Poštovane kolegice i kolege dobro jutro. Nastavit ćemo sa radom. Raspravit ćemo - Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2014. godinu Pravobraniteljica za osobe sa invaliditetom dostavila je izvješće temeljem članka 17. Zakona o pravobranitelju za osobe sa invaliditetom. Materijal ste primili. Vlada Republike Hrvatske je dostavila mišljenje. Raspravu je proveo Odbor za zdravstvo i socijalnu skrb. Izvješće ste primili na sjednici. Želi li predlagateljica dodatno obrazložiti izvješće? Da. Pravobraniteljica za osobe sa invaliditetom gospođa Anka Slošnjak. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani potpredsjedniče Sabora, poštovani saborski zastupnici i zastupnice. Sukladno djelokrugu rada propisanom Zakonom o pravobranitelju za osobe sa invaliditetom u ovom izvješću prikazan je rad pravobraniteljstva na zaštiti i praćenju i promicanju prava i interesa osoba sa invaliditetom u Hrvatskoj. Svako opisano područje sadrži istovremeno prikaz pritužbi i problema na koje osobe sa invaliditetom i općenito građani ukazuju, pa ih je tako u odnosu na 2013. godinu za 22% više. Što se tiče aktivnosti vezano za promjene zakonodavstva, odnosno usklađivanje zakona sa odredbama konvencije porast je 33,8% u odnosu na 2013. godinu. Uputili smo 99 prijedloga i mišljenja u 59 propisa od čega ih je djelomično ili potpuno uvaženo 38%. Najveći broj bio je vezan uz područje zapošljavanja. Osim toga, organizirali smo i druge aktivnosti, stručne sastanke, međunarodne aktivnosti i sudjelovanje u medijima, stručnim skupovima, te drugim aktivnostima usmjerenim na povećanje vidljivosti osoba sa invaliditetom u društvu. Izradili smo dva značajna posebna izvješća od kojih je jedno nedavno prihvaćeno u Hrvatskom saboru, a tiče se prava osoba sa autizmom i poremećajima iz autističnog spektra, te paralelno izvješće o provedbi Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom koje je bilo upućeno UN-ovom Odboru za prava osoba sa invaliditetom. Također smo sudjelovali u izradama i drugih izvješća kao na primjer univerzalnog periodičnog izvješća vezano za ljudska prava općenito. Kao i svih dosadašnjih godina intenzivno surađujemo sa osobama sa invaliditetom putem njihovih organizacija civilnog društva, saveza i udruženja održavajući sastanke, komunicirajući pojedinačno, te posjetama, udrugama radi uvida u njihov položaj i aktivnosti, te podržavajući njihove inicijative i surađujući na njihovim projektima. Broj pojedinačnih pritužbi građana u 2014. najviše se odnosio na područja socijalne skrbi, rada i zapošljavanja, pristupačnosti i mobilnosti, obrazovanja i mirovinskog osiguranja. Nakon provedenih postupaka utvrdili smo da se najčešće radilo o povredama prava zajamčenih zakonom, a posljedično povredama prava definiranih Konvencijom o pravima osoba sa invaliditetom. Zapošljavanje i rad su i dalje među prva tri područja u kojima su se najčešće osobe sa invaliditetom prituživale na postupak zapošljavanja, dokazivanjem invaliditeta, te podnosile pritužbe radi diskriminacije. Od najvećeg broja ukupno zaprimljenih pritužbi najviše ih se odnosilo na područje rada i radnih uvjeta, te pristupa dobrima i uslugama. Također su se prituživali i općenito na ostvarivanje prava iz Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Značajnije promjene zakonodavstva dogodile su se upravo u tom zakonu prvenstveno vezane za proširivanje obveza kvotnog zapošljavanja kao jednog od načina da poslodavci dobiju priliku upoznati realne sposobnosti osoba sa invaliditetom. Međutim, obveza kvotnog zapošljavanja otvorila je i druge probleme, a to je pitanje stvarne pripremljenosti osoba sa invaliditetom za potrebe gospodarstva i tržišta, pa su sad došli na vidjelo zastarjeli obrazovni programi, nespremnost sustava formalnog obrazovanja da odgovori na potrebe učinkovite osposobljenosti za deficitarne struke, nedovoljna iskorištenost potpornih tehnologija. Ova diskrepancija vidljiva je u obraćanju poslodavaca službama za zapošljavanje s potrebnom zapošljavanja osoba sa invaliditetom i nemogućnosti da se tim potrebama udovolji zato što među nezaposlenim osobama sa invaliditetom nedostaju upravo one s traženim kvalifikacijama. Stoga pred obrazovanjem stoje ozbiljni izazovi ne samo u području inkluzivnog obrazovanja nego i u pravcu izmjene nomenklature zanimanja prilagođene sposobnostima osoba sa invaliditetom i potrebama tržišta rada pri čemu se moraju definirati i konkretni oblici prilagodbe uz obveze ali i dostupnost primjene potpornih tehnologija. Taj raskorak posebno je vidljiv i nepremostiva prepreka za osobe sa invaliditetom, a naročito žena sa invaliditetom čiji položaj smatramo posebno teškim osobno u ruralnim sredinama. Kada ih se uključi u obrazovanje uobičajeno im se nude zastarjela zanimanja za koja se unaprijed zna da se ne traže na tržištu rada. Ne možemo bit zadovoljni podatkom da od ukupnog broja zaposlenih u 2014. godini samo 678 žena odnosno 36% žena je sa invaliditetom. Kao i proteklih godina najveći broj zaposlenih osoba ima završenu srednju školu, a najviše ih spada u skupinu čija se najčešća zanimanja odnose na pomoćna zanimanja što je zapravo jednako trendu zapošljavanja već duži niz godina. Posebno bih željela naglasiti dva prijedloga koja smo uz ostale prijedloge uputili u području zapošljavanja, a koja se tiču izmjene Pravilnika o sadržaju, načinu vođenja očevidnika zaposlenih osoba jer je prvobitni tekst izazvao negodovanje od strane osoba čiji je invaliditet ranije smatran neupitnim i dokazuje rješenjem mirovinskog o utvrđenom postotku tjelesnog oštećenja, a koji je isključio osobe sa gubitkom, odnosno funkcionalnim poremećajem gornjeg, odnosno donjeg ekstremiteta, te one kod kojih bolesti odnosno ozljede u bitnom utječu na izvršavanje životnih i radnih aktivnosti. Predložili smo hitne izmjene koje su zapravo i prihvaćene. Isto tako smatramo da jedna od najznačajnijih izmjena vezana za Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji krajem 2014. godine dopuna vezana za članak 9. kojim je u dodanim stavcima propisana procedura i rokovi prijava nepoštivanja prednosti pri zapošljavanju gdje su nadležnim inspekcijama proširene ovlasti tako da mogu poništiti rješenje o prijemu u službu odnosno izvršno rješenje kojim je utvrđena povreda prava prednosti pri zapošljavanju koje predstavlja osnovu za otkaz ugovora o radu čijim je sklapanjem to pravo povrijeđeno. U slučaju utvrđene povrede prava prednosti pravna osoba koja je tu povredu počinila obvezna je sklopiti ugovor o radu s osobom kojoj je utvrđena povreda prava prednosti u propisanom roku. Budući da je izmjena zakona stupila na snagu 1.01.2015. učinci ovih promjena će se odraziti tek u 2015. godini. Također, s obzirom da su svi poslodavci bili u obvezi do kraja 2014. dostaviti podatke o broju zaposlenih osoba s invaliditetom sukladno kriterijima pravilnika o sadržaju i načinu vođenja očevidnika zavod ima obvezu voditi očevidnik. Vidljivo je da prema dostavljenim podacima prijavljeno je 10 203 osobe zaposlene kod 2533 poslodavca. Po pitanju profesionalne rehabilitacije u 2014. godini jedina značajna promjena u odnosu na prethodne godine je zapravo stvaranje zakonodavnog okvira gdje se zapravo očekuje prema Pravilniku o profesionalnoj rehabilitaciji i centrima za profesionalnu rehabilitaciju koji je donesen u travnju 2014. osnivanje centara gdje se moguće očekuju značajne promjene ponovno tek u ovoj godini. S obzirom na to da smo u prethodnim izvješćima u više navrata pojašnjavali radno pravo vidljivo je da se osobe s invaliditetom i dalje susreću s nizom izazova na radnom mjestu, od nerazumijevanja i omalovažavanja od strane poslodavaca i drugih suradnika, ne osiguravanja fleksibilnog radnog vremena, neopravdanih razloga za otkaz te drugih prava sukladno ugovornim odnosima. Unatoč našim prijedlozima tijekom 2013. izmjene Zakona o radu koje su stupile početkom 2014. naši prijedlozi kao ureda nisu uvaženi. A oni su se odnosili na zadržavanje dotadašnjih zaštita radnika osoba s invaliditetom već na jačanje njihovog položaja uvođenjem različitih oblika zaštite kao i definiranja razumne prilagodbe u skladu sa Europskom direktivom. Osim samih osoba s invaliditetom u nepovoljnijem položaju u radnom procesu također od drugih radnika i one osobe koje brinu o svojim najbližima, o djeci s teškoćama u razvoju, o svojim supružnicima i drugim članovima obitelji i vrlo često se susreću s nerazumijevanjem i diskriminacijom na radnom mjestu. 7 godina nakon stupanja konvencije razvijenost svijesti u društvenom modelu invaliditeta i obvezi države da osigurava razumnu prilagodbu je niska među donositeljima odluka, stručnjacima u javnosti ali također i među samim osobama s invaliditetom i organizacijama koji predstavljaju. Stoga smo s obzirom na navedenu problematiku organizirali smo stručni skup koji je održan krajem 2014. upravo kako bi pojam razumne prilagodbe kao preduvjeta stvarnoj ravnopravnosti osoba s invaliditetom kroz primjere prakse i iskustva europskih zemalja predočili našim donositeljima odluka i ostalima koji su bili nazočni, koji imaju dužu tradiciju primjene ovog načela posebno u području obrazovanja, zapošljavanja i rada. Unatoč najavama da će se intenzivno nastaviti krajem 2013. i tijekom 2014. rad na Zakonu o inkluzivnom dodatku po istome nije nastavljeno raditi, prema našim podacima. I zapravo nije bilo nikakvih pomaka. Važno je reći da je sredinom 2014. stupio na snagu i Zakon o jedinstvenom tijelu vještačenja koji je propisao da jedinstveno tijelo u sastavu Zavoda za vještačenje i profesionalnu orijentaciju i zapošljavanje osoba s invaliditetom kao njegova ustrojbena jedinica sa središnjim uredom i područnim uredima koji su trebali početi s radom 1.01.2015. godine. Radi se o propisu koji je od iznimne važnosti za osobe s invaliditetom budući da jedinstveno tijelo vještačenja provodi vještačenja za potrebe različitih sustava odnosno priznavanja prava koji je dotada vještačenje bilo dijelom svakog pojedinog sustava u kojem se rješavalo o pojedinim pravima. Prema brojnim upitima našem uredu može se zaključiti da osobe s invaliditetom očekuju da će jedinstveno tijelo vještačenja konačno riješiti pitanje utvrđivanja invaliditeta i njegovog dokazivanja osobito u odnosu na radnu sposobnost. Hoće li ta očekivanja biti ispunjena ovisit će o tome kojim će tempom institucionalni stručni preustroj jedinstvenog tijela vještačenja moći pravodobno odgovoriti potrebama i zahtjevima onih kojima će vještačenje biti jednim od uvjeta za ostvarivanje prava u različitim sustavima pa tako i u sustavu rada i zapošljavanja. Pred jedinstvenim tijelom vještačenja stoje krupni zadaci. Od 1.01.2015. je na snazi nova uredba o metodologijama vještačenja, a njenim stupanjem na snagu prestaju važiti svi propisi kojima je do kraja 2014. bilo ovo područje uređeno. Zakon o jedinstvenom tijelu vještačenja mora održavati primarno interes osoba s invaliditetom a to je da sustav vještačenja bude protočan, pristupačan, objektivan, nepristran, usredotočen na potrebe a s krajnjim ciljem da pravovremeno osobama s invaliditetom ostvari odgovarajuće pravo, potporu i zaštitu. U području mirovinskog osiguranja najčešće se radilo o pritužbama na ishode postupaka radi ostvarivanja različitih prava iz mirovinskog sustava. Krajem 2014. zaprimili smo najveći broj pritužbi koji su se žalili na dugotrajnost postupka, od podnošenja zahtjeva do pozivanja na vještačenje, odnosno donošenje rješenja o radnoj nesposobnosti ili postotku tjelesnog oštećenja. Jedna od pozitivnih promjena novog zakona je smatramo proširivanje članka 69. koji djeci i osobama s invaliditetom, korisnicima obiteljske mirovine omogućuje pravo na rad. Također, ono što je bitno naglasiti ali ostaje za vidjeti su zapravo stalne izmjene i dopune mirovinskih propisa koje zapravo na način uzrokuju svojim izmjenama pravnu nesigurnost građana koji ne znaju kada imaju, a kada gube neko pravo ili obvezu i na koliko dugo gdje također postoji problem s pogrešnim upućivanjem ili nedostatnim informiranjem stranaka od strane službenika mirovinskog osiguranja. U izvješću smo naglasili također Zakon o doplatku za djecu koji sadrži diskriminatorne odredbe i na koji upozoravamo tijekom proteklih godina. Takav sustav je diskriminirajući i neodrživ te smo nedavno uputili svoje mišljenje svim nadležnim tijelima pa tako i saborskim zastupnicima. Slijedom navedenog cijelo to razdoblje privremenosti do donošenja posebnog propisa stavlja u nepovoljan položaj cijelu jednu grupaciju ljudi s istom težinom oštećenja zdravlja što je protivno Ustavu, Konvenciji o pravima osoba sa invaliditetom, Konvenciju o temeljnim ljudskim pravima kao i Zakon o suzbijanju diskriminacije. Iako nije do prošlogodišnjeg izvješća, iako nije dio ovog izvješća upravo želimo naglasiti da unatoč inicijativama vezano za izmjene Zakona o doplatku za djecu od strane saborskog zastupnika gospodina Novaka, prošli tjedan smo dobili od strane Ministarstva socijalne politike i mladih upućeno je na mišljenje prijedlog izmjene Zakona o doplatku za djecu u kojem se predviđa izmjena diskriminatornih odredbi. Što se tiče područja socijalne zaštite razvijanjem širokog spektra usluga u zajednici podržat će se obrazovanje i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, ali i omogućiti ostvarivanje prava na život u zajednici za više tisuća osoba koje su još uvijek smještene u domovima socijalne skrbi. Ne smijemo zaboraviti da su različiti oblici podrške i usluge potrebni ne samo u velikim i većim gradovima nego na cjelokupnom teritoriju zemlje. Također poseban problem vidimo za osobe s tjelesnim oštećenjima, mlade osobe koje nemaju trenutno adekvatan smještaj pa tako se nalaze u domovima za starije i nemoćne osobe. RH započela je proces deinstitucionalizacije korisnika te transformaciju nekih domova u socijalnoj skrbi. Bilježimo vrijedne pomake u načinu života i podršci koju dugotrajno smještene osobe s intelektualnim i mentalnim teškoćama sada dobivaju. Međutim, želimo li da liste čekanja, međutim ono što želimo da liste čekanja za smještaj u dom budu zamijenjene ponudom kvalitetnih, različitih i lako dostupnih usluga podrške životu u zajednici. U svim sredinama koje smo obišli uočavamo nedostatak kvalitetnih socijalnih usluga i sustavnih strategija unaprjeđenja položaja osoba s invaliditetom. Unatoč donesenoj regulativi u području socijalne skrbi koja treba pridonijeti ujednačenim kriterijima i kvaliteti usluga brine činjenica da je gospodarska situacija u zemlji prepreka za zamah u osnivanju centara za usluge u zajednici u razvoju pružatelja socijalnih usluga ali isto tak i u širenju mreže. Donošenjem novog Obiteljskog zakona i ukidanjem potpunog lišavanja poslovne sposobnosti učinjeni su bili konkretni mali pomaci i postavljeni temelji na kojima tek treba graditi stvarnu jednakost pred zakonom osoba sa invaliditetom. Sama činjenica da je neizvjesno njegovo ponovno stupanje na snagu za osobe lišene poslovne sposobnosti nije ohrabrujuća. Međutim, ovaj trenutni zakonodavni zastoj ne treba biti zapreka za minimalna ograničenja ljudskih prava od strane svih sudionika u postupcima lišavanja poslovne sposobnosti i skrbništva. Obrazovanje i zapošljavanje neovisno življenja posebno zdravlja pa time i kvaliteta života osoba sa invaliditetom nije moguća bez pristupačnog okruženja koje treba biti razumijevano kao zajednički nedjeljiv prostor jednak dostupan svima i osobama s invaliditetom i onima bez invaliditeta. I godinama ukazujemo da se u ovom području pomaci gotovo nevidljivi i još uvijek ne izostaju konkretne aktivnosti, programi i mjere. Prema broju zaprimljenih pritužba u području odgoja i obrazovanja zamjećujemo da se na čelo inkluzivnog obrazovanja u sve većoj mjeri implementira u sustav općeg odgoja i obrazovanja. Pritužbe na nemogućnost uključivanja u dječji vrtić ili redovnu školu sve su rjeđe, ali pritužbe se odnose na kvalitetu osigurane podrške odgojno obrazovnoj inkluziji djece s teškoćama. Najveći broj pritužbi u 2014.odnosio se na uslugu pomoćnika, njihovo financiranje te različite načine financiranja a posljedično i problem fluktuacije i nedovoljnu edukaciju. Isto tako roditelji se pritužuju zbog nekorištenja i drugih oblika podrške djece s teškoćama u razvoju, prvenstveno se misli na edukaciju odgajatelja i nastavnika za rad s djetetom. Zbog izostanka zakonske regulative koja bi sustavno definirala podršku za uključivanje učenika u redovni obrazovni sustav oko 65% osoba s invaliditetom ima završenu samo osnovu školu ili još manje što im ograničava osobni razvoj te uzdržava njihovo zapošljavanje. Ovi podaci također upućuju na zaključak da je srednjoškolsko obrazovanje u Hrvatskoj najslabija karika u obrazovanju osoba s invaliditetom. U području visoko školskog obrazovanja upravo osiguranje podrške preduvjeti studiranju za osobe s invaliditetom i ona trenutno nije sustavno osigurana već ovisi o projektnom osiguravanju od strane udruga. Prosvjed roditelja djece s teškoćama u razvoju početkom prošle godine je sa stajališta pravobraniteljstva sasvim opravdan. Razlog prosvjeda je bio smanjivanje prava na usluge i pomagala npr. Pravilnik o ortopedskim i drugim pomagalima u 2014.izmijenjen je i nadopunjen 11 puta. Značajnije izmjene pravilnika u bitnome reduciraju prava što se ogleda u povećanim potrebama koje proizlaze iz invaliditeta. Većina ih mora nadoplatiti pomagala, nabavit pomagala koja ne osigurava HZZO, nadoplatit posebnu prehranu, lijekova, obavljati kontinuirane liječničke preglede, rehabilitacije i još mnoge druge aktivnosti koje su povezane s invaliditetom a od utjecaja su na financijsko stanje u obitelji. Također u području bolničke medicinske rehabilitacije i fizikalne terapije kada govorimo u kući uočavamo značajne probleme na koje su nam se pritužile osobe pa smo tako predložili izmjene i nekih podzakonskih akata gdje očekujemo da stupi na snagu do kraja 2015.godine. Jedan značajan problem je sa provođenjem medicinske njege i fizikalne terapije u kući, zbog nedostatka kapaciteta i pružatelja usluga posebno u manjim sredinama nejednaka je pokrivenost, npr. prema podacima mirovinskog ukupni broj zaposlenika 1267 medicinskih sestara i 438 fizioterapeuta pokriva cijelo područje RH. Da li je to dovoljno? Da li taj broj može zadovoljiti potrebe osoba s invaliditetom na području Hrvatske? Da li u Gospiću za području cijele županije su dovoljna tri fizioterapeuta odnosno jedna ustanova. Privatnih pružatelja uopće nema. Međutim, ovdje govorimo o nizu gradova gdje postoji samo jedna ili dvije ustanove a nema privatnih pružatelja. O Čakovcu, Gospiću, Koprivnicu, Krapini, Osijeku, Požegi, Slavonskom Brodu itd. Također je značajan problem provođenje stomatološke zaštite od liječenja osoba sa višestrukim oštećenjima pa tako i od osoba smještenih u ustanovama. Što se tiče rane intervencije pritužbe su iz različitih krajeva Hrvatska. Iako je rana intervencija uvedena u Zakonu o socijalnoj skrbi prema podacima ministarstva u zemlji ima 4,800 djece koja imaju potrebu za tom uslugom, dok je u 2013.zabilježeno da samo od njih 641 koristi neku uslugu rane intervencije odnosno samo 13%. Izuzetno velik broj djece nema pristup tretmanima rane intervencije, a posebno je težak položaj djece s teškoćama iz autističnog spektra. S rastućim nezadovoljstvom i siromaštvom u 2014.zamjećujemo širenje stava osoba s invaliditetom da su diskriminirane, da su u različitim područjima svog života u nepovoljnijoj situaciju, a sve je vidljivo iz porasta pritužbe na diskriminaciju za čak 89% više u odnosu na 2013.godinu. Sukladno preporukama koje smo dali još 2012.godine o podizanju svijesti o primjeni konvencije treba još jednom naglasiti da je potreban kontinuirani rad na usklađivanju sa odredbama konvencije, zakonodavstva i prakse, državnih institucija, ali sa njezinom glavnom porukom, osobe s invaliditetom imaju pravo na različitost i unatoč različitosti imaju pravo biti jednako prihvaćene i dobiti podršku kako bi bili u mogućnosti iskoristiti svoje sposobnosti na razini izjednačenoj s drugima. One su sposobne dati svoj doprinos društvu, svojoj obitelji i sebi, a mi smo ti koji im trebamo dati priliku. Predrasuda o osobama kao manje sposobnima, slabijima i nemoćnima potiče na karitativni odnos prema njima. Tim se osobama daje socijalna pomoć uglavnom niskih iznosa, na njih se ne računa u svijetu rada, a oni su trošak i teret državnom proračunu. Za kraj uvodnog dijela željela bih reći da od ukupno 515,782 osobe koje su registrirane u Zakonu o registru HZJZ pretpostavljamo da je barem polovica onih koji bi mogli raditi kada bi im se osigurala podrška u školovanju i radu. Najmanje i toliko i članova njihove obitelji koji bi također mogli više dati društvu kada bi njihovoj djeci, suprugama i muževima, majkama i očevima sustav osigurao njegu, pratnju, rehabilitaciju, pomagala, asistenta. Stoga je na svima nama da donesemo konkretne promjene uz razumne rokove i promijenimo sustav koji nije dovoljno usmjeren na same građane i njihove potrebe. Zahvaljujem.
Zahvaljujem pravobraniteljici. Imamo dvije replike, prvo poštovana Nada Murganić.
Zahvaljujem poštovani potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Poštovana pravobraniteljice. Željela bi možda u ovoj replici ako je moguće još potencirati da pojasnite neku problematiku koja je vezana za zapošljavanje osoba s invaliditetom. Naime, osjećaj diskriminacije kod osoba s invaliditetom uglavnom najčešće proizlazi upravo iz neusklađenosti između zakonskih propisa odnosno mogućnosti koje su dati i prava u zakonu i njihove primjene i provedbe u praksi. … zapošljavanje, a vi ste i sami istakli da je prošle godine donošen Zakon o zapošljavanju i rehabilitaciji osoba s invaliditetom značajno je donio neke pozitivne promjene i tzv. kvotno zapošljavanje odnosno njegovo proširivanje dalo je već vidimo u ovoj godini i neke rezultate. Međutim ističu se i dalje problemi, poslodavci ih ističu da postoji i dalje neprilagođenost radne okoline, arhitektonske i komunikacijske barijere. I ono možda što je još najzanimljivije asistenti u radi, asistenti u nastavi koji djecu sa teškoćama u razvoju prate u škole i s njima borave na nastavi nekako su u javnosti prepoznatljivi, ali nažalost prepoznatljivi su i zbog nedostatka uvijek osiguranih sredstava za njihovu asistenciju. Što je sa asistentima u radu? Kakove su vaše preporuke iz kojih sredstava i na koji način će se ti ljudi educirati, obučiti i financirati?
Na repliku odgovara pravobraniteljica Slonjšak. Izvolite.
Pa željela bih reći vezano za zapošljavanje da cijeli sustav zapošljavanja je posljedica sustava obrazovanja. Kao što sam i naglasila u uvodnom dijelu osobe s invaliditetom se i dalje obrazuju za neka zanimanja koja više ne postoje na tržištu rada. Mislim da je iznimno biti da se nomenklatura odnosno lista zanimanja promijeni i da se programi razviju na način da oni budu kompatibilni sa tržištem rada i sa sposobnostima osoba s invaliditetom. Što se tiče asistencije na radnom mjestu veliki je problem iz razloga što unatoč tome što postoji pravilnik o poticajima i o davanju podrške kao podzakonskog akta za osobe s različitim stupnjevima oštećenja, vidljivo je prema pritužbama odnosno traženju savjeta od strane osoba s najtežim invaliditetom gdje sustav nije prepoznao dovoljno potrebe podrške druge osobe osobama s najtežim. Znači npr. jedna osoba koja je intelektualna zdrava, koja je završila npr. fakultet ekonomije koji je danas na postdiplomskom na tom fakultetu osoba koja treba pomoć u različitim segmentima ona na svom poslu dobit će samo osobu koja će nju uvesti u posao. Međutim ako ona tijekom radnog vremena od osam sati treba nekoga da bude uz nju i da u nekim segmentima pomogne tada to nije kao sustav prepoznao i oslanja se na usluge osobnog asistenta koji trenutno provodi kao projekt Ministarstvo socijalne politike i mladih što naravno da nije dovoljno jer jednostavno 80 sati mjesečno ne može se pokriti niti za one potrebe koje su naglašene, a to je da je osobni asistent produžena ruka toj osobi kojoj pomaže, a kamoli da bi u sustavu rada to riješio. Mislim da sustavi kao što su socijalna skrb, sustav rada mora jednostavno shvatiti da se moraju uskladiti i propisi i da se mora poraditi na tome da se podzakonski akti mijenjaju i da se asistencija osigura na radnom mjestu.
Druga replika poštovana Đurđica Sumrak.
Hvala vam lijepo gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Uvažena pravobraniteljice želim vam čestiti još jedanputa na svim vašim izvješćima ali i na ovom kojim ste hrabro ukazali zaista na sve one probleme i na sve zakone koji su doneseni i konvencija kojih se nažalost u potpunosti ne poštivaju i ne provode. Mene zanima jedan drugi dio a odnosi se na asistente u nastavi za djecu. Dobro znamo taj problem koji je bio prošle godine na početku. Bojim se da je ova Vlada ponovno zaboravila u stvarnosti koliko će se djece upisati u osnovnu školu kao što je zaboravila prvašiće od jeseni pa ih nije uvrstila u ove besplatne obroke. Usput budi rečeno 50 milijuna kuna je dovoljno da sva djeca dobiju besplatni obrok u školi. Ali ono što je danas interes to su asistenti u nastavi. Da li imate saznanja zna li ova Vlada koliko će se upisati i djece u vrtiće a koliko u prvi razred osnovne škole koji imaju potrebu osobnog asistenta? Hvala.
Odgovor pravobraniteljica Slonjšak.
Pa s obzirom na problematiku koja je bila prošle godine ono što je naše saznanje to je da je početkom godine odnosno sredinom proljeća bio u raspravi i pravilnik vezan za asistente u nastavi koji bi zapravo trebao regulirati rad samih asistenata u nastavi. Međutim, što se tiče financiranja prema našim saznanjima i dalje se ide na različite oblike financiranja, znači i kroz stranu projekta, odnosno financiranja kroz međunarodne projekte i kroz ostala tropartitna financiranja tako da prema našim saznanjima mislim da ministarstvo na tome radi ali nemamo konkretne podatke a znamo da su upisi zapravo sada u tijeku i za upisi u škole i upisi u vrtiće. Tako da zapravo očekujemo da će ministarstvo u ovom periodu sada a što po nama je već po prilično kasno za otvaranje mogućnosti financiranja jer jednostavno ono što smo naglasili godinama i sami asistenti, odnosno i sami asistenti i same osobe a i škole bi već trebale u srpnju znati tko će kome biti asistent.
Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Ne. Otvaram raspravu. U ime Kluba zastupnika Nezavisnih ljevičara govoriti će poštovani Mladen Novak. Izvolite.
Hvala lijepo. Uvažene kolegice i kolege, kao što ste primijetili, nadam se da jeste, oni koji su čitali da je ovo izvješće stvarno iscrpno, obimno. I iako je s ove govornice dosta često bilo prigovora da su ponekad izvješća preopširna, preiscrpna, kada je ovo izvješće u pitanju ja se slažem da ono bude ovakvo. Čak štoviše ovo pohvaljujem. Prvenstveno iz razloga što neke od ovih situacija bez ovako ilustrativnih primjera koji nam pokazuju koji su to problemi koji proizlaze iz našeg nažalost zakonodavstva onakvo kakvo je a imate priliku i pročitati ali i čuti ćete i na kraju krajeva dobar dio primjera ste čuli već od pravobraniteljice koji su to problemi s kojima se susreću naši sugrađani, osobe na koje se odnosi ovo izvješće. U ovom izvješću obuhvaćeni su svi aspekti života djeteta sa teškoćama u razvoju, osoba sa invaliditetom i njihovih obitelji od rane intervencije, preko školovanja, mobilnosti i zapošljavanja života u zajednici, participacije u političkom, kulturnom i sportskom životu. Obzirom na prethodna izvješća vidimo da su pomaci mali i nedovoljni te da je teret današnje situacije u našem društvu dobrim dijelom prevaljeno je na leđa najugroženijih skupina. U ovom izvješću sam našao podatak da ukupno 515 tisuća 782 osobe sa invaliditetom i pravobraniteljica sugerira pretpostavljamo da je barem polovica onih koji bi mogli raditi kada bi im se osigurala podrška u školovanju i radu. Najmanje je toliko i članova njihovih obitelji koji bi također mogli više dati društvu, kada bi njihovoj djeci, suprugama i muževima, majkama i očevima sustav osigurao njegu, pratnju, rehabilitaciju, pomagala, asistente itd.. Ne moramo čekati da nam Europska unija to kaže. Možemo i sami izračunati da nismo toliko bogato društvo da bi se olako odrekli doprinosa osoba sa invaliditetom, da većinu tih osoba smatramo neaktivnima dijeleći im sitne novčane naknade kao odštetu za njihovu nesreću generirajući nezadovoljstvo. Nažalost, podsjetimo se da čak im ponekad uskraćujemo i ove sitne naknade, sitne novčane naknade kako stoji u izvješću pravobraniteljice. Sada malo i o sadržaju. Ono što mi je upalo u oči, najviše zaprimljenih pritužbi bilo je u području socijalne skrbi 124 slučajeva odnosno 19% gdje se postupalo, ne mogu vjerovati da je ovo dobar podatak, 147 puta a koji se uglavnom odnosilo na ostvarivanje materijalnih prava i stambeno zbrinjavanje. Imamo u mišljenju Vlade odgovor na neki način na ovo pitanje ali u odgovoru na to pitanje u suštini što stoji. Osnovali smo jedno povjerenstvo pa ćemo osnovati drugo povjerenstvo pa će ta dva povjerenstva raditi dalje. I u suštini ne nudi se nikakvo rješenje, odnosno rješenje se nudi ali za neku budućnost koja niti je definirana kada bi to trebalo biti, ni na koji način. Zatim problem osobnih invalidnina i prihoda. I sada citiram izvješće: "Temeljem članka 38, stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske podnosimo prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti iz Zakona o socijalnoj skrbi. Naime, u čemu je problem? Problem je u tome da osobna invalidnina je na neki način vezana uz prihode, ali tu se radi opet dodatna diskriminacija, znači onaj prijedlog koji je i pravobraniteljica, moj prijedlog koji je pravobraniteljica spomenula u svom izlaganju nije jedini oblik diskriminacije. Znači tih oblika diskriminacije ima još i čut ćete za njih još ili pročitat ako vam je draže. Ali ono što je meni ovdje indikativno, u završnom dijelu tog poglavlja stoji rečenica: Ustavni sud nije još odlučio o prihvaćanju prijedloga i pokretanju postupka. Znači nije to u pitanju jedno ministarstvo, nije to u pitanju generalno Vlada nego kod nas sve institucije konstantno rade na način da, neću reći svjesno, ali nekakvom svojom nemarnošću, aljkavošću povećavaju realne probleme ove skupine građana. Onda imamo drugi slučaj kada su u ovom izvješću isto pravobraniteljica upozorava, kada su dva pravnika međusobno neusklađena i praktično jedan drugoga isključuje, to je također u uvodnom izlaganju napomenuto, obratila se sredinom godine Hrvatskom zavodu za zdravstveno osiguranje. Ovdje ne stoji da je dobiven nikakav odgovor za to, ali sredinom prošle godine pa da je neka manje bitna stvar bilo bi korektno da se barem na neki način odgovori, da se pristupi izmjeni tih podzakonskih propisa, no međutim barem sudeći po ovom izvješću do toga nije došlo. Zatim ovdje stoji edukacija osoblja koje pruža zdravstvenu skrb osobama s invaliditetom u raznim ustanovama. Pravobraniteljica ukazuje na to da za osobe prilikom provođenja aktivnosti iz djelokruga rada učestalo dobiva pritužbe na postupanje zdravstvenih djelatnika prema osobama s invaliditetom. Ali pravobraniteljica nudi rješenje, odnosno preporuku, da li će od te preporuke biti išta ili ništa ja nemam dvojbe, ali na nama je da se nadamo da će doći do promjene, predlaže da se osiguraju nažalost i financijska sredstva koji su uvijek problem, ali da se omogući stručna kapacitiranost zdravstvenih ustanova, kontinuirana edukacija osoblja itd., itd. Mislim šta je, je, preporuke su ovdje, ne može nitko reći da ne postoji prijedlog rješenja ovih problema. Djeca s teškoćama u razvoju. Pravobraniteljica za osobe s invaliditetom i dalje zaprima pritužbe roditelja djece s teškoćama u razvoju koji ukazuju na nedostatak sustava rane intervencije, dijagnostike i rehabilitacije djece s razvojnim rizikom i teškoćama u razvoju na pojedinim područjima Republike Hrvatske. Iz ovog njezinog izvješća vidljivo je da se država na neki način oslanja na programe pojedinih udruga, ali istovremeno nije dovoljno poduzeto da se postojeći institucionalni resursi povežu, a uspostavi sustav načina praćenja svakog djeteta. Ja se sjećam da smo imali ovdje raspravu kada mi je sa nekoliko strana rečeno, ali gledajte to vam je stručno mišljenje da dijete do godinu dana ne može bit dijagnosticirano. Daj mi recite, dijete koje se rodi sa Downovim sindromom da li je dijagnostika potrebna tek nakon godinu dana. Inače imam strahovito veliku averziju prema tim tzv. stručnim mišljenjima koja su rađena po narudžbi pa onda ako nekome nešto odgovara onda to stoji da je baš to ono što treba biti. Onda imamo pristup, ovo je pod pristupačnost javnih ustanova pa je primjer ako se ne varam iz Koprivnice, čak su se kolege pobrinule da dobijemo i sliku ali nažalost vi to nećete moći uočit, osobe s invaliditetom imaju mogućnost da pozvone na vrata, dolazi osoblje, zaposlenik HZZO-a i omogućava im da uđu u ustanovu. Jedini problem je što osoba s invaliditetom mora prije toga preći 8 stepenica da bi došla do tog zvona. To je imati, a ne imati. Imate mogućnost doći do toga ali u suštini sve je napravljeno da nemate. Zatim ima ovdje čak i slučajeva gdje su propust napravile škole pa je recimo jednostavno izostavljeno zahtjev od strane škole što je po mome jedan od ozbiljnijih primjera prvenstveno aljkavosti, ne znam da l' bi to drugačije mogao čovjek nazvat. Zatim mi imamo slučaj velika uznemirenost roditelja i učenika s teškoćama u razvoju, prošle godine izazvao je objavljeni dokument jedinstveni popis zdravstvenih kontraindikacija srednjoškolskih obrazovnih programa u svrhu upisa u 1. razred srednje škole. Uznemireni roditelji obraćali su se uredu nekoliko dana prije upisa u srednje škole strahujući da će im netko osporiti upis. I u tom slučaju pravobraniteljica daje preporuke, predlaže, predlaže rješenja. Da li će to oni koji su odgovorni i koji imaju mogućnost postupiti po ovome, da li će oni to uvažit čisto sumnjam. Pravo na status roditelja njegovatelja i status njegovatelja. Vezano uz donošenje sadašnjeg Zakona o socijalnoj skrbi pravobraniteljica je predlagala prilikom donošenja određena rješenja. No međutim, kao što sami znate to je ostalo samo na razini prijedloga, nije bilo reakcije. A čisto da vas podsjetim, jedan od najpoznatijih slučajeva na koji se ovo odnosi vam je slučaj gosta emisije "Nedjeljom u 2". Zar treba bilo kakav komentar tome. Na žalost ovdje ima toliko puno primjera da je jednostavno nemoguće preletit i sve ih obuhvatit, ali potrudio sam se da izvadim izvješće iz 2011. a izvješće, normalno ne cijelo izvješće nego samo dio. Pa znači 2011. vrijeme kada je bila vaša Vlada na vlasti. Izvješće iz 2013. znači odnosi se i na jednu i na drugu stranu. I u jednom i u drugom izvješću stoji onaj problem Zakona o doplatku za djecu. Na žalost to ne samo što je odbijeno, nego je čak mogu reći da je pri tome u samom postupku odbijanja kršen zakon, kršen zakon od izvršne vlasti od zakonodavne vlasti. Kršen je i Poslovnik, a Poslovnik je zakon po kojem funkcionira ovaj Sabor. Međutim, to je bio jedan igrokaz koji je bio na žalost velika sramota svih nas ovdje. I opet govorim nije u pitanju jedna vlast, u pitanju je period od 13 godina i problem koji su prešućivale i ignorirale sve vlasti u tih 13 godina. Imamo situaciju da premijer kaže poziva oporbu onako teatralno, poziva oporbu da predlaže, a onda ovo je jedan od najdrastičnijih primjera da vladajući opstruiraju i svi se slažu [[Upadica Stazić: Kakve ima to veze sa ovim izvješćem? Hajde se vratite na temu.]] To stoji u izvješću, to stoji u izvješću. Ja vas lijepo molim pročitajte izvješće. To vam stoji u izvješću. Zakon o dječjem doplatku koji pravobraniteljica je navela da se godinama ponavlja taj isti primjer da imamo preporuku Ustavnog suda, sve to stoji u izvješću. Imali smo prije desetak dana čak i manje također na izvješće pravobraniteljice smo imali prijedlog zaključka klub Hrvatskih laburista je predložio zaključke koje je ovaj Sabor prihvatio. Ja neću predlagat zaključke, neću predlagat zaključke iz razloga što sjetite se i slučaj RIS kad je zaključak imao smisla da je donesen do 31.12. prošle godine. No međutim, on je sad ne znam koji šezdeseti na dnevnom redu, tako da nema šanse da bude usvojen. Ali čemu predlagati bilo što uz ovakvo postupanje, uz ovakvo ignoriranje i na kraju krajeva ovo je sramota svih nas koji sjedimo ovdje u Saboru bez obzira što neki misle da ovo nema veze sa izvješćem. Hvala lijepo.
Prelazimo na replike. Prvo Branko Vukšić.
Uvaženi potpredsjedniče Hrvatskoga sabora. Treba samo pojasniti da kolega Mladen Novak nije došao odjeven poput kanarinca zbog egzibicionizma, nego zbog toga na ovoj majici piše oni koji nisu vidjeli s poteškoćama se možemo nositi, s nepravdom ne. Nepravde se previše ovdje doživljava u samom Hrvatskom saboru naročito u vezi teme o kojoj danas govorimo. Ovo što piše u izvješću je dokaz da je funkcija države u potpunosti promašena. Država čujemo svaki puta i ovdje u Hrvatskome saboru kako se pojedini zastupnici zalažu pomognite kapitalistima, njima treba smanjiti poreze, njima treba omogućiti kredite, njima treba zašto? Kako bi mogli i drugi, pa onda i osobe sa invaliditetom dobiti mrvice sa stola. To je u potpunosti funkcija promašena. Njima treba, država postoji zbog slabih, zbog starijih, zbog osoba sa invaliditetom, zbog djece, zbog njih. Međutim, država kome pomaže? Pomaže osobama kao što je Todorić, pomaže osobama kao što je Tedesci itd. Njima treba pomoći, oni su ti koji. Ali kasnije će oni dati mrvice onima zbog kojih postoji država. Država je izgubila sasvim funkciju, pa prema tome dobro još jedanput ću ponoviti što piše na majici. "S poteškoćama se možemo nositi, sa nepravdom se ne možemo nositi." Međutim u Hrvatskom saboru kad je kolega Novak tražio ispravak velike nepravde koalicijski partneri na vlasti su rekli ne, mi nećemo njima pomoći, mi ćemo to u proceduru i kako dugo će to trajati. Trajat će mjesecima i oni koji su najpotrebniji oni neće dobiti pomoć od države.
Odgovor na repliku, Mladen Novak.
Hvala lijepo. Zamoljen sam od građanske inicijative "Pomozimo djeci" sa invaliditetom da danas obučem ovu majicu i da govorim u ovoj majici. I ujedno pozdravljam sve udruge koje se bave ovom problematikom, a ovo što ste vi rekli za kolege zastupnike sa ove strane nisu oni rekli ne. Nema, ja nisam dobio zaključak da je prijedlog zakona odbijen. Čak štaviše, ovdje mi je, ja sam dobio nešto što nema po Poslovniku, takva opcija ne postoji. Ali sam upozoren, dobio sam obavijest. Ali sam upozoren da recimo od najvišeg maga po pitanju ustavnog prava i našeg Poslovnika sam dobio putem medija informaciju, da sam ja izostavio prijedlog zaključka o prihvaćanju zakona što nikad nitko nije radio, to ne postoji u povijesti Hrvatskog sabora. Ali dobro. Ali, vi ste upozorili na nefunkcioniranje Hrvatske države. Pa ja ću vam, i tad je u raspravi tom prilikom mi je rečeno da država ipak skrbi i da je proaktivna. Pa sad ću vam ja nabrojati par slučajeva. Iz Koprivnice gospođa 2013. godine u studenom je izgubila predan zahtjev za status roditelja njegovatelja 2013. u studenom izgubila je taj status, podnijela zahtjev ponovno. Do danas nikakav odgovor ministarstva. Iz Zagreba, u veljači 2014. nema odgovora ministarstva. U Karlovcu 11. mjesec 2013. nema odgovora ministarstva. 2014. u Labinu dosad obavljeno samo vještačenje, nema odgovora ministarstva. Sisak, 3 slučaja i nema odgovora ministarstva. Varaždin, Virovitica, Šibenik, Krapina sve su to slučajevi gdje ministarstvo promptno ne reagira.
Nova replika, poštovana Nada Murganić.
Zahvaljujem poštovani potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Kolega Novak složit ću se sa svime što ste rekli u svojoj raspravi i nastavit ću sa replikom. Da, poznat je slučaj da je roditelj radi ostvarivanja prava na status roditelja i njegovatelja koji mu je priznat ali zbog formalnih samo tumačenja podnio tužbu gdje tuži ministarstvo za odštetu. Zaista je tragično jer to dijete je u takvom stanju da ne treba biti posebno stručan, prostim okom se to može vidjeti. Naime, pravobraniteljica u svom izvješću poziva na razumnu prilagodbu. Da li trebamo zbog toga ići na posebne edukacije ili ne? Osobe koje rade sa osobama sa invaliditetom svakako bi trebale biti dodatno educirane ili senzibilizirane za tu problematiku. Ali ono što je posebno žalosno je to da upravo Ministarstvo socijalne politike i mladih pokazuje i najmanje empatije i razumijevanja za tu problematiku. Zakon koji je donesen 1.01.2013. godine je toliko restriktivan. Uvodeći dohodovni i imovinski cenzus smanjio je mogućnost ostvarivanja i tih malih naknada osobama sa invaliditetom. Da li treba biti posebno stručan da bi se znalo da nitko sa 800 kn u RH ne može živjeti jer ne smije imati nikakvih drugih prihoda. Osobe sa invaliditetom sve plaćaju. Plaćaju prijevoze, plaćaju tko će im donijeti kruh, mlijeko. I njima naknade koje ostvaruju na osnovu svoga invaliditeta nikako ne smiju ući u prihod odnosno ne smiju se tretirati kao nemogućnost dobivanja bilo kakvih socijalnih davanja.
Odgovor na repliku, Mladen Novak.
Hvala lijepo. Pa zahvaljujem kolegice, na kraju krajeva i sami ste rekli da je ovo na neki način podrška ovoj i mojoj raspravi. Ono što bih želio naglasiti, ne žele ti građani, ne žele oni samilost, nije u pitanju ni samilost ni nekakvo pretjerano razumijevanja ma samo traže svoju priliku koju po zdravom razumu prvenstveno moraju dobiti i moraju je imati. Ali činjenica da 70% ljudi u ovoj kategoriji je u kategoriji siromaštva je dodatni problem. I onda onako bešćutno se postavljati prema tom problemu pa mislim to stvarno. Još je gori problem što cijela ta priča traje 13 godina. I ok, nema sad krivi ste vi, krivi su oni. Ok, problem se zna. Nažalost ovo izvješće, da nije bilo onog spleta okolnosti gdje je pomoćnica ministrice izletjela sa onom nespretnom izjavom pa je to dobilo i medijsku pozornost, mi nažalost uopće ne bi došli u priliku da ukažemo na taj problem. Nažalost, vi bi to ispričali i ove godine, ona rasprava bi prošla onako kako je prošla. Mediji su se zainteresirali i to je diglo stvar na malo višu razinu. Ali inače razumijevanja za taj problem pokazalo se koliko ima samim tim što ono mi ćemo riješiti problem ali po našoj nekakvoj dinamici u zadnjem kvartalu ove godine. Zadnjem kvartalu u izbornoj godini. Pa mislim to je sama ta najava vam dovoljno govori koliko se ozbiljno pristupa tom problemu.
Replika, Đurđica Sumrak.
Hvala vam lijepo gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Uvaženi kolega Novak vama čestitam na vašem zalaganju vezano uz dječji doplatak. Zaista, imali ste hrabrosti to sve napraviti, međutim oni koji su trebali vas podržati a to je ova većina u Hrvatskom saboru i Vlada to nisu učinili. Ali kolega Novak vaš ovaj natpis na majici vjerojatno će većina u Vladi lakše pročitati nego što će ga razumjeti. Svjedoci smo da danas Vlada jako lako reže onima najsiromašnijima, socijalno najosjetljivijima, osobama sa invaliditetom i najosjetljivijoj populaciji. Ali, zato sa lakoćom kupuje skupe automobile, skupe stolove, skupe poslovne prostore, ide na skupa putovanja. Ono što sam htjela u stvarnosti vam reći kome bi trebalo dodijeliti jedan Oskar srca ili Oskar plemenitosti, a to je Centar za odgoj i obrazovanje u Čakovcu. Vidite, ova Vlada je zaboravila, jednostavno ukinula tako jednu beznačajnu stavku dodjele Oskara znanja. A to su djeca koja su na međunarodnim natjecanjima dobila sve nagrade i takvu djecu bi trebalo poticati. Godinama su dobivali, ali ova Vlada je smatrala da ćemo to ukinuti jer ne treba to, radije će se vjerojatno promijeniti skupe gume na skupim automobilima za rastrošnog premijera. I sada Centar za odgoj i obrazovanje u Čakovcu koji radi u vrlo skučenim prostorima odazvao se pozivu i tu je jedna dobra akcija bila zaista preko jedne društvene mreže facebooka, mladog jednog čovjeka, oni su se odazvali i za 20 tisuća kuna napravit će oskar znanja za djecu koja su dobila nagrade na međunarodnim natjecanjima. A vidite radi se o centru u kojem su djeca s poteškoćama i svaka čast njihovim profesorima i zaista zaslužili su veće prostore, bolje uvjete rada, svi profesori i oni zaslužili su oskar plemenitosti.
Na repliku odgovara Mladen Novak.
Hvala lijepo. Ma hvala vama na čestitkama, ali nema razloga meni čestitat. Treba čestitat ljudima koji su to pokrenuli i zahvaljujući spletu okolnosti pa je to došlo na ovu razinu. Ali treba biti iskren pa reć s ovim problem je ministarstvo upoznato od samog početka, problem traje od 2002.godine, imamo mišljenje Ustavnog suda ako se ne varam iz 2007. Prema tome, bilo je vremena, bilo je prostora, bilo je mogućnosti a sad ćemo ionako iskreno ta ista građanska inicijativa se obraćala zastupnicima prije mene i zastupnicima SDP-a, i zastupnicima HDZ-a, i još nekih stranaka ovdje parlamentarnih pa nažalost to nikad nije pokrenuto zbog čega i zašto ne znam. To treba pitat možda te zastupnike. Vi meni čestitate zbog toga što sam odradio ono što vi niste htjeli, dobro hvala vam. Što se tiče, otvorili ste vi još jednu temu oskar znanja, ma hvalevrijedno je ovo rješenje. Ali sad se postavlja pitanje a što je sve ove godine i gdje je taj novac završavao, a zar nije bilo malo inovativnosti pa se to moglo napravit možda prije par godina na isti ovaj način? Ali ne, mi sad kad dođemo, a svi smo isti po tom pitanju koji su dosad bili na vlasti, svi smo isti pa onda se ponašamo na način e kad sam došao sad ja više, prvo sam sam sebi najbitniji, a tek onda sve ostalo. Nije više bilo sredstava na računu, a zar smo prije toga morali trošiti onako bahato? Mislim ono je po mome bezobrazluk, trošit na takav bahat način bez obzira o kome je riječ. Hvala vam lijepa.
Posljednja replika Stjepan Milinković.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Kolega Novak, vi ste u vašoj raspravi dotakli sva područja koja su u izvješću i svaka na svoj način zavrjeđuju i pozornost i raspravu, ali kolegice su već i u replikama rekle glede određenih, ma moju pozornost je privuklo ono gdje je najveći broj prigovora, a to je ono iz ostvarivanja prava iz područja socijalne skrbi. I u tom djelu ste rekli interesantnu jedu misao, rekli ste ni kako bi to bilo, ni kad bi bilo. A ja bi dodao još i pitanje kad bude. Jer znate što se tu kao veliki problem postavlja u svemu tome? Problem se postavlja jedinstveno tijelo vještačenja. Jedinstveno tijelo vještačenja koje rješava, mi smo upozoravali da će to tijelo vještačenja imati velike probleme, ono je kao počelo raditi ali toliko se veliki, nekih 10 tisuća je predmeta bilo, a sad je još jedno za 3, 4 tisuće već se nakupilo još. I to je sad strašno veliki problem za riješiti a ne treba biti puno pametan i reći koliko je žurnost rješavanja ovih problema, rekli ste materijalnoga statusa osoba sa invaliditetom da to treba žurno rješavati. I uistinu to jedinstveno tijelo vještačenja se kao jedan veliki oblak nadvio u tom problemu ne samo od ostvarivanja ovih prava nego i prava glede zapošljavanja. I tu je, sve je to jedan neizmjerno veliki problem koji na ovom mjestu treba skrenuti, ako je koliko je meni poznato ministrica ima jedan određeni kredit za osposobljavanje vještaka, tako to je osposobljavanje, ali međutim to je premali broj i pitanje je kada će to biti riješeno. Dakle, po svim ovim pitanjima ajmo reći kaže se stvoren je neki okvir a okvir stoji ali unutra nema ničega. Tu je problem i mislim da treba itekako brinuti o tome da se to rješava jer se žurno rješavati mora. Hvala lijepa.
Odgovor na repliku Mladen Novak.
Kolega slažem se ja s vama, ali čisto promaklo mi je u raspravi, a sad i vezano za ovaj problem odnosno ovaj dio koji ste vi potencirali. Zaboravio sam reći da je pravobraniteljica pokrenula, odnosno njezin ured i postupak ocjene ustavnosti Zakona o socijalnoj skrbi odnosno pojedinih članaka tog zakona. Tako da ako se sjetite iz rasprave i oni pravilnici koji su međusobno u neskladu, i ovaj primjer, pa onda imamo taj Zakon o dječjem doplatku očito da ne zna se da li više škripi u ovom ajmo reći zakonodavnom djelu gdje su i određeni podzakonski akti koji su čak možda i protuustavni i neki u međusobnom neskladu ili u samoj realizaciji onoga što već postoji po zakonskoj mogućnosti. Mislim da ovdje treba daleko ozbiljnije pristupiti rješavanju cijele te problematike nego što je to bio dosada slučaj.
Nastavljamo raspravu po klubovima. U ime Kluba Nezavisnih zastupnika govorit će poštovani kolega Kajin.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice, uvažena gospodo zastupnici u Hrvatskoj kao što smo vidjeli iz ovoga izvješća o radu pravobraniteljice ima 515 783 osobe s invaliditetom. Reći ću oko tih osoba jasno putno toga je problem, razumljivo da ratnim vojnim invalidima trebamo iskazivati trajnu zahvalnost, svima se mogu prava preispitivati njima ne. Ja ne mislim da ako netko prima a ostao je bez nogu, nije bitno 25 tisuća kuna da prima previše viza vi žrtve koju je podnio. Ja mislim da se u ovoj zemlji mora sada povesti rasprava i o civilnim invalidima. Mislim da trebamo povesti raspravu i o zaštiti znači tih vojnih i civilnih invalida 2.svjetskog rata, poraća, te civilnih invalida iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji. Svima s druge strane prava mogu ići dolje, ali invalidima prava ne smiju ići dolje. Točno je i to da je rebalansom proračuna svim ministarstvima, svim tijelima javne vlasti srezan određeni iznos osim Ministarstvu branitelja. Tom ministarstvu proračun je bio povećan za nekih 20 milijuna kuna. Hrvatska za socijalnu zaštita građana izdvaja 20,8% BDP-a, to je manje od prosjeka EU. Kada je riječ s druge strane o zdravstvenom izdvajanju, izdvajanja osoba sa invaliditetom, tu smo pri vrhu EU. Jasno rezultat tome je prije svega rat ili agresija na Hrvatsku i tu su ove invalidske mirovine. S druge strane bez obzira što se izdvaja najviše naše osobe s invaliditetom nisu istodobno i najzaštićenije. Štoviše pojedinačna su izdvajanja vrlo niska i puna osobna invalidnina iznosi tisuću 250 kuna. Ni broj korisnika tog prava nije velik, ima ih negdje oko 20 tisuća, a prema podacima Nacionalnog registra osoba s invaliditetom u Hrvatskoj je kao što rekoh oko 520 tisuća osoba s invaliditetom ili točnije 515 tisuća 783. Osoba s invaliditetom iz godina u godinu je sve više i taj broj rapidno raste u odnosu na 2001.godinu narastao je za 80 tisuća. Gotovo 40% svih registriranih osoba s invaliditetom starije od 65 godina. Prema europskoj kvalifikaciji većina tih starijih osoba ne bi dobila status invalida jer se najčešće radi o očekivanom stanju u toj životnoj dobi. Znači možemo zaključiti da svaki osmi građanin RH koristi neko od invalidskih prava. Zašto Hrvatska ima najviše invalida u Europi? Na to sam vjerojatno već i odgovori. Rat odnosno invalidske mirovine. I velik broj njih ostvaruje samim time neko materijalno pravo za koje nije potreban imovinski cenzus ili ako je on je vrlo nizak i klizav. Primjerice, doplata za tuđu pomoć i njegu od 500 kuna prima više od 78 tisuća ljudi, a njihov se broj u posljednjih 10 godina povećao 2,5 puta. U praksi ovo može recimo ostvariti i umirovljenik s dijabetesom. S druge strane na kategoriju starost koja se odnosi na starosne obiteljske mirovine, a na koju europske zemlje troše većinu novca izdvojenog za socijalnu zaštitu Hrvatska troši 37,7%. To je očekivano. Zašto? zato jer su naši iznosi mirovina niske pa je i ukupni udio zapravo nizak iako imamo iznimno velik broj korisnika i krajnje nepovoljan odnos umirovljenika i radnika. U izdvajanjima za roditeljske naknade, dječje doplatke ne odskačemo isto tako od prosjeka Europe, dajemo ukupno oko 8% novca. No dramatično malo trošimo na nezaposlene i siromašne, dok zemlje recimo EU na naknade za nezaposlene i mjere aktivnog zapošljavanja daju oko 6%, mi dajemo svega 2%. U zadnjih nekoliko mjeseci povela se polemika, nepotrebna polemika a koja je ona vođena između ratnih i civilnih invalida, a nužna ako je ona vođena između civilnih invalida i same vlasti … /Govornik isključen./ … Možda je čak i nekorektno bilo kada su se isticale naknade recimo gospodina Glogoškog pa je tako gospodin Matić ministar došao do cifre od 24,8 tisuća kuna nabrajajući mjesečnu invalidninu od 3 tisuće 800 kuna pa poseban dodatak tisuću 100 kuna, pa naknadu za tuđu njegu od 3 tisuće 800 kuna, mirovinu itd. Međutim zašto to ističem jer sada ću citirati nešto drugo, kaže jedan civilan invalid "Ja sam 100%-tni invalid u gorem sam stanju od nekih drugim imam pet dekubitusa i bolove koje je teško opisati. U kolicima sam od 18.godine, naknadu za njegu ne dobivam, dobivam tisuću 200 kuna invalidnine. Za dekubituse mi treba 30 obloga mjesečno, ja dobivam 10. I tko me što pita? Nitko ništa". "Ja sam isto u invalidskim kolicima, dobivam tisuću 200 kuna invalidnine, imam pravo na nova kolica svakih pet godina koja moram nadoplatiti i kaže poprilično. Na automobile, stan slično ne pomišljam". Što želim reći? Da ti primjeri pokazuju jedan neravnopravan položaj civilnih invalida koji imaju iste potrebe kao i ratni invalidi, no prava su im drastično različita. Ali za to nisu krivi ratni invalidi i ne treba "huškati" na njih. Oni ne trebaju s druge strane tražiti nerealno jer zemlja ih ne zapostavlja ali svakako o ovoj drugoj kategoriji treba progovoriti. U boli su svima patnje iste, ali mišljenja da činjenica da je netko poslan na branik domovine da to mora biti posebno apostrofirano i posebno isto tako vrednovano. Neću reći da se netko skito neko je bio ovdje ili tamo kada su neki drugi branili zemlju, stradavali i zato posebna pažnja države mora biti onih koji su u ime države bili na ratištima i tamo stradali. I sada uz Zakon o pravima hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji, mi kada govorimo o ovoj materiji imamo i Zakon o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata ili zakon kako bi ga skraćeno mogli navesti osoba iz Drugog svjetskog rata. '92.godine u toj kategoriji bilo je 20 tisuća tih osoba, tada nismo znali za PTSP što nitko danas ni na kraj ne smije mu biti da isključi. Na koga se taj zakon, to treba posebno apostrofirati iz '92. godine odnosi? Tko su ti ratni vojni invalidi? To su osobe ranjene ili ozlijeđene u sastavu partizanskih odreda, odnosno Jugoslavenske armije ili izvan njihova sastavu pri obavljanju vojnih i drugih dužnosti po naređenju vojnih organa i organa vlasti od 17. travnja 41. do 15. svibnja '45. tu su mirnodopski vojni invalidi, osobe ranjene, ozlijeđene ili oboljele u obavljanju obvezne vojne službe od 15. svibnja '45 na dalje. Tu su civilni invalidi rata, osobe ranjene, ozlijeđene, oboljele u Domovinskom ratu ili Drugom svjetskom ratu, odnosno stradale od zaostalog ratnog materijala iza tih ratova i osobe ranjene ili ozlijeđene u sastavu Hrvatske domovinske vojske mobilizirane od 17. travnja '45. do 15. svibnja '45. … [[Upadica se ne čuje.]] Zbog čega? [[Upadica: Pa ne držiš se teme.]] Kako se ne držim teme? Pa ja govorim o invalidima. Govorim o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata. Govorim o jednoj kategoriji koja u ovoj zemlji broji 515 tisuća 783. Šta vas to zapravo gospodo smeta? … [[Upadica se ne čuje.]] Pa govorim ja o izvješću, itekako govorim o izvješću i o svemu onome što bi jedno izvješće kao takvo [[Upadica Zgrebec: Nemojte ga ometati.]] trebalo naprosto sadržavati. Jer bez ovoga ne možemo jednostavno pratiti materiju o kojoj raspravljamo. Konačno imate prilike pa replicirajte. Znači civilnim invalidima rata, iako samo da kažem i ovo, da, da ne preskočim, kada govorimo o ratnim vojnim invalidima, strukturi korisnika, stanje, Partizani '99. 8 tisuća 158, 2003. 6 tisuća 140. Domobrani i ustaše 1309, to je bilo '99., 1134 2003. Da ne govorim sada o sudionicima rata, mirnodopskim itd., invalidima, civilnim invalidima, korisnicima obiteljskih invalidnina kojih na današnji dan im 28 tisuća 914. Znači civilnim invalidima poštovana gospodo treba posvetiti puno veću pažnju. Jednako tako i invalidima tog Drugo svjetskog rata. Zuroff je otvorio pitanje nedavno penzija jednih kategorija građana s pravom. Ali što sada nakon 23 godine? Ovdje imamo eto i invalide o kojima sam govorio iz onih postrojbi poraženih vojska. Ovo je humanitarno pravo, pogotovo kada je riječ o invalidima rata, izuzetno složeno političko pitanje, tu se ne smije ideologizirati pa ja kažem to treba tretirati kao stečena prava i ne dovoditi u pitanje. Slažem se i sa ovom porukom gospodina Novaka maloprije da s poteškoćama se možemo nositi, s nepravdom se ne možemo nositi i zato na neki način još jedanput ću reći posebno treba apostrofirati civilne invalide rata. A što se tiče samoga izvješća jasno da ćemo njega kao takvoga podržati.
Evo kolega Kajin nas je podsjetio na 75 godina prošlosti.
Ne gospođo potpredsjednice, nego se radi naprosto o materiji o kojoj trebamo mi govoriti.
Ovo je godišnje izvješće [[Upadica se ne tiče.]] Nemojte iz klupe dobacivati. Kolegica Nada Murganić, replika.
Zahvaljujem poštovana potpredsjednice Hrvatskoga sabora. Kolega zastupniče ja sam se evo javila za repliku u vrijeme još dok mi se činilo da smo na istom dnevnom redu, odnosno da slušam izvješće o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2014. godinu pa ću samo na taj dio vas možda, vam i replicirati. Naime iz vaše općenito rasprave nisam stekla dojam da li se vi zalažete općenito da sve osobe sa invaliditetom ostvare svoja prava koja im pripadaju i svoje interese u skladu sa njihovim potrebama i sa njihovim invaliditetom ili radite ili imate tu jedan selektivni pristup. A zašto to govorim? Dok ste spominjali ostvarivanje prava na doplatak za njegu i pomoć mislim da zbog osoba koje su to ostvarile imam obvezu da vas upozorim da to nije pravo koje se olako davalo već iz samog naziva da je to za njega i pomoć, davano je osobama kojima je potrebna tuđa njega i pomoć od njege, od hranjenja, od oblačenja, od praćenja odlazaka liječniku, da ne nabrajam. I to može biti i dijabetes, naročito dijabetes koji je ostavio takove tjelesne i druge posljedice. Toliko samo u korist pozitivnog odnosa u raspravi prema osobama sa invaliditetom a i onima koji im omogućavaju život i rad.
Damir Kajin odgovor na repliku.
Pa izgleda poštovana gospođo zastupnice da me niste koncentrirano pratili. Ali o čemu bi mi morali raspravljati ako ne o svim kategorijama invalida u Republici Hrvatskoj. Rekoh malo prije a iz ovoga izvješća se vidi da u Hrvatskoj imamo negdje oko 515 tisuća 783 osoba sa invaliditetom. Kada govorimo o tom broju onda ovdje mislimo i na vojne, mislimo i na civilne invaliditete rata, mislimo i na materiju koja se regulira Zakonom o pravima hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji i Zakona o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata. Malo prije sam pokušao govoriti o broju jednih odnosno drugih i iznosima koje jedna ili druga kategorija ostvaruju. I još jedanput ću apostrofirati da civilnim invalidima rata treba posvetiti daleko veću pažnju no što se posvećuje jer bol jednih i drugih je ista. Nisam rekao da treba izjednačiti jedne i druge jer ja posebno želim apostrofirati naprosto žrtvu onih koji su u ime države na braniku domovine branili slobodu svih građana ove države i zato stradaju. To treba uvijek biti posebno regulirano, posebno apostrofirano, ali isto tako držim da Zakon o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata na neki način mora na drugačiji način jamčiti prava invalidima iz te kategorije.
Riječ je zatražila pravobraniteljica gospođa Anka Slonjšak. Imate 5 minuta.
Evo zahvaljujem gospodinu Kajinu na njegovom izlaganju. Željela bih samo reći da pravobraniteljstvo za osobe s invaliditetom, glavni cilj mu je da štiti, prati i promiče prava i interese svih osoba s invaliditetom u Republici Hrvatskoj, neovisno o kojoj se dobnoj granici radi i neovisno o kom se uzroku radi. U tom smislu smatram da ovo izvješće nij krnje, iz jednog razloga što je ovo izvješće pokušali smo ga sažeti koliko je god bilo moguće, izlagajući u njemu i navodeći primjere i praksu koju smo mi tijekom 2014. i na kojoj smo radili upravo iz razloga jer se ovo izvješće odnosi na naš rad kao pravobraniteljstva, a istovremeno i na pritužbe onih koji su se ovom uredu obraćali. Ako su se neke osobe obraćale koje su iz vremena poraća, mi smo također tim osobama pružili svu onu zaštitu i naše savjetovanje i sve ostalo sukladno Zakonu o pravobranitelju, neovisno kao što sam rekla o uzroku. U tom dijelu najčešće nam se osobe iz vremena poraća obraćaju vezano za pitanje mirovinskih prava. Što se tiče osoba vezano za, koji su po uzroku iz Domovinskog rata također smo u izvješću naveli onaj segment vezano za zdravstvo gdje smo kao što i znate kada su započeli prosvjedi, vezano uz HRVI, aktivno sam se uključila nastojeći medirat i da bi Ministarstvo zdravlja održalo sastanak nakon kojeg su nakon toga i uslijedile konkretne promjene vezano za HRVI-e. Ono što sam također htjela reći, ovo pravobraniteljstvo se zalaže da sve osobe s invaliditetom i djeca s teškoćama u razvoju, neovisno o uzroku da njihovi troškovi invaliditeta budu podmireni od strane sustava jednako, ovisno o njihovim individualnim potrebama. Tko je po kojem uzroku nastradao, da li je ozlijedio se na radu, da li je njegova tvrtka možda bila bogatija ili jača u odnosu na drugu? Da li je uzrok bio od strane sudjelovanja u ratovima itd. Ovdje to nas kao takove ne zanima, ovdje nas zanima da osoba s invaliditetom sukladno individualnim potrebama ima zaštićena, bude zaštićena od strane države, da bude zaštićena kao i svi drugi građani sukladno njihovim sposobnostima i mogućnostima. Zahvaljujem.
Damir Kajin, replika.
Evo zahvaljujem gospođi pravobraniteljici što je pojasnila gospodi iz HDZ-a materiju ovoga izvješća. Ja bih samo jednu stvar poručio, nemojte čitati skraćena izvješća, čitajte cjelovita izvješća. Ali ono što je još gore što činite, nemojte uskraćivati pojedina prava odnosno nemojte isključivati pojedine kategorije građana kojima je najnužnija potreba zajednice.
Pa sad ste replicirali HDZ-u, a ne pravobraniteljici. … /Buka u dvorani./… Nemojte iz klupa dobacivati. U ime Kluba zastupnika Hrvatskih laburista… … [[Upadica se ne razumije.]] Čekajte malo. Kolega Dragutin Lesar, a prije toga povreda Poslovnika Stjepan Milinković.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice. Povrijeđen je članak 238. Kolega Kajin nas omalovažava kao zastupnike, to stoji u tome članku. On nama tumači kako treba čitat, pa mi čitamo vrlo jasno i inzistiramo na tome da se koncentrira na izvješće. Očigledno da je on rastrešen, da nije možda danas svoje minute na početku one udario kako je medijski neslobodan pa onda ovdje iskaljuje svoje frustracije na nama. Hvala lijepo.
Ovo što dalje govorite nije povreda Poslovnika. Ja sam reagirala, a vi ste zloupotrijebili Poslovnik. Kajin, također povreda Poslovnika.
Ako netko omalovažava Poslovnik, ako omalovažava kolege zastupnike onda to čini upravo zastupnik koji je govorio prije mene. Ali lako ćemo mi…
Kolega Kajin, nemojte dalje voditi polemiku jer ovo nije povreda Poslovnika.
Sa tim mojim omalovažavanjem, nego vi omalovažavate cijelu kategoriju invalida u ovoj državi. To je problem.
Molim vas nemojte jedno ozbiljno izvješće banalizirati sa ovakvim istupima. Kolega Dragutin Lesar, izvolite.
Poštovana gospođo potpredsjednice, gospođo pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Raspravljamo o izvješću koje je interesno, a u ime Hrvatskog sabora pravobraniteljica pokriva i interese više od 515000 osoba s invaliditetom. Svaka osma osoba u Hrvatskoj ima neki oblik invaliditeta. To izvješće posvećeno je njima i njihovim problemima. Na početku želim reći da Hrvatska u zadnjih 20 i nešto godina provodi pravnu diskriminaciju i sustavno, bez imalo političke volje da se ona izmijeni kada su u pitanju osobe s invaliditetom i to zbog toga što u Hrvatskoj još uvijek pravni propisi, pravo na njegu primjerice, pratnju, rehabilitaciju, zdravstveno i radno, pravo na pomagala, asistente, invalidnine i dodatke ne odobrava, ne propisuje po vrsti invaliditeta nego po nastanku invaliditeta. Iako je nekoliko puta bilo pokušaja da se prava osoba s invaliditetom propisuje u jedinstvenom propisu, zavisno o vrsti invaliditeta, nismo dalje od toga ili te ideje ili pokušaja otišli. Invaliditet može nastati po rođenju, invaliditet kao posljedica bolesti, prometne nesreća, invalidi rada, invalidi rata, vojni i civilni, imamo i kategoriju vojnih i policijskih invalida, dakle pitanje Hrvatske vojske ne, branitelja i policije. I mi se još uvijek ponašamo da invalidne osobe, osobe sa invaliditetom kada potražuju određena svoja prava u prenesenom smislu pitamo zašto si slijep? Zašto nemaš noge? Zašto ne čuješ? A ne kao osobi koja ima određene potrebe. I tako dugo dok pravni pristup ne promijenimo, tako dugo ćemo imati ovu količinu problema i potrebe da pravobraniteljica svake godine ukazuje u svojem izvješću na te probleme. Ja smatram da su invalidi rada najnezaštićeniji i u jednoj od najtežih pozicija. 1998. Hrvatska je imala 103 000 umirovljenika koji su primali invalidnu mirovinu, invalidsku mirovinu, 103 000. U ožujku ove godine je 213 676. U 17 godina 110 000 novih invalidskih mirovina, u 17 godina 110 000. I kada dođe na dnevni red mirovinski sustav na njih se posebno upire prstom kao problem mirovinskog, stabilnosti mirovinskog sustava. A oni su u često apsurdnim situacijama da imaju utvrđenu i proglašenu radnu nesposobnost ili preostale djelomične radne sposobnosti. Na Zavodu za zapošljavanje praktički ne mogu ostvariti pravo na zapošljavanje jer nemaju ili bitno smanjenu radnu sposobnost, a uvjete za mirovinu nemaju, odnosno dugotrajnost postupka od nastanka invaliditeta do ostvarivanja prava na mirovinu ne broji se u mjesecima nego godinama. I u tom međuvremenu vakuumu oni su ničiji, ali doslovno ničiji. I bilo bi zanimljivo vidjeti ako itko može prikupiti podatke koliko radnica i radnika kojima je utvrđeno po ovlaštenom tijelu smanjena radna sposobnost u privatnom sektoru, u multinacionalnim kompanijama i hrvatskim kompanijama su oni dobili adekvatna radna mjesta koja odgovaraju njihovoj preostaloj radnoj sposobnosti. U javnoj državnoj upravi, ali u privatnom sektoru svi se izbacuju iz sustava rada, a država da bi ih prihvatila taj postupak provodi i do 3 godine. 23 480 djece, učenika s teškoćama u razvoju u osnovnim školama i dječjim vrtićima. Za srednje škole podaci ne postoje. Dakle, sada iz ovog vidimo 23 i pol tisuće djece, učenika koji su sada već evidentirani sa poteškoćama u razvoju će sutra biti problem u smislu zaposlenja. Za 1696 osigurano je 1022 pomoćnika u nastavi i to je određeni pomak ako se ne varam u odnosu, ali ne zahvaljujući sustavnom rješenju, nego najčešće udrugama koje su pronalazile novac, sustave uz velike napore povećavale ili osiguravale te pomoćnike. Jedan podatak u izvješću kojega nisam do kraja dobro razumio, pa će vjerojatno pravobraniteljica kasnije objasniti da li je na Zavodu za zapošljavanje 6783 osoba sa invaliditetom prijavljeno kao nezaposlenih. Dakle, dobro sam razumio taj podatak, a da je posredovanjem zavoda zaposleno 1877. Dakle, to su podaci 1877 na 500 i nešto tisuća osoba, to je godišnji podatak. Hvala vam lijepa na tome. Kvotno zapošljavanje koje je uvedeno zakonom apostrofirano je u izvješću kao određeni napredak u regulatornom smislu i to je točno. Međutim, istovremeno se konstatira nije problem samo u invaliditetu, nego i u manjkavom obrazovanju. Dakle, srednjoškolski sustav piše u izvješću još uvijek nisu u dovoljnoj mjeri prihvatile obrazovnu inkluziju kao prava učenika s teškoćama u razvoju, ni stručno usavršavanje kao oblik podrške inkluziji. I sada imamo apsurd da u osnovnoškolskom obrazovanju imamo određene napretke, međutim u srednje školskom, dakle kada bi te osobe sa poteškoćama u razvoju trebali osposobljavati, učiti da stječu određene profesije s kojim će moći zadovoljavati uvjete kojima smo poslodavcima nametnuli kroz kvotno zapošljavanje nema dovoljno obrazovanih, školovanih osoba sa poteškoćama koje raspolažu traženim vještinama, sposobnostima i znanjima. I nisam siguran da smo napravili pravi posao tako dugo dok i obrazovni sustav ubrzanim postupcima, ubrzanim koracima ne koristi tu šansu da smo s jedne strane dali obavezu kvotnog zapošljavanja, a da s druge strane javni obrazovni sustav mora tim osobama omogućiti stjecanje tih znanja i vještina kako bi se zakonska odredba o zapošljavanju određenog broja takvih osoba, broj zaposlenih kod poslodavca ispoštivala. Obrazovni sustav nije i ne prati ovu pravnu normu, ovaj sustav kvotnog zapošljavanja i to nije dobro. I postavlja se pitanje da li bi i javnim, ali ja bih rekao i privatnim, školama i srednjim i visokim, dakle i fakultetima, također trebali dati obavezu ne kvotnog nego obavezu upisa? Fakulteti čini mi se direktno upisuju one koji imaju 60 i više posto invaliditeta. Međutim, što je s onima niže? Oni naprosto u toj utakmici za stjecanje dovoljnog broja bodova za upis iz raznoraznih razloga su najčešće ispod crte. I radi se dakle o posebnoj kategoriji koje u obrazovnom sustavu ne tretiramo tako. Nije dovoljno raspravljati o položaju osoba s invaliditetom samo u zdravstvenoj i socijalnoj sferi ako to istovremeno ne radimo i u obrazovnoj sferi. I zbog toga kvotno zapošljavanje tako dugo dok obrazovni sustav ne iskoristi tu šansu neće imati puno rezultata. Druga tema iz izvješća su barijere ili pristupačnost. Ja moram konstatirati da je sramotno da 2015. godine moramo konstatirati da taj problem nije praktički pomaknut s mrtve točke. Kako netko može odobriti projekt i izdati uporabnu dozvolu za pješačke staze koje završavaju u rubnicima visine 15 cm? Tko su ti investitori? Tko to odobrava te projekte i izdaje uporabne dozvole za takve prometnice? Tko su ti koji postavljaju prometne znakove nasred pješačke ili uz pješačku stazu na kojem je ploča prometnog znaka na visini 160 cm ili ispod toga još? Usred Zagreba i usred naših gradova ne na periferijama. Jel' njima još nije jasno da se ne gleda samo stup nego i ploča prometnog znaka koja na toj visini za slabovidnu ili slijepu osobu može predstavljati izuzetno veliku opasnost? I dalje postavljamo takve znakove i nadalje se daju uporabne dozvole i nadalje se pišu i crtaju takvi projekti. I nikom ništa. Rampe, dječji vrtići, škole, zdravstvene ustanove, državna i javna uprava, pravne osobe s javnim ovlastima, na njih uvijek zaboravljamo, kulturne institucije. U jednoj školi pitao sam zašto nemaju rampu za pristup osoba u kolicima? Rekli su mi pa nemamo mi nijednog učenika. A onda je na roditeljski sastanak došao otac bez obje noge u kolicima, a sastanak je bio na katu. Dakle, ne razmišlja se o tome da škola nije samo dijete nego i roditelj koji mora doći u tu ustanovu, u školu. I tek tad su shvatili odgovorni da ipak taj pristup moraju promatrati s opće korisne funkcije, a ne samo činjenica da tog trenutka oni nemaju nijednu osobu u kolicima. Liftovi, pješački prelazi s vodilicom, vodičem ili oznakama za slijepe osobe, to je u nekim sredinama naprosto još uvijek nešto o čemu se uopće ne raspravlja. I naravno u lokalnoj samoupravi naročito uoči izbora radi se sve, ali ovdje gotovo ništa jer očito procjenjuju da im biračko tijelo ove kategorije nije tako interesantno da bi ovdje morali biti ozbiljni. Apostrofirali ste i problem dječjeg doplatka starijih osoba od 27 godina. Gledajte, po meni prijedlog zakona kolege Novaka je u drugom čitanju. Jer Hrvatski sabor nije odbacio taj prijedlog zakona, Hrvatski sabor nije prihvatio prijedlog da se zakon odbije i zakon nije odbijen. To je glasanje jasno pokazalo. Glasalo se o prijedlogu zaključka da se zakon ne prihvaća. I taj zaključak nije usvojen. I predsjednik Sabora kolegi Novaku nije dostavio zaključak o odbijanju zakona gdje piše da ga obavještava da mu zakon nije prihvaćen. Kategorija obavijesti u Poslovniku ne postoji. Sabor ne donosi obavijesti nego zaključke, koliko ja znam Poslovnik. Piše u izvješću i sljedeće, da su imali slučaj nemogućnosti osoba s invaliditetom sudjelovanja u tv emisiji, emisijama. Odbijanje posluživanja u ugostiteljskom objektu osobi s invaliditetom. Razvod i diskriminacija u pogledu odluke o povjeravanju djeteta. Spominjete priopćenja, kontakte s medijima. Kad su ovakvi slučajevi u pitanju gospođo pravobraniteljice tako dugo dok javno ne iznosimo imenom i prezimenom i tu tv kuću koja invalidnim osobama nije dala mogućnost sudjelovanja i ovog ili ove ugostitelje koji su odbili poslužiti osobu s invaliditetom nećemo imati velikog napretka jer je samo javno žigosanje njihovo. Kao i one slučajeve gdje ste lokalnoj samoupravi davali određene preporuke bilo bi dobro da to plasirate u lokalne medije, naročito lokalne medije, jer oni se očito svi takvi drznici boje samo medijskog eksponiranja. Oni će to doživjeti kao sramoćenje. Neka, ali to moramo napraviti. I završavam sljedećim, probajmo na trenutak zažmiriti i zamisliti skrb o invalidnim osobama a da nemamo udruge koje se bave njihovim problemima. Da je sve ostavljeno samo državnom sustavu kakva bi situacija bila?
Đurđica Sumrak, replika.
Hvala vam lijepo gospođo potpredsjednice Hrvatskog sabora. Uvaženi kolega Lesar sa vašom raspravom se u principu slažem. Da, i postavili ste nekoliko dobrih pitanja, a vezano je bilo i zapošljavanje i zapitali ste se koliko je osoba sa invaliditetom zaposleno i kod privatnih poslodavaca? A ja ću vam reći ja sam poslala upit Vladi Republike Hrvatske i pitala sam koliko je osoba s invaliditetom zaposleno u ministarstvima i u državnim poduzećima. Rezultate koje sam dobila su poražavajući. Dakle zakon da bi se provodio prvo bi trebao kao primjer biti država da ga provodi, a vjerujte mi da jedna velika većina poslodavaca i to privatnih poslodavaca u stvarnosti nema većih problema pri zapošljavanju osoba sa invaliditetom, međutim i vi ste govorili o rigidnosti obrazovnog sustava. Naime, on ne, taj obrazovni sustav ne prati i potražnju ali onda kad sve skupa uzmemo u obzir niti mogućnost osoba s invaliditetom da se obrazuju za neka zanimanja, a to je već ukazala i pravobraniteljica vezano za asistente, ne samo asistente u nastavi, nego asistente u poslu. Tako da postoji niz problema, govorili ste o tim preprekama i spominjali ste i prometnice i sve ostalo ali evo bit će, jedna tema okruglog stola bit će turizam i osobe s invaliditetom. I mislim da bi se trebalo i tome posvetiti jedna određena pažnja i to velika jer su i to osobe, ja opće nemam nikakvih zapreka, osobe sa invaliditetom ne smatram nekim osobama drugima nego osobama koje isto tako trebaju ući u more, ući u hotel, koje moraju imati mogućnost i kupanja i sunčanja i zabave kao i svi ostali na svojim godišnjim odmorima.
Hvala lijepa kolegice. Dragutin Lesar odgovor na repliku.
Kolegice Sumrak, apostrofirao sam problem da srednjoškolski sustav nije sklon toj inkluziji, to jest problem, ali taj problem nije star godinu, dvije, tri ili četiri. Ja vas sad moramo podsjetit na slijedeće: 2005.i 2006. godine, ponavljam vam 2005.i 2006.dva puta su odbijeni moji amandmani kada ste vi bili na vlasti kada sam predlagao da udžbenici na brajici za slijepe osobe budu u kategoriji udžbenika na koje djeca imaju pravo kao i svi ostali. Nadalje, bez dobacivanja, nadalje računala za slijepe osobe koje imaju govornu jedinicu, redovni printeri i printer na brajici kao nužnost opreme pomagala slijepim učenicima tada sam rekao da je to standard bez kojega praktički ne možemo očekivati ni u srednjem ni u visokom obrazovanju uključivanje te djece u redovni školski sustav. Odbijali ste dva puta te iste prijedloge. I zbog toga nemate sad pravo kukati nad time jer ste mogli to napravili. Niste prihvaćali. Prema tome, uvijek morate krenuti od svojeg grijeha prije nego prozivate nekog drugog.
Đurđica Sumrak povreda Poslovnika.
Hvala vam lijepo gospođo potpredsjednice Hrvatskog sabora. Pozivam se na Poslovnik 238.je članak. Uvaženi kolega, niko ne kuka i to je sramotno što vi sad radite ovdje u Hrvatskom saboru jer znamo da se želite približiti SDP-u. Mene to nije briga, ne koristim ja uopće ni politiku niti ništa.
Kolegice, kolegice Sumrak
2015.godine ne očekujemo da ćemo jest sa prstima nego da ćemo imati vilicu i nož. … [[Govornica isključena, ne čuje se.]]
Sjednite. Dragutin Lesar povreda Poslovnika.
Gospođo potpredsjednice, kolegica Sumrak se nije pozvala ni na jedno odredbu Poslovnika, ona je praktički probala…
Niste ni vi kolega sada pozvali.
Samo malo, molim vas da završim. Dakle niste je zbog toga opomenuli jer ispada da svaka rasprava koja se njima ne sviđa dobiva političke konotacije. A što se tiče približavanja ja se nikome ne moram približavati gospođo Sumrak, vi ste zabrinuti zbog toga ne ja. Dakle ovaj put ste prešli granicu slušljivosti.
Hvala lijepa. Ni jedno ni drugo nije bila povreda Poslovnika. Pa vas ponovno molim, ponovo vas molim da o jednoj ovako osjetljivoj temi na jedan ozbiljan i dostojanstven način raspravljamo. Mladen Novak replika.
Hvala lijepo. Kolega spominjali ste probleme oko zapošljavanja, odnosno zaposlenih invalida kod privatnika i u javnim poduzećima. Ali ja ću vas probati razuvjeriti, govorili ste vi i o ciframa 1877 ako se ne varam onih koje je zaposlio zavod za zapošljavanje, odnosno posredovao pri njihovom zapošljavanja, ali imaju dva slučaja koliko sam pratio kroz medije u oba dva slučaja je pravobraniteljica bila uključena, jedan je Hrvatske pošte koje su državno poduzeće i gdje je ako se ne varam šezdesetak osoba novom organizacijom je praktički ostalo bez mogućnosti zadržavanja radnog mjesta. Tu nisu samo i te osobe, ima ih ako se ne varam jedno četvero koje imaju status njegovatelja, tu negdje možda griješim u kojim brojkama, ali uglavnom tu je negdje. Onda primjer Sveučilišta u Dubrovniku koje ja mislim da je ono jedan od najgrubljih oblika demonstracije moći politike nad svim ostalima i jedan od najbesramnijih primjera ako ćemo baš iskreno. Osoba sa dva invaliditeta, pardon osoba sa invaliditetom i dva završena fakulteta ne može dobiti radno mjesto nego ga dobiva netko drugi. Spominjali ste uporabne dozvole za pojedine objekte, ako sam dobro pročitao u ovom izvješću čak stoji da su u odgovoru pravobraniteljici se navodilo da su objavljeni natječaji za rekonstrukciju pojedinih objekata, da bi na kraju reagirali roditelji koji tvrde da se nikad takvi natječaji nisu pojavili u javnosti. Što je po mome isto jedan od pokazatelja na koji način se izbjegava rješavanje problema. A Zakon o dječjem doplatku s obzirom da su se kolege s ove strane javile vama na repliku u tom trenutku kada ste o tome govorili, neću ali bit će jako interesantno čuti što oni imaju pametno za reći o tome.
Dragutin Lesar odgovor na repliku.
Pa vrlo kratko kolega Novak, ove slučajeve koje ste spominjali u pošti, Hrvatskoj pošti, Dubrovniku itd. … gdje osobe s invaliditetom nisu mogle zadržati posao, očito su umjesto njih ili na njihovo mjesto došli politički invalidi pa je to kompenzacija.
Marijan Škvarić, replika.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice Sabora. Uvaženi kolega u vašoj raspravi ste spomenuli jedan dio primjera o nerazumijevanju i poteškoćama koje se prije svega definiraju prema osobama s invaliditetom, a temeljem prisutnosti i mogućnosti pristupa prije svega javnim ustanovama i ostalim stvarima. Pa ste spominjali jedan primjer, a opet optuživanje na način da su najvećim dijelom krivi ili gradonačelnici ili načelnici nekog tko o tome upravlja. Ali ima i drugi primjer, primjerice pa ste rekli primjer dizala da gdje je investicija kada to napravite i vi vidite tu potrebu i jako dobro ste primijetili da ako nešto napravite ne samo za onoga koji koristi tu ustanovu nego i ljudi koji dolaze, znači opće korisnost. Ako je tu još pitanje škola da dolaze roditelji, a i škola isto služi u drugoj smjeni kada nema nastave ili vikendom se održavaju mnoge radionice, seminari, predavanja i da mogu doći invalidne osobe. Dogodi vam se to da vi inicirate tu opremu, inicirate taj projekt, program, investiciju i onda vam ljudi vele na kraju pa ste mogli nešto drugo pametnije uložiti jer to za njih ništa ne znači. Hoću reći da s jedne strane imate ideju imate potrebu, a onda je to još i teže prepoznatljivo od strane građana ili mještana da li to baš to radite je korisno samo za jedan dio naših građana ili za sve njih. Znači nerazumijevanja ima sa puno strana i na nama je koji se moramo, naročito mi koji smo gradonačelnici boriti protiv toga i inicirati investicije koje su prije svega u korist svih naših građana, a posebno osobe s invaliditetom.
Dragutin Lesar? Ne. I Boris Kovačić, replika.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Gospodine zastupniče kada ste govorili u svojoj raspravi, bar sam ja tako shvatio na neki način ste implicirali potrebu podizanja razine svijesti u institucijama, ustanovama od zakonodavstva pa do lokalne samouprave vezano prije svega za osobe s invaliditetom, a posebno ste se referirali na tzv. urbanističke i građevinske prepreke, a onda pri tome nešto i jasnije prozvali pa i jedinice lokalne samouprave, izvođače radova ako se ne varam kako sam shvatio. Ja bi o tome mogao govoriti s jednog drugog aspekta, evo nešto je kolega o tome rekao i u svojem nekakvom 13-godišnjem iskustvu mogao bi vam navesti, u ovom dijelu ste sigurno u pravu, potreba podizanja svijesti ali kompletne. I s druge strane doživio sam nebrojeno puta i želju i htjenje od projektanata, izvođača i opet nismo dobro napravili. Zbog čega? Zbog toga jer tu pravobraniteljica točno navodi da je potrebno i educirati stručnjake u važnosti primjene načela univerzalnog dizajna pristupačnosti itd., itd. Pitam se, gdje je naša građevina u svojoj stoljetnoj praksi ili slično u toj građevinskoj galanteriji vi imate problema u provedbi. Ali kada je riječ o podizanju svijesti, pitam sve nas, da li mi možemo samo govoriti kao ono kada govorite samo o kulturi u prometu ako opće kulture nema, da li mi možemo govoriti o podizanju razine svijesti prema osobama s invaliditetom? Prekjučer u jedanaestici mladić, mlađi od mog sina, to što se meni nije ustao, ja sam bio počašćen, ali starijim osobama, gospođa koja je jedva ušla u tramvaj, o tome mislim da trebamo govoriti. Dok to ne podignemo neće ni osobe s invaliditetom bolje proći.
Dragutin Lesar, odgovor na repliku.
Da kolega upravu ste, jedno je pitanje društvene svijesti koja je posao svih nas, a drugi problem i to ste dobro detektirali je problem u struci. Iako i zakonske o tome postoje, dio naše struke još uvijek nije očito savladao taj dio zadaća koja je pred njima niti su očito se potrudili da dovoljno budu educirani. Zato sam postavio pitanje kako je moguće da se dobivaju suglasnosti na projekt i izdaju uporabne dozvole za takvu vrst propusta. A ti koji izdaju upravne dozvole, dakle tu je država s druge strane i zbog toga kada bi oni bili dovoljno educirani oni bi i investitore i projektante na teret projektanta onda natjerali na te popravke. I nadam se da sljedećih za 15 godina više to neće trebati biti naprosto predmet ozbiljnih rasprava.
Nemamo više replika. U ime Kluba zastupnika SDP-a kolegica Ana Komparić Devčić.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice. Pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Pred nama se nalazi Izvješće pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2014.godinu. Izvješće sadrži prikaz rada pravobraniteljice i njezinog ureda, ali i upozorenja na probleme, poteškoće sa kojima se susreću osobe s invaliditetom i njihove obitelji. Ovo izvješće kao i svako do sada moramo sagledati kao upozorenje i putokaz o onome što smo dobro napravili i što bi još trebali učiniti kako bi osobama s invaliditetom olakšali u život i uključili ih u potpunosti u zajednicu. Iz izvješća je vidljivo da broj pritužbi raste iz godine u godinu kako kod svih pravobraniteljica pa tako i kod pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom. Ova činjenica nam ukazuje da su pravobraniteljice postale vidljive u našem društvu, ali ukazuje nam i na to da naši sugrađani sve više imaju informacija o svojim pravima. U posljednjih 10 godina donijeli smo brojne zakone, propise u cilju poboljšavanja položaja osoba sa invaliditetom ali kada to usporedimo sa ovim izvješćem reklo bi se da se baš previše nismo pomaknuli. Ono što svi moramo, čemu svi moramo težiti je da osiguramo izjednačavanje položaja osoba sa invaliditetom sa položajima svih ostalih građana a to je moguće jedino ako to zaistinu svi i želimo. U ime kluba SDP-a osvrnuti ću se na neke dijelove izvješća pravobraniteljice jer je naprosto nemoguće govoriti apsolutno o svakom segmentu iako je svaki segment ovog izvješća bitan ali ja ću reći nekoliko rečenica vezano za dijelove izvješća koje se nama u klubu čine izuzetno bitnima. Slušajući rasprave u toku jutra čini mi se da smo se svi nekako koncentrirali na ista područja. Tako želim najprije govoriti nešto o radu i zapošljavanju jer rad i zapošljavanje su preduvjet za samostalni život osoba sa invaliditetom. Kako je u samom izvješću navedeno u 2014. godini donijeli smo Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom. U taj je zakon uvedeno kvotno zapošljavanje osoba sa invaliditetom, tvrtke koje imaju više od 20 zaposlenih, trenutna kvota iznosi 3% a uvedeni su naravno i poticaji za one koje zaposle kao i prekršaj za one tvrtke koje ne zaposlen osobe sa invaliditetom. Kao što smo već čuli na zavodu za zapošljavanje trenutno se nalazi 6800 osoba sa invaliditetom a zaposleno je 1200 osoba sa invaliditetom koje u većini slučajeva imaju najviše srednjoškolsko obrazovanje. Ako svi znamo a znamo da bez zaposlenja i rada nema samostalnog i neovisnog života onda nas mora zabrinuti činjenica iz izvješća da osobe sa invaliditetom ne mogu zadovoljiti potrebe tržišta rada ti to ne zato zbog svog invaliditeta nego zbog toga što nisu dovoljno obrazovane. Pravobraniteljica upravo i ističe da nam je jedan od najvećih problema upravo obrazovni sustav osoba sa invaliditetom. Većina ih ima završenu osnovnu, maksimalno srednju školu. Sustavno rješavanje obrazovanja osoba sa invaliditetom terbao bi biti prioritet svih nas. Inkluzija od vrtića do fakulteta, ovaj problem se dodatno može promatrati ovisno o tome da li ste imali sreće roditi se u gradu ili u nekoj ruralnoj sredini gdje su uvjeti za obrazovanje još i teži. Jer u gradovima su mogućnosti inkluzije veće i bolje, organizirane su u odnosu na ruralne sredine. Kolega Lesar je spominjao srednjoškolsko obrazovanje i prilagodbu srednjih škola osobama sa invaliditetom, ja mislim da je što se prilagodbe srednjoškolskog obrazovanja tiče u Republici Hrvatskoj situacija izuzetno loša. Sustav rada i obrazovanja za osobe sa invaliditetom povlači naravno i pristupačnost o kojoj je isto danas puno bilo govora. Pristupačnost ustanova ali i ostalih javnih institucije koje su potrebne za svakodnevni život. Govorilo se dakle tko odobrava takve projekte koje nisu prilagođene osobama sa invaliditetom. Ja ću vrlo otvoreno reći mi. Svi zajedno. Nije problem jedne građevinske tvrtke, problem je cjelokupnog društva. Mi svi zajedno odobrimo takav projekt. Od načelnika, gradonačelnika, gradskog vijeća, projektanta, nadzora do svih inspekcija koje slijede da bi se neka institucija ili cesta ili bilo koji objekt pustio u promet odnosno dakle u funkciju. Tako da nam nisu prilagođene škole, nisu nam prilagođeni vrtići, nisu nam prilagođeni sportski objekti i to ne samo osobama sa invaliditetom u smislu škola što je kolega Lesar govorio da djeca, nemamo djece sa invaliditetom pa nam ne treba ni pristupačnost. A ne razmišljamo o tome da netko stvarno možda ima roditelja koji bi došao i na priredbu i na roditeljski pa ne može ući u školu i ne može sudjelovati u životu vlastitoga djeteta. Dakle i ovim putem apeliram na načelnike i gradonačelnike, župane ali i na sve nas da kod planiranja proračuna i proračunskih stavki imamo na umu da se uvedu stavke za prilagodbu javnih ustanova i institucija osobama sa invaliditetom. Posebno se u ime kluba SDP-a želim osvrnuti na poglavlje koje se odnosi na žene sa invaliditetom koje čine gotovo 40% od ukupnog broja osoba sa invaliditetom. Ono što posebno treba istaknuti i ono što strašno zabrinjava je da 77,5% od ukupnog broja žena sa invaliditetom je bez osnovne ili maksimalno ima osnovno obrazovanje što naravno dodatno otežava njezino osamostaljenje te mogućnost osnivanja obitelji. Dakle opet se vraćamo na obrazovni sustav na kojeg se stavlja najveći naglasak, najveći teret ali i najveća očekivanja. Svjesni smo da ovaj problem ne može riješiti samo jedno ministarstvo već je to problem koji će se morati rješavati međuresorski i na kojem treba intenzivnije poraditi u razdoblju koje je pred nama. Pravobraniteljica je u izvješću pohvalila pomake koji se dešavaju u resoru turizma čemu se i mi pridružujemo s obzirom da smo do sada uvijek kada smo govorili u ime kluba upozoravali na nepravedan pristup prema osobama s invaliditetom kao turistima u našoj zemlji počevši dakle od broja plaža, preko pristupačnosti unutarnjih samih hotelskih kapaciteta. Poštovane kolegice i kolege, dozvolite mi da ukažem na licemjerstvo društva u kojem živimo kada govorimo o pravu na roditeljstvo. Većina ljudi ima velike predrasude u slučaju kad se osobe s invaliditetom, a pogotovo one težim oblikom odluče postati roditelji. Većina to ne bi odobravala, a to se može iščitati iz samog izvješća gdje pravobraniteljica ističe da se osobe s invaliditetom smatraju nesposobnim za roditeljstvo. Možemo si postaviti pitanje koja je razlika ako postane roditelj osoba s invaliditetom ili postanete osoba s invaliditetom u trenutku kad ste već postali roditelj. Nema razlike. I unijet ću u ovaj segment dio osobnog. Dijete sam osobe s invaliditetom i ne smatram se ni drukčijom ni zakinutijom za ljubav svoga roditelja. Dapače, mislim da sam dobila ono što djeca zdravih roditelja nisu imala prilike osjetiti, a to je dodatna energija, dodatan trud mojeg oca koji je uložio da me vodi kroz život. I zato kolegice i kolege, pravobraniteljice, srušimo taj ogroman zid satkan od predrasuda jer osobe s invaliditetom nisu ni bolji ni gori roditelji, oni su samo roditelji. Iako svako poglavlje u izvještaju zaslužuje posebnu pažnju, mi u klubu SDP-a pokušali smo istaknuti one dijelove koje smatramo najvažnijima kako bi osigurali ravnopravnost položaja osoba s invaliditetom u društvu. Klub SDP-a podržat će Izvješće pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2014. godinu, a svoje izlaganje završit ću citatom iz samog izvješća: ″Osobe s invaliditetom su potencijalna snaga, a ne slabost društva pa ih kao takve treba i tretirati.″. Zahvaljujem.
Branko Hrg, replika.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Poštovana kolegice, u jednom većem dijelu vašeg izlaganja se naravno svi vjerojatno možemo složiti i to je tako. Ono što možda bi trebalo ovdje naglasiti, vi ste spomenuli posebno kod pristupačnosti da bi trebalo utjecati na lokalne čelnike da osiguraju u svojim proračunima sredstvima za ukidanje barijera za nesmetano kretanje svih osoba, dakle kao što ste i napomenuli. Moramo samo malo tu vratiti unazad i reći da smo ne tako davno donijeli odluke koje onemogućuju lokalnim samoupravama da uopće funkcioniraju normalno pa će tako biti problema i sa ovakvim stavkama sigurno kao i sa svima drugima u lokalnim proračunima jer mi centraliziramo, a ne decentraliziramo a onda kažemo da bi trebalo to radit. Ali mislim da lokalne samouprave u većoj mjeri i na djelu pokazuju da apsolutno rade u tom pravcu i da se maksimalno zalažu da se napravi nešto više za osobe s invaliditetom i sve one kojima dostupnost baš i nije u onom dijelu omogućena do kraja. Vi ste govorili o zapošljavanju osoba s invaliditetom i to je apsolutno jedan od zadataka koji je pred nama. Reći ću ovdje evo u ovom izvješću … pravobraniteljice tijekom 2014. godine uputili smo niz prijedloga i mišljenja na zakonske i podzakonske akte u ovom području kako bi se unaprijedilo i povećalo zapošljavanje osoba s invaliditetom. Pa mene sad interesira koji su pomaci na ovakvom planu napravljeni, a te primjedbe da li je bilo pomaka, da li su ministarstva reagirala, da li se nešto dogodilo u tom pravcu. I samo ću navesti jedan primjer oko zapošljavanja. Dakle socijalno poduzetništvo je jedan primjer koji smo napravili u Križevcima upravo osobe s invaliditetom, to treba poticat, na taj način se može mnogo, mnogo dobroga napraviti na ovakvom dijelu zapošljavanja osoba s invaliditetom.
Ana Komparić Devčić, odgovor na repliku.
Kolega Hrg, rekli ste nedavno smo donijeli propise pa smo centralizirali zemlju itd. Prema Zakonu o pristupačnosti do 2007. godine su svi objekti od javne upotrebe trebali biti pristupačni osobama s invaliditetom. Danas smo u 2015. godini. Dakle uvijek se neke stvari gledaju onako kroz prste, pa nema novaca, pa je teško, pa je ovako, pa je onako. Ne, samo trebamo donijeti odluke u svojim glavama da mi to želimo, da mi želimo u ovoj zemlji našim sugrađanima koji su osobe s invaliditetom omogućiti da žive isto jednako kao i svi mi ostali koji nismo osobe s invaliditetom. Što se tiče zapošljavanja načinjeni su pomaci, ali ono što izvješće samo govori problem je u obrazovanju. U svome izlaganju rekla sam da nam osobe s invaliditetom imaju maksimalno srednju školu. U dijelu kad sam govorila o ženama osobama s invaliditetom imaju 77% od ukupnog broja žena s invaliditetom dakle ima najviše osnovnu školu ili nema osnovnu ili ima maksimalno osnovnu. Dakle imamo problem naprosto što naš obrazovni sustav nije izeducirao osobe s invaliditetom prema potrebama tržišta rada i na tome svi zajedno moramo raditi. I zato sam rekla da je to multiresorski problem jer to jedno ministarstvo samo za sebe ne može riješiti.
Riječ ima pravobraniteljica gospođa Anka Slonjšak.
Zahvaljujem. Pa evo ovo sam htjela reći što se tiče te pristupačnosti. Pristupačnost je doista širok pojam i za svaku osoba različitog oštećenja ona drugačiji ima oblik prilagodbe koji je njoj potreban. Ministarstvo branitelja svake godine raspisuje jedan natječaj koji se tiče upravo prijave projekata jedinica lokalne i regionalne samouprave u suradnji sa udrugama gdje su ili osnivači itd., gdje imaju mogućnosti aplicirati na taj natječaj kako bi iskoristili sredstva koja Ministarstvo branitelja nudi. Moram reći da ove godine taj natječaj iako nije dio ovog izvješća, ali moram reći da ove godine je taj natječaj bio srušen iz razloga jer nije bilo dovoljno prijavljenih projekata od strane jedinice lokalne i regionalne samouprave i išli su na ponavljanje natječaja. Znači da sredstva koja su zapravo bila predviđena za to, a to je svake godine otprilike oko milijun i 500 tisuća kuna kao što sam i navela i u ovom izvješću isto imaju dva izvješća upravo iz Ministarstva branitelja od prošle i pretprošle godine, pokazatelj je da zapravo treba se prepoznati koje su to potrebe u lokalnim sredinama i prijavljivati na Ministarstvo branitelja koje ide obično natječaj početkom godine, ali istovremeno i razmisliti o korištenju tih izvora financiranja infrastrukture i opreme između narodnih izvora iz razloga jer upravo i mogućnost ovdje da se takva sredstva povuku ako nisu ona predviđena državnim proračunom. Prošlih godina u izvješćima kad smo pratili dio pristupačnosti uvijek nekako je ispalo da i kad se na početku proračuna kad smo mi slali preporuke da se ministarstva, državne institucije, lokalne itd. predvide sredstva za osiguravanje pristupačnosti u svojim resorima, odnosno za određene prilagodbe u sustavu vrlo lako kod rebalansa su se radile prenamjene i zapravo ustanovilo se da možda tih 100 000 baš i nije dovoljno, pa onda zašto bi išlo na pristupačnost, bolje da se to iskoristi negdje drugdje gdje je možda potrebnije. Stoga mislim da prostora ima, da sredstava ima samo treba prepoznati potrebe i jednostavno aplicirati na one natječaje koji su već sada otvoreni. I moram vam svima još jedanput ponoviti da je pristupačnost prilagodbe osnovni preduvjet da bi osobe sa invaliditetom neovisno o kom se oštećenju radi mogle uopće koristiti resurse u ovoj zajednici. Niti možeš u apoteku, niti možeš odnosno u ljekarnu, niti možeš u pekaru, niti možeš na radno mjesto, niti možeš obaviti zdravstvenu uslugu, niti možeš u bolnicu, rehabilitaciju. I zapravo ako mi to ne osiguramo mi na taj način doista osobe segregiramo. I pitam se tko će biti prvi koji će podignuti tužbu protiv Hrvatske za diskriminaciju vezano za pristupačnost. Mislim da je pristupačnost jedan veliki problem, jer unatoč tome što postoji Zakon o gradnji postoji Pravilnik o pristupačnosti osiguranja. Moram naglasiti da postoji i Zakon o suzbijanju diskriminacije koji u jednom segmentu govori o oblicima razumne prilagodbe kao jednom od upravo oblika diskriminacije i kao takav govori o pristupu dobrima i uslugama, gdje ako se to pravo kao takvo krši i gdje nije nerazmjeran teret za onog koji to treba osigurati da smo dužni upravo na taj način utjecati da osiguramo pristup dobrima i uslugama. Još sam željela reći. Mnoge sredine, mi smo ovdje spomenuli, jedan od tih pristupa je i dostupnost usluge prijevoza. Mnoge sredine u svojim, lokalne sredine nemaju niti javni prijevoz prilagođen, niti udruge nemaju mogućnosti kombi vozila, tako da te osobe navest ću primjer grada Ogulina gdje smo bili nedavno na početku godine jer zapravo cijeli prostor sa okolnim mjestima nema kombi vozilo za osobe sa invaliditetom. To je samo jedan primjer, ali ima ih vjerujte mi niz koje bi mogla pobrojavati sljedećih par sati. Tako da mi se svi trebamo osigurati da te osobe, ti građani bilo neovisno da li su u urbanim ili ruralnim sredinama mogu doći uopće do one usluge koju vi kao građani koji bez, imate bez invaliditeta, besprijekorno možete obaviti. Evo hvala.
Branko Hrg, replika.
Hvala lijepa poštovana gospođo pravobraniteljice. Vama stvarno ne treba replicirati na onaj način da se s nečim ne slažemo, jer se slažemo sa ovim što govorite. A ja bih htio malo ukazati na još neke probleme sa kojima se srećemo pa možda malo i dobiti konkretnije, detaljnije informacije ovako u nekoliko rečenica kakva je situacija sa državnim institucijama i pristupačnošću i kakva je situacija na lokalnoj razini. Dakle, gdje se tu nalazimo, da li smo se stvarno držali onoga što smo si sami propisali. Sigurno da moramo svi skupa sustavno na tome raditi. Ali želim ukazati opet na neke probleme sa kojima se srećemo. Dakle, svaki takav natječaj koji se raspisuje on zahtijeva i dodatna sredstva iz lokalne razine. Evo primjer lifta u Križevcima u školi. Znači, dobili smo novce iz EU na natječaju, ali smo morali duplo, praktički duplo više za pripremne radnje napraviti još novaca, pa je to jedan projekt koji je izrastao u jedan veliki, ogromni projekt. Ali još jedan primjer s kojim se susrećemo. Evo jučer objavljeno u Narodnim novinama ministar Dončić Hajdaš ukinuo Županijskim upravama za ceste 110 milijuna kuna. Županijskim upravama za ceste, znači to su lokalne i županijske ceste koje se većinom nalaze u gradovima i u ovakvim mjestima, sredinama. Kako rješavati pristupačnost? Kako rješavati? S kojim novcima rješavati ako ti svaki dan netko napravi i nešto da ti uzme i ono malo što još imaš. Dakle, to je jedan problem, sustav se mora drugačije postaviti i rješavati stvari.
Želite odgovoriti? Anka Slonjšak, odgovor na repliku.
Pa zapravo, željela bih odgovoriti na način da svi mi kada gradimo nešto novo trebamo ipak se konzultirati sa onima kojih se to tiče. Ovdje je puno toga rečeno, međutim pozitivnih pomaka ima i kako na državnoj razini, tako i na jedinicama. Ima jedinica lokalne koje su doista primjeri u smislu da su senzibilizirani, da su udruge jake, da su prepoznati, da zajedničkom sinergijom rade pomake u svojim sredinama. Međutim, veliki problem je taj kad se nešto novo gradi da zapravo se ne, jednostavno dovede osobu sa invaliditetom koja je korisnik te neke prilagodbe da kaže da li je to u redu ili ne. Idu se na nekakve prilagodbe koje su apsolutno neadekvatne. Ja ne znam koliko puta smo mi dobili primjedbe od strane na primjer udruge iz Knina koliko je tamo prilagodbi napravljeno, a da nisu adekvatne, odnosno da je napravljen onaj maksimum koji je naveden u pravilniku, a ne gledajući da možda će to biti otežavajuća okolnost za neku osobu koja samostalno na primjer gura kolica. Ima mnogih objekata koji se nalaze u zaštićenim spomenicima kulture. Vrlo često se traže i mora se tražiti od konzervatorskih odjela određene suglasnosti. Pitamo se, da li su ti spomenici kulture radi nas, da mi možemo kao građani svi jednako otići i vidjeti i katedralu i muzej neki i neku galeriju i slično. Ili je to samo građevina radi onih koji su bez invaliditeta i mogu besprijekorno ući unutra i otići pogledati. Znači, nije pitanje samo novaca. Gradnja se tako i onako u nekim segmentima mora napraviti. Ali kada se ona radi neka bude sukladno propisima, da se ne desi da neke osobe zbog toga što su kupile stanove u nekim zgradama ne mogu ući unatoč tome što je predviđeno da će bit kosina adekvatna na ulazu, pa onda nakon toga imamo problem sa preinakama koje su daleko skuplje nego da se u početku gledalo da ti troškovi daleko mogu biti manji jer su zapravo po načelima koja zahtijevaju i univerzalnog dizajna i svih ostalih koji su propisani u nacionalnom zakonodavstvu. Htjela bih se još samo ovdje dotaknuti [[Upadica Zgrebec: Isteklo je vrijeme.]] Aha, nemam mogućnosti. Ništa, hvala.
Imate još jednu repliku pa ćete nastaviti. Marijan Škvarić, replika.
Hvala. Pa prije svega želio bih istaknuti nažalost da sve ove aktivnosti koje se tiču odluka prilagodbe pristupa osoba s invaliditetom najvećim dijelom nažalost ovise o sredstvima. I sad je tu samo pitanje koliko je netko spreman ući u koštu s time i osigurati ta sredstva a koliko u svakom slučaju netko nije. Iz iskustva, evo bio sam počašćen vašom posjetom svom gradu gdje prije svega smo … [[Govornik se ne razumije.]] praksu da sve ono što smo radili, radili smo na način da smo pitali udruge koje se time bave što je najbolje napraviti da bude u funkciji. Tako da samo jedna odluka je bila oko jednog projekta kojeg smo inače financirali iz fondova EU. Osobe sa invaliditetom su rekle da bolje da imaju prilaz malo duži kroz park u istoj razini nego da moraju ići sa cestom koja bi recimo morala raditi recimo onu platformu koja se vozi. Recimo to smo apsolutno uvažili. S druge strane ste rekli da postoje mnogi i fondovi koji se mogu iskoristiti. Evo i prošle godine smo baš iskoristili taj projekt isto od Ministarstva branitelja za izradu lifta za invaliditete u našoj osnovnoj školi. I uspjeli smo financirati i našli smo i dobili 60% od ministarstva, 30% od strane županije i ostatak smo dali grad. Ali u početku smo sufinancirali cijeli iznos, a kasnije smo dobili povrat sredstava. Znači, morali smo osigurati. Ima gdje mnogi kolege vele da je problem u tome da je bolje, malo bi trebali te natječaje tako definirati, da je bolje ako manje općine prije svega koje nemaju takav fiskalni kapacitet bolje da im se da 100% iznosa da mogu to napraviti nego da im se da 30, 40 ili 50%. Nije svejedno da recimo 100 tisuća kuna dobije grad koji ima proračun 50 milijuna kuna i isto toliko sredstva dobije općina koja ima 3 milijuna kuna za istu namjenu. Mislim da bi trebalo malo o tim argumentima razgovarati i onda bi bilo puno više efikasnosti i ne bi se ovakvi natječaji poništavali zato što nema zainteresiranih. Hvala lijepa.
Anka Slonjšak, odgovor na repliku.
Pa što se tiče ovog natječaja Ministarstva branitelja mislim da ministarstvo kao i oni koji su u radnoj skupini su spremni saslušati sve vas koji imate određene prijedloge za izmjenu kriterija i jednostavno da oni budu konstruktivniji i da budu na korist onih, a to su isključivo osobe s invaliditetom a ne niti jedinice lokalne u smislu gradova niti općina nego jednostavno da se promjene i prilagodbe koje se rade da se doista mogu i završiti odnosno napraviti. Htjela sam samo se nadovezati još vezano za pristupačnost, mi smo u prošlogodišnjem kao i svake godine nastojimo što više zahvatiti minimalnih istraživanja vezano za pristupačnosti određenih objekata. I htjela sam reći da pozitivnih pomaka ima. Npr. centri za socijalnu skrb doista su napravili prilagodbe i još uvijek nisu svi ali djelomično ili potpuno pristupačnih ima doista jedan velik broj što se tiče osoba koje su sa tjelesnim oštećenjima i koriste određena pomagala. Velik je problem vezano za područne urede Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje, također Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje, a poseban problem je sudstvo. Upravo sad imamo jednu diskriminaciju koju smo dobili nedavno, pritužbu na diskriminaciju vezano za pristup Upravnom sudu u Rijeci. Tako da hoću reći da problema je doista puno, pristupačnost je nešto što je osnovni preduvjet i kao takvi zapravo svi mi smo ti koji trebamo sagledati i osigurati da pristup bude osiguran svima. Jedan veliki problem je također vezan za stambenu politiku, upravo mnoge osobe kojima se naknadno desi ozljeda a žive već u stanovima koji su na katovima, u starim zgradama koje su građene '80-ih godina i u nekim objektima svojim privatnim imaju problem jer su ti prostori u privatnom vlasništvu, jedinice lokalne nemaju mogućnosti davati sredstva u smislu jer se radi o privatnim vlasništvima. Zakon daje mogućnost poboljšica a u pričuvama novaca nema. Mislim da jedinice lokalne trebaju poraditi na promjenama stambenih politika za osobe građane koji žive u njihovim sredinama s obzirom na uvjete od socijalnih do pristupačnosti.
U ime Kluba zastupnika HDZ-a kolegica Nada Murganić.
Zahvaljujem poštovana potpredsjednice Hrvatskog sabora, poštovana pravobraniteljice, suradnici, cijenjene kolegice i kolege. Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2014. godinu klub HDZ-a će podržati poštujući napore i rad pravobraniteljice i njenog ureda na zaštiti, praćenju i promicanju prava i interesa osoba sa invaliditetom u RH. Osim godišnjih izvješća pravobraniteljica povremeno izrađuje još 2. Ove godine smo imali Izvješće o provedbi Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom UN-a i Izvješće o stanju osoba sa autističnog spektra što je bilo na raspravi u ovom Domu nedavno, a sve sa namjerom i ciljem da se doprinese položaju osoba sa invaliditetom u RH. Kao što smo svi rekli, vidjeli smo izvješće, a i sama rasprava u uvodnom dijelu pravobraniteljice je bila zaista opširna i kvalitetna, zahvaćena su brojna područja djelovanja i vrlo teško ih je obuhvatiti sve. Svatko od nas je izabrao neke. Kada govorimo o osobama sa invaliditetom vrlo često se dovedemo u situaciju da se pitamo da li smo i koliko smo ravnopravni? Iz izvješća pravobraniteljice dade se zaključiti da osobe sa invaliditetom nisu ravnopravni članovi našeg društva, u stvarnom životu, u praksi iako imamo dobru zakonsku podlogu budući u zakonodavstvu RH su implementirani međunarodni sporazumi, konvencije i ugovori o pravima osoba sa invaliditetom ali osjećaj neravnopravnosti, osjećaj diskriminacije upravo proizlazi iz disproporcije primjene zakona u praksi o čemu smo svi već dosada često govorili. Nakon 5 godina od donošenja Zakona o suzbijanju diskriminacije nema napretka pa nam se nekako čini da su nam sva ta izvješća, godišnja izvješća vrlo slična i izgledaju slično jedno na drugo. Da bi imali uvid u složenost i opsežnost rada pravobraniteljice moramo se osvrnuti na opću tešku socijalnu sliku u državi u kojoj je teška ekonomska kriza pogodila sve građane osobito one osobe sa invaliditetom još i više. I možemo zamisliti kakvu kvalitetu života imaju osobe sa invaliditetom ukoliko ne ostvaruje svoje prihode plaćom ili mirovinom a znamo da su dugo ili da uopće nisu bili u svijetu rada a korisnici su socijalnih naknada, osobnih invalidnina i drugih naknada koje proizlaze iz karitativnog pristupa prema osoba sa invaliditetom koje su vrlo niske i ne omogućavaju nikome dostojan život, već život realno na granici egzistencije. Najviše upita prema pravobraniteljici je bilo upravo zbog određivanja imovinskog i dohodovnog cenzusa za ostvarivanje prva iz sustava socijalne skrbi posebno na status njegovatelja osobne invalidnine, neravnopravnog položaja djece sa teškoćama u razvoju kod ostvarivanja dječjeg doplatka o kojemu smo dosta u jutarnjim raspravama govorili. Tvrdo postavljeni zakonski okviri, nedostatak kadrova u djelu stručnog savjetodavnog rada ostavlja nezadovoljstvo kod građana i nepovjerenje u sustav čak i onda kada je to i moguće. Unatoč brojim upozorenjima pravobraniteljica je intervencije kod donošenje Zakona o socijalnoj skrbi znamo da je čak uputila i primjedbe, odnosno tužbe i na Ustavni sud. Donesena zakonska rješenja nisu usklađena sa socijalnim modelom invaliditeta. Izostalo je donošenje toliko često spominjanog Zakona o inkluzivnom dodatku čija bi svrha bila da se izjednači položaj osoba sa invaliditetom sa osobama bez invaliditeta jer invalidnost sama po sebi iziskuje dodatne troškove. Osobna invalidnina kao i neke naknade iz sustava socijalne skrbi ne treba tretirati kao socijalnu pomoć već pomoć za povećane troškove života koje osoba sa invaliditetom u odnosu na onu koja nema invaliditet ima povećane troškove. Čak što nije dobro uvedena je i participacija u cijenu usluga koje koriste djeca sa teškoćama u razvoju kojima je potrebno recimo rana intervencija radno okupacijske ili neki drugi oblici psihosocijalne rehabilitacije koji su od izuzetnog značaja isto kao i zdravstvena usluga. To participiranje može doći i do 50% vlastitih prihoda što svakako se odnosi i na socioekonomski status same i djece. Osim socioekonomskog statusa i teške situacije u materijalnim pravima treba istaknuti i situaciju težak položaj osoba sa invaliditetom i njihov život u neadekvatnim stambenim prostorima. Oni ili žive u neadekvatnim stambenim prostorima ili nisu stambeno zbrinuti. U stanovima u kojima nema prilagodbe, a o njima smo sada govorili općenito o uklanjanju arhitektonskih barijera sami ako su to njihovi privatni stanovi nemaju vlastitih financijskih sredstava da ih učine i prilagode te stanove, a ako su to sredstava iz pričuve onda ih isto nema ako žive u velikim stambenim zgradama. Problematika je toliko teška što ne samo da dovodi do izolacije osoba sa invaliditetom iz lokalne sredine nego im onemogućava osnovne životne potrebe koje treba ostvariti u svom vlastitom stambenom prostoru. Stambena politika je prepuštena jedinicama lokalne samouprave i ne ovisi samo o njihovoj materijalnoj snazi nego i o svijesti, i potrebi i načinu zbrinjavanja ove populacije. RH se opredijelila za transformaciju velikih smještajnih kapaciteta koji postoje u ustanovama u stambene zajednice, odnosno tzv. inkluzije. Njih nema dovoljno. Problem stambenog zbrinjavanja i dalje je bez obzira na to prisutan. Većina stambenih prostora je ugovorena sa privatnim licima uz ograničeni rok od jedne godine ili se financira iz sredstava iz raznih projekata i programa što kod korisnika ostavlja dojam nesigurnosti. Problem stanovanja je izrazit i kod djece koja završe srednjoškolsko obrazovanje u Centrima za odgoj i obrazovanje djece i mladeži kada im se nakon navršenih 18 godina prekine smještaj u tim ustanovama one se nemaju gdje vratiti jer njihovih domova nemaju ili nisu prilagođeni za stanovanje osoba sa invaliditetom i upućuju se na smještaj u domove za starije i nemoćne osobe što nije primjereno niti njihovoj dobi, niti sadržaju usluga koje se pružaju u tim ustanovama ili u Centar za rehabilitaciju Lekić što je u koaliziji sa politikom deinstitucionalizacije. Nema mreža usluga koja bi pružila njegu odnosno bile support osoba sa invaliditetom da mogu preživjeti u vlastitim stanovima ili organiziranih stambenih zajednica čak niti u velikim gradovima a kamoli u onim malim sredinama, odnosno ruralnim sredinama. Zbog toga pravobraniteljica navodi da je porastao broj pritužbi u odnosu na 2013.godinu čak svih za 89% a onih pojedinačnih za 22% i ponavljamo već smo rekli da se najčešće odnose na ostvarivanje prava na zapošljavanje, na prava iz socijalne skrbi, zdravstvene zaštite i obrazovanja. Povećanje, ovoliko povećanje pritužbi odnosno obraćanja pravobraniteljici možemo mi i tumačiti pojačanim i dobrim radom pravobraniteljice jer je njezina uloga u društvu saživjela, sveopće je poznata. O postojanju svijesti osoba sa invaliditetom da imaju prava i da trebaju tražiti zaštiti svojih prava ali ostaje i dalje činjenica i podatak da kršenja prava osoba s invaliditetom i dalje stoji. Naravno potrebno je educirati stručnjake i osobe sa invaliditetom o tim raznim oblicima diskriminacije s osnove invaliditeta, osnažiti ih za prijavljivanje i procesuiranje. Pravobraniteljica govoriti da je potrebno usmjeriti pozornost na pokretanje postupaka pravnog zagovaranja udruga osoba sa invaliditetom da se promjene trendovi besmislenog prituživanja na diskriminaciju jer oni koji to čine ne snose nikakve posljedice, a osobe sa invaliditetom dovedene su u situaciju da je teret dokazivanje i neuspjeh u tome prebacivan samo na njih. Zločin iz mržnje prema osobama sa invaliditetom je otegotna okolnost, ali ona kao takva nije prepoznata dovoljno niti kod osoba s invaliditetom da ih prijavljuju, ali niti kod onih stručnjaka koji su nadležni da zaštite te osobe da procesuiraju krivce. Osobe s invaliditetom su često izložene nasilju,naročito žene, djeca nasilju i u obitelji. Vrlo značajne aktivnosti pravobraniteljice ističemo njezin rad u području zakonodavstva, upućivanje prijedloga, mišljenja i izmjena i dopuna propisa. Značajnije promjene zakonodavstva prema mišljenju pravobraniteljice dogodile su se u Zakonu o profesionalnoj rehabilitaciji, zapošljavanju osoba tzv. kvotno zapošljavanje, ali ističe se da tu i dalje postoji problem zbog toga što poslodavci nisu prilagodili svoje radne sredine, nema usklađenosti kvalifikacije i zanimanja osoba s invaliditetom sa potrebama tržišta rada, ne postoji jedinstvena nomenklatura zanimanja itd. Ono što još što ću istaći to je da je radna terapija primarno zdravstvena djelatnost, ona ima cilj omogućiti pojedincima i skupinama postizanje optimalnog funkcioniranja u aktivnosti dnevnog života, ona omogućava samo zbrinjavanje, produktivnost, ona omogućava kvalitetno provođenje slobodnog vremena. Pravobraniteljica kada govorimo o radu i zapošljavanju upozorava i to da doneseni novi Zakon o radu je odredio nižu razinu zaštite osoba s invaliditetom od dosadašnje. Potrebno je jače zaštititi osobe s invaliditetom od mogućeg otkaza ili mobinga kao i one osobe o kojima oni skrbe. Potrebno je također naglasiti da pravobraniteljica ističe, a to se i vidi iz donesenih zakona i dosadašnjih aktivnosti pozitivno razumijevanje problematike osobe s invaliditetom u Ministarstvu mirovinskog i invalidskog osiguranja koje je promijenilo propise i omogućilo kroz Prijedlog Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji da se zaposle osobe s invaliditetom, također i promjenu propisa koja je vezana za aktiviranje obiteljske mirovine po prestanku zaposlenosti odnosno kod odlaska u mirovinu biranje između vlastite mirovine i obiteljske mirovine. Također evidentno je da takovo slično razumijevanje nije ostvareno u Ministarstvu socijalne politike i mladih i ističe se i nedostatak međuresorske suradnje.
Molim malo pozornosti da omogućite kolegici da iznese stajalište kluba. Izvolite kolegice.
Brojna su kršenja prava na području zdravstva i zdravstvene zaštite, teška dostupnost zdravstvenih usluga i rehabilitacijskih tretmana je posebno onemogućena budući znamo da su osobe s invaliditetom vrlo često zbog svoje problematike upućene na češće i kontinuirano korištenje zdravstvenih usluga. Samo se pravilnik o ortopedskim pomagalima mijenjao 11 puta što je bilo intervencija ne samo od pravobraniteljice nego i od raznih udruga u čemu je poznata javnost putem istupa i prosvjeda roditelja i o tome su pisali mediji. Slična je situacija i sa asistentima u nastavi i takovo nepostojanje sigurnog i trajnog financiranja kod korisnika usluga ostavlja zazor i nepovjerenje u sustav. Djeci s teškoćama u razvoju omogućeno je inkluzivno obrazovanje u osnovnoškolskim i predškolskim ustanovama, ali pritužbe se ne odnose na provedbu u praksi zbog nedostatka novca, u nedostatku educiranih kadrova, slabom suradnjom sa drugim vanjskim stručnjacima i specijalistima. Pravobraniteljica upozorava na obavezu koja je preuzeta potpisivanjem Konvencije o pravima osobe s invaliditetom da svako dijete ima pravo na stvarnu šansu u odgoju i obrazovanju. Ja ću još za kraj jer je rasprava prekinuta, istaći težak položaj žena s invaliditetom koje su najjače diskriminirane i u odnosu na spol i u odnosu na ženu bez invaliditeta i u odnosu na svoj invaliditet. One su u izrazito teškom položaju, vrlo je mali pomak odnosno ga ni nema u njihovom obrazovanju u njihovoj nezaposlenosti i stav je i u obitelji takav da ih ne treba educirati, one su ostale uglavnom kućanice u užoj ili široj obitelji. Ako su smještene u ustanovi imaju zadovoljene samo one osnovne potrebe bez privatnosti. Naglasit ću to da pravobraniteljica ističe žalost što je Obiteljski zakon suspendiran koji je na neki način ukinuo potpuno oduzimanje lišavanja poslovne sposobnosti. Taj institut se često zloupotrebljavao ne samo radi materijalne koristi skrbnika već je bio i prečac oduzimanja roditeljskih prava osoba s invaliditetom. to je pojačana diskriminacija i oduzimanje ljudskih prava. Svi znamo da osobe s invaliditetom trebaju biti jednakopravne, da su nam izuzetno društveno vrijedne, da prema njima ne treba imati samilosni pristup nego im omogućiti da se ostvare u svom obiteljskom okruženju u svijetu rada i da daju doprinos društvenoj zajednici. Na to nas obvezuje Konvencija o pravima osoba s invaliditetom koja nas upozorava i to je najveći problem da uskladimo zakonske propise i provedbe u praksi.
Hvala lijepa.
Vraćamo se na raspravu po Izvješću o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom.
Sada ćemo čuti repliku kolegice Đurđice Sumrak na izlaganje kolegice Nade Murganić.
Hvala vam lijepo gospođo potpredsjednice Hrvatskog sabora. Evo kolegice Murganić, pozorno sam slušala vašu raspravu. Kao i svaka rasprava i ovaj puta ste zaista bili i konkretni i korektni i ukazali ste na sve ono dobro što je učinjeno za osobe sa invaliditetom, a o čemu je govorila i gospođa pravobraniteljica. Moje se ono, jedino što nije bilo korektno jest to da niste mogli svoju raspravu korektno održati da vas se čuje. Čak ni pravobraniteljica je u jednoj sekundi čini mi se htjela to prekinuti jer je bilo nemoguće slušati. A i sada kolege isto koje ne interesira možda bi mogli izaći van razgovarati, pa molim potpredsjednicu isto da ih makne, jer to nije tema koja njih zanima. Tema koja, željela sam još reći da 2008. godine je upravo osnovano Pravobraniteljstvo za osobe sa invaliditetom i nekako od tih godina se u stvarnosti pobliže upoznajemo sa svim problemima osoba sa invaliditetom. Spomenuli ste i žene i zaista žene su diskriminirane kao što ste i sami rekli trostruko. A ono što vrijedi za sve nas jest to da bi trebalo pravo na rad biti temelj ljudskog prava, ali međutim da je to preduvjet ostvarivanja neovisnosti o pomoći drugih, mogućnosti za samostalnost u donošenju odluka i životnih izbora, te neovisni život u zajednici. Kolega Kajtazi, ja stvarno ne razumijem. Potpredsjednica vas ne upozorava, ali … Doviđenja! Baš mi je drago da su se napričali tako. Evo ovo je i još jedan dokaz uvažena kolegice, a i uvažena pravobraniteljice poštovanja, pristojnosti i kućnog odgoja [[Upadica Zgrebec: Vrijeme. Vrijeme kolegice.]] Ali i o interesu o temi o kojoj se radi, pa kad se kamere maknu [[Upadica Zgrebec: Vrijeme.]] uvažena pravobraniteljice onda svi oni koji se jako zalažu oni su nestali odavno.
Kolegice vi tražite da se vas sluša, a vi? [[Upadica Sumrak: Što?]] 30 sekundi govorite dulje nego. Odgovor na repliku, kolegica Nada Murganić.
Da, evo sve ste rekli međutim stanje će sigurno ostati isto. Na žalost i naše ponašanje u Saboru, a vjerojatno i onda odnos prema svemu, ovoj problematici o kojoj mi govorimo. Ja se još jedanput ispričavam što je možda moja rasprava bila nesuvisla, ali predlažem da sljedeći puta kolege koji ulaze samo u sabornicu radi glasanja to učine točno u 12,00 sati ako je rad do 12,00 sati predviđen za rasprave. Željela bih još za kraj naglasiti da govorimo vrlo često o podizanju svijesti, razine svijesti. Trudi se i pravobraniteljica pogotovo kada su neki dani obilježavanja osoba sa invaliditetom. To je barem prilika da osvijestimo stanje osoba sa invaliditetom u društvu, da pokušamo kroz to učiniti nešto, da pokušamo educirati sebe mlade naraštaje o toj problematici, o izbjegavanju diskriminacije. Čak neki puta koju radimo nesvjesno u nekakvim stereotipnim radnjama, govorima i razgovorima. Pa kraj svoje rasprave sam htjela usmjeriti u tom smislu. Mislim da baš mi današnjim ponašanjem baš i nismo neki primjer javnosti.
U ime Kluba zastupnika HNS-a kolega Boris Blažeković.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice, pravobraniteljice sa suradnicima. Prije mjesec dana imali smo pred nama posebno Izvješće pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom vezano uz zaštitu osoba sa autizmom, a danas imamo izvješće o radu pravobraniteljice za 2014. godinu. I dobro je da je tako. Osobe sa invaliditetom i zaslužuju da se njima govori i to često i svakako sa željom da se stanje osoba sa invaliditetom u što kraćem roku popravi na bolje. Moja rasprava u mojem klubu Hrvatske narodne stranke – Liberalnih demokrata bit će slična svim ostalim raspravama, naime u pozitivnom smislu vezano uz poboljšanje uvjeta života i rada osoba sa invaliditetom. Kao i svake godine treba napomenuti da je Hrvatska zemlja sa relativno velikim brojem registriranih osoba sa invaliditetom. To je blizu 12% stanovništva. I podatku iz ovog izvješća to je 515 782 osobe i to su gradovi Split, Rijeka i Osijek zajedno. Veliki je to broj ljudi. Tim više se moramo svi zajedno još više potruditi da se problemi osoba s invaliditetom shvate maksimalno ozbiljno i da ih se rješava sustavno, brzo i kvalitetno. Svaka se osoba rađa s 4 neotuđiva tzv. naravna prava, pravo na život, pravo na slobodu, pravo na sigurnost i pravo na sreću. I nitko, ni roditelj, a kamoli država ne smiju ta prava nitijednoj osobi ni ugroziti ni oduzeti. No tijekom odrastanja odgovornost za svakog pojedinca i njegov odnosno njezin rast ili razvoj odgovornost snose prvenstveno roditelji, a nakon punoljetnosti odnosno završetka školovanja osoba snosi odgovornost sama za sebe osim kod osoba s invaliditetom. Kod njih država snosi odgovornost u cijelosti. Država je ta koja uz pomoć obitelji i zajednice oblikuje i poboljšava uvjete života osoba s invaliditetom. I to ne kao vlasnik i diktator nad osobama s invaliditetom već posebno nježno, promišljeno i nadasve stručno i profesionalno s pijetetom i uvažavanjem svake osobe s invaliditetom posebno jer svaka osoba s invaliditetom je drugačija i posebna i svaka je vrijedan, dragocjen član društva. Hrvatska je nastala na najteži mogući način, raspadom bivše države kroz krvavi, nametnuti rat. Istovremeno je trajao i proces tranzicije i proces izgradnje državnih institucija na svim razinama. Problemi su bili ogromni, od brojnih poginulih i ranjenih u ratu preko polu-funkcionalnih institucija do opljačkanog gospodarstva koje osim gubitka tvornica, poduzeća pa i cijelih industrijskih grana dovelo do silne tragedije prebrojnih ljudskih sudbina. U vrlo važnim razvojnim trenucima uopće se nismo ili smo se jako slabo snalazili. Koliko je to bio težak put osjećamo i danas. Generacijski je trijumf ulazak Hrvatske u NATO i EU. Procesi ulaska u te dvije asocijacije omogućili su nam institucionalni okvir s kojim se dan danas hrvamo. Ova Vlada se već 3,5 godine muči ispraviti sve greške i neuređenosti bezvoljnih anakronizama u državi naslijeđenih od bivših Vlada. U tim tako teškim i frustrirajućim procesima zajedno s ostalim građankama i građanima trpjele su i patile i osobe s invaliditetom. I one su trpjele i patile jače nego bilo tko drugi. Uvođenjem instituta pravobranitelja, trenutno pravobraniteljice za osobe s invaliditetom počelo je razdoblje sustavnije i kvalitetnije brige za naše sugrađane s invaliditetom. I to pokazuje i ovo izvješće. Nažalost, kao što su moje kolege prije mene rekli vrijeme ne dozvoljava da se posvetimo u cijelosti svim područjima ovog odlično sastavljenog izvještaja na nekih 270 stranica pa ćemo se osvrnuti samo na neke dijelove. I u ovom izvješću pravobraniteljice za osobe s invaliditetom navodi da je činjenica da se neke osobe s invaliditetom nalaze u sve težim socijalnim uvjetima a nerijetko žive i u uvjetima siromaštva. To je po nama u HNS-u nešto nedopustivo i ovim putem pozivamo sve državne institucije, a posebno Ministarstvo socijalne skrbi da učini sve da nitijedna osoba s invaliditetom ne živi u uvjetima siromaštva. Za osobe s invaliditetom se moraju naći sredstva kako bi živjele s dostojanstvom i sretne po najvišim standardima koje im zajednica može priuštiti. Uloga pravobraniteljice je nasušna. Ona i cijeli njen mali ured svoj posao predano rade i s puno većim angažmanom od očekivanog ili zakonom nametnutog. Uloga pravobraniteljice za osobe s invaliditetom je drugačija i specifičnija od svih ostalih pravobraniteljskih ureda. Ona zaista može i konkretno pomoći. Osobno smatram da bi se Uredu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom značajno trebale proširiti ovlasti te da se značajno trebaju povećati sredstva i za tehničko i za kadrovsko ekipiranje vezano uz proširenje ovlasti. Smatram da bi u pojedinim slučajevima Ured pravobraniteljice mogao djelovati i rješavati konkretne probleme pojedinih osoba s invaliditetom i u područjima svih mogućih zaštita osoba s invaliditetom ali i terapijski. Svakako treba spomenuti brojne udruge koje se predano bave pomaganjem i pronalaženjem rješenja za bolji i kvalitetniji život osoba s invaliditetom i njihovih obitelji. Ali svakako treba napomenuti važnost kontrole rada i važnost sustavne stručne edukacije članova tih udruga. Inače, a to ističe i pravobraniteljica, neophodno je sustavno obrazovati sve i na svim razinama vezano uz bilo koju vrst komunikacije s osobama s invaliditetom. Posebno je važno senzibilizirati djecu, mlade i sve ostale vezano uz razumijevanje osoba s invaliditetom u smislu da to nisu neki tamo jadnici već da su to punopravni, vrijedni i poštovani članovi našeg društva samo s nešto drugačijim potrebama nego što su opće. Prije smo rekli da su kroz mukotrpno 25-godišnje razdoblje izgradnje države i njezinih institucija najviše trpile i patile osobe s invaliditetom te da je s uvođenjem instituta pravobranitelja odnosno u ovom slučaju pravobraniteljice za osobe s invaliditetom počelo razdoblje sustavnije i kvalitetnije brige za naše sugrađane s invaliditetom. Nama u HNS-u se čini da smo se u ukupnom tom razdoblju malo pogubili kao ljudi. Čini nam se da smo u svim tim strahovima za sebe, za državu, za slobodu, za budućnost za nas i naše najbliže negdje po putu zaboravili na jedan neophodan dio ljudskosti, a to se najviše očituje na naš odnos spram osoba s invaliditetom. Divno je vidjeti solidarnost građana Hrvatske u pojedinim akcijama velikih tragedija, poput velike humanitarne pomoći kod poplava u Slavoniji ili kod skupljanja sredstava za preskupo liječenje bolesnih u inozemstvu i slično. Ali to su povremene akcije. Važne, neophodne, velike i vrijedne akcije ali uzrokovane trenutnim nesrećama. U velikoj većini, u velikom dijelu Hrvatske nedostaje one svakodnevne ljudske prirodne brige za naše sugrađane s invaliditetom toliko neophodne za njihov normalan život. Kako je moguće da danas postoje ustanove, institucije države, posebno na lokalnoj razini, prodavaonice, kafići, restorani i brojni drugi javni prostori koji nisu prilagođeni osobama s invaliditetom? Jedna jednostavna rampa ne košta više od 200 kuna, glasovna poruka za slijepe ne košta više od 500 kuna, pisana obavijest za gluhe ne košta više od 100 kuna, jedno prošireno mjesto u restoranu za osobu u kolicima ne zauzima više od još jedne stolice, jedan javni toalet prilagođen za invalide u centru grada ne može koštati ni približno kao onaj koji kumice ne razumiju na rubu grada. I zato mi u HNS-u plediramo na cjelokupno društvo, sve od državnih institucija i nadležnih ministarstava do udruga i pojedinaca dakle da se svi ozbiljno uhvatimo u koštac s rješavanjem osnovnih problema osoba s invaliditetom. Imamo jedan prijedlog, u srednjim školama namećemo razno razne obveze učenicima, mi iz HNS-a predlažemo da se u sve razrede srednjih škola uvede obvezno volontiranje u humanitarnim udrugama ili javnim kuhinjama ili karitativnim organizacijama ili specijalnim ustanovama i bolnicama ili kao pomoć pojedincima za sve učenike srednjih škola najmanje dva puta mjesečno. Smatramo da osim što je neophodna sustavna briga za osobe s invaliditetom uz tu brigu to nam daje šansu i da sami budemo bolje plemenitije osobe, a to čini cjelokupno društvo tolerantnije, bolje, ljepše, sretnije. Nama u HNS-u se čini da nam je to u ovom trenutku posebno i potrebno. Šanse uvijek postoje iskoristimo ju. Činjenica je da je situacija danas neusporedivo bolja i u zakonskom i u provedbenom smislu no što je bila prije četiri godine, ali to je još daleko, jako daleko od zadovoljavajućeg. A što nam je činiti? Treba samo primijeniti odnosno realizirati preporuke koje pravobraniteljica za osobe sa invaliditetom navela u ovom izvješću. Klub HNS-a Liberalnih demokrata prihvaća i zahvaljuje se na ovom izvješću.
Kolegica Nada Murganić replika.
Zahvaljujem poštovana potpredsjednice Hrvatskog sabora. Kolega svakako je da sam očekivala da ćete vi u raspravu s obzirom da ste zastupnik iz vladajuće većine, odnosno koalicije osvrnuti se na razdoblje u kojem sve do dolaska ove Vlade nije ništa valjalo i ova Vlada je po vašim riječima u ove tri godine se trudila uvesti red. Mislim da od ovakvih polemika nema koriste najmanje osobe sa invaliditetom. Trebali smo u ovom izvješću govoriti što se je napravilo u 2014.godini sa ciljem da neki zaključci budu jedinstveni i da se trudimo da se ono što je popravljivo popravi i svakako da je cilj i vama složit ćete se da idemo naprijed a ne da se stalno osvrćemo na prošla vremena. Pa ću replicirati samo još na onaj dio gdje ste govorili da je uloga države da štiti osobe sa invaliditetom i je i s time se potpuno sa vama slažem i slažem se sa time da su udruge vrlo značajne na promicanju prava i zaštite osoba sa invaliditetom. Civilna inicijativa je, pogotovo su udruge osoba sa invaliditetom tu napredovale, međutim došli smo možda čak u jednu situaciju, pravobraniteljica će možda o tome nešto i imati i za reći da su se na udruge zbog njihove proaktivne uloge prebacile možda i one obaveze koje su već nadrastaju njihove i financijske i kadrovske sposobnosti i možda to i nije njihova primarna uloga. Htjela sam reći da postoji opasnost da se teret sa institucija preseli na udruge što možda neće bez pomoći i supporta države biti adekvatna zamjena.
Boris Blažeković odgovor na repliku.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Pa kolegice prvo ovo zadnje što ste rekli, stvarno treba udrugama odati priznanje jer brojni ljudi članovi tih udruga nesebično pomažu osobama s invaliditetom i njihovim obiteljima koje su isto uključene i te obitelji doživljavaju određenu invalidnost zbog svojih invalidnih članova a zbog raznih neprilagođenih situacija koje nismo kao društvo uspjeli riješiti. Treba biti vrlo oprezan sa tim udrugama, treba ih pomagat, vi znate isto da se one i financiraju iz državnog budžeta i njihova funkcija je jasna. A treba jasno paziti što one rade i treba im pomoći u edukaciji da budu što stručnije i njihov rad što kvalitetniji. A što se tiče onog prvog, to je borba za istinu. Mi se moramo početi boriti svi zajedno za istinu, za istinitu riječ u javnom prostoru. Toliko je poluinformacija, toliko je laži, toliko je floskula trenutno danas u medijima da se svi zajedno moramo po mom dubokom uvjerenju boriti za istinu u javnom prostoru i vi i mi i od sad nadalje uvijek. Istina i samo istina može ovu zemlju voditi naprijed. Sve floskule, sve gluposti koje se govore i o vašem predsjedniku o svemu to mora bit samo potkrijepljeno istinom. I ove moje primjedbe koje će i bit dalje do kraja mog mandata će bit samo u svrhu istine.
Branko Hrg replika.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Pa poštovani kolega vi ste govorili o kvalitetnijem socijalnom statusu osoba sa invaliditetom. Pa u principu da ste iz oporbe ja se ne bi javljao za repliku, ali budući da vi dolazite iz vladajuće strukture onda moram reći da ovdje u onom odjelu centri za socijalnu skrb piše uz poteškoće u pristupu socijalnim naknadama koje bi omogućile zadovoljavajuću kvalitetu života i podmirivanje osnovnih životnih potreba povećan je i broj pritužbi na centre za socijalnu skrb i djelatnike centra. Činjenica je da nezadovoljstvo njihovih korisnika u jednom djelu ima karakter personaliziranja općeg nezadovoljstva sustavom koji nedovoljno ili opće ne pomaže u prevladavanju teškoća. To piše u izvješću pravobraniteljice. Govorili ste također o javnim prostorima i dostupnosti u restoranima i u ostalim apsolutno da, tu se s vama slažem. Ali malo prije je gospođa pravobraniteljica rekla, centri za socijalnu skrb, zavodi za mirovinsko, zavodi za zdravstveno, sudovi najveći problem dostupnosti. Dakle ne možemo nakon 4 godine sada reći to bi trebalo napraviti. Možemo reći, gledajte to je točno ima problema, ali u te 4 godine napravili smo to, to, to i to onda bi bilo da velim tako nekako normalno raspravljanje o ovoj temi onih koji su odgovorni za funkcioniranje sustava. Sustav ne funkcionira u dovoljnoj mjeri odnosno tu ga stvarno nadopunjuju kao što je malo prije rečeno udruge. Te udruge se bave onime čime se ne bi trebale baviti i stvara se veliki problem. radimo stihijski jer se iz godine u godinu stvari mijenjaju pa vam se dogodi da asistenta u nastavi jedne godine imaš pa ga onda imaš, pa ga onda imaš na pola vremena zato što sustav ne funkcionira pa uskaču udruge.
Boris Blažeković odgovor na repliku.
Hvala lijepo. Još jednom ću reći osobni stav, a to je da su brojni ljudi u brojnim udrugama zaista na korist ovoj zajednici i zaista su na korist osobama s invaliditetom. U raspravi u ime kluba rekao sam da ih se treba i kontrolirati što oni rade i da im treba pomoći sa stručnim znanjima sa obrazovanjem da budu što kvalitetniji u tom svom radu. A što se tiče dozvolite mi samo da pročitam jednu rečenicu pred kraj rasprave u ime kluba koja glasi, činjenica je da je danas situacija neusporedivo bolja i u zakonskom i u provedbenom smislu no što je bila prije 4 godine, ali to je još daleko od zadovoljavajućeg. Nismo zadovoljni, ni mi u koaliciji. Slušali ste danas kolege iz Kukuriku koalicije odnosno kolegice koje su govorile vezano uz ovo izvješće i stanje s osobama s invaliditetom u Hrvatskoj. Ali to nije od danas i to nije od prije 3,5 godine. To stanje je od 1990.na ovamo od kada imamo samostalnu državu i za to smo odgovorni svi koji smo u politici od tog dana bez obzira da li smo bili na vlasti ili u oporbi, ali jasno svatko sa vrlo jasnim ingerencijama i svako na svom stupnju razine vlasti. Situacija danas vezano uz osobe s invaliditetom nije od 3,5 godine.
Ana Komparić Devčić, replika.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice. Pa kolega Blažeković vi ste govorili, a i svi danas smo i pravobraniteljica i izvješće pravobraniteljice puno je riječi diskriminacija, nerazumijevanje, nerazumijevanje okoline, nerazumijevanje institucija, ja bih rekla da je to rezultat i dozvolit ću si da to kažem da je to rezultat dugogodišnjeg odnosa prema osobama s invaliditetom, dozvolit ću si možda težu riječ, to je segregacija po različitim domovima, ustanovama i način na koji smo osobe s invaliditetom u nekoj prošlosti tretirali i danas imamo to što imamo. Dakle situacija je trenutno takva kakva je na nama svima je da radimo da bi te negativnosti iz prošlosti promijenili. Vi ste spominjali senzibilizaciju mladih i djece, ja se s vama slažem samo baš nisam sigurna da je vaš prijedlog koji ide u smjeru obaveznog volontiranja jer vi znate u toj dobi u srednjoj školi nešto kada je obaveza nisam sigurna da je to i najbolji put. Ono za što se svi moramo založiti je inkluzija. Mi imamo inkluziju u vrtićkoj dobi, imamo inkluziju u osnovnoškolskom ali tu stajemo. Dakle kada bi naša djeca od prvoga trenutka svog obrazovnog sustava bili sa osobom s invaliditetom, ali da to ne bude iznimka nego da to bude pravilo, onda sigurno kada dođe u srednju školu ne bi uopće uočavali razliku između toga da li je netko osoba s invaliditetom ili nije i potpuno drugačije bi se odnosili i potpuno drukčije pojmove o osobama s invaliditetom i stanje u društvu bi bilo odnosno svjesnost o tome da su oni sastavni dio ovoga društva.
Boris Blažeković odgovor na repliku.
Hvala lijepo. Pa vezano uz ovaj prijedlog, on ide sa pozicije kao što je i recimo ženska kvota za Sabor. Naime, dok ti nešto uvjetno rečeno ne nametneš kao obvezu onda se preko toga olako prelazi. Imam osjećaj da smo mi u ovih 25 godina države izgubili taj jedan osjećaj zajedništva, jedan osjećaj da je najprirodnije da ti podmetneš leđa i ideš pomoći onome kome je to potrebno. Imamo dosta osoba s invaliditetom, imamo dosta stariji nemoćnih osoba kojima isto tako treba pomoć. Ako uvedeš nešto što mladima u početku može izgledati kao teret, a znate i sami da mladi uvijek od toga naprave na koncu i zabavu. I ako ih na početku prisiliš da počnu volontirati, na koncu oni to počinju raditi sa zadovoljstvom i sa voljom. Pogledajte samo mlade koji stvarno i volontiraju jer ima ih, nije da nitko ne volontira, imamo odlične mlade volontere, vi vidite na njima kada oni završe sa tim satom ili dva sata pomoći njihovo zadovoljstvo na tim njihovim licima, osmijeh, veselje i imam dojam da su oni sretnije osobe nego one koje ne volontiraju. I sa te pozicije ženskih kvota za ulazak u Sabor je išla ta ideja.
Prelazimo na pojedinačnu raspravu kolegice Tatjane Šimac-Bonačić. Izvolite.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice, gospođo pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Evo cijelo izvješće naravno je vrlo opširno, iscrpno i treba pohvaliti isto tako i vaše intenzivne aktivnosti koje ste provodili i tijekom ove prošle godine. Danas je puno tema otvoreno i rečeno u diskusijama, prema tome ja ću se osvrnuti na jednu temu koju ste vi u uvodnom dijelu spomenuli a to je rana intervencija i kao poseban naravno prioritet u potrebi pružanja usluga u zajednici u kojima žive djeca sa teškoćama u razvoju. Iz podataka koje ste iznijeli zapravo to je 4800 osoba kojima je potrebna rana intervencija, međutim, nažalost svega 13% se koristi, odnosno dostupnost je svega 13%. Evo i u Zakonu o socijalnoj skrbi uvedeno je pravo na ranu intervenciju kao uslugu socijalne skrbi s ciljem prevencije nastanka težih oštećenja i naravno da su potrebne razne prilagodbe cjelokupnog sustava za isto. Rana intervencija se pruža djetetu kod kojeg je u ranijoj dobi utvrđeno odstupanje u razvoju, odnosno razvojni rizik ili razvojne poteškoće i pravodobni terapijski postupci su naravno učinkovitiji i isplativiji od terapijskih postupaka koji se poduzimaju u školskoj dobi kada se već i teškoće nagomilavaju. Prema Zakonu o socijalnoj skrbi isto se kaže tko sve može pružati usluge rane intervencije. Između ostalog to su i udruge i danas je bilo govora, pitanje je da li su udruge adekvatne u toj pomoći odnosno da li je to brigo moja pređi na drugoga. Međutim, ja bih zapravo država se toga da su udruge vrlo značajan, odnosno civilno društvo da je vrlo značajan faktor i da bez obzira koliko imaju proaktivnu ulogu da je ona dobra i ja ću smatrati da su civilna društva, odnosno udruge da su partneri jedinicama lokalne samouprave a to ću zapravo i reći kroz primjer što radimo u gradu Dubrovniku, primjer je dobre prakse. Grad Dubrovnik zapravo pristupa uvođenju nove usluge u zajednici. Naime na području Hrvatske roditelji sve ranije uočavaju zapravo teškoće u razvoju djeteta, u prosjeku je sada to negdje oko 30 mjeseci ali tek nakon toga zapravo ide ona velika potraga za pomoći. I ovdje moram naglasiti koliko su god usluge rane habilitacije na planu motoričkog razvoja relativno dobro pokrivene u sustavu zdravstva kroz zdravstvene usluge i fizijatara i neuropedijatra ostaje naravno nepokrivena rana habilitacija na području govora. Pa tako imamo podatak da je čak skupina, tako da skupina djece koja dolazi na stručnu procjenu dobi su dobi od 3,5 godine, čak polovica njih zapravo 44% još ne govori. U tom smislu evo ja ću ponovno reći primjer i u Dubrovniku sada je primljen još jedan logoped u Opću bolnicu Dubrovnik koji jako dobro surađuje i u ovom slučaju na ranoj intervenciji. Problem također predstavlja i činjenica da značajan dio roditelja iz raznih razloga nije uopće registriran u sustavu jer nikada nisu tražili ostvarenja svojih prava, prava za svoju djecu. A zašto to kažem, napravili smo nedavno i jedan skup i prema kratkoj anketi koja je provedena među sudionicima Okruglog stola, takvih je roditelja bilo čak 50% i nas je to jako iznenadilo. Iako se ovakav podatak ne mora prenijeti, ne može se automatski prenijeti na cijelu populaciju ipak ukazuje na činjenicu da je broj roditelja i djece koji trebaju podršku i potencijalni su korisnici rane intervencije, značajno veći od broja kojima raspolažu službene ustanove. I u cilju što boljeg ostvarivanja prava roditelja djece sa teškoćama u razvoju ipak treba istaknuti prioritete a to je i unapređenje sustava informiranja roditelja djece s teškoćama u razvoju o njihovim pravima, zatim bolja informiranost i umrežavanje svih stručnjaka koji rade s djecom s teškoćama u razvoju i jačanje naravno stručnog kadra koji smo mnogi danas naglašavali. I važan segment je zapravo i pomoći tim roditeljima odnosno u radu savjetovanja i psihološki suport takvim roditeljima. Primjer za svu djecu koji su uključeni u sustav rane intervencije što se radi kod nas u gradu Dubrovniku u školi, zapravo to je napredak se vidi na području, na tri područja i području komunikacije, području senzomotorike, odnosno području smanjivanja nepoželjnih ponašanja. Prema tome morala sam spomenuti ovakav primjer dobre prakse, odnosno primjer udruga, Udruga zdravi grad u Dubrovniku i u suradnji sa Udrugom Idem i Poseban prijatelj te sa našim odjelom za odgoj i obrazovanje kao odjelom jedinice lokalne samouprave. Napravili smo već par susreta i okruglih stolova i tribina itd. i to na temu "Rana intervencija izazov u lokalnoj zajednici". Prema tome tu se raspravljalo i o trenutačnom stanju i o načinu pružanja usluge rane intervencije koja već postoji u gradu Dubrovniku. Sada se radi zapravo i program rane intervencije i ove godine također se namjeravamo aplicirati na fondove. Mogu reći još da je danas bilo dosta pritužbi, međutim meni je meni jedna majka napisala poruku, nazvala me pa sam to napisala na taj papir da treba pohvaliti, pohvaljuje Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje što sada se zapravo plaća, odnosno daje kisik koji prije se morao plaćati. Isto tako početkom 2015. godine HZZO joj je odobrio kolica koja su do sada se isto tako morala plaćati, to je oko 15 tisuća kuna su, cijena im je. S time da je to u periodu od 7 do 10 godina. Međutim, to možda nije dobro jer ne moraju značiti godine, neka osoba odnosno dijete s poteškoćama može biti više godina a manje kilaže kojima zadovoljavaju takva kolica. No evo znači ima i dobrih primjera gdje roditelji djece osoba s invaliditetom odnosno djece s poteškoćama u razvoju naglašavaju. I na kraju, poštovane kolegice i kolege, poštovana pravobraniteljice, bez obzira koliko zahvatimo u to područje osoba s invaliditetom odnosno djece s poteškoćama u razvoju, nikada nismo dovoljno zahvatili, međutim svi mi trebamo naravno raditi na tom području što šire i mislim da se pomaci, ipak pratim ovo područje već dugo godina, mislim da se pomaci vide i svatko od nas mora svoj dio dati u tom segmentu i ne trebamo čekati. Ne možemo sve sustavno riješiti, trebamo težiti ka tome ali ipak trebamo svak parcijalno pomoći rješavati. Hvala lijepa.
Nada Murganić, replika.
Zahvaljujem potpredsjednice. Poštovana kolegice, drago mi je da ste iznijeli pozitivan primjer. Također mi je posebno drago što ste se osvrnuli na neki način na jedne nove da tako kažem oblike pomoći i osoba s invaliditetom, a prije svega i njihovim obiteljima, kao što je rana intervencija i psihosocijalna pomoć. I onda normalno kako mi kad diskutiramo onda uvijek krenemo od onoga ali, a taj ali se odnosi na to što postavimo zakonske mogućnosti i standarde dosta visoko i trebamo to napraviti, ali padnemo na provedbi. Vi ste iznijeli dobar primjer. Ja bih nažalost mogla iznijeti loš primjer gdje mi zbog, gradovi su pokriveni, u gradovima je dobro, može se javnim prijevozom doći do toga djeteta, do njegove obitelji, može i roditelj … to dijete pa sa tramvajem, autobus krenuti do tog centra gdje može dobiti adekvatnu pomoć odnosno neku rehabilitaciju. Ali ona područja gdje pokrivaju defektolozi po 100 km u krug gdje može obaviti jedno ili dvoje dijete u kontaktu dolazeći njemu u njihovu kuću, dakle tzv. patronaža, mi padnemo na banalnoj stvari. Ustanova ne može defektologu osigurati jedan auto. Ili padnemo na tome da ne možemo zaposliti defektologa jer imamo onu fantastičnu zabranu zapošljavanja gdje u javnim ustanovama, u socijalnim ustanovama koje pružaju socijalne usluge, dakle ja ne želim da sad meni netko odgovori pa mi kaže joj a kako ste vi to nekad. Onda nema napretka. Mi govorimo o 2014., sa tendencijom rasta i razvoja ovih usluga zaštite osoba s invaliditetom za ubuduće. 2015. bi trebala biti još bolje izvješće sa više pozitivnih stvari koje je istakla i pravobraniteljica i svi mi pa i mi u ime kluba u toj raspravi. Dakle ne očekujem da mi sada to demantirate nego sam samo htjela naglasiti da poneki puta udruge jer se javljaju na te projekte, a šta kad tih projekata neće bit, hoćemo mi takvu ranu intervenciju onda reći e sad više ne možemo. To je uloga države.
Hvala lijepa. Tatjana Šimac-Bonačić, odgovor na repliku.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Kolegice, ja sada gledam s aspekta svoga grada odnosno svoje sredine u kojoj jesam. Mi ne trebamo čekati, zakon je bio jasan, zakon je dao mogućnost da radimo i sada mi smo i sada u proračunu imali smo prošle godine suficit proračuna. Znate gdje smo ih usmjerili? Jedan dio za osobe s invaliditetom. … [[Upadica se ne razumije.]] Pazite, ja kažem iz svog primjera. Osim toga, kažete u ruralnim sredinama pitanje je što se događa tamo. Pa ne trebamo čekati opet da nam netko drugi to kaže, napravit ćemo mi sami mobilne timove iz grada pa ćemo ići pomagati naravno i takvim osobama. Razumijete? Mislim treba biti inovativan, ne možemo sve čekati da nam je ovako na pladnju servirano. Moramo razmišljati na koji način zapravo možemo u nekakvim zakonskim okvirima na koji način pomoći. Hvala lijepo.
Branko Hrg, replika.
Pa ustvari poštovana kolegice samo ću malo prokomentirat i ustvari potkrijepiti ono što ste i vi rekli na kraju jer ste u početku postavili i sami sebi pitanje i svima nama, da li su udruge dovoljno stručne, da li su udruge dovoljno kvalificirane da mogu obavljati takve teške poslove koje su si preuzele te udruge. Dakle neke da, neke ne. Sami ste naveli neke dobre primjere i ja osobno isto imam jako dobrih primjera. Udruge su stvarno u nekim sredinama zauzele taj prostor i postale su ne partneri samo lokalnoj samoupravi nego su postali može se reći upravni odjeli za osobe s invaliditetom. Izvanredno obavljaju te poslove, volonterski rade stvarno srcem. Ali evo '99. godine je kod mene u Križevcima osnovana udruga, ja sam imao čast voditi osnivačku skupštinu. Danas ta udruga ne samo da je senzibilizirala javnost, da je napravila niz projekata, da je napravila jako puno u pristupačnosti, danas ona zapošljava na raznoraznim projektima oko 30 ljudi koji su izravno u sustavu pomoći osobama s invaliditetom ili zapošljava osobe s invaliditetom. Ali problem je u onom drugom dijelu, dakle ona rješava pitanja ne samo grada nego i okolnih općina gravitirajući, tako je koncipirana. Ali pitanje koje se postavlja, nakon toliko godina, dakle puno je općenito napravljeno u pomacima na bolje u ovih 20 godina u Hrvatskoj, ali sustav bi trebao na primjeru toga što su udruge radile i napravile sada posložiti stvari i ono što već funkcionira preko udruge … staviti u sustav i osigurati kontinuitet i sigurnost funkcioniranja, a ne da jedne godine imaš asistenta, druge godine ga nemaš, jedne godine imaš pomoć za osobe s invaliditetom u kući, druge godine nemaš. Dakle tu mi fulamo.
Tatjana Šimac-Bonačić, odgovor na repliku.
Hvala lijepo. Pa kolega Hrg, ja mislim da se svi moramo zalagati za deinstitucionalizaciju i upravo zalažući se za deinstitucionalizaciju na taj način i udruge civilnog društva stvarno postaju partneri, a naravno da mi na lokalnim sredinama moramo vidjeti tko su te udruge. Svi raspisujemo javne potrebe, konkretno ovdje u socijali, javne potrebe u zdravstvu. Prema tome, znamo kome dajemo, s kim kontaktiramo. Mi znamo kome dajemo i novac, odnosno kome dajemo partnerstvo u skrbi za osobe sa invaliditetom, odnosno za djecu sa poteškoćama u razvoju. Konkretno na mojem području i širem području Dubrovnika i Dubrovačko-neretvanske županije stvarno imamo vrlo kvalitetne udruge koji bez njih ne možemo raditi ovaj dobar posao koji radimo. Evo i gospođa pravobraniteljica je bila na terenu i mislim da isto tako može potvrditi. Prema tome, tu je i struka u tim udrugama, nisu samo volonteri bez struke zapravo koji, ima i takvih ali naravno da je struka jako bitna i prisutna. Hvala lijepo.
Mladen Novak, replika.
Hvala lijepo. Svi smo mi pomalo lokal patrioti i lijepo je čuti kad netko govori, ovako iznosi pozitivne primjere. Ali ja mislim da je odavde išla sugestija u jednom drugom pravcu da financijski kapaciteti gradova i općina na Jadranu i financijski kapaciteti u Lici ili Banovina ili Moslavina mislim da baš i nisu uspredivi i da to možda i nije prava, dobra tema za raspravljati ovdje. Ali navodite pozitivne primjere iz Dubrovnika. Ne znam da li ste slušali i moju raspravu, odnosno odgovor na repliku. U tom istom Dubrovniku, imate jedan od primjera koje sam navodio, koliko se ja sjećam vi ste dio izvršne vlasti u Dubrovniku. Da li ste što poduzeli i što će se poduzeti? A ja vam kažem da tu se otišlo toliko daleko, da čak po onome što je meni poznato i inspektorat stavljen u političku funkciju. Osoba koja se prijavila za zapošljavanje na Sveučilištu u Dubrovniku sa 2 fakulteta, da bilo je u medijima točno, i na kraju ona ne prolazi. Dobiva odbijenicu iako nemaju zaposlenog što bi trebali imati, broj osoba sa invaliditetom. Koja je reakcija bila? To je mislim možemo mi navoditi, izvlačiti pozitivne primjere i lijepo je znati za njih i to je u redu. Ali što to vrijedi kad padnemo na ovakvim banalnim stvarima, kad politika kaže o.k. možete imati prava po svim zakonima ovog svijeta, možete imati pravo po Ustavu, po međunarodnim konvencijama ali ja ću napraviti što ja hoću. Koja je to poruka? I na kraju s obzirom da imam još toliko vremena, volio bih da ne bude kao svih ovih dosadašnjih godina što je na žalost bilo rezultat ove rasprave čim završi rasprava nema ni rezultata. Tu postane sve gotovo. Nadam se da će napokon Vlada reagirati bez obzira čija, [[Upadica Zgrebec: Hvala.]] reagirat i prihvatiti ove stavove i preporuke u izvješću.
Tatjana Šimac-Bonačić, odgovor na repliku.
Hvala lijepo. Pa kolega, ja mislim da je jasno da možemo iznijeti u Saboru primjere dobre prakse i jesam, dio sam izvršne vlasti. Zamjenica sam gradonačelnika i apsolutno se ne slažem sa tim da je osoba sa invaliditetom nije primljena kad je imala sve uvjete na sveučilište. Međutim, moram reći da mi kao grad nismo, naravno da je sveučilište samostalna institucija, odnosno da mi kao grad nemamo pravo uopće utjecati na to. Možemo kao i vi i ja reagirati na to da osobe sa invaliditetom trebaju imati prednost, odnosno ako odgovara tom radnom mjestu. Hvala lijepa.
I sada ću zamoliti pravobraniteljicu za osobe sa invaliditetom za završnu riječ. Gospođa Anka Slonjšak, izvolite.
Zahvaljujem svim saborskim zastupnicama i zastupnicima koji su se uključili u današnju raspravu. Žao mi je što se uvijek ovo izvješće provodi na način da prije onog glasovanja u 12,00 sati doista kada je u ovom slučaju bila, ovaj puta to predstavnica kluba HDZ-a, tada prošle godine i pretprošle godine bili su drugi predstavnici i uvijek nekako tih petnaestak, dvadeset minuta doista se uopće ne čuje niti prevoditeljica nije mogla čuti šta je govorila zastupnica da bi uopće mogla prenijeti onima koji prate preko televizijskih ekrana. Stoga smatram da možda bi bila dobro razmisliti i razmotriti kako da se možda prijedlog promijeni Poslovnik ili neki akt koji regulira Sabor na način da se onaj tko govori u raspravi do tog vremena 15 minuta prije prekine rasprava jer nema smisla, jer se doista ulazi i izlazi i ljudi jednostavno, odnosno saborski zastupnici ne obaziru se na onog tko to govori i što govori. Što se tiče udruga osoba sa invaliditetom ja ih nisam konkretno spominjala jedino na početku. Ukratko vi ste tu otvorili raspravu i zahvaljujem vam na tome, jer udruge osoba sa invaliditetom su u Hrvatskoj doista one koje provode zakonodavstvo, koje svojim angažmanom, trudom osoba koje rade, koje su zaposlene, koje volontiraju i koje se uključuju zapravo osiguravaju primarne potrebe i podmirivaju primarne potrebe osoba i djece sa invaliditetom. U tom dijelu u mnogim krajevima poput Dalmacije, Slavonije, Like a i u drugim krajevima postoje na žalost samo one koje provode primarne potrebe od usluga rane intervencije, usluga prijevoza itd. i da nema takvih udruga i takvih jakih boraca, takvih roditelja, takvih samih osoba sa invaliditetom ne znam kako bi i te osobe koje žive u tim područjima uopće mogle pristupiti i rehabilitirat se i uključit se uopće u život zajednice. To nije opravdanje i mislim da država na tom dijelu treba osigurati svim osobama jer za to je potpisnica raznih međunarodnih dokumenata zakonodavstva, jednaki pristup, jednako pravo, dostojanstvo, uživanje svih prava i u tom dijelu ulijeva jednu vrlo veliku nesigurnost za sve te osobe koje žive u tim područjima. Osobe s invaliditetom su od ove rasprave kao i svake godine, od rasprave kada se govori o osobama s invaliditetom očekivale i očekuju više, očekuju da svatko od vas kaže ono što radi na svom terenu, da iznese probleme, da iznese pozitivne prakse, da se izmjene iskustva. Međutim, pokazatelj je iz izvješća u izvješće da je zapravo sve manje i manje saborskih zastupnika koji konkretno iznose svoje stavove, stavove iz svojih sredina. Zahvaljujem kažem opet onima koji su to iznijeli, međutim to je vaša obveza i to je vaš posao. Postoje udruge gradonačelnika, udruge gradova, postoje udruge općina, postoje udruge županija. Predlažem, s obzirom da se neki od vas ne slažu da se ovdje iznose pozitivni primjeri, da se na takvim sjednicama kada se nalazite i na takvim stručnim skupovima, to je još jedna moja preporuka, da razmotrite pitanje osoba s invaliditetom i da neke od ovih preporuka koje smo naveli a koje se tiču jedinica lokalne i regionalne samouprave razmotrite na takvim sastancima i da vidite zajednički koje ćete iznjedriti zaključke da ih primijenite u svojim sredinama posebice za one koji se vrlo često pozivaju da nemaju dovoljno sredstava, a da postoje one druge gradovi, županije i ostali koji su bogatiji. Željela bih također reći vezano za državu općenito i za sustav i za zakonodavstvo nakon 7 godina mandata pitam se još uvijek i stalno se o tome pitamo svi mi koji radimo u uredu za koga su napisani ti zakoni? Zar zaista kad se desi jedna nesreća na način da dijete se rodi sa nekom rijetkom bolesti, da se desi da neka ozljeda se desi nekoj osobi i da to osoba po svojim specifičnostima se ne ukalupi u nijedan kriterij koji navodi neki zakon i da zapravo osoba mora se prema određenim kriterijima doslovno ukalupiti da bi ostvarila nekakvo pravo. Ja se pitam za koga je taj zakon napravljen? Jer smo mi tu radi toga da se mi u nekakve uvlačimo odredbe i kriterije nekih zakona ili su ti zakoni pisani da bi tim osobama sa invaliditetom i djeci s teškoćama u razvoju olakšali život? Stoga mislim da svi zakonodavci, svi oni koji donose odluke kao i vi koji ste ovdje i koji imate mogućnost i amandmana i između ostalog podizanja ruke za taj zakon ili određeni propis trebate zapravo preispitati da li to ide na korist tog građanina ili ne? Jer mi imamo danas situaciju da jedna osoba, jedna obitelj koja ima člana sa teškom posljedicom moždanog udara, sa teškim ALS-om, sa nepokretnošću da obitelj želi o njemu brinuti a ono ta obitelj ne dobiva podršku od sustava u svom domu nego ga guraju da šalje svog člana u ustanovu socijalne skrbi i da mu se preuzme briga umjesto da ostane u svom vlastitom domu gdje može dobiti najveću količinu ljubavi, pažnje i podrške. Zar je problem, ili kad se desi da neko dijete ima neku rijetku bolest i da na vještačenju ne znaju kako da ga izvještače i onda umjesto da se konzultiraju sa stručnjacima i izvana ako je potrebno, ako nemamo takve stručnjake ovdje da se donose neka rješenja koja dijete proglašavaju da nije osoba s invaliditetom ili da ne može ostvariti neko pravo. Na kraju bih evo zaključila i ne bih dužila nego bih rekla da zapravo pozivam sve donosioce odluka da kod donošenja propisa preispitaju pomno da li te odredbe koje se izmjenjuju ili donose idu doista na korist tih građana zbog kojih se donose ili na štetu. Osobe s invaliditetom su dio svih sustava, nisu samo dio sustava socijalne skrbi. Treba razmotriti sve propise i iz tog aspekta jer jednostavno svaki sustav može kako naštetiti tako i doprinijeti osobi s invaliditetom. Mnogi zakoni u Hrvatskoj su u jednom dijelu uključivi za osobe s invaliditetom a u drugom dijelu isključivi jer nisu dovoljno usklađeni. Ove godine odnosno vrlo skoro, 2.07., bit će u Hrvatskom saboru za saborske zastupnike mi smo u organizaciji sa Hrvatskim saborom želimo predočiti zastupnicima preporuke odnosno naša zapažanja vezano za preporuke koje je donio Odbor za prava osoba s invaliditetom o primjeni Konvencije o pravima osoba s invaliditetom. Naime, RH je 2011. predala Izvješće o radu odnosno o primjeni, alternativna izvješća su se predavala prošle godine koje smo i mi također uputili i rasprava je bila ove godine u Ženevi 30. i 31. Stoga evo pozivam sve vas saborske zastupnike koji ste i pred ekranima i koji ste ovdje nazočni da jednostavno nazočite kako bi zajednički saslušali između ostalog i preporuke Odbora za prava osoba s invaliditetom i primijenili ih na korist onih zbog kojih smo i ovdje danas, a to su osobe s invaliditetom i djeca s teškoćama u razvoju zajedno sa svojim bližnjima. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa i vama gospođo Slonjšak, želimo vam i nadalje uspješni rad, vama i vašem uredu i vašim suradnicima. Zaključujem raspravu. O izvješću ćemo glasati idući tjedan. Sada ću najaviti nastavak sjednice za srijedu 17. lipnja s točkom Godišnje izvješće o radu Državnog odvjetništva u 2014. godini. Hvala lijepa i doviđenja! SJEDNICA PREKINUTA U 13,56 SATI.
Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2014. godinu. Rasprava o izvješću je zaključena. U skladu sa prijedlogom Odbora za zdravstvo i socijalnu politiku Hrvatskog sabora dajem na glasovanje sljedeći zaključak: Prihvaća se Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2014. godinu. Molim glasujte. Glasovanje je završeno. Molim rezultat? Utvrđujem da je jednoglasno sa 103 glasa za, ništa suzdržanih i ništa protiv donesen predloženi zaključak.