne dešavaju, nego da ide onako kako je stvarno propisano. Što se tiče specijalizacija, mi već ozbiljno radimo na promeni zakona uvođenjem i novih specijalizacija, a i promenom postojećih, ali radimo sa svim nadležnima, sa udruženjima, sa komorama i sa svima, tako da očekujem da samo dođe na red da se radi. Što se tiče zdravstvenih radnika, vi to sigurno znate, svake godine dođe državni revizor i kaže – ljudi, ovo ne može. To traje, kako kažu, preko 30, a neki kažu da traje i 60 godina. Dragi ljudi, nešto traje 60 godina i svi su stavljali to pod tepih. Kad god se poteglo to pitanje, dođe državni revizor i kaže – ljudi, da li je normalno da radite na klinici, da ste i direktor klinike, a da nemate radnu knjižicu na toj klinici, niste radnik toga, nego se vodite na fakultetu? Ljudi, kako je to moguće? Znači, 60 godina niko nije hteo da uđe. Nemojte da mislite da može konačno rešenje odjednom da bude. Uključite sve, rektora, predsednika Akademije nauka, dekane fakulteta, poslanike sve, pa dajte da izađemo. Nemojte da ovo guramo pod tepih. Iz toga proizilazi milion stvari, ali nećemo to da izbacimo, jer kaže – stani, radili ste, napravili ste nešto. Pa, vi se bre ne vodite uopšte na klinici da radite, vi se vodite na fakultetu, a primate dve plate. Kako? Svi – nemojte to, pustite to, nemojte to da dirate. Evo, mi sad uzeli to da rešavamo. Dakle, ovo je prelazno rešenje, dok ne napravimo konačno rešenje. Nismo mi previše pameti da ćemo mi sad da izmislimo neko najbolje rešenje, ali videćemo gde je najbolji model u Evropi. Idemo u EU, dajte da vidimo kako je to regulisano, dajte da bude transparentno. Ovo što smo sad uradili, hajde da uvežemo to. Ne možete da radite negde, a da se ne vodite da radite tu, a primate plate, a radna knjižica na drugom mestu. Nema nikakve logike. Sad moramo da imamo taj trojni ugovor. Onde gde radite, da vas RFZO prepozna i da ste na fakultetu. Ne vidim ništa sporno, sve će to da vam se obračuna i imaćete jednu jedinstvenu platu. Mislim da je to krajnje korektno. To svi treba da vide, svi treba da znaju. To treba da bude objavljeno svuda, ko koliku platu ima, šta radi, koliko radi. Ono što želim da vas obavestim, a što će biti velika stvar, ja mislim da sutra potpisujemo ugovor konačno za IT za celu Srbiju. To je onaj tender koji je bio, koji je trebao da bude šest miliona evra, ali je završen za tri miliona evra. Konačno sutra potpisujemo, posle svih žalbi svih pametnih onih koji su pokušavali na sve načine da to spreče, što nam donosi za par meseci da imamo, ja se nadam do sredine sledeće godine, a već smo trebali da imamo da nije te birokratije, jedinstven sistem u Srbiji, da vi odavde možete da uđete i da vidite gde se šta radi u zdravstvu. Više od toga ne može. Izvolite, vidite koliko se troši, koliko se radi, šta imamo na stanju, šta nemamo na stanju, ko gde radi i ko je šta. Šta je bio problem i do sada? Znači, to su neke ozbiljne stvari. Opet kažem, ovo nije definitivno rešenje, ovo je prelazno rešenje, da ne kršimo zakon. Šezdeset godina se krši zakon, ali pomozite svi da napravimo konačno rešenje. Dajte neke primere, ako znate gde se to pokazalo dobro i dobro funkcioniše. Znate šta nam je strategija? Da ne kršimo zakon, da imamo jedinstven obračun. Sledeća stvar koju ste pomenuli je prekovremeni rad. Pomenuli ste primere cete, magnetne rezonance. Ne može da bude prekovremeni rad na cete i magnetne rezonance, jer tu imamo ljude koji čekaju. Znači, to ne može. Ali, podsetio bih vas jednu stvar, Republička stručna komisija ukinula je naplatu epiduralne anestezije, gde je bilo od bolnice do bolnice, ovaj hoće da naplati, ovaj neće, ovaj mora. E, ne naplaćuje se nigde, to je procedura koja mora da se radi, koju prepoznaje fond, koju vidi fond i koju plaća fond. Nema je ni u okruženju, nema je nigde, nema više. Ne da mi tražite – te ćemo da je povećamo, te ne možemo da dovedemo od kuće, radi nam samo njih dvoje, radi samo njih troje. Pa, to je do direktora klinike. Šta je bio problem da obučite ljude da rade? Jesu li toliko zauzeti? Nisu sigurno. Mislim da je to u suštini bilo ono što ste vi pitali. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Darko Laketić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovani saradnici ministra, uvažene kolege narodni poslanici, pre nego što krenem sa svojim izlaganjem, ja bih se osvrnuo na nekoliko pomenutih stvari iz ranijih izlaganja. Prvo, apsolutno se ne bih složio da je ovde reč o manjim izmenama zakona. Zašto to kažem? Zato što ukoliko jednim zakonom konačno regulišemo nešto što nije bilo dosad regulisano zakonom, a vidimo da je reč ovde o platama fakultetskih nastavnika, mislim da nije reč ni o kozmetici, ni o malim izmenama. S druge strane, ja apsolutno edukaciju i sve ono što je vezano za stručno usavršavanje lekara, i ne samo lekara već zdravstvenih radnika, ne smatram malom izmenom. Takođe, ne bi se složio oko informacije koju sam dobio, koju sam čuo danas od nekih poslanika, da se edukacija svodi na puko pohađanje nekih skupova sa koktelom ili ne, nebitno je, jer evo zašto smatram da to nije tako. Zato što mislim da smo jedno lepo izlaganje čuli juče na Odboru za zdravlje od kolege Kneževića, koji je još kao profesor boravio devedesetih godina u Americi i prvi put se susreo sa kontinuiranom medicinskom edukacijom, zato što tada u našoj zemlji nije bilo zvanične edukacije tog tipa, da je bilo obavezno pohađati. Poenta te priče je da se u savremenim zemljama, dakle, u zemljama zapada, već odavno sprovodi kontinuirana medicinska edukacija, na način na koji mi to pokušavamo danas da uradimo, i ne samo pokušavamo, već mislim da relativno kvalitetno i radimo. Drugi razlog za koji mislim da ova tvrdnja nije tačna jeste ta - da bi određeni zdravstveni radnik dobio određeni broj poena, on ne mora samo da pohađa skupove i bude fizički prisutan na određenom skupu. On može da objavi naučni rad ili stručni rad u domaćem ili stranom časopisu, može da bude izlagač na stručnom sastanku ili kongresu, može jednostavno da objavi prikaz slučaja iz svoje kliničke prakse. To su sve načini da on dobije bodove. Mislim da u tom procentualnom delu, govorim sad o analizi i Lekarske komore, da takav broj poena zaista nema mali udeo u toj ukupnoj masi poena zdravstvenih radnika. Ono što sam hteo danas reći jeste da poslanici SNS zaista izražavaju danas zadovoljstvo zato što je zdravstveni zakon danas u skupštinskim klupama. Ovo kažem zato što smatram da kada je zdravstvo i zdravlje u pitanju, najčešće se ne ponašamo kao narodni poslanici, već se ponašamo i iz nas izlazi sve ono duboko ljudski. Ja ovaj zakon i današnji Predlog zakona u stvari i posmatram kao jednu iskrenu želju predlagača da ono što je prepoznato u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, a što nije bilo dobro, da se u narednom periodu i izmeni. Ukratko ću sumirati nekoliko najznačajnijih izmena u zdravstvenom sistemu, u nekom, da kažem, relativno kratkom periodu. Ono što je značajno jeste da je u proteklih godinu dana došlo je do smanjenja liste čekanja za oko 15%. Složićete se, to je veliki napredak. Taj napredak tumačim mnogo boljim upravljanjem i mnogo boljom organizacijom zdravstvenog sistema. Jer, činjenica je da ekonomskih podsticaja nije bilo. Dakle, ovde se praktično sve svodi na jedan zaključak da adekvatnim i boljim upravljanjem možemo povećati efikasnost. Naravno da tu ima prostora za dalji napredak, ali i ovaj podatak je više nego relevantan. S druge strane, takođe pozdravljam trend nabavke nove, savremene opreme, koje od našeg zdravstva u određenim segmentima stvaraju možda i regionalne lidere. Konkretno, pomenuću nabavku „gama noža“, koji će, ja mislim, zaista napraviti od Srbije regionalnog lidera u lečenju određenih ontoloških oboljenja. Takođe, koliko znam, gospodine ministre, da je i nabavka novih linearnih akceleratora u toku i upravo nabavka te opreme će olakšati zaista tegobe i olakšati lečenje mnogim obolelima od onkoloških bolesti. Ono gde ja mislim da ima prostora za takođe dalji napredak jeste prevencija jesu skrinizi, naročito u onim oblastima i kod onih malignih bolesti gde je procenat obuhvata manji. Jer, složićete se, siromašne zemlje moraju da forsiraju prevenciju. Tamo gde je relativno manje novca, gde se relativno manje novca izdvaja za zdravstvo, tamo i treba da bude najbolja prevencija jer je to najbolji način da u nekoj perspektivi praktično i smanjimo izdavanje za zdravstvo. Ono što takođe mogu da pohvalim i gde mislim da je napravljen jedan značajan pomak jeste dostupnost zdravstvene zaštite. To smo postigli formiranjem budžetskog fonda za lečenje lica obolelih od retkih bolesti, ali i usvajanjem „Zojinog zakona“. Na taj način, činjenica je da smo povećali broj dece i mladih koji su upućeni na lečenje u inostranstvo. Vratiću se sada konkretno na predloge izmena zakona o kome govorimo. Prvim članom koji govori o izmeni zakona menja se organ koji je ovlašćen za donošenje akata kojim se uređuje oblast snabdevanja građana dijetetskim suplementima, sredstvima za održavanje higijene i čistoće, dečjom hranom. Upravo ovaj član smatram apsolutno prirodnim. Zašto? Zato što je Ministarstvo to koje uređuje tu oblast i Ministarstvo je upravo to koje je odgovorno šta će biti predmet prometa u apotekarskoj ustanovi. Dakle, sam član mislim da je takav i tako je formulisan da apsolutno ne bi smelo da ima nikakvih primedbi. Uređivanje delatnosti apoteka se, dakle, u potpunosti uređuje aktima koje donosi ministar, kao i za sve druge oblasti zdravstvene zaštite, jedna jasna i čista situacija. Ono što smatram da je možda i najznačajniji deo ovog predloga zakona jeste činjenica da se prvi put uvodi zakon u oblasti regulisanja zarada fakultetskih nastavnika, i ne samo zarada. Ovde će se po prvi put na osnovu ugovora, odnosno trojnog sporazuma - između RFZO, s jedne strane, i medicinskog fakulteta i klinika, dakle, zdravstvenih ustanova, napraviti jedan ugovor kojim će se definisati prava i obaveze zaposlenih nastavnika koji su i nastavnici, ali i zdravstveni radnici u okviru svojih kliničkih centara. Mislim da na ovaj način dobijamo prvo zakonitost rada tih ljudi, dobijamo sve ono što do sada nismo imali ponuđenim rešenjem ovoga zakona. Isto tako, mogu reći da će se regulisati način plaćanja zdravstvenih usluga koje oni pružaju, kao i raspolaganje sredstvima koje fakulteti stiču na taj način. Ovaj predlog zakona, u ovom smislu i u ovom članu, vidim kao opštu regulaciju, dakle, opšte regulisanje ovog problema, a da će se detaljna regulacija ovog problema, dakle, sve ono što nije opisano članom ovog zakona, biti regulisano podzakonskimaktima i na taj način dodatno definisati ova problematika. Slažem se sa gospodinom Bradićem kada on kaže da je reč o kompleksnom problemu zato što je zaista problem takav da se zahteva adekvatna koordinacija i Ministarstva zdravlja i Republičkog fonda i svih zdravstvenih ustanova i mislim i ne sumnjam da će problem biti na adekvatan način rešen, govorim sada o podzakonskim aktima. Što se tiče ovog dela Predloga zakona koji reguliše obavljanje obaveznog pripravničkog staža, mogu reći da dosadašnji zakon, dakle, važeći zakon, je tu oblast regulisao na selektivan način. Selekcija u tom smislu mislim da nije dobra. Zašto? Pa, doktori medicine su obavljali pripravnički staž u trajanju od šest meseci, dok su ostali zdravstveni radnici ostalih struka obavljali pripravnički staž u dužini od godinu dana. Mislim da nije dobro, iz razloga što su svi zdravstveni radnici u okviru programa, fakultetskog, studijskog programa, na završnoj godini već imali dobar deo onog sadržaja pripravničkog staža i na taj način je bilo zaista suvišno da određeni zdravstveni radnici obavljaju staž u dužini od 12 meseci. Mislim da se na ovaj način ispravila ta nepravda prema zdravstvenim radnicima koji nisu doktori medicine, a visokog su obrazovanja. Isto tako, ono što je mene naročito obradovalo jeste jedna činjenica, a to je da je većina ovih predloga u ovom zakonu urađena i napravljena u skladu sa dogovorom sa nadležnim komorama, u skladu sa dogovorom sa Srpskim lekarskim društvom, dakle, sa esnafskim organizacijama, sa relevantnim institucijama. Mislim da komunikacija na tom nivou Ministarstva sa svim ovim organizacijama koje sam pomenuo mora da izrodi kvalitet. S druge strane, ko bi zajedno sa Ministarstvom zdravlja krojio zakon, krojio zdravstvenu politiku, osim onih kojih se taj zakon svakako i tiče? Što se tiče postojeće regulative koja reguliše oblast licenciranja, mogu reći da u članu koji pominje da kada zdravstveni radnik nije obnovio licencu, nije skupio dovoljan broj poena za obnavljanje licence, u zakonu koji je trenutno važeći, on definiše i da nakon isteka licencnog perioda ukoliko nije skupio dovoljan broj poena i nije obnovio licencu on može da radi pod nadzorom. Mislim, da to rešenje kao što sam pročitao, nema ga nigde u regionu, što je vrlo bitno jer moramo da pratimo ne samo region već i Evropu, ali s druge strane postavlja se jedno pitanje svrsishodnosti takvog rada, takvog lekara, takvog zdravstvenog radnika. Ako zdravstveni radnik ne može zakonski da operiše, ne može da bude izabran lekar, ne može da izda lek, ne može da napravi magistralni lek u galenskoj laboratoriji, čemu onda da mu se omogućava pravo da on praktično radi pod nadzorom. Postavlja se pitanje šta bi on uopšte i radio, koje bi poslove obavljao, a npr. on je doktor medicine. Tako da sam Predlog zakona govori o tome da ova institucija rada pod nadzorom se ukida što apsolutno mislim da je valjano upravo iz ovih razloga koje sam pomenuo, a sa druge strane ostavlja se mogućnost zdravstvenom radniku koji nije stekao dovoljan broj poena za obnovu licence da u roku od 60 dana, što mislim takođe da je više nego dovoljan period za obnovu licence, ukoliko se zdravstveni radnik dovoljno pripremi učenjem za tu obnovu, da on obnovi licencu i da na taj način nastavi svoju profesionalnu karijeru. Mislim, da je ovde pre svega reč o tome da moramo da razmišljamo o zdravstvenom sistemu. Na ovaj način je ministarstvo, a ja to tako tumačim, htelo da pre svega unapredi zdravstveni sistem time da lica koja nisu htela da se edukuju ili nisu ni na koji način želela da prikupe taj dovoljan broj poena, dakle, reč je o edukaciji, da im se da šansa da isprave tu grešku, ali u slučaju da oni to ne žele da isprave, mislim, da u svakom slučaju rad pod nadzorom ne bi bio rešenje u svakom smislu. Ono što je takođe bitno vezano za ovaj zakon, za ovaj član o kojem sada govorim, jeste da su se desile neke od olakšavajućih okolnosti vezanih za zdravstvene radnike. Konkretno, broj bodova godišnjih koji trebaju oni da skupe se smanjio sa 24 na 20. S druge strane, moguće je prenošenje bodova iz godine u godinu. Sve su to razlozi olakšavajući, olakšavajuće okolnosti za zdravstvene radnike da pre svega shvate edukaciju na jedan sasvim drugačiji način u jednoj sasvim drugačijoj dimenziji nego što je to možda danas, a to je da je nama stručno usavršavanje neophodno, da je naša struka, zdravstvena struka takva da ukoliko ne pratiš medicinske tekovine, novine u zdravstvu, tehnologiju, napredak u samoj tehnici i u dijagnostici ostaješ u prošlosti. Ono što je još bitnije, sada se zakonski sve to reguliše da onaj ko ne prati razvoj medicine, razvoj nauke u nekoj perspektivi može da ugrozi zdravlje pacijenata. Upravo na ovaj način ministarstvo ne dozvoljava da prava pacijenta i zdravstveni status bude na bilo koji način ugrožen, jer zdravstveni radnici koji ne obnavljaju svoje znanje, koji se ne edukuju i to ne validiraju odgovarajućim sertifikatima definitivno ne mogu da rade pod nadzorom. Priznaćete još jednom da suština nije u pukom skupljanju poena. Suština je u jednoj permanentnoj edukaciji i učenju, to je suština. Suština je u sopstvenom usavršavanju čiji jedini mogući rezultat mora da bude bolji zdravstveni sistem, unapređenje zdravstvenog sistema, zadovoljniji pacijenti, to je suština izmene. To je suština skupljanja poena, odnosno edukacija. Nadam se da ovo o čemu pričam, a to je edukacija ne može da bude ostavljena na volju i savest zdravstvenom radniku već mora biti obaveza opet u cilju unapređenja zdravstvene zaštite. Smatram takođe da je ovo zakon na koji ćemo biti ponosni i kada izađemo iz skupštinskih klupa. Isto tako smatram da na ovaj način, ovim zakonom adekvatno regulišemo edukaciju, licenciranje. Po prvi put regulišemo sam proces rada i zarade zaposlenih fakultetskih nastavnika. Naravno, ja to danas činim u ime svih mojih kolega naprednjaka kojima je napredak u državi, u ovom slučaju u sistemu zdravstva primarni cilj. Hvala puno.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? (Ne.) Prelazimo na listu prijavljenih govornika. Prva na listi je Marija Jevđić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, kolege i koleginice narodni poslanici, donošenje izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti predstavlja potrebu za usklađivanjem sa evropskim zakonom i težnju ka integraciji sa evropskim institucijama. Donošenje ovih izmena i dopuna predstavlja evolutivni proces i modernizaciju u okviru zdravstva. U skladu sa reformama koje sprovodi Vlada, a za koju se zalaže JS i u skladu sa merama štednje prednost donošenja ovih izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti jeste činjenica da se vodi računa o poreskim obveznicima, ne stvaraju se dodatni nameti građanima Republike Srbije, što je složićete se jako bitno, već su sredstva za sprovođenje obezbeđena iz postojećeg budžeta Ministarstva zdravlja. Podržavanje ovih izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti JS još jednom pokazuju svoju odgovornost prema građanima Republike Srbije i brigu o njihovoj socijalnoj i zdravstvenoj zaštiti. Jedinstvena Srbija čvrsto stoji iza ovih izmena i dopuna jer je lako uočljivo koliko benefite donosi ljudima na koje se odnosi. U prilog tome stoji činjenica da su pri stvaranju ovih izmena i dopuna učestvovale sve zainteresovane strane na koje se ovaj akt odnosi. Prednost je u tome što zakon nije nametnut, već su zainteresovane strane usaglasile i postigle konsenzus u vezi sa odredbama u vezi ovih izmena i dopuna. U procesu saradnje učestvovali su Ministarstvo zdravlja, nadležne komore zdravstvenih radnika i zajednice medicinskih fakulteta. Prednost ovih izmena i dopuna zakona vidimo u članu 175. gde je predloženo smanjenje pripravničkog staža za zdravstvene radnike sa visokom stručnom spremom sa 12 na 6 meseci. Smanjenje staža je bitno zato što su zdravstveni radnici u toku završnih godina studija imali obaveznu praksu i fakulteti su se usaglasili sa potrebom da se staž zbog tih okolnosti smanji. Svi znamo da studije medicine traju dugu, da retko ko završava u roku, a već imaju obaveznu praksu i samim tim se omogućava da brzo stupe u radni odnos. Bitna novina ovih odredbi jeste što se u članu 198. briše stav 2. u kome je bila istaknuta mogućnost da zdravstveni radnici kojima je trajno oduzeta licenca vrše poslove uz nadzor drugog zdravstvenog radnika sa izdatom licencom. Predloženi zakon donosi novinu i mogućnost u visu licencnog ispita na osnovu člana 191, a odnosi se da zdravstveni radnik koji ne ispunjava uslove za obnavljanjem licence propisane ovim zakonom dužan je da podnese zahtev za polaganje licencnog ispita nadležnoj komori u roku od 60 dana pre isteka licencne godine. Zdravstveni radnik zapravo koji ne obnovi licencu pod uslovima propisanim ovim zakonom ne može obavljati zdravstvenu delatnost u zdravstvenoj ustanovi, odnosno privatnoj praksi i drugom pravnom licu iz člana 54. ovog zakona. Mislim da je ovo dobra odredba jer sprečava svaki vid zloupotrebe ili čak korupcije. Jedinstvena Srbija kao socijalno odgovorna stranka, odnosno poslanička grupa JS u danu za glasanje će podržati ovaj zakon kao i ostale predloge zakona koji se nalaze na dnevnom redu ovog zasedanja. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović. Nije u sali. Reč ima narodna poslanica Marjana Maraš, a neka se pripremi narodni poslanik Balša Božović. Izvolite gospođice Marjana Maraš.
Uvaženi predsedavajući Bečiću, uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SPS podržava usvajanje Zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti iz razloga što smatramo da će predloženim rešenjima doprineti jačanju održivosti i pravičnosti sistema zdravstvene zaštite. Predloženim rešenjima stvaraju se mogućnosti za dalje unapređenje zdravstvene zaštite i efikasniji rad zdravstveni ustanova i privatne prakse, kao i drugih pravnih lica koja obavljaju zdravstvenu delatnost. Takođe, ovim izmenama se kroz unapređenje organizacije zdravstvene službe unapređuje sam kvalitet zdravstvene zaštite i doprinosi se unapređenju prava pacijenata. Predložena rešenja predstavljaju rezultat saradnje Ministarstva zdravlja, nadležnih komora zdravstvenih radnika i zajednice medicinskih fakulteta. Imajući u vidu da Ministarstvo zdravlja propisuje i kontroliše uslove za rad apoteka, kao i da vrši kontrolu rada apoteka, potrebno je da ministar donosi akt kojim se uređuje šta sve može biti predmet prometa u apoteci. S toga se izmenom iz člana 1. ovog predloga zakona propisuje da pored prometa lekova i medicinskih sredstava na malo, apoteka može snabdevati građane i dečijom hranom, dijetetskim proizvodima, određenim vrstama kozmetičkih i drugih sredstava za zaštitu zdravlja u skladu sa aktom koji donosi ministar. Po zakonu koji je do sada važio akt je donosila nadležna komora. Na ovaj način uređivanje delatnosti apoteka se u potpunosti uređuje sa aktima koje donosi ministar,kao i za sve druge oblasti zdravstvene zaštite. Apoteka je zdravstvena ustanova u kojoj se obavlja farmaceutska delatnost na primarnom nivou i zaista bi bilo potrebno da se prepusti Ministarstvu zdravlja da svojim opštim aktom uređuje pitanje šta sve može, pored prometa lekova i medicinskih sredstava na malo biti predmet prometa u apotekama. Ova izmena treba da doprinese uređenju apotekarskog sektora. Evropsko apotekarstvo se razvilo pod uticajem arapskog apotekarstva. Prve apoteke za zalihama lekova nastale su u 13. veku u Italijii Francuskoj, a što se tiče Srbije, medicina i farmacija razvijale su se uporedo sa osnivanjem prvih srednjovekovnih bolnica na Hilandaru, Studenici i Dečanima. Međutim, prvu apoteku u Srbiji je otvorio diplomirani farmaceut iz Zemuna, Mateja Ivanović, koji se smatra rodonačelnikom srpske savremene farmacije. Već duži niz godina se apotekarski sektor Srbije suočava sa velikim teškoćama, stihijsko otvaranje apoteka, nelojalna konkurencija, neispunjavanje uslova po pitanju kadra, davanje enormnih popusta na pojedine lekove pri marži koja nije dovoljna da pokrije troškove rada apoteke. Srbija je jedna od retkih zemalja u kojoj se ne zna tačan broj apoteka, a prema evidenciji koju vodi komora, skoro 50% apoteka ne ispunjava uslove po pitanju kadra. Već duže vreme predstavnici Farmaceutske komore Srbije i pojedina stručna lica upozoravaju da bi trebalo jasno regulisati čime sve apoteke, osim prometa lekova i medicinskih sredstava, odnosno dečije hrane i dijetetskih proizvoda mogu snabdevati građane. Na taj način izbegli smo situaciju da nam apoteke u želji za što većom zaradom liče na samostalne trgovinske radnje sa mešovitom robom. Upliv velikog kapitala nefarmaceuta u apotekarsku delatnost koji po pravilu nemaju takav stepen odgovornosti, doprineo je ne samo stihijskom otvaranju apoteka i nelojalnoj konkurenciji između njih, već i bezkompromisnoj opstrukciji za donošenje bilo kakvih propisa koji predstavljaju osnov za uvođenje reda u apotekarski sistem Srbije. Nadam se da će taj red postići na ovaj način, tj. rešenjem gde Ministarstvo zdravlja opštim aktom uređuje šta sve može biti predmet prometa u apoteci. Posebno se državne apoteke suočavaju sa brojnim teškoćama u svakodnevnom radu i odlivom pacijenata u privatne apoteke, što državne apoteke dovodi u tešku materijalnu situaciju. Iskoristila bih ovom prilikom, ministre, da pohvalim rad apotekarske ustanove u opštini Vrbas, čiji je osnivač SO Vrbas. Opština Vrbas snabdevanja lekova i sanitetskim materijalom organizuje apotekarska služba koji ima jednu gradsku apoteku, jedan ogranak u samom gradu i još osam jedinica za izdavanje gotovih lekova. Svako naseljeno mesto ima po jednu jedinicu za izdavanje gotovih lekova. Oni su iz sopstvenih sredstava, uopšte se ne izdvajaju iz budžeta lokalnog sredstva za njihove materijalne troškove, renovirali kompletno sve jedinice za izdavanje lekova, rekonstrukciju uradili tih objekata, potpuno su opremljeni i povratili su poverenje građana u državne apoteke. Tako da, potpuno nema razlike kada je kvalitet pružanja usluga između pojedinih privatnih koje važe za najbolje i naše apoteke, čiji je osnivač lokalna samouprava. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se gospođice Maraš. Reč ima narodni poslanik Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, poštovani gosti, ono što jeste tema zakona, jeste prilika da se postave i neka pitanja na koja se nadam da ćemo dobiti odgovor, iako nisam kompetentan da govorim na ovu temu ovoliko koliko jesu naravno ljudi koji su bili ovlašćeni ispred poslaničkih grupa, konkretno profesor dr Dušan Milisavljević. Uz njegov blagoslov ću negde pokušati da ovu temu približim onim problemima koji se iz ugla građana smatraju najvećim danas u Srbiji i negde najznačajnijim. Kada su u pitanju licence, pre svega, za mlade lekare, uslovi za dobijanje licence koji po zakonu moraju da ispune ti mladi lekari i sami znate koliki je to veliki problem kada su oni u pitanju i znate koliki je problem danas, posebno u Srbiji, kada je zaposlenost kod mladih toliko niska daSrbija polako prednjači u Evropi po pitanju nezaposlenih mladih, ali i isto tako onih koji su zaista najobrazovaniji i oni koji odmah nakon završetka studija, nakon završetka specijalizacije polako traže budućnost ili sigurnost u nekoj drugoj zemlji, u nekom drugom sistemu. Kada su u pitanju, takođe, mladi lekari, imamo slučaj da su edukacije koje organizuju ustanove, odnosno koje su direktori ustanova dužni u svom godišnjem planu da organizuju, često su oni žrtve dugogodišnjih međusobnih odnosa kolega i često su oni ti koji ostaju uskraćeni na taj način za razne kongrese i konferencije, gde je edukacija u tom smislu mladim lekarima potpuno nedostupna. Ono što jeste istina, to je da DS i to potpuno iskreno i otvoreno, u prethodnim godinama propuštala da uradi, jesu upravo resori zdravstva i prosvete i to smo nekako uvek prepuštali nekim svojim koalicionim partnerima, počevši od 2000. godine u raznim vladama, do 2012. godine. Dakle, ono što jeste greška DS, to smo pokušali i mislim potpuno uspešno ispravili na primerima ljudi koji danas predstavljaju te dve oblasti, odnosno te dve politike. Profesor dr Miodrag Stojković i prof. dr Dušan Milisavljević jesu zapravo predstavnici te dve oblasti danas kada je u pitanju politika DS. U budućnosti ćemo sasvim sigurno rešavati na jedan sveobuhvatniji i mnogo bolji način nego do sada što su to radile razne vlade sve ove probleme i ne samo kada su u pitanju mladi lekari, već kada je u pitanju celokupni zdravstveni sistem. Prelazno rešenje, posebno kada su u pitanju duple plate, mislimo da ni jedna vlada ne treba da se zalaže za prelazna rešenja. Ključno moramo da imamo krajnja rešenja koja će na jedan veoma temeljan način rešiti sve ove probleme. Da li jeste ili nije moralno, ne želim da ulazim u to da neko prima dve plate, ali sasvim sigurno moramo da budemo svesni toga da su to ljudi koji najviše znaju. To su ljudi koji imaju najveće iskustvo u Srbiji i to su ljudi koji zapravo čine stub i temelj zdravstvenog sistema u Srbiji. Oni, je činjenica, nisu adekvatno plaćeni za svoj posao. Nisu adekvatno plaćeni iz prostog razloga što njihove kolege imaju višestruko veće plate i od zbira ove dve koje su oni imali u Republici Srbiji i vi to najbolje znate. Kada mladi lekari danas odlaze u Nemačku, Slovačku, Sloveniju, Švedsku, mnoge druge evropske zemlje, sami ste svesni koliki je standard tamo nekih profesora koji ovde vrše dva posla i sa svojim iskustvom zaista predstavljaju stub zdravstvenog sistema. Mi mislimo da to nije u redu. Danas je Srbija jedina zemlja u Evropi, koja je smanjila plate zdravstvenim radnicima. Neke su zamrzle, neke zemlje su odlučile da plate zdravstvenih radnika ostanu na istom nivou, ali mnoge zemlje u vremenima krize i u vremenima teških situacija, posebno u privredi, su plate zdravstvenim radnicima čak povećavale. To je činjenica. To je, naravno, podatak koji može da se proveri. Srbija, nažalost, nije imala osećaj, nije imala sluha da oni najstručniji budu zadržani danas u našoj zemlji. Kao što znate, građani imaju strahove. Jedan od najvećih strahova jeste od nemogućnosti lečenja. Ono što je činjenica jeste da se ova priča, koja se provlači godinama, godinama, a posebno sada u poslednjih tri do četiri godine, jeste da mladi lekari, i ne samo mladi, već i oni najstručniji, polako odlaze iz zemlje. Mi smo pričali o tome da je od 2012. godine do danas preko 100 hiljada ljudi otišlo iz Srbije. Među njima su i oni najstručniji, ne samo iz zdravstva, već i iz drugih oblasti. Taj strah od nemogućnosti lečenja kod građana je sve dublji i dublji i sve veći i veći, iz prostog razloga što se i na jedan medijski način ne stvara utisak da se radi na tome. Mislimo da je veoma važno upravo iz tog razloga da Vlada Republike Srbije, a sasvim sigurno će to uraditi i ne samo pomenuti stručnjaci iz DS i resorno zaduženi za ovu oblast, već svaka buduća vlada mora sveobuhvatno da reši ove probleme. Ne bih više da dužim, ali ono što očekujemo i ono što građani očekujemo nisu, ministre, prelazna rešenja. Moramo da imamo sveobuhvatna rešenja i moramo da imamo krajnja rešenja koja će ovu temu i uopšte ove probleme sa kojima se danas Srbija suočava rešiti jednom zauvek. Mislim da to zaslužuju građani koji prolaze kroz jednu tešku situaciju, tešku krizu, i još uvek ne osećaju od strane institucija i države potrebnu sigurnost kada je u pitanju zdravlje nacije, kada su u pitanju svi oni izazovi sa kojima se danas suočavaju ljudi koji rade u zdravstvu i oni koji od zdravstva očekuju neku efikasnost. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Božoviću. Reč ima ministar u Vladi dr Zlatibor Lončar. Izvolite, gospodine Lončar.
Ja ću krenuti redom. Što se tiče zdravstvenih ustanova, to jeste bio manir i to je ono sa čime se ili prekinulo ili prekida, da su odnosi u zdravstvenim ustanovama bili po principu partijske pripadnosti, i tako se i određivalo ko će da napreduje, ko će da ide na edukaciju i kakav će njegov biti status, zavisilo je od partijske knjižice. Partijska knjižica je trebala od portira, od spremača, a da ne pričam o naplaćivanju za zapošljavanje, da ne pričam o tarifama koje su bile tarife sa partijskom knjižicom i tarife bez partijske knjižice. Vi svi to dobro znate i to svi ovde znamo. Nema razloga da se sada pravimo da nešto ne znamo. To je tako bilo. Ono o čemu ću vas obavestiti, šta sam uradio, znači, skoro je bio sastanak, gde sam zabranio, sa svim direktorima, rukovodiocima ustanova, da ne mogu zaposleni lekari ili drugo osoblje da komuniciraju preko sekretarice ili preko sestr, zato što nisu u istoj partiji ili zato što se ne vole ili zato što nisu simpatični jedan drugome. Ne moraju da govore kada izađu izvan ustanove, ali moraju svi direktno da komuniciraju i da svi znaju o pacijentu sve. To ko ne sprovodi, nema razloga da očekuje da će ostati na tom mestu. To isto važi i za edukaciju i za sve gde su uspostavljeni principi, gde imate sada konkurs za zapošljavanje, gde imate one koji čekaju specijalizaciju, gde se dobija specijalizacija. Ali, drago mi je, lepo ste rekli, nije se ništa radilo u zdravstvu. Zato je i došlo do promene. Strah, taj strah je doveo do promene, ne nešto drugo, taj strah kod građana, ništa drugo, verujte mi. Sledeća stvar, kažete - definitivno rešenje da se da. Ja vam opet kažem, nismo toliko pametni da damo odmah definitivno rešenje. Šesdeset godina se krši zakon. E, sad, između toga da nastavimo da kršimo zakon ili da prestanemo da kršimo zakon, a u međuvremenu da nađemo rešenje, izvolite, predložite ga, dajte ga. Nismo dovoljno pametni. Sedeli su predsednik Akademije nauka, rektor univerziteta, dekani medicinskog fakulteta, ovde ljudi iz Skupštine, iz zakonodavstva, iz svega, jedino su mogli da dođu do ovog rešenja. Da li je tako bilo, Đuroviću? Evo, svi uključeni. Dajte, evo jedva čekamo, dajte rešenje. Nema nikakvog problema, ali mora da bude u skladu sa zakonom. Nemojte, ako smo kršili nešto 60 godina, nemojte više da ga kršimo. Ne treba to da ostane ispod nas. Vezano za plate zdravstvenih radnika, nije bila uopšte tema da one nisu dovoljne, ali je tema ono što smo obećali ljudima i što smo rekli – hajde mi da platimo dugove ovima o kojima ste vi pričali, da ja ne ponavljam, da ne plaćaju naša deca. Korektnije je da nama smanje, da ih mi izvadimo iz toga, da oni sutra mogu da imaju veću platu, a ne da mi nerealno dajemo veću platu, a onda da dođe njima sve na naplatu. Po meni je to korektnije. To smo obećali i to sprovodimo. Još jedna stvar, strah kod građana je sve manji, to i vi znate, vezano za zdravstvo. Osetili su da se nešto radi i da se radi pošteno. Nemate ništa u zdravstvu, nijednu aferu, nijedan tender, nijednu prodaju, nijedan problem za godinu i po dana. Recite jedan problem, recite gde je plaćeno nešto, a da nije najniža cena u Evropi. Nađite jedan primer, nađite jedan problem. Sećate li se šta je bilo? Svaki skener je bio na naslovnim stranama, svaka magnetna rezonanca, oko cene, oko proizvođača, pa se kupovalo, kupite skener, a ne kupite radnu stanicu, i skener stoji u magacinu, a ističe garancija. Znate li koliko takvih ima sada? To je suština. Ali, građani su tu. Oni vide, gledaju, pa će sami proceniti.
Zahvaljujem. (Dušan Milisavljević, s mesta: Replika.) Zašto mislite da imate pravo na repliku? (Dušan Milisavljević, s mesta: Kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe.) Ne možete, morate da imate osnov za repliku, ali vi nemate. Nije pomenuta DS. (Dušan Milisavljević, s mesta: Period kriminala, da otklonim to.) Ne vredi da se ubeđujem s vama. Reč ima narodni poslanik dr Mileta Poskurica.
Zahvaljujem. Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, saradnici iz Ministarstva, koleginice i kolege, danas imamo priliku da govorimo o zakonskim rešenjima u okviru izmene Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koju je donela grupa eksperata, upućenih ljudi, ljudi koji problematiku koja se u zakonu razmatra veoma dobro poznaju i koji očigledno sa aspekta njihove funkcije na kojima se nalaze, na krajnje neutralnim i nepolitičkim mestima, ne treba dovoditi pod upit da su birali i tražili najbolja rešenja da iz uočenih problema koji su, eto, nakon toliko pet, šest, sedam, deset godina delovanja ovog zakona i njegove primene, utvrdili da onda, što smo mi nekada kao opozicija govorili da zakon nema baš najbolja rešenja, a sada kao ljudi na vlasti govorimo da zakon treba menjati, da neke od tih promena uradimo. One nisu irelevantne, nisu beznačajne. Tiču se jednog usko određenog segmenta koji zakon obuhvata, imajući nameru da mi sada govorimo na taj način da je potrebno da ovde uradimo određene promene, da ne bismo bili u prilici da se poput nekih govornika možda za godinu, dve, tri ili pet vajkamo i drugima pripisujemo razloge zašto nešto u našem mandatnom periodu nije urađeno i nije promenjeno. Dakle, uočene su nenormalnosti koje su jako bitne za funkcionisanje zdravstvenog sistema. Nama često, uslovno rečeno, i zdravim ljudima nije prepoznatljivi nivo, nije ni prepoznatljiv nivo onima koji se ne bave problemom medicinske edukacije, koji se ne bave problemom obrazovanja studenata, lekara specijalista, ljudi koji su na magistarskim i doktorskim studijama, na višim nivoima obrazovanja, kako nam to bolonjski sistem daje u trostepenom sistemu obrazovanja. Dakle, tu su svuda uključeni neki elementi problema koji se u ovom zakonu razmatraju. Onaj koji se osnovni, hijerarhijski prvi pominje je pitanje nadležnosti onoga ko će proceniti šta će se u apoteci naći. Prosto, ne sećam se da li smo, kada je zakon donošen, tada kao opoziciona partija baš stavili amandman na to da Lekarska komora propisuje šta će biti u apoteci. Prilično je nelogično, jer Lekarska komora ne može da pozove inspekciju i da kaže – proverite ovo, da li je ovo dobro, da li je dovoljno kvalitetno, da li je prošlo institucije provere ili nije prošlo? Logično je ako to radi ministar, onda ima ispod sebe instrumente. Ako ima kontrolu, može da pokrene. Zašto to govorimo? Zato što smo danas prepuni različitih društvenih mreža, čak i javnih televizijskih, radio emisija u kojima se ljudi od struke izlažu upitima građana da li je ono što se može nabaviti u apoteci, pre svega, kao parafarmaceutika, dakle ne kao lek, generički ili originalni lek za koji postoji jasna procedura kako dolazi na rafove, može i sa kojom verovatnoćom u odnosu na druge ima određenu prednost. Ne ulazeći u sve to, mi ovde dajemo mogućnost da jedni u legalnim i pravnim tokovima, regularnim tokom, otvorimo način kako će i kojim će putem nešto da se nađe u apotekama. Apoteke su institucije privatne ili državne u koje građani veruju. Ako smo ih naučili da ne treba da kupuju u kozmetičkim salonima, da ne treba da kupuju u kućama koje prodaju kozmetiku, ili na buvljacima ili zelenoj pijaci, za lek i za ono što se izdaje, kao pomoćno sredstvo u medicini, ode u apoteku, onda treba da im otvorimo vrata poverenja, pa makar trećini obima proizvoda koji se danas u apotekama prodaju pod tim drugim namenama, a da nisu lekovi ili lekovite supstance. Drugi bitan deo ovog zakona, gde je ta ekspertska grupa radila i davala svoje mišljenje, je uvođenje nastavnika, predavača i saradnika na obrazovnim institucijama prema Zakonu o visokoobrazovnom sistemu u tzv. zdravstvene radnike, da prosto povežemo dva zakona o Zakonu o visokom obrazovanju i Zakon o zdravstvenoj zaštiti, da se jedni isti ljudi na zakonski regulisan način mogu kategorisati u one koji će po zakonskim osnovama imati pokrivena svoja primanje. Sada se tu otvara često različita diskusija. Ja, naravno, kao čovek koji jeste i sa jedne i sa druge strane, moram da iznesem neke stvari koje ovde možda nisu iznete. Nastavnik, profesor redovni, vanredni, docent, asistent, kako hijerarhijski silazi je u istovremeno neko ko pokazuje i pomaže studentima, a onda idući naviše pomaže i onima koji su svršeni lekari i onima koji idu na više nivoe obrazovanja, dakle u neprekidnom kontinuiranom učenju i iznošenju medicinskih stavova i doktrina prema svojim kolegama. Tako gledano, neko ko je uz profesora, njegov najbliži saradnik, neprekidno prati njega u njegovoj struci, je zapravo u neprekidnoj kontinuiranoj medicinskoj edukaciji. Dakle, lekar specijalista u viziti pored profesora, bilo bi za očekivati, trebalo bi da čuje da mu ovaj razreši dilemu oko nekog konkretnog bolesnika, da mu pomogne da dobije brže diferencijalne dijagnostičke orijentire, pa prema tome da bude od koristi i da tu nigde zabeleženu medicinsku edukaciju dobije od svog kolege. Lekar profesor, docent itd, lekar koji je iznad nivoa bazičnog u kliničkim centrima, jer se njih tiče, koji imaju fakultete, istovremeno, je više od nivoa lekara specijaliste, jer će morati svoju struku da sprovodi onda kada je zadužen na operativno-edukativnim poslovima edukacije svojih studenata. Nije nejasno i nije netačno i nije teško proveriti da su mnogi od takvih nastavnika i saradnika u vreme uvođenja ovog zlokobnog bolonjskog sistema, kada su se mnogi utrkivali za licence i dobijali pravo da na svoje fakultete upišu određeni broj studenata, a onda su iz finansijskih ili drugih razloga, prestiža neke vrste, upisivali dvostruko veći broj studenata, a hoteći da ispune norme da, recimo, u toj sali može biti 70 ili 80 studenata. Nisu svi to radili, bili su pametni, ali neki koji jesu su to radili na teret nastavnika, tako da smo bili prinuđeni da držimo ista predavanja u jednom danu, dva puta po četiri sata, osam sati. Između toga ste vi bili na svom radnom mestu, na svojoj klinici i radili u različitom obimu, različiti klinički predmeti doprinosili su i zdravstvenom sistemu i obrazovnom sistemu. Bilo je to strašno kada je bio nekada na jednoj katedri jedan predavač. Vremenom se broj predavača i nastavnika povećao, pa se taj posao ravnomerno deli. Ovo što se predlaže da se uvedu u sistem, da se napravi okvirni mehanizam sporazuma, na koji će način ti ljudi biti plaćeni za svoj rad, da se ne izlazi sa demagoškim ocenama – prima dve plate. To nas često presreću i pitaju građani. Ništa to nije tajno. To sve nama govore, ali ne znaju da radimo dva ili tri, često paralelna, ali mnogo češće potpuno fizički odvojena procesa i edukativni i zdravstveni sistem i zdravstveni posao koji obavljamo. Svuda i na svakom mestu moraju da budu adekvatno, pravedno i, rekao bih, uravnoteženo na nivou države za to plaćeni. Ako je zbog zakonskih normi i potreba limitacije, zarad potrebe Penzionog fonda, limitirati fond časova i dosad su postojala rešenja koja su ograničavala broj efektive radnih časova koja su išla u PIO fond. Nije se moglo u PIO fond poslati da ste vi imali 50% više radnih časova u jednoj nedelji ili u jednom mesecu nego što ih imate. Postojali su mehanizmi koji nisu bili zakonski regulisani i podzakonskim aktima je provučeno i sada smo to stavili na jasno vidljiv i očigledan način da se zna ko u čemu, zašto učestvuje i koliko za to treba da bude nagrađen. Pitanje koje se ovde obrađuje, pitanje lekarskog staža, znate, ja sam često govorio ovde, govoriću o toj opakoj bolonjskoj šemi, načinu učenja, urnisanju obrazovnog sistema, čiji sam zakleti neprijatelj, pokazivao različitost programa na studijama medicinskih fakulteta u Srbiji. Imam kod sebe i sada tu šemu. Dao sam je svim referentnim ministrima, da pokrenemo inicijativu da nešto menjaju, ali sam gledajući to, istovremeno video da to što im je zajedničko je zadnja godina, šesta godina, 12 semestar u kome oni imaju najsuptilnije elemente neposredne kliničke prakse koja bi teorijski trebala da se stiče onda kada idu na praktični staž. Dakle, taj deo pet i po godina i onaj ostatak do šest godina oni provode na određenoj vrsti kliničke prakse, učeći pri tome i predmet, najčešće, urgentna stanja u medicina, a kuda ćete idealnije – teorijski i praktičan spoj, gotovo da im ostaje samo da obave posao po preventivi, posao u opštoj praksi i time bi njihovo kruženje bilo zaokruženo. Ništa racionalnije da to što smo prepoznali kod lekara primenimo i na druge struke. Naravno, kao što smo kod ovih ispravki zakona i uradili, mislim da ova ocena o stažu sasvim relevantna, sasvim dobra i tu ne bi trebalo da bude prigovora, jer zaista jeste reč o specifičnoj strukturi. Na stranu to što mi možemo ceniti efekte Bolonje, reći da su sve to magistri. Paradoksalno jeste. Mi koji nismo na taj način prošli i postali, znamo da smo postajući magistri, odnosno masteri, naučili jednu užu oblast, njome se bavili, njome vladali. Ovo je sad lekar opšte prakse magistar, master. Nije kriv ovaj zakon o kome govorimo. Kriva je opšta nekadašnja politička procena da nam je to od značajne koristi, iako to nije na agendi uslova za EU, mi to još uvek imamo. Videćemo kakve će posledice biti. Da se osvrnem i na komentar o tome kako deca odlaze van. Ne može ničije pravo kretanja da nađe način da bolje i kvalitetnije živi, da primi veću platu, da proveri sebe u uslovima drugog okruženja i drugačijih mogućnosti proveri. Mi nismo tome radi. Država je učinila dovoljno. Možemo samo sanjati o vremenima ili maštati da vratimo duboko u „bek graund“, kada je za godinu ili nešto malo više od toga primljeno hiljadu mladih lekara. Sam sam svedok načina na koji su primljeni. Da se na poslu pojavi i kaže – posao me taj i taj. Obično funkcioner, direktor javnog preduzeća, direktori vladajućih partija. Ta deca nisu proterana, ta deca nisu vraćena, njihov boravak je ozakonjen koje nije imalo jasno definiciju, na koji način su oni ušli, pisali istorije bolesti, kretali se tu, bili učtivi ili neučtivi, rekli dobar dan, ne rekli, negde su se kretali, bili su nam pred očima. Tako su dolazili na posao. Obično u predizbornim kampanjama, obično kada se desi nešto loše, to je onda bio signal da se iz tada poznate političke partije na čijem je čelu bio ministar, pretežno takav, ali kadar i drugih političkih partija koje danas ovde govore o tome da ova rešenja nisu dovoljno dobra, da oni misle da su drugačija bolja itd, a ne predlažući ih istovremeno… Iz takvih okruženja su nam dolazili kadrovi, dolazila deca. Ničim ta deca nisu kriva što su ćerke ili sinovi nekog političkog funkcionera. To su bila deca koja imaju dobar prosek. Nekada su bili i bez dobrog proseka. O tome na koji se način primalo i kako se među njima pravila trijaža, ko da više ili da manje, to je posebna priča i zaslužuje aktivnost drugih organa. Četvrto, što bih hteo da kažem, a što hoću da pozdravim u ovim promenama koje stoje je pitanje licenciranja. Nama je istekao licencni period i sad smo svi predavali krajem godine do oktobra, novembra papire koje smo skupljali na kojima piše koliko smo gde bodova osvojili. Tih bodova, većina nas ima i više nego što je potrebno, ali ulazimo svi u jednu takvu vrstu klopke, zamke, da li je to što smo slušali, što se ovde često pominjalo, moguće i s pravom od nekih govornika, da su moguće svi slušali sve i svašta ne bi li se fizički namakao broj bodova. Prepoznala se od strane Ministarstva, Komore itd. ta opasnost, prepoznala se cena koštanja jednog boda, koja vremenom sve više i više pada, jer se javlja sve više akreditovanih kurseva koji se ne plaćaju, pa je do toga lakše doći, jer je obaveza direktora zakonska da omogući, samo reč – omogući, a ne i da plati i odsustvo i cenu boda, tako napisana da je zapravo pružila priliku da mnogi direktori zloupotrebe radna mesta i da takvi njihovi potčinjeni, njihovi radnici na svojim radnim mestima lekari, sestre i ostali ne odu na edukaciju. To je velika greška i treba oni iz tog problema da izađu. Način, koji je predložen, čini mi se je jedini logičan način, jer bi bilo nemoguće napraviti „bek graund“ edukaciju sa temama koje su obrađivane, da se unutar nekoliko meseci, sada samo za njih prave posebne vrste edukacije. Dato je Ministarstvu vruć krompir u ruke da zajedno sa stručnim timovima osmisli, kako će ti ispiti izgledati, teorijski deo, usmeni deo, šta će pokrivati, šta je predominantna delatnost tog nastavnika ili tog lekara specijaliste ili lekara opšte prakse, čime se bavi. Dakle, za svaki nivo fonderira uslove koje mora na tom testu, jer će biti težak i odgovoran posao. Niko se tu nije usrećio što se na ovaj način moralo tome prići. Nisam ni ja svojevremeno bio fasciniran time da ćemo mi dobijati bodove ovakve ili onakve ili da ćemo biti prozivani fizički. Rešenje koje svet daje da bi se obezbedilo permanentno prisustvo, to je samo bar-kod sa onim aparatom. Prosto ti meri broj sati u koje uđeš, ni u jednom kongresu na svetu ni možeš da uđeš ili izađeš iz sale, čak i da popušiš cigaretu, on će da te kodira pa ti tamo sabiraju vreme i na osnovu toga ti daju bodove. To može i kod nas da se uvede. Svuda imate te bar-kodove, svaki fakultet ima. Nije teško čitače koda napraviti i kad akredituju, oni koji akredituju i čija se akreditacije prihvate, vrlo često napišu širok dijapazon učesnika. Ja se tu slažem sa nekima koji su to stavili, od lekara opšte prakse do subspecijalista. Možda to i nije tako potrebno, možda su templet koji su dobili iz Zdravstvenog saveta, bio takav da se više fonderira i ceni onaj koji napiše više učesnika. Nije potrebno. Svako će naći svoje mesto gde će moći da ostvari 20 boda uslovno, 10 pa to prebaci, ostaje nam sada da ovim aktom, one kojih je valjda 1000, 2000 ne znam tačno koliko tih ljudi ima koji su ostali bez prava na licencu i bez mogućnosti da im mentor produži pravo na rad, prijave se adekvatno, obave taj ispit i naravno taj ispit neće biti seča glave. To neće biti ispit koji je teži od njihovog specijalističkog i subspecijalsitičkog ispita. To je nezamislivo, nego prosto provera, čekiranje, pretpostavljam, nisam u toj komisiji, onoga što se u međuvremenu u medicini promenilo, što bi lekar trebalo, baveći posao lekara opšte prakse do lekara specijaliste na određenoj zdravstvenoj ustanovi, na nivou zdravstvenog sistema, može da prepozna kao novost i da kao takav bude adekvatno uključen da obnovi svoju licencu i tu mu je onda nauk, jer će verovatno i ta licenca ispit da košta, da ima svoje stresne elemente, stresne motive, ali drugačije iz ovoga ne možemo da izađemo. Dakle, ne možemo obezbediti mnogima mentora, nije ni način dobar da obezbedimo da neko nekom bude mentor u bolnici, a taj mentor nema onog opštoj u praksi, u nekoj ispostavi, ne možemo to raditi za farmaceuta, za biohemičara naći adekvatnog mentora. Ko će u privatnoj ordinaciji da bude mentor, gazda. Bolje je da ne pravimo tu nejednakost, tu verovatnoću, nepoštovanja. Konačno, pitanje odgovornosti i pod mentorskim nadzorom, taj može nešto da pogreši, hotimično, nehotimično, pa šta će, da odgovara mentor za to? Bolje je da se to razreši na ovaj način, formalno pravno, da Komora posle pre sobom ima čistog čoveka da ga u skladu sa nadležnostima koje ima, ne preteranih nadležnosti da ona definiše KME itd, Zdravstveni savet se pretežno bavi tim poslom. Izvođači, oni koji izvode obrazovanje mogu biti zaista različiti profili, od fakulteta do sld itd. mogu da izvode program edukacije, to je potpuno jasna stvar. Ne moguće je da danas u Srbiji ne može lako da se nađe dva ili tri puta godišnje, da se ode negde da se to obavi. Posebno što se pojedine edukacije odrađuju potpuno besplatno i to je samo potrebno imati volju otići, jer unutar jednog dana možete dobiti u fondu časova koji se provede, možete dobiti četiri pet ili šest bodova ako ste predavač, ili 10 ako je predavač višeg nivoa. Znači nije to neizvodljivo. Ne kažem da sam sretan zato što se nekada naši načini edukovanja koji su bili škola kardiologije, škola dijalize, inovacije u medicini, internistički dani, dani opšte prakse u Vrnjačkoj banji, kongresi, četiri dana su trajali. Tu su bile pokrivene sve teme i sigurno taj koji je posetio mogao je dobrovoljno, ali nije mogao svako da ode, taj preferencijalni odnos direktora, šefa službe, načelnika, Bog te pita, političkog uticaja nekog i danas na svetske kongrese, mislite da idu profesori prioritetno? Ne, ne, idu oni koji su se najviše našli pri ruci farmaceutskim kućama od kojih su uzimali ovaj ili onaj materijal i bili dobri potrošači. Logično bi bilo da neki prioritet imaju profesori, nastavno osoblje, koji će otići na međunarodne kongrese, doneti znanje otud, preneti, vršiti sekundarnu edukaciju onoga što je saznao. Recimo, pošaljete običnog internistu, čovek ode tamo, vidi svet itd. pitanje je koliko aktuelnu problematiku razume zbog nepoznavanja jezika, a da ne govorim o neupućenosti stručne. Ali to su sve stvari koje treba menadžment zdravstvenih institucija da rešava, kada je reč o edukaciji. Ne može se to sve staviti u okviru naredbodavne i zakonodavne aktivnosti, niti u ruku podzakonskih akata koje bi kreirao Zdravstveni savet ili Lekarska komora, ko bi trebao gde da ide. Govorim o moralnoj savesti, odgovornosti onoga čega nije bilo u ranijem sistemu rukovođenja zdravstvenim ustanovama, nego prilično veliki broj nepotizma i političkih uticaja i to je na ovaj ili onaj način zaustavilo ambicije mnogih ljudi, zaustavilo njihovo karijerno napredovanje, proizvelo niz stresnih situacija kod mnogih ljudi da su počeli da smatraju da im je takav način bavljenja medicinom, takav način bavljenja edukacijom, prosto se treba prevesti u jedno pasivno stanje, odraditi samo ono što moraš, da ne bi podlegao zakonskim sankcijama. Motivisan i nemotivisan, bezvoljan predavač, nastavnik su potpuno dve različite stvari. Tu ne možete ništa novo ni videti, ni čuti, studenti vas osete posle pet rečenica koje kažete na predavanju. Nije vaša motivacija samo lično stanje, samo ono sa čime ste došli na predavanje, na ispit, nego je mnogo čime još definisana. Nešto od problema na koje utičemo i koje danas rešavamo, verujem uspešno i zato ćemo ja, kao i ostali članovi SNS podržati ovaj predlog zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Jovana Jovanović. Nije u sali. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Peranović.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici i građani Srbije koji pratite današnje zasedanje, čuli smo da je ovo naizgled jedna opuštena izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Reći ću da to ni malo nije tako. Ove promene su suštinske i one menjaju naš zdravstveni sistem u onom smeru u kom idu. Čuli smo od ministra od posle 60 godina dolazimo do nekih promena vezano za profesore na našim fakultetima, za naše učitelje. Reći ću da to nije baš tako slučajno. Kada smo imali prethodnog ministra pre nekih deset godina, koji se lečio u inostranstvu, kako ste onda mislili da može doći do promene nekog zdravstvenog sistema i promene Zakona o zdravstvenoj zaštiti kada prvi čovek zdravstva Srbije nije imao poverenja u svoje kolege. Sa druge strane, nedopustivo je da pravnici komentarišu zdravstveni sistem i da oni o tome donose sud. To je njima na čast. Krenuću od profesora na medicinskim fakultetima. Sjajna je stvar što će doći do potpisivanja jednog trojnog sporazuma između zdravstvene ustanove, fakulteta i Fonda. Mi ćemo na ovaj način urediti taj sistem sa onim podzakonskim aktima koje ste naveli i ubeđen sam da više neće biti propusta onih kojih je bilo do sada. Naravno, ništa nije jednostavno. Ovi procesi su teški, oni su usklađenje sa evropskim zakonodavstvom i mi, pošto težimo ulasku u EU, naše zakone moramo u tom smeru i formirati. Šta je bitno? Bitno je ulaganje u nauku. Investicija u nauku je najisplativija. Imamo ovde jednu stvar, da pored profesora imamo i svršene studente zdravstvenih oblasti, lekare, stomatologe i farmaceute, čiji će staž biti izjednačen. Do sada je to bilo različito. Svi smo imali na završnim godinama ta,kako profesor Poskurica reče, urgentna stanja. Sada će to biti šest meseci i posle tog obavljenog staža pristupiće se ostalim testovima i proverama. Licence su nešto što je u svetu već prisutno više godina. Mi smo ovih meseci predavali, odnosno zaključivale su se te licence. Moram da istaknem da je kvalitetnim zakonskim rešenjima i promenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti prethodila jučerašnja sednica Odbora za zdravlje, koja je bila, evo, tu je profesorka Đukić Dejanović, izuzetno kvalitetna, konstruktivna, od strane svih članova Odbora. Kada imate jedan takav Odbor, onda sigurno i ovi zakoni i današnja rasprava idu u smeru da budu kvalitetni i u jednom pozitivnom pravcu. Juče se niko od nas, članova Odbora, nije složio da mi prikupljamo poene. To je kontinuirana medicinska edukacija i prikupljanje poena može da bude u kladionicama ili na nekim sportskim manifestacijama. Ovde je jedno stručno usavršavanje, pa i mlađi, stariji, profesori, učitelji, svi moraju non-stop raditi na sebi i svoje znanje obnavljati. Po meni, ključnu ulogu u ovome će imati direktori i članovi i predsednici upravnih odbora, tu pre svega mislim na unutrašnjost, da svojim delanjem podignu to na najviši mogući nivo i da to ne bude ovako kako je sada. Koraci koji su predloženi, stvari koje su predložene su sjajne. Pre svega, svi smo na fakultetu težili da ne moramo 24 poena ili boda, a sada imamo 20. Minimum po godini je 10. Sedam godina po 20, to je 140 poena koji moraju da se skupe. Za vreme specijalizacije je to 10 po godini. To su stvari koje će umnogome olakšati ostvarenje tih stvari. S druge strane, ako teramo nekog lekara da ide na seminare, na savetovanja, na kongrese, onda od tog posla nema ništa. Do sada je bilo da se farmaceutske kuće oglase i da one plate određenim lekarima prisustvo na tim kongresima i to je tako funkcionisalo. No, objavljivanje stručnih radova, naučnih radova u raznoraznim i domaćim i svetskim časopisima je nešto što moramo svi kao zdravstveni radnici preuzeti odgovornost na sebe. To je rad na sebi i kroz takav način funkcionisanja mi ćemo naš zdravstveni sistem podići na najviši mogući nivo. Međutim, ove promene su teške. Ovo su promene u ekonomiji, promene u zdravstvenom sistemu, ali i conditio sine qua non, jeste suština, da se mi moramo sami menjati, prihvatiti savremene trendove. Čuli ste od profesora Đurovića, od profesora Poskurice, od ovlašćenog predstavnika SNS doktora Laketića, kuda ide medicina. Ona više nije ista, od pre pet godina kao i sada. Svaki dan se razvijamo, pa i ova dešavanja koja su prisutna u Srbiji, svaka čast vama ministre i vašim saradnicima, gama-nož, linearni akceleratori, to je budućnost. Mi u tom pravcu moramo ići – diferencijalna dijagnostika, sve ono što je potrebno, to je nama od bitnog značaja. Ubeđen sam da će cela Poslanička grupa SNS, kao i svi poslanici, na kraju krajeva, jer ovo nije s jedne strane, ovo je bitno za celu zemlju, za sve zdravstvene radnike, podržati ovaj zakon.
Zahvaljujem se. Reč ima narodna poslanica dr Vesna Rakonjac. Izvolite.
Hvala. Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege, biti lekar nije samo titula iz koje proizilaze privilegije. Biti lekar po meni znači mukotrpan rad i učenje do kraja života. Zato sam bila i malo iznenađena na komentare pojedinih kolega koji nažalost nisu uspeli da skupe onih 24 poena po godini u prethodnih sedam godina, jer su imali osećaj da su primorani na nešto, da je to ponižavajuće za određeni profesorski kadar, a pri tom su zaboravili da kao ugledni nastavnici, profesori, mogu da akredituju svoja predavanja i da na vrlo lak način postignu tih željenih 24 poena, za vrlo kratko vreme, a da pri tom i mladi lekari pored njih dobiju kvalitetno znanje, koje mogu da primene. Kao preventivac, ostala sam isto zatečena i komentarima – zašto su nam potrebni određeni seminari kako trebamo da pravilno peremo ruke? Sve je počelo od toga, od ukrštenih infekcija, od prenosa sa jednog na drugo odeljenje i znamo, onda kada se desila neka infekcija, onda se setimo Zavoda za javno zdravlje, epidemiologa, higijenologa, tada su nam preventivci potrebni, a u prethodnih 12 godina, u periodu od 2000. do 2012. godine, sve je činjeno da preventiva jednostavno nestane. Preventiva, koja je najjeftinija, najiskoristljivija u zdravstvu. Onda su, pošto ništa nije valjalo u prethodnom periodu, krenuli od stvaranja tzv. preventivnih centara kao paralelnih institucija već postojećim institucijama koje su postojale, koje po meni nikada nisu zaživele u punom obimu, a na žalost mnogih dijabetičara, ugašeni su tzv. centri za dijabetičare, odnosno savetovališta za dijabetičare, koje, zahvaljujući razumevanju Ministarstva i ministra, danas ponovo vraćamo u naše domove zdravlja. Tako je bilo u tom nekom prethodnom periodu i naravno da mi sada ne možemo da damo ad hok rešenja, rešenja trajna i konačna, jer, naše je zdravstveno stanje, praktično celog našeg zdravstva, veoma urušeno u prethodnom periodu. Ovo su početni koraci, odlični koraci i mislim da tako trebamo da nastavimo. Veoma je dobro što je skraćen pripravnički staž za praktično sve zdravstvene radnike koji su završili sedmi stepen, odnosno imaju visoko obrazovanje, jer je jedan deo tog pripravničkog staža inkorporiran u toj šestoj godini studiranja. Na taj način ćemo da im omogućimo da brže dođu do radnih mesta, specijalizacija. Šest meseci nekada puno znači. To je još jedan dobar korak. Ono što se odnosi na tzv. licenciranje i skupljanje poena, nikako to ne bih tako nazvala, već je to jedna kontinuirana medicinska edukacija, ali to je nešto što je apsolutno neophodno, jer znanje u medicini se praktično udvostruči za pet godina, čak i za kraći vremenski period. Savremeni lekar mora da prati ne samo nove trendove u medicini, nego i trendove u tehnologiji, tako da povećanjem i broja užih specijalizacija i raznih tehnika, i u dijagnostici i u lečenju, mi moramo da imamo jedan savremeni pristup i kada radimo nomenklaturu zanimanja. To je ono što je veoma bitno i ja pozivam sve naše kolege da ne propustimo jedan veoma značajan momenat, a to je definisanje odnosa, tzv. nomenklatura zanimanja koja nam predstoji, da jasno definišemo sa kojim zanimanjem će naši budući zdravstveni radnici iz nekih visokih strukovnih škola izaći i koji će njihov obim poslova biti, šta će ta deca moći u suštini da rade i šta će moći da pruže pacijentima. Znači, to je jedna stvar. Druga stvar, takođe pozivam moje kolege zdravstvene radnike da se uključe sada u pravljenje tzv. klasifikacije radnih mesta prilikom određivanja plata u javnom sektoru. Bolje da to uradimo sada dok je javna rasprava, nego da posle bude kasno. Jedan dobar primer kako je zdravstvena struka zahvaljujući svojoj sujeti izgubila trku kada je bio Zakon o zdravstvenoj ispravnosti životnih namirnica, odnosno Zakon o bezbednosti hrane na dnevnom redu, pa sada imamo veliki problem, veliki problem sa kojim se susreću ne samo lekari koji se bave tim delom, nego i naši sugrađani. Mislim da je jako dobro ovo što promet u apotekarskim ustanovama stavljamo pod okrilje Ministarstva zdravlja, jer znamo da je sanitarna inspekcija neko ko je zadužen za kontrolu i dijetetskih suplemenata i predmeta opšte upotrebe gde spadaju, znači, i galenski proizvodi koje apoteke, pojedine apotekarske ustanove imaju u svom planu i programu. Postavljam još jedno pitanje - kako ćemo kontrolisati u prometu drogerija, prodavnica zdrave hrane ili određenih parfimerija te iste dijetetske suplemente koje imaju aktivne supstance koje veoma bitno utiču na zdravlje ljudi, pa mogu čak i da ugroze zdravlje pacijenata ako se ne koriste na propisan i adekvatan način? To nisu bezazlene supstance. Na kraju svog izlaganja, jednostavno, htela bih da pozovem sve poslaničke grupe da glasaju za izmene i dopune današnjeg zakona o kome razgovaramo, jer mislim da je to prvi korak, nije jedini. Tako trebamo da nastavimo i mislim da ćemo imati zdravstvo revitalizovano, na radost i zdravstvenih radnika, a i na radost naših pacijenata. Hvala.
Zahvaljujem se, gospođo Rakonjac. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, kolege poslanici, želim da se uključim u ovu raspravu o današnjem Predlogu zakona o zdravstvenoj zaštiti, mada nisam lekar. Prosto ne mogu da se složim sa tim o ovom i sličnim zakonima, mogu da imaju svoje mišljenje i treba da imaju svoje mišljenje, u raspravi učestvuju samo lekari, iz prostog razloga što se mi kao političari bavimo svim apsolutno pitanjima, pratimo pojedine oblasti. Ja sam, na primer, kao sociolog bila u prilici da radim i u Ministarstvu zdravlja, u zdravstvenoj ustanovi itd, i smatram se, a posebno kao pacijent, kao korisnik medicinskih i zdravstvenih usluga, vrlo pozvanom da dam svoje mišljenje o stanju u zdravstvenoj struci i uopšte u pružanju zdravstvene zaštite. Kada je reč, danas, o Predlogu zakona koji je pred nama, želim da apostrofiram nekoliko stvari, koje su za mene bile vrlo značajne. Pre svega, želim da podržim, naravno, kompletan Predlog zakona, ali posebno, recimo, da se osvrnem na položaj apoteka, da podržim inicijativu i predlog da se apoteka kao, mogu reći, jedan vid zdravstvene ustanove, naravno, pretvori u pravi centar za pružanje onih pravih supstanci, lekova i drugih potrebnih sredstava koji su u zaštiti zdravlja pacijenata, odnosno svih stanovnika, a da ne bude, kao što je to u mnogim prilikama, to možemo da vidimo danas, jedan maltene trgovački centar, kao što smo i do sada iz drugih diskusija bili u prilici da čujemo. Kada je reč o apotekama, mislim da je takođe značajno, što treba da ima odgovarajuću pažnju ministarstva, da se prati mreža apoteka koja se nalazi na terenu, jer se sa jedne strane, možemo videti, mnoge privatne apoteke nalaze u centru gradova, pored velikih trgovačkih centara, na mestima koja su vrlo prometna itd, dok se, na primer, uz puno poštovanje u uvažavanje i potvrdu toga da je to jako važno i neophodno, u mnogim selima pored zdravstvenih centara uglavnom nalaze državne apoteke. Sa stanovišta njihove održivosti, sa stanovišta njihovih materijalnih uslova u kojima one funkcionišu, ne možemo da kažemo da su one u istoj poziciji kao i one privatne apoteke koje se nalaze u okviru velikih gradskih centara i mislim da ministarstvo u odnosu na njihovu poziciju, položaj, njihovu održivost, koja je veoma važna, mora da pruži odgovarajuću podršku, pažnju i da ih podrži u njihovom budućem radu i njihovom opstajanju. Kada je reč o samom sadržaju apoteka, samo ću pomenuti nešto što je postalo aktuelno i u prethodnih nekoliko dana u javnosti, sigurna sam da ministarstvo tome poklanja veliku pažnju, a to je ponuda lekova koja se u sistemu zdravstvene zaštite kod nas nalazi, sa stanovišta upotrebe i primene inovativnih lekova, koji se nalaze na svetskom tržištu, i njihove dostupnosti u našem sistemu lečenja. Verujem da je to u velikoj meri, kada se radi o starim oblicima lekova itd, nešto što se nasledilo u velikoj meri, nešto što ne možemo brzo da izmenimo, ali sam sigurna da jednom ovakvom politikom ministarstva da će se novi lekovi ubuduće sve više nalaziti u našem zdravstvenom sistemu. Želim da naglasim ovom prilikom da je Zakon o zdravstvenoj zaštiti i Zakon o socijalnom osiguranju, koji su krovni zakoni za ovu oblast rada, su pre nekoliko godina doneti, kada je ministar zdravlja bila dr Slavica Đukić Dejanović, i oni su postavili taj sistem na jedan noviji način. Cilj je on imao da unapredi taj sistem i da ga osavremeni u skladu sa modernim savremenim evropskim tokovima i onim sistemima kojima želimo da uredimo i naš zdravstveni sistem. U ovom vremenu prave se u okviru tog sistema sve noviji i noviji kvalitetniji koraci. Kada danas govorimo o ovom predlogu zakona, neko je rekao – mali je zakon, zakon predlaže devet članova i sa stanovišta njegovog obima, odnosno broja članova koji se menjaju, on ne predstavlja neko njegovo značajno mesto, ali sa stanovišta sadržine i onoga što on donosi jeste veliki, jeste značajan i u tom smislu ga i lično podržavam, a sigurna sam, kao što je ovde bilo reči, i naša kompletna poslanička grupa SPS, kao, smatram zaista, i sve druge poslaničke grupe u parlamentu. Ovde je, ono što posebno želim da naglasim, meni od velikog značaja to što u predlogu ovog zakona i pojedinih njegovih rešenja postoji jedna inovacija, koja je i do sada bila malo teže ostvariva, a to je višeresorska saradnja da bi se rešila pojedina pitanja, u ovom slučaju sektora za zdravstvo, obrazovanje, lekarske komore, Srpskog lekarskog društva i svih drugih stručnih udruženja i oblika organizovanja koji pokazuju da kompletna struka, u ovom slučaju zdravstva, oblici njegovog organizovanja, kao i struka obrazovanja moraju da budu uključene da bi ozdravili kompletan naš zdravstveni sistem, da bi obezbedili potreba broj lekara, da bi obezbedili sve struke neophodne u zdravstvenom sistemu i obezbedili njegov odgovarajući kvalitet. Ono što smatram da je u ovom predlogu zakona takođe važno jeste izjednačavanje rada lekara, stomatologa i farmaceuta, odnosno njihove prakse, i prethodne i ukupne, da bi mogli da obezbede svoj rad, jer time oni stiču jednake uslove da budu na tržištu i u pružanju zdravstvenih usluga, kao i veoma dobro uređivanje odnosa između zdravstvenih ustanova i fakulteta zdravstvene struke. Ono što je ovde s pravom izazvalo veliku pažnju, pa i moju, jesu u stvari ti famozni bodovi. Bodovanje u toku rada, odnosno sistematska zdravstvena edukacija, obnavljanje znanja nešto je što je zaista neophodno u svim strukama, u medicini naročito osetljivo, jer kao što vidimo, poslednjih godina taj sektor znanja je vrlo dinamičan, menja se i ne možemo ni u jednoj profesiji da kažemo, u ovoj posebno, da imamo jedan odnos – naučio sam jednom za svagda to što trebam da znam i to mi je dovoljno. Dakle, moramo da se neprekidno usavršavamo, a tu smatram da je velika uloga onog kako ćemo obezbeđivati bodove, kako će se računati ta edukacija, kroz koje forume rada i kroz koje sadržaje sticati bodove. Po meni, pored Ministarstva, mora da bude velika uloga i Lekarske komore. Zašto to kažem? Dakle, u ovom predlogu zakona čuli smo da veliki broj, znatan broj lekara nije obezbedio dovoljan broj bodova. S druge strane, sigurno da Ministarstvo i Lekarska komora imaju uvid u to kakva je prostorna raspoređenost tih lekara koji nisu stekli odgovarajući broj bodova da bi mogli da nastave sa radom u normalnim uslovima, već iz toga možemo da vidimo u kojim delovima Srbije nije možda adekvatna i zdravstvena zaštita. Jer, ako se lekar stalno ne usavršava, stagnira i pružanje njegovih usluga. Kad čovek uđe u ordinaciju, tu se između pacijenta i lekara ostvaruje ona čudesna magija velikog poverenja. Jer, dolaskom u ordinaciju gde srećem čoveka u belom mantilu, ja mu pružam informacije o sebi i sopstvenom zdravlju, u najdubljem uverenju, i očekujem da će isto tako, sa najvećim nivoom znanja i struke, on da mi pruži pomoć. Kada ostvarimo da to funkcioniše, onda neće i sticanje bodova i kontinuirana edukacija da bude doživljavana kao formalna potreba za sticanjem bodova, ali će istovremeno, bilo Lekarska komora ili neko drugi, da prepozna da kada lekar završi četvorogodišnju specijalizaciju, to mora da bude prepoznato sa velikim brojem bodova. Koliko sam od nekih mladih lekara čula, oni posle četvorogodišnje specijalizacije dobijaju ili vrlo mali broj bodova ili ih ne dobijaju uopšte. Posle seminara koje imaju ili posebnih stručnih specijalističkih kurseva, tipa ultra zvuka, koji traju možda po nekoliko meseci, pitanje je koliko dobijaju bodova, a pri tome za neke druge oblike kongresa ili neke druge stručne edukacije, koliko sam čula, ti bodovi se dobijaju intenzivnije, drugačije, itd. Prosto, taj stepen specijalizacije, koja traje četiri godine, dobijanje lekara specijaliste, jeste nešto što smatram veoma značajnim, što treba podržati, što treba i kroz bodove obezbediti i da to traje, nastaviti, kao i ove sve druge. U tom smislu, mislim da kompletan taj odnos sticanja bodova treba apsolutno dovesti u jednu mnogo aktivniju, fleksibilniju ulogu, sa prepoznavanje potrebe za stalnim sticanjem novih i kvalitetnih znanja. Ono što ovde želim da kažem, jeste da smo se opredelili za uređenje odnosa ovim svim delovima ovog zakona, ali ovom prilikom želim da iskoristim inicijativu Ministarstva, inicijativu samog ministra, koji je pre nekoliko dana u medijima plasirao zahtev, potrebu, obavezu svih zdravstvenih institucija da se urede prema potrebi dostojanstvenog života čoveka, da ne kažem u najbuklvanijem smislu uređenja čišćenja i krečenja, što je elementarna stvar higijene. Sam taj čin takođe ostvaruje nadu u ozdravljenje čitavog sistema zdravstva. Jeste banalan s jedne strane, ali jeste veoma značajan. Dakle, podržala bih u svakom slučaju i ne bih smatrala da je kao sitnica, ili da je to nešto što je manje važno. Dakle, podržala bih apsolutno jednu ovakvu politiku Ministarstva, njegovo promptno reagovanje na svaku situaciju koju prepozna, makar ona bila i najmanja ili najveća, da bi obezbedio da taj sistem funkcioniše, da imamo poverenja u naš zdravstveni sistem, da on bude dostupan svima, na korist građana, na korist nas pacijenata, a na ponos lekara koji su zaista predani i kvalitetni ljudi koji su posvećeni u najboljem smislu reči svom poslu. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospođo Dragaš. Reč ima narodna poslanica Violeta Lutovac. Izvolite, dr Lutovac.
Gospodine predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege narodni poslanici, današnji Predlog zakona o dopunama i izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, rekla bih da predstavlja jedan krupan korak ka doprinosu uređenja jednog sistema zdravstvene zaštite i ka doprinosu uređenja kvaliteta pružanja zdravstvene zaštite osobama koje imaju potrebu za pružanjem zdravstvene zaštite. Ono što se ovim Predlogom zakona uređuje po prvi put, jeste definisanje, odnosno jasno definisanje statusa nastavnika, odnosno saradnika na Fakultetu zdravstvenih struka. Nastavnik, odnosno saradnik na Fakultetu zdravstvenih struka koji izvodi predavanje ili praktičnu nastavu iz kliničkog predmeta u nivou zdravstvene ustanove je zapravo zdravstveni radnik. To je ovde jasno definisano. Taj isti zdravstveni radnik ujedno i pruža zdravstvene usluge osobama koje imaju potrebu za pružanjem zdravstvenih usluga, odnosno osiguranim licima. Ono što se ostvari kao prihod od pružanja ovih zdravstvenih usluga je zapravo prihod visokoškolske ustanove, koju predstavlja sam nastavnik, odnosno saradnik. Ovo je jako važno u smislu unapređenja samog sistema zdravstvene zaštite. Ovaj zdravstveni radnik, odnosno nastavnik ili saradnik na fakultetu je član i kadrovskog plana. To sam primetila da do sada niko nije naglasio, ali po članu 173. bih rekla da ulazi u kadrovski plan zdravstvenih radnika. Ono što nam ovaj zakon donosi jeste opet, rekla bih po prvi put, jedan sporazum, jako važan sporazum između Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje, Fakulteta zdravstvenih ustanova i zdravstvenih ustanova iz plana mreže zdravstvenih ustanova, gde se jasno određuje šta su međusobna prava i šta su međusobne obaveze svih ovih potpisnika sporazuma, odnosno šta je zapravo zadatak koji treba da sprovedu svi potpisnici ovog sporazuma. To je da se obezbedi zdravstvena zaštita i uz dodatak spisak svih ovih zdravstvenih radnika malopređašnje pomenutih koji zapravo i pružaju tu zdravstvenu uslugu. Ono što ovaj zakon još donosi, odnosno rekla bih ispravlja grešku, to je promena dužine trajanja pripravničkog staža kada govorimo o osobama koje su završile medicinski fakultet, odnosno o lekarima opšte prakse. Dužina njihovog pripravničkog staža do sada je bila šest meseci nakon završenog fakulteta. Za razliku od njih, doktori stomatologije i farmacije su pripravnički staž obavljali u dužini od 12 meseci, što je po meni, iako sam lekar opšte prakse, nije u redu. Ovaj zakon to ispravlja. Zapravo, zdravstveni radnici sa visokom stručnom spremom obavljaće pripravnički staž u trajanju od šest meseci, a takođe i zdravstveni radnici sa fakultetom, kao što sam malopre rekla, kao i osobe, odnosno zdravstveni radnici sa višom i srednjom školom. Takođe će trajanje pripravničkog staža biti šest meseci. Ono što ovaj Predlog zakona, odnosno izmene i dopune doprinose, jeste i jasno uređenje principa obnavljanja licence. Uređuju se principi kako se licenca dobija. Ono što bih ja rekla za mene da je najvažnije kao mladom lekaru, a možda i najmlađem lekaru među ovim poslanicima, jeste da lekar, nakon završenog fakulteta, obavljenog pripravničkog staža i položenog stručnog ispita, ima mogućnost, bez obzira što nije zaposlen u zdravstvenoj ustanovi, da dobije licencu i da dobije licencni broj. Za obnavljanje licence već su moje kolege rekle šta je sve potrebno. Kontinuirana medicinska edukacija ili prikupljanje poena, bodova, kako god to da nazovemo, ja bih jednom rečju rekla da je to obaveza svakog zdravstvenog radnika. U kom smislu? Kada se odlučimo za studiranje na medicinskom fakultetu ili studiranje zdravstvenih nauka, odmah smo se opredelili da će to učenje trajati onoliko koliko obavljamo tu profesiju, pa čak i nakon toga. Jer, jednom učenik je zauvek učenik, i to je ono što važi zapravo za zdravstvenog radnika. Još bih naglasila da je najvažnije i, rekla bih, prvo načelo Hipokratove zakletve da je lekar dužan da ne naškodi pacijentu. Samim tim, odlaskom na kontinuirane edukacije bi se to ostvarilo. Zahvaljujući jednoj zajednici, odnosno saradnji Ministarstva zdravlja, komora zdravstvenih radnika, kao i zajednice medicinskog fakulteta, dobili smo mogućnost da unapredimo zdravstvenu zaštitu. Ono što sam još htela dodati jeste za polaganje licencnog ispita - ukoliko osoba, odnosno zdravstveni radnik, u ovom slučaju, ne ispuni uslove da obnovi svoju licencu, imaće potrebu za podnošenjem zahteva za polaganje svog licencnog ispita u roku od 60 dana od dana isteka važeće licence. Ovim rešavamo jedan veliki problem, a to je problem rada pod nadzorstvom ili mentorski rad koji, ne bih da se ponavljam, moje kolege su jasno objasnile da uopšte nema poentu da, recimo, jedan hirurg koji je izgubio licencu radi pod mentorstvom drugog hirurga, a nije u mogućnosti da doprinese, recimo, izvođenju neke hirurške intervencije. Takođe, lekar specijalista koji nema licencu nije u mogućnosti da obavlja specijalističke preglede. Kako bi lekar koji nema licencu obavljao pregled u ambulanti u jednom naseljenom mestu? Zbog svega ovoga što sam rekla, vidim samo doprinos donošenju ovakvog predloga zakona i u danu za glasanje ću ga sa zadovoljstvom podržati. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, doktorko Lutovac. Reč ima narodni poslanik dr Milan Latković. Izvolite, gospodine Latkoviću.
Hvala vam. Gospodine potpredsedniče, poštovani ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, na samom početku svog izlaganja istakao bih da su izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti, po mišljenju poslanika SPS, dobre i kvalitetne pa ćemo ih stoga podržati, kao što je to i rekla ovlašćena predstavnica SPS uvažena profesorka Slavica Đukić Dejanović. Predloženim izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti popunjava se pravna praznina koja postoji u sadašnjem Zakonu o zdravstvenoj zaštiti. Uočena je potreba da se nadležnost Ministarstva zdravlja, pored kontrole uslova za rad i kontrole samog rada apoteka, opštim aktom uredi šta sve može biti predmet prometa u apotekama. Dopunom zakona dodaje se novi član 171a, kojim se proširuje i precizira pojam „zdravstveni radnik“. Tako sada zdravstvenim radnikom smatramo nastavnika i saradnika fakulteta zdravstvene struke koji izvodi nastavu iz kliničkih predmeta, a isto tako kao zdravstvene radnike smatramo i one nastavnike i saradnike koji ne izvode nastavu iz kliničkih predmeta, ali koji pružaju zdravstvene usluge u zdravstvenim ustanovama. U skladu sa tim, zdravstvena ustanova zaključuje sporazum sa fakultetom zdravstvene usluge i Republičkim fondom za zdravstveno osiguranje i tim sporazumom kojim se uređuju međusobna prava i obaveze u vezi su sa tuženjem zdravstvenih usluga obaveznog zdravstvenog osiguranja. Predlogom zakona propisuju se izmene u članu 175, a one se odnose na dužinu trajanja pripravničkog staža za zdravstvene radnike sa visokom stručnom spremom. Predloženim zakonom se propisuje da, pored doktora medicine, pripravnički staž traje šest meseci i za stomatologe, diplomirane farmaceute i diplomirane farmaceute medicinske biohemičare. Ove promene su omogućene usklađivanjem programa osnovnih studija sa evropskim direktivama koje nalažu da u završnoj godini osnovnih studija studenti obave deo programa obaveznog pripravničkog staža. Ovo rešenje je logično, a rekao bih i pravično jer se izjednačava trajanje pripravničnog staža za sve zdravstvene radnike sa visokom stručnom spremom. Takođe bih naglasio da su promene u ovom zakonu nastale kao inicijativa predloga sa stomatološkog i farmaceutskog fakulteta. Članovima 5, 6. i 7. vrše se izmene postojećih članova 190, 191. i 196, kojima se reguliše izdavanje, obnavljanje i oduzimanje licenci. Podsetio bih poštovane kolege narodne poslanike kojima to nije uži deo interesovanja da se licenca, odnosno dozvola za samostalni rad izdaje, obnavlja i oduzima od strane nadležne komore, a o izdatoj, obnovljenoj ili oduzetoj licenci rešenje donosi direktor nadležne komore. Takođe, želeo bih da kažem da su obnavljanje licenci vrši svakih sedam godina. Bliže uslove, postupak i način izdavanja, odnosno obnavljanja i oduzimanja licenci, program kontinuirane edukacije radi sticanja stručne osposobljenosti zdravstvenih radnika za samostalni rad, polaganje licencnog ispita, način polaganja licencnog ispita, obrazovanje komisije i dublje uslove za izdavanje, obnavljanje i oduzimanje licence propisuje ministar. Veoma je bitno da se naglasi da su u odnosu na raniji zakon planirane sledeće izmene - zdravstveni radnik licencu stiče praktično odmah nakon položenog stručnog ispita, a ranije je to bilo tek nakon primanja u radni odnos; broj bodova koji je bio 24 na godišnjem nivou sada je 20, što znači da za sticanje prava na licencu ukupan broj potrebnih bodova je 140. Istakao bih takođe da broj bodova ne može biti manji od deset u jednoj kalendarskoj godini, a takođe je vrlo bitno i to da kolege mogu da prenose bodove iz godine u godinu. U dosadašnjoj praksi, radnik koji nije dobio ili obnovio licencu nije mogao samostalno da obavlja zdravstvenu delatnost u zdravstvenoj ustanovi ili u privatnoj praksi, ali je to mogao da radi uz prisustvo mentora, odnosno čoveka koji je imao licencu. Ovakav vid obavljanja rada u zdravstvenoj ustanovi pokazao je niz slabosti koje su otežavale proces rada, a neretko je bio praćen i improvizacijom u radu, što je nedopustivo. Ovim predlogom zakona, zdravstvenom radniku koji nije dobio ili obnovio licencu ne dozvoljava se obavljanje zdravstvene delatnosti u zdravstvenoj ustanovi ili privatnoj praksi. Obaveza zdravstvenog radnika koji nije sakupio dovoljan broj bodova je da 60 dana pre isteka licence podnese zahtev nadležnoj komori za polaganje licencnog ispita. Ukoliko zdravstveni radnik položi licencni ispit, stiče se uslov za obnavljanje licence. Licencu zdravstveni radnik dobija i ukoliko je položio licencni ispit posle prethodno oduzete licence. Na kraju želim da kažem, što je takođe po mom mišljenju vrlo bitno, da predloženo rešenje iz zakona neće stvarati dodatne troškove republičkom budžetu niti pacijentima, a ni zdravstvenim ustanovama i drugim pravnim subjektima. Iz svih ovih razloga, poslanička grupa SPS u Danu za glasanje će podržati usvajanje ovog predloga zakona o zdravstvenoj zaštiti. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Latkoviću. Reč ima narodni poslanik Milan Knežević. Izvolite, dr Kneževiću.
Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine ministre sa saradnicima, koleginice i kolege, pa dosta poslanika je već do sada diskutovalo o ovim izmenama zakona o zdravstvenoj zaštiti, verovatno ću u nekim segmentima da se ponovim. Dosta nas je reklo i konstatovalo činjenicu, iako su izmene nekoliko članova, da su opet to članovi koji su vezani za razrešavanje odgovarajućih problema, koji nisu bili na odgovarajući način razrešeni, odnosno nije postojao pravni okvir, ili se uočilo u realizaciji jednog zakonskog akta, mislim na zakonski akt o lekarskim komorama, odgovarajući problemi koji će da se pojave i da Ministarstvo na pravi način reaguje. Vidite, ovi članovi nisu tako bezazleni, radi se o osetljivim članovima, pogotovo jedan, koji se odnosi na 171a. novi član uveden, pa sama konstatacija ministra da je nešto ležalo nerešeno šest decenija, govori o tome da je to bila osetljiva problematika, to ne opravdava da se ne nađe pravni okvir da se problem razreši. Hteo bih da prokomentarišem da su ipak naši profesori, nastavnici, vrh stručni, naučni, edukativni jedne zdravstvene piramide. Kada to kažem, uvažavam sve druge specijaliste, subspecijaliste i zdravstvene radnike koji čine celokupnu piramidu zdravstva. Ali, činjenicaje da mi u zdravstvu jasno znamo koja je referentna ustanova za koju oblast, znamo isto tako za svaku oblast ko je referentna ličnost, ko je stručnjak, ili grupa stručnjaka koja se određenom problematikom bavi, a ta grupa stručnjaka po pravilu su profesori univerziteta. Znači, oni su svoj i njihovo mesto profesora na medicinskom fakultetu je trostruko opterećeno mesto. Sa jedne strane, su nastavnici koji obavljaju edukaciju kako studenta osnovnih studija, tako i posle u toku specijalizacija, na doktorskim studijama, na kursevima edukacije. Od njega se zahteva i da uvodi nove metode rada i da bude stručno najvispreniji, najsposobniji, a samo zvanje nameće i kriterijume da se bavi naukom kroz valorizaciju pisanja i objavljivanja radova. Tako da je, stići do tog mesta uložen veliki trud i veliko odricanje. Mada jedna koleginica, mlada, je rekla sama profesija doktora od trenutka kada ste se odlučili da upišete medicinu, je svesnost, ne samo da ćete da radite humani posao, nego svesnost da ćete školski da učite najmanje sledećih 15 godina, a do kraja života neprestano da se usavršavate. Tako da je to, svesnost naše profesije. Sada, ja mislim da će ovaj član da da pravni okvir i tumačim ga tako da će on da nađe afirmativno prava rešenja u okviru pravnih propisa zakonskih da, moram da kažem, a verovatno i moje kolege koje su diskutovale, koji su profesori na univerzitetu, da postoji bojazan nastavnika i profesora da na odgovarajući način ne budu oštećeni. Mislim da do toga neće da dođe. Ovo je, kako je rekao i ministar, jedan pravni okvir koji će kasnije kroz odgovarajuće sporazume, na pravi način da se razreši i sigurno da je korisno konsultovati za profesiju profesora medicinskog fakulteta, rešenja koja postoje u okruženju i pošto mi stremimo EU, da citiram - da se nađe takvo rešenje da njihov trud i rad bude na odgovarajući način valorizovan. Ponavljam, hoću još jedanput da ponovim, zna se u struci koja je referentna ustanova, koja se bavi odgovarajućim oblastima i to treba ceniti i na taj način, u stvari i motivisati i mlade da idu tim stopama i unapređenja struke i bavljenje naukom i podsticajno su to primeri koji deluju na mlade da ulažu veliki trud i da na taj način i poboljšavaju struku i dijagnostiku i lečenje pacijenta, zašta mi kao profesija postojimo. Tako da je taj deo za mene i ovaj član, u sebi nemam bojaznosti kao profesor fakulteta, verujem da će ministarstvo da iznađe pravi način, afirmativni ali slažem se nešto što nije rešeno 60 godina u jednom trenutku mora da se reši na pravi način i time jedan segment u zakonskoj regulativi i funkciji zdravstva razrešava. Onda postoji sledeći segment koji se odnosi na kontinuiranu medicinsku edukaciju. Stvarno smo više puta ovde komentarisali da smo mi banalizovali to skupljanje bodova. Citiram kolege, većinu koja je rekla,ta kontinuirana medicinska edukacija je nešto što smo mi prihvatili kao sistemkoji godinama postoji u svetu. E, sad, činjenica da smo se verovatno suočili pošto je ovo prvi ciklus, prvih sedam godina u organizacijskom funkcionisanju. Lično, smatram da su ti akreditovani kursevi, nisu baš previše banalizovani. Ipak, postoji ulazni test, postoji izlazni test. Ako je organizator taj koji je devalvirao svoj kurs kroz koktele ili nešto drugo, to mora ustanova ili stručno ili esnafsko udruženje, pod kojim okvirima se to događa da to otklanja. Sigurno da postoje problemi. Imamo, čuo sam na odboru i dobre i loše primere. Nama je citirao državni sekretar da je bilo situacija da direktori domova zdravalja nisu dali svojim saradnicima da idu na edukaciju i skupljaju bodove. Onda smo čuli dobre primere domova zdrava u provinciji koji je video, uočio direktor da pojedini doktori neće imati odgovarajući broj edukativnih kurseva i u toj ustanovi organizovao kurseve da bi oni nadomestili to. Ovo ilustrujemo, citiram priče kolega koji su o tome diskutovali i zato smatram, ovo je prvi ciklus relicenciranja, a on je zatekao pojedine na početku karijere, pojedine u srednjim, pojedine pri kraju karijere, kao što sam ja i dosta kolega posle 50 godine. Onda se treba prilagoditi tome novim kriterijumima. U sledećem drugom i trećem kursu, kada u sledećih 14 godina stignu ovi mladi koji su odmah na startu i znaju šta ih čeka,ja mislim da će problemi da se razreše i da ćemo mi, što je normalno, evolutivno da sazremo u organizaciji tih kurseva. Tu će da se pojavi jedan problem, po meni, u stvari on postoji i zato je ministarstvo u ovom članu uvelo da se polaže licencni ispit jer se uočilo da odgovarajući broj kolega, ali koliko znam nije to mali broj, neće imati odgovarajući broj poena i da na taj način razreši tu problematiku. Sada, postavljam jedno pitanje i mislim da će ministarstvo da se suoči sa tim, ta grupa, a ja sam na odboru upotrebio izraz, neprilagođenih kolega, ne ulazim u to koji su razlozi, da li oni jedni oficijelno smatraju da je specijalistička diploma ono što verifikuje, a da je ovo neoficijelno, ili imaju i neke druge neprilagođene poglede, kada kažem i imaćete prilike da se suočite sa tim, kada je on svesno krenuo u to da ne skupi u sedam godina poene, imam bojazan da određujem procenat iz te grupe, svesno će da kaže – neću da polažem licencni ispit. Onda će ministarstvo da se suoči sa jednom grupa koja neće da polaže ni ispit za relicenciranje. Tako da ovo kažem iz veoma realnih, jer znam odgovarajuće osobe da budu pripremni, ne znam na koji način, da razreše jer po zakonskoj regulativi ako ne polože licenski ispit, on će da gubi radni odnos. Sa druge strane suočićemo se sa tim problemom kao ministarstvo koje se ozbiljno bavi ovom problematikom i hteo sam na kraju, pošto završavam, da kažem, evo u novom mandatu sedimo ovde mi, koliko ima godinu i po dana, što se tiče zdravstva svaka čast, nije što je gospodin Lončar iz naše stranke, to je njegov trud. To je trud i njegovih saradnika. Potencirao bih ono da ne bude samo rečenica izrečena koju možda građani nisu čuli, da stvarno u novinama nema uhvaćenog ni jednog faula, a uhvatili bi ga pojedine, neću da kažem koje novine. Izneli bi odmah tendere, kako je, ko se ugradio ili nije, ali do sada ipak ti novinari koji sebe zovu da se bave istražiteljskim novinarstvom, šta to znači, ja istraživanje znam šta znači u struci i nauci, ali i kod njih postoje ta istraživanja, da bi do sada bilo koja afera pa da se odnosila na manje, ranije smo imali afere ne samo oko kupovine aparata. Sećate se afera oko vakcina, da se ne prisećamo svih afera koje su bile po novinama, koje su bile istinite i zato ja prvo podržavam i samo hoću ovako u ovim godinama da kažem da izazovi u radu i borbi protiv razno raznih farmaceutskih kompanija i svega su izazovi druge vrste, ali da se treba držati onog šta smo rekli kad smo u programu za zdravstvo i generalno u programu za građane, da u zdravstvu, naravno ja se ograđujem na zdravstvo, želim da budem u svim sferama našeg društva tako i u građevini i u finansijama, ali ovo je nešto što je činjenično i za šta ipak zaslužuje zahvalnost i da se za uložen taj trud u tom delu to ponovi još jednom. Hvala.
Zahvaljujem doktore Kneževiću. Reč ima narodna poslanica Jelisaveta Pribojac.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, poštovane kolege narodni poslanici, Zakon o zdravstvenoj zaštiti donet je 2005. godine i sa nekim manjim izmenama koje su bile 2009, 2010, 2011, 2013. i 2014. godine, on je još uvek u primeni. Kao jedan od sistemskih zakona koji važan za rad svih zdravstvenih ustanova, u nekim svojim delovima zahteva donošenje jednog sasvim novog zakonskog rešenja i zato mi danas pred nama imamo ove izmene i dopune zakona, tačnije izmene i dopune nekoliko članova zakona i ja ću se u svom izlaganju upravo osvrnuti samo na njih. Prva izmena se odnosi na član 101. koji reguliše delatnost apoteka, tačnije na stav 5. ovog člana koji govori o tome šta sve može biti predmet prometa apoteka i da će umesto nadležne komore, akt o tome donositi resorni ministar, što je naravno i logično s obzirom da Ministarstvo zdravlja propisuje i kontroliše uslove za rad ne samo svih zdravstvenih ustanova, već i apoteka. Druga izmena je u stvari jedan potpuno novi član 171a koji određuje status lica koja su nastavnici i saradnici fakulteta zdravstvene struke, a koji izvode nastavu iz kliničkih predmeta u zdravstvenoj ustanovi, kao i nastavnika i saradnika koji ne izvode nastavu iz kliničkih predmeta, ali koji pružaju zdravstvene usluge u zdravstvenim ustanovama. Ta lica će imati status zdravstvenih radnika i moći će da pružaju zdravstvene usluge iz obaveznog zdravstvenog osiguranja u zdravstvenim ustanovama iz plana mreže zdravstvenih ustanova. Ono što je istaći, jeste to što će finansiranje ovih usluga vršiti Republički fond za zdravstvo osiguranje, a na osnovu sklopljenog sporazuma između Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje, zdravstvenih ustanova iz plana mreža, zdravstvenih ustanova i fakulteti zdravstvene struke, u kome će biti regulisana sva njihova međusobna prava i obaveze. Sredstva koja po tom osnovu ostvare fakulteti, biće njihova sopstvena sredstva, sopstveni prihodi iz kojih će oni moći da plaćaju naknadu za izvršene usluge u skladu sa cenovnikom Republičkog fonda i vremenom provedenim na radu. Ovo je, nadam se, početak pravilnijeg i pravičnijeg, a pre svega legalnog usmeravanja tokova novca za ove vrste usluga, nego što je to bilo do danas. Ja bih kao pravnik koji radi u zdravstvenoj ustanovi nešto duže od 30 godina vama, gospodine ministre, čestitala pre svega na hrabrosti da uopšte krenete u rešavanje jednog ovakvog problema, jer znam koliko je u nekim prethodnim godinama bilo otpora da se to stavi u zakonske okvire. I sami ste malo pre u svom izlaganju istakli da vam u zdravstvene ustanove ulaze lica koja tu nisu zaposlena, koja rade određene poslove i za te poslove primaju određenu naknadu, odnosno platu. U direktnoj vezi sa ovim izmenama jeste i član 173a, a koji se odnosi na kadrovske planove u zdravstvenim ustanovama, tako da će sada kadrovski planovi obuhvatiti i ova lica i ove zdravstvene radnike iz člana 171, odnosno nastavnike i saradnike fakulteta zdravstvene struke, za koje će biti obezbeđene plate iz organizacije obaveznog zdravstvenog osiguranja. Član 175. reguliše dužinu trajanja pripravničkog staža, zdravstvene radnike i zdravstvene saradnike. Novina je ta što će sada svi zdravstveni radnici sa visokom stručnom spremom obavljati pripravnički staž u trajanju od šest meseci. Do sada znamo da su pripravnički staž u trajanju od 12 meseci obavljali doktori stomatologije, biohemičari i farmaceuti. Dakle, sada je jednostavno izjednačeno trajanje pripravničkog staža sa obavljanjem staža doktora medicine. Stručni saradnici sa visokom stručnom spremom će obavljati i dalje pripravnički staž u trajanju od 12 meseci, a srednja i viša stručna sprema zdravstvene struke takođe šest meseci pripravničkog staža. Ono što je za zdravstvene radnike možda najvažnije i vidim danas iz ovih njihovih diskusija, jesu članovi 190. i 191. koji regulišu uslove za izdavanje, obnavljanje ili oduzimanje licence, ali takođe znam da zdravstveni radnici znaju da Zakon o zdravstvenoj zaštiti reguliše njihovo stručno usavršavanje, odnosno sticanje određenih znanja i veština, ne samo kroz specijalizacije i uže specijalizacije, već upravo kroz kontinuiranu medicinsku edukaciju koja podrazumeva učešće na stručnim i naučnim skupovima, seminarima, kongresima, kursevima i drugim programima kontinuirane edukacije. To je zapravo i njihovo pravo, ali i dužnost zdravstvenih radnika da u toku svog rada, u toku svog radnog veka prate razvoj medicinskih nauka, da se stručno usavršavaju i da na takav način održavaju i unapređuju kvalitet svog rada sa jedne strane, a sa druge strane opet to im je uslov za dobijanje, odnosno obnavljanje licence. Dopune u članu 190. se odnose na stav 8, gde se pored ostalih uslova za izdavanje, obnavljanje i oduzimanje licence dodaje i to da će ministar posebnim aktom propisati mogućnost polaganja licencnog ispita, način na koji će se on polagati i formiranje komisije i druge uslove. Sada se daje mogućnost zdravstvenom radniku koji nije stekao uslov za obnavljanje licence da polaže licencni ispit tako što će podneti zahtev nadležnoj komori u roku od 60 dana pre isteka roka na koji je izdata licenca. Ja mogu da naglasim da zdravstveni radnici u zdravstvenim ustanovama u Kraljevu, kako u domu zdravlja, tako i u opštoj bolnici, nemaju uopšte nikakvih problema sa obnavljanjem licenci, jer su organizovani tako da određeni tim ljudi radi u saradnji sa podružnicom Srpskog lekarskog društva i sa Sindikatom lekara i farmaceuta na tome da imaju kako interne, tako i eksterne edukacije i verujte da najveći broj lekara u zdravstvenim ustanovama u Kraljevu ima i veći broj bodova od onih koji su propisani, tako da će ih moći preneti i u narednu godinu. Ono što je važno naglasiti jeste i to da zdravstveni radnik koji nije stekao uslov za obnavljanje licence, ili mu je oduzeta licenca zbog krivičnog dela protiv zdravlja ljudi, više neće moći da obavlja zdravstvenu delatnost, kao što je to do sada bio slučaj, da su to mogli da rade uz nadzor svog kolege, drugog zdravstvenog radnika koji ima licencu, ako ga odredi direktor zdravstvene ustanove. Ja se iskreno nadam da je ovo samo početak uočavanja nedostatka u zakonu i da će se pred nama poslanicima vrlo brzo naći jedan nov zakon ne samo o zdravstvenoj zaštiti, već i Zakon o zdravstvenom osiguranju, da će se u skladu sa tim uraditi i urediti prateći pravilnici koji, verujte mi, u mnogim svojim delovima u praksi nisu primenljivi, što će svakako uticati na poboljšanje rada ne samo zdravstvenih radnika, već pružanje usluga na korist pacijenata. S obzirom da su ovo vrlo važne izmene važnog sistemskog zakona, u danu za glasanje ja ću, kao i sve moje kolege iz SNS, podržati i glasati za ove izmene. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Radoslav Jović.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine ministre i gosti, koleginice i kolege narodni poslanici, Predlog zakona koji razmatramo danas smatramo uvodom u razmatranje niza zakona iz oblasti zdravstvene zaštite, zdravstvenog osiguranja, koji će se verujem veoma brzo naći pred nama, a za koji takođe verujem da će biti reformski i suštinski. Svestan sam, gospodine ministre, da ste vi i vaši saradnici nasledili jedno teško breme iz prethodnog perioda. Nasleđeni su veliki problemi. Kada govorimo o tome, mislim na velike finansijske dubioze u zdravstvenom sistemu, mislim na zapuštenost objekata i opreme u zdravstvenom sistemu, i verujem da to i jeste bilo nešto što ste akutno morali da rešavate u ovih godinu i po dana. To jeste verovatno razlog zbog kojeg ni vi, a ni ova skupštinska većina, nismo mogli da se bavimo suštinskim i sistemskim promenama u zakonodavnoj sferi. Za ovakvo stanje ja bih izneo dve bitne činjenice. Prvo, zdravstveni sistem u Srbiji prošao je unazad dve i po decenije, može se slobodno reći, kroz kataklizmu. To je onaj isti sistem koji je morao da izdrži i teret sankcija 90-ih godina, teret agresije na ovu zemlju i, naravno, da se sve to odrazilo i na stanje u kompletnom zdravstvenom sistemu. Međutim, ne mogu a da ne istaknem i neodgovornost i javašluk od strane nekih ministara koji su u prethodnom periodu upravljali čitavim ovim sistemom i, naravno, urušavali ga i doveli do onoga sa čime se danas suočavamo. Zato je danas i pred vama i pred ovom skupštinskom većinom tako težak zadatak, da urušeni sistem podignemo na noge i uredimo na način da bude efikasan i koristan građanima Srbije, da na pravi način u sistem ubacimo i nešto što smo do sada zvali privatni sektor zdravstva, ako i zaista raspolaže velikim i ljudskim i materijalnim resursima, a moramo priznati da nije bio iskorišćen na pravi način. Do sada ste uložili dosta napora da se materijalno stanje u zdravstvu popravi. Rešili ste niz finansijskih dubioza unutar sistema, dosta se uradilo na obnavljanju klinika, bolnica, domova zdravlja, nabavci moderne opreme i moje kolege su već istakle niz veoma važnih stvari koje su nam se desile unazad godinu i po dana. Ono što je dobro, to je da smo se danas posvetili rešavanju seta problema vezanih za faktor koji generalno zovemo ljudski resurs. To dokazuje i ovaj predlog zakona koji je pred nama. Nažalost, neki prethodni ministri iz minulih decenija očigledno nisu imali sluha za ljude zaposlene u zdravstvu. Prema njima su se ponašali kao gospodari, često ih ponižavali, i lošom kadrovskom politikom nisu brinuli o njihovoj edukaciji, vrednovanju njihovog rada. Zato se danas i suočavamo sa ozbiljnim nedostatkom stručnog kadra u zdravstvu. Lekari nam odlaze, sestre nam odlaze, tehničari, itd. Prosečna starost lekara nam je preko 50 godina. I u tom delu, može se reći, već ste preduzeli niz mera za poštovanje. Otvorili ste prostor za mlade ljude da lakše dođu do specijalizacija. Menjate nepovoljan odnos zdravstvenih i nezdravstvenih radnika unutar institucija. Sa tim u vezi, i izmene ovog zakona u članovima 171, 173. i 175. imaju za cilj da naprave red i pravdu u vrednovanju rada vrhunskih stručnjaka, posebno onih koji se bave i naučnim i praktičnim radom i to je dokaz da imate i želju da dobru nameru, a mi poslanici političku volju, da u tome vas i podržimo. Ono na šta bih skrenuo pažnju i što smatram suštinskim za položaj zdravstvenih radnika jesu izmene zakona koje se odnose na članove 175, 190, 191, 196. i 198. Pri tome, želim da podsetim, taj zakon donesen je u vreme kada je na čelu administracije u zdravstvu bio jedan ministar čije ime neću pomenuti, koji je pokazao nedovoljno poštovanja prema zdravstvenim radnicima. Pokazao je to na više načina. Jedan način je taj što lek nije potražio, iako je bio ministar, nije potražio od svojih kolega u Srbiji, već je lek potražio van Srbije. Drugi način kako je pokazao nepoštovanje prema jednoj značajnoj profesiji i delatnosti jeste kada je predložio ovoj Skupštini, ovom domu da donese niz zakona koji, nažalost, nisu uvažavali dovoljno mišljenje ni profesije, ni struke, ni svih onih koji su zainteresovani da se taj zakonna pravi način i formira. Mislim na Zakon o lekarskim komorama, mislim na aktuelni zakon koji pokušavamo da popravimo, zakon o zdravstvenoj zaštiti i čitav set drugih zakona koji će, verujem, doći na dnevni red. Jednu civilizacijsku potrebu, potrebu da se ljudi edukuju čitavog života, da se usavršavaju, a posebno naša profesija koja mora da prati trendove u nauci, mislim da je pomenuti ministar, čije ime nisam izgovorio, pretvorio i banalizovao u sistem prinude. Sistem koji danas zovemo, mora se priznati mnoge su moje kolege rekle ovde, jurnjavom za bodovima. To ne sme biti jurnjava za bodovima i mi upravo danas u diskusijama sagledavamo sve mane takvog sistema edukacije i takvog sistema koji se postavlja kao uslov da ljudi rade svoj posao. Naravno da mi moramo da izgradimo nekakav sistem gde će se vrednovati nečiji rad, a uostalom i to što zovemo kontinuirana edukacija. Takođe, smatram da jedan tako ozbiljan sistem mora da bude usklađen i sa mnogim drugim stvarima kao što su Zakon o visokom školstvu, Zakon o sistemu obrazovanja i vaspitanja, Zakon o zabrani diskriminacije, pa u krajnjoj liniji i neke ustavne odredbe. Pošto je donesen tako kako je donesen, brzopleto i nedobronamerno, eto mi smo u prilici sada da ispravljamo neke od nedostataka tog zakona. Samo bih da podsetim da zdravstveni radnici su pretežno u ogromnoj veći savesni ljudi. Da nisu savesni, ne bi ni prihvatili da uđu u sistem gde oficijelno školovanje traje tako dugo. To su isti oni ljudi koji su u minulim decenijama izdržali i one strašne ekonomske sankcije, izdržali su i rat, nekada im plata ničemu nije vredela, praktično su radili, ni jednog trenutka nisu koristili ni plaćeno ni neplaćena odsustva. Ti ljudi danas su se našli pred dilemom da li dovoljno naše društvo vrednuje sve ono što su u prethodnom periodu radili. Apsolutno podržavam predloge koje su dali kolege Poskurica i Knežević, kada su rekli da taj sistem edukacije, taj sistem nekakvog bodovanja mora biti dostojanstven, ne sme vređati ljude zaposlene u zdravstvu i verujem da ćemo novim zakonom o komorama, o kojem nas je obavestio državni sekretar na Odboru u više navrata, a koji se već nalazi na sajtu Ministarstva zdravlja, rešiti sve ove dileme sa kojima se danas suočavamo. Bilo je tu zaista i sjajnih predloga kako može da se reši ovaj problem licenciranja. Jedan od predloga dao je upravo prof. Knežević koji je rekao da je negde video, da li u Americi ili gde, da kolege koje nisu sakupile dovoljan broj tih potrebnih bodova za licenciranje su dobijali test od 200, 300, 500 pitanja i određeno vreme da odgovore na taj test, što ih je naravno i obavezivalo da pročitaju određenu literaturu, itd,odnosno da se edukuju u onim oblastima iz kojih su propustili prihvatanje novih znanja. Samo bih želeo da ubuduće, kada ova skupštinska većina i vi, gospodine ministre, sa vašim saradnicima, kreiramo zakone koji se tiču, ne samo prava osiguranika, već i prava 120 hiljada zaposlenih ljudi u zdravstvu, zaista saslušamo te ljude, da napravimo jednu kvalitetnu javnu raspravu, da donesemo jedan kvalitetan novi zakon o komorama koji će sve ove dileme sa kojima se mi danas ,posle sedam godina primene tog zakona, suočavamo, da reši na pravi način i da generacijama lekara, sestara, tehničara i ostalih zdravstevenih radnika ostavimo jedan uređen sistem u kome će se oni osećati i sigurnim i bezbednim i da ne žele da napuštaju ovu zemlju i da parče hleba traže tamo negde van Srbije. Zato i ove izmene zakona doživljavam kao jedno prelazno rešenje do donošenja pravih reformskih zakona. Na političku volju da vas na tom putu podrži ova skupština ne treba da sumnjate. Svi ćemo naravno učiniti napor da vam u tome i pomognemo i nekim našim iskustvima i nekim našim znanjima itd. Hvala vam, i želim vam i volju i snagu i sreću da izdržite i odradite ono što građani Srbije očekuju. Ja sam napisao par amandmana na ovaj zakon, smatrajući da mogu i na taj način da pomognem da neke dileme razrešimo. Međutim, u veri da ćemo veoma brzo dobiti nova zakonska rešenja koja će sve ovo rešiti na pravi način, ja ću te amandmane povući i učestvovati svakako u svemu onome što predstoji pred nama u reformi zdravstvenog sistema. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Joviću. Reč ima narodna poslanica Gordana Zorić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege poslanici, Nacrt zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti o kome danas raspravljamo je takvog tipa da mislim da bismo svi mogli slobodno da ga podržimo, bez ikakvog uzdržavanja. Predložene izmene i dopune Nacrta zakona su vrlo važne, možda ne neposredno za građane, nego više posredno, ali su svakako važne za zdravstvenu struku i uopšte za funkciju zdravstvenog sistema u našoj zemlji. Članom 1. došlo je do izmene gde se, kada su u pitanju apoteke i akti, određuje šta je predmet prometa u apotekama. U prethodnom zakonu, odnosno sadašnjem važećem zakonu je nadležna komora za donošenje takvih akata. Izmenom zakona se ministar,koji je deo Vlade koja sprovodi zdravstvenu politiku, sada praktično zadužuje, odnosno postaje nadležan za donošenje akata. To je vrlo važno, jer ako Vlada ima zadatak da vodi politiku, zdravstvenu politiku u državi, onda i nadležnost mora da pripadne ministru, a ne, kao što je bilo ranije, nadležnoj komori. Član 2. Predloga zakona koji menja član 171, pa se dodaje član 171a je vrlo važan i kako je ministar rekao, posle 60 godina se ovaj problem pokušava rešiti zakonom. Ovim članom, odnosno dodatkom na član 171. reguliše se praktično status nastavnog kadra na fakultetima zdravstvene struke. Moramo da imamo u vidu da su profesori univerziteta ljudi koji su praktično najstručniji u našoj zemlji. To su visoko obrazovani kadrovi koji se bave, naročito profesori medicinskog fakulteta, farmaceutskog, stomatološkog, zdravstvenom delatnošću, praktičnim radom, bave se edukacijom studenata, a isto tako se bave i naučnim radom. To je rad bez radnog vremena, bez subote i nedelje i rad koji praktično, čak i posle penzionisanja, zahteva praćenje. Zato su ti ljudi do sada imali određeni status koji nije bio adekvatno regulisan, a ovim se predlogom zakona, odnosno izmenom člana 171, se to želi popraviti, što je vrlo važno. Da li će se to uraditi na pravi način, ne znam, ali važno je da je počelo da se radi? Naravno, to ne bi trebalo da znači, ja nisam profesor univerziteta tako da nemam potrebe, ne branim sebe lično, ali smatram da ti ljudi treba zaista da budu i u finansijskom smislu izuzetno nagrađeni. Čuli smo komentar da su oni do sada primali, odnosno da primaju dve plate, pa i te dve plate verovatno nisu dovoljne za onaj rad koji oni ulažu u ono čime se bave. To je sigurno tako. Znate, sramno je u zemlji koja je siromašna, kada se kaže - da neko ima 100.000 platu, to onda širokim narodnim masama zvuči mnogo. Međutim, uloženi trud da bi se došlo do zvanja profesora univerziteta i uloženi trud u toku rada sa tim zvanjem je ogroman i naravno da on mora da bude adekvatno nagrađen i naravno da profesor univerziteta mora da ima veću platu nego što je to plata direktora nekog javnog preduzeća, nekog grada, a kako sada stvari stoje, ja pretpostavljam da su plate daleko manje. Članom 173a, praktično se implementira ovaj član 171a, odnosno član 2. predloženih izmena i dopuna zakona i usklađuje sa tretmanom zdravstvenih radnika koji se bave i praktičnom edukacijom, odnosno prosvetnim radom, obrazovnim radom. Članom 4. zakona predviđeno je da se izjednači radni staž kod svih zdravstvenih radnika sa visokom stručnom spremom na šest meseci i to je dobro. Znači, definiše se dužina radnog staža, mada treba naglasiti da čak i kada je bilo godinu dana za jednog lekara, odnosno završenog lekara opšte prakse sa položenim stručnim ispitom i navršenim stažom, školovanje još uvek nije završeno. Lekarka navrši staž i položi struni ispit, tek tada praktično počinje da uči, jer fakulteti su uglavnom u obuci svedeni na to da se pretežno radi na edukaciji u kliničkim uslovima i koliko god da ima prakse ona nije dovoljna da jedan lekar sa navršenim stažom i položenim stručnim ispitom da svoj puni doprinos kada se nađe u jednoj seoskoj ambulanti. Tu postoji još jedna razlika koju sam primetila, ogromna je razlika između onih lekara koji prva znanja nakon završenog fakulteta stiču u gradskim uslovima, u gradskim domovima zdravlja i onih lekara koji svoje saznanje stiču i praktično kale se u svojoj profesiji u seoskim uslovima. To je iz prostog razloga tako zato što u gradskim uslovima postoji hitna pomoć, postoje dežurne ustanove koje zbrinjavaju najteže slučajeve, urgentne slučajeve, tako da lekari koji počinju karijeru u gradskim uslovima, u gradskim domovima zdravlja nemaju prilike hteli to ili ne, nemaju prilike da vide sve ono što jedan lekar koji karijeru počinje na selu može da vidi na selu. Zato što seoski lekari se bave uglavnom svim onim poslovima koji su iz domena lekara opšte prakse od rođenja pa sve do smrti, pa čak i posle smrti jer su prinuđeni da idu na uviđaje. To je neprocenjivo iskustvo i mislim da bi tu možda trebalo nešto da se uradi zato što temelje znanja i kvaliteta rada praktično lekari postavljaju na početku karijere. Kada je u pitanju kontinuirana medicinska edukacija tu je već dosta rečeno i morala bih da izrazim svoje, odnosno imam potrebu da izrazim svoje mišljenje kada je pitanje kontinuirane medicinske edukacije. Sadašnji način organizovanja kontinuirane medicinske edukacije uglavnom je vezan za, odnosno pretvorio se zaista u skupljanje bodova, a evo zbog čega? Činjenica je da mnoge ustanove organizuju besplatno kontinuiranu edukaciju za svoje zaposlene lekare, međutim, to obično budu teme koje nisu interesantne za sve, ne pomažu u sticanju novih znanja svim profilima koji rade u tim ustanovama. Ja sam lično bila u prilici da skupljam bodove na taj način što sam slušala neka predavanja koja mene lično ne interesuju, ali zato nisam mogla da slušam predavanja koja mene interesuju. Zato što je to podrazumevalo da odem u Niš, da odem u Beograd ili Novi Sad, što iziskuje i vreme i materijalna ulaganja, odnosno to košta, recimo, odlazak do Niša košta oko 15.000 dinara koje bih trebala da izdvojim iz sopstvenih sredstava, a tu takođe postoji razlika između lekara koji rade u velikim gradovima, u velikim centrima i oni koji rade u malim centrima. Ja živim u Kovinu na samo 50 kilometara od Beograda, pa mi nije jednostavno da odem na onu edukaciju koju želim da slušam, jer zahteva vreme, to je jedno. Drugo, odnosno najvažnije zahteva slobodan dan koji ne mogu da dobijem, jer ako odem iz ordinacije, jedina sam, moj posao stoji. Znači, pacijenti su tog dana uskraćeni za usluge koje treba da im pružim, nema ko da me zameni. To je jedan razlog i zbog toga ne mogu da dobijem slobodan dan, niti mogu da dobijem dan od godišnjeg odmora jer služba trpi. Problem je takođe što sutradan kada se vratim i ako odem slučajno sutradan kada se vratim ne mogu da postignem jer sve ono što je ostalo od prethodnog dana meni se navali na leđa di onda nastaje pravi haos, a drugi važan problem već sam rekla, jesu ta materijalna izdvajanja koja moram da izvadim iz sopstvenog džepa, znači moram da dam sopstvene pare što nije malo i nije jednostavno. Tako da i zato da bih sakupila bodove moram da slušam čak i teme koje mene lično ne interesuju i ne doprinose mom nekom povećanju količine znanja i poboljšanju kvaliteta rada. Pored toga, član 91. važećeg zakona je predvideo kada su u pitanju licence da lekari koji ne uspeju da obnove licencu do dobijanja licence, mogu da rade pod nadzorom zdravstvenog radnika koji ima licencu. Dobro je što je ovim Predlogom zakona, članom 6, ta mogućnost promenjena, odnosno ta mogućnost više ne postoji, zato što rad lekara bez licence, pod nadzorom lekara sa licencom je potpuno besmislen. Opet je to mnogo veći problem u manjim sredinama, jer ako vi imate u smeni, recimo, jednog lekara opšte prakse i lekara specijalistu opšte medicine i dogodi se iz nekih razloga da specijalista opšte medicine nema licencu, nije uspeo da sakupi dovoljan broj bodova, a pritom ima, recimo 50 godina, a ima lekara opšte prakse koji ima 30 godina i ko može da mu bude mentor? Znači, praktično može da mu bude mentor samo taj lekar opšte prakse, što je van pameti, jer sigurno da lekar sa 50 godina i 20 i nešto godina radnog staža, iako nema licencu sigurno ima mnogo veće znanje i veće iskustvo nego lekar početnik i pritom samo lekar opšte medicine. Prosto, to je jednostavno nemoguće organizovati i onda se postavlja pitanje, takođe - ko će overavati ono što taj lekar pod nadzorom radi, jer ako već nema licencu, on nema pravo ni na pečat, nema pravo na pečat koji odobrava fond, koji dobijamo i sklapamo ugovor sa Fondom za zdravstveno osiguranje Republike Srbije. Tako da ima čitav niz problema vezanih za to i zato je dobro što je to promenjeno u sadašnjem Predlogu zakona koji ćemo, sigurna sam, usvojiti. Dobro je što se uvodi mogućnost polaganja licencnog ispita, jer to daje mogućnost lekarima koji nisu uspeli da sakupe bodove da na taj način sebi omoguće da ne ostanu bez licence, a samim tim, praktično, i bez posla. Lekar bez licence nema šta da traži u sistemu zdravstvene zaštite, bez obzira da li je on privatnik ili radi u državnoj ustanovi. Eventualno možda može da bude neki menadžer u privatnoj zdravstvenoj zaštiti, privatnoj praksi, ali prosto to nije smisao. Jako je dobro, to daje mogućnost ljudima i kao što reče profesor Poskurica, ja pretpostavljam da će ti testovi sadržati pitanja koja su životna, koja su praktična, da to neće biti seča glava. Prema tome, da onaj ko zna svoj posao moći će i da položi te testove i da tu neće biti problema, a onaj ko ne može da položi testove, pa Bože moj, onda ni ne vredi da radi. Prosto za pacijente nije dobro da takav čovek radi u zdravstvenoj zaštiti ako nema elementarno znanja iz medicine. Tako da i ovaj član je sasvim okej. Dobro je što je članom 8. izbrisana ta mogućnost da zdravstveni radnik kome je trajno oduzeta licenca može obavljati određene poslove zdravstvene delatnosti, jer sam nešto na tu temu i rekla. Zdravstveni radnik kome je trajno oduzeta licenca zaista nema šta da traži u zdravstvu, jer znamo zašto se oduzimaju licence. Postoje kriterijumi na osnovu kojih se to radi i takvi ljudi zaista nemaju šta da traže u zdravstvu. Obzirom da su svi ovi predlozi za izmenu i dopunu zakona izuzetno dobri, Vlada je pokazala da razmišlja o tome da popravi sve ono u oblasti zdravstvene zaštite što ne valja, gde treba zakonom da bude regulisano, ja ću u Danu za glasanje, kao i svi članovi SNS, narodni poslanici SNS, glasati za ovaj predlog.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radojević, zatim je Jezdimir Vučetić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, koleginice i kolege, ja ove predložene izmene shvatam kao prvi korak u otklanjanju rudimenata prošlosti koji su ostavili dubok trag na zdravstvenom sistemu naše zemlje. Obzirom da su i krštene kao hitne, ja zaista tako to i doživljavam i nadam se da ćemo u doglednom roku vrlo brzo ići u izmene celokupnog zakonodavstva vezano za zdravstvenu oblast, naravno, ono što nije funkcionisalo i ono što nije bilo dobro, što je uočeno da je bilo loše u prethodnom periodu. Prva tačka vezana za apoteke i promet u apotekama, naravno da podržavam, s tim što bih sugerisao možda nešto što se provlači onako pored, neprimećeno, da javni servisi i mediji u zadnje vreme jako puno reklamiraju, da ne kažem prodaju lekove i pomoćna lekovita sredstva, čini mi se da uzima isuviše maha, jer kako uključite neki TV program imate neka iskustva na tu temu. T tako da, čini mi se, da nam to nekako prolazi na mala vrata, ali „baj d vej“ to nije tema ove rasprave, ali prosto radi se o trgovini lekovitim supstancama i preparatima koji su čak i pravi oficiozni lekovi. Što se tiče profesora univerziteta koji se bave edukacijom kadrova koji stvaraju naše mlade naraštaje, doktore, zaista nemam dilemu da su to ljudi kojima ne treba postavljati uslove i da ono čime se oni bave, sigurno spada u najplemenitiju profesiju. Dakle, od jednog studenta napraviti lekara specijalistu, podariti mu svoje znanje, bilo da ste na mesto asistenta, docenta ili profesora, zaista je nepotrebno meriti, osim kvalitetom. Bilo bi možda dobro jednoga dana razmišljati o rangiranju univerziteta, fakulteta, pa i samih učesnika u nastavi, ali i to je nešto što može da bude tema za razmišljanje za budućnost. Što se tiče kontinuirane medicinske edukacije, naravno da bez svakodnevne edukacije lekara nema dobrog lekara. Da li je kontinuirana medicinska edukacija ovo što se povremeno sakupljamo na nekim seminarima i simpozijumima ili je to diskontinuirana medicinska edukacija i o tome se može pričati, ali lekar koji ne prati nauku i lekar koji svakodnevno nije u ordinaciji u toku sa naukom, sa kolegama, sa pacijentima, sigurno da gubi korak sa naukom, obzirom da se u medicini stvari najbrže menjaju od svih nauka, da medicina najbrže napreduje, a da direktno utiče na zdravlje stanovništva. Mislim da je to jako važno. Na tu temu postoje i neka esnafska udruženja u Republici Srbiji. Prvenstveno mislim na Srpsko lekarsko društvo i na Lekarsku komoru koje vrlo revnosno ubiraju od 21.000 lekara, koliko radi približno u Srbiji, po nekih 60-ak evra Komora i 20- ak Srpsko lekarsko društvo. Dakle, nekih dva miliona evra ubiraju prihoda godišnje. Nisam siguran da suviše doprinose onome što se zove kontinuirana edukacija, praćenje onoga što se zove trend i problematika u našem zdravstvu. Ilustrovaću vam to na primeru edukacije, jer po meni je osnovna edukacija i ključna edukacija i ključna licenca koju doktor medicine stiče, završetak fakulteta. Sledeća edukacija je specijalizacija, dakle sticanje licence specijaliste, odnosno diplome specijaliste i naravno kao kruna toga subspecijaliste, odnosno nešto što se može nazvati i licenca doktora subspecijaliste. Nisam siguran da su u prethodnom periodu obraćali pažnju na to i da je ta edukacija u ovom prethodnom periodu tekla iole prihvatljivo. Ilustrovaću vam to na primeru moje bolnice, opšte bolnice u Čačku, koja ima zaposlenih oko 180 lekara i koji u naredne tri ili četiri godine gube od svog brojnog stanja između 30 i 40 kolega odlaskom u penziju. Dakle, kontinuirane edukacije i praćenja toga nije bilo u prethodnom periodu. Bolnica Čačak će za naredne tri ili četiri godine izgubiti petinu svojih specijalista, a da na specijalizaciji jedva da imaju dva ili tri lekara koji će doći na njihovo mesto. Bojim se da je slična situacija u velikom broju gradova u Srbiji. Zbog toga apelujem na Ministarstvo, obzirom da smo usvojili one izmene vezano za specijalizacije, da aktivnije učestvuje u tome i po ovim bolnicama koje su na periferiji, da ih ohrabri da uđu u kadrovske planove koji će omogućiti na vreme blagovremenu popunu kadrovima, da ne dođemo u poziciju da neke manje bolnice u manjim gradovima, Čačak je grad od 130.000 stanovnika, ne ostanu bez lekara, jer svako zdravstvo koje je dislocirano iz matične filijale, matične ustanove, je skuplje bar za transportne troškove, ako ništa drugo. Što se tiče onih famoznih licenci koje se stiču ovom kontinuiranom medicinskom edukacijom na simpozijumima i seminarima, ja bih voleo, pošto smo učinili prvi korak na popravljanju uslova za funkcionisanje te institucije, da može da se u nekom narednom periodu ide na suštinsko znanje, a ne na suštinsko jurenje bodova. Jer, imati bodove i na osnovu bodova steći licencu, to ne znači imati i znanje. Ispod lepe frizure ne mora da bude i pametna glava. Tako isto, ispod mnogo bodova ne mora da bude lekar koji zna više od onoga koji nije bio formalno na nekom simpozijumu ili seminaru, a sam se edukovao. Dakle, nekih tri ili pet sati edukacije u tri ili pet navrata vama obezbeđuje tih 24, odnosno sada 20 bodova, ali nisam siguran da to može biti i garancija da je taj kolega apsolutno u toku, da je edukovan više od onog koji je radan, marljiv i vredan na svom radnom mestu. Ono što još mogu da kažem na tu temu, jeste da je do sada Lekarska komora, ubirajući nekih milion i dvesta hiljada evra godišnje, a vodeći brigu o licencama i o licenciranju, praktično te licencne potvrde prodavala kao neki proizvod. Kao što su se bankari sada dosetili da kredit bude neki proizvod, tako je i Lekarska komora produkovala te papiriće na kojima treba da piše da je neko kvalifikovan za obavljanje svog posla zbog toga što je prikupio 24, odnosno 20 bodova sada. Ključna stvar na tu temu, želeo bih da Ministarstvo i svi mi budemo tolerantni prema kolegama koji to nisu uspeli da pribave, koji će doći u problem i da im se možda, ako bude neophodno, ovaj rok od 60 dana da polože licencni ispit ne uzme kao „D day“, nego da oni dobiju vremena, ako bude potrebno, naravno, i posle isteka tih 60 dana da polože svoj ispit, da oduže dug prema kontinuiranoj edukaciji i da zadrže svoja radna mesta i svoju profesiju i svoju licencu naravno. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Jezdimir Vučetić, a zatim Zoran Živković.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovani saradnici gospodina ministra, drage kolege poslanici, na današnjoj sednici Skupštine analiziramo Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Ovo je jedan od retkih zakona koji je ovako naišao na jedan opšti konsenzus, kada je u pitanju afirmativni odnos prema nekom zakonu. To je, kažem, ohrabrujuće i to je dobro. Ja ne bih da se ponavljamo previše, jer 20 govornika - 20 sličnih priča. Ja ću pokušati da kažem nešto što neće izaći iz konteksta, ali nešto što bih želeo baš da kažem i da uputim i ovom Ministarstvu i gospodinu ministru. Dakle, izmene zakona se odnose tek na šest članova postojećeg zakona, ali predložene zakonske izmene i rešenja, međutim, tretiraju važna statusna i organizaciona pitanja, kojima se dodatno usavršava sistem zdravstvene zaštite naše zemlje. Ne radi se, dakle, o pukom usaglašavanju sa zakonodavstvom EU, već sopstvenim osećanjem potrebe da zakonska regulativa u zdravstvu, najvažnijoj delatnosti u životima naših građana, prati savremena stremljenja. Napori ovog ministarstva da i zakonskim propisima unese više reda u funkcionisanje zdravstvenog sistema u Srbiji, tek su mali deo onoga što ovo ministarstvo čini i što je za protekli kratki period učinilo na poboljšanju stanja u našem zdravstvu. Nasleđeni su veliki višedecenijski kumulirani problemi u ovoj važnoj oblasti. Organizacioni, kadrovski, prostorni, tehnološki, problemi korupcije i mnogi drugi. Građani ove države sigurno su najosetljiviji za probleme u funkcionisanju ove delatnosti, a u Srbiji, koja je decenijski ekonomski urušavana, uz sve ono što nosi tranzicija, problemi u zdravstvu su se godinama uvećavali. Ministarstvo zdravlja, na čelu sa gospodinom Lončarom, u kratkom periodu je zavidnom predanošću i posvećenošću napravilo veoma značajne pomake u sređivanju stanja u ovoj veoma osetljivoj oblasti života običnog čoveka. Stvorena je atmosfera pre svega reda, rada i discipline. Opremanje bolnica i kliničkih centara najsavremenijom opremom, skenerom, magnetnim rezonancama, gama nožem, akcelerator, otvaranje novih centara za kardiološke bolesnike, kardio hirurgija u Nišu, to su samo neke od stvari koje su urađene kako bi se skratile i liste čekanja onih najtežih bolesnika i najurgentnijih bolesnika. Potom, poboljšanje prostornih uslova za rad lekara, veći komfor za pacijente, ambiciozni planovi gradnje novih kliničkih centara, sređivanje svih bolničkih objekata u Srbiji, pojednostavljen pristup mladih lekara specijalizacijama, upošljavanje mladih ljudi, bespoštedna borba protiv korupcije, transparentnost u javnim nabavkama itd. To je samo deo onoga što je ovo ministarstvo uradilo za vrlo kratko vreme i to naši građani dobro vide. Snažna, pozitivna, stvaralačka, reformska energija ove Vlade, na čelu sa premijerom Vučićem, sa željom da se otrgnemo od siromaštva i učmalosti i postanemo ravnopravan partner razvijenim zemljama Evrope i sveta, to je moj lični utisak, najbolje se odražava kroz rad ovog ministarstva. Sa kadrovskim potencijalom koji imamo, uz bolju organizaciju i uslove rada i poboljšanje ekonomskog statusa zdravstvenih radnika, možemo sa više optimizma gledati u budućnost ove delatnosti, sa željom da naši mladi lekari nađu punu stručnu i životnu afirmaciju u svojoj zemlji. Novine koje ovaj predlog zakona donosi odnose se na neka veoma osetljiva pitanja koja postojeći zakon nije regulisao ili nije dovoljno precizirao. Ja ne bih da se ponavljam, ali samo ukratko ono što je prepoznato u delatnosti apotekarskih ustanova i što je rešeno da nadležnosti i kontrolu prometa nemedicinskih sredstava može da kontroliše ministarstvo, odnosno treba da kontroliše ministarstvo, to govori samo da je, obzirom na specifičnost i osetljivost delatnosti, logično bilo da se stepen kontrole digne na najviši mogući nivo. U drugom članu ovog zakona se govori o rešenju statusa nastavnika ili saradnika Fakulteta zdravstvene struke. O tome su već govorili mnogo, ne bih se time bavio. Pripravnički staž zdravstvenih radnika, takođe, regulisan je na najpravedniji način. Dakle, izjednačeni su svi radnici sa visokom stručnom spremom, sa stažom od šest meseci. Dileme vezane za licenciranje lekara koji nisu to uspelida urade takođe su razrešene uvođenjem polaganja licencnog ispita i to je takođe jedno veoma povoljno i solidno rešenje. Zakon takođe razrešava dileme kada lekar trajno gubi licencu, ovo potenciram, jer je postojala tu kolizija između Krivičnog zakona i Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Na temu edukacije. Razvoj zdravstvenog sistema i stalni napredak medicinske nauke i tehnologija nameću kao imperativ stalno usavršavanje zdravstvenih radnika i zdravstvenih saradnika. U skladu sa pozitivnim zakonskim propisima, stručno usavršavanje radi unapređenja kvaliteta zdravstvene zaštite pravo je i obaveza svih zdravstvenih radnika i zdravstvenih saradnika. Predložena zakonska rešenja upravo su u funkciji tih potreba. Ako mi dozvolite, iskoristio bih prisustvo našeg ministra i njegovih saradnika da ukažem na nešto što, čini mi se, nije dovoljno u fokusu interesovanja svih nas. Radi se, naime, o sistemu specijalizacija mladih lekara i instituciji mentorstva. Mladi lekari u toku svog specijalizantskog staža prepušteni su skoro po pravilu sami sebi, što je posebno izraženo kad specijalizant dolazi iz ustanove sekundarnog nivoa u ustanovu tercijalnog nivoa. Mladi lekara su uglavnom u poziciji da „kradu znanja“, umesto da im se serviraju znanja. Ovakav status lekara na specijalizaciji…
Ja vas molim, gospodine Vučetiću, malo ste otišli od teme i nema mnogo vremena, tako da vas molim da zaključite vaše izlaganje.
Evo, samo jedna rečenica. Apelujem, dakle, da se mentorstvu posveti više pažnje. Dakle, regulisati pravilnikom status mentora. Biti mentor je čast, ali treba da bude i velika obaveza, te je potrebno te ljude posebno i stimulisati. Mentor ne može biti svako, nije dovoljno imati određeni lekarski staž. Potrebni su i drugi kvaliteti. Predložene izmene zakona su značajne i korektne i imaju punu podršku i poslanika naše stranke. Hvala puno.
Zahvaljujem, gospodine Vučetiću. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite, gospodine Živkoviću.
Čuli smo danas puno toga iz oblasti zdravstvene zaštite i medicine. Najveći deo toga nema veze sa predloženim zakonskim izmenama, ali možda je to i dobro, da se otvore još neke teme. Bilo je puno komplimenata Ministarstvu, Vladi i ministru, a istovremeno i neslaganja sa osnovnim konceptom koji i ovo ministarstvo i ovaj ministar nudi, a to je pre svega pitanje licence. Skoro da nije bilo, koliko sam ja slušao, govornika koji nije rekao nešto protiv tog sistema, tako da je to pitanje koje definitivno treba da se reši, da li je taj sistem prikupljanja poena za produženje licence nešto što ima smisla ili to treba ukinuti. Ako je nešto što ima smisla, onda ga treba dići na viši nivo. Dva amandmana smo dali kolega Pavićević i ja. Jedan se tiče člana 4, to je pripravnički staž. Naš je stav da treba da bude, umesto šest, devet meseci rok za zdravstvene saradnike sa visokom stručnom spremom, da pripravnički staž traje devet meseci i da je to prava klasifikacija od šest, devet i dvanaest meseci tog staža. Drugi amandman je, mislim, još važniji, a to je pitanje u članu 5. - ko propisuje uslove za licence. Ovom izmenom, a i u prethodnom tekstu zakona to je radio ministar i mi mislimo da to nije dobro rešenje, bez obzira na ličnost ministara. Generalno da to nije dobro rešenje i da ako postoji lekarska komora koja prati tu dodatu edukaciju, tu permanentnu edukaciju i ako ta lekarska komora i daje te licence, onda je potpuno prirodno da lekarska komora i propisuje uslove, standarde i sve ono što je neophodno da te licence budu dodeljivane. Ako to nije tako, onda je pitanje da li treba da postoji lekarska komora, a mislim da je opšte ili većinski stav da je dobro što je lekarska komora vraćena u naš zdravstveni sistem, da ona ima svoje mesto, kao i mnoge druge stručne komore. Tako da, ako stoji u ovoj poziciji u kojoj je sada, gde se ona istura prema lekarima samo kao neko ko im kvari sreću, tera ih da uče, uzima im pare za članarinu i kriva je ako gube licence, onda mislim da nema potrebe da postoji uopšte, a ako ona jeste važna institucija, kao što je inženjerska komora, kao što je advokatska komora i neke slične ensafske komore, onda joj treba dati i najširi nivo ovlašćenja, a to je i propisivanje ovih standarda o kojima sam govorio. Kolege su pričale o raznim aspektima života u zdravstvu i oko zdravstva, pa ako mi dozvolite da ja skrenem sa teme u ovih minut zadnjih, oko jedne teme za koju sam siguran da je javnost jako zainteresovana za tu temu, a to su tzv. kubanske vakcine. O tome je bilo puno priče. Aktuelni ministar nije prvi ministar koji je pred Novu godinu ili pred izbore obećavao taj čudotvorni lek koji će rešiti sve probleme. To se dešavalo i ranije, to se dešava desetak godina. Mislim da to nije dobra praksa, a stručna javnost, a posebno oboleli, kojima se stvara slika da je to čudo koje će rešiti njihov problem, postavljaju neka pitanja pa, ako mi dozvolite, ja bih ih postavio sada. Da li su ispoštovane sve zakonske direktive, pre svega Pravilnik o uslovima i načinu kliničkog ispitivanja leka, postupku i sadržaju dokumentacije itd, znate vi koji je to propis, i Pravilnika o izmenama i dopunama Pravilnika o dokumentaciji, znate i taj propis? Ako su ispunjeni, zašto nije data dozvola za ovaj lek 17. juna ove godine? Ko finansira te kliničke studije? Za koliko ljudi je nabavljeno tih doza? Vi ste pozvali sve u Srbiji koji imaju taj problem da se jave određenog na neku kliniku. Procena je da je tih ljudi preko 1.100, a po informacijama koje ja imam, samo za 30 njih je obezbeđen dovoljan broj tih doza vakcina.
Vreme.
Mislim da je jako loše da ljudima koji imaju velike probleme dajemo lažnu nadu i bilo bi dobro, još jednu rečenicu, da nadležno ministarstvo da jedan jasan odgovor na ova pitanja. Hvala.
Zahvaljujem se, gospodine Živkoviću. Reč ima ministar dr Zlatibor Lončar. Izvolite, gospodine Lončar.
Što se tiče licenciranja i licenci, apsolutno svaki korak u ovome sada o čemu pričamo je urađen sa Lekarskom komorom. Znači, ne samo sa Lekarskom komorom, nego na svakom sastanku su prisustvovali, svako njihovo mišljenje je uvaženo i sa svima koji su zainteresovani za ovo, to vrlo lako može da se proveri, i ne samo to, učestvuju u svim ostalim pričama. To je jedna saradnja koja je sasvim dobra i tu nemamo nikakav problem. Nemamo ni jednu jedinu pritužbu od njih za bilo šta od ovoga jer sve što radimo - ili ga radimo zajedno, ako imamo vremena, ako nije po hitnom, stoji na sajtu i onda svako može da da primedbu i da uradi. Konkretno vezano za ovo što ste naveli, apsolutno je sa njima zajedno urađeno, da ne bude nekih nejasnoća, da ljudi to znaju. Da se vratimo sada na vakcinu. Lepo ste rekli. Svi su pričali o vakcinama, nikad nije niko uspeo da tu vakcinu donese u Srbiju. Kao što sami znate, vakcina je stigla u Srbiju. Sada, mi ne možemo da sprečimo da svako ima svoju priču i da je kaže. Ono što smo rekli i što ponavljam, ova vakcina je za određeni tip karcinoma, to je adenokarcinom. Ti brojevi vaši nisu tačni, važe za karcinom pluća na godišnjem nivou, ne ulazi se u podelu koji tip. Prema tome, nije za adenokarcinom. Kod adenokarcinoma, kada imaju adenokarcinom pluća, moraju da se urade dva dodatna testa da bi se videlo da li će reagovatina tu vakcinu. Ne može da ima, vakcina je ušla kao neregistrovan lek i ispoštovana apsolutno sve procedure koje postoje. Taj koji je vama rekao to vrlo dobro zna, ali on ima jedan drugi problem što je 2012. godine, Agencija protiv korupcije, njega dok je bio direktor te ustanove sam sebi davao studije i sam sebe stavljao za glavnog, pa je morao da bude smenjen, a on vrlo dobro zna sve o čemu mi pričamo. U tome je samo stvar. Ne treba da širimo ljudima, ovo ide najtransparentnije u roku od 7 do 10 dana dolaze lekari sa Kube koji će sve to ispratiti. Ova vakcina ulazi kao neregistrovan lek, ne plaća se. Znači, neregistrovan lek u našoj državi ne može da se plati. Evo, to su vam sve činjenice i već imamo par kandidata od sve te priče imate na sajtu te bolnice Bežanijske kose, koji su sve uslovi koji treba da se ispune. Imate pod dva konzilijuma koji će i u kojima i on učestvuje, koji donose odluku gde će i šta će biti. Znate, krajnje sve transparentno, ali nemojte samo da pravimo čudo da nešto može da se desi. Ono što smo rekli, kod određenog karcinoma, pa vi ste rekli, kod određenog karcinoma i kad je u terminalnoj fazi, ono što su pokazali rezultati, što zna ceo svet, da produži između i dve i pet godina, ali kod određenog karcinoma pluća, ne kod svakog. To su činjenice. To je ono što postoji. Ne možemo da pričamo sada ni jedno ni drugo. Samo da se vratim vezano za reklamiranje ovih lekova i svega, to je već primećeno, inspekcije su obišle sve TV stanice i novine i već su poslata upozorenja da se pridržavaju, to je prvi korak koji mi možemo da uradimo kad se ne pridržava pravilnika. Još jedno, imali smo ovde vezano za mentora, vidim da je već izašao, specijalizacije su pod Ministarstvom prosvete, mentor pod strogo određenim kriterijumima se određuje, nije u nadležnosti Ministarstva zdravlja, ali nema veze što je u nadležnosti, zajedno ćemo videti o čemu se radi i rešavati to. Hvala.
Zahvaljujem se gospodine ministre. Gospodinu Živkoviću, ministar je odgovorio samo na vaša pitanja koja opet niste mogli da postavite u raspravi, ali tolerisao sam toliko. (Zoran Živković, s mesta:Ali ministar je zadovoljan što sam ja postavio pitanje. Samo jedno pojašnjenje.) Da, ali vi treba da budete zadovoljni što ste dobili odgovore. Moraćete u danu za pitanja. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, ja kao narodni lekar bi razmislio da mog kolegu poljoprivrednika po ovom zakonu, Predloga zakona Gordane Čomić, da nekog pregleda razoružam. Što se Predloga zakona tiče ja ću svakako to podržati iz nekoliko razloga, jer je licenciranje veoma bitno, posebno posle ovih dobrih stvari koje je uradilo ministarstvo. Treba da kažem da je nabavka „gama noža“, nešto izuzetno što je Ministarstvo uradilo, što je Vlada Republike Srbije uradila i čemu će licenciranje i stalna edukacija svakako doprineti o boljem rukovanju, ali je svakako to vredno pohvale i voleo bih da i poslanici opozicije to pohvale. Takođe, treba pohvaliti Vladu, što je sredstvima Vlade, a ne sredstvima RFZO-a, nabavljena tri LINAK , mašina za zračenje koje su i te kako nedostajale ovoj zemlji. Tim pre, što je veoma bitno za licenciranje, posebno u Vojvodini, gde su tri javne nabavke pale, zbog toga što su oni hteli da plate mašine za zračenje i dva puta više nego što je to bilo normalno, nego što je bila njihova cena. Zbog toga je u Sremskoj Kamenici koju vodi na Odeljenju za zračenje, za onkologiju, koju vodi kum potpredsednika stranke bivšeg režima, zbog toga je javna nabavka padala tri puta. Najverovatnije da nije bilo dovoljno edukacije i svakako treba pohvaliti ovaj napor da se lekari i zdravstveni radnici stalno edukuju i da se te licence njihove na takav način proveravaju, odnosno ja bih rekao i overavaju. Zahvaljujući Vladi na takav način je sprečila da u Vojvodini u Kamenici, red pacijenata bude od 700 do 800 ljudi i da čekaju po tri meseca, zbog čega je najverovatnije mnogo ljudi umrlo zbog toga što je neko ko je bio licenciran na pogrešan način, tri puta ponavljao javne nabavke želeći da se okoristi za nekoliko miliona evra i time bitno ugrozio zdravlje ljudi, posebno ako imamo u vidu da su čak i određene brojeve, odnosno mesta u redovima preprodavali, da ukoliko ste kasnije predviđeni za zračenje da svoje pravo na prvenstvo možete kupiti. Mnogo toga je Vlada uradila, što je svakako za nas u Vojvodini puno znači, tim pre, što je tamo stanje veoma konfuzno i zato mislim da će ova edukacija i licenciranje svakako doprineti recimo da, gospodin Dragan Drašković, čija je tetka tužilac, najviši tužilac, u godinu dana je imao tako nelicenciran, dve milijarde javnih nabavki bez finansijskog plana i plana javnih nabavki. Nikakve kontrole, istekao mu je mandat, nikakvih posledica bože moj, njemu je tetka tužilac. Izgradnja „Kamenice dva“, najverovatnije zbog nelicenciranih lekara i zbog gospođe koja sada zauzima mesto u vladi u senci, to je ona iz hlada. Dakle, gospođa Nada Čemerlić, koja je sada ministar zdravlja u vladi u senci, je od 2008 godine, najverovatnije nelicencirano započela gradnju „Kamenice dva“ koja je trebala da se završi 2010. godine. Nije do dana danas u funkciji, a košta je tri puta više od predviđene sume i najverovatnije da je to kvalifikovala da uđe u tu vladu u hladu. Zato ova Vlada zaslužuje priznanje, zato ću ja da podržim ovaj zakon, zato što je sem zakona, sem licenciranja, sem obuke, sem edukacije, Vlada učinila napore da naši lekari najverovatnije neće ubuduće morati ovako često da idu u inostranstvo, da Srbija siromašna ne mora da finansira lekare bogatoj Nemačkoj i zemljama zapada. Da se u Srbiju uvozi i uvodi najsavremenija tehnologija i da je Vlada našla sredstva vrlo brzo da kupi „gama nož“ i tri linearna akceleratora, čime smo rešili pitanje pacijenata. Stoga, mi svi dugujemo da podržimo zakonski predlog ove Vlade i ovog ministarstva i stoga ću završiti sa rečima dalje, svako ko je zdrav, u stvari mlad, bez obzira na broj godina i da bolestan kralj zdravom siromahu zavidi. Ja bih želeo da bez obzira što smo veoma siromašno društvo da budemo bogati sa zdravljem i zato ću podržati ove predloge. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Rističeviću. Reč ima narodni poslanik Marko Đurišić. Izvolite gospodine Đurišiću.
Hvala predsedavajući. Gospodine ministre, mi vas ovde nismo videli malo više od godinu dana, 8. novembra, kada ste ovde zakone u Skupštini obrazlagali. (Zlatibor Lončar, s mesta: Izvinjavam se, bio sam pre deset dana.) Ne, ne, govorim ovde kao ministar, zakone koje ste obrazlagali u plenumu, ne govorim da ste dolazili na sastanke. Znači tih sastanaka je bilo i to je u redu. Govorim o zakonodavnoj aktivnosti, znači, o onome što smo ovde raspravljali iz oblasti zdravstva 8. novembra 2014. godine. Znači, generalno ovde ste dolazili gotovo uvek sa izmenama i dopunama zakona – Zakon o zdravstvenoj zaštiti, izmene i dopune dva člana 31. avgusta, pa 10. septembra 2014. godine – Zakon o izmeni i dopuni Zakona o zdravstvenom osiguranju, Zakon o zdravstvenoj dokumentaciji i evidenciji, ceo zakon 8. novembra prošle godine i Zakon o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenom osiguranju, sa promenom tri člana, tada pre godinu dana 8. novembra. Sada opet imamo izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Ovaj zakon ima devet članova. Mislim da je stanje u našem zdravstvu teško, da ne kažem neku težu reč. Mislim da, ne znam da li ovo što ste danas predložili dovoljno. Zato sve ovo govorim. Da li je ono što vi ovde dolazite, da li je to dovoljno? Da li će rešiti? Rešiće jedan mali deo problema vezan za licenciranje, vezan za staž koji je do sada bio različito regulisan i vezan za položaj zdravstvenih radnika koji su radili, da kažem i u obrazovanju, i sve ovo što ste govorili, problem koji postoji 50, 60 godina. I ovaj jedan mali deo vezan za apoteke. Kako ja čitam ove izmene, prvo što vidim da se daju nova ovlašćenja ministarstvu. Znači, vezano za apoteke nešto treba da radi komora, sada se to prebacuje na ministarstvo. Sada ste ovim izmenama za licenciranje i uvođenjem ovog ispita dali ministarstvu obavezu da propisuje i ispit i komisije i kako će sve to da izgleda. Ništa od toga mi ovde nemamo i ne znamo kako će se do kraja to rešavati. Kaže tamo jedan član koji se dodaje - to određuje ministarstvo, i komisije i koji će programi, ništa danas ovde nismo od vas mogli da čujemo. Slažem se da je dobro da se uvede, problem koji je postojao u finansiranju nastavnika i saradnika na kliničkim predmetima, da se sada oni, ceo svoj staž i ugovori i sve ostvaruju preko fonda. Moje pitanje – da li ima dovoljno para u fondu sada za to? Znači, ovde kaže zakon finansiraće se iz fonda. Moje pitanje – da li u fondu ima dovoljno para? Dobro. Moguće da ja grešim, ispravite me. Danas, koliko sam mogao da pratim najveći deo kolega koji su diskutovali su zdravstveni radnici, lekari i sigurno su mnogo kompetentniji od mene, ali ja kao građanin ove zemlje vidim jedan trend i ne vidim da će se taj trend prekinuti ovim izmenama i dopunama. Prošle godine Komori lekarskoj obratilo se 1.000 lekara tražeći dokumentaciju na osnovu koje može da traži posao van Srbije. Ove godine taj broj će sigurno biti veći od 1.000. Ne znam, vidim klimate glavom. Ono što sam ja mogao da pročitam iz izjava ljudi iz Lekarske komore to je da je taj broj i ove godine 1.000. Lično znam, moj dobar prijatelj danas je seo u avion otišao je u Berlin na razgovor za posao. Ima 45 godina, doktor medicine. Završio je specijalizaciju, doktorirao. Dve godine je učio nemački i danas ide prvi put na razgovor za posao. To je realnost. Pre mesec dana bila je situacija da li će ili ne zdravstvo u Srbiji ostati bez 2.500, 3.000 lekarki, jer je Vlada donela neki propis, pa je onda u poslednjem momentu Ustavni sud to stavio van snage. Ja ne vidim sistem u svemu ovome. Ne vidim gde mi to idemo, i kako ćemo ove loše trendove da prekinemo, i zato smatram da ovakve izmene i dopune zakona koje su obeležile vaš mandat, govorim o zakonodavnoj aktivnosti, samo izmene i dopune zakona, dva člana, tri člana, danas devet članova, da to nije dovoljno. Probleme ste nasledili, ne znam da li ste neki napravili u međuvremenu, ali ne vidim da se ti problemi koji postoje rešavaju. Mislim da je stanje u zdravstvu gore, nego što je bilo ranije. Možete vi da se smejete, ja ne mislim da je smešno. Ljudi danas u Srbiji umiru samo zato što odu u bolnicu i legnu posle najjednostavnije neke hiruške operacije. Šta se dešavalo u Ćupriji pre samo nekoliko nedelja? Neću da govorim o ličnom primeru koga imam i znam šta se dešavalo i kako se dešavalo. Ne vidim da ima odgovora, ne vidim da rešavamo problem specijalista kojih u državi nema, naravno, ne može on da se reši preko noći, tu se slažemo. Mora vremenom i napravljeni su neki koraci. Bojim se da nam tok vremena ne ide na ruku. Mi ćemo da obrazujemo neke mlade lekare i zdravstvene radnike, ali nisam siguran da ćemo ih zadržati. Nisam siguran da ćemo ih zadržati ako im Vlada smanji plate 10, 15, 20%, a onda im ponudi povećanje od 2%. Imam prijatelje, znam šta mi pričaju, znam kako se osećaju kad odu da rade. To nije dobro. To nije dobra atmosfera i tako nećemo napraviti zdravo društvo. Ni u ovom bukvalnom smislu ni u nekom socijalnom smislu. Zato ministre smatram da vi morate da uradite više, više od ovih devet članova koje danas menjamo. Više od ova dva, tri člana koliko smo menjali poslednji put kada ste bili ovde jer je stanje, ponovo kažem, teško. Rekao bih neku drugu reč, ali neću sada to da koristim. Mi ćemo ove izmene podržati, nisu one sporne ali daleko su od onoga što je u ovom trenutku potrebno zdravstvu Srbije, zdravlju Srbije, budućnosti Srbije. Hvala.
Zahvaljujem, reč ima ministar Zlatibor Lončar. Izvolite, gospodine Lončar.
Naravno da može svako od nas da ima svoje mišljenje, ali uvek postoji nešto što mi hteli ili ne hteli moramo da priznamo. To su da postoji neko ko meri naše rezultate i ko meri ono što radimo, ako se slažete. Mi smo bili ubedljivo poslednji na toj listi dve godine, pomerili smo se za par meseci za tri mesta. Ta lista revidira se svake godine. Krajem ove godine opet će se revidirati i to su ljudi koji iz Evropske komisije rade taj posao krajnje profesionalno na koji mi ne možemo nikako da utičemo. I ako oni kažu da smo se pomerili, da je bolje nego što je bilo, onda možemo i njima da ne verujemo, nije ni to sporno. Znači, to su činjenice koje ne možemo da demantujemo. Vi vrlo dobro znate gde smo bili, šta smo bili, ne možemo odmah da se pomerimo za ne znam koliko mesta, ali pomera se i svi iz EU i komisije hvale ono što radimo. Građani osećaju da se pomera. Naravno da nije niti dobro, niti idealno, niti bilo šta. Znate šta, kažete - nisam dugo bio. Da je ovo urađeno je na vreme, ja ne bih trebao ni da dolazim uopšte niti bi mi ikada došli na vlast. Ko bi menjao nekoga ko je sve ovo uradio kako treba da je išta bilo urađeno? Vi nikada ne bi pali sa vlasti. Malo samo da ste dali zdravstvu, odnosno da je narod video, da je narod osetio, nikada mi ne bi došli na vlast, ali dobro, nema veze. Što se tiče kažete Ministarstva, apoteke, i danas Ministarstvo određuje pravilnik šta se prodaje u apotekama, ali nije korektno, to je opet što smo zatekli da državne apoteke mogu samo da prodaju lekove a onda odete u državnu apoteku, a privatnu otvori odmah do vas jer vi ne smete u državnoj da prodajete ništa drugo, a onda sme ono što je komercijalno i što imate zaradu, ode u privatnu apoteku i kupi. Od dečije hrane, pelena, ne znam ni ja čega. Nije korektno, stvarno nije korektno da tu stvar ne ispravimo. Sada, ako smeta vama da li će da ispravi Ministarstvo i mi da kažemo, u redu, nećemo mi kao Ministarstvo jer je to u našoj nadležnosti da damo sada nekom drugom da ispravi, da izgubimo i tu vreme. U redu, ne vidim tu logiku, ali mislim da stvarno ovi ljudi nisu u korektnom položaju da im tu pomažemo, da imaju bolji profit, da bolje rade, em su, pominjalo se na kakvim su lokacijama i gde su, ali bar da budu u ravnopravnom položaju kao privatne apoteke. To je zdrava logika, ništa drugo. E, sada, ko će to da donese ako je već u nadležnosti Ministarstva, to je… (Marko Đurišić, s mesta: Kako se do sada prodavala?) Pa nema, ali po dosadašnjem zakonu ne može da se proda hrana za decu u državnoj apoteci. Proverite, evo hajde proverite. (Marko Đurišić, s mesta: Evo, ja sada da odem…) Nema problema, proverite.
Molim vas, gospodine Đurišiću.
Ali, dobro proveriće se nema problema. Proverićete i videćete da li je državna apoteka. (Marko Đurišić, s mesta: Kupujem za decu.)
Molim vas, gospodine Đurišiću, nemojte na takav način da polemišete sa ministrom.
Sledeća stvar, kada kažete - hiljade je tražilo, ali moramo da izađemo sa brojem koliko je otišlo. Znači, nemojte, hajde da vidimo koliko je stvarno ljudi otišlo. Ali, nije to problem Srbije, to je problem Hrvatske, Slovenije, svih zemalja u okruženju. Ljudi idu, idu tamo gde su bolji uslovi. Nije samo u Srbiji, ali naše je da napravimo u Srbiji da što manje ide iz Srbije i da vidimo koliko ljudi može da se vrati. Apsolutno radimo na tome, da uradimo sve. Sami kažete, specijalizacija, traje pet godina specijalizacija. Pa, ne možemo da ga stvorimo preko noći. Godine 2012. nije odobrena ni jedna jedina specijalizacija. Pa, šta mi tu možemo? Sada hoćete nešto što nije rađeno, što je bilo zabranjeno da se ide na specijalizaciju, pa i kada steknete uslove za specijalizaciju, onda je bilo uvedeno da dve godine obavite, pa tek onda da idete. Pa, kako? Ne možete stalno da vučete nazad, a da tražite da bude rezultat. Ja ni danas ne razumem koja je to logika. To da nam je najgori neprijatelj radio i želeo da ostanemo bez lekara, on bi nam to radio, najgori neprijatelj koji eto, da udari u srž, u suštinu u Srbiji, da kaže da ostanete bez lekara, da nema ko da vas leči, da dođemo do onoga da je najveći strah od straha da ne možete da budete zbrinuti, to bi vam uradio. Ne treba ništa drugo. Skoro dve hiljade specijalizacija smo dali. Jednostavno, ne vredi. Vezano za plate, kažete da treba da postavimo društvo na zdrave osnove. Pa, kako ćemo drugačije da ga postavimo ako ne stanemo na tu crtu, da plaćamo onoliko koliko možemo? Pa, je li problem bio zato što smo plaćali više nego što smo zarađivali, više nego što smo mogli? Znači, moramo da ga stavimo na ono gde mu je mesto. Mi ništa nismo lagali, rekli smo pre nego što smo dolazili – ljudi, bolje mi da platimo nego naša deca i samo to sprovodimo, da sistem stane na zdrave osnove i naravno da je prioritet, što smo i rekli, i premijer i svi, da će biti prioritet zdravstveni radnici da se povećaju plate, jer stvarno ljudi zaslužuju, nije ništa sporno. Ne vidim, ne možemo oko ovih stvari, jednostavno, ovde nam je cilj isti. Zakoni, pogledajte samo koliko je zakona na sajtu i koliko je na javnoj raspravi i koliko će ih doći do kraja godine i ostalo. Nije jednostavno te stvari izmeniti. Ali, opet kažem, da je to neko uradio pre nas, mi ne bi trebali da dolazimo uopšte, ne bi bilo razloga, nama bi išlo sve.
Zahvaljujem se, gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević, kao poslednji prijavljeni diskutant. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani podpredsedniče gospodine Bečiću, uvaženi ministre Lončar i poštovani gosti iz ministarstva, ja sam slušao jutros vaše izlaganje, ministre Lončar, proverio i u stenogramu da li sam ja dobro čuo to što ste vi rekli i između ostalih stvari, vi ste jutros, kada ste predstavljali ove izmene, rekli da se ovim predlogom zakona ne menjaju bitna rešenja iz postojećeg zakona. Evo, stenogram, citat, vi ste autor. Ja sam onda pažljivo slušao i bivšu ministarku, gospođu Slavicu Đukić Dejanović, koja je rekla, ministre Lončar, sad ću da vam pročitam, da je ovo što ste vi danas predložili izvanredan korak, da je Ministarstvo napravilo izvanredni napor. Ja, sledeći izvesnu logiku, poštovana gospodo, zaključujem da vi…
Gospodine Pavićeviću, da li ćete možda malo da govorite o zakonu ili da komentarišete govore svojih kolega?
Pa, to je zakon. Ministar je rekao za zakon da su sitne izmene. Bivša ministarka je za zakon rekla da je to izvanredni napor. Ja govorim o zakonu, gospodine Bečiću. Ja sad, sledeći, ja mislim, logiku, zaključujem da u vladajućoj koaliciji izvanrednim naporom, gospodine Lončar, nazivate neke sitne promene.
Gospodine Pavićeviću, da li ćete možda malo da govorite o zakonu?
Gospodine Bečiću, ja govorim o zakonu, za razliku od velikog broja poslanika…
Ja vas molim da ne komentarišete govore vaših kolega. Vi niste član Vlade da bi komentarisali i odgovarali na govore vaših kolega, nego ste jedan od narodnih poslanika koji treba da govori o ovoj temi. Ako ne znate šta je na dnevnom redu, ja ću vam ponoviti.
Komentarišem govor ministra o zakonu.
Možete ministra, ali ne vaših kolega narodnih poslanika.
Pa i bivša ministarka gospođa Đukić Dejanović. Pa, kako? Da li je relevantan njen govor bio? Nego šta je, lekarka, bivša ministarka. Ja zaključujem da u vladajućoj koaliciji za ovaj predlog zakona, za njegovu sadržinu…
Ja ću morati da vas prekinem.
Pa, ne možete, gospodine Bečiću. Ja govorim o Predlogu zakona.
Niste još rekli nijednu reč o zakonu.
Pa, nego šta sam? Ja komentarišem komentar ministra i oduzeli ste mi reč.
Upravo ste rekli da komentarišete govore vaših kolega i to ne mogu da vam dopustim. Ministar može da komentariše, zato je predstavnik Vlade, da odgovara na pitanja poslanika i da obrazlaže zakon, a vi to, nažalost, niste. Da li ćete nekada biti, o tome će odlučivati građani Srbije. (Vladimir Pavićević, s mesta: Evo, pitanje ministru.) Ne može, nije danas četvrtak. Sutra će biti, i možete da postavite pitanje. (Vladimir Pavićević, s mesta: Pitanje ministru povodom Predloga zakona.) Možete samo u sklopu obrazlaganja zašto jeste ili niste za ovaj zakon, možete da postavite pitanje. Izvolite.
Ja sam protiv ovog predloga zakona. Pitam ministra, gospodine Bečiću, povodom sadržine ovog predloga zakona, da je ovo, ministre Lončar, vaš maksimum, jer je danas u diskusiji rečeno da je to vaš maksimum? Onda, poštovana gospodo, idem dalje. Vama je narodni poslanik gospodin Živković postavio jedno pitanje takođe vezano za ovu tačku. Vi ste, gospodine Lončar, odgovorili, ali ste se prevashodno bavili time ko je naš izvor za to pitanje. Onda ste ovako malo saopštili da vi znate da je to jedna osoba muškog pola. Evo, samo da vam kažem…
Gospodine Pavićeviću, da li vi nešto svoje znate da kažete, osim da komentarišete vašeg kolegu, druge narodne poslanike? Ja razumem da vi morate da sve vaše znanje prepustite drugome, ali dajte, ostavite nešto i za vas.
Gospodine Lončar, ja vas pitam – zašto nema bitnijih promena Zakona o zdravstvenoj zaštiti, nego ste, po vašim rečima, vi došli danas ovde sa nekim sitnijim promenama? Zašto vas to pitam? Zato što ste vi ovde ipak ministar godinu i osam meseci. Moje očekivanje, kao jednog narodnog poslanika koji hoće da kontroliše rad Vlade bilo je da će promene sa kojima dolazite biti značajnije. Ona osoba je iz Torlaka, čisto da znate. Gospodin Bečić zanima se drugim stvarima. Gospodine Lončar, u državama u regionu, evo, ja sam se bavio malo i statistikom, izdvaja se do četiri puta više novca za zdravstvo nego kod nas, u regionu, a npr. izdvajanje za zdravstvo u Holandiji 12% BDP, u Nemačkoj i Francuskoj 11,6%, kod nas 3,6%. I onda, gospodine Lončar, nije čudo što je jedan od najizraženijih strahova kod naših građana, i tu je gospodin Božović bio u pravu, upravo strah od nemogućnosti lečenja. Vi ste rekli danas, gospodine Lončar, da više taj strah nije toliki, da su reforme bile toliko velike da je sada taj strah manji. Dajte mi istraživanje, gospodine Lončar, na osnovu kojeg vi to možete da tvrdite. Dajte mi ovde istraživanje ko su autorke, autori tog istraživanja, pa da se onda mi uverimo da je to zaista tako. U susretu sa građanima, a svakodnevno sam od kad sam narodni poslanik u kontaktu sa građanima, ja nemam takve informacije, gospodine Lončar. Onda vas ponovo vraćam na pitanje – zašto nema bitnijih promena Zakona o zdravstvenoj zaštiti? Mi, gospodine Lončar, imamo jedan predlog ovde, koji smo pominjali svaki put kada ste vi dolazili u Skupštinu. Naš predlog je da s ono što je sadašnji sistem u zdravstvu zameni jednim modelom koji je svima vama ovde poznat, i gospođi Đukić Dejanović, i ona je diskutovala… [[isključen mikrofon.]]
Isteklo je pet minuta, gospodine Pavićeviću. Meni je žao, gospodine Pavićeviću, što ste za razliku od vaših kolega pričali o svemu i svačemu, o raznim istraživanjima, ali ni jednu rečenicu o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Reč ima ministar Zlatibor Lončar.
Nemamo problem. Predlažem da vi isfinansirate i da uradimo istraživanje. Vi tvrdite jedno, evo isfinansirajte, uradićemo istraživanje, nema problema. Druga stvar, hvala vam puno, ovo je stvarno veliki kompliment da mi ovakve rezultate imamo sa četiri puta manje novca. Hvala vam. Ne zaostajemo za tim uopšte i negde smo i bolji od tih koji ulažu četiri puta više. Znači, tu nemamo nikakav problem. Zašto nismo zakon i ovo? Ja pretpostavljam, moždavama i građanima nedostaju svaki dan naslovne strane za apel da se nekom detetu pomogne, da se nešto uradi, od čega nismo mogli da živimo. Uskoro će biti godinu dana Fonda gde se na desetine dece pomoglo, lečeno, urađena dijagnostika i više tog primera nema. Možda će vama, možda će građanima nedostajati akcija kupovine kola hitne pomoći. Podsetiću vas da smo kupili preko 60 najsavremenije opremljenih. Možda im nedostaje da su odvojene pare iz budžeta, da su građani platili, da je raspisan tender, da se našla firma koja će to da proda, te onda su se uplatile pare firmi, pa više nije bilo ni firme ni kola i nikom ništa. Nema veze sa vama, znam, ali pitate šta se uradilo. Ja moram da vam kažem šta se uradilo. Moram da vas obavestim da će na gama nožu biti uskoro 30 operacija, da zovu iz Indije, da zovu iz regiona da pošalju svoje pacijente da dođu ovde. Želim da vas podsetim, možda je i to problem ljudi koji imaju sa palijativnom u terminalnim fazama bolesti, da smo u svim bolnicama kapacitete za minimum 10-15% osposobili da prime takve pacijente, jer ljudi ne znaju gde će sa njima. Da vas podsetim, možda smeta što smo kupili četiri akceleratora, potpisali ugovore, a sada ćemo još šest akceleratora da kupimo, najsavremenijih akceleratora za zračenje i da ukinemo listu čekanja, zato što smo možda poboljšali hranu za trudnice i porodilje. Po 24 časa se traži da se nađe samo jedan tanjir da se izbaci slika da negde nešto ne valja. Možda ne valja što smo krenuli da okrečimo bolnice i sredimo sanitarne čvorove. Možda to nedostaje nekom, ali bez obzira na sve mi ćemo nastaviti dalje.
Zahvaljujem se gospodine Lončar. Reč ima narodna poslanica Slavica Đukić Dejanović, replika na izlaganje gospodina Pavićevića.
Gospodine potpredsedniče, imali ste i drugih mogućnosti vezanih za narušavanje Poslovnika u vezi sa obraćanjem prethodnog govornika, gospodina Pavićevića. No, ja imam potrebu da kažem da me prosto iznenađuje njegova fasciniranost terminima, a ne suštinom. Zbog ugleda visokog doma, spremna sam da sa njim razgovaram van sednice.
Zahvaljujem se. Vi ste videli da sam imao više pokušaja da gospodinu Pavićeviću ukažem na njegovu zloupotrebu Poslovnika i verujte mi da bih voleo da sam u tome uspeo, ali na žalost nisam. (Vladimir Pavićević, s mesta: Replika.) Gospodine Pavićeviću, mislim da je suviše ružno što u ovom trenutku tražite repliku. (Vladimir Pavićević, s mesta: Biće amandmana.) Samo izvolite, gospodine Pavićeviću. Bićemo veoma raspoloženi za vaše izlaganje. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li reč žele predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Dušan Milisavljević.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, na kraju smo današnjeg rada o izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i uglavnom je bila jedna dobra, konstruktivna rasprava kolega kako da svojim iskustvom i primerima pomognemo da se zakon poboljša i kako da se zdravstvena zaštita poboljša, što se tiče naših pacijenata, naših građana koji imaju neki zdravstveni problem. Ono što je u raspravi bilo reči da je u prethodnom periodu bilo puno nepravilnosti, ja želim da pružim podršku aktuelnom ministarstvu da ispita sve te nepravilnosti finansijskog tipa i svih tih tendera koji su bili sumnjivi, jer konkretno Demokratska stranka ne želi da nosi breme, barem što se tiče sektora zdravstva. To je po meni jedna velika greška DS zato što nije tražila odgovornost u sektoru zdravstva i sektoru prosvete, nego je to prepuštala koalicionim partnerima. Sa ovog mesta tražim da se ispitaju sve malverzacije koje su možda pod znakom pitanja. Ja lično sumnjam na neke tendere, sumnjam na neke donacije iz inostranstva koje su od 2000. godine ušle, gde su one završile, da li su završile u privatnim klinikama, da se ispitaju sve liste čekanja, da se vidi da li su direktori određenih zdravstvenih ustanova i vlasnici nekih privatnih klinika i da krenemo zajedno sa nekom zajedničkom borbom protiv nekih anomalija u sektoru zdravstva, a i ima ih. Znači, ja vama potvrđujem da ih ima iz jednog rada u sektoru zdravstva i da se o takvim stvarima ne prepiremo. Druga stvar, ministar je to potencirao. Mislim da je neko od kolega poslanika pričao. Mi jesmo siromašni, ali postoji mogućnost. Želim da pohvalim jednog direktora Univerzitetske klinike Tiršove. Skoro sam posetio tu ustanovu, vodeći jednog mog mladog Nišliju za operaciju srca u toj bolnici. Često sam tamo sa nekim urgencijama i mogu da kažem da ta klinika sada iznutra izgleda barem čistije. Ona spolja izgleda jako loše, u jako lošem je stanju, stara je, ali iznutra izgleda čistije. To je nešto što je domaćinsko ponašanje nekog direktora ustanove, tako da vam za to ne treba ministar, za to vam ne treba Skupština. Za to vam treba malo dobre volje, malo kreča i da sredite neke stvari koje su loše u mnogim našim bolnicama, a to je jedan pristojniji način lečenja naših građana u tim bolnicama. Ja želim kolegu profesora Zorana Radojičića da pohvalim ovako javno u samoj Skupštini, jer se primetio jedan napredak u toj ustanovi, ali ću iskoristiti priliku da moje jedno mišljenje i zapažanje iznesem pred vas, a to je da naše bolnice jesu u lošem stanju, da nam je potrebno da možda u godinama koje dolaze napravimo jednu referentnu veliku univerzitetsku kliniku, dečiju kliniku, da bude sažeta i dečija interna klinika Tiršova, ali i Institut za majku i dete, da imamo jedan referentni centar na Balkanu koji će biti za ponos naše države i našeg naroda.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik dr Darko Laketić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovani gosti i uvažene kolege narodni poslanici, ne bih zaista kao moja koleginica Slavica Đukić Dejanović razgovarao sa gospodinom van sednice zato što bi to značilo drugu vrstu nemoći. Ono što zaista mislim posle današnje rasprave jeste da sam imao nadu da će ipak ova tema danas biti na drugačiji način sagledana od strane kolega narodnih poslanika. Imao sam nadu da se neće politizovati ono što ne sme da se politizuje, to je zdravstvo, ali očito da određene diskusije pojedinih poslanika govore više o njima nego o temi. Ono što je bitno i što smatram da upravo stoji kao činjenica jeste da su građani i narod prepoznali takvu vrstu vođenja politike i naravno na izborima kaznili. Ono o čemu bih takođe još nešto rekao jeste da kao primer upravo takvih diskusija, naveo bih konkretno primer jednog mladog kolege koji je diskutovao na početku, koji je napravio uvod da on nije stručan, ali da bi hteo da diskutuje, a nakon toga tražio blagoslov od njegovog starijeg kolege u poslaničkim klupama. Činjenica je da što se blagoslova tiče i takve terminologije i takvog načina ponašanja u Narodnoj skupštini i parlamentu, činjenica je da im stranka funkcioniše on bi odavno bio raščinjen, da upotrebim tu crkvenu terminologiju. S druge strane, zaista mislim da profesionalnu diskusiju na najvišem nivou treba zaista ostaviti ljudima koji su stručni, profesionalni i jako se dobro razumeju u tu problematiku. Gledao sam i amandmane, mislim da ovo nije problematika na kojoj treba insistirati upravo na kritikama zato što u ovim zakonima, još jednom ponavljam, mi smo pioniri uvođenja zakonitosti i reda u određenim oblastima i uvodimo zakon i red u oblast licenciranja i edukacije, što je svakako osnova za dalji napredak zdravstvenog sistema. Hvala vam puno i želim vam svu sreću.
Zahvaljujem se gospodine Laketiću, ali da ne bude samo pogrešno shvaćeno, ono što ste rekli u raspravi odnosilo se na kolegu Pavićevića, ispalo je da se odnosi na gospođu Slavicu Đukić Dejanović. Zahvaljujem se. Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Nastavak je sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Šeste sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 86 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutno 85 narodnih poslanika, odnosno da su prisutno najmanje 84 narodna poslanika i postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite, gospodine Čikiriz.