Poštovane kolegice i kolege dobro jutro. Nastavljamo s radom. Raspravit ćemo jutros - Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2013. godinu Pravobraniteljica za osobe s invaliditetom dostavila je izvješće temeljem članka 17. Zakona o pravobranitelju za osobe s invaliditetom. Materijal ste primili. Vlada Republike Hrvatske je dostavila mišljenje. Raspravu su proveli Odbor za zdravstvo i socijalnu skrb i Odbor za rad, mirovinski sustav i socijalno partnerstvo. Izvješća ste primili na sjednici. Želi li predlagateljica dodatno obrazložili izvješće? Da. Poštovana pravobraniteljica za osobe s invaliditetom uvažena Anka Slonjšak. Izvolite.
Poštovani predsjedniče Sabora, poštovani zastupnici. Zahvaljujem što ste mi ponudili priliku da obrazložim Izvješće o radu Ureda pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2013. godinu. Pravobraniteljica za osobe s invaliditetom je tijekom 2013. godine u 1914 aktivnosti imala 2444 postupanja, što je u odnosu na prethodne godine više za 20%. Što se tiče zaštite prava osoba s invaliditetom i djece s teškoćama u razvoju bilo je 1255 pritužbi od tog broja. Ured je na vlastitu inicijativu imao 479 postupanja u kojima smo preporučivali, upozoravali, predlagali izmjene i dopune propisa, radili analize i sve drugo što je potrebno kako bi unaprijedili položaj osoba s invaliditetom. U 40 propisa dali smo 91 mišljenje, od čega je djelomično ili u potpunosti usvojeno oko 40% u 16 propisa. Najčešće pritužbe odnosile su se na područje socijalne zaštite, pristupačnosti, zapošljavanja i rada, zdravlja i obrazovanja. Tužitelji su bili sa područja cijele Hrvatske, međutim najviše iz grada Zagreba i Zagrebačke županije. Razlog leži ne samo u tome što je ovdje najveći udio osoba s invaliditetom i najveći broj udruga, nego u dobroj informiranosti i dostupnosti našeg ureda čije je sjedište u Zagrebu. Kroz obilaske županija i gradova i terenskog rada punih 6 godina nastojimo približit pravobraniteljstvo osobama s invaliditetom i u drugim dijelovima Hrvatske, ali stvarno biti prisutan i dostupan u sredinama gdje žive osobe s invaliditetom moguće je jedino kroz regionalne urede, a to nam je intencija od početka djelovanja. Budući da kapaciteti ureda nisu povećavali se od 2010. godine, odnosno znači 4 godine pune, što otežava terensko djelovanje, osobno kao pravobraniteljica uz dva zamjenika i pet savjetnika nosimo teret cjelokupnog stručnog rada i djelovanja ureda. Višemjesečno izbivanje u 2013. jednog savjetnika skoro 9 mjeseci bilo je otežavajući faktor i dodatno je opteretilo ostale stručnjake. Financijska sredstva nisu povećavana na stavkama proračuna ureda za obnavljanje kapaciteta, a za potrebe službenih putovanja je predviđeno bilo i potrošeno oko 55 000 kuna. Moram naglasiti da ugostiteljsko-hotelijerski objekti u Hrvatskoj nisu dovoljno prilagođeni za osobe slične meni pa tako u većini županija koristim one smještajne kapacitete koji su mi pristupačni i koji su uobičajeno skuplji od drugih što iziskuje pomno planiranje obilazaka i krajnje racionalan pristup, o čemu govori i podatak da smo s tim iznosom ostvarili 33 obilaska ustanova u kojima borave, rade, obrazuju se ili su smještene osobe s invaliditetom, a savjetovanje osoba s invaliditetom te organiziranje sastanaka s gradskim čelnicima i upravama obavljeno je u 11 gradova: Sinju, Omišu, Trogiru, Solinu, Ogulinu, Vukovaru, Požegi, Pazinu, Ludbregu, Osijeku i Đakovu. Posebno bih izdvojila organizaciju sedmodnevnog posjeta, posebnog UN-ovog izvjestitelja za osobe s invaliditetom koji je u Hrvatskoj bio po prvi puta. Također bih naglasila i 14 predavanja na visokoškolskim ustanovama, studentima, budućim profesorima, novinarima, kineziolozima, pravnicima i svima onima koji će sutra na neki način radit i utjecat na položaj djece i odraslih osoba s invaliditetom. 2013. godina obilježena je izmjenama i donošenja niza zakona koji su od primarne važnosti za život djece i odraslih od kojih se očekuje značajan kvalitetni pomak nabolje. Krajem 2013. donesen je novi Zakon o socijalnoj skrbi. Iako je učinio minimalne pozitivne pomake i dalje imamo diskriminatorne odredbe, pravo na osobnu invalidninu i ostvarivanje prava na status roditelja njegovatelja, odnosno status njegovatelja. U 2013. bilježimo i porast pritužbi koje su se odnosile na teškoće u ostvarivanju materijalnih prava i podmirivanju troškova stanovanja, što pokazuje da je došlo do daljnjeg osiromašivanja obitelji čiji su članovi osobe s invaliditetom do te razine da im je ugrožena egzistencija. Naknade s osnova invaliditeta čija je svrha uključivanje osoba u svakodnevni život zapravo u praksi postaje jedini izvor prihoda za cijele obitelji pa tako opća, teška socijalna slika posredno nepovoljno utječe i na te osobe i na te obitelji. Samo 22 000 osoba s najtežim invaliditetom i djece s teškoćama u razvoju ostvaruje pravo na osobnu invalidninu u iznosu od 1250 kuna kojom trebaju podmirivat troškove koji proizlaze iz invaliditeta. Naime, hoće li osoba dobit osobnu invalidninu ili neće ovisi između ostalog i o njezinim prihodima. Ohrabruje što sve veći broj tih osoba dokazuje da uz odgovarajuću podršku mogu obavljat poslove za koje su se obrazovali. Međutim, usprkos brojnim našim upozorenjima umjesto da se osobe sa invaliditetom potiče da budu aktivni njih se na neki način kažnjava oduzimanjem ili smanjivanjem i tog minimalnog iznosa ukoliko se zaposle. Na žalost ne možemo očekivati da će od svih tih osoba koje primaju osobnu invalidninu od sutra sve one početi raditi i studirati, stoga ne možemo prihvatiti štednju kao opravdanje za ovakva rješenja. Takva štednja dugoročno je skupa i dovodi do … [[Govornica se ne razumije.]] osoba sa invaliditetom. Ali ono što je najznačajnije u tome to znači da je prihvaćanje ravnopravnosti i sposobnosti osoba i dalje samo deklarativno. Kroz cijelu godinu tijekom donošenja Zakona o socijalnoj skrbi aktivno smo i na razne načine pokušali dokazati da osobna invalidnina ne smije biti socijalna naknada. Naime, iako je u Zakonu iz 2011. godine naglašeno donošenje Zakona o inkluzivnom dodatku koji bi trebao riješiti pitanje podmirivanja troškova koji proizlaze iz invaliditeta, a o kojem se govorilo na nizu rasprava u Saboru. Ako se sjećate doplatka za osobe sa oštećenjem vida gdje je i dalje u Hrvatskoj ovaj iznos među najnižima u Europi zakon je odgođen i unatoč preporukama da se nastavi s njegovom izradom uključe stručnjaci i definiraju rokovi. U proteklih 8 mjeseci nemamo saznanja da je nastavljen rad na izradi teksta zakona, stoga danas imamo osobnu invalidninu koja je socijalna naknada i koja se ukida ili smanjuje u slučajevima kad se osoba zaposli ili ostvari neki prihod. Zasnivanje radnog odnosa bila je zapreka i da osobe steknu pravo na obiteljsku mirovinu, te je tako zakonsko određenje također doprinijelo da djeca i osobe sa invaliditetom odustanu od svakog oblika školovanja i osposobljavanja. Međutim, desile su se izmjene odredbi Zakona o mirovinskom osiguranju, te ovom prilikom pozdravljamo ovu inicijativu i prihvaćanje naših prijedloga koji omogućava danas zapošljavanje primateljima obiteljskih mirovina na način da se obustavlja isplata u trenutku zasnivanja radnog odnosa i kasnije ponovno pokreće ovisno o osobi i njezinim daljnjim razmišljanjima vezanim za mirovinu. Iz pritužbi osoba sa invaliditetom nakon prvih dana primjene novog Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom vidljivi su neki nedostati usvojenih rješenja, pa je upitno hoće li podzakonski akti otkloniti te nedostatke jer su i nadalje prisutni problemi poput onog tko se sve smatra osobom sa invaliditetom i dokazivanje samog statusa invaliditeta. I dalje je zanemariv broj postupaka priznavanja prava na profesionalnu rehabilitaciju, pa tako na primjer u svim područnim službama Hrvatskog zavoda za mirovinsko u 2013. godini bilježi se svega 14 slučajeva. Unatoč osiguravanju poticaja poslodavcima kada zaposle osobu sa invaliditetom kroz bivši Fond za profesionalnu rehabilitaciju, a danas Zavod neadekvatno je uređeno pitanje podrške poput asistencije. Na primjer, osobe sa distrofijom ili paraplegijom koje danas rade u privatnom sektoru iako im je osigurano prilagođeno radno mjesto i imaju tražene kompetencije i znanja radi obavljanja na primjer fizioloških potreba tijekom rada trebaju pomoć asistenta kao podrške koju sustav u ovom trenutku uopće ne prepoznaje. Želim istaknuti da se često radi o nerazumijevanju, ali i o neusklađenosti politika za osobe sa invaliditetom u različitim resorima, te ponovno naglašavamo da su osobe sa invaliditetom i djeca s teškoćama dio svih resora, a ne samo socijalne politike. U izvješću smo naglasili Zakon o doplatku na djecu koji sadrži također diskriminatorne odredbe i na koji upozoravamo tijekom proteklih godina. Naime, roditelji su odbijeni u svom zahtjevu za ostvarivanjem dječjeg doplatka za svoju djecu koja imaju teže oštećenje zdravlja nakon navršene 27 godine. Pritužujući se da su stavljeni u neravnopravan položaj naspram onih roditelja koji su to pravo ostvarili do 2002. godine i kojima se po spornom članku 38. Zakona pripada doplatak za djecu i nakon navršene 27 godine života do donošenja posebnog propisa o pravima osoba sa invaliditetom. Međutim, taj propis još uvijek nije donesen što znači da se godinama podržava povoljan zakonski položaj samo jedne skupine korisnika doplatka za djecu i to onih do 2002. godine, dakle već punih 12 godina. Izvješćem Ustavnog suda koji je donesen krajem 2008. je dostavljen Saboru i Vladi, isti su upoznati o neodrživosti prijelazne odredbe članka 38. zakona. Nadležno ministarstvo, odnosno Vlada nisu poduzeli ništa kako bi ispravili nezakonitost, premda je posljednja izmjena zakona o doplatku za djecu bila u listopadu 2012. godine. Također smo izrazili dvojbe i zabrinutost odredbama o prijedlogu zakona o jedinstvenom tijelu vještačenja. Važno je procijeniti potrebnu podršku svakoj osobi na individualnoj razini gdje je njezino oštećenje samo polazišna točka. Isključivo se pozivat na socijalni model, a ne na medicinski. Međutim, razmatrajući moguće izazove primjećujemo da će jedinstvena metodologija vještačenja za koju još uvijek ne znamo kako će je propisati uredba Vlade Hrvatske teško moći pravilno evaluirati svačiji invaliditet i odraslih osoba i djece s teškoćama, jer osnovni problem svakog zakonskog određenja je u činjenici što će osoba koja se želi na primjer pozvati na pravo prednosti pri zapošljavanju a koje se mora poštivati bez obzira zadovoljava li poslodavac kvotu ili ne imati samo nalaz i mišljenje, a ne rješenje o tom pravu. Osoba sa invaliditetom na natječaj za zaposlenje poslodavcu će morati dati na uvid nalaz i mišljenje. Hoće li ga i kako tumačiti poslodavac i da li će on zaista predstavljati valjani dokaz invaliditeta upitno je. S druge strane opravdano se postavlja pitanje utjecaja diskrecijske procjene za osobe sa invaliditetom kada će cjelokupna zdravstvena i socijalna anamneza jedne osobe bit navedena u tom nalazu i mišljenju. Nerijetko će nalaz i mišljenje sadržavati i podatke koji poslodavcu nisu bitni za zasnivanje radnog odnosa s tom osobom, a kamoli za ostvarivanje prava prednosti pri zapošljavanju. Nadalje, ukoliko osoba nalazom i mišljenjem nije zadovoljna moći će uložiti prigovor i onda će biti vještačena od strane Zavoda, jer prvi nalaz i mišljenje izdaju područni uredi zavoda. Kakav je ovo postupak? … [[Govornica se ne razumije.]] nije upravni. Iz ovog proizlaze i daljnja pitanja na koje zakon ne daje odgovor. Pored ovoga osobe sa invaliditetom i nadalje neće imati pojedinačni akt iz kojeg će biti jasno vidljivo svakome da one jesu osobe s invaliditetom, da imaju taj status. Pa je tako moguće da će one kao i do danas za jedan sustav biti osobe s invaliditetom dok u isto vrijeme za drugi to neće biti. U većini prava na naknadu s osnove invaliditeta u sustavu socijalne skrbi kao uvjet za ostvarivanje uz prihodovni uvodi se i imovinski cenzus. Za ostvarivanje prava na usluge predviđeno je i sudjelovanje korisnika u plaćanju cijene usluge. Za dijete čak do 50% djetetovih prihoda. Prema sadašnjim zakonskim odredbama dijete s teškoćama u razvoju kojemu je na primjer nužna rana intervencija dužno je u cijeni usluge sudjelovati do iznosa pola npr. obiteljske mirovine. Pa tako ukoliko ostvaruje dijete 2000 kuna obiteljske mirovine za uslugu će iz vlastitih prihoda trebati izdvojiti i do 1000 kuna. To će imati za posljedicu da će roditelji birati između gole egzistencije i okupacijsko-rehabilitacijskih postupaka pa će tako osobe s invaliditetom biti isključivane iz jedinih aktivnosti u koje su dosad bile uključene što će dovoditi do dramatičnih pogoršanja njihovog psiho-fizičkog stanja. Zbog nedostatka odgovarajućih specijaliziranih rehabilitacijskih tretmana kao i stručnog kadra u zdravstvu, socijalnoj skrbi npr., senzorne integracije, logoterapije, stručne tretmane rehabilitatora, radnog terapeuta za djecu s teškoćama u razvoju i nemogućnosti roditelja da usluge plaćaju iz vlastitih sredstava djeca će ostati kod kuće što u konačnici predstavlja opasnost od nastanka težeg razvojnog odstupanja invaliditeta ali i kršenja osnovnih prava, u ovom slučaju prava na zdravlje. Sustav socijalne skrbi nije dovoljno razvio mrežu pružatelja usluga rane intervencije te se oslanja na nekoliko ustanova i udruga koje se bave pružanjem usluga rane intervencije, prvenstveno u Zagrebu i okolici dok u ostatku Hrvatske ovih usluga gotovo da i nema. Upravo zbog navedenoga na temelju pritužbi roditelja uputili smo nadležnim ministarstvima preporuku da se što hitnije uspostavi sustav rane podrške razvoju djece s teškoćama na cjelokupnom teritoriju Hrvatske. Već nekoliko godina upozoravamo na niz neodgovarajućih i protuzakonitih rješenja na području zaštite prava osoba sa autizmom. Posebno zabrinjava činjenica da unatoč tako teškom kršenju prava u proteklih 25 godina nije došlo do značajnog pomaka u smjeru uspostave … skrbi na državnoj razini, a posebno kada govorimo o osobama sa autizmom iznad 21. godine života. Dok Hrvatski zavod za javno zdravstvo govori o preko 1000 osoba s poremećajima iz autističnog spektra prevalencija svjetska govori da ih ima između 8 i 12 tisuća. Sustav je godinama prepoznavao ove osobe pod drugim oštećenjima zbog izostanka ujednačenih dijagnostičkih postupaka pa se danas susrećemo sa odraslim osobama koje nisu izrehabilitirane. Obitelji čiji su članovi osobe sa poremećajem iz autističnog spektra umorne su od iščekivanja sustavne podrške. Teško je uspostaviti cijeli sustav skrbi ako nemamo niti statističke podatke na osnovu kojih bi se trebala provesti analiza potreba i osiguravanje temeljnih prava tim osobama. Temeljno pravo tih osoba kao i svih osoba s invaliditetom je život u zajednici, a da bi to postigli moramo krenuti sa sustavnom ranom intervencijom, odgojem i obrazovanjem u redovnim uvjetima i osiguravanjem raznih oblika podrške u zajednici. Ako stvarno želimo omogućiti osobama život u zajednici i potrebnu podršku da bi osobe bile uključene još uvijek nam predstoji veliki zadatak i ostvarivanje niza preduvjeta. Iako godinama upozoravamo na potrebe donošenja Zakona o asistenciji vidljivo je da usluga osobnog asistenta osiguravana i nadalje kao projekt nije dovoljna jer obuhvaća preko 500 osoba pod uvjetom da su članovi udruge i da pripadaju udruzi koja želi biti nositelj projekta. A što je s onim osobama koji nisu članovi udruge? U svim dosada upućenim prijedlozima i preporukama zalagali smo se za takav sustav prava i usluga koje su racionalne, a istovremeno osiguravaju višu razinu kvalitete tih osoba. U tom kontekstu predlagali smo prilikom donošenja Zakona o socijalnoj skrbi da se proširi krug osoba koje mogu biti njegovatelji i to ne samo djeci nego i osobama s invaliditetom poštujući primarno najbolji interes tih osoba u pogledu ostvarivanja prava na osiguravanje brige i njege u obitelji. Prijedloge smo temeljili na nizu slučajeva u kojima najbolju njegu osobi s invaliditetom može pružiti npr. supruga ili suprug ali zakonska odredba ne dopušta mogućnost da supružnik stekne status njegovatelja kao niti drugi član obitelji kada se radi o odraslim osobama s invaliditetom osim u slučajevima kada je status roditelja njegovatelja stečen u dječjoj dobi. Pa tako imamo npr. jedan primjer u kojem obitelj sa troje maloljetne djece, otac je doživio moždani udar, trenutno je u komi, supruga je morala dati otkaz, imaju prihode minimalne gotovo za pokrivanje samo režijskih troškova. On prima 75% plaće, imaju kredit na stan, godišta su oko 40 godina. On nema pravo na osobnog asistenta, nastradao je odnosno desio mu se moždani udar prije godinu i pol. Na koji način pomoći takvim obiteljima kojima sustav ne može pomoći? Ako u slučajevima poput ovoga nisu zadovoljeni zakonom propisani kriteriji za ostvarivanje prava na njegovatelja i ako ne može ostvariti uslugu osobnog asistenta, ako nema usluga sustav mora razvijati odgovarajuće oblike podrške obitelji jer ako ona izostane preostaje kao jedina opcija smještaj tih osoba u domove za starije i nemoćne. A opredijelili smo se za prevenciju institucionalizacije i za deinstitucionalizaciju. Roditeljima starije životne dobi najveća je briga što će biti s njihovim djetetom nakon što njih ne bude. Jer unatoč nasljeđivanju nekretnina, ostvarivanju mirovina bit će im potrebna podrška u daljnjem životu. Tim osobama treba pomoći u svakodnevnici a centri za socijalnu skrb nemaju na raspolaganju odgovarajuće oblike podrške. Iako je počeo povratak osoba s invaliditetom iz nekih institucija u zajednice u kojima su ranije živjeli zabrinjava da se paralelno nedovoljno razvija mreža pružatelja usluga koje će podržavati neovisan život u vlastitoj obitelji i kod pružatelja usluga. Nerazvijeni su programi stambenog zbrinjavanja i zdravstvene skrbi i svi drugi oblici podrške u neovisnom življenju. I to na cijelom području Hrvatske. U prilog toj činjenici govore i liste čekanja na smještaj u gotovo svim ustanovama koje smo obišli. Što se tiče obilaska gradova tom prilikom smo održali sastanke sa lokalnim udrugama a onda i upravom lokalne samouprave i detektirani su ključni problemi u pojedinim sredinama. Osim najizraženijeg problema pristupačnosti prisutan je nedostatak pojedinih usluga namijenjenih djeci sa teškoćama. Nema rane intervencije u okviru državnih institucija. Velik broj gradova doslovno se oslanja na usluge koje pružaju udruge. Neki financiraju pojedine stručnjake, npr. logopede, a u drugim slučajevima rad udruge ovisi o natječajima koji se raspisuju na lokalnoj ili državnoj razini. Potrebno je hitno dovršiti podzakonske propise na osnovu kojih će se licencirati rad pojedinih udruga koji žele i imaju kapacitete da postanu pružatelji usluga. Pružanje pojedinih usluga kroz projektno financiranje nije odgovarajuće, nije sigurno jer kad se radi o djeci u najranijoj dobi potrebna je sigurnost i kontinuitet. Udruge osoba s invaliditetom sve češće zatvaraju svoja vrata, zbog smanjenih sredstava za hladni pogon kao i provođenje projekata i programa. Država i jedinice lokalne i regionalne samouprave trebaju odrediti jasne kriterije za raspodjelu novčanih sredstava i usmjeriti ih onim udrugama koje su preuzele ulogu države u osiguravanju neophodnih usluga podrške bez kojih nema ravnopravnosti, koje provode mobilne podrške stručnjaka, osobne asistencije, asistencije u nastavi, prijevoz, podrške u radu itd. Sustav obrazovanja je i dalje jedno od pet područja najčešćih pritužbi. Smatramo da je uvođenje minimalnog bodovnog praga za upis u odluku o elementima, kriterijima za upis u prvi razred srednje škole za školsku godinu 2014./2015. rezultat podrivosti sustava obrazovanja prema učenicima sa invaliditetom a odustajanje od izravnog upisa korak unazad u dostupnosti sustava redovnog obrazovanja učenicima sa teškoćama. Smatramo da pravo izravnog upisa ovih učenika nije privilegija nego se temelji na odredbama konvencije koje za djecu s teškoćama u razvoju i osobe s invaliditetom nalažu obvezu osiguravanja pristupa besplatnom osnovnom i srednjem obrazovanju na ravnopravnoj osnovi u zajednicama u kojima žive uz razumnu prilagodbu individualnim potrebama i osiguranu učinkovitu pomoć unutar općeg obrazovanja. Učenici s teškoćama u razvoju upravo zbog svojih razvojnih teškoća neovisno o svojem uspjehu ili čak motivaciji često imaju ograničen izbor zanimanja. Institut direktnog upisa predstavlja značajnu prilagodbu individualnim potrebama i osigurava pristup onom obrazovanju koje će učeniku osigurat buduće potpuno uključivanje u zajednicu na ravnopravnoj osnovi. U tom kontekstu smatramo uz ostalo ključnim dokumentom procjenu i mišljenje službe za profesionalno usmjeravanje, za određivanje nastavka obrazovanja učenika jer ga usmjerava prema školovanju za ona zanimanja u kojima će prema svojima sposobnostima i mogućnostima biti uspješan. Problem je također i nedonošenje pravilnika u školovanju i vrstama potpora koji je trebao donesen biti još prije 5 godina, pa tako još uvijek radimo po pravilniku iz 91. godine. Smatramo da obrazovni sustav se mora okrenuti osiguravanju oblika podrške ali sustavno i bez mogućnosti da se određuje proizvoljno. U području zdravlja bilježi se i dalje negativni trendovi teške dostupnosti svih zdravstvenih usluga. 2013. godina naročito je bila obilježena i zadovoljstvom osoba, odnosno roditelja djece s teškoćama, nedostupnošću ortopedskih i drugih pomagala. I dalje se neka od njih uskraćuju osobama koje se ne obrazuju i ne rade, kao da osobe koje su zbog svojih oštećenja u sustavu socijalne skrbi i najteže kako i dugotrajno nezaposlene, kao i one koje su srednje i starije životne dobi ne trebaju pomagala da bi uopće se mogli uključiti a kamoli živjet. U Hrvatskoj postoji duži niz godina problem vezan za rehabilitaciju spinalno ozlijeđenih. Upravo u Saboru smo na saborskom Odboru za zdravstvo 2010. godine napravili tematsku sjednicu zajedno sa Hrvatskom udrugom paraplegičara i tetraplegičara na temu sveobuhvatne rehabilitacije. Međutim, dosada nismo upoznati sa poduzetim koracima u realizaciji spinalnog centra. Rehabilitacija spinalnih ozljeda jedno je od najsloženijih rehabilitacijskih programa. Briga države jako kasni, a poteškoće s kojima žive te osobe kao i posljedice sve su teže. Pa npr. danas još uvijek imamo one koji u bolnicama umiru od dekubitusa. Do razvoja novih oblika zdravstvene zaštite odnosno liječenja nije došlo niti vezano za osobe s mentalnim oštećenjima, duševnim smetnjama. Izostalo je i dalje i ne postoji izvanbolnički sustav liječenja, izostanak rehabilitacije u zajednici. Dolazi zbog toga do višestrukih hospitalizacija, stigmatizacije, gubitka radne sposobnosti a potom i dalje do učestalog lišavanja poslovne sposobnosti. Što se tiče pristupačnosti i dalje postoji niska svijest. Kontinuirano upozoravamo, govorimo, organiziramo stolove, tribine i ukazujemo na to da je to preduvjet za neovisno življenje osoba s invaliditetom neovisno o kojem se oštećenju radi. Ako prođete npr. pješke od Trga bana Jelačića do Britanskog trga u Gradu Zagrebu sa desne strane po Ilici vidjet ćete da od ukupnog broja svih trgovina samo tri trgovine su pristupačne za osobe s invaliditetom koje se kreću invalidskim kolicima, koje doista nemaju prag i koje su ravne za ući. To je dužina dvije tramvajske stanice koja doista pokazuje koliko mi zapravo nismo svjesni i zapravo ne prepoznajemo osobe s invaliditetom kao građane ovog društva. Jer da primjećujemo, tada se ne bi čudili što po zimi ili u neko drugo doba godine zapravo nemamo osobe s invaliditetom na ulici. Mi smo zapravo i dalje nevidljivi ljudi. Što se tiče pristupa informacija prema članku 6. stavka 2. Zakona o HRT-u, HRT je dužan postupno prilagoditi audiovizualne usluge osobama s oštećenjima sluha i vida. Međutim, prema saznanjima tih osoba korisnika ovih usluga nisu učinjeni značajni pomaci kako bi se poboljšala prilagodba. Pa npr. kad se prikazuju dokumentarni filmovi strane produkcije jedni dijelovi filma su prevedeni sinkronizacijom, npr. glas naratora, a drugi dijelovi prevedeni stavljanjem titlova npr. glas sudionika. Ova praksa neomogućava cjelovito praćenje dokumentarnog programa od strane osoba s oštećenjima vida kao niti od strane osoba s oštećenjima sluha. Stambeno zbrinjavanje je sve češće područje pritužbi, kako zbog nemogućnosti plaćanja režijskih troškova, niskih primanja, ali tako isto i zbog nepristupačnih stambenih objekata. Vrlo često se traži način dobivanja socijalnih stanova ili zamjene vlastitih za pristupačne. Problem su diskriminatorni stavovi predstavnika stanara, naših susjeda, nedostaci sredstava u pričuvi, ali i odluke gradova u pokušajima prilagodbe stambenih jedinica potrebama osoba s invaliditetom. Značajan broj pritužbi na zlouporabu korištenja znaka pristupačnosti i parkiranja na označena mjesta te neučinkovitost i kažnjavanje i sprječavanja iste te se ukazuje potreba za izmjenom pravilnika u znaku pristupačnosti. Međutim prema našim saznanjima trenutno je u izmjeni, ali iako imamo saznanja da do 01.07. treba učiniti određene promjene sukladne EU, ali evo, procedura je u tijeku. Pitam se dokle ćemo slušati da se na mjesta označena za parkiranje osoba sa invaliditetom parkiraju osobe bez invaliditeta i vrlo često upravo oni koji koriste znak svojih najbližih i zapravo upravo ste vi ti koji kršite njihova prava. Protekla godina je bila također obilježena i prosvjednim okupljanjem roditelja, djece sa teškoćama i samih osoba sa invaliditetom. Iskazivali su nezadovoljstvo odnosom vlasti, od državne do lokalne, koji ne osiguravaju dovoljno materijalnih i drugih resursa čime se dovodi u pitanje prava djece i osoba s invaliditetom. Prosvjedi su nastavljeni i u 2014. godini. Zaključno u ovom dijelu željela bih reći da kao vanjski partneri na projektu Hrvatskog pravnog centra vezano za, pod nazivom "Ostvarimo svoja prava, suzbijmo diskriminaciju", a koji je održan u suradnji s udrugama iz Istarske, Vukovarsko-srijemske, Varaždinske županije, u anketi provedenoj na preko 1000 osoba s invaliditetom, na prvom mjestu su kao postupanje u kojem se stavljaju nepovoljniji položaji u odnosu na osobe bez invaliditeta stavili nepristojno ponašanje, odnosno provociranje. Takav odgovor ide u prilog stavovima da im je odnos okoline i poštivanje važniji od problema u kretanju i problema u ostvarivanju zajamčenih prava. Time se pokazuje da je svakodnevno ophođenje s osobama s invaliditetom kao našim susjedima, kolegama i sugrađanima, za njih izvor subjektivno veće patnje nego teškoće koje na objektivniji način proizlaze iu njihovog invaliditeta. Ti odgovori su porazni za nas kao društvo. Zašto? Jer se volimo smatrati društvom koji poštuje ljudska prava i prava osoba s invaliditetom jer pokazuju da se najranjiviji članovi tog društva osjećaju obespravljeno, kao građani drugog reda, teret društva, predmet poruge, zanemareni i odbačeni. Sukladno svemu rečeno, pozivam sve vas, one koji niste pročitali cjelovito izvješće da ga pročitate jer mislim da sažetak ne može dovoljno opisati ono o čemu stalno govorimo, o položaju i stanju osoba s invaliditetom te vam svima zahvaljujem, evo što ste saslušali moj uvodni dio i nadam se da ćete preporuke i ona rješenja koja su navedena u izvješću i usvojiti. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Na ovo uvodno izlaganje imamo tri replike. Prvo, poštovana Nada Murganić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Pravobraniteljice, zahvaljujem i na vašem izvješću i na vašem uvodnom izlaganju koje je zaista obilno, ali budući je problematika zaista tako široka i složena, uvijek postoji potreba da se nešto pojasni. Pa meni osobno, a i javnosti, vjerujem da nas i osobe sa invaliditetom i njihove obitelji slušaju, zanima me konačan vaš stav oko statusa roditelja njegovatelja? Naime, ta mjera je zaista bila izuzetno, još uvijek je korisna i to iz nekoliko razloga. Omogućila je ostanak djetetu u obitelji, dakle isključila se je potreba za institucijom, s jedne strane. S druge strane roditelju, odnosno najčešće je to majka, omogućilo je rješenje jednog radnog statusa budući da su one uglavnom radi skrbi i brige o svom djetetu napustile odavno i radnu i profesionalnu karijeru. Novim Zakonom o socijalnoj skrbi dolazi do sužavanja tog prava i to iz nekoliko osnova i zbog nekoliko vrsti oštećenja koja se zahtijevaju i zbog pokretljivosti, odnosno nepokretljivosti djeteta sa teškoćama u razvoju, a ono što je posebno zabrinjavajuće i sa osnova boravka toga djeteta u nekoj odgojno-obrazovnoj ustanovi pa je bilo u javnosti čak i od Ministarstva socijalne politike intervencije da se radi, ne znam, o granici četiri sata, odnosno šest sati boravka u nekoj odgojno-obrazovnoj ili rehabilitacijskoj ili radno-okupacijskoj ustanovi. Dakle, ja vas lijepo molim da možda pojasnite da li sada te neke intervencije i promjene od strane ministarstva su zadovoljile potrebu roditelja, odnosno da li je taj status sada ostao barem na onoj razini standarda i kvalitete kakav je bio u prijašnjem zakonu. Hvala.
Želi li pravobraniteljica odgovoriti na ovu repliku? Da. Poštovana Anka Slošnjak.
Zahvaljujem. Pa što se tiče statusa roditelja njegovatelja, neki dijelovi su poboljšani, međutim, mi smo zbog recimo ovog dijela koji ste pitali vezano za težine oštećenja zapravo već 2012. predali Ustavnom sudu na ocjenu ustavnosti ovu odredbu iz razloga jer smatramo da je diskriminatorna. Naime, ona obuhvaća osobe sa tjelesnim oštećenjima i nepokretnosti, ali kada se radi o više vrsta oštećenja, težini oštećenja, tada je problem. Isto tako dio koji se tiče boravka u ustanovi, to su doradili i na taj način te osobe više nisu uskraćene za ostvarivanje ovog prava, međutim ono što nas zabrinjava i što sam spomenula u uvodnom dijelu, a mi smo predložili cjeloviti, zapravo cjelovitu … koja bi obuhvaća pomoćnika osobe s invaliditetom u obitelji jer kao što smo rekli, ne samo da bi osigurala ostanak te osobe u kući, odnosno u vlastitom domu, već bi i osigurala prevenciju u institucionalizaciji i zapravo ne bi došlo do toga da bude skuplja državi daleko nego što bi bila ako gledamo sa strane štednje, nego da ostane u vlastitom domu. Isto tako ono što je bitno vezano za status roditelja njegovatelja reći, da zapravo on je sad i status njegovatelja jer zapravo taj status je bio zamišljen upravo za one osobe na početku koje su bile sa najtežim oštećenjima. Za one osobe koje su zbog kome i sličnih situacija doista roditelji se morali 24 sata brinuti oko njih i ostajati doma. Međutim taj broj korisnika se znatno povećao i umjesto tadašnjih, ne znam, otprilike 300, 400 danas ih imamo preko 3 tisuće. Međutim ono što se pokazalo da izostaje da u ovom trenutku je nedovoljna podrška osobama s invaliditetom i djeci sa teškoćama u njihovim obiteljima jer ako smo se stvarno odlučili za proces transformacije domova, deinstitucionalizacije da trebamo sve poduzeti da osobe koje su sa takvim oštećenjima ostanu u vlastitim domovima, ali da obitelji dobe adekvatnu podršku.
Druga replika, poštovana Đurđica Sumrak.
Hvala vam lijepa gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Uvažena gospođo pravobraniteljice. I ovim vašim izvješćem još jednom se pokazuje koliko je dobra odluka bila da se osnuje posebno pravobraniteljstvo odnosno da budete vi kao pravobraniteljica za osobe s invaliditetom jer uspoređujući izvješća i drugih pravobraniteljstava, vidimo da vaše aktivnosti na terenu i vaše zalaganje ne zaostaje. Ovim svojim izvješćem još jedanput ste pokazali što znači biti životni borac i ukazujete na sve osobe s invaliditetom od djece do odraslih kako biti životni borac, a vi pomažete da dođu do srca. Ali do čijeg srca oni moraju doći pravobraniteljice željela sam vas pitati? Da li kada na sve ove vaše preporuke koje ste dali da li imate odgovore od nadležnih ministarstava odnosno od Vlade koja bi trebala prihvatiti vaše preporuke i pokušati ih riješiti jer jasno ste govorili o ovom vještačenju i mišljenju i nalazu koji je i nejasnoćama u svemu tome, o upravnim i neupravnim. Govorite stručno i kompetentno i pokazujete da znate o čemu govorite i o problemima na koje ukazujete zanima me i s jedne strane me jako veseli jer ste kritični jer ne podlažete političkim pritiscima nego jasno govorite o problemu. Zanima me da li imate povratnu informaciju hoće li se vaša ova preporuka odnosno ukazivanje evo ja ću pitati sada za vještačenje, a nešto drugo ću u svojim i nekako riješiti na onaj način na koji ste vi to predložili? Hvala.
Želi li pravobraniteljica odgovoriti? Izvolite.
Što se tiče Zakona o jedinstvenom tijelu vještačenja neki od naših prijedloga su djelomično usvojeni, nisu u potpunosti usvojeni, a konkretno u ovom dijelu koji se tiče nalaza i mišljenje odnosno rješenja koje je izuzetno bitno jer ne mogu osobe s invaliditetom se žaliti na nalaz i mišljenje, već doista na rješenje. Mi smo imali nedavno prije par dana imali razgovor sa predstavnicima Ministarstvom rada i mirovinskog sustava isto tako i Zavoda za profesionalnu rehabilitaciju, vještačenje i zapošljavanje osoba s invaliditetom gdje pokušavamo iznaći način kako da to prepoznaju kao veliki problem jer smatramo u ovom trenutku da to i je problem.
Treća replika poštovani Ante Babić.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Poštovana pravobraniteljice Slonjšak. Referirat ću se tri stvari koje ste imali u svom izlaganju, jedna je bila da su brojna kršenja prava osoba s invaliditetom na području zdravstva i zdravstvene zaštite, govorili ste koja su to ali ste spomenuli zapravo nemogućnost zbog udaljenosti od gradskih centara što sigurno predstavlja jedan veliki problem, znam na području Splitsko-dalmatinske županije poglavito Dalmatinske zagore odnosno otoka. S tim u vezi volim i drago mi je što ste govorili o jednom pojačanom i kontinuiranom nadzoru. A druga stvar na koju se želim referirati također ste rekli da je nemali broj udruga osoba s invaliditetom moralo prestati s radom zbog nedostatka financijskih sredstava jedinice lokalne uprave i samouprave. Mislim da jedinice lokalne i uprave samouprave se trude maksimalno i u skladu sa svojim financijskim mogućnostima pomoći udrugama osoba s invaliditetom. Znam na području grada Imotskog imamo jednu udrugu koja je učinila silan napor upravo u pružanju tih usluga defektologa, logopeda i psihologa i dislokacija i time je uštedjela jedan veliki dio sredstava HZMO-u i mislim da se i tu mogu naći rješenje kroz recimo dislokacija udruga iz ruralnih sredina prema gradskim centrima koji nemaju one mogućnosti koje imaju gradski centri. I treća stvar, ne slažem se s vama da je prihvaćanje osoba s invaliditetom samo deklarativno i mislim da je to zbog nedostatka nije moguće ali zato imamo državu tu odnosno pravobraniteljicu koja mora ukazati na takve stvari. Hvala.
Želi li pravobraniteljica odgovoriti? Poštovana Anka Slonjšak. Izvolite.
Pa prvo bih krenula ovo s čim se sa menom ne slažete. Nemate se to šta sa menom ne slagati, onda se ne slažete sa osobama s invaliditetom koje su to izložile. Ja sam njihov glas i u tom smislu prenosim njihove riječi. Smisao je toga što udruge doista u mnogim sredinama imamo udruge koje su preuzele ulogu i države kojima je država omogućila da se bavi i da budu pružatelji usluga i da preuzmu njihovu ulogu. U tom smislu oni su građani i zauzimaju i pomažu onim građanima koji su na području te lokalne sredine. U tom smislu mislim da jedinice lokalne i regionalne samouprave uvelike mogu pomoći, to ne znači uvijek u financijskom smislu, ali znači u onom materijalnim i nematerijalnim resursima jer danas imamo prijavljivanje na međunarodne fondove gdje jedinice lokalne mi i dalje imamo situaciju da jedinice lokalne samouprave ne pomažu u svim gradovima podjednako udrugama koje zapravo omogućavaju da ta djeca danas sutra odrasle osobe imaju adekvatnu ranu intervenciju i ostale tretmane koji su i potrebni da se njihovo zdravstveno stanje ne pogorša. U tom dijelu očekujemo da gradovi i županije prepoznaju građane svoje i da prepoznaju te kvalitetne udruge koje doista rade jedan veliki posao i da im se osigura hladni pogon je oni ne mogu na ovaj način opstati, to je jednostavno nemoguće. Javni radovi su u ovom trenutku podijeljeni na način da udruge moraju, znači moraju imati 50% svojih sredstava da bi imale znači osobe koje bi eventualno mogle im pripomoći. Vi morate biti svjesni da mnogi od tih udruga koje ih vode su osobe sa invaliditetom, to su ljudi koji su svojim mirovinama ili su na neki način volonteri znači oni eventualno ako uzmu, uzmu provizije od tih projekata koje provode. Međutim to je sve ništa u odnosu na posao koji rade. Ako mi danas imamo udruge koje imaju osobne asistente preko sebe po 30, 40 osobnih asistenata to je jedna, to je tvrtka, oni imaju veliku odgovornost. A pitamo se tko i na koji način to njima podržava i prizna.
Zahvaljujem. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Ne. Otvaram raspravu. U ime kluba SDP-a govoriti će poštovana Ana Komparić Devčić. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče Hrvatskoga sabora, poštovana pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Evo pred nama se nalazi i ja sada govorim, reći ću o trećem izvješću pravobraniteljice dakle i to je izvješće za dakle 2013. godinu. I na samom početku moram naglasiti da će klub SDP-a podržati ovo izvješće. Smatramo da je pravobraniteljca sa svojim suradnicima napravila vrlo kvalitetnu analizu i ukazala na brojne probleme i poteškoće s kojima se susreću osobe sa invaliditetom u svom svakodnevnom životu. Dakle, ponovno imamo naglašeno ograničenje, nemogućnost, nerazumijevanje okoline, problem prilikom zapošljavanja, problem u odgojno obrazovnim ustanovama. Dakle, svake godine ispočetka zapravo izvješće ponavlja iste probleme. I bez obzira što će klub prihvatiti ovo izvješće mi moramo dakle reći da nije došlo do većih pomaka u 2013. godini ali isto tako želimo dakle naglasiti da će vjerojatno veći pomaci biti vidljivi tek 2015. godine kada dakle se počnu primjenjivati zakoni koje smo donijeli u 2014. godini a to je Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju kao i Zakon o dakle duševnim smetnjama. Odnosno mislimo da će se neke stvari vidjeti tek u izvješću 2014. godine. Ali s obzirom da govorimo o 2013. naprosto velikih pomaka u 2013. godini nije bilo. Moje izlaganje će obuhvatiti nekoliko segmenata iako je svaki segment koji ste vi naveli naravno vrlo, iziskuje veliku pažnju ali se naprosto ne može dakle o svemu reći u ovo kratko vrijeme. Ja ću dakle početi sa onim što ste i vi naveli kao jedan od najvećih problema a to je pristupačnost. I svake godine govorimo o tome, činjenica je da je dakle pristupačnost jedan od najvećih problema osoba sa invaliditetom. Jer ako osoba sa invaliditetom ne može pristupiti jednoj instituciji onda takva ne može niti iskoristiti nikakvo svoje pravo niti mogućnost. Dakle, 2007. godine je trebalo biti prilagođene sve institucije koje se nalaze u vlasništvu država i jedinica lokalnih samouprava. Mi danas imamo situaciju da pravobraniteljica nama ne može dati konkretan odgovor na to koje su institucije prilagođene, koje institucije nisu prilagođene, što bi još to trebalo prilagoditi zato što jedinice lokalne samouprave bez obzira što imaju svoju zakonsku obavezu da izvještavaju pravobraniteljicu o tome što je u planu za sljedeću godinu, što će se prilagoditi dakle osobama s invaliditetom, one to naprosto ne čine a pravobraniteljica im u principu ne može ništa osim poslati pisano upozorenje da to nisu učinile. Kada govorimo o zdravstvenoj zaštiti, vi ste pravobraniteljice rekli da niste zadovoljni sa zdravstvenom zaštitom, ja sam govorila o prošloj godini o izvješću za 2012. godinu, ja ću se s vama složiti. Zdravstvena zaštita i prilagodba dakle zdravstva za osobe sa invaliditetom nije učinjena. Naravno to ovisi i o ljudima koje vode naše zdravstveni sustav, odnosno naše bolnice. Ja moram reći vrlo iskreno i otvoreno da osim novoizgrađenih ili novouređenih odjela u našim bolnicama ostali odjeli nisu prilagođeni osobama sa invaliditetom. Rekla sam to i u prošlom izvješću, reći ću i ovdje, vi nemate na odjelima wc za osobe sa invaliditetom, vi nemate mogućnost tuširanja. Pa ću ja svih nas ovdje pitati kako se može osjećati netko tko uđe u zdravstveni sustav, odnosno u bolnicu i onda se ne može niti otuširati i tamo mora boraviti dva do tri tjedna. Mislim o tome svemu treba intenzivno razmišljati zato što to nisu velike investicije i to naši, to ljudi koji rade u tom sustavu itekako bi trebali prepoznati kao jedan od svojih prioriteta. O dostupnosti u nekim, dakle nećemo govoriti o velikim gradovima jer veliki gradovi naravno imaju dostupan puno toga i za osobe sa invaliditetom ali o ruralnim sredinama, otocima, o tome bi svemu trebalo itekako razmisliti jer vjerujem da je biti osoba sa invaliditetom u jednoj takvoj sredini je još teže nego biti osoba sa invaliditetom u velikom gradu. Odgoj i obrazovanje opet se možemo referirati na velike gradove, dakle u velikim gradovima vi još imate mogućnost odgojno-obrazovnog, ulaska u odgojno obrazovni sustav već od vrtića ali naravno opet u manjim sredinama, na otocima, u ruralnim sredinama je to dakle ostavljeno na brigu roditelja. Ono što je zabrinjavajuće, u vašem izvješću naveli ste dakle da nemate adekvatne podatke vezano za srednjoškolsko obrazovanje dakle vi nemate, mi nemamo podatak koliko djece sa poteškoćama u razvoju ulazi u srednje škole što je zapravo izuzetno zabrinjavajuće zato što znamo da se srednjoškolskim obrazovanjem zapravo stiče nekakva prva struka. I ako mi želimo da osobe s invaliditetom uključimo u svijet rada mi moramo dakle omogućiti njima da završe i da steknu nekakvo svoje zvanje. A s time ću se odmah povezati na onaj dio gdje govorite o ženama s invaliditetom, gdje ste naveli da 77% žena koje imaju invaliditet nemaju završenu niti osnovnu školu i onda se možemo svi zajedno zapitat kako ćemo mi uvesti osobe s invaliditetom u svijet rada kada nama 77% žena, a pretpostavljam da bi isti podatak bi i da govorimo o ukupnom postotku osoba s invaliditetom, nemaju završeni niti osnovno obrazovanje. Izuzetno teško. Dakle prioritet svih nas zajedno trebao bi biti da na sve načine omogućimo osobama s invaliditetom da završe školu, da završe srednjoškolsko obrazovanje i da im na taj način damo prvu nekakvu struku s kojom mogu krenuti u svijet rada jer za njih je zaistinu svijet rada nešto što je izuzetno bitno zato što oni s time stiču samostalnost i neovisnost i osjećaju se korisni i osjećaju se sastavni dio društva. Jer ako mi onemogućimo osobi s invaliditetom da sudjeluje u svijetu rada zapravo ona se osjeća beskorisno, nepotrebno i onda imamo cijeli onaj niz negativnih, negativnu spiralu koja dakle opterećuje i obitelj i društvo i samu osobu. Kada govorimo o svijetu rada, to smo već i kod prošlog izvještaja puno govorili, dakle mi imamo zakone, mi imamo zakone koji imaju jednu pozitivnu diskriminaciju, ali zapravo se oni ne primjenjuju. Naprosto se Zakon o prednosti pri zapošljavanju osoba s invaliditetom ne primjenjuje, iako ja i dalje tvrdim da nije jednostavno ući u svijet rada osobi s invaliditetom, pogotovo ne u privatne tvrtke jer te privatne tvrtke isto moraju uložiti da se toj osobi omogući dakle adekvatno radno mjesto, posebni prostor za vršenje nužde itd. Dakle cijeli sustav se tu ipak mora uključiti da bi osobe s invaliditetom ušle u svijet rada, pogotovo kad govorimo o privatnom sektoru. Nekoliko riječi je bilo, pravobraniteljica je isto istaknula dakle da je bila u prilici kad je sada išla po Hrvatskoj i da nisu naši ugostiteljski objekti prilagođeni osobama s invaliditetom. Ja sam u prošlom izvješću, a ponovit ću baš mi je drago da je izvješće došlo pred samu turističku sezonu, ja tvrdim da Hrvatska nije zemlja koja je spremna i ne percipira osobe s invaliditetom kao osobe koje su isto turisti, koji isto žele ići na more i koji isto žele se kupati. To tvrdim iz razloga što smo i kod prošlog izvješća o tome govorili. Naši hoteli nisu prilagođeni za osobe s invaliditetom, ako se pod prilagodbom ne podrazumijeva rampa i lift. Naše sobe nisu prilagođene osobama s invaliditetom. Osobe koje su u kolicima ne mogu se kretati po hotelima i tako cijeli niz oni sadržaja koji zapravo bi trebali biti prilagođeni, o kojima mi koji nemamo invaliditet ne razmišljamo jer naprosto se šetaš hotelom i ne razmišljaš, ali te osobe ne mogu koristiti sadržaje naših hotela na isti način kao i mi. I ponovit ću ono što sam rekla i u prošlom izvješću, Hrvatska ima, a ispravite me ukoliko se koja plaža, ono što sam mogla naći, ima osam plaža za invalide. Pri tome mislim zaistinu pravih plaža po svim propisima, ne mislim ona koja ima samo rampu ili poluprilagođene plaže. Dakle Republika Hrvatska ima osam plaža za invalide. Pri tome nijedan otok nema plažu za osobe s invaliditetom. I nemojte se, oprostite mi što ću sad ovo izgovoriti, ali naše jedinice lokalne samouprave i regionalne više brige daju da otvore plažu za pse nego plažu za osobe s invaliditetom i ja sam to naprosto imala potrebu ovdje izgovoriti. Deinstitucionalizacija je proces koji je krenuo 2013. godine na jedan aktivniji način i naravno da ćemo se susresti s problemima i da problema ima. Sve što uvodimo novo naravno ne može isprve zaživjeti savršeno. Ja mislim da je deinstitucionalizacija jedan vrlo dobar model i naravno da će se vjerojatno u hodu uočavati problemi koji će se morati rješavati. Ja zaistinu iskreno vjerujem da će se ti problemi i riješiti i mi u klubu smatramo da je to jedan jako dobar model za osobe s invaliditetom, da ih se jednostavno uključi u normalan život i nadam se da svi problemi koji se budu uočavali u tijeku ovom na neki način probnom dijelu, po početnom dijelu deinstitucionalizacije, da ćemo dakle rješavati u hodu i da tih problema će svakim danom biti sve manje. Htjela sam samo još dvije rečenice reći oko udruga. Ja osobno mislim da je rad udruga na terenu izuzetno bitan i da bi jedinice lokalne samouprave, kao što ste i rekli neke jesu, a neke još nisu prepoznale njihov rad kao izuzetno bitan, one bi trebale preuzeti veliki dio uloge od institucija. I jedino što je bitno, što ste i sami naveli, da jedinice lokalne samouprave i regionalne samouprave to prepoznaju i financijski podrže. Naravno, uvijek je sve u novcu. Ja mislim da osobe koje rade u takvim udrugama najbolje i prepoznaju potrebe jer te udruge su specifične, dakle udruge se bave upravo problemima i vezane su za osobe koje imaju određene probleme. I ja mislim da i mi u klubu smatramo da je uloga udruga u našoj budućnosti, dakle i u kontekstu deinstitucionalizacije i u kontekstu uključivanja osoba u normalan život izuzetno bitna i podržavam vas u tome da apelirate na jedinice lokalne samouprave da to isto moraju prepoznati i financijski podržati pogotovo tamo gdje dakle nema institucija koje bi odradile svoju ulogu. Na samom kraju samo želim se osvrnuti na jednu vašu rečenicu i zapravo apelirati na sve nas. Slažem se s vama, a to sam ja govorila kod prošlog izvješća da osobe sa invaliditetom moramo prestati gledati u kontekstu zdravstva i socijalne skrbi, da one pripadaju svim resorima i svim ministarstvima i da se taj dio mora dobro organizirati i umrežiti da bi vaše potrebe i ono zapravo za što se zalažete bili do kraja provedeni. I ono što mi je jako zazvonilo u vašem izvješću kad ste sad govorili uvodno. Apeliram na sve nas zajedno, dakle da se potrudimo da pravobraniteljica valjda više nikad ne izgovori ili što manje puta izgovori rečenicu mi smo i dalje nevidljivi ljudi. Ja vam zahvaljujem.
Imamo 5 replika. Prvo poštovani potpredsjednik Doma Željko Reiner. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Pa uvažena kolegice Komparić-Devčić dva su vaša navoda me potaknula na ovu repliku. Prvo je da kad ste rekli da dostupnost osoba sa invaliditetom ovisi o ljudima koji vode naše zdravstvene ustanove. To baš nije točno, jer na žalost s jedne strane bez obzira na to što su one sve postavljene po partijskom kriteriju činjenica je da su njihovi prostori djelovanja toliko suženi budući da se iz mjeseca u mjesec smanjuju budžeti zdravstvenih ustanova i da nerijetko se nađu u situaciji da jedva skupe plaću za djelatnike. Pa onda recimo kad se pokvari rendgenska cijev ako se mora odlučivati između toga hoće li se staviti nova rendgenska cijev da bi uopće pacijentima mogli pružiti neku uslugu ili da rade rekonstrukcije primjerice kao što ste rekli sanitarnih čvorova onda naravno odluka uvijek padne na ono prvo. I to je shvatljivo i ja moram reći da nije to ni za čuditi se. Međutim, ono što je važno i s čim se s vama slažem da je veliki problem kako ćemo zapravo osobe sa invaliditetom uključiti u svijet rada. To je ključni problem, ali na žalost radi se sve suprotno tome. Naime, kad mi vodimo računa o tome, a to je vidljivo iz izvješća da otprilike 22000 odraslih i djece sa najtežim teškoćama u razvoju ima pravo, ostvaruje pravo na osobni invaliditet i to u iznosu od samo 1250 kuna, a onda ako se zaposle i to im se uskrati i oduzme, a nerijetko cijele obitelji žive od tog novca onda naravno je štednja na taj način nešto potpuno promašeno jer se zapravo tjera osobe sa invaliditetom da ostanu pasivne, da se ne uključuju u sustav rada itd. I čini mi se da je tu jedan od načina da se može na to utjecati i poboljšati ta situacija. Hvala lijepo.
Na repliku odgovara poštovana Ana Komparić Devčić. Izvolite.
Zahvaljujem potpredsjedniče. Kolega Reiner, odgovor na jednu i drugu repliku. Problemi nisu od jučer. SDP nije na vlasti svih 24 godine. Dakle, dobra volja, ali ja zaistinu ovu temu nikada ne volim politizirati i ova tema nije za politizaciju. Ali dobra volja i dobre ideje u 24 godine su mogle donijeti puno toga i danas možda o ovom svemu ne bi razgovarali.
Druga replika, uvažena Đurđica Sumrak.
Hvala vam lijepa gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Uvažena kolegice Devčić, vjerujem da imate vi i želje i volje i na neki način senzibiliteta prema ovoj temi. Međutim, za repliku sam se javila isključivo zbog toga što ste gospođi pravobraniteljici rekli da je ovo izvješće iz 2013. godine i zbog ovakvih eto problema koji se javljaju smatrate da će 2015. godine ti problemi se riješiti. Kolegice Devčić, ja mislim, ne mislim nego sam sigurna da se ti problemi nikako ne mogu riješiti do 2015. godine osim oprostite i to nije politizacija osim ako ova Vlada naprosto ne ode prije toga. Jer vidite mi smo treći u Europi po siromaštvu. U dvije i pol godine razoren je sustav obrazovanja, sustav zdravstva, gospodarstvo to uopće se ne mora govoriti pa vidite. Kažete u jednom segmentu ću vam sigurno napraviti prilagodbe evo i turistička sezona ide kažete plaža. Ali za to postoji Ministarstvo turizma, a Ministarstvo turizma je jedno od ministarstava koje vodi ova Vlada. Znači ako pravobraniteljica ukaže na neke probleme onda bi ova Vlada sukladno svojim ovlastima i svojim ministarstvima trebala naložiti da se neke stvari poprave i naprave. Sigurno da i lokalna uprava ima određenu ulogu u svemu tome, ali senzibilitet ove Vlade a kažete 24 godine. Upravo sam ja pohvalila to što je prije pet ili šest godina ovo pravobraniteljstvo osnovano, upravo zbog toga jer je HDZ-ova Vlada znala da je to problem i koji je rješavala. I ja se nadam da zaista sa ovog dno dna na kojem smo svi mi [[Upadica Stazić: Vrijeme.]] će to 2015. završiti.
Na repliku odgovara uvažena Ana Komparić Devčić.
Zaistinu mi je žao da politiziramo ovu temu. Kolegice Sumrak, ja sam gotovo isto govorila na izvješću 2011. godine, gotovo identično sam govorila. Dakle, situacija je i u to doba bila ista pa ja ne znam čiji senzibilitet i na čiji senzibilitet ovdje sada apelirate. Stvari se pomiču, nije jednostavno. Ekonomska situacija je takva kakva je ali smo donijeli dva ključna zakona u 2014. godini čiji se rezultat ne može vidjeti 2013. nego 2015. Zato sam govorila o 2015.
Nova replika, poštovana kolegica Nada Murganić.
Pa kolegice Komparić Devčić evo ja ću isto se nadovezati na ovu činjenicu da li mi politiziramo ili ne i da li govorimo isto ove godine kao što smo govorili pred nekoliko godina kada smo govorili o ovim izvješćima. Nije to ako govorimo isto i ne trebamo govoriti isto bez obzira tko je kada bio na vlasti, očito je da svi težimo napretku. Međutim, ovdje je evidentno nešto što se već nazire iz ovog izvještaja, a to je da ne postoji ujednačena međuresorna politika. Ja mogu pretpostaviti na što vi ciljate kada kažete da će se pomaci pozitivni vidjeti u 2014., neki pozitivni i u 2015. Ali, mi imamo rezultate koji su rezultati novih zakona, zakona koji su doneseni sada za vrijeme ove Vlade. Zakon o socijalnoj skrbi, Zakon o jedinstvenom tijelu vještačenja koji je u najavi i mnogi drugi koji su uveliko iz ove rasprave, a i iz uvoda i dokumenata pravobraniteljice evidentno je da su narušili standarde osobama sa invaliditetom. A o čemu se radi? Radi se ne samo o financijskim sredstvima nego se radi o nedostatku razumijevanja i volje. Upravo sada se sprema jedan dokument koji proizlazi iz Ministarstva obrazovanja koji zaista govori da se nema sluha i razumijevanja za osobe s invaliditetom gdje se ograničava upis djece u srednje škole. Dakle, to nije stvar niti recesije niti krize nego smisla za potrebe upravo tih naših sugrađana.
Prije nego što dam pravo na odgovor na repliku ja ću zamoliti sad javno realizatora prijenosa HRT 4 da uvijek u kutu ekrana drži interpretatorku tako da mogu osobe sa oštećenjem sluha pratiti ovu raspravu jer to njih zanima. Puno je važnije da oni to vide nego da gledaju nas. Hvala lijepa. Odgovor na repliku, Ana Komparić Devčić.
Poštovana kolegice vama nemam što drugo odgovoriti nego činjenično stanje da smo neke zakone donijeli u 2014. godini, neke ćemo tek donijeti isto u 2014. i taj rezultat donošenja tih zakona mora se vidjeti u 2015. Naprosto ne možemo ih vidjeti u 2013. I zato je Izvješće pravobraniteljice o nekim stvarima, o profesionalnoj rehabilitaciji i o davanju mišljenja i toga naprosto u ovom izvješću na način na koji je jer radimo po starom zakonu. To je i sama pravobraniteljica rekla u svom uvodnom izlaganju. I upravo zato što nije bilo dobro išli smo na promjene koje se naprosto ne mogu, neće vidjeti 2014. nego naprosto 2015. kad se zakon počne primjenjivati. Mislim, mi se ne moramo složiti ali to je tako.
Replika, poštovani Stjepan Milinković. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Kolegice Komparić Devčić vi ste isto naglašavali problem pristupačnosti i dostupnosti i ja sam suglasan s vama da u tom dijelu treba uložiti maksimalne napore na svim razinama, od jedinica lokalne samouprave, ali mi je malo zapelo za uho gdje ste posebno na neki način naglasili jedinice lokalne samouprave, ruralna područja. Dobro, ako ne, razuvjerite me, dao Bog. Ali radi se o tome da se stječe dojam kao da te jedinice lokalne samouprave ništa ne čine. I kolega Babić je rekao da svaka sukladno svojim mogućnostima puno obveza je prebačeno na jedinice lokalne samouprave ali od fiskalne decentralizacije ni d. A ja ću reći da ja u svojoj sredini nemam plaže, ali itekako skrbim o osobama sa invaliditetom i oni imaju i gerontodomaćicu itd. A ako smo pošteni onda mora se uprijeti i pogled i prema gore. Niste nijednom riječju spomenuli da po novom Zakonu o socijalnoj skrbi su smanjena, sužena su prava po osnovi njege i skrbi od strane druge osobe. Pa sad limitirati sa nekim iznosima, 1000, 1500 prema osobama s invaliditetima mislim da je to neozbiljno i neshvaćanje situacije. Tako treba gledati. A druga stvar, što se tiče i zdravstvene zaštite i dostupnosti itd., vi znate da sam ja puno puta naglašavao problem ortopedskih pomagala. I u tom smislu osobe s invaliditetom itekako su imali prigovore, zašto se tu isto malo ne olabavi pa da se i na taj način? Dakle, trebamo mi svi skupa na svim razinama itekako kvalitetno i činiti da osobe budu vidljive. Evo to je bit priče da mi kažemo, svatko preuzme svoj dio obveze i odgovornosti. Hvala lijepo.
Na repliku odgovara uvažena Ana Komparić Devčić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Kolega Milinković vi ste mene krivo razumjeli. Ja uistinu nisam rekla da vi u ruralnim sredinama ne radite ili radite više ili manje na pristupačnosti. Ne, ja sam rekla općenito sve sredine. A što se ruralnih sredina tiče ja sam rekla da je puno teže osobama s invaliditetom u ruralnim sredinama gdje je dostupnost odgojno-obrazovnih ustanova manja, zdravstvenog sustava manja itd., u tom smislu. Ja sam zapravo na vašoj strani bila, ono za što se cijelo vrijeme borite je, puno je teže biti osoba sa invaliditetom i na otocima i u svim takvim sredinama u kojima naprosto je dostupnost nekih institucija naprosto sama po sebi manja. Što se tiče gerontodomaćica, gerontodomaćice nisu baš zamišljene za osobe s invaliditetom. Gerontodomaćice su bile zamišljene na jedan sasvim drukčiji način. Tako da nemojte miješati gerontodomaćice sa recimo osobnim asistentima koji su izuzetno bitni osobama s invaliditetom jer one zapravo vraćaju i omogućavaju tim osobama da samostalno žive, da se uključe u društveni život itd. Zato nemojte gerontodomaćice miješati. … [[Upadica se ne razumije.]] Idu i njima ali nisu predviđene samo za osobe s invaliditetom.
Posljednja replika, poštovani Branko Hrg.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Poštovana kolegice ja se uvijek na neki način javim kad se govori o lokalnoj samoupravi jer se uvijek govori generalno o lokalnoj samoupravi a to nije dobro. Činjenica je da je u nazad 15-tak, 20 godina jako puno napravljeno na hrvatskim prostorima po pitanju pristupačnosti i senzibiliziranja javnosti za osobe s invaliditetom. To i vi znadete i slažete se s tim naravno i to je tako. Sigurno da treba još jako puno više napraviti. No, moram reći da u principu nije dobro samo reći da lokalna samouprava nešto nije napravila, jer sustav nije posložen, dakle nema sustavnog rješavanja problema. Evo i sami ste rekli da pravobraniteljica u principu može samo preporučivati, znači moramo neke stvari posložiti da to bude obaveza. Zašto ne bi bila obaveza izrada strategije za osobe s invaliditetom za sve jedinice lokalne samouprave. Ali onda i s druge strane i osiguranje sredstava kako će se financirati to. Znači moramo pratiti te dvije stvari, ne možemo samo prebacivati, lokalna samouprava nešto napravi ili nije napravila i reći da ona nije dobra. Ne, jednostavno svaka ta stvar košta, sve to se mora pratiti, sve to mora sustav riješiti od zgora prema dolje i bilo bi stvarno dobro, bilo bi stvarno dobro da se onako napravi jedna prava analiza i vidi što koja jedinica lokalne samouprave je dosad napravila u tom dijelu, kakvo je stanje, kakva je situacija pa onda ako treba vidjeti kako to pripomoći. Ali kad govorit i o osobnim asistentima evo u školama za djecu s invaliditetom, pa mi se snalazimo na razno razne načine u lokalnoj samoupravi, javljamo se na natječaje, europske natječaje, ministarstva. Nema sustavnog rješenja, to traje godinu dana i onda prestaje.
Vrijeme. Na repliku odgovara poštovana Ana Komparić Devčić.
Poštovani kolega, meni je jako teško bilo danas nabrojiti u koje su jedinice lokalne samouprave napravile puno, manje, više ili slično, jer to nam ni pravobraniteljica ne može odgovoriti. Upravo sam o tome govorila. Pravobraniteljica ne može dati nama podatke o prilagodbi institucija u jedinicama lokalne samouprave iako je to obaveza da jedinice lokalne samouprave dostavljaju informaciju o tome što će učiniti u tekućoj godini i što su učinili. Ali kako to, nema tih podataka, jer tu nema obaveze da vas neko kazne, nego naprosto možete dobiti opomenu, upozorenje onda se to ne čini, i mi nemamo taj podatak. Mi naprosto nemamo taj podatak, to je u skladu s onim što ste vi rekli da se napravi strategija. Pa vi već sad imate zakonsku obavezu na neki način to napravit, pa ne činimo. Znači problem je ipak u jedinicama lokalne samouprave u kontekstu toga da ne pridržavaju se nekih propisa, odnosno činjenica je da se uvijek sve vrti oko novaca. To je to.
Nastavljamo raspravu po klubovima. U ime kluba HDZ-a govorit će uvažena zastupnica Nada Murganić. Izvolite.
Zahvaljujem poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, poštovana pravobraniteljice, cijenjene kolege i kolegice. Klub Hrvatske demokratske zajednice podržat će izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2013. godinu kao što će i poduprijeti sva nastojanja u praćenju, zaštiti i promicanju prava osoba sa invaliditetom od strane i pravobraniteljice, i osoba koje su zaposlene u njezinom uredu. Izvješće koje nam je dala pravobraniteljica je zaista iscrpno i detaljno, govori o metodičnosti i o radnoj disciplini i ureda i pravobraniteljice. Napisano je na preko 300 stranica i zaista može dati jednu lijepu i potpunu sliku i o radu pravobraniteljice ali i o problematici koja je zaista složena i vrlo široka a tiče se osoba sa invaliditetom. U državi kao što je naša u kojoj je već duže vrijeme teška ekonomska kriza možemo samo zamisliti kako je osobama sa invaliditetom ako ne ostvaruju svoje prihode plaćom ili mirovinom i one žive na rubu egzistencije. Tako je i pravobraniteljica najčešće govorila o teškoćama u ostvarivanju materijalnih prava i troškova stanovanja osoba sa invaliditetom gdje ističe da naknade sa osnova invaliditeta u obiteljima su, takovim obiteljima su i ujedno jedini izvor prihoda. I 18% osoba sa invaliditetom živi u uvjetima siromaštva. Ako znamo da preko 525 tisuća osoba ostvaruje neki oblik podrške u raznim sustavima vezano za svoj invaliditet onda možemo zamisliti toliko je ta brojka i koliko je to učešće u ukupnom stanovništvu naših sugrađana. 22 tisuće osoba sa invaliditetom su one koje imaju najteži oblik invaliditeta, djeca sa najtežim poteškoćama u razvoju imaju osobnu invalidninu koja iznosi 1250 kuna. Pravobraniteljica je izrazili i sada i u svom dokumentu, u svom izvještaju nezadovoljstvo sa tretiranjem osobne invalidnine u sustavu Zakona o socijalnoj skrbi gdje se osobna invalidnina smatra kako socijalna pomoć i ona ulazi u obračun dohodovnog imovinskog cenzusa prilikom ostvarivanja nekih prava. I s time kod donošenja Zakona o socijalnoj skrbi vezano za osobnu invalidninu, vezano za ostvarivanje prava na status roditelja njegovatelja, vezano za mnoge usluge iz mreže socijalnih usluga pravobraniteljica ističe da ostvarivanje tih prava nije u skladu sa zahtjevima Konvencije o pravima osoba s invaliditetom i nisu usklađena sa socijalnim modelom invaliditeta. Ne trebamo naglašavati da je Zakon o socijalnoj skrbi koji na neki način bi se rekli naviše i pokriva prava osoba sa invaliditetom je nedavno donesen, dakle možemo biti 100% sigurni da su tim zakonom prava osoba sa invaliditetom i standard narušen. I već, pravobraniteljica je rekla da je vezano za neka od tih prava uložila i tužbe kod Ustavnog suda. Tim više što je izostalo donošenje Zakona o inkluzivnom dodatku gdje bi se osobna invalidnina, odnosno taj inkluzivni dodatak ustvari ne tretirao kao socijalna pomoć, odnosno kao trošak za podmirivanje osnovnih životnih potreba, već da bi to bila naknada za povećane životne potrebe koje nastaju sa osnova invaliditeta i da bi se sa time lakše izjednačio status osoba sa invaliditetom sa onim osobama koje nemaju invaliditet, ako znamo, laički rečeno da je život zaista težak svima nama, onda možemo zamisliti koliko je to teže osoba sa invaliditetom, a ako nemaju adekvatnih financijskih sredstava. Ono što isto tako ovaj zakon je jako loše napravio, a to je da se uvela participacija kod korištenja socijalnih usluga, dakle kod rane intervencije, kod nekih radno-okupacijskih aktivnosti, kod različitih modela psihosocijalne pomoći osoba sa invaliditetom mora sudjelovati u financiranju tih usluga čak do 50% od njezinih primanja, naime što je još tragičnije, tu se uključuju i prihodi djece sa teškoćama u razvoju. I to je ono što sam u replikama, a i sada želim naglasiti da neki potezi donošenja zakona, pogotovo Zakona o socijalnoj skrbi, mnogi drugi nisu u skladu sa socijalnom politikom i strategijama koje je donijela Vlada i koje su deklaratarno donijela kao dokumenta i ta ministarstva. Međutim, kada se donosi zakon, da li zbog loše volje, neznanja ili vrlo loše suradnje, neprihvaćanje sugestija struke, odnosno zainteresirane stručne javnosti i zainteresiranih udruga i na koncu naše vrlo stručne pravobraniteljice, onda dobivamo zakon koji sužava ta prava i koji je podložan evo ovako i teškim optužbama i tužbama. Zdravstvo je također posebna problematika, zdravstveni sustav sužava prava svim građanima, a možemo onda zamisliti kako se to odražava na osobe sa invaliditetom koje moraju pojačano i kontinuirano radi uopće očuvanja svojih preostalih sposobnosti zdravstvenog stanja su češće korisnici zdravstvenih usluga. Ortopedskim pomagalima, toliko je govorila i bila je uznemirena javnost, to su prenosili mediji. Zaista da li je potrebno da se mjere recesije prelamaju i mjere uštede upravo na ovako najpotrebitijim i najosjetljivijim kategorijama korisnicima tih usluga, odnosno našeg stanovništva. Što se tiče organiziranog stanovanja i tu dolazimo do jednog paradoksa i apsurda. Potičemo i ističemo inkluziju, potičemo i ističemo integraciju osoba sa invaliditetom u društvu, želimo da se izmaknu i odmaknu od dugotrajnog boravka u socijalnim ustanovama, želimo da institucionalizaciju, a s druge strane ne napravimo dovoljno ili čak u nekim segmentima ništa da bi oni mogli samostalno boraviti u tim organiziranim stanovanjima, odnosno ne organiziramo niti kadrovsku niti financijsku niti socijalne usluge koje bi bile support, koje bi njima omogućile samostalno stanovanje. I ono što je ovih dana vrlo aktualno, pravobraniteljica i upozorava na obvezu koja je preuzeta potpisivanje konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, da svako dijete treba imati stvarnu šansu da u odgoju i obrazovanju i u cijelom životnom učenju participira uz određenu podršku. Naime u najavi je dokument, jedinstveni popis zdravstvenih kontraindikacija srednjoškolskih obrazovnih programa u svrhu upisa u prvi razred srednje škole koji ustvari sa popisom tih kontraindikacija donosi ograničenje svoj djeci koja nemaju savršen vid, sluh, savršeno koštano i mišićno tkivo i predstavlja ograničenje za upis djece s teškoćama u razvoju u srednje škole. To je isto ono što govorimo da nisu određena ministarstva i određeni resori dovoljno senzibilizirani za potrebe osoba sa invaliditetom, ovdje nam nitko ne može reći da se nema novaca, ovdje se zaista radi o nemanju razumijevanja i neimanju volje da se postigne ono što svi proklamiramo, da se postigne to da smo svi jednakopravni, da trebamo imati svi jednake šanse. Pravobraniteljica govori da je u tom razumijevanju, u toj suradnji najdalje otišlo Ministarstvo rada i Hrvatski zavod mirovinskog osiguranja i ono što je dobro, a to će se sigurno vidjeti u sljedećem izvještajnom razdoblju da su doneseni propisi kojima se osobama sa invaliditetom u slučaju uključivanja u svijet rada neće uskratiti pravo na obiteljsku mirovinu, a po završetku radnog vijeka može se osoba s invaliditetom odlučiti da li želi obiteljsku ili osobnu mirovinu, ovisi koja će mu odgovarati. To bi bilo dobro da je takav odnos i prema invalidnini jer invalidninu djeca gube, ako dobiju stipendiju za fakultetsko ili srednjoškolsko obrazovanje što je također vrlo loše, destimulirajuće, ograničava djeci mogućnost školovanja i nije u skladu sa onim što naglašavamo i u dokumentima se volimo pohvaliti. Također Ministarstvo rada propisuje i kvote za zapošljavanje osoba sa invaliditetom, kako će se one odraziti, to ćemo vidjeti. U sredini u kojoj ima nedostatka radnih mjesta uz to što nema adekvatnih radnih mjesta za osobe sa invaliditetom, svi smo svjesni toga, ne trebamo reći da postoje predrasude kod poslodavaca i radnih sredina koje znatno otežavaju zapošljavanje invaliditeta. Pravobraniteljica isto tako ističe da predloženi novi Zakon o radu predviđa nižu razinu zaštitu osoba s invaliditetom nego što je to bio dosadašnji. Da li se je to vidjet ćemo u konačnom prijedlogu šta promijenilo. Ono što je značajno i treba naglasiti, to je odredba članka 23. Konvencije koja se odnosi na zaštitu prava osoba s invaliditetom na roditeljstvo. Često se ističe da je u sukobu pravo osobe s invaliditetom na roditeljstvo sa interesima njegovog djeteta koje ima teškoće u razvoju, međutim zadatak je društva da omogući pomoć da svaka osoba može biti dobar roditelj i naglašava se da se vrlo često u smislu odvajanja djece od roditelja i smještavanja u ustanovu ili davanja na posvojenje kao …. Lišavanje poslovne sposobnosti. Ako je to zaista tako ja vjerujem pravobraniteljici onda je to zaista nedopustivo. Pravobraniteljica posebno ističe vrlo loš položaj žena sa invaliditetom. Inače je njihova niska kvalifikaciona struktura 75% sa osnovnom školom i vrlo su teško nezaposlive i time su ekonomski ovisne o roditeljima odnosno o bračnim drugovima i na taj način su izložene različitim oblicima nasilja. A što se tiče nasilja ono je inače prisutno prema osobama sa invaliditetom gdje treba da svi društveni segmenti normalno i politička javnost i mediji, raditi na edukaciji stanovništva i da se zaista to svede na najmanju moguću mjeru odnosno što volimo svi izražavati, moramo imati nultu stopu tolerancije prema svakom obliku nasilja, a pogotovo prema onima koji su zaista najslabiji. Što se tiče udruga, one su zaista u teškom položaju, ima ih mnogo, ima pravo svatko na svoj način se udruživati i izražavati jačinu i snagu da bi se promicala njihova prava i interesi. One su uglavnom svedene na financiranje iz jedinica lokalne samouprave, zaista to postoji različitost od kojekakvih sredina i ne ovisi samo o financijskim sredstvima, ali treba naglasiti da su sve obaveze se na neki način vole spuštati od strane države prema jedinice lokalne samouprave i regionalne, ali da se nerado spuštaju odnosno financijska sredstva decentralizacija njihova je izostala i tu vrlo često dolazi do raskoraka, vrlo često dolazi do prebacivanja nekakvih i obaveza i odgovornosti. Pravobraniteljica je zaista bila vrijedna. Tu postoje na tisuće postupaka, podnesaka. Ono što treba istaknuti, a baš udruga osoba s invaliditetom to posebno ističu da ima izuzetno ažuriranu dobru uređenu web stranicu koja je posjećena preko 2 milijuna puta, ima 50-ak tisuća posjetitelja i to je zaista dobro radi komunikacije jer je potpora i pomoć pravobraniteljice itekako tim udrugama i osobama sa invaliditetom značajna i njezin utjecaj i snaga je vidljiv, već i u samom načinu kako nas se je dojmilo njeno izvješće i ta problematika što se vidi iz ove rasprave. Posjetila je 10 županija, ja zaista uvažavam da je problem uz taj posao toliko i posjećenost, međutim zaista mnoge udruge ističu da žele i da im puno znači i njezin dolazak u njihovu sredinu. I za kraju ću reći jer ovo je tema o kojoj se može puno pričati, ali želim biti u vremenu da osoba sa invaliditetom traže i trebaju ravnopravnost u svojim obavezama i aktivnostima, ne žele da ih se pasivizira, isključivo ne žele da ih se sažaljava. A ono što je iz dokumenta pa ću ga na neki način i citirati, da ophođenje [[Upadica Stazić: Privedite kraju.]] njihovih susjeda, kolega i sugrađana izvor su veće patnje od teškoća koje proizlaze iz njihovog invaliditeta. Hvala.
Zahvaljujem. Prelazimo na replike. Prvo potpredsjednik Doma uvaženi Željko Reiner. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Pa uvažena kolegice Murganić mislim da je vrlo važno ono što ste vi u prvom dijelu svog izlaganja izrekli, a to je da danas u Hrvatskoj u kojoj je toliko ljudi u katastrofalnom stanju glede financija, toliko nezaposlenih da podatak da svaka peta osoba praktički 18% ili gotovo 100 tisuća ljudi sa invaliditetom živi u siromaštvu je nešto što svakog od nas treba itekako zabrinuti. Naravno, jer to su osobe koje su puno osjetljivije negoli oni drugi, pa kada su i oni drugi u tako teškom položaju onda su nažalost osobe s invaliditetom u još neusporedivo težem položaju, posebice ako su pogođene i siromaštvom. A onda naravno je to problem što država osobama s invaliditetom recimo kada dobe stipendiju, oduzme tu stipendiju i uvođenje imovinskog cenzusa kao uvjeta za ostvarivanje prava s osnova invaliditeta takvim osobama je nešto što je potpuno neprihvatljivo jer onda se mi s druge strane svi zaklinjemo u to da trebamo ostvariti veće uključivanje tih osoba u svijet rada, a ne možemo se onda čuditi ako im na taj način destimuliramo obrazovanje zašto je 75% tih osoba ima samo osnovnu školu. I na kraju htio bih samo reći nešto, mi ćemo sasvim izvjesno danas nevezano od toga kojoj stranci pripadamo vjerojatno i podržati ovo izvješće i svi sve vrlo pohvalno izraziti o tome kako bi osobama s invaliditetom trebalo povećati prava, kako se treba posebno skrbiti za njih i sve. Samo ću podsjetiti na to kada ćemo donositi sljedeći zakon, hoćemo li uistinu pri donošenju tog zakona se svega toga i držati. Hvala lijepo.
Na repliku odgovara uvažena Nada Murganić.
Poštovani kolega Reiner svakako da ću se složiti sa vašom replikom odnosno sudjelovanjem u ovoj raspravi. Ali isto tako osim slaganja želim potencirati ovo što ste rekli iz razloga da se sjetimo kod donošenja nekih zakona. Međutim i ovi postojeći zakoni za koje sada vidimo pravobraniteljica upozorava da su napravili nepravednosti, da se narušili već postojeće standarde osobama sa invaliditetom mogu se promijeniti. Zašto ne, to nije, svi se zakoni mijenjaju može se mijenjati i taj zakon. Čak štoviše postoje i neke uredbe, odnosno postoje neki napuci koji derogiraju zakon što znamo i sami da nije dobro ali su dokaz da su i u ministarstvima uočeni neki propusti i neke greške. Svakako da je teška ekonomska situacija posebno pogađa osobe sa invaliditetom tim više što je njihov start bio i prije ove krize vrlo loš jer su dugo odsutni iz svijeta rada. A ta osobna invalidnina je zaista mala i ne treba ju umanjivati kod šta je i još tragičnije i banalnije kod učeničkih stipendija. Pa onda ako je učenička stipendija recimo 600 kuna onda se isplaćuje razlika do 1250 kuna djetetu koje studira, odnosno koje se školuje a trebali bi biti sretni da na sve teške okolnosti u kojima su rođeni, u kojima žive i odrastaju imaju volje i želje za školovanjem. Dakle, trebalo bi ih i njihove stipendije a ne samo osobna invalidnina biti još i veća.
Druga replika uvažene Đurđice Sumrak.
Hvala vam lijepa gospodine potpredsjedniče. Uvažena kolegice Murganić, evo ja ću ovdje iskoristiti jednu prigodu i pročitati jedan citat pisma, odnosno obraćanja učenice Alme Sečić koja je učenica 3. razreda strukovne Škole Slava Raškaj. U posjetu Saboru bili su učenici s invaliditetom i učenici sa poteškoćama u razvoju a koji pohađaju strukovne škole. Zaista smo, moram reći kolegica Sobol i ja i predsjednik Sabora bili s tom djecom, pravobraniteljica je bila i dobila sam dozvolu da pročitam a to je sve nastavno na vašu zaista konstruktivnu raspravu. Citiram: "Moje ime je Alma Sečić, učenica sam 3. razreda strukovne škole Slava Raškaj. Ja sam Romkinja i ponosna sam na svoje podrijetlo. Čast mi je biti danas ovdje s vama i predstavljati sve učenike koji dnevno prelaze svoje granice da bi stekli obrazovanje i dobili priliku za rad. Kao i svi ponosni smo na naše uspjehe, rastužuju nas nepravde, vjerujemo u tolerantnost, različitost i uvažavanje. Svi smo mi potpuno drugačiji ali želimo iste stvari, budućnost u kojoj radimo svoj posao, radujemo se prvoj plaći, želimo obitelj, želimo svoje mjesto pod suncem. Mi ne tražimo milost, vrijedno učimo i zahvalni smo na svim prilikama koje nam se pružaju. Za svoj rad dobivamo simboličnu naknadu a osjećamo se kao da smo taj čas postali majstori svojih zanata.". Nakon toga su se predstavili učenici strukovnih škola koji su pekari, slastičari, koji su budući novinari, profesori, govorili su o tome, imali smo i program. Najviše me se zaista dojmio jedan među zadnjima je bio i on je rekao ja sam čovjek [[Upadica: Vrijeme.]] Evo možda od te pretpostavke i s ovim što ste govorili kolegice Murganić ali i važnosti uopće pravobraniteljstva za osobe sa invaliditetom od te pretpostavke treba krenuti i onda vidjeti što tom čovjeku treba da bi puno lakše prošao svoje prepreke, na koji način … …/Upadica Stazić: Kolegice Sumrak davno je isteklo vrijeme. O.K, hvala.
Odgovor na repliku Nada Murganić.
Pa evo kolegice Sumrak dok sam slušala vašu repliku i dok sam slušala ovo pismo razmišljala sam šta bi ja sada vama na ovo replicirala i zaista poslije ovog pisma male Alme ja mislim da je svaka riječ od nas ovdje suvišna.
Treća replika poštovani Stjepan Milinković.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Kolegice Murganić, vi ste rekli da su povećani životni troškovi osoba sa invaliditetom, što je točno, ne može to nitko poreći ali povećani su, i tako su povećani. Povećan je PDV, grijanje je skuplje, struja, voda, pa sada evo i mobilna telefonija a znamo što znači mobilna telefonija za osobe sa invaliditetom. I sada sužavati pravo po osnovi Zakona o socijalnoj skrbi o čemu ste vi jasno govorili to još dodatno naravno otežava. Pa znamo da su roditelj djece sa teškoćama u razvoju da su prosvjedom i prije kratkoga vremena upozoravali na te probleme. I mislim da i onda s druge strane govoriti da je to dobro, to ne može nikako biti dobro. Ali mi je posebno drago da ste naglasili onaj dio na kojem ja uporno inzistiram a to su ortopedska pomagala. Nužnost izmjene toga pravilnika jer jednostavno ovolika količina tolika nije dovoljna sukladno ovome pravilniku. Ali drugo potrebno je naglasiti isto tako da ti puno puta ortopedska pomagala moraju biti i stručno primijenjena. Pa se sjećate kada je bilo o toj deinstitucionalizaciji Centar Stančić, sjećate se kada je bilo govora. Kada su govorili, tu su razna pomagala, sofisticirana koja ako se nestručno primjene oni mogu vitalno ugroziti osobe sa invaliditetom. Tome isto treba dati na važnosti i dati pozornost a da o udrugama da ne govorim. Udruge uistinu mi je žao da nisu prepoznate u pojedinim sredinama one itekako kvalitetno rade i mi na razne načine pomažemo i mislim da one uistinu pomaže i podižu kvalitetu življenja. Hvala lijepa.
Odgovor na repliku uvažena Nada Murganić.
E pa sada teškom mi je odgovoriti na vašu repliku jer ste se vi osvrnuli gotovo na sve segmente moje rasprave pa očito je da se slažemo u jednome da je život i životne teškoće osoba sa invaliditetom utoliko teže što se, što je općenito socijalno ekonomsko stanje u državi teško. Međutim on što željela sam, svjesna i mogućnosti i naše države i svih financijskih i budžetskih pokazatelja koji to … ukazuju, da ne možemo očekivati čuda. Ali ono što je zaista žalosno i što se nije trebalo dogoditi, da su se postojeća prava narušavala da su mjere recesije krenule baš od onih koji su najosjetljiviji, a posebno je bilo tužno slušati, a posebno je bilo tužno slušati jednog od dužnosnika koji objašnjava kada je bio aktualan Pravilnik o ortopedskim pomagalima, da i on nosi cipele dvije godine. Pa hvala Bogu lako ih je nositi i 10 godina ako imaš nekolik pari tih cipela, a da je ta cipela sa onom koju mi kupimo u trgovini neusporediva i da ju ne može osoba s invaliditetom nigdje ni nabaviti i da ona puno košta. A ako je to jedino sredstvo s kojim joj je omogućeno kretanje onda je ovakvo obrazloženje zaista banalno. Ja bih kod kretanja naglasila da osim kolica i pomagala drugih kod kretanja osobe s invaliditetom su ograničene i u kretanju u javnom prijevozu i one su uglavnom upućene na vlastiti prijevoz, a sad si zamislite u ovo današnje vrijeme koliki su to troškovi.
Posljednja replika, poštovani Branko Hrg.
Hvala lijepa. Poštovana kolegice, rekli ste da su udruge uglavnom usmjerene na financiranje iz lokalne samouprave i to je točno u jednom dijelu. No moram reći da se tu radi većinom o financiranju onog hladnog pogona. Dok su nažalost udruge morale prerasti u nešto sasvim drugo, u nedostatku sustavnih rješenja udruge su počele same rješavati probleme osoba s invaliditetom, javljati se na natječaje, zapošljavati ljude, brinuti sa geronto službom za osobe s invaliditetom, za djecu sa invaliditetom u školama kao asistenti u nastavi i sve to traje jedno određeno vrijeme, to ima rok trajanja. Udruge su uskočile u prostor koji nije riješio sustav, to je činjenično stanje. Ono što lokalna samouprava izdvaja za udruge je jako malo. To je činjenica i ne može ona više. Ona može popratiti. Ali danas udruge prerastaju malte ne u mala poduzeća koja zapošljavaju osoba s invaliditetom. Ja ću reći kao primjer svoju udrugu u gradu Križevcima koja trenutno zapošljava oko 28 ljudi, od čega je velik broj osoba s invaliditetom ili osoba koje pomažu osobama s invaliditetom. Ali što će biti sutra kad završi projekt iz EU fonda, što će bit s tim ljudima, što će bit s tom djecom? Dakle udruge nam ukazuju konkretno na probleme kojih ima i koji se moraju sustavno riješiti. Sustav mora profunkcionirati odozgora prema dolje, jer ovako ćemo imati samo hladne pogone ili sporadična rješenja u pojedinim sredinama gdje se možda pojavi neka ekipa koja malo više može napraviti.
Odgovor na repliku, poštovana Nada Murganić.
Kolega Hrg, ja ću se sa vama u potpunosti složiti sa svim ovim razmišljanjima i preporukama koje dajete vezano za udruge, posebno sada govorimo udruge osoba s invaliditetom i vjerujem da će pravobraniteljica možda imati za to i u budućnosti, a možda već i sada bolji odgovor i neko rješenje. I slažem se sa vama da imamo puno udruga i da su različito financirane, različito su i kadrovski opremljene i to i među njima stvara poneki puta i nekakve trzavice i nekakve razdore. Javljaju se neke vrlo uspješno na financijski jake projekte koji su isto kratkog daha i onda se čini da se riješio neki problem. Međutim, kada ta sredstva prođu i prođe rok korištenja sredstava iz tih udruga problem ostaje još isti. Treba to ujednačiti i treba jasno postaviti standarde šta tko treba financirati i koja je obaveza države i nije dobro da udruge preuzmu sve obaveze koje ustvari možda nadilaze i njihove kadrovske i druge sposobnosti. A što se tiče jedinica lokalne samouprave oni kad gledate daju puno novaca, kad se to rasprši na puno udruga onda opet to sve skupa nije gotovo za svaku udrugu dovoljno, a jedinice lokalne i regionalne samouprave zaista se i opravdano ovih dana žale jer promjene svih zakonskih propisa idu prema njima, a sredstva se ne decentraliziraju. Tako da je to područje koje treba zaista riješiti. Mislim da će pravobraniteljica na tome poraditi.
Zahvaljujem. Nastavljamo raspravu po klubovima. U ime kluba Hrvatskih laburista-Stranke rada govorit će poštovani Zlatko Tušak.
Hvala potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Uvažena pravobraniteljice za osobe s invaliditetom, sa svojim suradnicima, kolegice i kolege zastupnici. Hrvatski laburisti Stranke rada u potpunosti podržavaju ovo izvješće pravobraniteljice za osobe s invaliditetom, s time da moramo reći da ne samo što podržavamo izvješće nego podržavamo i aktivnosti koje je pravobraniteljica napravila u 2013. godini, a što se vidi iz sadržaja samog izvješća koje je napisano u 310 stranica i jasno o čemu je bilo govora, da su postojale 1914 aktivnosti, od čega je 2444 bilo postupanja i ono što je pravobraniteljica rekla, da je to značajno više, negdje oko 20% više nego u prijašnjim godinama. Ono što nas posebno mora zabrinuti u tom izvješću, a to je pitanje koje se odnosi na ostvarivanje materijalnih prava, kao i troškova stanovanja. Ako je to rezultat sve većeg siromaštva, a nažalost od toga nisu izuzeti ni obitelji sa invalidnim osobama, pa čak i do razine da je nekima ozbiljno ugrožena osobna egzistencija, onda moramo se stvarno zapitati jer prema podacima imamo u Hrvatskoj 526000 osoba sa invaliditetom koji ostvaruju neku od oblika podrške u raznim sustavima. Tako za primjer moram osvrnuti se na jedno područje, a to je posebno područje mirovinskog sustava jer od tih 526000 skoro 60% njih je u mirovinskom sustavu ili 306000 a to je ukupno 25% svih umirovljenika i njihova prosječna mirovina je 1965 kuna. S time ako uđemo u strukturu isplaćivanih invalidskih mirovina onda dolazimo do poražavajućih podataka, tako da imamo 16800 mirovina sa visinom do 500 kuna, 17000 sa visinom od 500 do 1000 kuna, 32000 od 1000 do 1500 kuna i 70000 od 1500 do 2000 kuna što ukupno kada bi zbrojili je 133000 osoba sa invalidskom mirovinom koji su izrazito u siromaštvu, a to je negdje 60% svih onih koji primaju invalidsku mirovinu. S druge strane kada usporedimo taj broj invalidskih osoba u mirovini sa nekim podacima kada je u pitanju EU onda moramo se i zapitati zašto je toliko veliki broj, jer kod nas je puno veći broj nego u EU. Negdje po podacima duplo manje po prosjeku invalidskih umirovljenika u EU. Tu se trebamo i zapitati zašto je to tako, koji su razlozi toga, na šta bi trebalo odgovoriti, a i za primjer i odnos invalidskih mirovina u ukupnom radno aktivnom stanovništvu kod nas iznosi negdje oko 16% dok za primjer u nekim drugim zemljama kao Italiji i Belgiji taj odnos je pet puta manje nego kod nas. Kod njih je to negdje 3%. Ono o čemu je i pravobraniteljica govorila da imamo negdje oko 22000 osoba koje su sa najtežim invaliditetom i djeca sa najvećim teškoćama u razvoju koja ostvaruju pravo na osobnu invalidninu u iznosu od 1250 kuna, a koju gube ako uđu u proces rada. Moramo si postaviti pitanje da je to stvarno opravdano upozorenje pravobraniteljice koja govori da to destimulira te osobe da traže zaposlenje, ali i u dijelu da se školuju i da svoj dio ostvare kroz vid mogućnosti zapošljavanja ili školovanja. Slažem se da tako štednja na osobama sa invaliditetom je kratkoročna, ali u suštini je najskuplja jer ih odvraća od rata, a ono što s opravdanjem upozorava pravobraniteljica to je u izvješću da to nije dobro. I ono što je najbitnije da je ministarstvo ostalo gluho na upozorenje da s osobama sa invaliditetom koje se zaposle ta naknada se ukida što nije dobro za vrlo osjetljivu populaciju, a u biti sa time se ni ne ostvari neka značajna ušteda u proračunu jer se radi o znatno malom broju invalida koji bi trebali tu naknadu primati i dalje. Zabrinjava i činjenica da zbog nedostatka odgovarajućih specijaliziranih rehabilitacijskih tretmana za djecu s teškoćama u razvoju kao i nemogućnost roditelja da uslugu plaća iz vlastitih sredstava ta djeca ostaju kod kuće bez potrebnog tretmana i usluga. Sustav socijalne skrbi nije razvio mrežu pružatelja usluge rane intervencije. On se oslanja na nekoliko ustanova i udruga koje se bave pružanjem usluge za razne intervencije samo u Zagrebu dok ostala djeca to nemaju mogućnost i nije im dostupno, a i materijalna situacija im to ne dozvoljava. Zbog toga u proteklih nekoliko godina, ali i ove godine bilo je nekoliko prosvjeda roditelja sa djecom u teškoćama što su iskazivali svoje nezadovoljstvo prema odnosu vlasti na nedostatnu podršku i pomoć, jer ostaju sami da se snalaze u društvu. Takav problem imamo i jednu poražavajuću situaciju da, čuo sam podatak da negdje oko 70% brakova koji imaju djecu sa poteškoćama se razori jer se sami jednostavno nisu u mogućnosti boriti sa problemima s kojima se susreću u društvu što jasno daje na neki način upozorenje i opomenu da bi se trebalo znatno ozbiljnije društvo pozabaviti sa tim problemima. Kada je pitanje tržište rada postoji opći manjak novih radnih mjesta. Itekako je važno posvetiti još veću pažnju osobama koje su u trenucima normalnih ekonomskih prilika imaju teškoće u pronalasku ili zadržavanju radnog mjesta. Zato je vrlo važno spriječiti svaku diskriminaciju i promičući jednake mogućnosti i aktivne mjere uključivanja osoba sa invaliditetom u društveni život i u svijet rada. Od Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju invalida možemo očekivati nekakve pomake, ali oni će se tek desiti iduće godine. Ali ni to neće dati one bitne i značajne rezultate jer bez oporavka gospodarstva i otvaranje novih radnih mjesta za šta ova vlast do sad nije ništa napravila neće se puno popraviti stanje ni pitanje zapošljavanja invalida. Iako onaj dio zakonskog rješenja koji govori o kvotnom zapošljavanju oni će na neki način pospješiti veću mogućnost zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ali ako neće biti u suštini puno viša otvaranja radnih mjesta onda i taj problem neće biti riješen. Drugo je potpuno u pravu pravobraniteljica kad upozorava na Zakon o jedinstvenom tijelu vještačenja, koji vjerojatno danas ćemo usvojiti ovdje u Saboru, zbog njegove nedorečenosti, nepoznanice kad govorimo o metodologiji vještačenja, a koje će se tek donijeti kasnije u podzakonskim aktima ali i na usmjerenost vještačenja koja će se ocjenjivati u stupnju oštećenja bez određivanja tko je ustvari invalidna osoba, a tko nije. Neki nam pokazatelji govore da je u zadnje dvije godine došlo do smanjivanja broja invalidskih mirovina ali nisam siguran da bez stvarnih podataka da li je to razlog borbe protiv korupcije jer znamo da su se i davale i kupovale određene invalidske mirovine ili je to mjera po kojoj stvarni invalidi sve teže mogu ostvariti svoje pravo zbog nekih drugih kriterija koji nemaju veze sa stvarnim stanjem u kojem se nalazi pojedina osoba. Za primjer o tome mogu navesti i podatak da vezano za rješenje invalidske mirovine nije uspjelo dočekati negdje oko 100-njak osoba jer su prije toga umrle zbog tromosti sustava što nas itekako mora zabrinjavati. Moram se zapitati i da li pojedina zakonska rigidna rješenja iz područja rada će omogućiti da se smanji broj invalida. Ja mislim da ne, da zbog određenog profita izraubani radnici i bolesni samo će biti podložni većim ozljedama i većim invalidninama. Tu je i problem o čemu je bilo govora i o sustavu našeg zdravstva gdje jasno zbog neadekvatne usluge i zbog dugotrajnih listi čekanja itd. pogoršava se stanje i ono pospješuje da imamo i veći broj invalida. I nešto o čemu sam možda trebao na početku govoriti, a radi se za jedan primjer, a to je zaštitna radionica suvenira Sirač gdje radi negdje oko 40 invalida i koji se nalaze u predstečajnoj nagodbi. Zadnju plaću su primili za siječanj, 4 mjeseca im kasni isplata plaća i osobe koje se nalaze u vrlo teškoj situaciji nemaju ni određena materijalna primanja. Da li će se njihovo pitanje riješiti 10.07. kad bi trebala biti postignuta i predstečajna nagodba? Pa u tom dijelu bi im se trebalo isplatiti i zaostala poticajna sredstva koja nisu primali za jedan dio 2013. godine i 2014. godine zbog toga što nisu bili u mogućnosti ni obračunati ni uplatiti one doprinose kada je u pitanju plaća. To će im možda ublažiti njihovu situaciju. Ali, to u suštini želim posebno ukazati na određeni problem da društvo treba puno više posvetiti pažnju upravo zaštitnim radionicama da se ne nađu u takvoj situaciji, da se izbjegne situacija da invalidne osobe koje rade u takvim ustanovama ostaju bez primanja i da je ugrožena njihova egzistencija ali kroz pojedina drugačija zakonska rješenja da se omogući takvim ustanovama da bi mogle bolje poslovati. Jer jasno da se oni ne mogu nositi sa grubom tržišnom utakmicom kada je u pitanju one ustanove koje nemaju takvu situaciju da dio strojnog parka je prilagođen upravo invalidima i dio strojeva da mogu obavljati određene operacije u procesu rada. To nam jasno daje nekakvo upozorenje da u budućnosti i kroz ovo rješavanje moramo i određene zakonske propise prilagoditi da bi takve radionice mogle uspješno se nositi na tržištu rada. Jer to je jedina garancija uspjeha da te osobe ostanu u procesu rada, a mislim da je to najbolje za ovo društvo. A ne da se nalaze i da primaju samo dio pomoći. Jer i oni su sretni ako mogu ići na radno mjesto i dati svoj doprinos ovome društvu. Hvala.
Hvala. Đurđica Sumrak, replika.
Hvala vam lijepa gospođo potpredsjednice Hrvatskog sabora. Uvaženi kolega Tušak evo ja ću u svojoj replici kao prvo pozdraviti naše prevoditeljice za znakovni jezik bez kojih danas ne bi mogle pratiti gluhe osobe ili osobe koje slabije čuju apsolutno ne bi mogle pratiti ovaj Hrvatski sabor. Mijenjat će se zakon i te će osobe dobiti drugi naziv, bit će to osobe stručne komunikacijski posrednici. Ono što sam željela reći, a i što sam pitala gospođu koliko ih ima, njih ima 58 u cijeloj Hrvatskoj a imamo 12 tisuća osoba koje su gluhe odnosno gluhonijeme. Želja je svima i svi o tome govore i Vlada, nažalost sigurna sam da oni to neće moći riješiti, jest uključivanje osoba sa invaliditetom evo ali i osoba sa ovim poteškoćama u društvo. To je od politike, obrazovanja, sporta i svega ostalog. Kako? Kada samo 58 recimo ovakvih prevoditeljica ili prevoditelja dolazi na 12 tisuća osoba? Zar ne bi trebale biti u obrazovanju znači u školama dostupne, dostupne da prevode sve emisije Hrvatskog sabora na HRT 4. Znamo da HRT ima jako puno love koju razbacuje nemilice na sve strane, a mislim da bi to moglo se i korisno iskoristiti. Jednako tako gluhonijeme osobe zanima i sve drugo, i kultura i sve, ali nemogućnost je praćenja jer evo ga nema te osjetljivosti da se osiguraju prevoditeljice. E pa, u svojoj repici htjela sam se pridružiti naime vašem izlaganju naprosto da se evo i zahvalimo što su danas s nama i da na neki način upozorimo da ih treba više.
Odgovor na repliku Zlatko Tušak.
Hvala. Kolegice Sumrak, ja se isto pridružujem vašim pohvalama osoba koje prevode. Jasno, ono što ste rekli da je 12 tisuća osoba sa oštećenim sluhom, da je vrlo bitno da one imaju mogućnost da čuju i ovu raspravu ali i da čuju i ono sve što je bitno, što se dešava u društvu. Jasno da podržavam vašu aktivnost da to bude puno više izraženo i nije problem na televizorima u malom ekranu da bude prikazano kad svih bitnijih emisija koje itekako zanimaju te osobe, jel to će ipak puno značiti za 12 tisuća osoba koje imaju oštećenje sluha i ja se pridružujem vašem apelu i vjerujem da će se i taj dio problema pozitivno riješiti.
Boris Blažeković, replika.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Gospodine Tušak, vezano uz današnje izvješće jasno kao i svakako treba pozdraviti to izvješće koje je izuzetno sadržajno na tih 309 mislim stranice koliko je napisano, jer je stvarno sistematski pobrojeno sve ono što bi se moglo u ovom trenutku vezati uz probleme osoba sa invaliditetom. I sigurno da imamo u ovom trenutku mogu reći sreću da je danas osoba koja je pravobraniteljica za zaštitu osoba s invaliditetom osoba koja u potpunosti razumije sve probleme invalida i koja to zaista na ispravan i sustavan način prati i nudi kvalitetna rješenja koja, neka nažalost nisu bila usvojena dosada, ja se nadam da će u skoroj budućnosti biti, ali neka rješenja su i prihvaćena koja bi se tu mogla realizirati. Ali dozvolite mi da ukažem na još nešto što mislim da je važno a to je rad udruga civilnog društva koje okupljaju invalide i udruge koje pomažu invalidima da bi mogli svakodnevno što jednostavnije i što lakše živjet. Mislim da im se svi zajedno kao društvo trebamo zahvaliti, udrugama kao društvima, ali i svim pojedincima koji su uključeni u taj rad i velika zahvala svih nas da se nešto manje sramimo u odnosu na ono što smo magli a nismo napravili vezano uz naše sugrađane sa invaliditetom. Hvala.
Potpredsjednik Željko Reiner, replika.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice.
Oprostite. Jeste se javili za odgovor? Izvolite.
Pa uvaženi kolega Tušak, naime mislim da je jako dobro da ste vi naglasili ono što sam i ja prethodno rekao a to je da mi moramo vodit računa, ne samo da sad lijepo govorimo o osobama s invalidom ovdje, nego da uistinu tako postupimo kad dođe do glasovanja i do prijedloga različitih zakona. Mi ćemo danas o jednom takvom zakonu trebati odlučivati pa navodim sve nas da se zamislimo je li to ono što odgovara najbolje osobama sa invaliditetom jer je na to upozorila i pravobranitelja. A iako se ranije u diskusiji govorilo da su to neki problemi koji se provlače godinama, nije potpuno to točno, neki su zakoni doneseni relativno nedavno, prošle godine, pretprošle godine, koji itekako utječu na to. Primjerice, Zakonom o socijalnoj skrbi od 1. siječnja ukinut je status njegovatelja roditeljima čije dijete sa invaliditetom ili poteškoćama u razvoju više od 4 sata dnevno boravi u predškolskoj ili školskoj ustanovi. Dakle, imamo novi pravilnik o pravima na korištenje ortopedskih pomagala, pa imamo smiješnu situaciju recimo da ortopedsku opremu dijete može dobit svakih 8 mjeseci, a djeci znamo hvala Bogu da stopala brzo rastu, da im trebaju puno češće nove cipele itd. itd. Prema tome, vodimo svi računa o tome da kad donosimo propise uistinu postupamo onako kako se verbalno ovdje nerijetko zalažemo. Hvala lijepo.
Odgovor na repliku, Zlatko Tušak.
Hvala. Kolega Reiner, je istina je ja sa vama slažem, neki zakonski propisi su i ranije donašani, neki su i kasnije donašani. Postoje i pojedinih umanjivanja prava koja jasno kada su u pitanju osjetljive osobe, invalidne osobe itekako trebamo o tome voditi računa i jasno da o tome treba i ozbiljnu i odgovornu raspravu voditi ovdje u Saboru. Ali jasno i najveća je odgovornost onog trenutka kada dižemo ruke i izglasavamo pojedine zakone. Najgore u svemu tome, ako pojedini zakoni se donose i umanjuju prava a kada nema određenog razloga za umanjivanje takvih prava ili eventualno oni ne iziskuje nekakve određene druge financijske udare kada je u pitanju proračun i izdvajanja jer to je skupina ljudi o kojoj itekako moramo voditi računa. To je skupina ljudi u kojoj moramo svi biti jedinstveni, ne na način da razgovaramo ovdje u Saboru da bi neko stekao političke poene nego kako bi njima pomogli da što je moguće bolje se uklope u društveni život i da svoje probleme što je moguće lakše rješavaju. Hvala.
U ime kluba nezavisnih zastupnika govorit će kolege Ivan Grubišić i Damir Kajin.
Poštovana potpredsjednice Hrvatskog sabora, poštovana gospođo povjerenice za osobe s invaliditetom sa svojim suradnicima, kolege i kolegice zastupnici. Klub Nezavisnih zastupnika podržat će donošenje ovog prijedloga zakona o izmjenama i dopunama kad se radi o invalidnim osobama. No mi ćemo podijeliti ovu diskusiju po dobrom običaju. U prvom dijelu neka opća načela ću reći ja, a u drugom dijelu će saborski zastupnik Damir Kajin to nadopuniti. Po deklarativnom izjašnjavanju Hrvati su uglavnom religiozni ljudi i Hrvat Katolik ostaje sintagma kojoj su mnogi jako vjerni i to nije loše po sebi, tako su i drugi narodi sebe poistovjetili sa svojom vjeroispovijedi i često puta se odrekli sebe da naglase nešto što je u modi i što je opće prihvatljivo. Kad se radi o socijalnim slučajevima i invalidnim osobama, onda smatram da bi to jer tih 83% Kršćana ili 90% vjernika, oni bi trebali živjeti socijalu, ne o njoj samo govoriti, propovijedati nego živjeti socijalu jer to je bit onih koji vjeruju. Čovjek nije vjernik po onome što govori i kako govori nego po onome što i kako živi, odgovorno, socijalno, pomoć drugima i tako. No mi smo tu u velikom raskoraku između normativa Kršćanstva, recimo, pa i Islama i naše konkretne prakse. Tako da socijalu rješava država i od nje se to traži, a ne uspostavlja socijalnu državu i tako da, meni je drago da mala sredstva troši povjerenstvo za invalidne osobe s obzirom na potrebe, ali država je zadužena za izgradnju socijalne države, a čovjek osobno je zadužen, ako je vjernik da svoju vjeru prvenstveno živi. I tu smo bojim se u raskoraku, previše smo religiozni, a premalo duhovni, a ipak postoji razlika između duhovnosti i religioznosti. Religioznost je vjernost običajima, obredima, tradiciji, a duhovnost je način života. Ja sam se često puta ugodno iznenadio da sam susreo duhovne ljude koji ispovijedaju agnosticizam ili čak ateizam, ali smatram da su duhovni ljudi jer žive odgovorno, pošteno, transparentno i solidarno sa drugim ljudima. Ovaj raskorak koji mi radimo svjesno ili nesvjesno obit će nam se o glavu jer Hrvatska nema dostatno sredstava da riješi sve probleme, a bojim se da će načinom kako smo organizirani, da se sve očekuje od države, da se ona riješi i dade, a da ne apeliramo na osobnu savjest i uvjerenja, tako da imamo slučajeva gdje su ljudi zaboravljeni, ne od susjeda, nego od svojih ukućana, žele ih se što prije riješiti, sve će biti obred po crkvi, ali s njima ne žele više kontakte, osim ako su … zainteresirani za ostavštinu, za nekretninu, onda će još dok su živi i dok dišu biti oko njih, a kasnije ih pokopaju i dijele imovinu na svoj način kako to njima odgovara. Dakle, treba poraditi na tome da svijest o humanizmu, odnosu čovjeka prema čovjeku postane pravilo življenja posebno za nas koji smo vjernici jer Isus kaže, za njega se kaže u Evanđeljima …, najprije počeo raditi, a onda učiti, a ne obrnuto. Učiti možemo bilo što i bilo kako, ali čovjek je ono što radi i svojim učenicima je rekao, dao sam vam primjer da i vi tako živite, radite pa govorite, a ne samo govorite. Mislim da bez te svijesti o narodu koju bi trebalo, na kojoj bi trebalo raditi i dok ne dođemo do te promjene mi ovdje u sabornici nećemo moći riješiti gomilu problema koji se događaju u socijalnoj sferi. Evo, toliko, a sad će nastaviti gospodin Kajin. Hvala lijepo.
Poštovana gospodo, da, maloprije smo čuli od pravobraniteljice za invalide da je u 2013. godini obrađeno u njenom uredu 2444 predmeta. I doista ne smatram da su bitno značajna sredstva za to utrošena. Ovdje se u izvješću na strani 35 ako se ne varam, spominje iznos od 2,9 milijuna kuna, znači nešto ispod 3 milijuna kuna. Neke županije recimo samo za medije troše dvostruko više novine, točnije rečeno za samo reklamiranje. Ali pustimo sada to. Vrlo kratko. Javio sam se između ostalog da bih i ovim prilikom apostrofirao rad Centra za Downov sindrom u Puli, da bih spomenuo ravnateljicu, da bih spomenuo odgojiteljice ali i majke koje na jedan nesebičan način predaju se toj svojoj djeci. Kada imam na umu da se više troši za glancanje lika i djela u nekim županijama, gradovima nego za taj centar onda me doslovce srce boli. Čuo sam jednu rečenicu gospođe Komparić Devčić i mislim da je ona u pravu, da se često u našemu društvu više vodi brigu za zaštitu životinja nego za invalide. Grubo je to rečeno, ali mislim da nije bila daleko od istine. Ovo izvješće je nadasve korisno izvješće, da bi se prisjetili ljudi kojima je naša briga najpotrebnija. Na strani 7 ovoga izvješća se kaže da "na dan 13.sijčnja 2014.godine prema podacima Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo bilo je 525.782 osobe s invaliditetom koji ostvaruju neki oblik podrške u raznim sustavima. Od tog broja samo 22.000 osoba sa najtežim invaliditetom i djece s najtežim teškoćama u razvoju ostvaruje pravo na osobnu invalidninu u iznosu od 1.250 kuna". Meni je drago da se između ostalog u ovome izvješću primjećuje da u hrvatskom društvu citiram "rijetko postoji namjera da se osobe s invaliditetom diskriminira". O osobama s invaliditetom navodi pravobraniteljica se govori s pijetetom na kojem nažalost sve i ostaje. I upravo to na neki način treba promijeniti. Ali sada se postavlja ono pitanje kako pomoći ljudima s invaliditetom? Rekoh malo prije 527 tisuća imamo invalida, 22 tisuće osoba ostvaruje neko pravo na invalidninu. Nije da ne postoji volje, nije da ne postoji namjera, ali slažem se nema novaca ili možda ima novaca ali je onda taj novac krivo raspoređen kada je riječ o našoj nadgradnji i to treba prije svega redefinirati. Meni je drago da je između ostalog izašla jedna studija čini mi se Hrvatske udruge poslodavaca koja kaže ne izdvaja se u RH previše novaca za mirovine, ne izdvaja se ni previše novac za socijalu, ne izdvaja se previše novaca za zdravstvo već se previše novca izdvaja za nadgradnju u kojoj danas radi 70, 80 tisuća više nego godine 1990., a što normalno iziskuje oko 10 milijardi kuna s materijalnim troškovima na godišnjoj razini. Npr. u toj studiji se kaže da jedinice lokalne samouprave troše kao sustav zdravstva u kojem radi 77 tisuća ljudi. Za plaće država izdvaja u svom proračunu 36 milijardi kuna, država je 2013.smanjila izdvajanje za plaće javnom sektoru za cca milijardu kuna. u prva tri mjeseca 2014.to smanjenje ide i dalje, radi se o iznosu od 100 milijuna kuna dok je lokalna samouprava povećala izdatke za plaće za cca 50 milijuna kuna. Znači sve treba redefinirati, slažem se i Sabor i Vladu i ministarstva i lokalnu samoupravu i sustav zdravstva i sustav treba na neki način decentralizirati ili državu decentralizirati. Međutim jasno za to treba vremena ali još više treba odlučnosti. Najdelikatnije, ja mislim a to je posebno apostrofirano u ovom izvješću je postupanje s osobama sa duševnim smetnjama i mogućnosti njihova smještaja u psihijatrijske ustanove mimo njihova dopuštenja. Ovdje se u ovom izvješću između ostalog i govori da "Odbor za pravo osoba s invaliditetom u više je svojih zaključka, opažanja izrazio zabrinutost zbog činjenice da zakon iz zemalja dopuštaju da osoba protivno svojoj volji bude smještena u psihijatrijsku instituciju ukoliko ima psihosocijalno oštećenje i smatra se opasnom za sebe ili druge. Odbor stoga poziva zemlje članice da poduzmu sve nužne mjere da osiguraju da nitko ne bude zadržan protivno svojoj volji u bilo kojoj ustanovi za osobe s psihosocijalnim poteškoćama". Jasno, puno se o tome govori. Za mene je to možda i centralni dio ovog izvješća. Normalno, netko će si postaviti pitanje što ako se nakon toga dogodi incident u kojem bi sudjelovala ta osoba, ali to je izuzetno osjetljivo i društveno i političko i pravno i ne znamo kako ću nazvati, pitanje. Jasno je da u ovoj zemlji kada govorimo o invalidima, a u ovo ograničeno vrijeme samo da spomenem da ima jasno puno stvari koje treba rješavati, od arhitektonskih prepreka do smještaja u domove od zdravlja oni ortopedskih pomagala do smještaja u domove pogotovo starih ljudi. Kako zaposliti ljude ili invalide? O tome se također nešto govori na strani 25 "Prema podacima Hrvatskog zavoda za zapošljavanje u 2013.na zavodu je registrirano 6.789 nezaposlenih osoba s invaliditetom dok ih je u 2012.bilo 6.607. U 2013.je zaposleno 1.744 osobe s invaliditetom i to u zanimanjima pomoćnica kuhara ili pomoćnik kuhara, čistačice, administrativnih službenika, radnika u održavanju" itd. Kako da do posla u ovoj zemlji kada ga gotovo za nikoga nema? Kako, a danas čujem da ide još jedna inicijativa obvezati poduzetnika koji ima 20 i više zaposlenih da mora zaposliti pod navodnicima invalida. Ja to ne znam, mislim da bi to trebao biti prije svega posao države. Pričao mi je jedan poduzetnik, kaže u ovim okolnostima kada sam i ja srčani bolesnik, na neki način invalid ja ću zaposliti sam sebe jer jednostavno nemam načina kako drugačije naprosto učiniti a ne povrijediti zakon. Ako netko zaposli takvu osobu, daj Bože, treba imati neku državnu potporu, neku pogodnost jer se to kako bih rekao nametanjem od strane države ne može i neće riješiti. Dapače moglo bi se to pretvoriti u jedan novi udar na gospodarstvo [[Upadica: Kolega Kajin, završite.]] Pomoći da, ako treba uvesti porez da ali to je prije svega briga lokalne samouprave odnosno države izvršne vlasti jednom riječju. Sve u svemu mislim da ćemo, ne da mislim nego sigurno da će apsolutno konsenzusom biti podržano ovo Izvješće o radu za … [[Govornik se ne razumije.]]
Hvala lijepa. Jadranka Kosor, replika na izlaganje Ivana Grubišića.
Hvala, hvala lijepa gospođo potpredsjednice. Kolega Grubišiću ne može me čuti zato što vlada velika buka jer kolega ulaze. Oko rasprave gospodina Grubišića budući da je spominjao brigu o invalidima u sklopu socijale. Dakle želim reći da briga ili bolje rečeno provođenje ustavnih i zakonskih obaveza prema osobama sa invaliditetom apsolutno nije i ne može biti socijala. Ali dio socijalne države i života socijalne države apsolutno da. I nešto s čime se slažem rekli ste da smo premalo duhovni i da se radi o načinu života, slažem se u potpunosti. Osobito mislim da bi tu, da bi trebali i razmisliti o tome što ste rekli i svi mi koji se bavimo politikom. Jer to je kao što rekoste način života. Dakle poštovanje i uvažavanje drugih, ne činjenje zla drugima ali jednako tak pošten i odgovoran rad. Tako da u tom smislu apsolutno podržavam vašu raspravu.
Odgovor na repliku Ivan Grubišić.
Ni ne znam koliko sam točno razgraničio ova dva područja ali mi je svrha bila da ukažem a su oni koji su vjernici, kršćani dokazuju svoju vjernost i svoju vjeru radom i činjenjem dobro drugome. A država mora promovirati socijalnu državu, socijalne zakone i to je njeno područje. A svaki čovjek osobno morao bi ako je vjernik, pripada kršćanskoj zajednici on bi morao to svoje kršćanstvo prvenstveno živjeti. I to je duhovnost, življenje, vrijednosti o kojima govori Novi Zavjet. Dakle hvala vam na dopuni.
U ime Kluba zastupnice Jadranke Kosor i HGS-a, kolegica Jadranka Kosor. Molim vas malo tišine.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice. Mislim da će ovo biti vrlo teška zadaća koju ja sada moram ispuniti i govoriti u ime kluba u atmosferi kada više nitko nikoga ne sluša. Ali ću se truditi i nastojati ću biti dovoljno glasna da, naravno i ne predugačka i ispod onoga što mi je omogućeno kao vrijeme za govor u ime kluba. Naravno atmosfera kao što je bila i na početku izlaganja gospođe pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom gdje jedan dio kolega i kolegica nas slušao, jedan dio je uredno i žustro raspravljao o stvarima koje su očito bile važnije i preče od Izvješća pravobraniteljice. Čestitam gospođi pravobraniteljici i njezinim suradnicima na radu. Izvješće je naravno odlično koncipirano, dobro, sveobuhvatno ali čini mi se da su oni koji su pozorno slušali gospođo Slonjšak uočili nešto što je razlikuje od izvješća do sada, prijašnjih godina a to je izvjesna gorčina u njezinom izlaganju. I to je nešto što treba ostaviti, treba nam dati za misliti, treba nas sve zamisliti jer u potpunosti potpisujem sve što je gospođa Slonjšak rekla. Dakle, rasprava o Izvješću pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom nije i ne može biti rasprava o humanitarnim pitanjima, o socijali, o sućuti, o dobroti, o plemenitosti, to je dame i gospodo rasprava koja mora biti par excellance, politička rasprava. O čemu? O provedbi Ustava i o provedbi zakona, prije svega o provedbi zakona, o suzbijanju diskriminacije. Dakle to je rasprava o temeljnim ljudskim pravima, o poštivanju zakona ali isto tako Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom Ujedinjenih naroda. I to nije rasprava i ne može biti rasprava o tome što smo, što mi želimo i što mi osjećamo nego rasprava kao i svaka druga o tome što nam je obveza, nas zastupnika u Hrvatskome Sabora. A ne rasprava koja će minuti čim se zatvori i svatko će se baviti nekim drugim pitanjima za koje će smatrati da su u političkom prostoru važnija i vrednija. Evo i tako sada vi dok ja govorim i dok pokušavam zaraditi svoju plaću kao saborska zastupnica
Kolegice i kolege, kolegice Kosor molim vas.
Jer ovdje radim, jer ovdje sam zaposlena, nekih ima, nekih nema, neki dolaze, neki ne dolaze. Teško je nadglasavati se sa svima onima koji u ovom trenutku govore. Nije naravno prvi puta i nije samo s jedne strane nego je to uobičajeno i sa ove druge strane, prema tome ništa se tu osobito ne događa. Ono što želim istaknuti iz rasprave, odnosno iz izlaganja gospođe pravobraniteljice koja mislim da je na poseban način istaknula Zakon o osobnom asistentu. Dakle osobni asistent jest jedan institut osobito vrijedan i osobito važan koji smo uveli davnih sada već godina i vrijeme je da taj institut ugradimo u zakon koji će dosljedno zapravo trasirati put prema onome što ta institucija treba značiti za svaku osobu s invaliditetom u Republici Hrvatskoj. Dakle treba pratiti naravno i proračun Republike Hrvatske, međutim jednako tako i pravu istinsku i stvarnu političku volju nas u Hrvatskom saboru. Ključno u ovom izvješću po mom mišljenju jest ono što piše gospođa pravobraniteljica, da osobe s invaliditetom ne žele sućut nego žele ravnopravnost. Institut osobnog asistenta znači upravo to, ne sućut nego pravo na život kakav imaju i svi drugi jer je to pravo na samostalnost, na vlastito uređenje i vlastito određivanje života. To je jedan od najboljih instituta i uz sve preporuke koje je gospođa pravobraniteljica napisala i istaknula kao smjer kojim se treba kretati na kraju rasprave, odnosno u provođenju zaključaka, predlažem da izrada Zakona o osobnom asistentu bude jedna od naših prvorazrednih zadaća. A ako bude potrebe, naravno možemo ga i pisati mi u Hrvatskome saboru. Svakako najveću pozornost treba posvetiti činjenicama na koje upozorava pravobraniteljica, dakle vezano za osobnu invalidninu i na oduzimanje i tog minimalnog iznosa onim osobama s invaliditetom koje se zaposle, odnosno koje se školuju. To pokazuje osobito nerazumijevanje za to što znači ravnopravnost i ispunjavanje obveza iz Ustava i Zakona o suzbijanju diskriminacije. Ono što je posebno poražavajuće u izvješću, ne zbog sadržaja izvješća nego podataka jest vezano za žene s invaliditetom. Dakle 77% žena s invaliditetom nema završenu osnovnu školu. To je problem i to je zadaća koga, države i s pravom pravobraniteljica ukazuje, kao što ukazuje na nasilje nad osobama s invaliditetom, na nasilje nad ženama s invaliditetom i to ćemo naravno nakon ove rasprave ponovo zaboraviti i na to se nećemo osobito vraćati do sljedećeg izvješća pravobraniteljice i Ureda za osobe s invaliditetom. Svakako, plediram da se ujednače standardi za sve one koji rade u uredima u ministarstvima i sve one koji rade u uredu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom, osobito za pravobraniteljicu koja je na početku za one koji su slušali rekla da su povećani rashodi za njezina putovanja apsolutno razumljivi jer većina hotela i većina institucija u kojima želi boraviti nije prilagođena za osobe s najtežim invaliditetom, kao što je naša pravobraniteljica pa onda mora koristiti naravno skuplje objekte. I zbog tih razloga Vlada Republike Hrvatske, ali i mi koji ćemo donositi proračun za sljedeću godinu moramo imati razumijevanja i moramo pokazati zaista da želimo ispunjavati obveze iz konvencije, iz Ustava i zakona Republike Hrvatske. Ono što me je najviše zapravo pogodilo u ovom izvješću jest konstatacija iz istraživanja gdje se jasno vidi da većina osoba s invaliditetom koje su ispitane smatra da nema smisla prijaviti diskriminaciju. Zašto nema smisla? Zato što se ništa posebno neće dogoditi i zato što država i državne institucije neće reagirati. Završit ću konstatacijom o tome kako je to, dame i gospodo, u politici. Danas će nas nekoliko ponovo govoriti, bit će puno lijepih riječi, bit ćemo puni razumijevanja, potpore, sućuti, pružat ćemo prijateljsku ruku, a onda ponovo u političkom prostoru kao što se to događalo već više puta, kad jedni druge budemo htjeli uvrijediti onda ćemo ponovo čuti kvalifikacije kad jedan političar govori o drugom ili drugima pa kaže oni su autistični, oni su gluhi, oni su slijepi. Kad se želi drugoga u političkom prostoru obezvrijediti onda mu se kaže da je gluh, slijep, autističan jer ga se želi poniziti, a malo tko razmišlja da zapravo na taj način diskvalificiramo osobe s invaliditetom. Gospođo pravobraniteljice, podržavamo vaše izvješće i naravno u potpunosti ćemo ga prihvatiti, s tim da želim reći da s pravom konstatirate da se čini katkada da ste nevidljivi. Jer ne samo kad pogledate trgovine u Ilici, nego naravno i kad pogledate Dolac i kad pogledate pristup na primjer mliječnom dijelu, odjelu Dolca najveće tržnice i kad to usporedite sa fontanama onda imate jasan odgovor na pitanje što je prioritet. Ali vi i dalje nastojte govoriti i vrijedno raditi kao što ste činili i do sada i ja vam na tom radu čestitam. A hvala i vama poštovane kolegice i kolege.
Sada najprije ćemo nastaviti sa raspravom Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2013.godinu. Na redu je Klub zastupnika HNS-a u Hrvatskom saboru i poštovani zastupnik Igor Kolman. Kolega Igor Kolman izvolite. Molim kolegice i kolege koji neće prisustvovati raspravi da nas puste da možemo raditi ali tiho. Kolega KOlman pričekajte.
Zahvaljujem poštovani predsjedniče Hrvatskog sabora. Uvažene kolegice i kolege zastupnice i zastupnici, cijenjena pravobraniteljice sa suradnicima. Kao prvo vama pravobraniteljice i svim suradnicama i suradnicima i u ime HNS-a i u svoje osobno želim čestiti i zahvaliti na poslu koji ste i do sada obavili i dali simbolički vjetar u leđa i za dalje i još uspješnije obavljanje ovog važnog i nažalost teškog posla. HNS će i to ću odmah reći na početku da ne bilo nikakve zabune podržati ovo izvješće, s time da mi ovo izvješće podržavamo u iskrenoj nadi da će i preporuke i prijedlozi koji se u njemu spominju i koji će se spominjati i u budućim izvješćima zaista i dobiti šansu da žive i zažive kako u zakonima i propisima tako i u praksi u svakodnevnom životu. Jedan od takvih iskoraka i on se spominje u ovom izvješću je 2013.napravljen u Zakonu o mirovinskom osiguranju kojem osobe s invaliditetom kada se zaposle nisu istovremeno kažnjene gubitkom prava na obiteljsku mirovinu. Međutim, jedna od stvari koja traži ponovno promišljanje i redizajn da se tako izrazim, je sigurno ostvarivanje prava na naknadu s osnove invaliditeta. Jer prvo pitanje koji si možemo postaviti je što je uopće cilj naknade. Po našem mišljenju, cilj naknade je podrška u ostvarivanju jednakih šansi, jednakih početnih pozicija u društvu. I zato uopće nije dobro i slažemo se sa pravobraniteljicom da sve to ovisi o imovinskom ili prihodovnom cenzusu koje ovako postavljene ljude isključuju iz potrebnih aktivnosti umjesto da ih uključuju. To je posebno problematično kod djece koja ostaju kod kuće umjesto da se uključuju u okupacijsko-rehabilitacijske postupke i aktivnosti svih mogućih vrsta. Nedostupnost ili teška dostupnost ortopedskih pomagala također je problem koji moramo što hitnije rješavati. I pravobraniteljica u svom izvješću dobro konstatira da se jedno društvo ne može uopće smatrati društvom ljudskih i građanskih prava ako se najranjiviji članovi tog društva osjećaju obespravljeno, zanemareno i odbačeno. Za svaku pohvalu je izuzetna aktivnost Ureda pravobraniteljice u kontekstu donošenja zakona i propisa, ukupno 91 mišljenje na 40 raznih propisa. Ono što nama ovdje ostaje kao zadatak je da u što više slučajeva uvažavamo i ugrađujemo te prijedloge i sugestije u zakone koje donosimo. Kada govorimo o diskriminaciji važno je naglasiti da ono što treba biti cilj je ravnopravnost osoba sa invaliditetom, jednake šanse, jednake početne šanse a ne pasiviziranje i isključivanje iz društva. Iako pravobraniteljica i sama u izvješću konstatira da rijetko postoji namjera diskriminacije o tome su neki kolege prije mene već govorili osoba sa invaliditetom, ali nama se čini da je upravo jedan patronizirajući odnos koji je formalno pun pijeteta ali zapravo ide na pasiviziranje i isključivanje najveći problem na razini opće populacije je nešto što treba sustavno mijenjati. Edukacija je također važna i zato što dobar dio diskriminatornih postupaka proizlazi iz nepoznavanja propisa i obaveze koje iz tih propisa proizlaze. Jedan od najgorih podataka u ovom izvješću i to su već neki moji prethodnici spomenuli je obrazovna struktura žena sa invaliditetom koja zajedno sa zanimanjima koja nisu u skladu sa potrebama, nedostatkom iskustva, dugotrajnom nezaposlenošću tvore začarani krug isključenosti iz zajednice i time potpuno upropaštavaju načelo jednakih šansi. Veliki problem također je i pristupačnost i često se tvrdi da se radi o velikim troškovima, to je zapravo sramotna isprika. To da se radi o velikim troškovima je zaista sramotna isprika. Jer ako vi fizički ne možete negdje doći do ureda, do šaltera, ako su vam usluge i službe koje vam svakodnevno kao građaninu trebaju fizički nedostupne onda nema nikakvog govora o jednakim šansama u društvu u kojem živimo. I to je diskriminacija i to je najozbiljniji oblik diskriminacije i onemogućava ono temeljno a to je samostalnost i uključenost u zajednicu. Pri tome je dodatni problem na koji treba također obratiti pažnju i pitanje javnog prijevoza kako unutar gradova tako i na području cijele države. U sferi socijalne zaštite Klub HNS-a želi istaknuti preporuku o definiranju visine prava osobe sa invaliditetom po osnovi težine invaliditeta neovisno o imovini ili prihodima. To je načelo koje nam se čini razumnim zahtjevom imajući na umu ostvarivanje jednakih šansi u društvu. Jer realno gledano teškoće koje iz invaliditeta proizlaze niti nestaju niti su manje zbog imovine ili zbog prihoda. Teškoće uzrokovane invaliditetom nisu socijalna kategorija nego realno stanje koje narušava jednako ostvarivanje prava i mogućnosti u društvu. I zato društvo svojim mehanizmima ima obavezu barem pokušati kompenzirati ako je to uopće prikladna riječ u ovom kontekstu. Pogotovo je problem to što pogrešna regulacija u ovom području dovodi do toga da su ljudi obeshrabreni u situacijama kada bi htjeli ili mogli se školovati ili zaposliti umjesto da se uključuju, dodatno se isključuju. Još su dvije konkretne stvari iz ovog izvješća na koje bismo se rado kao Klub HNS-a osvrnuli. Jedno je deinstitucionalizacija i samostalni život. To je proces u koji smo ušli ali on izaziva mnogo sporova i prigovora. I nama zastupnicima to je moje osobno iskustvo a ja mislim da mnogi zastupnici to iskustvo dijele, najveći broj upita, prigovora, molbi, kontakata iz sfere osoba s invaliditetom ili njihovih obitelj upravo dolazi na temu deinstitucionalizacije i problema koji su uz nju povezani. Mi smo zanemarili pripremu i individualno planiranu podršku a bez toga ne ide, to je auto bez kotača. Taj auto može biti fantastičan ali bez kotača on ne može ići nigdje. A kotači procesa deinstitucionalizacije su mreža pružatelja usluga, programi stambenog zbrinjavanja, zdravstvene skrbi, podrške radu i zapošljavanju i svi drugi oblici podrške koji onda zaista mogu omogućiti samostalni život. Druga stvar koju želimo još posebno istaknuti je suradnja sa organizacijama civilnog društva. Pravobraniteljica sama konstatira da je na mnogo mjesta u Hrvatskoj su udruge jedini pružatelji usluga sa osobama sa invaliditetom. I to nije samo po sebi sporno jer u ideji moderne države je to da civilni sektor preuzima neke djelatnosti i neke zadaće koje su do sada bile u isključivo ili većinskoj nadležnosti države ali to treba adekvatno platiti i treba dati adekvatnu podršku. I zaključno o ovom izvješću. Čini mi se da ključni problemi proizlaze iz 5 osnovnih, spornih točaka. Prva točka su zakoni i propisi koje treba intenzivno usklađivati prvenstveno s Konvencijom o pravima osoba sa invaliditetom i preporukama pravobraniteljice, to je većim dijelom naš posao ovdje u Hrvatskom saboru. Druga točka je provođenje onoga što piše u zakonima, klasični hrvatski problem. Mi ako nešto i napišemo u zakonu vrlo često se dogodi da se to ne provodi. Treća točka problema je neusklađenost mogućnosti i usluga na cjelokupnom teritoriju Republike Hrvatske. Za nas u HNS-u potpuno je nedopustivo da bilo koji građanin, ne samo osoba sa invaliditetom, bilo koji građanin ne može neke temeljne stvari kao što su obrazovanje ili zdravstvena zaštita ostvariti u jednakoj kvaliteti ili u jednakoj mjeri ovisno o tome gdje živi. Zato jer ne živi u Zagrebu ili zato jer ne živi u Splitu ili zato jer ne živi u velikom gradu ili zato jer ne živi u malom gradu ovisno o tome šta je problem. Ta neujednačenost je nedopustiva i ona nas prati od uspostave samostalne Republike Hrvatske i sigurno je nešto na čemu svi mi moramo raditi i u kontekstu osoba s invaliditetom, ali i u kontekstu svih građanki i građana ove zemlje. Četvrta točka spora je problem pratećih programa i usluga, pružatelja usluga ili programa kao što su npr. psihijatrija u zajednici, sustava rane intervencije, podrška u vrtićima i školama itd., itd. I peta točka problema po nama je nekoordiniranost sustava. To je nešto o čemu sam ja osobno višekratno već u Hrvatskom saboru govorio. Kod nas svaka institucija vozi po svom kolosijeku i jedni na druge se uopće ne obaziru, a kamoli surađuju. Ima jedna zastrašujuća rečenica u izvješću pravobraniteljice u jednom poglavlju koja kaže da u jednoj situaciji mi imamo resurse, ali zbog nekoordiniranosti, nedovoljne umreženosti se ti resursi koje imamo ne koriste. To je ludilo, to je apsolutno ludilo i to je nešto što treba mijenjati ovdje i svuda. Sve ovo što sam nabrojao, ovih pet točki iz kojih proizlaze ključni problemi osoba s invaliditetom u Hrvatskoj su zapravo i ključni problemi svih građana u Republici Hrvatskoj. I zakoni i neusklađenost i nekoordiniranost, sve su to ključni problemi svih građana Republike Hrvatske, ali problem ovdje je da je zbog tih problema nekim našim sugrađankama i sugrađanima onemogućena početna mogućnost da ostvare jednake šanse u društvu, a to je nedopustivo. Hvala.
Hvala i vama poštovani kolega. Imamo repliku poštovane zastupnice Đurđice Sumrak.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče Hrvatskog sabora. Uvaženi kolega, moram reći da se slažem sa vašom raspravom, ali željela sam još dodati nešto u vašoj raspravi, a vezano je na mogućnosti uključivanja osoba s invaliditetom u sve segmente društva o kojima ste govorili. Ja bih rekla jedan dio ovako, uzmimo sada politika, mi smo imali u prošlom sazivu dvije zastupnice ovdje koje su bile osobe s invaliditetom. Jedna je bila u vašoj koalicijskoj Vladi, jedna je bila kod nas u HDZ-u, međutim evo mi ove četiri godine nemamo nijednu zastupnicu koja je osoba s invaliditetom i naprosto zašto nema taj pristup, zašto se osobe ne mogu uključivati. Evo upravo i zbog toga danas gospođa koja prevodi ovaj znakovni jezik prevodi ga samo isključivo stoga jer danas ima izvješće pravobraniteljica osoba s invaliditetom. Međutim, sve osobe zanimaju zaista politički stavovi u našim strankama, sjednice Sabora, različite političke emisije, a to je naprosto nedostupno, pogotovo evo za 12 000 ljudi koji su gluhi i koji imaju probleme sa sluhom. Onda još ima jedna stvar. Recimo ograničavanje upisa u srednje škole, o tome je govorila upravo i pravobraniteljica a to su ti medicinski kriteriji. Pa zaista je nejasno tko se to usuđuje reći da jedna ajmo reći gluhonijema osoba ne može kvalitetno zamijesiti neki kolač, a vidjeli smo da postoje zaista programi i postoje izučeni slastičari. Tko je to tko može reći da jedna osoba koja je možda u nekom pomagalu, kolicima ili slično…
Hvala lijepa. Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Igor Kolman.
Zahvaljujem poštovani predsjedniče Sabora. Kolegice Sumrak, ja se slažem sa svime što ste rekli. Vrlo ću kratko odgovoriti. Meni se čini da je u temelju problema i to nije problem ni politike ni Hrvatskog sabora samo, to je zapravo problem društvene percepcije. Jer da se mnogim ljudima i nama povremeno napravimo i sami tu grešku, čini da je rješenje, da ono rješenje koje je dobro je ono koje vodi zapravo izolaciji, neuključivanju, da ljudima bude lakše, da ih ne gnjavimo pa … teško. To uopće nije. Dakle promjena stava mora biti sljedeća: svi moraju imati jednaku šansu da budu uključeni u sve aktivnosti društva, a mi kao jedna odgovorna, socijalna, liberalna, to je pitanje i slobode, to je pitanje i osobnih sloboda o čemu ja često ovdje govorim. Osobne slobode osoba s invaliditetom su ugrožene zbog te neravnopravnosti i nejednakosti. Dakle to mora biti u temeljnoj ideji, da ono što tražimo su jednake šanse, a ono što dajemo kao država je da svim našim sugrađankama i sugrađanima kojima iz nekog razloga su te jednake šanse teže dostupne, da mehanizmima koji su nam na raspolaganju tu razliku pokušamo kompenzirati. I u tom smislu onda i sve ovo što vi govorite apsolutno je na mjestu.
Moram reagirati jer nije invaliditet samo vidljiv, pa kolegice Sumrak možda ima zastupnika koji imaju invaliditet, samo nije vidljiv. … [[Upadica se ne razumije.]] Tu sam u pravu, da. Hvala lijepa. Poštovani zastupnik Branko Vukšić, replika.
Uvaženi kolega Kolman, nakon vaše rasprave recimo i da sam se prijavio odustao bih od rasprave jer mogu potpisati. U potpunosti se slažem s vašom raspravom. Naročito treba iz vaše rasprave podcrtati jednu činjenicu, a ona je zapravo vrlo loša, negativna za nas kao društvo, a to je neusklađenost mogućnosti usluga na čitavom teritoriju Republike Hrvatske. Ljudima je lakše sasvim sigurno u Gradu Zagrebu nego negdje drugdje jer Grad Zagreb stvarno iz godine u godinu se prilagođava osobama s invaliditetom, međutim zar je stvarno presudno za ljude s invaliditetom gdje žive. Zbog čega lokalna samouprava nema gospodina Hrga ne brine dovoljno i zašto im država u tome ne pomaže. Ono što ste govorili, govorili ste kao član vladajuće Kukuriku koalicije i sviđa mi se vaše konstruktivno upozorenje na more poteškoća s kojima se svakog dana suočavaju osobe sa invaliditetom i nadam se da će vaše riječi ući u uši onih koji obnašaju izvršnu vlast i koji zapravo najviše utječu na to da se problemi rješavaju ili ne rješavaju. I s vama se u potpunosti slažem treba pohvaliti izvješće pravobraniteljice i njezine napore.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Igor Kolman.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče Sabora. Uvaženi kolega Vukšić, ja se nadam također da će riječi odzvoniti tamo gdje trebaju odzvoniti. Ali isto tako jedan dio odgovornosti je i na nama. I kolegica Kosor je u svojem izlaganju rekla da mi govorimo i puni smo lijepih riječi i lijepih ideja, a onda to nekako zaboravljamo. A mi ovdje u ovom Saboru donosimo i proračun i razne zakone i raznim drugim situacijama se nalazimo u kojima možemo utjecati barem na proces donošenja odluka. I u tom smislu i ova izvješća bi trebala služiti zapravo kao stalna literatura nama svima ovdje na klupama da se uvijek iznova podsjećamo u našem cjelokupnom radu na to što su zapravo stvari koji su temeljni problemi ovog društva i ove države za koje bismo mi ipak trebali odgovarati u tom smislu da damo sve od sebe da ih mijenjamo. Drugi dio što se tiče neusklađenosti usluga i mogućnosti, ja mislim da je to ako biste me pitali da nabrojim pet ključnih problema Republike Hrvatske oko 4 bih se možda mogao razmišljati pa bi u nekoj kombinaciji nekih 4 bilo u nekoj nekih drugih. Ali neusklađenost, dramatična neusklađenost pristupu temeljnim uslugama je sigurno jedan problem koji bih uvijek nabrojao među 5 ključnih problema Republike Hrvatske. Nemoguće da ljudi budu diskriminirani u tako maloj zemlji. Cijelu Hrvatsku skup sa njezinim oblikom prijeđemo autom za 10 sati, skupa sa njezinim nezgodnim oblikom. Nemoguće je da u tako maloj zemlji netko tko živi u Vukovaru ili netko tko živi u Požegi ili netko tko živi u Dubrovniku i netko tko živi u Splitu nema iste uvjete samo zato jer živi u jednom od tih gradova, a posebno se to onda naravno odnosi i na osobe sa invaliditetom.
Hvala lijepa. Poštovana zastupnica Jadranka Kosor, replika.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Kolega Kolman, mislim da je suština vaše rasprave i zapravo bi trebala biti suština i cjelokupne naše rasprave danas o ovom izvješću ono što ste saželi u dvije riječi, a to su jednake šanse. Na temelju načela, svi različiti, a svi jednaki. Dakle, ali ne samo usklađivanje naših zakona sa temeljnim dokumentom i najvećim dokumentom o ljudskim pravima koji je evo kroz ova desetljeća donesen, nego i svijesti, temeljne političke svijesti jer govorim o političkoj svijesti zato što politička svijest onda određuje kako ćemo živjeti. Pa u tom kontekstu i ono što sam malo prije spomenula, ali vjerojatno me malo tko čuo da s obzirom da i mi koji govorimo moramo imati predsjedniče jednake šanse u Hrvatskome saboru za govoriti, jednake uvjete, barem to. U političkom prostoru se često čuju izjave koje su zapravo patronizirajuće kao što ste sami rekli, koje su pune sućuti, koje su pune velikoga razumijevanja. Ali onda to treba pretočiti i ono što se zove i unutarstranački i svaki drugi politički život. Pa kad ti kolega diskvalificira drugog političara izjavama da je autističan taj drugi, onda moraš glasno i jasno reći to je zapravo poruka autističnim osobama, to je poruka njihovim obiteljima. Jer vrijeđati drugog političara na taj način zapravo znači i vrijeđati sve osobe sa invaliditetom. To je ono što ja zovem svijest, a ona se može razvijati među ostalim i kroz medije. A pogledajte danas sve, pogledajte danas sve elektroničke medije i sve druge medije. Pogledajte koliko će ova rasprava zauzeti prostora. Sjetite se neke emisije i kontakt emisije, neke emisije u kojoj je sudjelovalo više sudionika u izravnom prijenosu koja je govorila na primjer o problemima o kojima govori gospođa pravobraniteljica. Ja se ne mogu sjetiti.
Hvala lijepa. Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Igor Kolman.
Zahvaljujem poštovani predsjedniče Hrvatskog sabora. Kolegice Kosor, vi ste apsolutno u pravu. Krenut ću od ovoga zadnjega. I televizijske emisije su na neki način geto. Dakle, ne razgovara se o mean stream televizijskim emisijama, o problemima osoba sa invaliditetom, nego i to je već nekako u nekom getu nekih sporednih termina, nekih emisija. Dakle, već tu kad krećemo zapravo cijela stvar je postavljena tako da ide na isključivanje umjesto da ide na uključivanje. A što se tiče jednakih šansi, vi znate da je temelj moje političke ideje je sloboda pojedinca i moje stranke. I meni se čini, ja o tome često govorim u Saburi, i meni se čini da su jednake šanse, početne jednake šanse u društvu su nešto bez čega slobode pojedinca nema. I u tom smislu nejednake šanse za osobe sa invaliditetom su u potpunoj suprotnosti sa onime što ja smatram najvećom vrednotom koju jedan demokratski i razvijeni politički sustav može u određenoj mjeri građanima jamčiti a to je osobna sloboda. I zato ja mislim da je to ključni problem kad se sve ovo svede zapravo onda na jednu stvar. Onda je taj problem jednakih šansi je zapravo ključ, ključ priče iz kojeg onda treba krenuti i u razmotavanje i u konkretne mjere i zakone i procedure i propise i službe i sve ono o čemu izvješće vrlo detaljno govori.
Poštovana zastupnica Sunčana Glavak, replika.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Kolega Kolman, iz svega ovog što ste rekli u ime kluba zapravo bismo mogli sažeti na jednu rečenicu deklarativnu kažemo jednaki, a zapravo tako nejednaki. Kada govorimo o osobama sa invaliditetom kojih ima više od milijardu ljudi u svijetu ili čine gotovo 12% populacije u Republici Hrvatskoj. Ono o čemu govorimo mi dva puta godišnje najčešće kad se čuje i nas zastupnike to je kada nam dolazi pravobraniteljica ovdje ili drugi datum je kada obilježavamo 3. prosinca, Svjetski dan osoba s invaliditetom. I tu naša priča, htjeli mi to priznati ili ne, najčešće završava. Vrlo rijetko uključujemo se i na nižim razinama kako bismo zapravo upoznali sve one probleme s kojima se osobe s invaliditetom susreću. Podsjetit ću još jednom dostupnost u prometu, arhitektonske barijere, neki gradovi uspješno su ih riješili, mogu reći evo na sjeveru Hrvatske to je dobro riješeno, međutim činjenica je da dostupnost na obrazovanje ili dostupnost na zapošljavanje jednostavno nije ista. Govorimo o jednakim šansama, govorimo o onome što bismo mi kao politika mogli učiniti a i sami ste rekli neke svoje osobe stavove pa se ja nadam da ćete evo i kao član vladajuće koalicije moći nešto učiniti već kod donošenja proračuna i imati prigode upotrijebiti taj politički alat koji je eto u vašim rukama. Dakle, nije dovoljno ovaj problem prepoznat po mom mišljenju na razini političkog djelovanja ili ako kažemo da smo ga prepoznali onda o njemu nismo glasno progovorili tamo gdje je to trebalo, a to je prije svega u usklađivanju zakona jednog sa drugim ili u osiguravanju financijskih sredstava kako bi te šanse postale doista jednake.
Hvala lijepa. Poštovana pravobraniteljica za osobe s invaliditetom, Anka Slonjšak. Izvolite.
Evo zahvaljujem. Evo htjela sam samo nadovezati se na ovaj komentar vezano za usluge, zapravo mi imamo dosta upita prema uredu na koji način se osobe mogu koje imaju, čiji su članovi obitelji i čiji su članovi djeca ili odrasle osobe preseliti u Grad Zagreb kako bi ovdje dobili uslugu koja je njima potrebna jer u svojoj sredini to ne mogu ostvariti. Ili me pitaju, s obzirom da Grad Zagreb ima odluku vezanu za stanove i za pristupačnost, kako da se presele iz svojih sredina u Grad Zagreb jer oni u svojim sredinama više ne mogu živjeti jer žive u mjestu blizu npr. gradu. Pa tako imamo neke obitelji gdje su roditelji samohrani sa odraslim osobama sa invaliditetom i gdje zapravo te osobe nemaju niti mogućnost dobiti fizikalnu terapiju, medicinsku njegu u kući. Zato što nema pružatelja usluga na tom području pa iz tog razloga npr. taj pružatelj usluga kaže preskupo mu je za platiti prijevoz tom njegovom djelatniku, a onda tamo Centar za socijalnu skrb ponudi i toj osobi kaže gledaj tvoja jedina mogućnost je da ideš u dom za starije i nemoćne ili u neku ustanovu jer ja tebi ne mogu na ovom području što drugo ponuditi a tvoj roditelj više je toliko nemoćan da ti ne može pomoći, uskoro će on biti osoba s invaliditetom. Kažem, to je nedaleko Zagreba, to je blizu grada Samobora. Imamo situaciju gdje su se roditelji preselili u Grad Zagreb da bi dobila njihova djeca, odnosno dijete da bi dobilo podršku na Goljaku. I to dijete se preselilo tu, odnosno ta obitelj. Desilo se da je tom djetetu nakon godinu dana ukinuta ta usluga. Kud sad ta obitelj? Promijenila je mjesto stanovanja, promijenila je posao, neki nisu roditelji, dvoje roditelja nije ni dobilo posao ovdje. A desilo se da je nakon godinu dana ta usluga ukinuta tom djetetu. Tako da imamo situacije koje doista u stvarnosti pokazuju kolika je težina ovoga problema. Osim toga željela sam se samo malo referirati ali ne znam jel ovdje još ima, nema, e to je gospođa Murganić, vezano za status roditelja njegovatelja i reći da on nije ukinut ovim novim Zakonom o socijalnoj skrbi nego nije proširen krug osoba koje mogu biti njegovatelji. Tako da ono što sam naglasila na početku mnoge osobe, odrasle osobe koje žive u obiteljima sa svojim supruzima, suprugama ne mogu dobiti mogućnost ostvarivanja ovog prava pa tako izostaje ta podrška koja je bitna da bi oni imali njegu u svom vlastitom domu. Što se tiče stipendija, u zakonu kada smo mi pisali ovo izvješće bilo je, i još uvijek je navedeno, da se stipendije uvrštavaju kao prihod vezano za ukidanje prava na osobnu invalidninu, odnosno umanjivanje za onaj iznos kolika je stipendija. Međutim, nakon toga i nakon naravno pritisaka svih onih kojih se to tiče ove godine je došao naputak u kojem se zapravo navodi da se to odnosi na one stipendije koje znači uvrštavaju se one kada se radi da stipendira npr. neko dijete odnosno nekog učenika ili nekog studenta neka tvrtka ili netko tko traži zapravo. Znači, opet je tu napravljena razlika u tim stipendijama znači za one koji će sutra biti zaposleni nakon tog fakulteta ili oni koji se stipendiraju radi svoje izvrsnosti i zapravo motiviranosti ili zbog toga što su i u sustavu socijalne skrbi itd. Tako da tu je isto napravljeno sad kao bolje, međutim opet za jednu samo manju grupaciju. Htjela bih još iskoristiti vezano za medije i reći da mi svakim danom možemo vidjeti da se sve više prikazuju i filmovi i neke edukativne emisije kako bi se prikazala specifičnost osoba sa invaliditetom, život u obiteljima itd., prati se sport osoba s invaliditetom. Međutim, ono što je i rečeno konvencija jasno govori da ne samo u specijaliziranim emisijama već u svim emisijama je potrebno. Jer osobe s invaliditetom su dio ovog društva, građani kao i svi drugi i nas isto zanima kako ćemo sutra platiti neke određene troškove, i mene zanima kako će biti to razvrstavanje smeća jer sutra ne znam osobe s invaliditetom koriste kao i ja neka pomagala odnosno neke potrepštine koje će morati biti razvrstavane. Pa možda zbog toga ćemo imati i plaćanje skupljeg smeća nego možda neki drugi. I mene isto zanima kao i sve druge, znači neki problemi ovog društva. I kao takvi mislim da imamo što reći samo nam treba pružiti priliku.
Hvala lijepa. Nastavljamo sa pojedinačnom raspravom zastupnika u trajanju od 10 minuta. Na redu je poštovani zastupnik Domagoj Hajduković.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče, uvažena pravobraniteljice za osobe s invaliditetom, zamjenice, poštovane suradnice, kolegice i kolege. Moja rasprava će biti vrlo slična onoj kakvu sam imao i prošle godine, što nažalost pokazuje da se problemi osoba sa invaliditetom ne mijenjaju puno, odnosno da možemo reći da pomaka ima, hvala Bogu da ih ima, ali da nisu dovoljni i da problemi koji more tu skupinu ljudi unutar našeg društva i dalje ostaju kakvi jesu. Ono što bih htio istaknuti i ističem kad god raspravljamo o pučkim pravobraniteljima odnosno tim ustanovama je to da ljudi često ne shvaćaju čemu pravobranitelj zapravo služi. Sreća je to što kod pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom to najčešće nije tako, odnosno u puno manjoj mjeri je nego što se s time recimo suočava pučka pravobraniteljica, kojoj se čak javljaju građani sa molbama da se ponište pravomoćne presude itd. itd. Budući da već imamo specijalizirane pravobranitelje problemi s kojima se vi susrećete, a bili smo u kontaktu u međuvremenu i kroz Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina i na nekim konkretnim problemima, su puno konkretniji i puno fokusiraniji nego one s kojima se bavi pučka pravobraniteljica. Zato smo se u ostalom i odlučili na ustanovu posebnog pravobranitelja za osobe sa invaliditetom jer smo detektirali osobe sa invaliditetom kao posebno ugroženu skupinu unutar našega društva, to smo isto učinili i sa djecom, sa ravnopravnošću spolova kao vrijednosti koja nam je izuzetno bitna i naravno imao i pučku pravobraniteljicu. Dakle, osobe sa invaliditetom su skupina unutar našeg društva koja je ugrožena, koja zaslužuje našu pažnju i našu pomoć. Dakle, kao što sam rekao problemi osoba sa invaliditetom, ja bih ih podijelio u pet skupina, nisam ih svrstavao prema rekao bih vrijednosti odnosno težini, nego pet glavnih problema koji su zapravo jednako pravni odnosno na isti način utječu na osobe sa invaliditetom. To su nažalost isti problemi o kojima sam pričao i prošle godine, o kojima ću vjerojatno pričati i nagodinu, ali to je naša stvarnost. Prije svega to je socijalna skrb, odnosno dostupnost socijalne skrbi, o tome je već puno rečeno pa se ja onda ne bih zadržavao. Druga stvar je također pristupačnost također nešto o čemu se već raspravilo, o čemu se, gdje se najviše može i napraviti i vjerujem da se u ovom segmentu upravo i najviše radi jer mnoge jedinice lokalne samouprave puno ulažu kako bi svi javni objekti bili dostupni osobama sa invaliditetom isto kao što to radi i državne institucije. Pa čak postoje propisi, dakle da nove zgrade koje se grade moraju imati pristupne rampe i slično. Nažalost svjedoci smo toga da u građevinskoj struci najčešće nije tako iako je isprojektirano, to su neke montažne rampe koje se onda nakon što dobiju potrebne dozvole demontiraju i sele na druge objekte. Nadam se da tome nećemo više svjedočit. Treći problem je stanovanje, dakle i o tome je bilo puno rečeno, ne bih se tu zadržavao. Ja bih se zadržao na zadnja dva problema koja sam spomenuo, to je mobilnost i isključenost. Dakle, govorimo o mobilnosti unutar mjesta u kojemu osoba stanuje, ali unutar Republike Hrvatske. Neke jedinice lokalne samouprave, neke gradove i općine to rješavaju kvalitetnije, neki rješavaju lošije. Nemamo nekog unificirano, standardiziranog rješenja za cijelu državu. Tako mogu izdvojiti primjer moga grada, Grada Osijeka gdje postoji vozilo za prijevoz osoba sa invaliditetom u vlasništvu gradskog prijevoznog poduzeća, dakle javnog komunalnog poduzeća koje se bavi prijevozom. I osoba sa invaliditetom ukoliko ima potrebu negdje otići, dakle ima potrebu za javnim prijevozom može se javiti u spomenutu firmu, zatražiti prijevoz, te također zatražiti i u određeno vrijeme da taj isti prijevoz je vrati kući. Međutim, Osijek je tu možda bolji primjer, imamo nažalost i puno lošijih primjera, zadržat ću se samo u mojoj županiji. Recimo u cijeloj Baranji gotovo nemate, nije institucionalno riješen prijevoz, odnosno mobilnost osoba sa invaliditetom te se to rješava kroz druge poglede a to je aktivizam, udruge, volonteri koji pomažu osobama sa invaliditetom. I tu dolazimo do petog problema, a to je isključenost, isključenost koju osobe doživljavaju upravo zbog problema koje sam naveo. Znači mnoge institucije su im nedostupne, mnogi javni prostori su im nedostupni, imaju problema sa stanovanjem, imaju problema sa primanjima, dakle imaju slaba primanja itd. itd. Kako riješiti i isključenost? Po meni kroz dva načina, prije svega kroz edukaciju. Opet dozvolite mi da, to je moja profesionalna deformacija, dolazim iz obrazovnog sektora, i vjerujem da osobe sa invaliditetom itekako trebaju biti uključene u redovitu nastavu. Vjerujte mi i djeca koja odrastaju u okruženju uz osobu sa invaliditetom imaju posebni, drugačiji senzibilitet prema istima. Primjerice, u jednoj osnovnoj školi u Vukovaru kada sam radio imali smo jednog dečka u kolicima. Nećete vjerovati da se njegov razred otimao za to tko će mu pomoći, ko će ga odvesti u drugu učionicu, tko će mu pospremiti knjige. Jedna izuzetan primjer kako djeca kada ih se pravilno usmjeri mogu svoju energiju vrlo pozitivno iskoristiti kako bi toj osobi pomogli. Ja vjerujem da će ta djeca jednog dana kada odrastu, kada vide kao prolaznici osobu sa invaliditetom uvijek stati, pomoći, da im to neće biti nešto strano. Dakle, taj dječak, tu smo pričali, mislim da je kolegica Kosor upravo govorila o tome, nije tražio sažaljenje, nije ga ni dobio, ali znate šta je dobio? Dobio je uključenost, dobio je osjećaj da pripada tom razredu, dobio je njihovu pomoć, ali pomoć koju ne daju kao nekom kome pomoć treba nego kao nekome kome je žele dati kao nekom ko im je ravnopravan. I to je velika razlika. Druga stvar je deinstitulizacija, imamo sam prilike obići korisnike, znači ovakvoga smještaja, deinstituliziranog, koji su bili izuzetno oduševljeni istim, koji su govorili da se osjećaju korisno, da su u ustanovama često se osjećali nekorisnima, da su se osjećali isključenima u jednom drugom smislu. Jer te osobe vjerujte mi su ispunjene rješavajući svakodnevne probleme, male probleme, organizirajući si sami svoj život bez da ovise o nekim javnim kuhinjama, dakle o rasporedu nekih institucija itd. itd. Dakle, jedno izuzetno iskustvo koje bih preporučio svakom zastupniku koji to može, idite, obiđite takve zajednice, vidite kako ti ljudi ljude i vidite kako oni itekako mogu biti uključeni u svoju zajednicu i kao dobri susjedi, i kao neko ko vodi kućanstvo. Puno toga je spomenuto i s tim ću završiti o tome da naš sustav, prije svega socijalna skrb i često je manjkav, odnosno često ne prepoznaje ili dobro ne rješava određene probleme osoba sa invaliditetom. Ali općenito kada govorimo o socijalnom sustavu, proučavao sam ih nekoliko u EU, mislim da tu nemate sretnog rješenja koje može biti takvo da možemo reći da je odlično i je zadovoljavajuće za sve njegove potencijalne korisnike. Ovdje vidim rješenje u nečemu što se zove socijalno poduzetništvo i što na zapadu itekako hvata korijen. Što je socijalno poduzetništvo? To su udruge, civilna društva, pojedinci, negdje čak i firme, ovisi u kakvim oblicima koje popunjavaju tu rupu koju formalni socijalni sustav ne može popuniti. Dakle, imamo primjer recimo, ne bih to baš nazvao socijalnim poduzetništvom kao takvim, ali dakle u Baranji koju sam spomenuo gdje nema institucionalno riješenog prijevoza osoba sa invaliditetom, to radi jedna udruga. Nažalost udruga koja nema stalna primanja, koja se ne može osloniti na to, dakle na neku jaču sigurnost, ali udruga koja funkcionira i koja tim osobama na području Baranje pomaže. Nažalost moram reći da članovi udruge su uglavnom roditelji, braća, sestre, supružnici osoba sa invaliditetom. Mislim da je potrebno javnost puno više senzibilizirati na ovaj problem, a govorio sam i kako. Dakle, jedan od njih je edukacija, dakle vjerujem da će takva udruga u Vukovaru imati puno potencijalnih članova jednoga dana kada ovi učenici o kojima sam govorio postanu punoljetni pa možda čak i prije. Dakle, da sumiran. Iznio sam neke probleme koje mislim da su bitni. Nažalost, oni su manje ili više isti kao što su bili i prošlih godina. Naravno ja se pridružujem i zahvali i čestitkama i pučkoj pravobraniteljici, pardon, pravobraniteljici za osobe sa invaliditetom i njezinim suradnicama koje rade odličan posao i nadam se da će ga i dalje raditi u suradnji i sa nama, koliko možemo pomoći te svakako pozivam sve kolegice i kolege da podrže ovo izvješće. Hvala.
Imamo repliku poštovane zastupnice Jadranke Kosor.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Poštovani kolega, spominjali ste mobilnost pa ste me ponukali jer o tome sam htjela i ja nešto govoriti, međutim nije bilo prilike u onim uvjetima da o tome nešto kažem. Ali vezano, problem mobilnosti vezan za problem svijesti o kojem je većina kolegica i kolega govorila i jednakih šansi i jednakih mogućnosti. Dakle, ja bih samo htjela spomenuti, evo ja mislim, gospođe s kojima dugo surađujem, koje sjede tu ispred nas, znaju vjerojatno o čemu govorim. Dakle, mi smo davno donijeli recimo Zakon o kretanju uz pomoć pasa vodiča za slijepe osobe. Ne tako davno dogodila su se dva slučaja, jedan u Zagrebu gdje je predsjednica udruge, vrlo poznata, dakle poznata je osoba koja je puno napravila, pokušavala ući u tramvaj sa psom vodičem, imala je velike neprilike. Dakle, osoba koju su sasvim sigurno u tom tramvaju mogle prepoznati barem dvije, tri osobe i znati da se radi o osobi koja se bori za prava slijepih osoba da se mogu kretati uz pomoć psa vodiča. Pas vodič znači ono što, za što se zauzimamo, a to je sloboda, život kakav želim. Jednako tako jedna osoba, isto tako vrlo vrijedan aktivista iz Karlovca, doslovce je istjeran iz vlaka jer je ušao uz pomoć psa vodiča. I jedan primjer koji sam čula nedavno, dakle u avion jedan koji je letio iz Zagreba u Dubrovnik se trebala ukrcati uz sve ostale jedna osoba s invaliditetom, avion nije kasnio nego se samo čekalo da se svi putnici ukrcaju i da bi onda i ta osoba ušla, naravno uz pomoć osoba u pratnji. Jedna gospođa, dosta je poznata u javnosti, ali neću joj sada iznositi ime jer je ovdje nema pa ne može ništa o tome reći, je rekla za što čekamo, čeka se da se ukrca ta osoba. Ponavljam avion nije kasnio, a gospođa je rekla kad je vidjela o čemu se radi, pa mogla je ta osoba sa invaliditetom ići i drugim avionom. Mogla je ići i drugim avionom…
Vrijeme je isteklo kolegice i to puno. Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Domagoj Hajduković.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Kolegice Kosor, apsolutno se slažem sa vama. Ovo su zapravo žalosne priče, ali to je upravo na tragu onoga o čemu sam govorio. Onog trena kada promijenimo svijest o ovom problemu, onda nam neće biti potrebni zakoni, onda će ljudi sami znati što treba učiniti, znati da tim ljudima treba omogućiti uključenost, prije svega uključenost. I zato kad ovim mališanima, kada sam pričao ovom razredu, onog dana kada oni budu odrasli građani, kada budu putovali u tom avionu, vlaku ili tramvaju, mislim da se to neće dešavati. Hvala.
Nastavljamo sa raspravom. Poštovana zastupnica Tatjana Šimac-Bonačić, njena rasprava.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Gospođo pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom sa suradnicima, prihvaćam naravno i podržavam ovo vaše izvješće koje služi naravno u zaštitu praćenja i promicanja prava i interesa osoba sa invaliditetom, a naravno i svima daje jednu sliku, sliku stanja. Ja ću se zapravo u svojoj diskusiji osvrnuti samo na zdravstvenu zaštitu. U području zdravstvene zaštite u samom izvješću bilježe se teške dostupnosti svih potrebnih zdravstvenih usluga jer liječenje i rehabilitacija naravno da iziskuje sve veće troškove koje mogli smo čuti i do sada, a osobe sa invaliditetom vrlo teško mogu sebi priuštiti. Također se u izvješću navode problemi liječenja i rehabilitacija osoba sa mentalnim oštećenjima, odnosno duševnim smetnjama pa bi se i tu osvrnula na taj problem. Kada govorimo o nedostupnosti osoba sa invaliditetom, ova nedostupnost pogađa više njih upravo zbog njihove veće usmjerenosti na zdravstveni sustav jer kao što znate takve osobe koriste zdravstveni sustav ne samo učestalo već i kontinuirano. Na usluge u bolnicama nažalost takvo je stanje da se dugo čeka, neke zdravstvene usluge se čak i ne mogu ostvariti na teret zdravstvenog osiguranja, pa vidimo u izvješću da se ortopedska pomagala moraju nadoplaćivati, isto tako vrlo često i potrošni materijal kupovati što naročito pogađa osobe s invaliditetom. Što se tiče dostupnosti zdravstvenih usluga potrebnih osobama sa invaliditetom moram ovdje naglasiti da su oni prevencija daljnjeg invaliditeta i to uvijek moramo imati na umu kada govorimo o osobama sa invaliditetom. Iz pritužbi koje navodite, navodi se također problem u razvoju tzv. psihijatrije u zajednici, uz unapređenje kvalitete zdravstvene zaštite za osobe sa duševnim smetnjama u smjeru izvanbolničkog liječenja odnosno rehabilitaciji. Mislim da svatko onaj tko je radio na tom problemu odnosno koji je osvijestio taj problem je svjestan da to ne može raditi udruga, da se to ne može ostaviti samo na civilnom društvu i ne može samo raditi lokalna samouprava. Prema tome to mora biti inicijativa iz vertikale odnosno povezanost iz vertikale. Kada bi i infrastrukturno lokalno imali prostor, imali opremu onda opet nam se javlja problem kadra za osobe s invaliditetom. A ovdje treba isto tako spomenuti da uvijek imamo desetljećima ogroman višak kadra na nekakvom Ekonomskom i drugim fakultetima koji nažalost rade sada i za vrlo niske poslove, a zadnje desetljeće liječnika je svake godine manje, nema otvaranja novih mjesta za to. Možda kada govorimo o ovim stvarima možda postoji jedan određeni prostor unutar sustava da se može nešto napraviti u smislu unapređenja protokola, u smislu odnosa prema osoba, na tim odnosima možemo raditi, ali to je jedan mali prostor. Zbog ovakvih problema nepostojanja izvanbolničkog sustava liječenja ili slaboga i usluga u zajednici koja bi predstavljala potporu samostalnom življenju i funkcioniranju te nedostatka rehabilitacije,naravno da dolazi do višestrukih hospitalizacija, do socijalnog isključenja, do stigmatizacije, izolacije itd. što predstavlja daljnju potrebu osoba sa invaliditetom. Iz izvješća bi se dalje osvrnuli na nužnost unapređenja i razvoja rane intervencije i habilitacije djece sa neurorazvojnim i motoričkim smetnjama. Zašto kažem habitaciju? Zato šta ta djeca oni njih ne rehabilitiramo nego u ovom slučaju učimo nove vještine i znanja koja oni nisu nikao imali. Naime, kada slušate te roditelje i kada znate primjere oko nas posljedica je da su roditelji često prepušteni samo sebi i kažu moje dijete nikamo ne spada. To je dojam koji prate takve roditelje s takvom djecom. Zbog toga smatram da je potrebno uložiti daljnje napore radi međusobnog povezivanja sustava i zdravstva, obrazovanja i socijalne skrbi s ciljem razvoja sustavne rane intervencije jer roditeljima bi bilo sigurno idealno da ima jedna vrat, jedan ključ, jedna vrata odnosno jednu informaciju. Međutim to su neki idealni uvjeti koji ne možemo ali moramo težiti k boljitku. Kada pitate struku onda za ranu intervenciju kaže se da treba intervenirati do tri godine, da treba uključiti roditelje uvijek u savjetodavni rad jer sva neurorizična djeca moraju biti praćena u biti cijeloga života od tima stručnjaka imora se pratiti na jednak način i jezični, govorni odnosno jezično-govorni, motorika, senzorički razvoj itd. jer se nažalost najčešće se i vidi prvo zaostajanje u motoričkom razvoju. Prema tome, ponavljam ovdje treba dalje raditi na jačanju međusektorske suradnje na načinu timske suradnje. Jer što se događa? Vrlo često poslije u adolescenciji se pitamo što se dogodilo, međutim u anamnezi od početka bi se trebalo znati kuda se ide, ali negdje se falilo na nekakvom segmentu. Zato zagovaram međusektorsku suradnju odnosno timski rad za takvu djecu. Ja poznam jednog dječaka koji se rodio sa otpusnom dijagnozom visoko neurorizičnog djeteta sa smetnjama adaptacije. Obavljeno je vještačenje i roditelji su samoinicijativno išli na neurorazvojne vježbe na Goljak itd. i kada slušate priču takvih roditelja onda vidimo da sustavno nismo riješili da tu zakazujemo i mislim da takvim roditeljima treba itekako pomoći jer uvijek njima, danas je to petogodišnje dijete dječak i uvijek ostaje sumnja samih roditelja da li sam dobro napravio, da li sam na vrijeme išao i moramo se kao sustav pitati da li dovoljno radimo, da li smo na vrijeme napravili. Zašto to kažem? Zato što je jako bitno, što ranije prepoznamo imamo manje invaliditeta odnosno veće sposobnosti. Na taj način štedimo, na taj način iz tih ušteda možemo ulagati u nove usluge, možemo ulagati u novu struku koja nam je jako potrebna kod takve djece. Prema tome, medicinska dijagnoza, takva djeca imaju medicinsku dijagnozu međutim oni idu u socijalne usluge. Prema tome, to ne možemo odvojiti, ne možemo reći samo da socijala brine o tome nego moramo raditi ponovno na tom timskom radu. U budućnosti što očekujemo? Očekujemo manje ljudi sa većom stopom invalidnosti. Znači oni koji jesu oni zapravo, nama je cilj da budu što manje invalidni, odnosno da im ostaje što više mogućnosti da mogu funkcionirati. Jer sa poteškoćama se može nositi ali sa diskriminacijom sigurno ne. Evo gospođo pravobraniteljice naravno da podržavam dalje vaš rad, vaš rad i vaših suradnika jer mislim da dobro radite svoj posao. Hvala lijepa.
Hvala i vama poštovana kolegice zastupnice. Poštovani zastupnik Marijan Škvarić.
Hvala lijepa, gospodine predsjedniče Sabora, poštovana pravobraniteljice sa suradnicama, poštovani kolegice i kolege zastupnici. Pa kada se pročita i analizira ovo izvješće i ne samo ovaj sažetak nego i ovaj cjeloviti dio onda prije svega možemo konstatirati jednu stvar da odnos prema osobama sa invaliditetom ovisi o brojnim faktorima. I tu je navedeno, te faktore možemo podijeliti jel to ovisi o političkim socijalnim, kulturnim i ekonomskim faktorima. A također iz ovog izvješća a iz povijesti možemo nažalost definirati da se je tijekom povijesti i takav stav prema osobama sa invaliditetom provodio i to nažalost segregacijska praksa i to razdvajanje ljudi na osnovu različitih kriterija a koje se u načelima kose sa načelima ljudskih prava i sloboda. Takva praksa da se osobama sa invaliditetom može pomoći u odvojenom okruženju, izoliranom od ostatka društva dodatno je pospješilo socijalnu stigmu, odbojnost, klasifikacije i na toleranciju. Većinom osobe sa invaliditetom nakon ovih stvari kada ih pitate što im je najveći problem onda ipak iskazuju da je to u ovom trenutku vrlo loša osobna financijska situacija te nezadovoljstvo odnosnom države prema njima, odnosno mogućnost ili nemogućnost ravnopravnosti sudjelovanja u društvu a posebice se to odnosi na mogućnost obrazovanja i zapošljavanja. Naravno onda je na nama zadatak da preko hrvatskih zakona i ovog Sabora definiramo pretpostavke da te osobe sudjeluju u društvenom životu sa jednakim mogućnostima i pravima svih građana. E sada kako to ostvariti i preko ovog izvješća i tokom ove rasprave tu se otvaraju nekoliko modaliteta koja bi htjeli da napravimo. Ali ti modaliteti, pojedinačno bih naveo da je to jedan modalitet milosrđa pa budimo samilosni prema tim ljudima. To je i modalitet, modul medicinski pa možemo nešto medicinski samo i popraviti, ispraviti pa je i to rješenje. To je socijalni moment pa ajmo ih uključiti ipak u naš rad ostalih ljudi pa ćemo postići određeni rezultat ili model utemeljen na pravima dajmo im zakonska prava pa ćemo onda i s time riješiti. Takav pojedinačni modaliteti sigurno nisu dobro rješenje nego moramo gledati da u tom dijelu objedinimo. Jedan citat bih pročitao da je osnovna poruka je da invalidnost ne znači ništa loše već znači odgovornost zajednice za pobjedu u bici koja ne smije biti individualna već bitka cijele zajednice. E sada kada govorimo o praktički bitkama onda kao gradonačelnik moram posebno istaknuti a to je da ta bitka mora prvo početi i odnos u temeljnoj razini, u našim općinama i gradovima. Jer razumljivo mi možda i previše … [[Govornik s ne razumije.]] da nam netko dođe iz Zagreba, iz vlasti, iz negdje drugdje, da nam riješi naše osnovne probleme. Pa tu je prije svega zadatak nas, poznajemo se i razgovor sa tim ljudima i među nama možemo naći najbolja rješenja. Ali kao da govorimo o tom dijelu pa koje su onda i naše osnovne ingerencije kao gradovi i općine. Tu su dvije osnovne stvari koje možemo napraviti a to je prije svega pristupačnosti i pristupanje stanovanja a također i predškolski odgoj. To je ono što sam rekao naših gradskih proračuna i naših sredstava možemo direktno ugraditi u naše … [[Govornik se ne razumije.]] Pa evo tu mogu reći i primjer je od ove prakse da zaista pristupačnost i pristupačno stanovanje na način da moramo riješiti i riješili smo sve one barijere, fizičke barijere, nogostupi i ceste da to bude u jednoj razini. Ono što je naravno posebno naglašeno da sve ustanove koje jesu moraju imati pristup znači preko rampi. Posebno reći da jedan osnovni centralni objekt to je Dom kulture koji je … [[Govornik se ne razumije.]] području kojega smo financirani iz fondova Europske unije. Posebno smo vodili računa da ima prije svega knjižnica da bude u razini sa … [[Govornik se ne razumije.]] koji su itekako pristupačni osobama sa invaliditetom, da imaju lift, da također imaju i sanitarne čvorove sve ono što smo davno prije o tome vodili računa. I tu nas nije prisiljavao onda zakon, još nije bio na snazi o pristupu invaliditeta nego je ono šta smo razgovarali sa našim ljudima, građanima koji su tu kraj nas, koji žive s nama u svakom slučaju. Drugo što bih htio isto reći oko predškolskog odgoja, da, zaista je u tom dijelu, to je naša ingerencija i evo grad Lepoglava ima već napravljeni kompletni projekt sa građevinskom dozvolom gdje ne samo da smo i naš postojeći vrtić trebali prilagoditi novim pedagoškim standardima koji su u skladu sa Europskom unijom nego i zaista smo uvidjeli da postoje i prostorije i mogućnost rada ali i da dalje u tom dijelu financiramo, da imamo pedagoga, psiholog i logopeda. Kojega smo i … [[Govornik se ne razumije.]] logopeda financirali iz proračuna da može raditi sa takvom djecom. Ono što nemamo direktnog dijela ali možemo a to je osnovnoškolsko obrazovanje, srednjoškolsko i visokoškolsko obrazovanje, rekao sam da zaista i mogućnost obrazovanja i ono što ima i statistika da jako malo broj naročito žena, osoba sa invaliditetom ima škole. Da prije svega u osnovnoškolskom obrazovanju isto u našim tim školama ima mogućnost pedagoga, psihologa, logopeda. Kod osnovnoškolskog obrazovanja isto možemo reći da ove godine sa tim projektom smo od jednih tih škola dobili sredstva od Ministarstva branitelja gdje sada ćemo napraviti i dizalo za osobe sa invaliditetom. Znači svake godine smo si postavili zadatak da jednu stvar koju smo detektirali moramo napraviti u tom dijelu. Kod visokoškolskog obrazovanja smo vidjeli najbolji poticaji su stipendije koje iz ovog dijela, iz ove rasprave i meni je pomoglo da ćemo to ugraditi u našu odluku da obvezno osobe s invaliditetom za visokoškolsko ili srednjoškolsko obrazovanje će obavezno stipendiju, bez drugih kriterija. Bilo tko se javi dobit će stipendiju od našega grada. Kod zapošljavanja i rada ono što grad može pomoći to su javni radovi i zaista smo dali zadatak, a također i zapošljavanje bez zasnivanja radnog odnosa. U svakoj grupi već nekoliko godina koliko imamo obavezno su osobe s invaliditetom. Tražili smo … razgovarali s njima i ponudili smo im zaista rad, kako u gradskoj upravi tako i u domu kulture i ostalim mjestima u skladu s njihovim mogućnostima. Da ne govorim o neovisnom življenju i životu u zajednici, sudjelovanje u političkom javnom životu i sudjelovanje u kulturnom životu, rekreaciji, razonodi i sportu. Ako govorimo o sudjelovanju u političkom životu mogu zaista reći evo moj prijašnji zamjenik gradonačelnika je bila osoba sa invaliditetom. Znači može se itekako i zaista u radu te osobe smo te mnoge stvari uključili u naše odluke i izdvojili sredstva. I sad kad govorimo o tim sredstvima rekao sam na početku da odnos ovisi o brojnim faktorima, tu bih prije svega rekao ipak političkim i ekonomskim. Političkim zato što sve te odluke ovise o čelnom čovjeku, ako on to ne želi neće se sigurno to napraviti. Budimo realni, uz sve želje, zahtjeve, dopise i ostale stvari znači mora biti politička želja, a naravno treba i sredstva. Sredstva uvijek kada god govorimo neće biti dovoljno, uvijek će ih trebati još više, ali imamo tu tri izvora sredstava. To su prije svega izvorni proračunski prihodi, drugo je da se mogu koristiti i resorna ministarstva i naravno fondovi Europske unije. Primjer grada Lepoglave, iskoristili smo i koristimo sva tri stupa za poboljšanje uvjeta života osobe s invaliditetom. Ali dao bih konkretan prijedlog, da zaista nam ne treba možda previše … o toj političkoj volji jer evo i slučaj kod mene da u stvarima koje su zakonski već definirane, to je recimo moramo izdvajati 5% za vatrogasce, 0,7% za Crveni križ, civilnu zaštitu i ostale stvari, da uvedemo i obavezno izdvajanje sredstava za osobe s invaliditetom iz više razloga. U ovoj analizi imamo oko 1% osoba s invaliditetom u našoj sredini, u našem društvu. To je ipak jedna snaga i ako bi ušlo to u zakonsku proceduru onda bi mogli svi na istim odnosima …. To je recimo 0,5%, nije puno, ali je opet sad ono pitanje a šta sa tim sredstvima. Ja predlažem da se u tom dijelu u koordinaciji i sa resornim ministarstvo ima, vama gospođo pravobraniteljice, da napravimo jednu analizu postojećeg stanja, da također predložimo i mjere za poboljšanje i te akcijski plan provedbe, da to budu sredstva koja će se objedinjavati na višoj razini. Zašto? Događa mi se sada danas da dobivamo zamolbe ne samo od svoga grada nego i svih općina, gradova … gradonačelnik će više pomoći, ima više razumijevanja, to je teško. Kome šta dati, kako što dati, nego treba planirati na godišnjoj razini što inače trebamo po zakonskoj osnovi da ta sredstva izdvojimo i da onda zajedno preko jedne koordinacije tih udruga mogu ta sredstva koja imamo, koja smo izdvojili, kvalitetno raspolagali. To će biti namjenska sredstva. Ona to zaista … o vama, u miješanje politike i svega ostaloga. Na kraju krajeva, evo zaključak, želja nam je da životni put osoba s invaliditetom prođe što bezbolnije, što manje trauma i da nastave svoj život živjeti mirno i sretno, a da najveće granice koje … bude što prije riješeno jer ove riječi koje smo danas rekli neka nam zazvone u glavama. Hvala lijepo.
Zahvaljujem poštovani predsjedniče. Kolega Škvarić, govorili ste o tome što lokalne jedinice, zajednice mogu učiniti da poboljšaju život osoba s invaliditetom i tu ponajviše vrijedi ona poznata maksima koja se često govori i koristi ekologiji: misli globalno, djeluj lokalno. Jer zaista svaki problem je zapravo lokalni problem, muči određenu osobu, određenog pojedinca na određenom mjestu i ti problemi se onda moraju rješavati i ne smiju se skrivati iza nekakvih zakonskih obaveza ili neobaveza, izbjegavanje tih zakonskih obveza. Ono što svi moramo imati u svojim srcima i u svojim mislima to je da svojim sugrađanima moramo pomagati svaki dan, svaki dan i svaki dan i od toga nikad ne smijemo odustati. Ono što je zabrinjavajuće i u izvješću pravobraniteljice je da se smanjuje broj udruga koje djeluju na lokalnoj razini i koje su usmjerene na pomaganje u specifičnim problemima, pojedinim skupinama osoba s invaliditetom i to u svakom slučaju nije dobro. Nije dobro da gradovi i općine režu zapravo na udrugama svoje proračune i da na taj način spašavaju nekakve proračunske minuse, a s druge strane da povećavaju na izdacima za reprezentaciju ili ne daj Bože neke druge sadržaje. I zato su te udruge važne jer one upravo nadomješćuju ono što zakoni i zakonska rješenja ne mogu sagledati onako u globalu. I evo pohvalna je i vaša jedinica lokalne samouprave za sva nastojanja koja u suradnji sa udrugama nastojite zapravo poboljšati uvjete života vaših sugrađana prije svega i to je za svaku pohvalu. Isto tako i u mojoj sredini i u mnogim drugim sredinama i to je put kojim trebamo ići svaki dan, svaki dan i svaki dan.
Hvala lijepa. Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Marijan Škvarić.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa evo uvaženi kolega vama ne treba puno reći. Zaista i vama pohvale jer evo i vi kao lokalni čelnik, gradonačelnik grada Ludbrega itekako znate što i kako treba pomoći, naročito vaša Udruga Sunce koja je jedna od najkvalitetnijih udruga koja prije svega koristi i sredstva fondova Europske unije i sve to ulaže u ravnomjerni razvoj i pomoć osobama s invaliditetom, naravno uz vašu pomoć i sredstava vašeg gradskog proračuna. Ali ste dobro rekli, možda je problem taj dio fluktuacije udruga da se osnivaju i više nego što bi trebalo, a one nemaju onaj kapacitet, kapacitet pravi koji bi trebao da onaj osobni interes i interes cijelog njihovih udruge bude na ravnomjeran način i na kvalitetan način realizirani. I tu ono što sam rekao bi trebalo napraviti možda veće koordinacije tih udruga sa zajedničkim stavom. Jer evo samo jedan dio, otvara nam se zaista mogućnost tih fondova EU. To tko ne zna, mi imamo iskustva. Evo zaista ih koristimo, te fondove je jako težak i mukotrpan posao i pojedinačno ne mogu one ostvariti ništa i naročito ne bez pomoći gradova i općina. Da se napravi jedna koordinacija sa zajedničkim interesima uz našu pomoć iz ovih sredstava koje sam rekao ako bi to uspjeli napraviti mislim da bi itekako nam se onda poznalo u tom dijelu da uložimo u opću korist evo svih građana, a posebno evo osoba sa invaliditetom. Hvala lijepo.
Poštovani zastupnik Branko Hrg, replika.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Ovo se sad pretvorilo na lokalnu raspravu na državnoj razini. Pa evo, poštovani kolega rečenica da, nešto kao da često puta lokalni čelnici čekaju da im netko iz Zagreba dođe riješiti probleme me je ponukala da vam se javim za repliku. Ne čekaju lokalni čelnici po mojem skromnom mišljenju da im netko iz Zagreba dođe riješiti probleme, nego lokalni čelnici pokušavaju rješavati probleme u svojim sredinama grebući po vratima u Zagrebu po razno raznim ministarstvima ne sada ovu godinu, prošlu godinu, pretprošlu nego sve ove godine. Jer živimo u jednoj užasno centraliziranoj državi i nemamo sustavno riješena pitanja i praktički stvorene uvjete da se oni rješavaju u svakoj jedinici lokalne samouprave, u svakom selu, u svakom gradu. Nama se zbog toga što u Zagrebu nije, znači riješen sustav događa diskriminacija na terenu. I prisutna teritorijalna diskriminacija osoba sa invaliditetom je dnevno prisutna. Jer neke općine jednostavno ne mogu zadovoljiti potrebe koje im se nalažu, nameću uz svu dobru volju i jednostavno moraju čekati da im netko dođe to pomoći raditi. Druga je stvar u gradovima i kod vas i kod kolege Bilića i kod mene, još u nekim drugim gradovima koji to vjerojatno mogu ako ima malo senzibiliteta može se to pripomoći. Ali na žalost mi imamo jednu diskriminaciju koja nije uvjetovana političkom voljom lokalnih čelnika, nego time što nije riješeno sustavom. Ako bi se izdvajala sredstva, nisam vas razumio da li mislite na sredstva iz proračuna lokalne samouprave ili za decentralizirana sredstva.
Da, lokalna stvar može biti također povijesna. Pa odgovor na repliku poštovani zastupnik Marijan Škvarić.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa slažemo se s jednim dijelom, a to je da centralizacija treba biti u većem obimu i to već govorimo, a ne godinu dana, dvije. To već govorimo 20 godina, jer smo zaista u visokom stupnju centralizirana država. Ali decentralizacija odgovornosti ne može biti, financijskim dijelom da. Ali tu treba vidjeti isto na koji način. Ono što ste rekli da je jedini bio rezultat da se dobivaju sredstva na način da se grebu po vratima ministarstava. Da, bilo je to prije. Ja osam godina isto sam morao na žalost ne kucati, nego grebati po tim vratima i osam godina baš ništa nisam mogao postići. I to je čak možda i dobro, jer umjesto sredstava koja su bila onda podijeljena šakom i kapom pogodnostima to moramo priznati jer sam osam godina bio sudionik tome sam počeo raditi programe i projekte. I danas kucam na vrata ministarstva i nudim kompletne programe i projekte sa građevinskom dozvolom, sa svim onim stvarima koje trebam. Možda zato što sam inženjer pa sam se tako i naučio, ne filozofiram, niti pametujem, nego znamo što treba napraviti. I u ovom trenutku isto dajemo baš tu rješenja da sredstva koja se isto bi trebala izdvajati i troše mnogo na te stvari i naročito lokalne jedinice koje nemaju kapaciteta ako ima dva, tri zaposlena teško moći imati i senzibilitet i prepoznati sve te probleme koje ima na svojoj lokalnoj razini, pa uključivši i probleme osoba sa invaliditetom, da ta sredstva koja bi ipak trebao izdvojiti onda upravlja na jednoj drugoj razini oni koji to najbolje znaju. I treba biti prije svega efikasan, e onda iza toga stoje i rezultati. Hvala lijepa.
Poštovana zastupnica Jadranka Kosor, replika.
Hvala lijepa. E pa sad još jedno iskustvo oko ovoga globalno lokalno, odnosno lokalno državno. Kao ministrica obitelji, ali i branitelja u ministarstvu sam potaknula zajedno sa svojim suradnicima projekt "Pristupačna Hrvatska". Dakle, to je bio projekt koji je prije svega morao osigurati, a to smo učinili u Vladi sredstva za pristupačnost onim najvažnijim objektima koji su se danas spominjali. I tu moram reći da su iskustva bila takva da su se neki na lokalnoj razini odazivali, ali neki nisu. Znači prema nekima smo morali ići doslovce ih nagovarajući, a neki su bili odmah spremni za suradnju s projektima. Dakle, tu su, sasvim sigurna je istina negdje na sredini. I kad Zagreb kao što ste rekli dolazi i želi doći nekada nema odjeka na lokalnoj razini što sve ovisi naravno o profilu čelnih osoba gradonačelnika, načelnika, župana i o njihovoj istinskoj, stvarnoj volji da se nešto u tom smislu napravi. I drugo, da i o mogućnostima naravno samo ako država nudi neka sredstva onda naravno mislim da treba naići na neku vrstu odjeka. I drugo što ste spominjali ono što se često puta naznačilo i u ovoj raspravi, a to je da na neki način često čujemo zapravo riječi koje bi trebale značiti da bi trebali biti samilosni prema osobama sa invaliditetom. Tu se slažem s vama. Ne samilost i ovom prigodom apeliram, a često se puta događa da i političari krivo upotrebljavaju termine. Ne osobe s posebnim potrebama govoreći o invalidima, nego jer osobe s posebnim potrebama ne postoje. Svi imamo iste potrebe za zrakom, za hranom i za normalnim životom.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Marijan Škvarić.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Evo, zaista hvalevrijedna je ova akcija koju ste vi zaista pokrenuli, taj projekt pristupačnosti invalidnim osobama. To je zaista puno pomoglo da su se te mnoge barijere, znači te fizičke barijere u tom dijelu Hrvatske riješile. Ali ono što ste rekli da ste morali neke zvati da se u to uključe, ima jedan problem, ja isto razgovaram sa svojim kolegama, problem je u tome da potpore s te razine su na način da se ne daje u cjelokupnom iznosu koliko to realno košta nego se daje u određenom postotku. I lift u nekoj općini koja ima proračun od 500 tisuća kuna, milijun ili dva milijuna kuna košta isto kao što recimo u Gradu Zagrebu koji ima 6 milijardi proračun, a svi imaju iste uvjete nažalost. Tako da lift koji košta ako idete na jednu razinu oko 150 do 200 tisuća kuna većinom je 50% na neki način sufinanciran i onda nekome baš tih 100 tisuća kuna nije jednostavno dati ako mu netko drugi da 100 tisuća kuna. A istovremeno taj isti lift dobije netko tko ima svoj proračun od 40 do 50 milijuna kuna pa opet ima isti način financiranja. Tu sam zato rekao da bi trebalo malo napraviti jednu analizu potreba, realnih potreba jer tamo netko tko ne može dati i ima manji fiskalni prihod, mogućnost njemu treba u cijelosti financirati jednu takvu rampu, jedan takav lift ili nekakav drugi sadržaj koji njemu treba. A netko tko ima ipak sredstva 40, 50 ili više milijuna kuna ako taj ne može gradonačelnik iz svog proračuna izdvojiti da se to napravi bez potpora onda zaista ne znam o čemu danas ovdje razgovaramo. I zaista to treba malo drugačiji pristup napraviti i analizu i puno toga se, iz malih sredstava nije jednostavno ali može se puno toga napraviti. Hvala lijepa.
Poštovana zastupnica Branka Juričev-Martinčev, replika.
Hvala lijepo. Pa kolega Škvariću očito ste potakli sve nas čelnike jedinica lokalne samouprave da progovorimo nešto na tu temu i da u biti apeliramo na sve kolege koji to još nisu ili u mogućnosti napraviti ili možda su uspavani da se prijavljuju na projekte koje raspisuju i programe koje raspisuju ministarstva. Ja bih ovom prilikom istakla i pohvalila projekte koje je prethodna Vlada započela. Istina 2008. godine je prvi ugovor potpisao grad Vodice sa Ministarstvom branitelja za nabavku dizala u gradskoj knjižnici pa zatim u veleučilištu, evo sada dobivamo zahvaljujući sredstvima Zavoda za rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom u gradskoj upravi. Ministarstvo turizma već godinama raspisuje natječaj tzv. "Korak više". Zahvaljujući tome imamo tri prilazne rampe za ulaz u more što je velika stvar ne samo za naše građane osobe s invaliditetom već i za goste. Zatim, aqua lift je sada u fazi nabavke i evo još jedanput i pohvale prethodnoj Vladi koja je to započela, ova naravno i nastavila, a i apel našim kolegama da se prijavljuju na ove programe. Hvala.
Hvala lijepa. Nastavljamo sa pojedinačnom raspravom. Poštovana zastupnica Ada Damjanac.
Zahvaljujem predsjedniče Hrvatskog sabora, uvažena pravobraniteljice za osobe s invaliditetom sa suradnicama, kolegice i kolege. Puno je toga danas rečeno i očito je da ima puno problema. Nažalost, nećemo ih riješiti danas ali je dobro da govorimo o njima, da senzibiliziramo problem i da konačno radimo na njegovom rješavanju ne samo danas već svaki dan. Mogla bih se uključiti sa kolegama u raspravu što se čini u jedinici lokalne samouprave u mojoj jedinici ali neću. Neću ni ulaziti u cijelo izvješće jer je vrlo široko. Zadržat ću se samo na jednom segmentu, a to je odgoj i obrazovanje i govoriti ću sada kao učitelj sa dugogodišnjim radnim iskustvom u želji da dam svoj doprinos u rješavanju barem jednog malog problema ili da potaknem njegovo rješavanje. U području predškolskog odgoja prema podacima Ministarstva znanosti, obrazovanja i sporta u školskoj godini 2013/2014. uključeno je 5972 djece sa teškoćama u razvoju, što je porast u odnosu na prethodnu godinu. U osnovnim školama u redovite programe integrirano je 16 464 djece, dok je 2269 njih uključeno u osnovne škole sa posebnim programom. Integracija učenika u predškolskom odgoju i osnovnoj školi i još donekle i funkcionira, ali ona je sve manja za učenike srednjoškolske dobi, a da ne govorimo o studentima na fakultetu. Učenicima s posebnim potrebama često je potrebna specifična podrška u savladavanju odgojno-obrazovnih sadržaja i zbog toga je potrebno uključiti u rad asistente u nastavi i stručnu podršku učiteljima. No nažalost, još uvijek nema pravilnika koji bi regulirao osnovnoškolsko obrazovanje djece sa teškoćama u razvoju. Donošenje pravilnika ne bi trebalo samo osiguravati inkluziju ili pristup redovnim školama već i pružanje supporta ili podrške kako učenicima s teškoćama u razvoju tako i učiteljima. Najbolji način i najveći rezultati mogu se postići upravo uključivanjem asistenata u nastavi ali da to ne bi bilo kratkoročno mora se predvidjeti način financiranja asistenta u nastavi, njihovu ulogu i ovlaštenja. Zasada je još uvijek to dobrim dijelom prepušteno samo učiteljima koji se educiraju, samoeduciraju i ulažu ogromne napore pri radu sa djecom sa teškoćama u razvoju. Svako dijete ima pravo na odgoj i obrazovanje u sredini svojih vršnjaka. Stoga bi asistent mogao biti podrška učeniku s posebnim potrebama, podrška učitelju, podrška nastavnom planu i programu i podrška školi. Podrška učeniku s posebnim potrebama značila bi poticanje njegovog sudjelovanja u socijalnim i odgojno obrazovnim procesima u školi. Omogućavanje da postane neovisan u učenju u što većoj mjeri i postizanje što boljih dostignuća. Prateći rad asistenata u drugim zemljama mogu zaključiti da asistenti u nastavi je uključen u direktan rad za učenika, ali ne umjesto učenika. Asistent pomažući učeniku s posebnim potrebama u individualnom radu, u grupnom radu pomaže i cijeloj skupini. Asistent u nastavi blisko surađuje s učiteljem ako se radi o razrednoj nastavi ili sa više učitelja ako se radi o predmetnoj nastavi. Izravno sudjeluje sa učiteljem u kreiranju nastavnog plana, individualno za svakog pojedinog učenika sa posebnim odgojno obrazovnim potrebama. Mi već sad u osnovnim školama u redovnim odjeljenjima, odnosno svakom odjeljenju imamo od 2 do 5 učenika sa posebnim potrebama. Uključivanjem asistenata u nastavne programe osnovnih škola doprinijelo bi se primjerenijoj socijalnoj integraciji, uspješnijem školskom uspjehu učenika, promijenjenim stavovima drugih učenika, prihvaćanje različitosti i emocionalnu sigurnost pojedinca i grupe. Kolega Hajduković je govorio o pozitivnim primjerima integracije djece, mogu i ja to potvrditi. Moji bivši učenici Draško, Goran, Erik, Ivan, Petar da ih ne nabrajam, bili su uključeni, integrirani u redovno školovanje i danas su to već odrasle osobe koje su uz veliki trud i zalaganje njih samih, njihovih roditelja i učitelja postali ravnopravni članovi zajednice koji danas svojim specifičnim sposobnostima oplemenjuju, uveseljavaju, usrećuju i raduju. Pitam se da su imali asistente još u nastavi sigurno su mogli postići još mnogo više, mnogo lakše i mnogo bezbolnije. Djeci, invalidima nije dovoljno maknuti građevinske barijere, ali ne samo djeci invalidima nego svim invalidima ili osobama s invaliditetom, potrebno im je maknuti socijalne, emocionalne i psihološke barijere. Ako uključimo asistente u nastavi sigurno da ćemo pomoći našim, našoj djeci. Pružimo im priliku i osigurajmo im uvjet da žive jedna normalan život. A vama uvažena pravobraniteljice hvala za sve što radite i još mnogo, mnogo uspjeha uz našu svu podršku. Hvala lijepa.
Hvala i vama poštovana kolegice. Poštovana zastupnica Jadranka Kosor ima repliku.
A evo morala sam se javiti, jer sam prije manje od 10 minuta upravo o tome govorila. Dakle, o činjenici da nije dobro i nije poželjno, i mislim da može i gospođa pravobraniteljica o tome nešto kazati. Da osobe sa invaliditetom nazivamo osobama s posebnim potrebama zato što su njihove potrebe za zrakom, za slobodom, za hranom, za zapošljavanjem, za školovanjem apsolutno iste i nisu posebne i vjerujem da, i evo još jedanput tu moju primjedbu nećete ni na koji način shvatiti kao zlonamjernu, nego kao nastojanje da upravo zbog prihvaćanja konvencije o pravima osoba s invaliditetom kao temeljnim dokumentom koje moramo implementirati u zakone, da ujednačimo tu praksu i da uvijek idemo korak dalje u provođenju Ustava i Zakona o suzbijanju diskriminacije Hvala.
Odgovor na repliku poštovana zastupnica Ada Damjanac.
Zahvaljujem se kolegice Kosor. Apsolutno nije mi bila namjera evo tako izrazit se, nego jednostavno lapsus u pisanju i pripremanju. I nakon svih ovih danas govora koji su rečeni, jednostavno mi je to ostalo ovako. Prihvaćam potpuno ovo što ste rekli, apsolutno.
Poštovani zastupnik Stjepan Milinković, replika.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Pa kolegice Damjanac, pozorno sam pratio vašu raspravu i rekli ste da nećete se doticati ove problematike što se tiče jedinica lokalne samouprave o čemu je bilo dosta riječi i svi su ukazali na određene teškoće, naravno na želju da poprave stanje u tom dijelu. Ali ste indirektno, dotakli ste jedno vrlo važno pitanje koje se tiče baš jedinica lokalne samouprave vrlo važno i mislim da je to bitno. Dakle, djeca sa teškoćama u razvoju poglavito u predškolskom odgoju. Mi svi i ajmo reći u svome poslu brinemo kako da stvorimo dovoljno kapaciteta za smještaj u predškolske ustanove. I sada mnoge čelnike jedinica boli glava kako će to riješiti. Naravno u tim okolnostima nesporno je da asistenti, da asistenti imaju ono sve što ste vi rekli, nemam u tom dijelu što dodati sigurno da je dobro. I naravno da nam je i želja isto tako i smjestiti svu djecu i uspijevamo, ali su, da uspijevamo koliko toliko. Ali naravno djeca s teškoćama u razvoju dakle broj moramo onaj poštivat koliko može biti, koliko može biti kapacitirano u tom dijelu, i dijete sa teškoćama u razvoju mislim da 4, u razini 4 dakle zahtjeva. I u tom dijelu se susrećemo sa velikim problemima. Uz najbolju volju, uz najbolju želju prije svega da izgradimo te potrebite kapacitete, a sada u ovom vremenu sa smještajem djece i poglavito djece sa teškoćama u razvoju koje zahtijevaju ove posebne standarde o kojima ste vi govorili i asistente i sve ostalo. I onda dolazimo u teškoće da smjestimo i naravno inspekcije, i kontrole i potencijalne rizike kažnjavanja od ravnatelja do jedinica lokalne samouprave. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Imali ste repliku? … [[Upadica se ne čuje.]] Imate odgovor, pa dignite kad traje replika, molim lijepo. Izvolite.
Zahvaljujem se. Sigurno da je to u ingerenciji jedinica lokalne samouprave, pa sigurno da je u odjeljenju gdje se nalazi dijete sa invaliditetom da je smanjen broj ostale djece jer se tom djetetu treba posvetiti daleko više pažnje i težak je rad. Kad budu asistenti i u predškolskom odgoju i u školama onda će se moći i normalno odrađivat. Ali evo ja ću vam dati prijedlog, s obzirom da ni jedna jedinica lokalne samouprave nema sredstava, nema novaca za otvaranje novih kapaciteta, novih vrtića poslužite se mojim primjerom, mi smo izdvojili iz proračuna donaciju, jednokratnu donaciju osobi koja će otvoriti privatni vrtić i na taj način, dakle za nabavku opreme i na taj način smo eto povećali kapacitete tako da, evo i jedan od primjera kako se to može napraviti.
Hvala lijepa. Iscrpili smo listu prijavljenih za raspravu i replike i odgovore na repliku. Ne znam da li će poštovana pravobraniteljica za osobe sa invaliditetom završno nešto reći? Da, hoće, ali evo i ja ću se uključiti na način da predlažem pravobraniteljici za osobe sa invaliditetom da sljedeće izvješće za Hrvatski sabor naslovi Izvješće pravobraniteljice o odnosima društvene zajednice, bilo lokalne, bilo državne prema osobama sa invaliditetom jer to više odgovara i sadržaju i raspravama nego da raspravljamo o radu pravobraniteljice. Izvolite, poštovana pravobraniteljice, završno.
Poštovani predsjedniče Sabora zahvaljujem na preporuci, nastojat ćemo ju uvažiti. Ja bih prvo, možda ne bih sad konkretno išla na ovo što ste sve skupa izložili, ali svakako ću se i na to referirati, ali željela bih reći da nedavno sam ovdje organizirala jednu, što je bila gospođa Sumrak i gospođa Sobol i predsjednik Sabora nazočni u suradnji sa američkim veleposlanstvom, taj dan je bila zapravo smotra djece s teškoćama u srednjim obrazovanjima, srednjih strukovnih obrazovanja. Bilo je organizirano ove godine 14. po redu u Centru za odgoj i obrazovanje Dubrava i zapravo sam iskoristila mogućnost što sam pravobraniteljica i što mogu utjecati na način da ta djeca imaju priliku i doći u Sabor i vidjeti kako Sabor funkcionira, ali istovremeno i održati jednu predstavu koju su održali i pozivam sve one koji mogu u svojim gradovima, u svojim odgojno-obrazovnim ustanovama, gdje god mogu zapravo da koriste jednu mladu skupinu koja se zove skupine različitih oštećenja koje zapravo kroz svoju predstavu od 20 minuta prikažu što je to što muči osobe sa invaliditetom i kako je to živjeti u koži osobe koja ima neku vrstu oštećenja, odnosno posljedično invaliditeta i kako je to živjeti u Hrvatskoj. Nažalost nije vas bilo puno, to je bio ponedjeljak popodne, ja nisam mogla to drugačije organizirati jer je ovisilo, zato što su dolazili iz različitih dijelova Hrvatske, međutim bilo je doista lijepo, oni su se osjećali ugodno, jedno njima posve novo iskustvo i zapravo pozivam vas da koristite takve mogućnosti, da educirate svoje suradnike, možda dodatno sebe, ali isto tako i sredine i sve one koji bi trebali čuti kako i na koji način osobe sa invaliditetom žive u Hrvatskoj. Što se tiče ove rasprave danas, meni je drago da smo inicirali ovakve rasprave između čelnika gradskih vlasti jer mislim da je to jako bitno pa i na ovom mjestu da se čujete, ali vjerujem i vi imate svoje udruge gradova ili gradonačelnika i župana i vjerujem da i tamo možete iskoristiti … jednu od sjednica i pozabaviti se pitanjima osoba sa invaliditetom, a ne samo svojim pitanjima, svojim pod navodnicima jer osobe s invaliditetom su dio vaših sredina i iskoristite te mogućnosti i na taj način iskoristite i ove preporuke koje je gospodin iz grada Lepoglave, ovdje zastupnik, naglasio. Kako bi ih što bolje poboljšali, naravno predložite sve ono što je na korist osoba s invaliditetom ured će naravno podržati i još dodatno ojačati svojim preporukama. S obzirom da se ovdje govorilo sada na kraju vezano za usluge i za odgoj i obrazovanje, željela bih reći, još dodati zapravo da nije svakom djetetu potreban asistent u nastavi. To se treba gledati prema individualnim potrebama i treba gledati različite oblike podrške koja je potrebna svakom djetetu, no što njemu treba. Ni jedno oštećenje nije isto i ni u jednom oštećenju ni jedno dijete nije isto pa tako ni odrasla osoba i na taj način svaku procjenu podrške, neovisno da li govorimo o obrazovanju, o odgoju, o zdravstvenoj situaciji ili o sutra zapošljavanju i radu, svugdje se treba gledati individualno, procjenjivati i zapravo je jako bitan ovaj Zakon o jedinstvenom tijelu vještačenja i sutra to tijelo vještačenja koje mora procjenjivati sve ono što će biti toj osobi potrebno da bi se ona uključila u različite sustave, odnosno da joj sustav osigura kroz različita prava. U tom dijelu još bih se nadodala i rekla da vezano što se tiče obrazovanja, mi danas imamo situaciju da obrazovanje ne prati podrške, odnosno ne prati potrebe tržišta rada. Pa tako i dio koji govorimo o stručnom kadru, znači ovo što smo govorili za usluge ranije intervencije, mi imamo mnoge sredine u kojima nema zaposlenih niti logopeda niti radnih terapeuta niti nekih profila koji znamo da u gradu Zagrebu se školuju i znamo da ih ima jer su izašli iz tih visokih škola, viših škola, visokih fakulteta i slično, a kad pitamo zašto nemate, nema stručnog kadra. Pa gdje je nestao taj stručni kadar? U gradu Zagrebu vidimo da se oni rade, da oni zapošljavaju se na mjesta koja uopće nisu iz njihovog kadra, dakle njihovog profila za što su završili škole nego radni terapeuti rade kao medicinske sestre iz onog što su završili u srednjoj školi, logopedi rade na nekim drugim mjestima, rehabilitatori da ne pričam, itd. Znači to je cijeli niz problema koji zapravo veže obrazovanje, a time onda i podršku. I ono što je najgore, što sve češće dobivamo upit, da imamo fizioterapeute koji nisu dovoljno educirani za rad sa djecom s teškoćama, znači da imamo situacije da ne mogu svi sebi platiti nekakvu … ili nekakav … koji koštaju po 10, 14, 15 tisuća kuna i to ako ne plati tvrtka za koju ta osoba radi, ta osoba tijekom školovanja to ne može platiti, niti može kasnije ako joj to netko ne sufinancira. I onda dobivamo situaciju da su roditelji nezadovoljni i i da kažu da njihovo dijete nije dovoljno izrehabilitirano tijekom ili perioda tinejdžerstva ili u ranijem djetinjstvu. Stoga to obrazovanje se veže i na stručni kadar, a posebno na dio kada govorimo o osobama s invaliditetom jer evo ja sam jučer dala upozorenje na HINA-u opet Ministarstvo znanosti, obrazovanja i sporta imenovalo je Povjerenstvo za izradu jedinstvenog popisa zdravstvenih kontraindikacija. Pa tako kažu da zašto bi osobe sa gluhoćom ili težom nagluhosti ili s teškoćama govora prema tom dokumentu one ne bi mogle raditi gotovo nijedan posao, niti ekonomiste, niti fotografa, niti dizajnera ne bi mogli biti slastičari. Mislim, po čemu osoba s oštećenjem sluha, a da znamo da danas imamo profesore, umjetnike imamo liječnike, stomatologe, imamo razne profesije kojima nije upitno kineziologe, gospođa radi u Suvagu profesorica kineziologije itd. Znači postavlja se pitanje dokle, mislim dokle mi moramo govoriti da je prošlo vrijeme i to ono prošlo svršeno vrijeme da osobe s invaliditetom ne mogu raditi i baviti se zanimanjima kao i sve druge, ali naravno sukladno njihovim sposobnostima i mogućnostima. Ali to ne može procjenjivati samo liječnici, mi se vraćamo ponovno na medicinski model. Konvencija je donesena i stupila na snagu 2008. od tada stalno govorimo dali smo vama saborskim zastupnicima ovdje podijelili smo prije dvije godine skoro što je konvencije. Udruge, savezi, krovne organizacije stalno govore o konvenciji, spominjemo ju, ja pozivam da ljudi pročitaju ako ne razumiju neka pitaju ali da se ne rade ovakve situacije i da se radi jedno ovakvo povjerenstvo koje će danas sutra tisućama mladih zatvoriti mogućnosti za obrazovanje i zapošljavanje na otvorenom tržištu rada, a onda uslijed svega toga i njihovim obiteljima. Što se tiče zdravstvenih usluga u Hrvatskoj potrebno je osigurati jednaku dostupnost na svim razinama. Mi ne možemo danas očekivati i doživljavati da osobe zbog liječenja rana dolaze u Zagreb umjesto da ostaju u svojim sredinama i da njihove bolnice to preuzmu i da dolaze tu praktički umrijeti zbog toga što imaju dekubitus. U 21.stoljeću jednostavno to je nešto strašno. I stoga treba jednostavno napraviti analizu gdje se šta radi i da se naprave edukacije i potpore jer ako netko ide liječiti urološke probleme ne može zbog toga dobiti ranu na stražnjici. Mislim to je strašno nešto. Osim toga, direktna sam jer drugačije ne znam kako više razgovarati jer sam stvarno ogorčena već. Podrška udrugama je nužna jer kažem one su preuzele, rade, trude se, neke od njih nisu dobili osiguravanje različitih trogodišnjih programa kroz nacionalnu zakladu, kroz ministarstva. Kako će funkcionirati, vrijeme će pokazati ali ono što znamo doista se mnogi od njih gase. I što se tiče pristupačnosti, željela bih reći da imamo situaciju sada na otoku Krku da se radi plaća u kojoj ne provodi nadzor kako ste stavlja i kakva je to dizalica koja se stavlja u more odnosno da li će ona uopće moći osigurati premještaj tih osoba u more. Ako lokalne zajednice izdvajaju tolika sredstva za to pa onda treba i taj nadzor provoditi i tijekom izrade i nakon izrade. Pa ne može se desiti da se uloži 100, 200, 500 tisuća kuna, a da osoba s invaliditetom sutra ne može na tu dizalicu se spustiti u more ili ne može ući u lift ili ne znam potrošena sredstva a da nitko to neće uopće iskontrolirati. Mislim taj nadzor konstantno izostaje. I ono što mi kažemo evo sada smo u izradi izvješća u sjeni, Državno izvješće o konvenciji o pravima osoba s invaliditetom je bilo 2011.godine, mi sada izrađujemo izvješće u sjeni jer će doći sljedeće godine 2015.pitanja iz odbora iz Ženeve na RH što je Hrvatska poduzela i bit će rasprava o našem državnom izvješću. Kada pitaš kako to mi i dalje govorimo nepristupačno ovo, nepristupačno ono, a država kaže odnosno ministarstvo kaže pa mi prema inspekcijama vidimo da nepravilnosti uopće nisu utvrđene. Kao da mi pričamo i kao da mi to ne živimo i kao da neke laži govorimo konstantno. Tako da je tu jedan veliki raskorak između onoga što stvarno u svakodnevnici je i onog što se stvarno i provodi. I evo željela bih reći da je danas upravo dan kada sam ja prije 6 godina dala u ovom prostoru prisegu kao prva pravobraniteljica i imenovanjem tada mene dobile su osobe s invaliditetom mogućnost da se njihov glas čuje u društvu i da znaju tko je na njihovoj strani i onda kada su razne institucije protiv njih zato jer nemaju novaca, nemaju znanja ili ne znaju kako s njima razgovarati. Procjenjuju i dalje njihove nedostatke i ocjenjuju ono što ne mogu, a zaboravljaju da se radi o ljudskim bićima koja trebaju imati ista ljudska prava kao i drugi. Stalno govorimo o problemima građana čija je ekonomska moć toliko mala da se pitanja koja se tiču njihovih života nikada ne mogu nametnut kao tema kojom bi se društvo bavilo. U razdoblju koje je pred nama želja mi je ostvariti mnoge započete inicijative gdje očekujem podršku i suradnju i odgovornost svih institucija, javnosti i samih osoba s invaliditetom, jedino sa kojima ovo ured može poboljšati njihovu svakodnevnicu. Stoga pozivam sve vas da pročitate i one dijelove izvješća, ne samo ovog nego i prijašnjeg koji se ne tiču samo ovog o čemu smo danas govorili jer smo ovdje danas samo dotaknuli neke od tema i neke od zakona, a znamo da je Zakon o zaštiti osoba s duševnim smetnjama itd. Zakon o znakovnom jeziku uskoro će doći isto tako u proceduru itd. da razmatramo i da usvajamo preporuke i dobra rješenja i da svakom promjenom vlasti ne idemo iz početka nego da usvojimo ono što je dobro i da to dobro dalje razvijamo, a ono što je dobro pokušamo eliminirati čim prije. I želja bih još jedan apel za kraj reći vezano za stanovništvo poplavljenih područja. Naime, na području Slavonije ima osoba koje žive koje su sada razmještene još uvijek i koje pitanje kada će se vratiti u svoje domove. Neke od njih živjeli su u opremljenim i prilagođenim prostorima, znači ne samo u smislu ortopedskih pomagala i slično nego u niskim, znači da mogu lako ući u kuće, da mogu imati opremljene elektromotorne krevete i slično i u tom dijelu očekujem vašu podršku i da se angažirate. I moram reći da jedino u Gunji postoji jedna udruga koja se zove Zvjezdica koja provodi trogodišnji program Ministarstva socijalne politike i mladih vezano za poludnevni dnevni boravak gdje su korisnici mladi i djeca sa invaliditetom, provode i druge usluge, asistente i tako dalje. I nažalost njihov prostor je u potpunosti poplavljen jer je bio u zgradi od općine. I bili su potpuno novi opremljeni prostori su tek 2007. počeli s radom. Stoga pozivam vas i ovom prilikom ako znate nekog tko može na bilo koji način pomoći da se i toj udruzi pomogne da se čim prije vrati u funkciju na korist onih zbog kojih je i na tom mjestu. Evo, hvala lijepo svima još jednom.
Hvala i vama. Imamo replike na vaše izlaganje, završno. Poštovana zastupnica Gordana Sobol.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Pa ustvari gospođo pravobraniteljice u svojoj replici samo sam htjela još dodatno možda dati više kao informaciju nastavno na taj događaj koji ste spomenuli koji smo neki od nas imali prilike i vidjeti, dakle predstavu djece sa poteškoćama u razvoju ovdje u dvorani Centar dole. I isto nam je osobno žao što se izuzetno premali broj zastupnika i zastupnica odazvao. Međutim, htjela bih reći da se sa tog susreta ustvari nakon viđenja te predstave rodila zamisao. I moram reći da mislim ostvarili smo kontakte i ima jedna zamisao, ja vjerujem da će ona biti poduprijeta i od predsjedništva Sabora da ta djeca u jesenskom zasjedanju Sabora dođu u ovu zgradu ali ne da oni pozovu zastupnike da dođu ih gledati nego da oni dođu u ovu dvoranu. Jer je vrlo lako prilagoditi, njima ne treba puno prostora, ovaj prostor i da ta predstava bude izvedena u ovoj dvorani i ja vjerujem, sigurna sam da stvarno zaslužuje da što više zastupnika i zastupnica tu predstavu vidi. Evo znam da predsjednik Sabora kima glavom ali ja mislim da se to da izvesti, potrebno je samo malo, malo dobre volje da u tijeku redovnom zasjedanja napravimo pauzu od pola stava, to je sasvim dovoljno da se ta predstava odgleda. Evo i naravno sva podrška vama kao pravobraniteljici. Zahvaljuje.
Hvala lijepa. Poštovani zastupnik Branko Hrg, replika.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Kao prvo čestitam 6.-tu obljetnicu. I sigurno se je u tih 6 godina puno napravilo za osobe sa invaliditetom. Ja bih rekao ovako da ste vi u svom završnom izlaganju stvari samo potvrdili da se u Hrvatskoj vodi jedna stihijska briga o osobama sa invaliditetom. I da je definitivno nužno sustavno rješavati probleme osoba sa invaliditetom. I tu vas ja molim, nemojte samo predlagati, inzistirajte na tome. Vi imate tu ipak najveću snagu kao takva. Dok god se to ne riješi imati ćemo i dalje diskriminirajuće stvari, imati ćemo različite pristupe, imati ćemo razno razna snalaženja po lokalnim sredinama. A kada govorimo o lokalnim sredinama, to moramo ovdje reći, dakle govorimo zato što se tamo odvija život. Tamo su ljudi, tamo oni žive, tamo oni stanuju. I jednostavno mora se prestati događati to da svatko se snalazi na svoj način nego da sustav odredi što, kako, na koji način, s kojim sredstvima i obavezama treba tko rješavati, napraviti da svaka osoba sa invaliditetom ima iste uvjete života.
Poštovana zastupnica Jadranka Kosor, replika.
Gospodine predsjedniče, poštovana gospođo pravobraniteljice. Pa i ja sam ponukana vašom konstatacijom da je upravo na današnji dan 6 godina vašeg izbora i vašeg uspješnog rada na čelu ureda. I evo dozvolite i neku malu osobnu, neko malo osobno sjećanje, ja sam tada kao potpredsjednica Vlade i kao ministrica vas upravo predložila, bili ste moj izbor i drago mi je što je to bilo prihvaćeno. Moram reći i danas jer mislim da je to važno ponavljati uz dosta skepse i u javnosti i u političkim krugovima skepse, mogu otvoreno govoriti, zbog toga što se znalo da ste vi osoba s teškim invaliditetom. I bilo je skepse u smislu može li osoba koja se mora boriti svakodnevno sa predrasudama i preprekama uspješno obavljati taj posao. I vi ste to dokazali. I mislim da je vaš izbor bio ne samo nešto važno i dobro za osobe sa invaliditetom i promicanje prava osoba sa invaliditetom nego općenito za promicanje temeljnih ljudskih prava. To je bio važan događaj za promicanje prava svakoga čovjeka. Ja vam zahvaljujem i želim vam i dalje puno uspjeha u radu i da budete jednako tako i kritični i pravedni ali da što je više gdje god možete iznosite ove pojedinačne primjere iz stvarnoga života. Mislim da takvi primjeri mnoge ljude ipak osvijeste do kraja. Hvala vam.
S time da je to bio vaš prijedlog a izbor Sabora Republike Hrvatske i to bez skepse. Hvala lijepa. Hvala i vama poštovana pravobraniteljice. Time smo zaključili raspravu. Glasovati ćemo kada se steknu za to uvjeti. Zastati ćemo sa plenarnim zasjedanjem jedan tjedan, to ne znači da saborski zastupnici nemaju obveza, ima materijala znate već puno u klupama. Zato i najavljujem da ćemo početi sa plenarnim zasjedanjem 2. srpnja sa: a) Prijedlogom Godišnjeg izvještaja o izvršenju Državnog proračuna Republike Hrvatske za 2013. godinu. b) Prijedlog Godišnjeg izvještaja o primjeni fiskalnih pravila za 2013. godinu. Izvješće Državnog ureda za reviziju o obavljenoj reviziji Godišnjeg izvještaja o izvršenju Državnog proračuna Republike Hrvatske za 2013. godinu. Dogovorili smo da ćemo tu raspravu obaviti, kako se to kaže, integrirano, zajedno, objedinjeno, da će zastupnici u ime klubova moći govoriti 20 minuta o ovim temama. To je što se tiče obavijesti. Čestitam praznik Tijelova sutra i praznike koji će biti u okviru stanke plenarnog zasjedanja Sabora, to je Dan ustanka i još jedan imamo praznik u to vrijeme, mislim da je Dan državnosti. … /Buka u dvorani./… Molim? Pa ne, ne, čekam reakciju kako ćete vi. Dobro. … /Buka u dvorani./… Dobro, dobro. Sve u redu. Mala izabrana grupa, ali reagira dobro. Nije loše. Želim ugodan vikend, sve najbolje. SJEDNICA PREKINUTA U 14,22 SATI. Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2013. godinu. Rasprava o Izvješću je zaključena. Dajem na glasovanje sljedeći Zaključak: Prihvaća se Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2013. godinu. Molim da se izjasnimo. Tko je za? Hvala. Tko je protiv? Tko je suzdržan? Molim rezultat. Utvrđujem da je jednoglasno sa 109 glasova donesen predloženi Zaključak.
Prisežem. [[Pljesak.]]
Hvala lijepa. Ministar Vedran Mornar.
Prisežem. [[Pljesak.]]
Hvala lijepa. Čestitam ministrima na izboru i iskazanom povjerenju. Želim da dužnost zaista obavljate u interesu svih građana Republike Hrvatske na zadovoljstvo nas zastupnika i da suradnja bude na visokoj razini. Još jedanput sve čestitke. Hvala lijepa. Poštovane kolegice zastupnice i poštovani kolege zastupnici dobar dan, dobrodošli na plenarnu sjednicu Hrvatskog sabora. Prije nego što počnemo raditi po utvrđenom redoslijedu točaka utvrđenog dnevnog reda, molio bih da jednu prisegu damo zastupnici prije nego pređemo na rad. Prisega se daje na način da predsjednik ili predsjedatelj čita tekst prisege, a nakon toga zastupnik kada je prozvan ustaje i izgovara prisežem. Kolegica, nova kolegica u Hrvatskom saboru je Vesna Sabolić. Ja ću pročitati tekst prisege. "Prisežem svojom čašću da ću dužnost zastupnika u Hrvatskom saboru obnašati savjesno i odgovorno i da ću se u svom radu držati Ustava i zakona i poštivati pravni poredak, te da ću se zauzimati za svekoliki napredak RH". Zastupnica Vesna Sabolić.