Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 27. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: Mirjam Bon Klanjšček, Bojana Muršič, Julijana Bizjak Mlakar od 14. ure dalje, Eva Irgl, Ljudmila Novak od 16.30 dalje, Violeta Tomić od 14. do 17. ure, Simona Kustec Lipicer od 11. do 13. ure, Bojan Podkrajšek, Anže Logar, Matej Tonin, Jernej Vrtovec od 16.30 dalje, Franc Laj, Luka Mesec, Miha Kordiš od 14. do 17. ure, Franc Breznik, Janko Veber od 14. ure dalje, Franc Trček do 11. ure, Simon Zajc od 14. do 17. ure in Marjan Dolinšek. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 12. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SODNEM SVETU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, ministru za pravosodje mag. Goranu Klemenčiču.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, cenjeni poslanke in poslanci! Danes je pred vami zakon o Sodnem svetu. Vesel sem, da to pot predstavljam zakon brez dodatne črke ali številke v kratici. Ne gre za novelo, ne gre za zakon, ki bi nadomestil prejšnji zakon o Sodnem svetu, gre za prvi sistemski predpis, namenjen celoviti ureditvi položaja, pristojnosti in vloge Sodnega sveta kot pomembnega gradnika pravosodnega sistema v Republiki Sloveniji, ključnega tako za zagotavljanje neodvisnosti sodnikov ter sodstva kot celote, kakor tudi za spodbujanje odgovornosti, učinkovitosti in kakovosti sodstva. Po ustavi je Sodni svet samostojen in neodvisen državni organ s posebnim statusom, ki ne sodi v nobeno od treh vej oblasti. V pravosodju se pogosto poenostavljeno reče, da gre za ključnega sodnega kadrovnika. Z novim zakonom v okviru ustavnih določb, ki opredeljujejo sestavo Sodnega sveta, zakon, ki je pred vami, Sodnemu svetu daje celovito pristojnost in hkrati tudi odgovornost za spremljanje sodnika od njegovega imenovanja oziroma še prej izbire, ocene njegovega dela, določanja časovnih standardov dela, napredovanj in disciplinskih kršitev. Z novelo Zakona o sodniški službi oziroma Zakona o sodiščih pa smo že pred več kot letom dni ustanovili tudi Komisijo za etiko in integriteto ter predpisali bolj podrobna in transparentna merila in kriterije za izbor sodnikov. Po zakonu v nadaljevanju Sodni svet postaja samostojen proračunski uporabnik. Ureja se sodno varstvo glede odločitev, ki jih sprejema, določa se večja transparentnost njegovega dela preko snemanja sej, obrazložitev, poročanja Državnemu zboru. In pomembno in vam dobro poznano tukaj v Državnem zboru, razmerja med štirimi ključnimi akterji v povezavi s sodstvom, to so Sodni svet, Vrhovno sodišče, Ministrstvo za pravosodje in Državni zbor, niso vedno najboljše urejena in med njimi se pogosto iskri. Zakon naslavlja tudi te težave in jasneje določa medsebojna razmerja zavor in ravnovesij. Pomembna novota je ureditev disciplinskih postopkov zoper sodnike, ki se po predlogu zakona s sodstva selijo na Sodni svet kot organ, ki ga ne sestavljajo samo sodniki, ampak tudi zunanji pravni strokovnjaki. Tako predlagamo, da se pristojnost imenovanja in razrešitve disciplinskih organov v okviru sodstva z Vrhovnega sodišča prenaša na Sodni svet, predlaga se prenos sedeža disciplinskih organov z Vrhovnega sodišča na Sodni svet, spreminja se sestava in struktura disciplinskih organov, tako da bo namesto dvostopenjskega le učinkovitejši enostopenjski disciplinski postopek, sodno varstvo pa bo mogoče uveljavljati v upravnem sporu, v katerem bo odločalo Vrhovno sodišče. V strokovnem in medresorskem usklajevanju smo glede zakona, ki je pred vami, dosegli zavidljivo stopnjo usklajenosti med ključnimi deležniki. Skratka, verjamem, da je pred vami zakon, ki ni zadosten, je pa eden od pomembnih predpogojev za krepitev pravne države na področju delovanja sodstva. Cenjeni zakonodajni zbor pozivam, da zakon podpre za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo dr. Matej T. Vatovec.
Hvala, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem! Poziv k pripravi zakona o Sodnem svetu ima že precej dolgo brado. Praktično vse od njegove ustanovitve se izpostavljajo pomanjkljivosti trenutne ureditve. Sodni svet je pravzaprav edini z ustavo določen organ, ki nima svojega posebnega zakona. Imamo na primer Zakon o varuhu človekovih pravic, Zakon o informacijskem pooblaščencu, Zakon o računskem sodišču in tako naprej. Področje delovanja Sodnega sveta, ki je neodvisen in samostojen organ, pa je urejeno v Zakonu o sodiščih in Zakonu o sodniški službi. Takšna ureditev daje sama po sebi občutek, da gre za organ, ki sodi v sodno vejo oblasti, in to seveda ne more dajati občutka neodvisnosti in samostojnosti. Potreba po posebnem organu izhaja iz številnih smernic in priporočil s strani Evropske mreže sodnih svetov pri Svetu Evrope pa Posvetovalnega sveta evropskih sodnikov, prav tako pri Svetu Evrope. Iz teh dokumentov izhaja predvsem zahteva po oblikovanju neodvisnega organa, ki naj na eni strani varuje neodvisnost posameznih sodnikov in sodstva kot celote, na drugi strani pa spodbuja odgovornost, učinkovitost in kakovost sodstva. A le poseben organ seveda ne more izpolniti teh zahtev sam po sebi. Kakovost sodstva ni odvisna zgolj od posebnega organa, pač pa nanjo vpliva tudi vrsta drugih dejavnikov. Vse od števila sodnikov, sredstev, ki jih namenjamo za delovanje sodstva, podpornega osebja, možnosti kakovostnih usposabljanj in izobraževanja, pa ne nazadnje tudi od kvalitete zakonodaje, ki jo sprejemamo v Državnem zboru. In tukaj imamo vse več težav, saj smo vedno pogosteje priča slabo pripravljenim in pomanjkljivim predlogom, ki jih koalicija kljub številnim kritikam in opozorilom brez premisleka podpre. V zadnjem času tudi številne predloge, kjer je skorajda jasno, da je njihova vsebina v nasprotju z ustavo. Tudi to ni ravno spodbudno za državo, ki se ima za pravno, in za sodni sistem, ki naj bi ga poskušal izboljšati. Odprte ostajajo tudi nekatere druge pomembne dileme, ki vsekakor vplivajo na zaupanje javnosti v sodstvo. Tukaj mislim predvsem na vedno manj možnosti, ki jih ima posameznik v postopkih, kjer mu nasproti stoji država. Predvsem ko govorimo o najbolj ranljivih skupinah. Višina taks, dostop do odvetnika, notarja in možnosti za učinkovito zaščito lastnih pravic so stvari, ki najbolj vplivajo na mnenje javnosti. Na podlagi teh dejavnikov si ljudje največkrat ustvarijo vtis o tem, ali smo res pravna država ali pa to nismo. In tega dejstva, se nam dozdeva, da se minister za pravosodje ne zaveda dovolj dobro. A brez odprave teh ključnih problemov bodo spremembe na področju delovanja Sodnega sveta in tudi druge reforme, ki jih pripravlja ministrstvo, težko izboljšale trenutno situacijo in povečale splošno zaupanje v pravosodje. Upamo, da bomo kaj kmalu videli kakšno rešitev, ki bo šla točno v to smer. Kar se tiče samega zakona o Sodnem svetu, kot že rečeno, se strinjamo s tem, da Sodni svet potrebuje svoj ločen zakon. Pozitivno nas tudi glede na zakonske predloge, ki jih Vlada sprejema v zadnjem času, preseneča tudi dejstvo, da nismo prejeli kopice opozoril in nasprotovanj s strani stroke. Upamo, da to ni le nekakšno zatišje pred nevihto, ki bo še prišla. A ker imamo v zadnjem času zelo slabe izkušnje z Vlado in njenim zatrjevanjem, da je z zakonom vse v redu, da je usklajen in da v njem ni nobenih nejasnosti, kaj šele ustavno spornih določb, bomo, preden se dokončno izrečemo o morebitni podpori, počakali na mnenje državnozborske Zakonodajno-pravne službe. Je pa treba poudariti, da je v tem času zelo težko govoriti o pomenu pravne države. V obdobju, ko se sprejema kopica represivne zakonodaje, ki posega v pravice posameznikov, uvajajo električni paralizatorji in masovni nadzor ter se nekaterim posameznikom celo odrekajo njihove temeljne človekove pravice, ki jih zagotavljajo tako ustava kot mednarodne konvencije, je zelo, ampak res zelo težko verjeti, da gre v tej vladi za krepitev pravne države in krepitev etičnih in moralnih norm.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospa Iva Dimic.
Spoštovani predsednik, minister, kolegice in kolegi! Cilj predlaganega zakona naj bi bila celostna ureditev statusa Sodnega sveta in krepitev njegove avtonomije. V Novi Sloveniji ugotavljamo, da nov zakon ni nič drugega kot le združitev veljavnih določb Zakona o sodniški službi in Zakona o sodiščih v nov zakon. Nadgradnja je nekaj dopolnitev, ki pa ne prinašajo nobene dodane vrednosti, predvsem pa ne pomenijo izboljšanja ugleda in kakovosti delovanja sodišča. Temeljna naloga Sodnega sveta, to je predlaganje kandidatov za izvolitev v sodniško funkcijo, ki jo določa Ustava Republike Slovenije, prav tako tudi njegova sestava ostajata nespremenjeni. Po našem mnenju je temeljni problem slovenskega sodstva ravno v sestavi Sodnega sveta. 11 članov, od katerih 5 članov izmed univerzitetnih profesorjev prava, odvetnikov in drugih pravnikov izvoli Državni zbor na predlog predsednika republike ter 6 članov izmed sebe izvolijo sodniki, ki trajno opravljajo sodniško funkcijo. Večino v njem imajo torej sodniki sami. Glede na to, da Državni zbor sodnike praktično vedno imenuje povsem formalno, saj se v vsebino imenovanj ne more vtikati, ne da bi tvegal očitke o političnosti takšnih odločitev, sodniki skozi predlagateljsko funkcijo v Sodnem svetu dejansko imenujejo sami sebe. Ker je skrb za neodvisnost in samostojnost sodišč in sodnikov ter za zagotavljanje kakovosti njihovega dela in javnega ugleda sodstva prav funkcija Sodnega sveta, bo treba s spremembo Ustave Republike Slovenije spremeniti njegovo sestavo tako, da v njem sodniki ne bodo imeli več večine. V Sodni svet bo treba pritegniti najboljše pravne strokovnjake. Zato današnji zakon ne bo prinesel nujno potrebnih izboljšav, ki bi pripomogle h kvalitetnejšemu pravosodju in k večji stopnji zaupanja. Potrebne bodo korenite spremembe, ki terjajo ustavne spremembe, in pa spremembe, ki bodo ne le na deklarativni ravni, pač pa tudi na izvedbeni ravni zagotavljale odgovornost pravosodnih funkcionarjev. V Novi Sloveniji smo prepričani, da je ravno odgovornost na najvišjih funkcijah v vseh pravosodnih organih najbolj bistvena. Odločanje Sodnega sveta mora biti transparentno in dostopno javnosti. Njihove odločitve morajo biti jasno in podrobno obrazložene. Vsak član Sodnega sveta mora nositi polno odgovornost za vsak glas v vsaki konkretni zadevi. Nekaj tega predloga zakon res prinaša, a mnogo premalo, da bi lahko govorili o večji učinkovitosti in ugledu. Zanimivo je nekaj, Sodni svet v skladu s svojimi pristojnostmi Državnemu zboru daje mnenja o zakonih, ki urejajo organizacijo sodnega sistema in sodne uprave ter položaj, pravice in dolžnosti sodnikov in sodnega osebja. To delo Sodni svet opravi z levo roko, vedno se njegovo mnenje glasi: »Sodni svet je na seji sklenil, da k predlogu zakona nima pripomb.« Res »tehtno« in »zelo vsebinsko« mnenje. No, potrudil pa se je Sodni svet pri predlogu današnjega zakona, ki seveda govori o njegovem delu. Tudi tukaj se je opredelil le do drugega odstavka 57. člena, ki določa, da mora Sodni svet za sprejetje poslovnika, ki ureja višino sejnine in povračilo stroškov, predhodno pridobiti soglasje ministra za finance. Žalostno. Sodni svet ima pomembne pristojnosti, vendar pa zakon ne vzpostavlja mehanizmov odgovornosti za njihovo odločanje. Predlog zakona določa, da Sodni svet med drugim sprejema tudi kriterije oziroma merila za izbiro kandidatov za sodniško mesto in merila za kakovost dela sodnikov za oceno sodniške službe. Vendar pa ne določa tudi načina, kako se ti kriteriji preverjajo, in spet pušča odprta vrata Sodnemu svetu, da se od primera do primera odloča, na kakšen način bo preverjal izpolnjevanje teh kriterijev. Pričakovali bi, da bi v sam zakon povzeli rešitve, ki jih na tem področju poznajo zakonodaje primerljivih evropskih držav in obsegajo obvezne pisne preizkuse znanj, psihološke teste, skupinske razgovore in podobno. Vsaka podeljena pravica mora prinesti s seboj tudi odgovornost, sicer samo dodatno odpiramo vrata za nova korupcijska tveganja. V Novi Sloveniji Predloga zakona o Sodnem svetu ne bomo podprli.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo dr. Bojan Dobovšek.
Spoštovani vsi, ki spremljate to sejo! Pred nami je predlog zakona, ki je še kako potreben v našem sistemu, kajti kot veste, se sam že dolgo zavzemam za to, da se uveljavi ugled sodne funkcije in ugled posameznega sodnika. To je tisti skupni cilj. Če pogledate mojo kariero, sem bil predstavnik sodne veje oblasti v Komisiji za preprečevanje korupcije – ravno zato, ker sem se že prej in v nadaljevanju zavzemal, da sodniki poleg svojega rednega dela pridobijo dodatno izobrazbo, se dodatno usposobijo in odpravljajo korupcijska tveganja. To pričajo številni moji prispevki, konference tako za sodnike kot za tožilce. In zelo narobe je, da v največji koalicijski stranki skušajo izkrivljati moje izjave, da izjavljam, da so sodniki škodljivi, predvsem nekateri. Mogoče pa tisti, ki to izjavljajo, sami menijo tako o sodnikih. In prav je, da pokažemo, kaj je narobe v sodstvu, in pokažemo pravilne rešitve. Kot veste, v komisiji, katere sem tudi član, in v Odboru za pravosodje se vedno zavzemam za to, da izpostavim merila, ki so preverljiva, in da se na podlagi teh meril imenuje sodnik v novo funkcijo ali pa v napredovanje. Ta merila obstajajo, po sodnikih obstaja vse, meri se jim število sodb in kvaliteta sodb. In vedno sem se zavzemal, da med kandidati izberemo tistega, ki po merilih najbolj ustreza, in opozoril, da večkrat prihaja do korupcijskih tveganj, kajti napredujejo tisti, ki teh meril nimajo in gre za neka opisna kvalitativna merila. Zato pričakujem, da to transparentno opravi tisti, ki je za to pristojen. Zato sem se vedno zavzemal, da ob imenovanju sodnika Sodni svet priloži merila kandidata, ki je izbran, in merila kandidatov, ki niso bili izbrani. Prav tako sem se zavzemal za to, da omejimo število sodnikov, kajti s tem raste ugled sodnikom, na tisto potrebno število, ki je primerljivo z razvitimi državami. To so tiste glavne pripombe na predlog in to so tiste glavne pripombe, zakaj se moramo zavzemati za ugled sodišča. Predlog ne sledi nekaterim zelo pomembnim zadevam, in sicer gre za to, da sodniki kot takšni se zelo težko izpostavijo in opozorijo na napake. Se pravi, sistem zaščite tako imenovanih žvižgačev. Kdo bo zaščitil sodnike? Vemo, da v Državnem zboru, ko je razprava, se poslanci lahko zavzamejo za napake in nanje opozorijo. Javne obravnave na komisijah in na odborih omogočajo, da javnost izve, katere so tiste poglavitne napake v sodstvu. Glede na vse, vidimo, da gre za deklaratorno dober namen, vendar izvajanje in predlog nista upoštevala dovolj stroke in tistih posameznih sodnikov, ki so se pripravljeni izpostavljati. Zato predloga ne bomo podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo dr. Jasna Murgel.
Spoštovani poslanci in poslanke ter predstavniki Vlade, spoštovani minister, spoštovani kolegice in kolegi! Bom upoštevala nasvet kolegice Anje Bah Žibert, ki me je opozorila, da naj ne govorim o svojem stališču in naj ne razpravljam. Tukaj bom zdaj povedala stališče stranke SMC, potem bom pa odgovorila spoštovanemu kolegu Dobovšku. Z vidika organizacije državne oblasti v Republiki Sloveniji je Sodni svet organ sui generis, ki ga ni mogoče uvrstiti v nobeno od treh vej oblasti. Določbe, ki urejajo položaj in pristojnosti Sodnega sveta, že ustavno določene institucije v našem sistemu, so razdrobljene med več zakonov, najdemo jih tako v Zakonu o sodiščih kot tudi v Zakonu o sodniški službi. Cilj predlaganega zakona, ki ga danes obravnavamo, je krovna, jasna in jedrnata ureditev položaja organizacije delovanja in pristojnosti Sodnega sveta, ne pa celovita prenova Sodnega sveta. Besedilo predloga je sedaj oblikovano določno, a na ustreznih mestih še vedno dovolj pomensko odprto, kot zahteva dinamika predmetnega področja. V Stranki modernega centra pozdravljamo novost poročanja Sodnega sveta Državnemu zboru, ustrezen pa se nam zdi tudi večji poudarek javnosti dela Sodnega sveta, ki se bo odražal skozi njegove objavljene odločitve. Prav tako se nam zdi smiselna rešitev, da bosta predsednik ter podpredsednik Sodnega sveta namesto za mandatno dobo enega leta izvoljena za dobo treh let, kar zagotavlja večjo kontinuiteto dela tega organa. Obravnavana materija združuje večino obstoječih predpisov v Sodnem svetu v homogeno celoto in jih dograjuje z nekaterimi temeljnimi konceptualnimi in vsebinskimi rešitvami. Poslanke in poslanci Stranke modernega centra ocenjujemo, da so predlagane rešitve usmerjene h krepitvi vloge in položaja Sodnega sveta, namen nekaterih novih pristojnosti na področju sodne uprave ter prenosa pristojnosti, predvsem v zvezi z disciplinskimi postopki zoper sodnike, pa je prispevati k povečanju splošnega zaupanja v pravosodje. Iz vseh teh razlogov bomo v Stranki modernega centra Predlog zakona o Sodnem svetu podprli. Naj pa še poudarim, da gre za prvo obravnavo in lahko vsak, ki meni, da je možno dopolniti, da bi bile potrebne dopolnitve tega zakona, predlaga konkretne amandmaje, konkretne rešitve in postane glas tistih, za katere meni, da sedaj tukaj niso bili slišani. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Osnovno idejo o tem, da država dobi zakon o Sodnem svetu, je treba podpreti, vsaj zamisel. Namreč, to je edino področje, pravzaprav, ki je zapisano v ustavi, pa nima ustreznega zakona. Ko pa človek gleda to besedilo zakona, pa pravzaprav vidi, da gre za neke vrste zlaganje puzlov, bi človek rekel. Iz obstoječih predpisov so bila pobrana tista določila, ki so se že zdaj nanašala na delo Sodnega sveta, zato kakega dosežka ali presežka v tem zakonu pač res ni. Če človek skupaj zlima pet listov pa dobi večjo polo, je še vedno pet listov, ni pola, veste. Saj veste, kaj mislim. Ampak dobro, gremo po vrstnem redu. 10. člen, 5 članov Sodnega sveta voli Državni zbor, 6 pa sodniki sami. Tu je zdaj stvar taka, torej, oni sami bodo spet imeli večino, tako rekoč. Kar je v štartu, po mojem mnenju, zgrešena zgodba. Namreč, v Sodnem svetu bi morali vendarle imeti neko dvotretjinsko večino, če želite, drugi ljudje in ne tisti, ki so zaposleni v pravosodju. Potem bi lahko rekli, da gre za nek avtonomen organ. Naslednja zadeva, ki je, so odvetniki. Odvetniki so res zapisani v Ustavi Republike Slovenije, ampak napisani so po mojem mnenju – in to predlagam, da se krepko premisli v koaliciji – na način, da to ni nujno, da so. Ampak so lahko. Namreč, poglejte, odvetnik je stranka v postopku vedno. Vedno je stranka v postopku. In če je odvetnik stranka v postopku, zdaj bo pa odločal kot član Sodnega sveta, odločal o usodah sodnikov, o napredovanjih, disciplinskih postopkih in vsem ostalem, je to defekt. Vem, da so zapisani v ustavi, ampak še enkrat, menim, da so napisani na tak način, da ni nujno, da odvetnika damo v Sodni svet. Odvetnik je, kot sem rekel, stranka v postopku. On je enak tožilcu, če želite. Sodnik je pa tisti, ki presoja med njima. Mnogokrat sodnik izreče kakšno kazen odvetniku. Zdaj smo videli, da tudi ministrica nas toži, državo Slovenijo, zaradi neke denarne kazni, ki jo je dobila še kot odvetnica. Situacija je preprosto taka, da ni dopustno, v bistvu, da imamo odvetnike notri. Jaz poznam primer, ko je nekdo, ki je bil iz odvetniških vrst in je bil član Sodnega sveta, sodnici na glavni obravnavi rekel: »Se bova midva že videla na Sodnem svetu.« In sta se seveda tudi videla. Tista sodnica ni več vodja sodišča, ampak je samo še sodnica. Resno opozarjam na vprašanje odvetnikov v Sodnem svetu. Jaz mislim, da jih je treba izločiti. Po mojem mnenju. 11. člen pravi, da je to častna funkcija. Vse lepo in prav. Torej bomo imeli 6 sodnikov, ki bodo 5 dni v tednu sodili, 6. dan pa bodo na Sodnem svetu. Približno tako. Približno tako. Ali pa bodo profesorji pa bodo častno delali v Sodnem svetu. To je zdaj – častna funkcija, kaj pa jaz vem, si bodo že potne stroške zrihtali take, da bo še kaj v žep padlo, to tudi moramo vedeti. 16. člen. Tu je pa spet politični defekt. Teh političnih defektov smo pa tako že navajeni s strani ministra. Poglejte, kaj pravi 16. člen. Pravi preprosto to, da med tistimi kandidati, ki jih predlaga predsednik Republike, jih mora predlagati vedno več, kolikor je pa mest. Ali me razumete? Vedno več, kot je mest. Recimo, da bo razpisanih 5 mest. Predsednik Republike mora predlagati več kot 5 kandidatov, vendar ne več kot 10. Kaj to pomeni? To pomeni, da si bo vsakokratna koalicijska večina izbrala tiste svoje barve. Ne vem, zakaj predsednika republike omejevati na to, da bo predlagal več kandidatov, kot je mest. Nobene potrebe. Če je predsednik Republike vključen v ta proces, potem naj ima tudi neko funkcijo in naj ne bo samo, bom rekel, cedilo. Zakaj? Ker če ga že vključimo v tak proces, potem mu moramo zaupati, da bo predlagal, bom rekel, časti vredne, sposobne posameznike. Če pa mu rečemo, da jih mora predlagati 10 za 5 mest, potem pa iz njega malo delamo klovna, ker odločil bo tako Državni zbor po političnih merilih. On je pač neka rožica na tem paketu, ki smo jo notri pripeljali. Verjetno bi kazalo, da o tem premislite. 22 členov je namenjenih tistim uvodnim določbam, tisto, kar pa Sodni svet dela, je pa manjše število členov. To je malo hecna zgodba. Tisto, kar pa mene skrbi pri vsem tem, je pa to, da imamo že danes ali pa bomo imeli še bolj invalidne predsednike sodišč. Invalidne predsednike sodišč. Namreč poglejte, v teoriji menedžmenta boste lahko zelo jasno videli, kaj so funkcije menedžmenta. In več ali manj menedžerske funkcije predajamo Sodnemu svetu. Predsednik sodišča ostaja nek pušeljc na vrhu sodišča, ki malo nastopa v javnosti, če nastopa, nima pa upravljavskih funkcij ali pa so mu te upravljavske funkcije po večini odvzete. Saj, pravzaprav, o čem pa bo še odločal predsednik sodišča? Ne vem, zakaj potem imamo, pa še direktorje sodišč imamo. Tisti delajo, ne vem – kaj delajo, tako ne vem, ampak tako je. Funkcije, upravljavske, so po moji oceni dane preveč Sodnemu svetu in preveč odvzete predsednikom sodišč. Naprej. Glejte, 26. člen. Vse seje bodo zaprte za javnost. Ah, kako »spoštujemo« ustavo! Že sojenja so po ustavi javna. Že sojenja. Kaj pa je na Sodnem svetu tako zaupnega, da mora biti zaprto za javnost? Ja, kakšen greh kakšnega sodnika kje. Ali kaj? Ne vem, zakaj so seje [[…]]Pa pravi, da je pa del seje lahko odprt, pravi ta člen, 26. Ja, zakaj pa? Naj zaprejo dol takrat, kadar bodo imeli pred seboj podatke, ki so varovani podatki. Enako, popolnoma enako, kot velja recimo za Državni zbor. Tudi mi zapremo sejo, kadar govorimo o stvareh, ki so označene z oznako tajnosti. Sodni svet bo pa praviloma imel vse seje zaprte. Zakaj pa? Zakaj pa? Glejte, več ali manj najdete pri vseh členih, da se odloča z dvotretjinsko večino. To je sicer tako [[…]]Demokratično lepo izgleda, češ, dvotretjinska večina. Ampak, saj te dvotretjinske večine ne bo težko doseči. Ker več ali manj bomo imeli – kaj? Sodnike, njihove profesorje pa smo končali. Saj to bo Sodni svet. Sodniki pa njihovi profesorji bodo notri. Ja, pri tako homogeni skupini pa res ni problem dvotretjinske večine doseči. Še če bi v Sodnem svetu sedel kakšen Trček, bom rekel, bi jaz prej zaupal Sodnemu svetu, kot pa če tam sedita samo sodnik pa njegov profesor. Naprej. Disciplinski postopki, 37. člen. Poglejte, kakšna floskula je notri. Disciplinski postopek je hiter. Ali mi zna kdo razložiti, kaj to pomeni. Kaj to pomeni, disciplinski postopek je hiter? Ja, lahko traja 5 let. Saj je bil hiter, ampak ni šlo. Ne more biti, »je hiter«. Kakšne bedarije pišemo noter v zakon. In zdaj še naprej. Senat, ki bo pa v disciplinskem postopku odločil, sta pa notri dva sodnika pa eden njihov profesor. In zdaj, če odločajo trije, potem dva sodnika – smo že tam, vrana vrani ne izkljuje oči. Jaz bi rad notri videl Trčka. Karikiram, ampak nekoga takega, ki bo imel najprej zdravo kmečko pamet, potem pa še fakulteto. Mislim, da bi bilo boljše. 45. člen. Minister je pobudnik disciplinskega postopka. Če bi jaz bil predlagatelj zakona, ne bi upal tega napisati noter. Pa tudi mislim, da ni potrebno, da je minister pobudnik za disciplinski postopek. Ne vem, zakaj bi pa bil. Mogoče, saj ima neke nadzorstvene funkcije uprave, saj to vemo in s tega vidika okej, ampak jaz mislim, da mora biti najprej verjetno predstojnik, to je pa predsednik sodišča. In tisto, kar je pa najbolj bistveno, ali pa tisto, kar je najbolj v nebo vpijoče, je pa zlasti to, da zdaj ta korak, če bomo dobili ta zakon o Sodnem svetu, ki je potreben, kot sem rekel, kako vam naj rečem, ne vidim nobene dodane vrednosti s tega vidika, da krepimo odgovornost sodnika, odgovornost in da seveda posledično vplivamo na ugled sodstva. Skratka, po tem zakonu, če bo sprejet v taki obliki, kot je zdaj, se ne bo spremenilo absolutno nič. Samo zakon bomo pač imeli, zdaj imamo pa te določbe v številnih drugih predpisih. Tako da v tej fazi jaz ne morem napovedati podpore temu zakonu. Pravim v tej fazi, če bo pa z amandmaji zadeva postala bolj užitna, se bomo pa seveda takrat odločali. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, sodelavka, spoštovani poslanci in poslanke! Na podlagi odločbe Ustavnega sodišča je Sodni svet z vidika organizacije državne oblasti organ sui generis, ki ga ni mogoče uvrstiti v nobeno izmed treh vej oblasti. Njegova naloga je na eni strani varovati neodvisnost posameznih sodnikov in sodstva kot celote, na drugi strani pa spodbujati odgovornost, učinkovitost in kakovost sodstva. S predlaganimi rešitvami v novem zakonu se krepi vloga in pa tudi odgovornost Sodnega sveta. Med drugim mu bo omogočen neomejen dostop do osebnih in drugih varovanih podatkov, ki jih potrebuje za svoje delo. Prav tako se mu poverja nekaj novih pristojnosti, od katerih je ena izmed najpomembnejših prenos pristojnosti za disciplinsko sankcioniranje sodnikov na pristojnost Sodnega sveta. V Poslanski skupini Desus smo prepričani, da je to dobra odločitev, saj je Sodni svet sestavljen ne samo iz predstavnikov, ki jih izmed sebe izvolijo sodniki, ampak njegove vrste sestavljajo tudi predstavniki univerzitetnih profesorjev prava, odvetnikov in drugih pravnikov. Zelo pomembno se nam zdi namreč tudi, da bodo v disciplinskem postopku zoper sodnike odločali tudi ljudje, ki niso sodniki. Tako bo pristojnost imenovanja in razrešitve disciplinskih organov, ki jo ima po veljavni ureditvi občna seja Vrhovnega sodišča, po sprejetju tega zakona prevzel Sodni svet. Prav tako se nanj prenaša tudi sedež disciplinskih organov, ki je bil do sedaj na Vrhovnem sodišču. Poleg tega so v predlogu zakona določeni tudi razlogi za prenehanje članstva v Sodnem svetu, preglednejše in jasneje pa bodo urejeni tudi postopki, ki jih vodi ta organ. V zvezi z njegovim delom pa je pomembna novost tudi ta, da bo Sodni svet kot samostojni in neposredni proračunski uporabnik sprejemal lastni proračun. V Poslanski skupini Desus smo prepričani, da bodo nove pristojnosti in ostale spremembe, ki jih za Sodni svet prinaša ta predlog zakona, prispevale h krepitvi položaja tega organa. Glede na to, da je Sodni svet glavni kadrovik, v sodstvu pa se bo s tem krepila tudi odgovornost sodnikov, upamo tudi, da bodo te spremembe posledično vodile k povečanju splošnega zaupanja v pravosodje. V Poslanski skupini Desus bomo podprli predlog sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Spoštovani gospod predsednik, gospod minister, kolegice in kolegi! Neodvisno sodstvo, ki tudi znotraj sebe zna in zmore dosegati najvišje standarde neodvisnosti in strokovnosti, je seveda temeljni pogoj za obstoj države in za to, da država kot taka izpolnjuje svoje temeljno poslanstvo, to je zagotavljanje nepristranske pravičnosti za vse svoje ljudi in subjekte. Da bi torej lahko uresničevali ustavno določilo, da je Republika Slovenija pravna država, je ključno, da brezhibno, neodvisno od vplivov, predvsem od vplivov politike deluje tudi sistem izbire, imenovan ugotavljanja odgovornosti in nadzora nad izvrševanjem dolžnosti tudi pravosodne veje oblasti, bolj natančno sodnikov in sodnic. V želji, da bi seveda bilo čim manj možnosti za uporabo reka, da vrana vrani ne izkljuje oči, je torej ključno, da je Sodni svet kot temeljni organ iz prejšnjega odstavka neodvisen, samostojen, strokoven in da ima tudi sam možnost voditi vsebinsko politiko, ki jo pelje skozi izbiro sodnic in sodnikov, skozi nadzor nad izvrševanjem njihovega dela. Zato je zakon, ki ga je pripravilo Ministrstvo za pravosodje, treba pozdraviti in navkljub nekaterim pomislekom tako opozicije kot koalicijskih poslanskih skupin, ki so na mestu, danes potrebuje našo podporo in ga bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov podprli. V naslednjih obravnavah je številne od dilem, tudi tisto o morebitni nujnosti dvotretjinskega odločanja znotraj sveta, treba nasloviti, predvsem pa je treba tudi ta zakon postaviti v kontekst reformnega paketa pravosodnih zakonov, ki jih je ministrstvo v Državni zbor poslalo in o katerih bomo tudi danes na tej seji še razpravljali in odločali. Pravosodje potrebuje več ugleda, potrebuje prenovo in v Poslanski skupini Socialnih demokratov smo zelo veseli intenzitete, s katero se je tega lotilo ministrstvo pod vodstvom gospoda Klemenčiča. Ne le tega, tudi prihodnjim zakonom s tega področja napovedujemo, seveda ne brezpogojno, ampak kritično, podporo in upamo, da bo po zaključku mandata te vlade tudi stopnja zaupanja v pravosodje in s tem v sposobnost države, da zagotavlja nepristransko pravičnost za vse svoje državljanke in državljane, na bistveno višji ravni kot ob začetku mandata. Hvala lepa.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima dr. László Göncz, pripravita naj se gospoda Jan Škoberne in Igor Zorčič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Naj uvodoma povem, da glede na to, v kolikšni meri smo v preteklih letih razpravljali o sodelovanju s Sodnim svetom in pa o delovanju Sodnega sveta nasploh, pozdravljam pripravo zakona o Sodnem svetu. Predlagatelj je zapisal, da verjame v to, da zagotavlja možnost za večjo mero zaupanja v sodstvo. Jaz želim, da bo temu tako, in v tistem delu bo najverjetneje tudi imel prav, ko govorimo o tem, da so statusna vprašanja, torej kot so sui generis, način delovanja, organiziranost, dokaj jasno zapisana v tem osnutku oziroma predlogu zakona. Vendar menim, da pa je nam vsem jasno, da bo prav pravočasno in pa pravično odločanje tisto, kar bo pa dejansko zagotovilo večjo zaupanje v sodstvo. Torej, sam sodni svet, kakršenkoli bo že, kakorkoli bo deloval, ne bo dovolj, ampak je nedvomno, da sta pravočasnost in pa pravičnost sodstva tisto, kar bo tukaj v pretežni meri odtehtalo. Gre pa seveda potrditi tisto mnenje ali pa tisto predvidevanje, da pa lahko transparentna organiziranost in pa delovanje Sodnega sveta k temu v veliki meri pripomoreta. Predvsem zato sem se javil danes k besedi, ker želim izpostaviti dve, tri stvari. Najbolj bi želel poudariti vsebino, ki se ukvarja s samo sestavo Sodnega sveta. Menim, da je bilo tukaj že danes izpostavljeno vprašanje razmerja – ali 5 imenuje Državni zbor in 6 sami sodniki ali obratno, bi o tem veljalo razmisliti. Tudi zaradi pričakovanj, bom rekel, in strokovnosti in javnosti. Seveda, sprejemam pa tudi drugačne argumentacije in drugačna mnenja, ampak jaz bi to vsekakor še poskušal premlevati. Zame je tudi nekoliko vprašljiva častnost funkcije oziroma častno opravljanje te dejavnosti. Namreč, tukaj se lahko pojavlja zelo veliko praktičnih vprašanj in negotovosti, ki bodo potrebni tako in tako poznejših regulacij. Torej menim, da je tudi to vprašanje, kjer bi se lahko iskala neka vmesna rešitev. Da v določenem obsegu dela je pa to ali polprofesionalno ali kakorkoli drugače urejeno. Seveda, to je zgolj eno razmišljanje. Najbolj pa me zanima 23. člen predloga, in sicer pri pristojnosti. Četrta in peta alineja govorita o tem, ko se predlaga kandidate za izvolitev v sodniško funkcijo in v razrešitev. Torej, jaz menim, da smo imeli v preteklem času prav na Mandatno-volilni komisiji veliko težav s kriteriji. Na osnovi kakšnih kriterijev potem Državni zbor lahko presoja tisti predlog, ki je prišel v Državni zbor? Menim, da bi k tej vsebini še bilo treba nameniti kakšen člen ali vsaj kakšen odstavek, ker to je ta najtežji vidik. Z vidika Državnega zbora smo bili vedno v negotovosti, ali odločamo na pamet ali odločamo, ne vem, na osnovi dejanskih argumentov ali kakorkoli drugače. Menim, da tukaj vsaj neko možnost, da si Državni zbor pridobi neke informacije o kriterijih odločanja o predlogu, bi bilo prav zapisati v ta zakon. Seveda, to je tudi zgolj v premislek. In za konec naj odprem še vprašanje odprtosti odločanja ali delovanja Sodnega sveta. Jaz bi postavil zadevo obratno. Torej, Sodni svet naj deluje javno, lahko pa seveda kadarkoli zapre svoje seje, če se za to izkaže dejanska potreba. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Jan Škoberne, pripravita naj se gospa Iva Dimic in gospod Primož Hainz.
Najlepša hvala, spoštovani gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Ta zakon je najprej treba pogledati skozi okvir sistema, v katerega ga je treba umestiti. Bil bi najverjetneje lahko bistveno drugačen, če sodnic in sodnikov ne bi volili v Državnem zboru. In kot tak odpira bistveno širše vprašanje, ali je primerno, da imamo na koncu zadnjo besedo v tej dvorani. Zakaj je to ključno vprašanje? Če s povsem plastično primerjavo rečem, da je kar nekaj poslank in poslancev bilo udeleženih v sodnih postopkih, podobno kot odvetniki, če želite, če privzamem to, kar je pred menoj izpostavil že dr. Gorenak, predsednikov republike pa bistveno manj ali pa sploh ne. In v tem pogledu je vprašanje neodvisnosti in zavezanosti k strokovni odločitvi na zadnji instanci pri izboru seveda ključno vprašanje, ki ga moramo nasloviti. In od vprašanja volje, ali bomo zmogli spremeniti sistem volitve sodnikov pa tudi razreševanja v končni fazi, je v pomembnem delu odvisna tudi podoba in končna izvedba tega zakona v kakšnem drugem okviru. Ampak v trenutnih okoliščinah sodnike in sodnice še vedno volimo v Državnem zboru in je zato pomembno, da ta zakon prinaša vsaj nekaj dodatnih varovalk, za katere, vsaj osebno menim, da niso tako lepotne narave, kot bi želel kdo prikazati. Vsaj to, da se vprašanje disciplinskih postopkov in sankcioniranja prenaša s sodišč na Sodni Svet, je že nekaj, kar lahko dvigne stopnjo zaupanja v neodvisnost pravosodja. Seveda to ni edini korak, ki to lahko naredi, je pa eden izmed teh, ki lahko pomembno prispevajo. Ob splošnem nezaupanju v pravosodje je seveda nenavadno, da tisti, ki izmed sebe najprej najdejo nekoga, ki je storil napako, potem o njem še odločajo. In to je pomembna pristojnost. Hkrati pa je zelo pomembno, da Sodni svet postaja tudi dejansko bolj neodvisen v finančnem in upravnoposlovnem smislu. Ne zdi se mi niti napačen razmislek gospoda Göncza o tem, ali je prav, da gre za častno in ne profesionalno funkcijo. Ker vprašanje zagotavljanja neodvisnosti in kvalitete v pravosodju skozi izbiro sodnikov in sodnic vendar ni prostočasna aktivnost. In morda ni prav, da se kot taka tudi tretira. Ampak to so vsa vprašanja, za katera upam, da jih bomo skozi razpravo tako danes, še bolj pa v drugem branju lahko naslovili, in vsekakor verjamem, da je volja tudi na strani ministrstva, da se ta vprašanja razčistijo in se skozi amandmaje pripelje do tega, da se bo morda tudi mnenje, ki je bilo, denimo Nove Slovenije, izrazito odklonilno do tega zakona v tem trenutku, pri samem odločanju, končnem potrjevanju tega zakona spremenilo. Verjamem, da vsaj na koalicijski strani volja za to je. Zakon pomeni korak naprej in je dobra osnova, vsekakor potrebna za to, da okrepimo neodvisnost in ugled pravosodja. To dvoje pa je seveda ključno za to, da bodo tudi državljani imeli razlog, da zaupajo v to državo. S tem pa se bo pomemben del težav, s katerimi se danes soočamo, tudi uspešno razrešil. Hvala lepa, predsednik.
Besedo ima gospa Iva Dimic, pripravita naj se gospa Anja Bah Žibert in gospod Jernej Vrtovec.
Hvala lepa za besedo. Bilo je rečeno, da bo ta zakon pripomogel in prinaša večjo neodvisnost in ugled pravosodja v Republiki Sloveniji, za katero vemo, kako slab ugled ima in tudi kako slabo ga ocenjujejo glede neodvisnosti. Če bo ta zakon to prinesel, potem jaz nimam težav, da bi to podprla. Vendar jaz še enkrat povem, kar smo v preteklosti poudarjali, da je ključna za spremembo percepcije, zaupanja med ljudmi v pravosodje tudi ustavna sprememba sestave Sodnega sveta. Če imajo zdaj 6 glasov sodniki, ki dejansko izvolijo nekoga izmed sebe, in 5 glasov odvetniki, pravniki in profesorji pravnih fakultet, se točno ve, kako in kaj se bo v prihodnje tudi imenovalo na sodniška mesta. Res je, Državni zbor – mi tukaj potrdimo na neki deklarativni ravni sodnike na njihove funkcije. Vendar ne smemo pozabiti, da smo tukaj tudi že dva primera imeli, ko smo nekoga zavrnili in povedali Sodnemu svetu, da ni primeren kandidat, pa seveda, ponovno je Sodni svet zaradi tistih 6 sodnikov, ki sedijo v Sodnem svetu, poslal kandidata na odločanje v Državni zbor. Če bi bila mogoče sestava Sodnega sveta drugačna, se to verjetno ne bi zgodilo. Potem bi bilo to lahko, bi govorili o nekem neodvisnem pravosodju in seveda krepitvi ugleda pravosodja in ne nazadnje tudi Sodnega sveta med državljani. Se mi zdi, da to, da predlog zakona določa, da Sodni svet med drugim sprejema tudi kriterije oziroma merila za izbiro kandidatov za sodniško mesto in merila za kakovost dela sodnikov, za oceno sodniške službe, ne govori pa o načinu, o izvedbeni ravni, kako se bo to ugotavljalo, praktično je prepuščeno tistemu, ki bo to odločal [[…]]Mogoče bo za nekoga po takem kriteriju ocenjeval, za drugega po takem kriteriju. In resnično, težava je v sestavi Sodnega sveta. Mi smo resnično upali v Novi Sloveniji, ko smo slišali, da prihajajo spremembe glede sestave Sodnega sveta, smo rekli, vendarle bomo vsi skupaj naredili korak naprej in bomo šli v spremembo te sestave. Pa žal na ta način ali pa na tak način, ki je dejansko vsem jasen, do tega s tem Predlogom zakona o Sodnem svetu ni prišlo. Težko je govoriti potem, da bomo imeli neko sodstvo, ki bo neodvisno. Mislim, da če imaš večino v sestavi Sodnega sveta, ne moreš biti neodvisen, in dejansko se bojim, da celotno naše sodstvo ravno zaradi tega izvirnega greha znotraj Sodnega sveta ni zmožno neke samorefleksije, in to ugotavljamo na vseh odborih Državnega zbora, kje so težave – enostavno, da je dejansko sodstvo na nek način zaprt sistem, pa pustimo zdaj tudi, ko smo imeli neizvršene oporoke in tako naprej, nič se potem dejansko konkretnega ne zgodi. Nihče ne odgovarja za določene zadeve. Povrhu lahko še taki sodniki napredujejo, tudi če se jim je to zgodilo, ker se pač poznajo med seboj. Zelo črnogledo gledam na takšno sestavo Sodnega sveta, kar je seveda tudi upravičeno. Na to ves čas opozarjamo, da je treba na začetku omogočati, da dejansko sestava in imenovanje sodnikov poteka na najbolj neki taki pregledni ravni, kjer se dejansko ugotavlja po kriterijih, merilih, po načinu izvajanja, kako se to meri, tudi imenovanje v sodniške službe oziroma napredovanje sodnikov. Tudi to, da morajo odločitve biti jasne, tudi Sodnega sveta, in podrobno obrazložene, ne da enostavno se potem ne ve, kako in kaj, kakšne so bile obrazložitve pri glasovanju v konkretni zadevi. Tudi to je, se mi zdi, zelo pomembno, in se to v prihodnje za boljše in večje zaupanje v sodstvo tudi pričakuje. Tako kot sem povedala, zaradi tega izvirnega pomisleka, ki dejansko ne ureja sestave Sodnega sveta, v Novi Sloveniji ne bomo podprli zakona. Ker se nam zdi to tisti prvi korak k bolj pravičnemu, razumnemu in seveda preglednemu in neodvisnemu pravosodju v Sloveniji.
Besedo ima gospa Anja Bah Žibert. Pripravita naj se gospod Jožef Horvat in gospa Marjana Kotnik Poropat.
Spoštovani! Pred nami je zakon o Sodnem svetu. Gre dejansko za to, da je Sodni svet tudi ustavna kategorija, in zato se mi zdi pomembno, da smo pri tej zadevi vsi skupaj, ko se je lotimo, odgovorni, predvsem pa, da se slišijo argumenti, ki danes so v tej dvorani bili slišani praktično s strani večine poslanskih skupin, in da se naredi res en tehten premislek, kako pripraviti rešitve, ki pa bodo dejansko sistemske. Minister je uvodoma v svoji predstavitvi povedal, da gre za sistemski zakon. Jaz se s tem ne morem povsem strinjati. Zame ni sistemski zakon samo to, ko ti pač urediš nek okvir delovanja Sodnega sveta. Gre za to, da Sodni svet ni zdaj tam en svoj organ, ki dela povsem nekaj svojega, ampak gre za pomemben člen delovanja pravosodnega sodnega sistema. Za mene bo sistemska rešitev takrat, ko bo nek organ deloval tako, da bo potem prišlo posledično res do boljšega delovanja v tem primeru sodnega sistema. Ta zakon, ki je pred nami, če smo odkriti, tega ne prinaša v tistih delih, ki so ključni. Minister je v eni od izjav oziroma predstavitev navedel: »Zaupanje javnosti v sodstvo stoji in pade na sposobnosti ali pa nesposobnosti vseh treh vej oblasti, da vsaka v okviru svojih ustavno opredeljenih pristojnosti stori vse potrebno za zagotovitev večje kakovosti sodstva, in kjer je to potrebno, za ugotavljanje odgovornosti in sankcioniranje napak.« Zdaj, če pogledamo, odličen zapis, stvar stoji. Ampak predlog zakona pa ne sledi temu stavku. Zakaj ne? Poglejte, kako bo Sodni svet pripomogel ali pa ta zakon konkretno pripomogel k sankcioniranju napak? Ne bo, ker je bilo prej že povedano, vrana vrani pač ne izkljuje oči. Ne nazadnje prihaja večina iz tega sistema in težko mi boste rekli, da se bodo zdaj izpostavljali in dobesedno večinsko tisti, ki skupaj sedijo, delajo, zdaj obračunali. Ali pa, spoštovani. Ali bodo pa ravno zato, ker sedijo skupaj in so ozadja povem drugačna, to funkcijo izkoristili za kaj drugega. Mislim, da smo mi neodgovorni kot zakonodajalci, če to dopuščamo. In ne nazadnje s tem tudi dajemo tem članom Sodnega sveta neko odgovornost, ki jo morda niti v takšni večini ne želijo imeti. In da bi tudi za njih kot predstavnike iz vrst sodne veje oblasti bilo lažje, če ne bi bili tisti večinski odločevalec. Če me prav razumete, govorim o razmerju med tistimi člani Sodnega sveta, ki prihajajo iz vrst sodišč, in pa tako imenovane javnosti ali pa v tem primeru strokovne javnosti. Ta pomislek ima dejansko več vidikov. Nekdo bo lahko v Sodnem svetu želel delovati povsem pošteno, ampak potem bo pa znotraj sistema naletel na ovire, ker se bo pri neki zadevi tako odločil, morda bo imel pri sami odločitvi že pomisleke, kaj bo to prineslo, in stvar je v nekem začaranem krogu. In tukaj, ker je zdaj z nami državna sekretarka, res moj poziv, da se v tem smislu opravi v naslednjih korakih tudi ta razmislek, kako to stvar morda narediti drugače. Bo transparentnejše in tudi mogoče bomo odgovornost tistih, ki sedijo v Sodnem svetu, razporedili tako, da ne bo tudi njihovo delovanje na nek način ogroženo. Ne bom govorila samo o sestavi, govorila bom tudi o tako imenovani odprtosti sej. Tudi jaz mislim, da morajo biti seje Sodnega sveta ne samo odprte, ampak da se mora tudi jasno videti, kakšne so odločitve posameznih članov. Tukaj ni kaj skrivati. Če je nekdo član takšnega organa, verjetno stoji za svojimi dejanji in besedami. Če govorimo o nekih podatkih, ki bi bili lahko s strani varovanja osebnih podatkov res sporni, poglejte, ni nobenega problema, se v tistem delu seja zapre. Tudi mi imamo delo na Mandatno-volilni komisiji pa imamo tudi poročila v Državnem zboru pa imamo Komisijo za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb in tako naprej in vsi vemo, da se to da. Da se to da. Ampak če želimo res dvigniti odgovornost v samem sodstvu, potem jo bomo najbolj na način, da ta deluje odprto, da se ve, ta prvi član je odločil tako zaradi tega, ta se je odločil tako, in seveda lahko potem natančno vemo, zakaj. Jaz pozdravljam, da je morda ta razprava lahko boljša tudi zaradi tega, današnja razprava – ne glede na to, da ne bo ne vem kako številna, ampak včasih je pomembna kakovost – kar je bilo že prej povedano in izpostavljeno. Da smo vsaj v tem sklicu državnega zbora – jaz za pretekle ne morem trditi, tega podatka nisem šla gledat, tudi mi ni pomemben – enkrat skupaj uvideli, da pa predlogi, ki prihajajo, izvolitev v sodniške funkcije in tako naprej, niso vedno dobri. In smo skupaj prišli do nekaterih pomislekov, da pač potrebujemo tudi mi nekaj več podatkov. Da pa vendarle nismo tukaj izvoljeni samo zato, da pritiskamo na neke gumbe zato, ker je nekdo nekaj rekel ali predlagal, in da želimo za to svojo odločitvijo stati in zato potrebujemo tudi več informacij. In jaz mislim, da je bil to en pomemben napredek v tem, da se vidi, da pač želimo stvar slediti, da želimo nek napredek, seveda je pa pomembno, da se s takimi stvarmi nadaljuje, dokler ne pridemo res do nekega sistema, ki bo zadihal. In ravno to, da bi bile te seje odprte, da bi se videle odločitve, po mojem tudi vsem nam, ki moramo o nekih stvareh odločati, potem pomaga pri naših odločitvah. Govori se tudi velikokrat o tako imenovani dodani vrednosti tako imenovane Komisije za etiko in integriteto, ki deluje v okviru Sodnega sveta. Tudi tukaj bi se želela ustaviti, ker se mi zdi pač pomembno in tudi ta zakon ne spreminja tega, kar je. Glejte, mi imamo sestavo tako imenovane komisije, ki spremlja etičnost in integriteto zgolj iz sodniških vrst. Mislim [[…]]Zdaj mi pa povejte, če je to učinkovit organ. Ob tem seveda pustimo, ampak moram pač povedati, da jo trenutno vodi ali pa ji predseduje oseba, ki je pogorela na evropskem nivoju, ki je sodelovala pri kršenju človekovih pravic, in zdaj ona je tista prva oseba, ki govori o integriteti in pa etiki v sodstvu. Ne bo. Tudi če imamo še tako dobre zakonske rešitve, ne bo potegnilo, če ne bomo pazljivejši tudi pri takšnih sestavah. Ampak kot rečeno, bi bilo pomembno tudi tukaj, da ko govorimo o etiki, integriteti, da bi tudi tukaj notri sodelovali neki predstavniki strokovne javnosti, ki bi ravno tako lahko pri posameznih področjih ali pa obravnavanjih zadeve vsebinsko kakovostnejše okrepili, in da bi dejansko, če že imamo to komisijo, zaživela v tistem smislu, kot bi morala. Jaz mislim, da je danes to nek organ, ki ima sicer lepo ime, ko govorimo o integriteti, to se vse tako dobro sliši, ko govorimo o etiki, vemo kako se dobro sliši, nekateri zmagujejo z njo na volitvah, ampak pomembno je tisto, kar stoji in za kar potem vidimo, ali to je ali to ni. Danes smo pač to besedo etika in morala na splošno že tako zelo izčrpali, da jo bodo po mojem še iz kakšnega slovarja slovenskega knjižnega jezika želeli izbrisati. Skratka, so rešitve, nekatere, v tem predlogu zakona, za katere ne morem reči, da so slabe. Ampak menim pa še vedno, da bi bilo zelo dobro, da se razmisli o tistem delu, ki je bil danes že izpostavljen, izpostavila sem ga tudi sama, in ki se mi zdi, da je ključ. Da je ključ za delovanje Sodnega sveta tako, kot si ga morda res tudi predlagatelj želi, da bi dejansko zadeva zafunkcionirala tudi s pomočjo tega, da ima za sabo svoj zakon. Ampak takšen, kot je ta predlagani zakon – tega ne bomo doživeli. Lahko bomo rekli, da je bil seveda sprejet zakon, da smo zadeve, ki so nekako predmet ustavne materije, zakonsko opredelili, ampak to je tudi vse. Dodane vrednosti pri tem ne bo. Ne bo je ne pri kakovosti dela sodnikov ne pri tem, da ne bo prihajalo do ključnih kršitev. Ker ne nazadnje bi lahko v Sodni svet dodali tudi še kakšno od nalog, tudi o tem, da spremlja, da odgovorno spremlja, in to se pač seveda tudi objavlja, v kakšnem obsegu kateri sodniki povzročajo hujše kršitve oziroma kršitve človekovih pravic. Zakaj ne? Moja tipka, ko pritisnem na gumb, ima za sabo posledice. Tudi vaša. Vsak trenutek vas lahko novinarji ali pa kdorkoli ali pa volivci ali pa volivke vprašajo, zakaj ste se tako odločili. Če smo se, če ste se odločili napačno bomo za to nosili posledice. Tukaj pa tega na takšen način ni. Tukaj pa tega na takšen način ni in menim, da je še nekaj časa do zaključka samega postopka in sprejetja zakona in da bi veljalo razmisliti tudi o vseh teh argumentih, ki sem jih podala, pa ne glede na to, da prihajam iz vrst SDS. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Jožef Horvat. Pripravita naj se gospa Marjana Kotnik Poropat in dr. Bojan Dobovšek.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsednik. Spoštovani državna sekretarka, kolegice in kolegi! V sistemu parlamentarne demokracije imamo najbrž možnosti posamezne parlamentarne stranke, da pojasnimo svoja stališča, svoje poglede do določenih izjemno pomembnih družbenih vprašanj. Sistem pravosodja v Sloveniji je gotovo izjemno pomembno vprašanje in poglavje in o pravni državi govorimo veliko v vsakem mandatu. In seveda nikoli nismo zadovoljni. Najbrž se tudi vsi strinjamo, da imamo tukaj še veliko rezerve in da se da tudi z boljšo zakonodajo narediti več pravne države v Sloveniji. Mi smo v program Nove Slovenije v tako imenovanih odgovorih za prihodnost zapisali naslednje: »Treba se je odmakniti od sedanjega stanja, ko imajo v Sodnem svetu, ki Državnemu zboru v imenovanje predlaga sodnike, večino prav sodniki. Glede na to, da Državni zbor sodnike praktično vedno imenuje povsem formalno, saj se v vsebino imenovanj ne more vtikati, ne da bi tvegal očitke o političnosti takšnih odločitev, sodniki skozi predlagateljsko funkcijo v Sodnem svetu dejansko imenujejo sami sebe.« To je res. Sodniki imenujejo sami sebe. »Ker je skrb za neodvisnost in samostojnost sodišč in sodnikov ter za zagotavljanje kakovosti njihovega dela in javnega ugleda sodstva prav funkcija Sodnega sveta, bo treba s spremembo Ustave Republike Slovenije spremeniti njegovo sestavo tako, da v njem sodniki ne bodo imeli več večine, v Sodni svet pa bo treba pritegniti najboljše strokovnjake, kar jih premore naša država.« Toliko, en kratek izvleček iz odgovorov za prihodnost Nove Slovenije. Gospod minister je povedal, da gre za nov sistemski zakon. Zdaj smo spet pri tem. Koalicija pravi, je sistemska rešitev, je celovita rešitev, ko opozicija pripravi kakšen zakon ali novelo zakona, koalicija pravi, ja to pa ni sistemsko in ni celovito, bomo mi s sistemsko in celovito rešitvijo rešili nek problem. Kot že zadnjič, ponavljam, mi nimamo nekih meril, nimamo tehtnice, s katero bi lahko stehtali, ali je neka zakonska rešitev celovita in sistemska ali pa je druga (opozicijska) nesistemska in necelovita. Mi pač ocenjujemo, da tukaj ne gre za sistemski in celovit zakon, gre zgolj za združitev veljavnih določb Zakona o sodniški službi in Zakona o sodiščih v nek novi zakon, seveda z nekaj dopolnitvami, ki pa ne prinašajo, po naši oceni, prav nobene dodane vrednosti, predvsem pa ne pomenijo izboljšanja ugleda in kakovosti delovanja sodstva. Mi seveda smo za to, da sodstvo dobro deluje in da ima ugled. Da ima ugled. Ali bo s tem zakonom, ki ga zdaj obravnavamo, zakonom o Sodnem svetu, dobilo sodstvo večji ugled – nismo v Novi Sloveniji prepričani, da bo res tako. Temeljna naloga Sodnega sveta, torej predlaganje kandidatov za izvolitev v sodniško funkcijo, ki jo določa Ustava Republike Slovenije, in tudi njegova sestava, 11 članov, od katerih 5 članov izvoli Državni zbor na predlog predsednika republike, ter 6 članov, ki jih izmed sebe izvolijo sodniki – sodniki imajo torej večino – ki trajno opravljajo sodniško funkcijo, ostajata nespremenjeni. Torej, ti dve ključni funkciji ostajata pravzaprav nespremenjeni. Edino, po naši oceni, sprememba Ustave Republike Slovenije bi prinesla nujno potrebne spremembe glede sestave Sodnega sveta, pri kateri ne bi imeli večine sami sodniki, ki zdaj, pravzaprav, kot sem že povedal, imenujejo sami sebe. Državni zbor zgolj formalno glasuje, praktično na vsaki mesečni redni seji, o novih sodnikih. Kar me pa kljub vsemu nekako navdaja z nekim optimizmom, vendar se istočasno tudi sprašujem, koliko to naš Sodni svet, Sodni svet Republike Slovenije, koristi, pa je, da je Sodni svet Republike Slovenije prav ustanovni član Evropske mreže sodnih svetov. Ta mreža je bila ustanovljena leta 2004 na generalni skupščini v Rimu, trenutno je vanjo vključenih 22 članic, pri njenem delu pa sodeluje tudi 15 držav opazovalk. To je gotovo nek gremi, ki bi lahko tudi v Sloveniji pomagal izboljšati in povišati ugled slovenskega sodstva. Glavni namen Evropske mreže sodnih svetov je izmenjava podatkov o organizaciji in delovanju sodnih svetov ter sodstva v državah članicah, analiza teh podatkov in oblikovanje poročil in priporočil o posameznih vprašanjih, povezanih z delovanjem sodstva. Torej, ocenjujemo, da je kar pomembno to poslanstvo Evropske mreže sodnih svetov. Seveda mi poslanci, sploh pa opozicijski, nimamo nekega pregleda, mogoče bo državna sekretarka potem o tem kaj povedala, katere so dobre izkušnje Evropske mreže sodnih svetov, ki so pri nas v Sloveniji že implementirate. Ker drugače je brez veze, da smo v neki evropski asociaciji, da zgolj predstavniki Sodnega sveta tja hodijo na neke sestanke, srečanja in tako naprej, če od tega Slovenija nima nekih konkretnih, res konkretnih koristi. Zelo zanimivo dejstvo je, da zadnji dve leti se največja delovna skupina Evropske mreže sodnih svetov ukvarja z neodvisnostjo in odgovornostjo sodstva. To so ključne zadeve, neodvisnost in odgovornost. Najprej, in sicer že v letu 2013, je razvila ta delovna skupina kazalnike za presojo stopnje neodvisnosti in odgovornosti sodstva v državah članicah. Na podlagi teh je pripravila vprašalnike, prvič je bila opravljena tudi mednarodna raziskava med samimi sodniki o tem, kako dojemajo svojo notranjo in zunanjo neodvisnost. Res je, da so se rezultati v obeh teh vprašalnikih priporočili, da bi bili objavljeni v zadnjem poročilu Evropske mreže Sodnih svetov oziroma te delovne skupine. Enostavno nisem mogel tega poročila najti, se bom pa trudil še naprej. Ključno je torej, da če smo, ponavljam, v neki evropski asociaciji, da dobre izkušnje iz sodstva drugih držav prenesemo na naš teren, v našo državo. Kot smo že povedali v stališču Poslanske skupine Nove Slovenije, ne vidimo v tem zakonu o Sodnem svetu, novem zakonu, neke dodane vrednosti, ne vidimo nekega poroštva, neke garancije za izboljšanje ugleda slovenskega sodstva, zato naše podpore ne bo. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Marjana Kotnik Poropat. Pripravita naj se dr. Vinko Gorenak in dr. Jasna Murgel.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik! Spoštovane in spoštovani! V uvodu svoje razprave ne morem mimo ugotovitve, da predlagane rešitve zakona o Sodnem svetu krepijo vlogo in odgovornost sodstva. Temeljna in ustavna naloga, ki je poverjena Sodnemu svetu na podlagi 130. člena Ustave, je predlaganje kandidatov za izvolitev v sodniško funkcijo. Sama izvolitev pa je zaupana Državnemu zboru. Sodni svet torej v sistemu delitve oblasti, pri kadrovskih odločitvah v sodstvu zagotavlja ustavno predvideno sodelovanje med zakonodajno in sodno vejo oblasti. Z njegovim kadrovskim delovanjem je sodstvu zagotovljena specifična demokratična legitimnost. Izhajajoč iz ustavno opredeljenega položaja, Sodni svet v okviru svojih pristojnosti odloča oblastno avtoritativno in strokovno avtonomno, s tem pa tudi neodvisno od treh ustavno opredeljenih vej oblasti. To sem izpisala iz gradiva, da ne bi bilo kaj narobe. Ugotavljam, da tako Sodni svet v odločilni meri prispeva k zagotavljanju neodvisnosti sodstva in tudi sodnikov. Omenila bom nekatere rešitve zakona o Sodnem svetu, ki se mi zdijo zelo pomembne. Kot prvo. Predlog zakona utrjuje položaj Sodnega sveta kot samostojnega in neodvisnega organa. Z vidika organizacije je torej Sodni svet organ državne oblasti oziroma organ sui generis. Odslej se bodo pomembnejše odločitve Sodnega sveta v anonimizirani obliki objavile na spletni strani Sodnega sveta. To se mi zdi zelo pomembna novost, ker gre za javno delovanje oziroma omogočanje, da se državljani seznanijo z delom Sodnega sveta. Novost bo tudi obveznost Sodnega sveta, da o svojem delu poroča Državnemu zboru, poročilo pa v vednost pošlje tudi Vrhovnemu sodišču in ministru. Novost je tudi določba, ki ureja položaj in imuniteto članov Sodnega sveta. Po predlogu zakona bo funkcija člana Sodnega sveta častna in ne bo združljiva s funkcijami v drugih državnih organih, organih političnih strank ter z drugimi funkcijami in dejavnostmi, ki po zakonu niso združljive z opravljanjem javne funkcije. Imuniteto pa bo član Sodnega sveta užival le v okviru izražanja svojega mnenja in glasu, ki ga bo dal na seji Sodnega sveta. Večja kontinuiteta dela Sodnega sveta bo po predlogu zakona zagotovljena z institutom predsednika in podpredsednika Sodnega sveta, ki bosta po novem izvoljena za mandatno dobo treh let. Sodnemu svetu je poverjenih tudi nekaj novih pristojnosti, kot sta imenovanje disciplinskih organov in podaja predhodnega mnenja k določanju števila sodniških mest na posameznem sodišču ter k določitvi organizacijskih enot sodišč, ki bodo prispevale h krepitvi položaja Sodnega sveta. Predlog zakona podrobno ureja postopek pred Sodnim svetom, ki po veljavni ureditvi ni normiran na zakonski ravni, ampak ga je Sodni svet natančneje uredil v svojem poslovniku. Če mi dovolite še nekaj besed o disciplinski komisiji, v sedaj veljavni ureditvi je določen dvostopenjski disciplinski postopek, po zakonu o Sodnem svetu pa je disciplinski postopek enostopenjski. Prenos sedeža disciplinskih organov z Vrhovnega sodišča k Sodnemu svetu je tudi pomembno dejstvo. Sodni svet bo za te organe, disciplinske organe, in za strokovno delo ter administrativno pomoč zagotavljal tudi finančna sredstva. Organe za vodenje disciplinskih postopkov imenuje Sodni svet. Disciplinsko sodišče bo imelo devet članov, in sicer tri člane Sodnega sveta, eden od njih bo predsednik, dva pa namestnika predsednika, in šest članov, ki bodo sodniki, in sicer dva sodnika z vrhovnega, dva sodnika z višjega sodišča in dva sodnika prve stopnje. Sodno varstvo zoper odločitve disciplinskega organa se predvideva oziroma določa v upravnem sporu. Torej, tisti ki ne bodo zadovoljni z odločitvijo disciplinskega organa, bodo lahko svojo pravico uveljavljali v upravnem sporu, v katerem bo tako kot zoper druge odločitve Sodnega sveta odločalo Vrhovno sodišče v senatu petih sodnikov. Ena od zelo pomembnih novosti je tudi predlagana zakonska ureditev, da Sodni svet kot samostojni in neposredni proračunski uporabnik sprejme tudi svoj proračun. In torej brez posredovanja Vrhovnega sodišča opredeli in zastopa svoje finančne potrebe. Spoštovane in spoštovani! Če mi dovolite za zaključek povedati še naslednje. Že včeraj sem v Državnem zboru izrekla svoje prepričanje, da bodo spremembe zakonov, ki jih obravnavamo in ki jih je predlagalo to ministrstvo in seveda kot vodilni minister mag. gospod Klemenčič, prinesle bistvene spremembe v delovanju pravosodnih organov in bodo tudi pravosodne organe dvignile na višji nivo in jim vrnile ugled, ki seveda pravosodju pripada. Zato se zahvaljujem ministrstvu, v svojem imenu seveda Klemenčiču, za njegovo prizadevanje na področju sprememb v pravosodju. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Vinko Gorenak, pripravi naj se dr. Jasna Murgel in potem predstavnica Vlade.
Hvala lepa. Jaz sem v uvodu opozoril na to sestavo pet članov Sodnega sveta iz vrst zunanjih, tako imenovanih, in šest iz sodniških vrst. Pred časom ste – mi nismo bili za, ampak tudi proti ne – vpisali v ustavo pravico do pitne vode, tam zunaj nazdravili, malo šampanjca je šlo in malo smo se slikali, kako krasno. Zaradi tega nima nihče ne vode zastonj pa tudi vodovodov še ni tam, kjer jih tudi prej ni bilo. Zakaj sem ta uvod naredil? Zaradi tega, ker bi verjetno ta koalicija veliko veliko bolje naredila, če bi spremenila 131. člen. Namreč, poglejte, saj predlagatelj je konec koncev zvezanih rok, pet zunanjih pa šest sodnikov. Ampak zdaj smo spet na sistemu vrana vrani ne izkljuje oči. Se pravi, tu bi bila potrebna sprememba ustave. Ampak jaz še vedno menim, da teh odvetnikov, ki so v 131. členu našteti kot drugi pravniki, kot drugi pravniki, po moji oceni ni treba vnašati v zakon o Sodnem svetu. In po moji oceni tja noter ne sodijo, ker gre za čisto nasprotje interesov. Odvetnik je stranka v postopku in odvetnik ne more nikoli, ne sme nikoli odločati o kakršnemkoli statusu sodnika ali kaj podobnega. Ne more. Ne more. On je stranka v postopku. Ker potem je treba tudi tožilca noter dati, da bi bilo to potem enakopravno. To je ena zadeva. Sicer pa je treba reči to, da še tam, kjer pa je v zakonu možnost, recimo v disciplinskih organih, kjer pa je možnost narediti zadevo drugače, da bi bila dva zunanja in eden sodnik, tam pa zakon pravzaprav tega ne dopušča. In bi ga kazalo v tistem delu podpreti, da sta v disciplinskih postopkih dva zunanja in eden iz vrste sodnikov. Glede na ustavo ne moremo. Jaz bi bil vesel, če bi bili sami zunanji pa nobenega sodnika. Ampak ne morete glede na ustavo tega narediti. To je ena zadeva. Druga zadeva, ki jo kaže poudariti, jaz sem prej rekel že v uvodu, da večino upravljavskih funkcij, funkcij menedžerja, menedžmenta, tisti, ki ste si prebrali kaj na temo menedžmenta, veste, za kaj gre, v bistvu 23. člen zdaj nekako jemlje, jemlje predsednikom sodišč v velikem delu in to prenaša na Sodni svet. Če vzamete, da je menedžment planiranje, organiziranje, vodenje in kontroliranje, te štiri funkcije, boste lahko videli, da čisto vse alineje 23. člena, ki je kar precej dolg, skoraj 2 strani ima, lahko spravite v ta štiri področja – planiranje, organiziranje, vodenje in kontroliranja. Če pa vi šefu, vodji, to je predsednik sodišča v tem primeru, vse te stvari odvzamete, upravljavske funkcije odvzamete, potem se jaz še sprašujem, zakaj potrebujemo predsednike sodišč. Kaj? Kaj še potem? Dobro, vi ste bili sodnica, boste več vedeli o tem. Mislim, da da ste za menoj. Kaj še potem sploh ostane? Kaj predsedniki sodišča delajo? Če pogledate, da je vse to, kar je v 23. členu napisano, preneseno na Sodni svet. A zdaj potem samo še razdelijo pošto, odnosno primere sodbe v primere ali kaj? Samo za to ga potem ne rabimo, po moje. Ker imamo še direktorja sodišča, ki pa tehnično vodi sodišče. Tako da jaz osebno menim, da je v 23. členu bistveno preveč funkcij prenesenih na Sodni svet. Kar se tiče potem tega drugega dela, tako imenovane neprofesionalnosti. Povejte mi, kateri profesor, bom rekel, na fakulteti bo častno potoval vsak teden enkrat v Ljubljano, za svoj denar, zato da bo častno opravljal funkcijo? Ne, ne, takih ni. Takih ni. Se pravi, je napaka, po mojem, napaka v sistemu. Drugo, glejte, vi ste zapisali tamle notri tudi to, da delo v Sodnem svetu ni združljivo z delom v drugih državnih organih. To ne gre zdaj skupaj. Se pravi, povejte mi, kje bo tistih 6 sodnikov. Častno bodo opravljali to nalogo, kaj pa potem? Delati ne smejo na sodišču, tako tu piše. V širšem pomenu besede so to državni organi. V širšem pomenu besede. Kar poglejte 11. člen vašega predloga. V širšem pomenu besede so to državni organi, se pravi, on častno dela v Sodnem svetu in ne sme delati kot sodnik. Ne gre skupaj. Se pravi, ga imamo kje? Kam ga boste dali? Na zavod za zaposlovanje? Ali kam ga boste dali? Ali kako bo živel? Bo častno [[…]]Bo v Mercatorju dobil častno, bom rekel, tisti nakup ali kako bo to šlo? Ne bo šlo. Jaz mislim, da morate tu, prvič, tisti del, da ni združljivo z delom, ven vreči, po mojem mnenju, z amandmajem. In druga zadeva, ta častna funkcija. Raje napišite, da nekaj dobi. Jaz ne vem, kaj; je bolj pametno, da mu nekaj daste. Ker tako ali tako bodo nekaj imeli. Bodo pa sprejeli nek pravilnik, v katerem bodo rekli, da je sejnina 100 evrov ali kaj jaz vem, kaj bodo rekli. Nekaj bodo rekli. Nima smisla, da imate v zakonu, da je to častna funkcija, ker veste, da ne bo častna. Od časti se ne da živeti. Na račun časti ti v Mercatorju nič ne šenkajo. Ja, tako je. Nima smisla. Pametneje je, da se reče, da so upravičeni do sejnine ali ne vem, česa pač. Po mojem je to boljša varianta. Pa se potem ta sejnina določi nekje v nekem razumnem znesku, da ne bo zdaj potem ne vem kaj iz tega nastalo. Vsekakor pa 11. člen je sam s seboj v nasprotju. Na eni strani govori o tem, da častno opravljajo funkcijo, drugič pa, da ni združljivo z delom v drugih državnih organih. Če boste recimo tam notri imeli nekoga, zdaj na pamet težko rečem, koga, recimo, da bi bil član Sodnega sveta dr. Boštjan M. Zupančič, recimo, da bi bil, potem ne sme več delati na Ministrstvu za pravosodje. Glede na 11. člen ne sme več delati tam. V Sodnem svetu bo pa častno delo. Potem ne vem, kako bo to šlo. Bo verjetno moral živeti od prihrankov iz dela v tujini ali kako bo to šlo? Skratka, ni to smiselno. Naprej. Zaprtost sej. Jaz se zavedam, da se lahko pojavijo na določenih sejah Sodnega sveta materije, gradiva, ki vsebujejo neke varovane podatke. Saj tudi tu v Državnem zboru te stvari obravnavamo, vemo, kako je zadeva tehnično urejena, da se spoštujejo ti osebni podatki, ki so pač varovani, in ne vidim razloga, bom rekel, da bi Sodni svet praviloma – ker zdaj v zakonu piše, da bodo zaprte za javnost vse seje, tu pa tam se pa lahko kaj odpre. Zdaj, tu pa tam se lahko odpre, jaz verjamem, da se ne bo nikoli nič odprlo. Razen če bo kak novinar posebej težil, drugače se pa ne bo nič odprlo. To pomeni, da zapirate z zakonom seje Sodnega sveta hermetično dol in da javnost ne bo upravičena do ničesar. Absolutno obratno bi moralo biti. To je isto, kot da državni zbor tajno zaseda. Kaj ljudje ne bi smeli vedeti, kaj počnemo tukaj v Državnem zboru? Hvala bogu, da nas lahko spremljajo preko medijev. Jaz mislim, da je treba tudi seje Sodnega sveta preprosto odpreti za javnost in tehnično urediti tako, da bodo osebni podatki pač varovana stvar. Nujno je treba spremeniti tudi 37. člen. Državna sekretarka, ker vidim, da pišete, oziroma vaši sodelavki, glejte, če že imamo Sodni svet sestavljen tako, potem dajte vsaj v disciplinske organe zunanje člane in ne sodnike. Ne pa, da sta dva sodnika pa en zunanji član, govorim o 37. členu. Zakaj? Zaradi neke nepristranskosti. Kako bi izgledalo, če bi imeli v Državnem zboru neko disciplinsko razsodišče pa bi sami sebi sodili? Oh! Glejte, kako izgleda. Tako kot potem na MVK tisto, ko je treba od plače odtrgati. Tako potem to izgleda. Vsi iščete, iščem [[…]]– jaz ne, ker nisem član pa tudi nisem manjkal takrat – vsi iščete razloge za to, da si ne bi od plače odtrgali, in ne za to, kako bi si odtrgali. Ker nekdo pač ni bil na seji. In isto je v Sodnem svetu potem. Naj bodo člani na disciplinski komisiji potem vsaj samo zunanji, no. Ker drugače pač ne moremo narediti glede na 131. člen Ustave. Ne pa celo, da sta dva sodnika pa eden zunanji. Res ne gre. Že tako ali tako jaz pravim, da je to skupek profesorjev in sodnikov, ampak ne morete drugače narediti glede na določila ustave. Ustavo bi morali spremeniti. Če pa že imamo to, potem pa dajmo vsaj zunanje člane v disciplinske komisije in ne sodnike. V 45. členu vrzite ministra ven, bo zadeva veliko bolj higienska. Pa veliko bolj bo v tistem kontekstu, da je sodstvo neodvisno. Če je sodstvo neodvisno, potem naj minister nima nič z disciplinskimi postopki, ker bo veliko bolj konsistentna zgodba. Zakaj bi moral biti minister tisti, ki bi lahko predlagal disciplinske postopke? Ne vem pa, če ste sposobni, če lahko kaj dopolnite še. Mislim, da se da še kaj dopolniti v smislu krepitve odgovornosti. Odgovornosti. Namreč ker zdaj Sodni svet takšen, kakršen je, slabo zlimani kosi papirja so ta zakon. To je iz sodniških zakonov, iz podzakonskih aktov in ne vem, od kod še vse so pobrana določila, skupaj zlimana in imamo nek zakon. Ta zakon, kot je rekla moja predhodnica, gospa Poropat, ona sicer vidi drugače kot koalicijska poslanka, ampak če bi se midva srečala čez pet let, verjamem, da bi lahko ugotovila, da se ni spremenilo ampak nič, ampak čisto nič. Ker kaj pa je pravzaprav novost tega zakona? Kaj je pridobitev za državljane? Nič. Kaj je pridobitev za sodstvo? Nič. Saj je vse tako napisano, kot je že zdaj bilo, ampak zdaj je bilo napisano v več zakonih pa podzakonskih aktih, zdaj smo pa to skupaj dali v en zakon. In ne more se čisto nič spremeniti, in to ni dobra, to ni dobra stvar. In to zadevo je treba popraviti. Notri je cel kup stvari o kodeksu. Kaj vam kodeks pomaga? Kodeks, vsi veste, kaj je kodeks. Kodeks je nek zbirek moralnih pravil, ki jih moralni tako ali tako spoštujejo, nemoralni pa ne. Posledic pa ni nobenih, ker kodeks nima nobenih sankcij. Kodeks je nič od nič, po domače povedano. To se je lepo pokazalo tudi pri tej vladi. Najprej famozno podpišejo kodeks, potem pa leva roka, desni žep se takoj pokaže. Z vidika, recimo, kaj so že bile tiste, skratka, dodatki, pripravljenost in slične zadeve. Tako da to ni nič. Tisti, ki je, bom rekel, kolikor toliko odgovoren, tisti bo tako ali tako spoštoval pravila, tisti, ki jih pa ne bo, pa je vseeno, ali kodeks je ali ga ni. Pa iz predsednika republike ne delajte klovna, ker tu notri je zdaj predsednik republike klovn, ki sme predlagati 10 ljudi za 5 mest. Če že damo predsedniku republike to funkcijo, da jih predlaga, in moramo mu jo dati glede na ustavo, potem naj avtoritativno, odgovorno prevzame to delo in naj izbere take ljudi, ki sodijo v Sodni svet, in Državni zbor naj jih pa izvoli. Ne pa da bo on moral dati 10 kandidatov za 5 mest, potem boste pa vi izbrali same tiste, ki imajo večjo levo polovico srca od desne. In bo nastal politični organ, predsednik republike bo pa ostal klovn. Ne tega delati, ne ga omejevati pri tem. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Jasna Murgel in potem v sklepnem delu splošne razprave dobi besedo še Vlada. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Splošna razprava je ravno zato dobrodošla, da se pogovorimo o nekih dilemah, ki morda obstajajo še v okviru zakona, in da jih morebiti lahko v nadaljevanju odpravimo, popravimo, kakorkoli že. Sem resnično, morda mi ne verjamete, ampak resnično vesela, da smo šli v splošno obravnavo in da se danes pogovarjamo o vseh vidikih tega zakona, ki bi jih morda bilo treba popraviti, izpostaviti, se o njih pogovoriti. S tem smo si tudi dali malo več časa, da to dejansko storimo. Gre namreč za specifičen zakon, ki bo sicer seveda pomembno vplival na pravosodje, Sodni svet je organ, smo že slišali, sui generis v pravosodju, ampak ima zelo zelo pomembno funkcijo v okviru pravosodja – tam so sodniki in drugi pravniki z drugih področij – odloča o izvolitvah sodnikov, opravlja izbiro kandidatov za sodniška mesta in potem tudi eventualno o razrešitvah odloča. Mislim, da smo naredili prav in da še imamo čas. Jaz vam obljubim, da bomo pregledali magnetogram te seje in da bomo karseda upoštevali pripombe, ki smo jih danes slišali, in razmislili o vsaki izmed njih in poskušali prispevati k temu, da bi bil zakon čim boljši in čim bolj primeren za to, da bi ga na koncu sprejeli. Meni se zdi res pomembna pridobitev to, da disciplinski postopek gre na Sodni svet. To pa ni lepljenje. Kolikor jaz vem, kakšnega strašnega interesa po sedanji ureditvi za to, da bi bili sodniki člani disciplinske komisije, ni. Ni in zato tudi sistem ne deluje. Če bo to v nekem drugem organu – v okviru ustave se lahko pogovarjamo pač, kakšna je sestava tega, ampak mislim, da je predvsem za ugled slovenskega sodstva pomembno, da imamo disciplinsko komisijo, ki deluje. To je nujno potrebno. Tudi sama sem se recimo na sodišču srečevala, ko sem bila vodja oddelka, izvršilnega, s tem, da sem povedala, da morda nekdo ne izpolnjuje, ni izpolnil pogojev. Ne bom razlagala, kaj se je potem zgodilo, ampak vsekakor, v interesu sodniške službe je, da se tisti, ki jih je treba sankcionirati, sankcionirajo in da se ne meče potem slaba luč na vse ostale, ki dobo delajo. O tem mislim, da se strinjamo vsi. In to smo tudi večkrat tukaj ponovili, zato je nujno, da se vzpostavi učinkovit in delujoč disciplinski postopek. Pomembno je, kako je urejen postopek pred Sodnim svetom, ker je, verjemite mi, sedaj postopek dobil že takšno dimenzijo, da je zelo zelo težko priti skozi sito Sodnega sveta. Ne verjamem, da je strašno, zelo prizanesljiv tudi do sodnikov. Ravno nasprotno. Ampak zato je pomembno, kako je ta stvar urejena. Ne prinaša nekih sicer bistvenih sprememb glede tega samega postopka ocenjevanja, ampak vendarle. Glede ostalih predlogov. Če jih kdo ima, predlagam, da poda konkretne predloge, tako kot sem že rekla v predstavitvi stališča SMC, naj predlaga amandmaje na zakon in se bomo o tem pogovorili. Ne pa, da rečemo, jaz se zavzemam za to in to, za sodstvo, da bi bilo, ne vem, kaj že vse, in potem me ni niti, ko bi moral razpravljati o tem zakonu, povedati nekaj o tem. Razen stališča, ki je: jaz bi nekaj dopolnjeval, ampak ni me, ko bi pa res dal neko konkretno pripombo na zakon, konkreten amandma, pa ne bom, zdaj se bo sam našel. V prvi obravnavi bom tudi sama zakon podprla. Bom pa z vso vestnostjo preučila to, o čemer smo se danes pogovarjali, in poskušala prispevati k temu, da bi čim več stvari bilo upoštevanih. V tisti meri, kolikor bomo ocenili, da lahko. Hvala lepa.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnica Vlade. Besedo ima državna sekretarka na Ministrstvu za pravosodje gospa Tina Brecelj.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Prav veselje, bom rekla, je danes tukaj sedeti. Tudi jaz bi se uvodoma, podobno kot poslanka Murgel, zahvalila za to konstruktivno in vsebinsko bogato razpravo, dobre predloge, predvsem s strani opozicijskih vrst, to moram odkrito reči, ki jih bomo natančno in poglobljeno proučili. V nadaljevanju bom tudi povedala zakaj, ampak še enkrat, res, današnja razprava tukaj nikakor ni bila zaman in nam odpira nove vidike, nove možnosti za morebitno še izboljšanje zakonskega predloga. Zdaj pa, kot rečeno, grem po posameznih vsebinskih sklopih. Najprej, povedano je bilo z naše strani, da gre za sistemski zakon, z vaše strani pa tukaj postavljen dvom, ali je to res sistemski zakon. Na ta del bi rada odgovorila takole. To ni sistemski zakon zato, ker bi vanj zlimali ali prenesli razpršene določbe ostalih zakonov, ampak menimo, da je sistemski zato, ker želimo s tem zakonom Sodni svet dejansko postaviti in dokončno sistemsko zgraditi kot kadrovnika sodstva. V veljavni ureditvi vemo, da ima določene kadrovske pristojnosti tudi sodstvo samo, in s tem zakonom želimo to preseči in dejansko doseči, da bo kadrovnik in tisti odgovoren za profesijo sodniške službe, če lahko tako rečem, Sodni svet sam. Torej, v tem trikotniku, ki ga tvorijo sodstvo kot tako, Sodni svet in pa Ministrstvo za pravosodje, naj bo po našem mnenju, in to pot smo začeli že v prejšnjem mandatu z noveliranjem Zakona o sodiščih in Zakona o sodniški službi, Vrhovno sodišče vrh sodne uprave in sodišča tista, ki imajo bogato mero upravljavskih pristojnosti sodne uprave, Sodni svet tisti, ki je kadrovnik in skrbi za to, da v sistem prihajajo kompetentni ljudje, te ljudi potem tudi nadzira, sankcionira in z njimi upravlja, Ministrstvo za pravosodje pa tisto, ki skrbi za pravosodje kot celoto, za vse gradnike, torej ima ta krovni pogled in v zakonsko dopustnih mejah in v mejah, ki jih dopušča delitev oblasti, izvaja dosledno in ažurno, bolj kot do sedaj, tudi nadzorne pristojnosti. Torej, ta trikotnik želimo s tem zakonom do konca zgraditi, zato menimo, da je sistemski. Veliko je bilo razprave o sami sestavi Sodnega sveta. Tukaj, kot je bilo tudi s strani Nove Slovenije že poudarjeno in posebej povedano, nam meje postavlja ustava. Ustava nas tukaj nekako zaklepa. Vendar tudi če ne bi bilo tega dejstva, je treba reči, da naš Sodni svet primerjalno gledano nič ne izstopa, celo drugače, v sodnih svetih ostalih držav, recimo Hrvaške, so sodniki še bolj bogati. Hrvaška ima razmerje 7 : 4, Italija, Poljska recimo pa 15 : 10, torej 15 sodnikov, 10 ostalih pravnih strokovnjakov. Torej če lahko prisluhnem argumentom in razmišljam o tem, ali je ta sestava pravilna ali ne, pa se mi ob tem razmisleku, čisto odkrito, takoj postavi vprašanje, veste [[…]]No, preden to razvijem, naj povem še to, da je tudi mnenje Posvetovalnega sveta evropskih sodnikov pri Svetu Evrope, da naj bi v Sodnem svetu bili ali samo sodniki ali pa pretežno sodniki. Hočem povedati, tudi v Svetu Evrope, tudi v združenju sodnih svetov, evropskih, je stališče tako. Tukaj res nismo nobena izjema. Se pa sprašujem, če bi bila sestava drugačna, torej da bi prevladovali ostali pravniki, pravni strokovnjaki, ali ne bi s tem prišli v težavo, torej trčili v to zagotavljanje neodvisnosti sodstva, neodvisnosti sodniškega dela in posega politike, če hočete, ali drugih struj v to. Tako da tukaj bi takoj, če bi poskušali spreminjati sestavo, trčili ob ta problem. Zato menimo, da pri sami sestavi manevrskega prostora ni veliko, je pa manevrski prostor pri večini, torej pri določanju večine, s kakršno naj Sodni svet odloča. Mi vemo, da že sedaj je pri pri vseh pomembnih odločitvah potrebna dvotretjinska večina, torej z dvotretjinsko večino se odloča o predlaganju kandidatov za izvolitev v sodniško službo, o imenovanju, napredovanju. Poslovnik Sodnega sveta pa celo omogoča, da se ta visoka večina, dvotretjinska, tukaj pa jih je treba 8, torej niso dovolj samo sodniki, določi tudi za odločanje o drugih zadevah. Tako da tukaj je možnost, lahko bi tako formalno oziroma praktično gledano za vse odločitve bila določena tako visoka večina. Kot rečeno, pri sami sestavi ne vem, koliko imamo manevrskega prostora, tudi upoštevaje tuje nasvete in tuje prakse. Pa bolj – saj ni tujina tista, ki nas uči – ta razmislek, ali imamo z drugačno sestavo še zagotovljeno neodvisnost, nepolitičnost [[…]]sodniškega dela, tisto, kar naj bi bil naš cilj. Toliko glede sestave. Glede zaprtosti sej Sodnega sveta, tudi o tem je precej tekla beseda. Tudi tukaj stvari odpiramo, določamo, da morajo biti odločitve objavljene, torej transparentnost gradimo, in tudi v skladu s priporočili Posvetovalnega sveta evropskih sodnikov. Tukaj pa že malo odgovarjam gospodu Horvatu, njegovo vprašanje je bilo, kje smo upoštevali tuje dobre prakse. Primer. Tukaj smo jih tudi upoštevali, ko smo sledili priporočilu, da so pomembne obrazložitve Sodnega sveta obrazložene. Torej, sedaj ni bilo take prakse, torej ni bila izrecno predpisana, v prihodnje pa bo, da bodo vse pomembne odločitve, napredovanja, ocenjevanja, disciplinske zadeve in seveda imenovanja obrazložena, na ta način tudi pridobivamo na transparentnosti, odprtosti in preglednosti delovanja organa. Naj povem še to. Veliko je bilo tudi o izbiri kandidatov za sodniško službo povedanega. Ne samo, da so ti postopki tekom prejšnjih novel postali bolj transparentni, pomembno je vedeti tudi to, kar se mogoče premalokrat sliši, tudi bi se dalo pogovarjati o tem, ali aktualni Sodni svet to dejansko zaenkrat dovolj upošteva. Skratka, želim poudariti, da imenovanja sodnikov po veljavni ureditvi naj ne bi več potekala zgolj ali predvsem na podlagi pisne dokumentacije, temveč so v zakonu predvideni – in želimo, da bi se čim več uporabljali – tudi preizkusi strokovne usposobljenosti, ki vključujejo predvsem preizkuse ali tehtanja o osebnostni primernosti, osebnostnih lastnostih kandidata, kar vključuje tudi psihološke preizkuse. Torej, želimo nadgraditi to ustaljeno in res preveč ozko prakso, da so se pogledale ocene na pravni fakulteti in je bil to tisti kriterij, ki je bil pomemben faktor pri izbiri kandidata. Sedaj je ta nabor bistveno širši, omogoča širši vpogled in res izbiro tudi osebnostno primernih kandidatov. Če se še enkrat vrnem na to, kje smo upoštevali priporočila tujih dobrih praks. Torej, rekla sem, pri tem, da bodo zdaj pomembnejše odločitve obrazložene, pri sami sestavi Sodnega sveta, tudi pri tem, da bo sedaj Sodni svet po novem pristojen za sprejemanje odločitev o vprašanjih svojega statusa, pa naj bo to, da bo tisti, ki bo odločal in predlagal svoj proračun, ali pa tudi to, da bo dal mnenje k številu sodniških mest, k mreži sodišč. Skratka, tudi tukaj krepimo njihovo vlogo. In seveda, kot sem že omenila, veliko smo se ukvarjali tudi s transparentnostjo in odprtostjo delovanja organa, kar je tudi pomembno priporočilo Sveta Evrope. Gospa Kotnik Poropat je govorila o tem, da sedaj mandat predsednika in podpredsednika iz enega leta premikamo na tri leta. To se nam zdi pomembno, da zagotovimo kontinuiteto dela, skratka, eno leto je vsekakor prekratko obdobje. V nadaljevanju sem si zapisala še nekaj ugotovitev poslanca Gorenaka. Pravilno ugotavljate, da nikjer ne piše, da mora biti član Sodnega sveta odvetnik. To sigurno. Torej, sodniki, ostalo pa pravni strokovnjaki. Mi bomo o tem, da bo bolj jasno, razmislili, ali je treba to v obrazložitvi še bolj poudariti. Zelo pomembno pa se mi zdi to, da bomo še enkrat pregledali, torej ko sem prej razlagala, da želimo graditi ta trikotnik Sodni svet – kadrovnik, sodstvo – sodna uprava, ministrstvo – pravosodna uprava in nadzor v dopustnih mejah, ali res odvzemamo upravljavske pristojnosti predsednikom sodišč. To nikakor ni bil naš namen, in če je temu tako, bomo stvari ustrezno korigirali. In pa tudi pripomba, torej spet s strani opozicijskih vrst. Nikakor ni mišljeno, da sodniki v Sodnem svetu za čas članstva niso aktivni sodniki, tako da ta zdajšnji 11. člen, ki je v bistvu prepis aktualnega člena, se zdi, potrebuje eno revizijo. Tisti državni organi – res smo malo na polju nejasnosti, tako da ta del bomo tudi ponovno proučili. Pa tudi ta vaš argument – res no, kot sem uvodoma rekla, bogata razprava, koristni argumenti – premislili bomo še enkrat tudi o sestavi disciplinskih organov. Tukaj bomo tudi pogledali, kakšna je praksa posvetovalnega sveta CCJE, Posvetovalnega sveta evropskih sodnikov, pri Svetu Evrope, torej malce bomo tudi tukaj še enkrat premislili in pregledali primerljive ureditve. Glede 45. člena, minister kot predlagatelj disciplinskega postopka. Ta možnost je notri zato, ker imamo po drugi strani, kot veste, na ministrstvu Službo za nadzor organizacije poslovanja sodišč in se nam je to zdel nekako morebiten podaljšek ali pa ena od opcij, upoštevaje ugotovitve službe, ampak kot rečeno, tudi to je lahko še predmet premisleka in ponovnega tehtanja interesov, plusov in minusov. Mislim, da sem krovno pokrila vse, tako da še enkrat, kolegice in tudi sama smo si stvari zapisovale, poslušali smo in bomo, nekaj je še časa, predlog poskušali še nadgraditi in pretehtati tisto, kar je bilo danes izpostavljeno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi še kdo razpravljati. Če želite razpravljati, tudi predstavnik Vlade, prosim, da se prijavite. Želi še kdo razpravljati? Ne. Potem zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 17. točki dnevnega reda. S tem prekinjam 12. točko dnevnega reda. Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITVAH ZAKONA O KAZENSKEM POSTOPKU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja dr. Vinku Gorenaku.
Hvala lepa. Sodeč po prejšnji razpravi, bi človek pričakoval oziroma bi si človek želel, da je neke vrste taka konstruktivnost pri vseh točkah dnevnega reda, zlasti pa tam, kjer tudi poslanci opozicije predlagamo kak zakon. Ker očitno zakon, o katerem smo malo prej govorili, bo precej popravljen, in to je dobro. Kar se tiče pa te točke dnevnega reda, pri kateri smo zdaj, pa na kratko naslednje. Mi smo včeraj v Državnem zboru obravnavali to priporočilo Vladi, da naj popravi Zakon o kazenskem postopku, s katerim bi bolj zavarovala pravice tistih posameznikov, ki vložijo kazensko ovadbo pa seveda pride do zavrženja kazenske ovadbe. In že včeraj smo kar veliko govorili tudi o tem zakonu, ki pravzaprav je danes na dnevnem redu. In naj tu v štartu rečem in odgovorim na tisto vprašanje, kjer je včeraj minister, jaz upam, da bo danes državna sekretarka – Ni nobenega več tu ali kaj? Zanimivo. – da predstavniki ministrstva ne bodo govorili, da je SDS vložil nek predlog, ki je pravzaprav copy-paste njihovega predloga iz lanskega leta. Tudi vse ostale pozivam, da tega ne govorite, ker ni res. Pred seboj imam primerjavo enega in drugega teksta. Enega in drugega teksta. Popravite si v opomniku. Boste? V redu. Skratka, imam pred seboj oba teksta, takšna je situacija. Tisoč 897 znakov ima naš tekst, vaš pa tisoč 297, skratka za več kot 650 znakov je razlike, tako da ne bi govorili o kakšnem plagiatu, ker potem bi bilo treba še kakšno diplomo kje pogledati. Še sreča, da tiste stare niso v elektronskih oblikah. Ali ne? Res pa je, da je vsebina, da je način, s katerim mi predlagamo to spremembo [[…]]No ja, državni sekretar je prišel, bom ponovil, kar se tiče plagiata. Torej, to ni noben plagiat, da se ne bomo skregali potem pri nadaljevanju. Naš predlog ima tisoč 897 znakov, tisoč 297 znakov pa jih ima vladni predlog, tisti, ki ga imate objavljenega na internetu. Naš je v Državnem zboru, vaš pa še kar čaka tam na internetu oziroma na spletu gor. Res pa je, da je vsebina podobna. Vsebina in način reševanja sta podobna, s tem da je naš predlog tisti, ki je veliko širši. Ki je veliko veliko širši. In naš predlog zahteva sopodpis pri zavrženju kazenske ovadbe, vladno besedilo, ki je na spletni strani, pa tega ne zahteva. In to je tudi bistvena razlika, tako da ne bomo o plagiatorstvu, ker se bom vsakič oglasil, ko bo kdo to rekel. Mi pa predlagamo torej s tem zakonom – kaj? Želimo zaščititi pravice tistih posameznikov, ki vložijo kazensko ovadbo ali so udeleženi v nekem postopku, kjer pride do zavrženja kazenske ovadbe. Namreč, danes nad tožilcem ni nikogar, ki bi takšno odločitev verificiral ali kaj podobnega. Naš predlog govori o tem, da mora biti sopodpis nadrejenega, preden pride do dokončnega zavrženja kazenske ovadbe, da je treba obveščati tega oškodovanca, da je treba storiti še kaj. Vladni predlog je ožji. Vladni predlog je ožji, to je dejstvo. Že število znakov vam to pove, v tem vladnem predlogu. Drugič, vladni predlog nima tako imenovanega sopodpisa, kar ga naš seveda ima. Seveda, da ne bo prišlo do razprave, kakršno sem včeraj slišal, gospoda Zorčiča, ni nujno, da sprejemamo enkrat en zakon pa potem drug zakon. Poslovnik omogoča tako imenovani hibrid, kar pomeni, da matično delovno telo vrže na mizo oba zakona hkrati, ju obravnava hkrati in iz dveh zakonov naredi en zakon. Tako da še enkrat poziv državnemu sekretarju in vsem vam, da ne govorite o plagiatu, ker to ni plagiat. Dokazal sem vam s številom znakov in pozivam na eno takšno konstruktivno razpravo, kot je bila pri prejšnji točki. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavniku Vlade gospodu Darku Staretu, državnemu sekretarju na Ministrstvu za pravosodje.
Hvala, gospod predsedujoči. Lep pozdrav vsem poslankam, poslancem, drugim prisotnim! Skupina poslancev s prvopodpisanim gospodom Tankom je vložila predlog novele ZKPN, ki vključuje predhodno obveščanje kvalificiranega ovaditelja in oškodovanca v primeru zavržbe ovadbe. S predlogom je poseženo tudi v Zakon o državnem tožilstvu, in sicer glede postopka pri odločanju o zavržbi ovadbe in pa glede državnega tožilstva, ki usmerja policijo v zvezi z obveščanjem javnosti v kazenskem postopku. Vlada je v svojem mnenju izrazila načelno podporo in strinjanje s predlaganimi rešitvami, ker so v bistvu skladne s cilji in namenom novele Zakona o kazenskem postopku, ki jo je že pripravilo vladno ministrstvo, torej Ministrstvo za pravosodje, in je v postopku sprejetja na Vladi. Vsebinsko seveda podpiramo te rešitve, imamo enak cilj, enak namen, vendar v vladnem predlogu, kot je bilo že tudi mestoma včeraj v razpravi v zvezi s priporočilom iste poslanske skupine oziroma skupine poslancev pojasnjeno, Vlada to ureja na celovit, bolj konsistenten, predvsem pa v tem ožjem delu, kar se tiče zavržbe ovadb, bolj primeren način, ker je poleg drugih upoštevanih določb, v zvezi s katerimi je treba odločati in jih uporabljati pri zavržbi ovadbe, zadeva malo bolj konsistentna. Najbolj pomemben del, vsebina, ki utemeljuje, da je naš predlog bolj konsistenten in celovit, je pa pogojen z dejstvom, da hkrati implementiramo tudi direktivo o žrtvah kaznivih dejanj, torej oškodovancev, ki zelo celovito ureja postopkovne pravice, kar zadeva obveščanje, že v trenutku prijave, podaje prijave, obveščanja o njegovih pravicah, torej posameznega oškodovanca, oškodovanke, od začetka postopka, njegovega pričakovanja zaščite pravice do tega, da morata biti postopek in komunikacija z državnimi organi v celotni triadi, od policije, tožilstva do sodišča, izvedena na razumljiv način, z vnaprejšnjimi informacijami o pravnem položaju, njegovih možnostih, pravicah o povračilu stroška in pa tako naprej. Morda potem v nadaljevanju v razpravi še več vsebine. Skratka, zadeva je celovita, bolj konsistentna in iz tega razloga se nam zdi primerneje, da se obravnava predlog, ki ga je pripravila Vlada oziroma Ministrstvo za pravosodje. In samo to je razlog, da ne podpiramo predlaganih rešitev, ki so vsebinsko v bistvenem enake ali podobne, in iz tega razloga tudi ne podpiramo tega predlaganega zakona, da bi šel ločeno v proceduro. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospa Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov.
Spoštovani predsedujoči, državni sekretar, kolegice in kolegi. Glede na to, da smo v Državnem zboru včeraj obravnavali Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe, lahko danes pri predlogu novele Zakona o kazenskem postopku svoje stališče le ponovimo. Gre za vsebinsko podoben predlog s to razliko, da predlog dopolnitve zakona prinaša konkreten predlog, kar bi sicer pričakovali od Vlade. Ta v svojem mnenju pričakovano predloga ne podpira. Zakaj? Ker je Ministrstvo za pravosodje že pripravilo svoj osnutek novele tega zakona, ki naj bi poleg rešitev, ki jih predlaga predlagatelj SDS, vsebovala celovitejše rešitve. Nas pa veseli, da Vlada podpira smer, v katero gredo današnje rešitve glede postopka obravnavanja kazenskih ovadb. Naj torej ponovimo. Od leta 2011 naprej Zakon o državnem tožilstvu ne dopušča več preizkusa odločitve državnega tožilca, ki zavrže kazensko ovadbo. Se pravi, da kljub osnovni dolžnosti državnega tožilca, da začne kazenski pregon, oškodovanec kot vlagatelj ovadbe ostane brez učinkovitega pravnega sredstva, kajti vemo, da subsidiarni pregon, ki edini ostane na voljo oškodovancu po zavrženju, ni najbolj učinkovito sredstvo. Brez dvoma bi moral imeti vlagatelj kazenske ovadbe v tem primeru pravico, da ga državni tožilec, ki se je iz kakršnegakoli razloga odločil, da bo ovadbo zavrgel, še pred zavrženjem o tem obvesti. In potem mora oškodovanec imeti možnost, da se v določenem roku do razlogov, zaradi katerih se je tožilec tako odločil, tudi jasno opredeli. Če tega ni, lahko prihaja, tako vidimo pri več primerih, do površnega presojanja, do spregleda posameznih nepravilnosti v postopku ali celo namernega zavlačevanja, ki privede do zastaranja. Ker je največ kazenskih ovadb zavrženih iz drugih razlogov, torej ne zaradi zastaranja, zaradi umika ovadbe ali zaradi majhnega pomena, bi moral tožilec posebno skrbno pretehtati, ali res ni zadostnih dokazov za utemeljen sum, da je bilo kaznivo dejanje, ki se preganja po uradni dolžnosti, storjeno. Povsem človeško je, da nekdo, ki se zaveda, da njegove odločitve ne bo nihče preverjal, da sodne presoje o tem ne bo, mnogo lažje sprejme odločitev, ki bo morda v škodo vlagatelja ovadbe. Če bi vnaprej vedel, da bo v vsakem primeru njegova odločitev podvržena sodni presoji in se bo tudi oškodovanec lahko o njej izrekel, bi v mnogo primerih tožilec začel kazenski pregon. Naj še enkrat poudarimo vpliv na zaupanje javnosti, strokovne in laične, v pravosodje. Upravičena je kritika prepočasnega dela specializiranega državnega tožilstva, ki je dalo obljubo, da bodo postopki glede bančne kriminalitete z vidika pristojnosti državnega tožilstva kar najhitreje dokončani, da bodo vložene zahteve za preiskave ali neposredne obtožnice. Prav tako izvajanje specializiranega državnega tožilstva na področju odvzema premoženja nezakonitega izvora, ki se ne premakne z mrtve točke. Glede na navedeno bomo v Poslanski skupini Nove Slovenije predlog novele Zakona o kazenskem postopku podprli.
Hvala lepa. Gospod Igor Zorčič bo predstavil stališče poslanske skupine Stranke modernega centra.
Spoštovani podpredsednik, hvala za besedo. Spoštovani sekretar, kolegice in kolegi! Vprašanje, ki se ga dotika predlog novele Zakona o kazenskem postopku, je po naši oceni zelo pomembno. Obstoječi 161. člen Zakona o kazenskem postopku določa možnost in pravico državnega tožilca, kdaj lahko zavrže ovadbo, in sicer če iz same ovadbe izhaja, da naznanjeno dejanje ni kaznivo dejanje, za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti, če je pregon zastaran ali je dejanje obseženo z amnestijo ali pomilostitvijo ali če so podane druge okoliščine, ki izključujejo pregon, ali če ni podan utemeljen sum, da je osumljenec storil naznanjeno kaznivo dejanje, ali če je podana nesorazmernost med majhnim pomenom kaznivega dejanja zaradi nizke stopnje storilčeve krivde ali zaradi njegovih osebnih okoliščin ter posledicami, ki bi jih povzročil kazenski pregon. Gre skratka za del pristojnosti države in tudi okrožnega državnega tožilca, da v primeru obstoja določenih okoliščin odloči, da nekoga ne bo kazensko preganjal. Določilo tega člena določa tudi, kaj se zgodi, če pride do takšne odločitve. To je, da ima možnost nadaljevati pregon tako imenovani subsidiarni tožilec, to je oškodovanec, ki se odloči, da bo namesto okrožnega državnega tožilca oziroma državnega tožilca zadevo vzel v svoje roke in skušal doseči kazensko obsodilno sodbo za tistega, za katerega meni, da so vendarle podani določeni pogoji in da je storil kakršnokoli kaznivo dejanje na njegovo škodo. Gre torej za nekakšno razmejitev funkcije države, ki je pravzaprav primarno pristojna, da preganja kazniva dejanja, in na drugi strani možnost, pravico oškodovanca, da to sam naredi, če tega ne naredi državni tožilec iz razlogov po 161. členu. Predlog zakona, ki ga obravnavamo, se dotika primerov, ko se oškodovanec ne strinja z odločitvijo okrožnega državnega tožilca. Slišati je razlage v smislu, da okrožni državni tožilec nad seboj nima nobene kontrole, da je nad njim samo modro nebo. Pa vendarle moramo vedeti, da so v našem pravnem redu tudi druge določbe, ki lahko doletijo državnega tožilca, ki bi, hipotetično, pri svojem odločanju ravnal naklepno, kaznivo, torej da bi zlorabil svoje pravice in dolžnosti, ki jih ima kot uradna oseba. Glede na to, da se je v preteklosti že zgodilo nekaj primerov, ki so bili tudi javno odmevni, ko je okrožni državni tožilec odstopil od pregona, je ministrstvo v zvezi s tem – je pri prenovi kazenske postopkovne zakonodaje prišlo do odločitve, da se dopolni tudi ta 161. člen. Zakon o kazenskem postopku, to je ZKP-N, je bil že prvič objavljen v avgustu 2016. Na spletni strani Ministrstva za pravosodje je še danes mogoče najti ta osnutek. Bila je tudi možnost komentiranja zainteresirane javnosti do septembra 2016. Prav tako je bil zakon v javni obravnavi. Slišati pa je, da je, in tako izhaja tudi s spletne strani Ministrstva za pravosodje, zakon v medresorskem usklajevanju. Torej, Zakon o kazenskem postopku Vlada novelira, ima svojo proceduro. Na drugi strani pa imamo danes pri tej točki predlog opozicije, Poslanske skupine SDS, da se v tem istem zakonu spremeni samo en člen. Naša poslanska skupina se pridružuje stališču, da je člen, ki ga predlaga Poslanska skupina SDS, pravzaprav kopija tistega, ki je na spletni strani Ministrstva za pravosodje, da se torej rešuje ista zadeva in ista materija, ki se je je že lotilo reševati Ministrstvo za pravosodje. V tej luči ocenjujemo, da je veliko bolj smotrno, da se postopek sprejetja ZKP-N, ki je že v proceduri, izpelje do konca, ne da bi vmes posegali z novelo zakona, ki jo imamo danes na mizi. Torej, tudi če upoštevamo določene določbe poslovnika o tako imenovanem hibridnem postopku, o združevanju, nimamo nobenih zagotovil, da bo zakon, ki ga bo predlagala Vlada, prišel na naše mize že do odločitve o tem zakonu, in bi podvajanje teh zakonov pomenilo nepotrebno obremenjevanje iste materije, kot se je je lotila Vlada. Zaradi tega bo naša poslanska skupina glasovala proti predlogu zakona. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Anja Bah Žibert bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Upam, da bomo pri obravnavi tega predloga novele Zakona o kazenskem postopku, ki ga je v proceduro vložila Slovenska demokratska stranka, tudi v nadaljevanju deležni te razprave, ki je vladala v duhu prejšnje točke. Se pravi, pomembna je vsebina in ni pomembno tisto, kdo jo predlaga. Predmetne dopolnitve Zakona o kazenskem postopku ter dopolnitev Zakona o državnem tožilstvu predlagamo v Slovenski demokratski stranki zato, da bi se vzpostavile ustrezne varovalke za vzpostavitev pravnega varstva v primeru zavrženja ovadbe, s čimer bo zagotovljena večja pravica oškodovancem oziroma vlagateljem ovadbe. Včeraj smo res o podobni vsebini že govorili, ko smo obravnavali na predlog Slovenske demokratske stranke, se pravi naš predlog, Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe, s katerim smo predlagali, da bi Vlada Republike Slovenije v sodelovanju, to je zelo pomembno, v sodelovanju z Vrhovnim državnim tožilstvom predlagala ustrezne ukrepe. Obenem smo tudi sami predlagali ustrezen ukrep, to je predlog, ki ga danes obravnavamo v prvi obravnavi, se pravi branju. Gre za priporočila, ki se navezujejo na današnji predlog zakona. Predlog bomo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke seveda podprli. S tem predlogom namreč želimo urediti učinkovito pravno varstvo v primeru zavrženja kazenske ovadbe, s katerim bi tudi zaščitili oškodovanca. Znano je, da je glede odločitve sodnika v zakonu jasno določeno, da je zoper vsako odločitev sodnika zagotovljena pravica do sodnega varstva. Tako imenovani Zalarjev zakon o državnem tožilstvu, ki je bil sprejet leta 2011, pa ne omogoča več takšnega preizkusa odločitve državnih tožilcev, ki zavržejo kazensko ovadbo. In ravno to je tisti poglavitni razlog, da smo v Slovenski demokratski stranki predlagali ta zakon. Nekdanji minister za pravosodje Zalar je takrat predlagal zakon, pri nastajanju pa ni bilo pravnega usklajevanja z Vrhovnim državnim tožilstvom. Tudi to je tisto drugo bistveno, kar sem v uvodu izpostavila, se pravi, da gre pri pripravi, kar je pomembno, za sodelovanje z Vrhovnim državnim tožilstvom. K vložitvi predloga, ki ga obravnavamo danes, nas je napotila tudi razprava predstavnika Vrhovnega državnega tožilstva Aleša Butale, ki je na 26. seji Odbora za pravosodje 7. septembra 2016, ko smo obravnavali Predlog zakona o ukrepih za vzpostavitev javnosti, preglednosti in odgovornosti v pravosodju, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložilo 5 tisoč volivk in volivcev, dejal takole, citiram: »Glede napačnih odločitev državnega tožilca – so lahko dvojne. Prvič, da se odloči za pregon, ko bi ga ne smelo biti, ali pa ko se ne odloči za pregon, ko bi ta moral biti. V prvem primeru je seveda odločitev tožilca pod preizkusom sodišča, vseh stopenj sodišča. Takrat ko pa se tožilec odloči, da ne bo začel kazenskega pregona, takrat je pa stvar lahko povsem drugačna in predvsem zakrita. Imamo sicer ta subsidiarni pregon, vendar zdaj se pripravljajo spremembe, kjer naj bi bila dana večja pravica oškodovancem oziroma vlagatelju ovadbe v primeru zavrženja kazenske ovadbe. Seveda, zlorabe, kršitve, to sta lahko dva pojma, ki sta si različna. Če sem se prej skliceval na mednarodne akte pri samostojnosti in neodvisnosti državnega tožilca, moram tudi reči, da te iste mednarodne listine stalno poudarjajo, da državni tožilec oziroma javni tožilec v kakšnih sistemih je pač tisti organ, ki spoštuje in varuje ter zagotavlja varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Seveda, če pride do zlorabe, bi to bilo enako, kot sem že prej omenil, kaznivo dejanje in take tožilce bi bilo treba ustrezno sankcionirati.« Konec citata. Prav tako, spoštovani, velja spomniti, da je na omenjeno pomanjkljivost Aleš Butala opozoril tudi na seji Odbora za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje leta 2010, ko je dejal, citiram: »Če pogledamo,kako je to urejeno mednarodno, kako to evropske institucije obravnavajo. Verjetno vemo, da je v zadnjih letih Slovenija bila dvakrat obsojena pred Evropskim sodiščem za človekove pravice v zadevah Matko proti Sloveniji in v zadevi Šilih proti Sloveniji. V obeh primerih je bila Slovenija spoznana za kršiteljico člena 2 – pravice do življenja – in člena 3 – prepovedi mučenja evropske konvencije – zato, ker ni zagotovila učinkovite preiskave teh trditev pritožnikov. V teh dveh sodbah je Evropsko sodišče,« spoštovani, ta del je izredno pomemben, »izrecno povedalo, da subsidiarni pregon, ki gre oškodovancu kot tožilcu, da nadaljuje kazenski pregon oziroma začne, če tožilec zavrže ovadbo, da ni učinkovito pravno sredstvo.« Konec citata. Torej, tukaj dejansko so odstopanja in res je, če dobro to pogledamo, je nad državnimi tožilci zdaj samo modro nebo. Žal smo tako kot včeraj tudi danes s strani predstavnika Ministrstva za pravosodje priča zavrnitvi predloga. Kar tako. Pač, predlog bo zavrnjen. Zanimivo. Če v Slovenski demokratski stranki predlagamo splošno priporočilo, smo deležni komentarja brez vsebine. Če pa predlagamo konkretne rešitve, kot je ta zakon, pa pravijo, da posegamo v samostojnost in neodvisnost državnih tožilcev in hkrati predlagamo rešitve, ki niso konsistentne, in da gre celo za copy-paste. Jaz upam in pričakujem od državnega sekretarja, da se bo danes za te trditve tudi opravičil. Zakaj? Ker je uvodoma v predstavitvi zakona kolega Vinko Gorenak tudi jasno povedal, kje vse so razlike, in te razlike niso tako majhne. Res pa je, da Vladi pridejo prav vsi izgovori, namesto da bi se posvetili skupaj vsebini. In če bi tej vladi res šlo za stvar, če bi šlo tudi temu ministrstvu res za stvar, potem bi bil seveda na vrsti postopek, ki ga nekako določa tudi Državni zbor, in bi lahko prišlo do hibridne rešitve. Vendar pač interesa ni, kajti v tem državnem zboru se pa res ne sme zgoditi, da bi se potrdil kakšen predlog Slovenske demokratske stranke. To bi bilo po mnenju te koalicije že bogokletno. Poudarjam, da z našim predlogom ne želimo odpirati razprave oziroma posegati v samostojnost in neodvisnost državnih tožilcev, ampak opozoriti na vprašanja, na katera je nazadnje opozoril tudi predstavnik Vrhovnega državnega tožilstva na že omenjeni 26. seji Odbora za pravosodje lani septembra. Od takrat, to je, spoštovani, pol leta, pa še nismo prišli do rešitev. Ker pa jih predlagamo mi, jih seveda ne smemo spustiti naprej, kajti prihajajo iz vrst Slovenske demokratske stranke. S predmetnim predlogom predlagamo ustrezno ravnanje državnega tožilca pred zavrženjem ovadbe, ki jo je podal ovaditelj po Zakonu o kazenskem postopku. In sicer tako, da mora državni tožilec ovaditelja pisno seznaniti o nameri, da bo zavrgel ovadbo, ter mu pisno obrazložiti razloge za to odločitev in mu hkrati omogočiti, da se v roku 30 dni do njih pisno opredeli. Za razliko od na primer osnutka predloga novele Zakona o kazenskem postopku, ki jo predlaga pravosodno ministrstvo, v Slovenski demokratski stranki predlagamo, da mora to odločitev sopodpisati vodja pristojnega okrožnega državnega tožilstva. Torej, institut sopodpisa, smiselno, kot je bila ureditev v nekdanjem Zakonu o državnem tožilstvu. Enako velja v primerih naznanitve kaznivega dejanja. Tako predlagamo širšo in konkretnejšo ureditev pravnega varstva v primeru zavrženja ovadbe, s čimer bo zagotovljena večja pravica oškodovancem oziroma vlagateljem ovadbe. Prav tako predlagamo, da se to smiselno uredi tudi v Zakonu o državnem tožilstvu na način, da mora odločitev državnega tožilca o zavrženju po Zakonu o kazenskem postopku, o odstopu od kazenskega pregona, o umiku pritožbe oziroma odločitev da se pritožba ne vloži, ter odločitev, da se zadeva označi kot rešena in ustrezno arhivira, podpisati tudi vodja državnega tožilstva ali pa po njegovem pooblastilu drug državni tožilec. V Slovenski demokratski stranki predlagamo zelo konkretne rešitve za ureditev trenutnega stanja, ki ni dobro, na katerega nas je opozorilo tudi Evropsko sodišče, za katere verjamem, da bi prinesle bistven in dober premik na področju kazenskega postopka in delovanja vrhovnih tožilcev. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Marjana Kotnik Poropat bo predstavila stališče Poslanske skupine Desus.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Lepo pozdravljeni, državni sekretar, njegov kolega, spoštovane poslanke in poslanci! Po tem, ko smo včeraj obravnavali Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe, sedaj obravnavamo še predlog novele Zakona o kazenskem postopku, ki so ga vložili isti predlagatelji, zadeva pa prav tako problematiko zavrženja kazenske ovadbe. Enako kot pri obravnavi priporočila predlagatelji tudi v predlogu zakona izpostavljajo pomanjkljivost Zakona o državnem tožilstvu, ki ne omogoča več dodatnega preizkusa odločitve državnih tožilcev po tem, ko se odločijo za zavrženje kazenske ovadbe. Veljavni Zakon o kazenskem postopku sicer določa, da državni tožilec o zavrženju kazenske ovadbe in o razlogih za svojo odločitev obvesti oškodovanca, oziroma če je ovadbo podal državni organ, potem je dolžan obvestiti tudi njega. Za tem pa obstaja možnost subsidiarnega pregona. Predlagatelji pa želijo vzpostaviti varovalko, ki bi omogočala kontrolo nad odločitvijo državnega tožilca, s katero zavrže kazensko ovadbo, zato med drugim predlagajo dopolnitev, na podlagi katere bo državni tožilec v nekaterih primerih dolžan pisno seznaniti ovaditelja, da namerava zavreči kazensko ovadbo, in mu to svojo odločitev tudi obrazložiti. Ovaditelju pa se daje možnost, da v 30 dneh izrazi svoje stališče o tem. To seznanitev, ki se pošlje ovaditelju, pa bi po predlogu zakona moral podpisati tudi vodja okrožnega državnega tožilstva. V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije podpiramo prizadevanja predlagateljev za izboljšanje zakonskih določb, ki bi se v praksi odrazile v bolj kakovostni obravnavi kazenskih ovadb. Vendar pa opozarjamo na to, da je Ministrstvo za pravosodje že pripravilo predlog novele Zakona o kazenskem postopku, ki poleg obravnavane problematike celovito rešuje tudi nekatere druge problemske sklope kazenskega postopka. Te rešitve bodo prispevale h kakovostnejšemu sodelovanju med organi odkrivanja in organi pregona, k hitrejšemu in smotrnejšemu poteku predkazenskega in kazenskega postopka ter k racionalizaciji dela vseh organov, ki vodijo omenjene postopke. Okrepilo pa se bo tudi varstvo pravic obdolžencev. V pripravi predloga novele so upoštevali tudi predloge zainteresiranih pravosodnih deležnikov in priporočila varuhinje človekovih pravic. Glede na to, da tudi predlagatelji sami v gradivu navajajo, da je bil Zakon o kazenskem postopku do sedaj že trinajstkrat noveliran, v Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije menimo, da je pametno počakati na vladni predlog novele, ki, kot sem že povedala, poleg omenjene problematike prinaša tudi druge pomembne rešitve za izboljšanje kazenskega postopka. Glede na to, da je zakon že strokovno in medresorsko usklajen, lahko pričakujemo, da bo vsak čas sprejet na Vladi in poslan v obravnavo v Državni zbor. Zato bomo v Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije glasovali proti sklepu, da je Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Jan Škoberne bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Najlepša hvala, spoštovani gospod podpredsednik. Državni sekretar, kolegice in kolegi, ponovno pozdravljeni na tej intenzivno dinamični petkovi seji! Ena izmed bolj pomembnih značilnosti leta pred volitvami je v tem, da se konfrontacija med opozicijo in pozicijo zaostri in da se tudi skozi zakonodajni postopek skušajo pokazati bistvene razlike, prednosti enega in drugega. Eden izmed načinov modelov, kako to izvesti z najmanj truda, vsaj za opozicijo, gre pa po sledečem voznem redu. Vlada pripravi zahteven predlog pomembnega in kompleksnega zakona, ga usklajuje s strokovno javnostjo, opravi javno razpravo, številna usklajevanja znotraj koalicije z vsemi ključnimi deležniki in ga posreduje v javno obravnavo. Opozicijska stranka, ki se odloči, da je to področje pomembno, denimo pri zakonu o gospodarstvu se odloči in najbolj všečen del tega zakona vzame in iz njega pripravi samostojno novelo, ki naslavlja dotični manjši problem, in ga, še preden Vlada uspe, ker je vezana na formalno proceduro sprejetja, vložiti svoj kompleksnejši in obširnejši zakon, vloži v zakonodajno obravnavo v Državni zbor. Nato se nam zgodi, da imamo na eni strani tik pred obravnavo – kot je denimo pri Zakonu o kazenskem postopku, ker je odločanje na Vladi oddaljeno, če prav razumem, manj kot mesec dni – hkrati tudi svojevrsten izvleček tega zakona, ki naslavlja samo en segment. Namesto da bi se ukvarjali s kompleksnejšim zakonom in da bi počakali štirinajst dni, obravnavamo danes nekaj, kar je lahko zelo všečno, zelo enostavno in s čimer je mogoče pokazati, da opozicija dela za ljudi, Vlada pa se ukvarja s sistemsko zakonodajo, ki je nikdar ne bo. Dejstvo v tem primeru je bistveno drugačno. Vlada je pripravila spremembo Zakona o kazenskem postopku, gre za izjemno kompleksen in pomemben zakon in v bistvenem delu vsebuje tudi vse, kar je z današnjim zakonom predlagal predlagatelj. Gre za drugačno situacijo od tiste, denimo, ki je zadevala spremembo zakona o turizmu, kjer smo se odločali o tem, ali je prav ali ne, da morajo društva, šole in številni nevladniki za svoje ekskurzije in strokovne izlete nujno uporabljati storitve turističnih agencij, in je bil vladni zakon še precej oddaljen in ne bi ujeli spomladanskega roka teh izletov. Smo denimo Socialni demokrati razumeli intenco Nove Slovenije, da zakon vlaga prej, in smo podprli ta zakon. Tokrat pa je seveda namen povsem drugačen. In ob tem, ko je vloženih in pripravljenih več kot pet reformnih zakonov s področja pravosodja, zagotavljanja kakovosti, učinkovitosti in neodvisnosti, je drugače kot razumeti današnji predlog zakona in včerajšnjo razpravo kot v kontekstu predvolilnega boja in že znanih metod, ki se ponavljajo iz sklica v sklic, seveda nemogoče. Naj ob tem povem, da me seveda veseli, da je tudi glavna opozicijska stranka v predlogih Vlade in Ministrstva za pravosodje prepoznala nekaj, kar je vredno podpreti, nekaj, s čimer se je mogoče strinjati. Tovrstnih sporočil vsaj v odnosu med največjo opozicijsko stranko in ministrom Klemenčičem ni bilo prav veliko v tem sklicu zbora. Socialni demokrati bomo, kot že rečeno, počakali še teh nekaj dodatnih dni, zato da bomo lahko zakon obravnavali v celoti, brez večkratnih nepotrebnih parcialnih posegov v tako pomemben zakon, kot je Zakon o kazenskem postopku, kajti vsako takšno drobljenje še dodatno vpliva na ranljivost, na netransparentnost in na koncu tudi na neučinkovitost delovanja slovenskega pravosodja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Dr. Matej Tašner Vatovec bo predstavil stališče Poslanske skupine Združena levica.
Hvala, gospod podpredsednik. Lep pozdrav še enkrat! Na tej seji dvakrat obravnavamo problematiko v zvezi z zavrženimi kazenskimi ovadbami. Predlagatelji so v zakonodajni postopek najprej vložili predlog priporočil na to temo, nato pa še predlog sprememb Zakona o kazenskem postopku. Za oboje pa še zahtevali splošno razpravo. Oba predloga se nanašata na primere, ko državni tožilec zavrže kazensko ovadbo. Na podlagi predlaganih sprememb bi državni tožilec, preden zavrže ovadbo, o tem obvestil ovaditelja, ki bi se lahko do te namere opredelil. S tem bi se zagotovila dodatna varovalka, ki bi omogočala preizkus odločitev državnega tožilca o zavrženju kazenske ovadbe. V teh primerih je sicer možen subsidiarni pregon, ki je pa v praksi problematičen in ne ravno najbolj učinkovito pravno sredstvo. V Združeni levici se strinjamo, da gre za problematiko, ki ji je treba nameniti pozornost in seveda tudi poiskati rešitve, ki bodo oškodovancem zagotovile učinkovito pravno varstvo in tudi učinkovit pregon storilcev. Da je ureditev tega področja pomanjkljiva, priznava tudi ministrstvo, ki je svojo predlogo sprememb že pripravilo, in je v javni obravnavi. Ne moremo pa se strinjati s samim načinom oziroma še bolj z razlogi, zaradi katerih predlagatelj predlaga takšno spremembo. Na letni ravni je v Sloveniji zavrženih dobrih 18 tisoč kazenskih ovadb. 18 tisoč oškodovancev oziroma ovaditeljev se torej na letni ravni znajde v situaciji, ko je njihova kazenska ovadba zavržena, preostane pa jim ne najbolj učinkovit subsidiarni pregon. A predlagateljev ne skrbi, vsaj tako se nam zdi, vseh teh 18 tisoč primerov. Skrbi jih predvsem eden, in to je zavržena kazenska ovadba Ivana Janše zoper finskega novinarja, ki naj bi s svojimi izjavami glede korupcijske afere Patria zagrešil kaznivo dejanje žaljive obdolžitve. Ni torej pomembno splošno stanje na tem področju, ni pomembno, s kakšnimi težavami se v praski srečujejo vsi oškodovanci in drugi ovaditelji, pomembno je, s katerimi težavami se sooča on, in v prvi vrsti je treba zagotoviti ustrezno varstvo njemu. V Združeni levici ta predlog razumemo na tak način. V tem mandatu smo obravnavali že veliko podobnih priporočil, predlogov in ti izhajajo izključno iz nekakšnih osebnih izkušenj, ki jih ima s pravosodjem in organi pregona predsednik SDS. Le redko gre torej za predloge, ki bi bili predlagani zaradi ustrezne zaščite pravic vseh, ampak gre bolj za zaščito pravic enega. Zaradi tega predloga sprememb Zakona o kazenskem postopku v Združeni levici ne bomo podprli. O možnih rešitvah problematike zavrženja kazenskih ovadb, ki ne temeljijo zgolj na teh problemih ene osebe, pa upamo, da bomo razpravljali v čim krajšem možnem času.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima dr. Vinko Gorenak, predlagatelj.
Hvala lepa. Začelo se je relativno spodbudno. Vsaj današnji dan. Vendar ste nekateri nadaljevali v tistem stilu, ki me bo pripeljal do tega, da bom porabil cele pol ure in še tisto uro, ki jo ima poslanska skupina. Ampak zaradi stališč, ki so nesramna. Sicer bi lahko to točko končali veliko prej. Veliko prej. Jaz se moram ob tem paketu zahvaliti samo gospe Poropat. Napovedala je podporo zakonu. Razen če se je zmotila pa prebrala kakšen napačen opomnik, tega pa ne vem. Ampak zaenkrat hvala lepa, ker podpirate zakon, tako ste povedali. Pri gospodu Zorčiču je treba reči – kaj? Vi pravite, da nad tožilcem ni samo bog in plavo nebo. Povejte mi, kaj je nad tožilci. Pravite, da obstajajo še nekatere druge reči. Ja, seveda, če tožilec naredi kaznivo dejanje, potem ga že obravnavajo. Če ga. Kakorkoli. Ampak vezano na tožilsko odločitev o zavrženju kazenske ovadbe nad tožilcem ni nič. Če pa je kaj, pa povejte, kaj to je. Včeraj ste govorili mnogi o copy-paste. No, to je danes gospod Zorčič popravil v kopijo. Jaz ne vem, kako je lahko, če bi to bila kopija, kako je lahko potem v originalu, to je vaš, vaš bi naj bil original, tisoč 297 besed, potem pa daš to v fotokopirni stroj pa na oni strani ven pade tisoč 897 besed. Kako je lahko to kopija? Ali je lahko to kopija? Razen če ste izumili kakšen poseben stroj. To je zdaj možno. Ampak, kakor jaz poznam fizično delovanje kopirnih strojev, je situacija taka. Če dam tole fotokopirati, na oni strani ven pade kopija, slika ven pade. In ne more na oni strani potem ven pasti kar naenkrat tisoč 897 besed. Res pa je, da obravnavamo podobno vsebino. To pa je res. To pa drži. Gospe Poropat sem se zahvalil. Če ste pa prebrali napačni opomnik, potem pa popravite. Ampak zaenkrat hvala za podporo zakonu. Vi ste rekli, gospod Škoberne, tudi zajedljivo, kot se temu reče, da je to svojevrsten izvleček, ker niste upali reči, da je copy-paste. V redu. Ker ni, saj imate prav, tudi kopija ni, tako kot pravi gospod Zorčič. Svojevrsten izvleček. Ne vem, če je ravno svojevrsten izvleček. In rekli ste, da ima Vlada neko dolgo proceduro, ki jo mora skozi dati pa ne vem, kaj vse, mi pa lahko hitro vložimo zakon. To v principu sicer drži, ampak mi se o tej stvari pogovarjamo od leta – z vami se jaz pogovarjam od leta 2014. Prej sem se pa od leta 2011 tudi pogovarjal z enimi, samo drugi so tu sedeli. To je problem. Poleg tega smo tudi v tem mandatu že od leta 2014 o tem razpravljali na različnih priložnostih. In gospod Aleš Butala je mnogokrat, ne samo nazadnje, ko smo se pogovarjali ob neki točki dnevnega reda, opozoril, da to je problem. Da to je problem. Zdaj pa, če vi rešujete tam samo ta problem z nekoliko manj teksta, kot mi, pa zraven dodajate še tisti tekst, ki je tista evropska uredba ali kaj že je, ki bo implementirana tu notri, to ne pomeni nekega strašnega presežka zakona, ki ga ne bi bilo možno narediti v relativno kratkem času. To ne drži. Zdaj gremo pa še naprej. Gospod Zorčič je razložil, da ni možen hibrid. Glejte, če bi se pisalo leto 2007 pa bi bila taka ista situacija, kot je zdajle, da opozicija vloži nek zakon, Vlada pa pripravlja neko drugačno rešitev, tako kot jo zdajle, potem bi reagiral državni sekretar, odgovoren za relacijo s parlamentom. To sem bil takrat jaz. In jaz bi takrat šel do takratnega pravosodnega ministra Šturma in rekel, poslušajte, dajte pohiteti s tem zakonom, tako da bomo v parlamentu prišli skupaj in da bomo naredili hibrid. Dogovoril bi se še najverjetneje s predsednikom Državnega zbora, da bi to prišlo na neko skupno sejo, skratka, da se ta dva zakona uparita, kot se temu reče, in gresta kot hibrid naprej. Vidite, to bi naredil jaz takrat. Ampak v tej vladi, mislim pri vas, jaz ne vem, ali imate tistega državnega sekretarja za relacije s parlamentom ali ga nimate. Kakšnih drugih je preveč tam gori v kabinetu, to sigurno, ta bi bil pa koristen. In če bi kakšno takšno stvar speljal, bi hibrid bil seveda možen. Kar se tiče pa gospoda Vatovca, no, to je zdaj ideologija, verjetno, razlog takšnega nastopa, kot smo ga videli. Mi primera gospoda Janše ne izpostavljamo in ta zgodba nima veze z gospodom Janšo. Ampak res pa je, da je leta dva tisoč, mislim, da 2010, nekaj takšnega je bilo, lahko je bilo tudi 2009, 2010 bom rekel, ko je bila vložena kazenska ovadba na sodišče v Novem mestu zoper Berglunda, to je tisti novinar finske javne televizije – se je kaj zgodilo? Tožilka v Novem mestu je ta akt obravnavala in je odločila. »Zavržemo, ker nismo krajevno pristojni,« je rekla. Tisti, ki ste en izpit naredili na pravni fakulteti, veste, zagotovo, da iz razloga krajevne nepristojnosti ne more priti do zavrženja, ampak lahko ovadbo odstopi po njenem mnenju pristojnemu tožilstvu. In takrat se je zgodilo – kaj? Ker je veljal star zakon, je reagiralo Vrhovno državno tožilstvo, ki ga je takrat vodila še gospa Barbara Brezigar, in tožilki v Novem mestu so jasno povedali, da ni zavrženja, da je to strokovna napaka in da naj odstopi zadevo v Ljubljano, če misli, da je Ljubljana krajevno pristojna. To je vse, kar je tam notri. To je vse. In to je tipičen primerek. Ker glejte, zdaj, zdaj imamo pa drugo situacijo. Če bi se takšna situacija zgodila zdaj, gospod Fišer ne more reagirati. Ne sme reagirati, pravzaprav. Tudi vodja tožilstva ne sme reagirati, če bi se to danes zgodilo. In bi takšna tožilska odločitev, ki je v bistvu strokovna napaka, obveljala. Zato je ta primer naveden. In zadeva nima nobene veze s primerom kot takšnim, še manj pa s predsednikom stranke. To mu je treba pojasniti, samo očitno jaz zdaj ne vem, jaz ne vem, kako imate ostale poslanske skupine. Ali vam res vse delajo strokovni sodelavci ali kako? Ali je tudi tu bilo samo prebrano nekaj, kar je napisal kakšen zagrizen strokovni sodelavec, pardon, sodelavka? Ne vem, ne vem, kaj je bilo. Ampak vsekakor to ni smisel zakona, ki ga imamo na dnevnem redu, in nima nobene veze s tistim zavrženjem v Novem mestu, o katerem sem govoril. Zaenkrat si moram pustiti še dovolj časa, če bo šla razprava v smer, ki ni korektna, da lahko odgovorim. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo bom dal gospodu Janu Škobernetu. Dovolite pa, da preberem tiste, ki so še na spisku za razpravo: dr. Matej Tašner Vatovec, gospa Anja Bah Žibert in gospod Igor Zorčič. Izvolite, gospod Jan Škoberne.
Najlepša hvala, spoštovani podpredsednik. Nisem vedel, da je takšna gneča danes, ampak očitno petek naredi svoje. Kljub temu, dr. Gorenak, uvodoma dovolite, da pojasnim, da prav nobene potrebe ne čutim, da bi skrajševali svoj čas, ker cenim vaše mnenje in cenim vaše nastope kot vsi tu, in nobenega strahu, mirno bomo sprejeli tudi to, da porabite ves svoj čas, ker vendar razprava o tematiki, ki jo obravnavamo danes, ni nepomembna. Če bi pač čas, ki je na razpolago, bil preobsežen za naslovljeno tematiko, se lahko pogovarjamo tudi o drugih ključnih in pomembnih zadevah s področja pravosodja. Temu je vendarle na koncu dneva namenjena današnja seja v svojem svojstvu. Tisto, kar je najpomembnejše v tej točki, je, da je po sami vsebini sprememba te diskrecije tožilca, ki se v tej točki postavlja v vlogo sodnika, seveda nujna. Namen Vlade je bil tukaj večkrat jasno izražen, javno predstavljen in ne gre samo za to, da bi Vlada lahko že prej, mnogo prej prišla v Državni zbor s tovrstnim predlogom. Dejstvo je, da ne gre za enostavno materijo in da tudi slovenski prostor, ko se pogovarjamo o vprašanju urejanja področja pravosodja, pogosto ne vidi enotnih enoznačnih rešitev. Če na eni strani vzamemo samo to, da obstajajo civilne iniciative, odbori in ne vem, kaj vse se po imenu še pojavlja, ki imajo običajno diametralno nasprotna stališča od Vlade, od stališč stroke, večinoma tudi od stališč neodvisne veje oblasti, in seveda biti na tej strani v vlogi ministrstva, ki mora med vsemi temi diametralno nasprotnimi željami in stališči iskati pametno rešitev, ki bo na koncu dobila, če je le mogoče, tudi tukaj v tem državnem zboru podporo ne samo koalicije, ampak tudi opozicijskih strank, bodisi levih bodisi desnih, je seveda zahteven projekt. In pomembno je, da se pri včerajšnjih obravnavah, današnjih pa pri tistih, ki še pridejo, ne jemlje samo posamičnega zakona, ki prihaja z Ministrstva za pravosodje, ampak se pogleda celoten spisek, ki ga naslavljamo in ga še bomo naslavljali v tej prvi tretjini oziroma prvi polovici parlamentarnega leta. Nam se dejansko dogaja pomembna in temeljna reforma pravosodja. Začela se je z zelo pomembnim Zakonom o pravdnem postopku in danes denimo bomo nadaljevali z zakonom o državnem odvetništvu. In ko na to pogledamo izven samo dotične točke dnevnega reda, vidimo, da se Vlada v resnici loteva področja, ki se ga na tako sistematičen pa tudi na tako obsežen način do zdaj pravzaprav ni lotevala v nobenem sklicu zbora, izvzemši tiste poosamosvojitvene, ki so bili bistveno bolj specifični. Tako da v tem kontekstu opravičilo z moje strani, dr. Gorenak, če ste mojo uvodno predstavitev razumeli kot zajedljivo. Ni želela biti takšna, želel sam pa opozoriti na to, da se nam v praksi, ne nujno vaši, zato sem posebej izpostavil zakon o turizmu Nove Slovenije, dogaja to, da se določene rešitve, ki jih Vlada v daljšem časovnem obdobju pripravlja ravno zaradi njihove zahtevnosti in želje po usklajenosti z vsemi deležniki in uporabniki, potem prinaša na mizo kot parcialne rešitve, ki pa kot take same po sebi rušijo tudi urejenost, predvidljivost samega normativnega okvira, ki ga v tej državi imamo, to pa je seveda pomembno tudi za samo učinkovitost delovanja naše države. Tudi zaradi vsega tega bomo mi seveda podprli tudi duh te rešitve, ki je v vladnem predlogu. Ne želimo si pa, kot že rečeno, parcialnih posegov, ki so bolj ali manj namenjeni samo temu, da pokažemo nek narcisoidni okvir malih in v resnici tudi malo manj pomembnih razlik, ker verjamemo, da je okvir, ki je s strani Vlade vsaj v tem primeru, v primeru reforme pravosodja, že postavljen, dober, in si želim, da bomo na tem iskali možnost konsenza in skupne podpore z obeh strani tega kroga. Hvala lepa, podpredsednik.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Anja Bah Žibert.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Mene veseli, da smo s tem predlogom prepričali oziroma da je vsaj stranka Desus uvidela, da prinaša konkretne rešitve, dobre rešitve in da bi veljalo temu predlogu dati možnost za nadaljnji postopek. Dejstvo namreč je, in tukaj se bom tudi sama vrnila na ta copy-paste ali pa kopiranje ali pa karkoli že, da je to, veste, ne samo čista neumnost, ampak na nek način neodgovorno in zelo poniževalno do nas v Slovenski demokratski stranki kot predlagatelja in pripravljavca tega predloga. Dejstvo je, da so razlike, dejstvo je, da so nekatere stvari tudi enake, ampak enake so zato, ker vidimo stvari enako, ne zato, ker bi šlo za copy-paste. Ker potem, spoštovani, dajmo vsi svoje diplome nazaj, kajti tam notri je toliko copy-paste člankov oziroma nekih citatov, ki so nam bili za osnovo pri pripravi diplomskih nalog, da je potem vsa stvar tako zbanalizirana, da nihče več ne naredi nič samostojnega. To je neumnost. To ni neka dodana vrednost k takšni razpravi, ki bi morala biti. Dejstvo je, a veste, da gre pa za razlike, in kolega Gorenak jih je navedel celo v številkah, ampak tam notri ne gre za balast. Tam notri gre za konkretne rešitve, ki v našem predlogu so, medtem ko na primer v predlogu Vlade jih ne najdemo. Ena od teh je zagotovo tako imenovani sopodpis vodje pristojnega okrožnega državnega tožilstva. Ko se pač ta odloči in dobi potem seveda potreben sopodpis nekoga višjega oziroma njegovega namestnika. Jaz mislim, da so pač tukaj notri stvari, ki so drugačne, ki so smiselne in zagotovo je prav neumestno, da zdaj te stvari poskušate, bom rekla, odvračati na ta način. Zdaj, še enkrat tudi jaz. Veste, če bi bilo res, da imamo, ko gre za zavrženje zadev, neke naslednje distance, potem tudi ne bi bilo takšnega zapisa Evropskega sodišča. Evropsko sodišče je izrecno povedalo, da ta zadeva ni dobro urejena. In če beremo v vrsticah, gre za to, da v naši zakonodaji trenutno vlada, takrat ko gre predvsem za zavrženje zadev, samo modro nebo. Samo modro nebo. Kajti nekateri drugi ukrepi so seveda v tistem delu neustrezni. Rešitve, ki naj bi bile, se pravi tudi, ko govorimo o tako imenovanem subsidiarnem pregonu in tako naprej, niso ustrezne. To je bilo povedano. Jaz seveda ne želim ponavljati tega, kar sem povedala prej v stališču. Včeraj je bila tudi ta razprava in jaz sem bila takrat seveda zelo, bom rekla, pozitivno presenečena nad razpravo gospoda Igorja Zorčiča, ki je pa danes seveda stvari za govornico nekoliko obrnil. En dan je bil vmes, pa verjetno stvari potem niso tako preproste, če začnete poudarjati neke stvari, ki so dobre, pa seveda ne bi smeli tega povedati na glas. Verjetno so iskrice v očeh in pogledi med ministrom in gospodom Igorjem naredili svoje, ampak vseeno je pa izpostavil nekaj ključnega. Da stvari moramo urediti. Jaz tu dopuščam, da je absolutno pri tem mislil, da gre zgolj za ureditev na podlagi zakona, ki ga je seveda v proceduro pri postopku, ki ga ima, dala Vlada. Ampak kot rečeno, mi v svojem predlogu dodajamo še nekatere druge ukrepe, ki mislim, da pa jih ni kar tako za zavreči in potem zakonu ne dati te možnosti. Res je tudi tisto, da bi veljalo, ko govorimo o nekih težjih materijah, v tem državnem zboru vstaviti nekoliko več sodelovanja. Kot je to veljalo v času vlade Janeza Janše, ko smo imeli dejansko koordinatorja, ki je sodeloval z opozicijo in seveda pri ključnih stvareh poskušal stvari zbližati, poiskati boljše rešitve. Delovanje po sistemu, kot ga je ubrala ta vlada, da se praktično zavrže vse, kar predlaga opozicija, in to najbolj, če seveda predlaga Slovenska demokratska stranka – glejte, lahko gre za neko osebno maščevanje ali pa kakorkoli že, ampak to v dobro ljudi ni. Tudi v dobro te države ne. Tudi v dobro te države. Zato me še toliko bolj veseli dejstvo, da je Desus le zadeve pogledal vsebinsko in da se ni oziral na to, kdo je predlagatelj. Prav tako bi omenila, da zadeva ni od včeraj. Dejstvo je, da sem prej citirala gospoda Aleša Butalo, ko je že več let nazaj opozarjal na ta problem. Zato boste tudi težko rekli, da je Vlada pa zdaj res pohitela in zelo na hitro tudi pripravila zakon, ko pa vemo, da stvari trajajo že kar nekaj časa. Skratka, jaz glede na včerajšnjo razpravo – danes seveda te razprave praktično ne bo – vidim in mi je žal, da je vedno znova za zavrnjenje nekih predlogov pomembno zgolj to, kdo je predlagatelj, kdo je bil prvi, kdo je bil drugi, namesto da bi se ukvarjali s tem, ali lahko pridemo skupaj do boljših rešitev. Morda pa bo tudi Vlada razmislila o stvareh, ki so zapisane v tem predlogu zakona, jih morda povzela, lahko predlagala tudi še boljše rešitve, če jih najde, ne pa, da bo stvari kar zavrnila. To pa se mi zdi pač veliko slabša možnost. Jaz bi za konec pričakovala, da se nosilcu predloga zakona, gospodu Gorenaku, in vsem sodelavcem Slovenske demokratske stranke, ki so pomagali pri pripravi tega zakona, opravičite. Tisti, ki ste govorili, da gre za copy-paste. Kajti ne gre za to, da to rečete poslancem, mi smo navajeni marsičesa, prenesemo veliko, ne prenesem, to pa osebno, ne prenesem in ne bom dopustila, da pa se diskreditira vse tiste, ki so pri takem aktu sodelovali. To je neodgovorno in to ni ravnanje, vsaj ne neke resne stranke, če ste to res, ki prihajate v Državni zbor kot največja stranka, stranke največje odgovornosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Kotnik Poropat, ne morem vam dati besede, ker niste razpravljali in ni replike. Lahko pa se potem javite pri delitvi časa. Besedo ima gospod Igor Zorčič.
Hvala, gospod podpredsednik. To sem pa res hitro na vrsti. Kar jaz pogrešam pri tem zakonu, to sem tudi že včeraj omenil, je, da bi se vendarle nekako opredeljevali v nekem, recimo temu, kolikor se da, glede na to, da smo v Državnem zboru, strokovnem smislu do rešitev, ki jih prenaša. Gospod Gorenak, ne mi zameriti, jaz vztrajam pri tem, da sta ti dve rešitvi zelo zelo podobni, če se milo izrazim. Res je, vi imate še spremembo Zakona o državnem tožilstvu pa mogoče tu eno ali dve besedi več, ampak vendarle je rešitev enaka. In ne nam zameriti – to ne leti samo na vas, to leti tudi na Novo Slovenijo, ki je imela podoben predlog rešitev – če se mi odločimo za zakone, ki jih imamo že v neki proceduri, pa še niso prišli v Državni zbor, da ne bomo sprejemali zakonov, ki jih predlaga z enako vsebino opozicija. Jaz mislim, da je to na koncu koncev tudi neke vrste naša odgovornost, da ne obremenjujemo sami sebe pretirano z enakimi vsebinami, ker vendarle po sami proceduri pride vsaka od teh tem, ki so pomembne, na vrsto, vsak se lahko opredeli do nje. In naša odločitev, da ne podpremo tega zakona, gre prav v tej smeri. Težava, ki jo rešuje, se je večkrat pokazala v raznoraznih javno odmevnih zadevah. Tožilec se je nekje pač odločil, da bo zavrgel ovadbo. Mene predvsem v tem smislu intrigira ta razmejitev med funkcijo države, ki ima pravzaprav primarno funkcijo pregona storilcev kaznivih dejanj, in na drugi strani oškodovanci, ki imajo možnost, recimo temu, neko pravno sredstvo, da v primerih, če se okrožni državni tožilec odloči, da ne bo nadaljeval pregona kaznivega dejanja, stopijo na njegovo mesto. Moja razprava gre tako kot včeraj pri tej stvari v smeri, da mora biti rešitev takšna, da kolikor se da onemogoča tisto situacijo, ko mora oškodovanec prevzeti pregon, zaradi tega, ker on ne bo nikoli v enakem položaju, kot je okrožni državni tožilec s celotnim aparatom države, sploh s policijo in z vsemi podatki, ki so mu na voljo, in je zadeva, ko pride do subsidiarnega pregona, pravzaprav res nekakšen ultima racio tega, recimo temu, nadzora. Ko se opredeljujemo do rešitev, ki so že podane v noveli zakona ali pa če želite v predlogu zakona, ki ga imamo na mizi, je mogoče pravšnji razmislek v tej smeri, koliko se posega v odločitev državnega tožilca, ki je na koncu koncev funkcionar, ki je samostojen, s tem, ko se k njegovi odločitvi daje sopodpis njegovega nadrejenega. Jaz mislim, da ta rešitev ni tako slaba, morda je treba razmisliti še o kakšni drugi rešitvi. Pa vendarle lahko pride tudi v teh primerih do takšnih konfliktov, ki bi povzročali, da bi bil sam institut tega, recimo temu, nadzora v nasprotju s samostojnostjo okrožnega državnega tožilca. Jaz se zaenkrat v tej fazi, dokler nimamo boljše rešitve, strinjam s to in mislim, da je boljša kot ta, ki obstaja. Torej da se vendarle še nekdo podpiše pa, če želite, še nekdo prevzame odgovornost za odločitev o tem, da se kazenski pregon ustavi. Morda bo tudi to privedlo do tega, da bodo oškodovanci manjkrat podvrženi nekemu dejstvu in okoliščini, da morajo sami prevzeti tisto, kar je v svojem bistvu naloga države. Kar se tiče tistega člena predloga zakona, ki spreminja Zakon o državnem tožilstvu. Jaz nisem osebno pristaš tega, da se v enem zakonu spreminjajo drugi zakoni po vzoru zloglasnega ZUJF. Predlagatelj pravi, da bi v Zakon o državnem tožilstvu v 169. členu za tretjim odstavkom dodal nov četrti odstavek, ki se glasi, da odločitev o zavrženju po Zakonu o kazenskem postopku, o odstopu kazenskega pregona, o umiku pritožbe oziroma odločitev, da se pritožba ne vloži, ter odločitev, da se zadeva označi kot rešena in se arhivira, podpiše tudi vodja državnega tožilstva ali po njegovem pooblastilu drug državni tožilec. Takšna rešitev je nekako že vsebovana v tej določbi novele 161. člena ZKP, ne povsem enako, pa vendarle tudi ta, bom rekel, rešitev s spremembo Zakona o državnem tožilstvu, za katerega smo sicer slišali, da ponuja določene možnosti že v tej smeri, morda ni slaba v tem pogledu, da se nekatere dolžnosti in pravice, ki so, kar se tiče organizacije dela na okrožnem državnem tožilstvu, opredeljene na splošno, da se morda bolj konkretizirajo v podobnem smislu, kot gre v konkretnem primeru v 2. členu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobita besedo predstavnik Vlade in predstavnik predlagatelja. Izvolite, gospodDarko Stare, državni sekretar.
Hvala, gospod predsedujoči. Moram reči, da je enkratna priložnost, da smo res lahko osredotočeni na vsebino, in bi v tem kontekstu samo to rad še enkrat poudaril, to jasno izhaja tudi iz mnenja Vlade, mi kot Vlada v tem primeru ne zavračamo vsebinskih predlaganih rešitev s to novelo. Razlika je samo v tem, da zavračamo pot, postopek. Predlagamo, da se to uredi z ZKP, ki ga predlaga Vlada, ki celovito to področje ureja. To je en vidik. Skratka, vsebinsko imamo podoben cilj in enake rešitve, pravzaprav. Kar se tiče hitrosti postopanja, jasno je in očitno javno znano, da je ta vladni zakon v javni razpravi že od avgusta lanskega leta. In naše prizadevanje in cilj je bil, tudi po normativnem programu, da bi ta zakon spravili skozi vladno proceduro in v cenjeni parlament že konec lanskega leta. Razlogi za to, da nam pa to ni uspelo, so pa različni. Ampak v osnovi bi jih lahko strnjeno poimenoval s prizadevanjem Vlade in ministrstva, da dosežemo v čim večji meri soglasje z deležniki, predvsem gradniki pravosodja, ki bodo potem te določbe morali uresničevati v okviru svojih funkcij. In eden izmed teh deležnikov je seveda tudi državno tožilstvo. Poleg tega so bile odločilne tudi odločbe Ustavnega sodišča, ki so določena določila veljavnega razveljavila, in tudi vse to saniramo. Torej, uresničujemo tudi odločbe Ustavnega sodišča na temo hišnih preiskav, v odvetniških pisarnah, glede možnosti pritožbe pripornikov na Vrhovno sodišče, torej učinkovitih pravnih sredstev in tako naprej, da ne naštevam. Je pa, žal, to pa moram ugotoviti, da ravno z Vrhovnim državnim tožilstvom v tej točki, ki je predmet te predlagane novele tudi od vaše skupine poslancev, nismo dosegli soglasja. Mislim, da je to javno znano. Tudi generalni državni tožilec temu nasprotuje, ker vidi to kot poseganje v samostojnost državnih tožilcev. Mi smo seveda prepričani, da temu ni tako, zaradi tega v skrbi za izboljšanje pravnega položaja in pravne varnosti oškodovancev tudi v tej fazi to zadevo uresničujemo praktično na enak način, kot predlagate vi. Rad bi tudi spomnil, da v razpravah na posameznih odborih tega cenjenega državnega zbora – imam zdajle v mislih eno razpravo v zvezi z uresničevanjem priporočil varuhinje človekovih pravic na odboru za človekove pravice, ki ga vodi gospa poslanka Irglova – smo tudi razpravljali že v začetku lanskega leta na to temo, ker varuh je že večkrat opozarjal na te stvari, da je to varstvo pomanjkljivo, ni ustrezno. In tudi takrat smo na vladni strani izrazili pričakovanje podpore, predvsem politične, ki jo danes tukaj je možno čutiti, zaznati. In verjamem, da bodo te predlagane rešitve dobile podporo potem tudi v parlamentarni proceduri. Žal, kot rečeno, pa se Vrhovno državno tožilstvo s to rešitvijo ne strinja. Res je, da smo razmišljali tudi o različnih oblikah, ki omogočajo boljši in okrepljen pravni položaj oškodovancev, podobno kot so rešitve, ne vem, v Nemčiji, Avstriji ali drugje, ki so pravzaprav enake, kot so bile v preteklosti, pred tem veljavnim ZKP, ki je pri nas. Gre za neko notranje instančno preverjanje strokovnosti in zakonitosti odločitev prvostopenjskega tožilca. Vendar to je bilo pač v preteklosti spremenjeno in zdaj moramo spoštovati in graditi naprej v kontekstu te ureditve. Je pa res, da je tudi z ustavnopravnega vidika položaj našega tožilca malce drugačen in ni v celoti in popolnoma primerljiv s tem institutom, torej državnega tožilstva, z drugimi pravnimi ureditvami v evropskem prostoru. S tega vidika bi rad to poudaril, da gre pravzaprav za isti cilj, isto orodje smo prepoznali kot možno, da se situacija izboljša, samo pot je drugačna. In seveda se veselim te politične podpore, ki sem jo danes razumel, je bila tukaj izražena, in verjamem, da bomo v najkrajšem možnem času zadevo lahko realizirali. Dejstvo je pa, da je tudi to usklajevanje zaključeno, medresorsko strokovno, in je predlog zakona že vložen v proceduro za sprejetje na Vladi. Tako da mi računamo, da če ne v prihodnjem tednu, v tednu po prihodnjem tednu naj bi bilo to na Vladi obravnavano in verjamem, da bo tudi sprejeto. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predstavnik predlagatelja dr. Vinko Gorenak.
Mogoče vas bom res prosil, če omogočite gospe Poropat na nek poslovniški način, lahko tudi moj čas uporabi, da pove še enkrat tisto, kar je že povedala. In se še enkrat zahvaljujem za njeno podporo. Če bo pa kaj drugega povedala, pa ne vem potem [[…]] Tudi jaz bom kratek, čeprav nam čas še dopušča kar nekaj časa. Državni sekretar, če gospod Fišer nasprotuje, je to dobra rešitev, kar v zakon jo vnesite. To je stoprocentno. Takoj ko je on proti, potem to vnesite v zakon zaradi tega, ker imate sigurno prav. In zagotavljam vam, da bomo to podprli. Jaz bom razpravo na tej točki zaključil. Tudi iz razloga, ker je gospod Zorčič, poglejte, kako lepo, iz copy–pasta prišel na fotokopijo, zdaj pa na podobno rešitev. No, vidite, tu pa sva si zdaj v redu, podobna rešitev pa je. Tako da v redu, kako ste napredovali, in mislim, da je tako tudi prav in lepo. Pa tudi tisto, kar sem prej rekel, da ste malo zajedljivo, saj sem tudi jaz zajedljiv, tako da ni treba nič. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci ste dobili besedo. Ostalo nam je še nekaj časa, tako da če je še kakšna želja za razpravo, prosim, da se prijavite. To velja tudi za predstavnika Vlade. Prosim, da se prijavite. Besedo ima gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Jaz sem želela prej replicirati spoštovani kolegici gospe Anji Bah Žibert pa seveda tudi dr. Gorenaku, pa nisem mogla, ker nisem razpravljala. Zato bom zdaj izkoristila to priliko, da povem, da sta me, izgleda, predlagatelj in tudi spoštovana gospa Anja napačno razumela. Jaz sem v svoji predstavitvi mnenja oziroma stališča poslanske skupine povedala, da v Desusu podpiramo prizadevanja predlagateljev za izboljšanje zakonskih določb, ki bi se v praksi odrazile v bolj kakovostni obravnavi kazenskih ovadb. Sem pa potem povedala tudi to, da opozarjamo v Desusu na to, da je Ministrstvo za pravosodje že pripravilo predlog novele Zakona o kazenskem postopku, ki poleg obravnavane problematike rešuje celovito tudi nekatere druge problemske sklope kazenskega postopka. Ta novela zakona je že pripravljena, gre na Vlado v najkrajšem času in potem dobimo ta zakon v Državni zbor, in kot sem rekla, ta zakon rešuje tudi druge probleme, ki so potrebni noveliranja kazenskega postopka. Tako, da ne bi bilo napačnega mnenja oziroma da ne bi javnost tudi menila, da mi zdaj res podpiramo oziroma da bomo glasovali za ta zakon. Ker sem jaz na koncu tudi povedala, da v Poslanski skupini Desus ne bomo podprli, da bomo glasovali proti sklepu, da je Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku primeren za nadaljnjo obravnavo. Seveda pa priznavamo predlagatelju, da je to, kar je predlagal, treba spremeniti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Vinko Gorenak. Izvolite, predlagatelj.
Žal nisem našel [[…]]Gospa Poropat, če ste se zmotili, recite, zmotila sem se, saj je to v redu. Saj se vsi ljudje zmotimo. Vsi se motimo pa se tudi vi smete. Vi ste na koncu rekli, predlog zakona bomo podprli. Saj to izhaja iz magnetograma. Če ste se pa zmotili, je pa to tako človeško, da res [[…]]Glejte, pri najinih letih pa še bolj upravičljivo – a ne? A veste. In nima smisla, da popravljate. Žal pa mi je, da ne boste podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Jaz se sicer izogibam, ampak v magnetogramu je natančno napisano, da je Desus proti, ampak pustimo. [[oglašanje iz dvorane]] Ali lahko preberem? [[oglašanje iz dvorane]] Dobro je. Dobro. Zaključujem splošno razpravo. [[oglašanje iz dvorane]] Izvolite, proceduralno, gospa Anja Bah Žibert.
Spoštovani podpredsednik, hvala lepa. Vi vodite sejo. Vi niste tukaj odvetnik. Dejstvo je, da je bilo nekaj izrečeno, gospa Poropat je to povedala, jaz sem jo razumela, da zakon podpira. Veste, težko pa je vedno pri tistih, ki nekaj govorijo, drugo pa delajo. To pa človek seveda vsak, še otrok v vrtcu, bo najbolj zmeden, ko bo dobil ali pa mu bodo sporočili nekaj, potem bodo pa tisti, ki to sporočajo, naredili nekaj povsem drugega. Torej je Desus spet na starih poteh. Hvala lepa.
Jaz sem, gospa Anja Bah Žibert, samo prebral magnetogram. Nisem imel nobenega namena iti v kakšno hudo polemiko okrog [[…]]Dobro, zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 17. točki dnevnega reda. S tem prekinjam 13. točko dnevnega reda. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DRŽAVNEM ODVETNIŠTVU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade gospodu Darku Staretu. [[oglašanje iz dvorane]] Dobro. Predstavnika Vlade ni. [[oglašanje iz dvorane]] Ja. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Mag. Dušan Verbič bo predstavil stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. [[oglašanje iz dvorane]] Postopkovno, izvolite, gospod, Jan.
Spoštovani gospod podpredsednik, ni prvič, da se je zgodilo, da kdo s strani Vlade zamuja, vendar pa ocenjujem, da gre za prvo obravnavo in za splošno razpravo pri izjemno pomembnem zakonu, in če je mogoče, predlagam desetminutno prekinitev seje, da lahko minister vendarle predstavi zakon, ki bo bistveno spremenil področje, ki že od leta 1997 ni urejeno. In mislim, da bi bilo prav, da ima Vlada možnost predstaviti. Sicer bomo to zanesljivo uspešno opravili tudi poslanci koalicijskih poslanskih skupin, ampak če pravilno razumem, je minister na poti in bi nam desetminutna prestavitev omogočila, da postopek izpeljemo korektno. Hvala lepa.
Tega ne bom naredil, ker ni prvič in bi lahko postalo navada. Mag. Dušan Verbič, izvolite.
Hvala lepa za besedo, podpredsednik. Spoštovani poslanke in poslanci, prav lep pozdrav! Pravobranilstvo se v sistemu delitve oblasti na zakonodajno, sodno in izvršilno uvršča v izvršilno vejo oblasti. Po veljavni ureditvi je Državno pravobranilstvo zastopnik Republike Slovenije in nekaterih drugih subjektov, cilj vseh pristojnosti Državnega pravobranilstva pa naj bi bilo uresničevanje in varstvo premoženjskih pravic in interesov države. Zavedamo se, da se je število sporov z državo povečalo, to pa je predlagatelje vodilo k prenovi institucije. Funkcije Državnega pravobranilstva, to so zastopniška, svetovalna, pogajalska in institucionalna, se ne izvajajo v najbolj ustreznem razmerju, zato so dobrodošle rešitve, s katerimi se bosta bolj poudarili tako svetovalna kot tudi pogajalska funkcija, kar pa bi vodilo k preprečitvi določenih konfliktnih situacij. Če primerjamo organizacijo pravobranilstva po državah, ugotovimo, da je ta karseda različna, zato jo je nadvse težko primerjati, pogosto pa je določen tip organizacije posledica zgodovinskega razvoja pravosodja v posamezni državi. Predlagatelj se je odločil, da s predlogom zakona vpelje nov pojem, in sicer državno odvetništvo, delovalo pa bi kot poseben državni organ. Strinjamo se z namenom in cilji predloga zakona, da naj bi prispeval k ustreznejšemu in učinkovitejšemu delovanju pravobranilstva. To še posebej velja za svetovalno funkcijo, ki se bo okrepila, večjo odgovornost pravobranilcev, sodelovanje med pristojnimi organi in posamezniki ter podobno. Predlog zakona odpravlja večino težav, ki so bile zaznane pri dosedanjem delu Državnega pravobranilstva. V dosedanji strokovni in politični razpravi sta se izpostavili zlasti dve vprašanji, in sicer organizacija državnega odvetništva in statusni položaj tako imenovanih odvetnikov. Predlog zakonapredvideva, da bi postalo državno pravobranilstvo poseben državni organ, državni odvetniki pa javni uslužbenci, z izjemo generalnega državnega odvetnika in njegovega namestnika, ki bi ostala funkcionarja. Pri tem je mogoče ugotoviti, da nam primerjalne ureditve ponujajo različne rešitve, med katerimi so tudi take, ki jih predvideva predlog zakona. S tega vidika naša ureditev ne bi izstopala ali postavljala posebnosti. Seveda pa poznamo tudi ureditve, ki so primerljive z veljavno ureditvijo državnih pravobranilcev. Enoznačnega odgovora o tem ni mogoče dati, zato je treba preučiti in oceniti, kateri od obeh sistemov organizacije državnega odvetništva in položaja njenih odvetnikov bi bil bolj ustrezen in primernejši za naše državno pravobranilstvo. Pri izbiri najustreznejšega modela je treba izhajati ne samo iz dosedanjih naših in tujih izkušenj in dobrih praks, temveč tudi iz namena in ciljev, ki jih želimo s tem predlogom zakona doseči. V Stranki modernega centra poslanke in poslanci menimo, da je Predlog zakona o državnem odvetništvu v tem primeru primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Anja Bah Žibert bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi! Ko govorimo o državnem pravobranilstvu oziroma po novem naj bi šlo za državno odvetništvo, je treba izhajati iz pomembnega dejstva, da državno pravobranilstvo oziroma državni pravobranilec ni le odvetnik države, da ji vedno pritrjuje in vedno zagovarja njeno tezo, pač pa v prvi vrsti brani pravo. Državni pravobranilec je dolžan varovati javni interes, in ta je nad zgolj interesi države kot pravnega subjekta v pravnem prometu. Prav tako je njegova pomembna naloga, da državi svetuje glede ravnanj v skladu s predpisi, da se preprečujejo spori v naprej. Državo tudi opozarja na njena napačna stališča, ki bi lahko generirala dodatne ali nove spora, opravlja poravnalno funkcijo, da se spori ne zaostrijo in da se rešijo na miren, zunajsodni način, če seveda lahko do tega pride. Če strnemo vse navedeno, lahko rečemo, da je pravobranilstvo tudi institut, ki varuje proračunska sredstva oziroma sredstva vseh davkoplačevalcev. Predlog zakona o državnem odvetništvu, ki ga je v proceduro vložila Vlada, pa je pravzaprav učni primer, kako se v tej državi ne bi smela spreminjati zakonodaja. Dejstvo je, da je na ta predlog zakona strokovna javnost podala odklonilno mnenje na vsebinsko bistvene spremembe. Opozorila, ki prihajajo s strani državnega pravobranilstva oziroma s strani državnih pravobranilcev, so konkretna in kažejo na slabosti in pomanjkljivosti predlaganih rešitev. Očitno je, da si snovalci tega zakona, torej Ministrstvo za pravosodje ni želelo vzeti toliko časa, da bi ključna razhajanja odpravili ali pa vsaj zbližali. Na tem mestu bi zato veljalo razmisliti tudi o javni razpravi glede tega predloga zakona o državnem odvetništvu in na ta način omogočiti strokovni javnosti, da se lahko vključi v razpravo o vseh predlaganih rešitvah in ne le nekaterih, kar se je zgodilo do sedaj. Skratka, o nekih bistvenih predlogih rešitev do te širše razprave ni prišlo. Naj na tem mestu zato izpostavim ključne pomisleke, ki prihajajo s strani strokovne javnosti. Prvič, predlagani vladni zakon posega v samo ime. Ukinja ime pravobranilstvo in uvaja ime državno odvetništvo, čeprav za to spremembo ne daje prav nobene prave razlage, ki bi utemeljila potrebo po takšnih spremembah. Argument za spremembo imena, češ, da gre za ustanovitev novega posebnega organa, da bi se zagotovila čim bolj optimalna možnost delovanja pravobranilstva, je vsebinsko povsem zgrešen. Državno pravobranilstvo je že sedaj poseben in predvsem samostojen pravosodni organ, zato državna ureditev Republike Slovenije na področju pristojnosti in delovanja državnega pravobranilstva ne potrebuje prav nobenega ustanavljanja nekega novega posebnega državnega organa, ker tak, kot je, že obstaja. Je pa država dolžna, da poskrbi za osnove in nujne pogoje, da lahko ta organ deluje nemoteno. Prav tako sprememba imena ne bo in že po definiciji ne more zagotavljati izpolnjevanja čim optimalnejših možnosti delovanja državnega pravobranilstva, predvsem tudi ne strokovnosti in kakovosti dela ob povečanju števila zadev. To je mogoče zagotoviti le z večjim številom potrebnih delovnih mest. Ne nazadnje tudi institut nadur in povečanega obsega dela na dolgi rok zaradi predolge izpostavljenosti, preobremenjenosti posameznikov deluje kontraproduktivno tako na strokovnost kot kakovost dela. Pri tem tudi ne smemo zanemariti kadrovske iztrošenosti zaradi preobremenjenosti. Strokovnost in kakovost dela državnega organa na sistemski ravni se lahko zagotavlja le skozi ustrezno samostojnost državnega organa in predvsem z ustrezno predpisanimi pogoji za zasedbo mest brez pritiskov interesnih skupin. Vsega tega ta predlog zakona ne zagotavlja. Prav nasprotno. Predlagane rešitve delujejo povsem destruktivno na organizacijo in predvsem strokovno izvajanje pristojnosti državnega pravobranilstva. Sprememba imena ima zaradi posledično nujne spremembe napisnih tabel, žigov, spletne strani, službenih izkaznic itn. tudi takojšnje nepotrebne in neutemeljene finančne posledice. To je bil prvi argument. Drugi argument. Po mnenju strokovne javnosti ta zakon ukinja državnega pravobranilca kot funkcijo oziroma funkcionarja. Predlog zakona je glede pristojnosti delovnih pooblastil, obveznosti in odgovornosti napisan tako, kot da gre za pravosodnega funkcionarja državnega pravobranilca. Na drugi strani pa se državnim pravobranilcem status funkcionarjev odvzema. Po mnenju strokovne javnosti je to ključna sistemska nelogičnost predlaganega zakona. Javni interes v postopku lahko varuje le državni pravobranilec kot funkcionar, ki v tem primeru nastopa kot zastopnik javnega interesa in ne nekega subjekta. Ko pravobranilec nastopa kot zastopnik države, državni pravobranilec, personalizira državo, ob tem pa ni in ne sme biti njena podaljšana roka. Državni pravobranilec bi moral ostati neodvisni strokovnjak, ki mora voljo države v sodnih in upravnih postopkih oblikovati in izražati v skladu s pravom, le tako se lahko varuje in krepi pravna država. Če pa Ministrstvo za pravosodje in Vlada menita, da se potrebuje zgolj neke pooblaščence, ki bodo vedno sledili navodilom in interesom države do konca vseh postopkov, in to ne glede na to, ali so utemeljeni v pravu ali ne, državnih pravobranilcev očitno ne potrebuje, kajti za to lahko najema odvetnike. Na tej točki pa se postavlja tisto bistveno vprašanje : ali je morda to ključni interes ministra, da odslej naprej delajo to zgolj odvetniki in odvetniške hiše? Morda. Državni pravobranilec ne sme postajati zgolj nek pooblaščenec, temveč mora ostati tudi tako imenovana vest države. Državo mora tudi usmerjati po poti prava in jo opozarjati na morebitne odklonske odločitve, ki jih je treba sanirati. Če pa se želi državne pravobranilce res uvrstiti v sistem javnih uslužbencev, potem predvidevana zakonska ureditev ne bi smela vsebovati nobenih značilnosti funkcionarskega sistema. Torej, na eni strani dobivamo javne uslužbence, na drugi strani pa imajo ti javni uslužbenci mandat. Ali je ravno obratno, in to bom tudi še dodatno utemeljila. Zakaj? Zakonska ureditev je namreč napisana tako, kot da gre za status pravobranilskega funkcionarja. To je problem. Tega statusa ne morete uvrstiti kar tako med javne uslužbence. Če se poslužim najbolj milega izraza za zgoraj omenjeno početje oziroma posledično stanje, čista zmešnjava, ki pod velik vprašaj postavlja normalno delovanje pravobranilskega sistema v prihodnje. Tretji bistveni argument. Gre za dejansko ukinitev samostojnosti državnega pravobranilstva. Da državni pravobranilec lahko tudi vsebinsko polno opravlja vse pristojnosti, mora biti organ, v katerem deluje, samostojen in avtonomen, dejanska samostojnost in avtonomnost državnega pravobranilstva pa je kljub splošni določbi, ki naj bi to zagotavljala, v predlogu zakona povsem izvotljena. Samostojnosti in avtonomnosti je namreč vedno le toliko, kolikor jo podeljuje sam zakon. Ta zakon pa dejansko ukinja na vseh, tistih bistvenih, gradnikih samostojnosti. Naj nanizam nekaj dejstev. Prvič, državni pravobranilci po novem postajajo javni uslužbenci, ki ne morejo biti nosilci pristojnosti in funkcionarskih pooblastil. Drugič, delo državnega pravobranilstva in državnih pravobranilcev nadzoruje kar Ministrstvo za pravosodje. Tretjič, krajevna pristojnost zunanjih oddelkov ne bo več zakonska materija, ampak jo bo določil minister za pravosodje s podzakonskim aktom. Naslednjič. Opravljanje nalog iz razlogov smotrnosti ali boljše usposobljenosti sedeža državnega odvetništva določi generalni državni odvetnik šele po predhodnem soglasju ministra. Po novem ne bo mogel predstojnik odločati samostojno niti o zagotavljanju nemotenega delovnega procesa. Naslednjič. Vlada lahko na predlog ministra, pristojnega za pravosodje, poda obvezne usmeritve za prihodnje delo državnega odvetništva, kar pa je ključni neposredni vsebinski poseg v samostojnost in strokovnost delovanja državnega pravobranilstva in odprto polje političnih vplivov. Naslednjič. Generalni državni odvetnik bo lahko kdor koli, ki izpolnjuje z zakonom določene pogoje za višjega sodnika in ne več le kandidat izmed državnih pravobranilcev, torej prvi med enakimi, kot je sicer običajno v pravosodnih organih. Takšna rešitev neposredno omogoča tudi politično kadrovanje. Naslednjič. Podzakonski predpis, ki ureja poslovanje državnega odvetništva, sprejme minister. Takšen predpis je tudi povsem neobičajen za neke vrste upravni organ, v katerega se bo po tem predlogu zakona degradiralo državno pravobranilstvo. Predpisi zaposlovanja pravnih organov so sprejeti na nivoju vlade in takšen dodaten podzakonski predpis še na nižjem nivoju, torej nivoju ministrstva še dodatno kaže na podrejanje državnega pravobranilstva ministru. Po novem bo število mest za pripravnike določil kar minister sam. Da je mera res polna, spoštovani, bo tudi obliko in način nošenja službenega oblačila določil kar minister. Brez vsakršnega koli soglasja ali mnenja generalnega državnega odvetnika. Skratka, gre za številne spremembe, ki jasno in nedvoumno kažejo, da gre pri predmetnem zakonu za dejansko ukinitev samostojnosti državnega pravobranilstva in čisto podrejanje ministru, političnem, funkcionalnem. Kolegice in kolegi! Nanizala sem samo nekaj dejstev, ki kažejo na to, da se pri tem vladnem predlogu zakona razhajanja s strokovno javnostjo velika in opozorila kažejo, da lahko pride do resnih težav pri delovanju pravobranilskega organa. Zaupanje v pravosodje se z ukinjanjem ene od njegovih treh pravosodnih funkcij neposredno slabi in ne krepi. To, kar so na primer tožilci v kazenskopravnem področju, so namreč državni pravobranilci na preostalih področjih prava, civilnem, gospodarskem, nepravdnem, delovnopravnem in socialnopravnem, stečajnem, izvršilnem in upravnem. Sprejemanje zakonov po principu z glavo skozi zid se še nikoli ni obrestovalo in tudi obneslo ne. Tudi tokrat, spoštovani, ne bo drugače. Zato v Slovenski demokratski stranki predloga zakona ne nameravamo podpreti. Dopustimo pa možnosti, da se bo v nadaljnji proceduri tudi nadgradil in popravil. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Marjana Kotnik Poropat bo predstavila stališče Poslanke skupine Desus. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Lep pozdrav, gospod minister. Spoštovane poslanke in poslanci! Danes imamo na poslanskih klopeh predlog zakona, ki državno pravobranilstvo spreminja v državno odvetništvo. Za razliko od prejšnjih sprememb in dopolnitev gre tokrat za korenitejše posege, saj gre za popolnoma nov zakon, ki poleg nekaterih ustreznih obstoječih določb uvaja številne novosti. Da je obstoječi sistem zastarel, pričakovanja pa so danes drugačna, kažejo tudi medijsko razvpiti primeri, kot je na primer prepozno oddana tožba v zadevi Tovarne sladkorja Ormož. Lahko bi utemeljeno rekli, da je prav zaradi pomanjkanja nadzornih mehanizmov nad delovanjem državnega pravobranilstva na pleča državljank in državljanov padlo kar nekaj milijonov evrov. Dejstvo je, da predlogu zakona najbolj nasprotujejo prav pravobranilci sami. Zakon namreč spreminja njihovo status, saj po novem vseh 60 pravobranilcev ne bo več funkcionarjev, ampak bodo javni uslužbenci. Izjema so le generalni državni odvetnik ter oba njegova namestnika. V Poslanski skupini Desus smo prepričani, da se bo s to spremembo preprečilo morebitno politično kadrovanje, saj danes pravobranilce imenuje Vlada sama. Velja spomniti, da so bili nekateri pravobranilci imenovani kar na zadnjih sejah Vlade. Ob izgubah milijonov davkoplačevalskega denarja je nerazumljivo, kako za takšne posledice nihče ne odgovarja. Še več, videti je celo, kot da so pravobranilci v svojem položaju popolnoma nedotakljivi. Dejstvo je, da je več deset sodnikov in državnih tožilcev v zadnjih letih izgubilo službo zaradi disciplinskih postopkov, medtem ko ta številka pri pravobranilcih ostaja na ničli. Kljub mnogim nesoglasjem med ministrom za pravosodje ter pravobranilci pa je minister pri nekaterih spremembah le prisluhnil slednjim. Tako v predlogu zakona, ki ga obravnavamo, ni več določb, ki bi državno odvetništvo uvrščalo v organ v sestavi pravosodnega ministrstva. Po predlogu gre namreč za popolnoma samostojen organ. Prav tako predlog ne omogoča več zastopanja države s strani različnih odvetniških pisarn. Ključno nasprotovanje predlogu ostaja zaradi samega statusa. Kot javni uslužbenci bodo pravobranilci postali državni odvetniki, poudariti pa moram, da bodo obdržali tudi dosežen plačni razred. Po novem pa jih ne bo imenovala Vlada, ampak se bodo lahko prijavili na razpise po pravilih za javne uslužbence. In kar je bistveno, o njihovi primernosti bo odločala posebna strokovna komisija. V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije vsekakor to spremembo podpiramo. Po predlogu zakona bodo tako državni odvetniki imeli več pristojnosti, več odgovornosti in ne nazadnje večjo transparentnost dela. Prepričana sem, da si vsi v tej dvorani želimo, da bi bila Slovenija v tožbah uspešnejša. Pretekle izkušnje pa so pokazale, da je za tak uspeh potrebna tudi prenova pravobranilskega sistema. V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije bomo glede na navedeno podprli sklep, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Gospod Jan Škoberne bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi. Predlog zakona o državnem odvetništvu je pravzaprav prva resna sprememba v sistemu do danes in do končnega sprejetja tega zakona, upam, državnega pravobranilstva po letu 1997. To je zelo dolgo obdobje, v katerem se je svet pa tudi pravni okvir, v katerem sodeluje Republika Slovenija tako znotraj mednarodnih povezav kakor tudi v ekonomskem smislu, bistveno spremenil. Če za osnovni okvir in primerjavo vzamemo samo razvoj institucij in pravnega reda Evropske unije med leti 1997 in 2017, ugotovimo, da gre za bistveno spremembo in da okoliščine, ki so veljale pred dvajsetimi leti, danes nikakor ne veljajo več ali pa so spremenjene do te mere, da terjajo neobhodno tudi naše prilagajanje. Pokazalo se je skozi delovanje državnega pravobranilstva, da je v mnogočem uspešno opravljalo svoje poslanstvo, da pa je v zadnjih letih bilo mogoče zaznati nižjo učinkovitost od pričakovane, višjo stopnjo zahtevnejših in napak z velikim učinkom tako na javni interes, javno dobro kot tudi na državni proračun in s tem seveda na vse državljanke in državljane. Podoba sveta, v katerem smo živeli leta 1997 in danes, je bistveno drugačna tudi zato, ker okvira delovanja ne določajo več samo države, mednarodne institucije, ampak v pomembnem delu tudi mednarodni sporazumi, kot so denimo prostotrgovinski sporazumi, zloglasni TTIP denimo in CETA, o kateri je pred dnevi glasoval Evropski parlament in ki nas v Državnem zboru še čaka. Prav tako se dogaja, da pomembne bitke Republika Slovenija v imenu svojih državljank in državljanov bije tudi znotraj institucije, katere člani smo postali z namenom in z vero, da se v pravnem okviru da urejati vse medsebojne odnose na pošten in transparenten način, to je znotraj Evropske unije. Na primeru neupoštevanja zakonodaje Evropske unije s strani Evropske komisije, ki je poklicana za varuha tega istega pravnega reda, v primeru zaščite geografskega porekla slovenskega terana, lahko ugotovimo, da se moramo pripraviti na bistveno spremenjene okoliščine in da moramo tudi znotraj naših institucij poiskati načine za povečano dinamiko, lažje prilagajanje in hitrejše odgovarjanje na drugačen okvir, v katerega smo postavljeni. Del teh prilagoditev je tudi pomemben reformni zakon, ki prinaša državno odvetništvo. Prinaša, in to je izjemno pomembno, ker se tudi skozi predstavitve nekaterih stališč poslanskih skupin lahko zazdi, da morda ne govorimo o isti verziji tega zakona, samostojen organ državnega odvetništva, ki mu načelujeta še vedno funkcionarja, torej generalni državni odvetnik in njegov namestnik. Dobivamo državno odvetništvo, ki bo bolj podvrženo tako nadzoru za opravljeno delo kot nadzoru nad učinkovitostjo opravljanja slednjega. Dobili bomo državno odvetništvo, kjer bo jasno razmejeno kdo se ukvarja z mednarodnimi spori, kdo pa se ukvarja s spori na sodiščih drugih držav, kdo se specializirano ukvarja s tistim, kar je predmet mednarodnih sporazumov in institucij, ki so ustanovljene z mednarodnimi sporazumu, in kdo in na kakšen način še vedno po sorodnem modelu, kot je že danes, interes Republike Slovenije zastopa pred tujimi sodišči. Mnogo je bilo že razprav na temo tega, kaj v resnici prinaša ta zakon, kaj komu jemlje in kaj bo njegov končni učinek. V resnici je to predvsem plod strahu, ki je svoje nedrje našel v želji, da se nič ne spremeni, da se ohrani status quo in da kot v eni izmed dveh držav v Evropi še ohranjamo sistem avtomatičnega in celostnega funkcionarstva državnih pravobranilcev, po novem državnih odvetnikov. Večina, če že ne vse države v skupnosti, v kateri živimo, so se prilagodile, so sprejele ustrezne in nujne modifikacije in prilagoditve. In najmanj kar je, bi bilo nemodro, da bi mi ostali na istem, kot smo bili leta 1997, ob tem da ne svet, ne pravni okvir, ne institucionalna ureditev niti približno ni več takšna, kot je bila takrat. Socialni demokrati bomo v tej obravnavi predlog zakona podprli. Seveda bomo tudi znotraj današnje splošne razprave še naslovili nekaj konkretni vprašanj in dilem, ki so jih izpostavili tako, upam, da bodoči državni odvetniki kot tudi denimo lokalne skupnosti. Ključno za ta zakon je, da skupaj najdemo način, da bomo učinkovito in tudi z zavedanjem, da ni več samoumevno, da vse deluje po pravu, kot je razvidno iz primera geografske zaščite slovenskega terana, znali ukrepati za zaščito interesov Republike Slovenije. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo dr. Matej T. Vatovec.
Hvala, podpredsednik. Spremembe na področju državnega pravobranilstva so bile s strani ministra za pravosodje napovedane že ob nastopu mandata. Napovedane spremembe so se v tem času spremenile v reformo in popolnoma nov zakon o državnem odvetništvu. Zakon o državnem pravobranilstvu je bil sprejet leta 1997, kot smo že slišali, kasnejše novele pa so se nanašale večinoma na odpravo ugotovljenih protiustavnosti. Po 20 letih je torej jasno, da je potrebna nekakšna posodobitev. Ali je res potrebna tako obsežna reforma, kot je ponujena, pa se sprašujejo tudi pravobranilci sami. Državno pravobranilstvo je pravni zastopnik države. Njegova funkcija je varstvo javnih financ. Lahko bi rekli, da je njegova glavna funkcija zagotoviti, da napačne politike in zgrešeni ukrepi vsakokratne vlade ter nejasna, na hitro pripravljena in sporna zakonodaja, ki jo sprejme Državni zbor, države ne stanejo preveč. Če torej želimo razbremeniti državno pravobranilstvo, moramo v prvi vrsti odpraviti zgrešene politike in ukrepe Vlade ter preprečiti sprejemanje zakonov, ki so, preprosto rečeno, slabi. Najbolj obremenilne zadeve, s katerimi se ukvarja državno pravobranilstvo, so posledica ravnanja države in njenih organov. Nedopustna, ne morem je imenovati drugače kot svinjarija izbrisa prebivalstva, nezagotavljanje dostojnih bivanjskih razmer v romskih naseljih, nedostojne razmere v zaporih, kršitve pravice do sojenja v razumnem roku, neverjetne odškodnine v denacionalizacijskih postopkih, tožbe na področju varovanja okolja in, še več jih je, podobni primeri so posledica ravnanja in odločitev vlad in državnega zbora. In takšnih primerov preprosto ne bi smelo biti. Prva reforma, ki bi si jo morali vsi skupaj zadati in bi se morala tudi realizirati, bi bila ta, da se reformira politika. Ampak dobro, to je že vprašanje, ki presega okvirje tega zakona. Kar se tiče državnega pravobranilstva pa je zaradi prej omenjene prepletenosti treba zagotoviti dve stvari. Prvič, njegovo samostojnost in avtonomnost brez možnosti prevlade morebitnih interesnih ali pa političnih razlogov. Drugič, zagotoviti ustrezno strokovnost in pa tudi odgovornost pravobranilcev. Vsi se verjetno spomnimo primera tovarne sladkorja Ormož, roka, ki ga je zamudil pravobranilec in 8,7 milijonov evrov težke posledice te malomarnosti. Za preprečitev takšnih in podobnih primerov je zato nujno, da imamo samostojen in avtonomen organ, ki pa mora zagotavljati strokovno in vestno delo pravobranilcev ter v primeru napake in malomarnosti prevzeti tudi ustrezno odgovornost. A tega ne bomo zagotovili z novo grafično podobo, denar, ki bo potreben za to spremembo, pa bi bilo bolj smotrno porabiti za izobraževanja in usposabljanja, ne pa za nove table, vizitke in službene izkaznice. Občutek imamo da ima sprememba imena le en sam cilj, in to je dajanje občutka, da gre res za nekakšno veliko reformo. Ali pa je povezana izključno s prvotno željo ministrstva, da obrambo države privatizira in pooblastilo za zastopanje podeli zasebni odvetniški pisarni. Kar se tiče ostalih sprememb, se je do njih pravzaprav težko opredeliti. Obrazložitev predloga je namreč zelo slaba, nobenih analiz, nobenih konkretnih primerjalnih ureditev. Pet strani za predstavitev ureditve v devetih drugih državah, manj kot pol strani za obrazložitev razlogov za sprejetje zakona. V predlogu omenjeno funkcijsko analizo smo morali poiskati med odgovori ministra na poslanska vprašanja. Po pregledu devet strani dolgega dokumenta smo lahko ugotovili le to, da to ni nobena analiza in da pravzaprav opisuje predvsem dve rešitvi, ki jo v zakonu na koncu tako ali tako ni. Druga analiza, ki naj bi bila podlaga za ta nov zakon, pa je analiza odprtih sodnih, izvensodnih, arbitražnih in pa drugih postopkov. Tudi ta analiza ni predložena k predlogu zakona. Tudi na spletu je ni mogoče najti in vse, kar lahko izvemo, je, da naj bi bila Slovenija izpostavljena sodnim in drugim postopkom, katerih vrednost presega milijardo evrov. Analiza je torej pokazala, da imamo odprtih za milijardo evrov zgrešenih vladnih ukrepov in politik. Tukaj vsekakor upamo, da bomo tekom razprave deležni kakšne obrazložitve in predvsem pojasnitve v zvezi s tem. Če je edina dostopna analiza, ki jo pripravilo ministrstvo, dolga devet strani, pa je Državno pravobranilstvo na drugi strani pripravilo kar 215 strani pripomb in predlogov za izboljšave. Tudi to najverjetneje ni pokazatelj, da imamo pred seboj kvaliteten in premišljen predlog zakona. Kakšen je odziv ministrstva na predloge Državnega pravobranilstva iz obrazložitve pa ni moč razbrati. Edina pozitivna stvar, ki jo je mogoče zaslediti v tej obrazložitvi, je to, da je iz predloga izpadla namera ministrstva po privatizaciji obrambe države in prenosom teh pristojnosti na zasebne odvetniške pisarne. Apetiti po privatizaciji so v tej vladi očitno prisotni prav na vseh področjih. Kar se tiče umestitve pravobranilstva pod okriljem Ministrstva za pravosodje, uvrstitve zaposlenih med javne uslužbence, določb glede disciplinske odgovornosti ter določb, s katerimi naj bi se povečala samostojnost in pa avtonomnost pravobranilstva, nas predlog in njegova obrazložitev enostavno ne prepričajo. Odprte ostajajo pripombe in pomisleki, ki jih izpostavlja Državno pravobranilstvo, in obrazložitev zakona nanje ne podaja nobenih odgovorov. Kot rečeno, ta obrazložitev je slaba, ni analiz, ni statistik, na katerih bi se utemeljile predlagane spremembe. Primerjalni pregled je prav tako površen in v tem trenutku predloga zaradi tega ne morem podpreti. Počakali bomo na današnjo splošno razpravo in predvsem odgovore ministra za pravosodje. Na mestu je vsekakor tudi razmislek o javni predstavitvi mnenj. Odprtih vprašanj je namreč veliko, morda še preveliko. Če ministrstvo ugotavlja, da je Slovenija v tem trenutku izpostavljena sodnim in drugim postopkom, katerih vrednost presega eno milijardo evrov in če vemo, da lahko ena napaka pravobranilca stane državo skoraj 9 milijonov evrov, potem je to več kot utemeljen razlog za konkreten in tehten premislek. Sploh, če je za velik delež te milijarde evrov poleg zgrešenih ukrepov Vlade kriva tudi slaba in predvsem nepremišljena zakonodaja.
Besedo ima gospa Iva Dimic, v imenu Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov.
Spoštovani predsedujoči, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Državno pravobranilstvo mora biti porok za učinkovito zastopanje oblastnih ravnanj države. Že samo ime pove, da mora ščititi premoženjske koristi države, torej delati v njenem najširšem interesu. V Novi Sloveniji menimo, da je prav, da ima Vlada pravico povedati, kaj želi in kako naj v posameznih zadevah ravna državni odvetnik, ki bo zastopal interese države. Gre za usmeritve, ki sledijo javnemu interesu, če izhajamo iz dejstva, da tudi vsakokratna vlada zastopa interes države. Vsaj morala bi ga. Dosedanje delo tega samostojnega državnega organa dejansko ni izkazalo zaupanje v učinkovito zastopanje. Kar nekaj primerov poznamo, ko je Državno pravobranilstvo popolnoma zatajilo. Zamujen rok Slovenije za vložitev tožbe zoper Evropsko komisijo zaradi izrečene kazni v višini 8,7 milijonov evrov zaradi nepravilnosti pri zapiranju ormoške tovarne sladkorja. Tožba je bila zato zavržena, država pa je postala zavezanec za plačilo kazni. Res je, kot pravi generalni državni pravobranilec, eden ali dva odmevna primera, ko je šlo za krivdno odgovornost pravobranilstva, ne moreta biti razlog za posploševanje in dokazovanje, da je pri pravobranilstvu nekaj zelo narobe. Pa vendar, Slovenija je kot stranka v postopku v sodnih, izvensodnih, arbitražnih in drugih postopkih, katerih skupna vrednost presega milijardo evrov. To je alarm za nujno ukrepanje. Vezanost državnega odvetnika na usmeritvena navodila vsakokratnega ministra ne pomeni izgube njegove samostojnosti in avtonomnosti. Kot organ v sestavi ministrstva bo državno odvetništvo delovalo v sistemu javnih uslužbencev, kar pa dejansko pušča odprta vrata za morebiten večji vpliv na vodenje postopkov. V Novi Sloveniji opozarjamo na naslednje. Glede kadrovske strukture, ki je v celoti v rokah ministra, je predvideno, da naj bi odslej javne in premoženjske interese države in drugih oseb javnega prava zastopali zlasti uslužbenci s šestimi leti manj delovnih izkušenj, kot je zahtevano po dosedanji ureditvi. To so delovne izkušnje sodnikov in tožilcev začetnikov. Predvideno je nižanje števila najvišje strokovno usposobljenih zaposlenih v državnem odvetništvu, sedaj šest let po pravniškem državnem izpitu. To je kader s tremi leti delovnih izkušenj po pravniškem državnem izpitu, se pravi državni odvetnik in brez zahtevanih delovnih izkušenj po opravljenem pravniškem državnem izpitu kandidat za državnega odvetnika. Predvideno je podaljšanje prekluzivnih in zastaralnih rokov za zastaranje terjatev proti Republiki Sloveniji, ne pa tudi proti osebam, zoper katere bo država sprožila spore. Z možnostjo prevzema zastopanja in dajanja pravnih mnenj osebam javnega prava in gospodarskim družbam, ki so v celoti v lasti države, tisoč 746 novih subjektov, med njimi na primer RTV, bolnice, knjižnice, Kobilarna Lipica, glasbene šole, ZPIZ, ZZZS, Javni sklad za financiranje razgradnje Nuklearne elektrarne Krško, šest rudnikov, Slovenske železnice, Holding Slovenske elektrarne, in še bi lahko naštevala, je možna odškodninska odgovornost države tem subjektom. Po veljavni ureditvi je bil odškodninsko odgovoren na podlagi poklicne odgovornosti odvetnik teh subjektov. Finančni učinki odškodnin, ki bodo bremenili proračun, v predlogu zakona pa niso ovrednoteni. Predhodni postopek pomeni, da mora vsak, ki bo tožil državo, predhodno vložiti zahtevek za mirno rešitev spora na državno odvetništvo. Ministrstvo ni razmišljalo o tem, da bodo v mnogih primerih zakonske zamudne obresti začele teči od dneva vložitve zahtevka, kar državo izpostavlja novim finančnim bremenom. Komisijo za presojo ustreznih kandidatov, velja samo za višje državne odvetnike, imenuje minister, kar je v nasprotju z zakonom o javnih uslužbencih, po katerem komisijo imenuje predstojnik, kar bo sicer veljalo za vse ostale zaposlitve v državnem odvetništvu. Predlog novega zakona o državnem odvetništvu je treba še izboljšati in odpraviti nekatera neskladja, zato ga v Novi Sloveniji v taki obliki ne bomo podprli.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava o predlogu zakona. Prvemu dajem besedo mag. Goranu Klemenčiču, ministru za pravosodje. Izvolite, gospod minister.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Opravičilo tako vam, kot tistim redkim poslankam, v bistvu je več poslank kot poslancev danes v Državnem zboru, ki so še tukaj. Svaka vam čast! Jaz imam tudi dve hčerki doma, tako da, super. Ker nisem prišel do časa za predstavitev mnenj. Ne boste verjeli – ali veste, kaj sem delal? Glede na to, da imam kar nekaj časa kot Vlada, eno uro, pa ne bom toliko časa govoril, pisal sem osnutek zahvalnega pisma različnim sodelavcem, sodelavcem na Ministrstvu za pravosodje, sodelavcem, ki so bili v različnih mandatih različnih ministrov imenovani, zato ker ta teden je bil res na nek način pravosodni teden. Imeli smo pet zakonov, imeli smo predsednika Vrhovnega sodišča, imeli smo nekaj opozicijskih zakonov in obrazložitev. Ampak ne gre za to. Poglejte, jaz danes, kar se tiče državnega odvetništva, in po svoje je dobro, da sedajle nastopam, ne pa na začetku, ker sem vas prej poslušal, in sem tudi vesel, da ste vsi tisti, ki ste predstavili stališča poslanskih skupin tukaj, tudi vi, tudi vi, tudi vi, ker imam na nek način neke odgovore ali pa vsaj pozive za vas. Poglejte, najbrž se bomo čisto vsi strinjali, država oziroma državni organi so največji toženec in tožnik v pravosodnem sistemu Republike Slovenije. Izpostavljeni smo mnogim tožbam v mednarodnem okolju, da ne govorimo o arbitražah, da ne govorimo o odškodninskih sporih, o delovnopravnih sporih in se je treba vprašati zelo preprosto, ali imamo kot država, in tukaj ne govorim o državi kot o nekem abstraktnem pojmu, zato ker za vsako izgubljeno tožbo stoji izplačilo, ki ga morajo plačati davkoplačevalci, ne glede na to, kakšne politične usmeritve so. To gre iz žepa davkoplačevalcev. Ali imamo najboljšega državnega odvetnika ali pravobranilca? Nimamo ga. O tem ne more biti dvoma. Pa to ni ključni razlog. Zato ni zato, kako deluje. Nekaj je seveda zato, kakšna je zakonodaja, kako deluje državno pravobranilstvo danes, ampak preprosto tudi zaradi tega, ker sistem, kakršen je bil uveljavljen po osamosvojitvi in, mimogrede, državno pravobranilstvo je nasledek družbenega državnega pravobranilca, ki ni bil tako slab sistem. Ampak vendarle, to se je preneslo, en kup stvari se notri ni vključilo. Državni pravobranilci so zaživeli eno svojo življenje. Velikokrat so delovali zelo dobro, pogosto tudi ne tako zelo dobro. Država je vendarle zaradi zakonskih omejitev en kup svojih sporov reševala mimo državnega pravobranilstva. Spomnite se večmilijonske tožbe v primeru Nuklearne elektrarne Krško, kjer državno pravobranilstvo sploh ni bilo vključeno. Spomnite se poplav v Prekmurju, kjer državno pravobranilstvo ni moglo biti vključeno, ker imamo take zakonske omejitve. Spomnite se veliko tožb, ki so jih mestne občine, pa tudi kakšni drugi državni organi vodili, pa so morali zato najemati odvetniške firme, ker pač ni bilo zakonske podlage, da bi to počeli državni pravobranilci. Spomnite se vsega, kar smo izgubili na Evropskem sodišču za človekove pravice, pri čemer, priznam, da se pod 90 % jaz podpišem in sem na nek način vesel, da smo to izgubili, ker je prav, da smo izgubili, ker je prav, da so nas prisilili v spoštovanje mednarodnih pravic. Skratka, mi nimamo spodobnega državnega odvetništva. Vsaka država potrebuje spodobno, najbolj učinkovito in največjo odvetniško pisarno. Take nimamo. Nekaj zaradi samih razlogov v državnem pravobranilstvu, nekaj zaradi sistema, kakršnega imamo. Na Ministrstvu za pravosodje smo se zato pred dvema letoma odločili, da to spremenimo. Opravili smo temeljito analizo primerjalnih volitev, skupaj z Ministrstvom za finance smo opravili temeljito analizo odprtih sporov, ki jih ima Slovenija. Znašajo skoraj 2 milijardi evrov. Absolutno je treba tukaj pritrditi nekaterim kritikam iz državnega pravobranilstva. Te niso povzročili državni pravobranilci, da se razumemo. Ogromno jih je iz ZUJF iz Janševe vlade, da se razumemo. To so tisoči in tisoči sporov, vezani na regrese, na plače, na pokojnine. Imamo pa tudi zadeve, ki so vezane na gradnjo raznih tunelov in tako naprej, za katere so pristojna posamezna ministrstva, pa državno pravobranilstvo sploh zraven ne pride na nek način, ker ne more, ker za to ni zakonske podlage. Moramo se strinjati tudi s tem, to je seveda moje osebno mnenje, da kljub posameznim svetlim izjemam na mednarodnem področju, na zastopanju pred mednarodnimi sodišči, se nismo ravno izkazali. Ravno to je dejstvo, ker veste, toženje pred mednarodnimi sodišči ni samo pravno vprašanje, ampak vedno tudi nekoliko politično vprašanje. Tukaj v bistvu državno pravobranilstvo ni imelo pravega linka, po domače povedano, z izvršilno vejo oblasti. Navsezadnje tudi izvrševanje sodb Evropskega sodišča za človekove pravice šele ko smo pod to administracijo na nek način izjemno intenzivirali delovanje na področju izvrševanja sodb na strani Evropskega sodišča za človekove pravice, smo dosegli mogoče skupno odločitev v primeru Lukenda, da Slovenija ni več sistemski problem na področju zaostankov. Intenzivno delamo na področju implementacije zadeve Šilih, ki smo ga v konkretnem primeru rešili, ne pač tudi na abstraktnem primeru in tako naprej. Kakorkoli, uspešno in učinkovito delo vsakega organa je odvisno tudi od njegove smotrnosti in smotrnosti organiziranja. Zato smo organizacijskemu in statusnemu vprašanju bodoče ureditve namenili veliko pozornosti in si zadali cilj oblikovati organ, ki bo v praksi sposoben spopasti se s stalnim naraščanjem števila zadev in njihovo vse večjo zahtevnostjo. Predlog zakona o državnem odvetništvu, ki je danes pred vami, predstavlja temeljno prenovo državnega pravobranilstva, ustanavlja se državno odvetništvo. Lahko bi mu rekli tudi državno pravobranilstvo. Ampak veste, včasih simbolna, in verjamem, da se bomo s tem strinjali, včasih tudi sprememba imena pripelje neko novo simbolno spodbudo. Sploh ker bo organ moral drugače delovati. In mimogrede, zdaj pa gledam na to stran, čeprav vas je malo tukaj oziroma tukaj je samo Anja Bah Žibert in vas pozdravljam, je to dejansko državno pravobranilstvo, družbeno pravobranilstvo, to je res nek ostanek skupščinskega sistema. Večina tujih držav, kot vidite tudi v predlogu zakona, ima tukaj državno odvetništvo tako ali drugače. Veliko je bilo govora v pripravi zakona o tem, kakšen naj bo status. Dejstvo je, da poznamo tri sisteme. Eden je, ker je to državna služba, tako ali drugače podrejena bodisi ministrstvu za finance, ministrstvu za pravosodje ali sami vladi. In drugi je, da je to tako na pol samostojna služba in temu mi sledimo. Jaz moram reči, da s stisnjenimi zobmi, zato ker mislim, da nismo šli dovolj daleč, ampak glejte, bom že s tem zadovoljen, ker mislim, da bomo naredili korak naprej. To je neka služba, ki ima določeno samostojnost, ampak ne more biti samostojna na enak način, kot je samostojno sodišče, ljubi bog! Ali tožilstvo. To so odvetniki države! Vsak v vaši individualni vlogi naj si predstavlja človeka, ki ga bo prosil ali pa mu bo dal mandat za nekaj narediti in [[…]]To je mandat države in naj namesto njih prevzemajo odgovornost posamezni ministri in vlada. To je druga varianta, ki je na nek način najpogostejša. Ne, ne najpogostejša, ampak tako. In potem imamo tretjo varianto. Tretja varianta, ki je sedanja varianta v Republiki Sloveniji, v Bosni in Hercegovini in z nekoliko manjšim obsegom v Republiki Srbiji. In to so bili tudi tisti, ki ste jih nekateri od vas poslušali po svetu na Državnem svetu, ki je to organiziral in je prišla generalna državna pravobranilka iz Bosne in Hercegovine in Republike Srbije, ki je povedala, da je to vendarle zelo pomembno, da so na tak način samostojni. Vendar ne gre za to. Glejte, država v končni fazi rabi odvetnika, ki mu da mandat. Ali mu da pravi ali napačni mandat, mora pa biti odgovornost ministra, ki mu ta mandat da. Zdaj se zelo odprto pogovarjamo, ker gre že v to splošno razpravo. Ena od prvih stvari, ki so jih meni strokovci povedali na Ministrstvu za pravosodje, ko sem rekel, da bomo šli v te spremembe, so rekli: »Ampak minister, a veste, koliko več odgovornosti boste s tem prevzeli?« Ker zdaj vsaka stvar, ki se tiče državnega pravobranilstva, je lahko tako, oni so samostojni. Ko pride poslansko vprašanje ali ko pride vprašanje medijev, rečeš, glej, oni so samostojni. Ljubi bog, odvetnik ne more biti samostojen! Delovati mora v okviru svojih strokovnih in etičnih standardov, slediti pa mora navodilom tistega, ki mu jih je dal. Če so ta navodila koruptivna, če so ta navodila nesprejemljiva, če ta navodila niso v javnem interesu, mora odgovarjati tisti, ki jih je dal. In to je posamezni minister ali vlada. Danes imamo vse to zamegljeno, da se razumemo. Vse je to zamegljeno. Glejte, ko se je zgodila zadeva Ormož, edini postopek, ki je bil na nek način izpeljan, je bil na koncu disciplinski postopek na državnem pravobranilstvu. Pa veste, kaj je bilo za to potrebno? Da je minister za pravosodje, torej jaz, da sem skoraj rekel, da bom disciplinsko tožilko dal sicer v disciplinski postopek, če ne bo sprožila nekega postopka. Saj ni važno, kako se bo končal, ampak ne moremo pa reči, da se nič ni zgodilo. To je bilo čisto legitimno in skladno z zakonom. Ampak kaj hočem reči? Mi smo sedaj prišli v sistem in predlagamo sistem, ker tudi jaz osebno, čeprav s stisnjenimi zobmi, verjamem, da zaradi zagotavljanja javnega interesa državno odvetništvo mora biti samostojen organ in ne sme biti podvržen vsakokratnemu ministru za pravosodje. Na to se bom še vrnil. Da pa je znotraj treba oblikovati sistem, da bo deloval kot dobro oblikovana, fleksibilna in odzivna odvetniška pisarna, ki bo servisirala Republiko Slovenijo na mednarodnem področju. Lahko ste brali v strokovnem časopisju, da sploh na mednarodnem področju, pri arbitražah, pri zastopanju pred evropskim sodiščem pravice v Luxembourgu in pri zastopanju pred Evropskim sodiščem za človekove pravice tako rekoč stroka to soglasno podpira. In kaj nam ostaja? Mimogrede, tudi vse to, lahko ste nešteto Tarč, od Slaka pa potem preko RTV gledali, kako je bil vedno problem, kako se država nikoli noče poravnati [[…]]Seveda se noče poravnati, saj tukaj smo odrasli ljudje, ki ste večinoma v politiki, če imate en spor, za katerega bi morali plačati kot minister ali vlada toliko in toliko, ne vem, 100 tisoč ali milijon, in potem vprašaš in rečeš, »ej, ampak če se mi ne poravnavamo, če bo tožba šla naprej, kdaj bo to rešeno« in nekdo reče da čez 5 let. Dobro, potem to ne bo moj problem. Pa se s tem dela ogromna škoda javnemu interesu. In zato smo v zakon napisali, če je strokovno mnenje državnega odvetnika, da se poravna in se minister noče poravnati, potem gre to na posebno komisijo, v kateri je ministrstvo za finance, ne ministrica ali minister za finance, ljudje z ministrstva za finance, ljudje z ministrstva za pravosodje in ljudje z državnega odvetništva, ki bodo povedali, da je boljše, da naredimo zdaj kot potem. In to so takšne male stvari, za katere jaz res, res [[…]]Pustimo zdaj ob strani, kako se razumemo in tako naprej, ampak poglejte, državno pravobranilstvo, kljub temu da je notri veliko izjemno dobrih ljudi, ampak sistem, kot ga imamo, je pasé. In v enem delu dejansko so stvari, v velikem delu so stvari, ki bodo nam zagotovile, kateri koli vladi, levi ali desni, korak naprej. Sedanji sistem je slab, o tem se, upam, da lahko čisto vsi strinjamo. Ali je nov sistem optimalen? Verjetno ni, ker optimalnega sistema ne moreš nikoli narediti. Ali je korak v pravo smer? Jaz mislim zelo globoko, da je. In še enkrat vas prosim, dve milijardi davkoplačevalskega denarja, poslanke in poslanci, sta odvisni od tega. Ne gre za denar, ki bi bil lahko usmerjen, če gremo na levico, v marsikakšne leve ali pa socialne stvari, če gremo na desnico, ne bom rekel, v kaj bi bil lahko usmerjen, ker se ne razumemo tako dobro, ampak tudi najbrž. Vem, da je to korak v pravo smer. Ne zato ker sem jaz tako pameten ali pa ker je moja kolegica, ki je ta zakon pripravljala, tako pametna, ampak zato, ker nismo najpametnejši na tem svetu. Ker imamo trenutno sistem, ki je samo v Bosni in Hercegovini in deloma v Srbiji. In vas prosim in sem vesel, da je splošna razprava. Enkrat za spremembo sem hvaležen SDS, da je sklical splošno razpravo, ker nam bo to omogočilo, da mogoče še kaj popravimo. Tako kot ste prej govorili o Zakonu o Sodnem svetu. Ampak prosim vas, nekje v časopisih je pisalo, da gre za sovražen prevzem državnega pravobranilstva iz strani Ministrstva za pravosodje. V bistvu pa gre za to, ali boste vi kot poslanke in poslanci pristali na to, da boste talci 70 funkcionarjev, ki so jih imenovale različne vlade Republike Slovenije, včasih na zadnji dan svojega obstoja na levici in desnici, ker je to edina pravosodna funkcija, kjer si lahko imenovan za funkcijo, ki za seboj potegne plačo višjega sodnika višjega sodišča v Republiki Sloveniji. Da boste pristali na to kot talci vseh teh lobističnih pritiskov. V dveh letih in pol, ko sem se ukvarjal z različnimi zakonodajnimi projekti, še nikoli, in to mi marsikaj pove, še nikoli nisem bil soočen s toliko lobističnimi pritiski na levici in na desnici kot v primeru državnega pravobranilstva. Odločite se, ali boste postali talci 70 ljudi, zato da ostanemo, pa se bo to slišalo res nekoliko politično in nekoliko pretirano, v skupini Bosne in Hercegovine in Srbije na tem področju. In sedaj še dve stvari. Najprej gospod Vatovec, če kaj, ta zakon ne prinaša privatizacije pravnega zastopanja države, ampak ravno obratno. Vedeti morate, da danes zaradi zakona oziroma sistema, kakršen obstaja, lahko Državno pravobranilstvo zastopa samo ožje države organe, medtem ko za vsako zastopanje, ne vem, Občine Ljubljana, Dravskih elektrarn itn. najemajo zasebne pravne storitve. S predlogom, ki ga uvajamo v ta zakon, bi zato ker imamo največjo, če že imamo najboljšo odvetniško pisarno, pa ne vem, če jo imamo, ampak upam, da jo bomo vzpostavili, ki je plačana z državnega denarja, in če imajo državna podjetja, mestne občine ali pa normalne lokalne skupnosti neko zadevo, za katero verjamejo, da je nacionalnega pomena, jih bo zastonj zastopalo državno odvetništvo. Če tega ne bo hotelo, bo moralo to obrazložiti, na koncu bo odločala Vlada. Je to popoln sistem? Ni. Še zmeraj se bo zgodilo, bog se vedi kaj. Ampak fora je v tem, in to sem najbolj jezen, zato ker so vedeli, poglejte, saj kakorkoli, tudi o tem je bilo veliko govora, s tem boste dali dodaten, tudi SDS je na to namignila, s tem boste dali dodaten posel odvetniškim pisarnam [[…]]A bežite no, zato nam je Odvetniška zbornica poslala na ta predlog zakona razlog, da omejujemo konkurenco, da bomo jemali njen posel? Dejstvo je, da bo sedaj državni, generalni državni odvetnik tisti, ki bo v bistvu o tem odločal. Ne posamezni minister, ne vlada. Poglejte, saj lahko se zelo različno razumemo, kot rečeno, ampak ta zakon je bil res pripravljen v dobri veri. In še zadnja stvar, to pa moram povedati in potem res, ker sem že dolg, ampak saj imam kar nekaj časa, poglejte, SDS, vi ste imeli cel ekspose o tem, kako mora biti državno odvetništvo neodvisno, kako zagovarjate javni interes. A bejžite, no! Tukaj imam predlog in sprejet zakon, ko ste se na glavo postavljali, ker vam je državno pravobranilstvo leta 2004, 2005 in 2006 sesuvalo razne postopke v zvezi z denacionalizacijo, kjer ste živce izgubljali, ker je državno pravobranilstvo nasprotovalo recimo, ne vem, vrnitvi blejskega otoka pa te nadškofije pa onega dvorca, pa tako naprej, denacionalizacijskim [[…]]In mimogrede, zadnja sprememba Zakona o Državnem pravobranilstvu je bila na vašo pobudo ravno ta, da se omeji samostojnost državnih pravobranilcev, zato da ne bi mimo Vlade vlagali kakršnihkoli izrednih ali pa rednih pravnih sredstev v primeru, ko Vlada želi narediti uslugo Rimskokatoliški cerkvi. To je dejstvo in vas izzivam, da mi glede tega nasprotujete, ker bomo imeli potem še 36 minit pogovora s konkretnimi podatki o tem. Zato tega, kako ta vlada želi omejevati samostojnost Državnega pravobranilstva, ne sprejemam v tem delu. Hvala.
Postopkovno, gospa Anja Bah Žibert. Izvolite.
Hvala lepa. Dopuščam, da so neke razprave, predsedujoči, zelo slikovite, morda misli, da je nekdo z njimi smešen, simpatičen itn. Ko pa presegajo nek okus, bom rekla, okus, ki sodi v nek državni zbor in pa na nek nivo, ki bi tukaj vladal, pa da to prihaja s strani Ministrstva za pravosodje, pa vas prosim, predsedujoči, da ga opozorite. Veste, neke izjave »se postavljate na glavo, izgubljate živce«, vse to so težke besede. Tudi res težke za tiste, ki jih dejansko v tej državi izgubljajo in tudi zaradi vas, spoštovani minister, ki ne uredite pravosodja tako, kot bi ga morali.
Gospa Anja Bah Žibert, spoštujem vaše mnenje. Preden zaključim svojo misel, dam besedo še gospodu ministru za odgovor. Izvolite, gospod minister.
Hvala lepa. Glejte, jaz [[…]]Pa dajte, no! Ali veste, kaj ste meni že vse rekli vi, ali pa tamle kolega, ki si je za ta teden, pa bo spet to izgledalo [[…]]Bom drugače rekel. Ali menite, da je s strani ministra Vlade Republike Slovenije, tudi vas sprašujem podpredsednik, nepristojno reči, da je recimo gospod Gorenak, ki ve, da smo imeli pet temeljnih, da je pač veliko na televiziji zadnje dni, ker smo imeli zakone s področja pravosodja in on je, kot jaz vem, še vedno minister za pravosodje v senci. Ima danes nov telovnik ali pa rdečo kravato, ima rdeče to, ima rdeč računalnik. Ali bi mu lahko rekel kaj glede tega? Ali je to nedopustno s strani ministra? Potem ko poslušam včeraj, ko me ni bilo tukaj, pa je moj državni sekretar moral poslušati, kako sem plagiator, kako sem ne vem kaj. Pa ne me zafrkavati, razumete, v tem smislu! Zdaj pa zmigujete z glavo. Kaj hočem reči? Ne morete vstati takrat, ko vam nekaj ne paše. Jaz nikomur nikoli nisem rekel po mojem neposredne žalitve. Če sem jo, se zanjo lahko tudi opravičujem. Danes vas pa prosim, ker sem prej v nagovoru predstavnice SDS Anje Bah Žibert, od katere nikoli nisem slišal nobene besede o državnem pravobranilstvu in slišal zelo pomembne tehtne besede, ki sem jih upam, da tudi zavrnil, reči, da se pogovarjamo o argumentih. Ne morete potem vi vstati in reči, da me morate utišati pri tem, ko vi mene neposredno žalite tako rekoč na vsaki seji ali državnega zbora ali pa odbora. Hvala lepa.
Odgovarjam obema in odgovarjam vsem. Čisto vseeno mi je, kaj ste imeli in kaj imate. Jaz sem tukaj zato, da koordiniram to razpravo in dovolite mi, da začnemo to razpravo na način, zaradi katere smo tukaj. Govorimo o tej vsebini. Spoštujem mnenje vsakogar, ampak prosim, da vaše osebne zamere prenesete izven dvorane, tukaj je še nič koliko drugih poslancev, ki bi radi danes razpravljali o vsebini, zaradi katere smo tukaj. Zato vas lepo prosim, da če ni kaj izrecno zelo pomembnega, da nadaljujemo z delom. Pa že vidim roko gospe Anje Bah Žibert, vam dajem besedo za postopkovno. Izvolite, gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa predsedujoči. Absolutno podpiram in sem tudi želela predlagati, da nadaljujemo z vsebino razprave. Vendar pa so izzivanja ministra takšna, ki kažejo, da mu ni za vsebino, ampak da mu je za obračunavanje. Našteva tudi to, kaj je kakšen posamezen poslanec v Državnem zboru rekel in kdo ga je vse žalil. Spoštovani minister, verjamem, da so vam neprijetne besede o tem, koliko zasluži na račun države vaša žena, kaj ste počeli v vlogi predsednika KPK, ampak žal, glejte, to so dejstva. To so vaši rezultati in dajte se s tem soočiti. To ni žalitev. Če pa vi meni rečete, da zgubljam živce ali pa da se mečem na glavo, to pa je žalitev. Hvala lepa.
Odgovarja gospod minister. Izvolite besedo.
Hvala lepa. Vedno sem pripravljen prevzeti razpravo o tem, koliko zasluži moja žena, koliko zaslužim jaz, če ste vi pripravljeni prevzeti razpravo o tem, koliko zasluži vaš predsednik stranke, koliko zasluži njegov brat iz podjetij, ki so izključno v državni lasti, s čim plačuje svoje nepremičnine. Da se razumemo, sicer ni prisoten, je pa seveda poslanec, verjamem, da mu boste to tudi prenesli. Tako da kadarkoli, kjerkoli, vedno. Hvala, gospa Žibert.
Dr. Jasna Murgel, prosim vas, peljite nas na prava pota. Vam lahko dam besedo? Gospa Anja Bah Žibert, vztrajate mogoče pri postopkovnem? Postopkovno, gospa Anja Bah Žibert, izvolite.
Predsedujoči, minister, če ni sposoben odgovarjati meni, dajete mu besedo, potem vas prosim, da opozorite, da ne polemizira v tem delu s tistimi v dvorani, ki jih sploh ni. Koliko zasluži poslanec Državnega zbora, kar je gospod Janez Janša, je javno. Jaz mislim, da tukaj ni nobenih težav. Tudi moja plača je javna, tudi vaša plača je javna. Je pa nekoliko bolj problematična kakšna druga pogodba, glede na to, da ste vi v vlogi ministra. Hvala lepa.
Gospod minister, imate besedo.
Spoštujem podpredsednik, ker vem, da bo, ampak imam pravico do tega. Veste, tudi moje žene ni tukaj. Ampak moja žena niti ni članica, ni javna osebnost, medtem ko Janez Ivan Janša pa je. Hvala lepa.
Gospa Jasna Murgel, imate besedo. Pripravi naj se gospod Jan Škoberne. In še pred njim, se opravičujem, gospa Iva Dimic.
Najlepša hvala. Gospod podpredsednik, čakam, da se zresnimo in da razpravljamo o Predlogu zakona o državnem odvetništvu. To je namreč točka danes. Hvala, da ste mi dovolili. Je pomembna tema. Vidimo tudi po tem iskrenju danes tukaj, da gre za zelo pomembno temo. Še bolj, kot je bila prejšnja. Sodni svet, se mi zdi, ne moremo jih primerjati, recimo, da se na tem ustavim. Torej zelo pomembna tema. En del, en gradnik pravosodja želimo danes spremeniti, zato je splošna razprava potrebna, dobrodošla. Telefoniramo v dvorani, se pogovarjamo, ne vem, kaj! Jaz ne vem, koliko vam je vsem pomembno to, o čemer se pogovarjamo. Lepo prosim za mir, če se da. Kolega Ferluga, ali si lahko tiho? Mislim, to pa je sedaj višek!
Kar nadaljujete, gospa Murgel.
Mislim, tišje, pač! Lahko razpravljamo, hvala lepa. Se opravičujem, da sem se malo razjezila, ampak to je pa že [[…]]
Izvolite, nadaljujte [[…]]
Torej, državno pravobranilstvo, naj takoj razčistim, nimam nobenih simpatij do državnega pravobranilstva. Celo nasprotno. Če primerjamo status sodnika in državnega pravobranilca, vidimo zelo veliko razliko. Recimo, ko sem jaz bila okrajna sodnica in okrajni sodnik, pa vam bom to ponovila stokrat, če je treba, začne pri 47. plačnem razredu. Potem pa napreduješ, dobiš od Sodnega sveta mnenje, da lahko in se sprazni mesto na okrožnem sodišču, pa si 50. plačni razred in odločaš o najtežjih sporih, civilnih ali kazenskih, v državi. 50. plačni razred. Državni pravobranilci so v rangu višjega sodnika v štartu, 53. plačni razred. Nisem fen, nisem. Nepravilnosti so se dogajale. Pa disciplinski postopek ni urejen. Čeprav se lahko sedaj sklicujemo na določbe drugega zakona. In vrsta nadzora. Ali vam je jasno, ne vem, če vam je jasno, ampak nadzor nad sodniki prek Vrhovnega sodišča in Sodnega sveta. Ne me gledati. Vsak mesec Sodnemu svetu sodniki poročajo, kaj so naredili, pa ne bom sedaj šla k sodnikom. Res je bistveno večji nadzor nad sodniki kot nad državnimi pravobranilci. Pa me lahko gledate, pa se ne bova sedaj šla še midva kregat, gospod Gorenak. Gledate me čudno. Sedaj sem že ziritirana. Dobro je, ne bom. Poglejte, bile so napake, bile so [[…]]Ja, pa koga ne bi razjezilo, ko sliši, ko prebere v časopisu 8 milijonov, tam tisti milijon, pa kot da jih pobiramo na tržnici ali kaj. Jaz sedaj gledam za ta zakon o zgodnji obravnavi otrok s posebnimi potrebami, 2 milijona. Dobro, pustimo tudi to. In res, veliko denarja je šlo. Zdaj je vprašanje, ali je za vse odgovorno Državno pravobranilstvo ali je že nekje v bistvu šlo v spor pa morda zamudilo nek rok v neki tožbi, ki je bila že itak izgubljena. To so druge stvari, ampak ne bom vam jaz zdaj tukaj odvetnica. Rekli smo, da bomo zakon v prvi obravnavi podprli. Imam nekatere pomisleke, ne želim, da se te napake ponavljajo, nočem biti odgovorna in niti najmanj si ne želim podpirati nadaljnjega takega sistema, kot je. Tega ne želim in tega mi, prosim lepo, naj nihče ne polaga na tipko, bom rekla, ne želim, in želim, da se stvari uredijo. Ampak vprašanje je, kako se uredijo. Da samo še nekaj razčistimo. Vsi ste danes brali pripombe k zakonu, ki so državnega pravobranilstva. Tudi kolegica, ki ima zdaj tam ima debato, je prebrala točno to, kar so napisali državni pravobranilci. To smo lahko slišali tudi na posvetu o zakonu o državnem odvetništvu, ki je bil v Državnem svetu. Sem gledala posnetek. Pa še nekaj razčistimo. Mene so tudi kontaktirali državni pravobranilci. Jaz sem prijavila lobistični stik, pa razčistite, mogoče ste vi, niste, ampak točno to, kar berete, je iz njihovih zapisov in njihovih ugotovitev. V redu, skrbimo, da bo zakonodaja v redu. Mene skrbi ne samo to, da gre za pripombe Državnega pravobranilstva, ampak gre za pripombe stroke, prek katerih v določenih stvareh ne morem mimo, ne morem čez. Jaz sem tukaj za to, in verjamem, da ste tudi vsi za to, da sprejmemo neke rešitve, ki se nam zdijo dobre po naši strokovni presoji. Oprostite mi, jaz sem pravnica, tukaj se pač tolikokrat zna povedati, joj, pravnik, pa bog ne daj, pa še doktor znanosti, pravnih. Ja, groza! Preko nekih strokovnih argumentov, ki niso samo iz Državnega pravobranilstva, ampak so prišli tudi iz stroke, samo zato ker so iz Državnega pravobranilstva, ne morem. Ne morem, ker se mi ene stvari zdijo utemeljene. Ne vem, če je ministrstvo dalo odgovore na vse. In tukaj sem, še enkrat ponavljam, da sprejemam odločitve in sodelujem pri sprejemanju zakonodaje, za katero se mi zdi, da pravno stoji. Saj ima vsak svojo razlago, saj vemo – trije pravniki, pet mnenj. Ampak to je pač nekaj, čemur poskušam slediti. Ja, glavno je bilo, da hočejo državni pravobranilci svoj status javnega funkcionarja ohraniti. Teh 70 ali koliko ljudi bo zdaj nas držalo za talce. Ne drži, nihče me ne drži za talca, ampak želim samo res razmisliti, ali je to, kar se predlaga, res pravilno. Saj pravim, bi jih, kaj naj rečem, ne bom rekla nič, ampak tako, kot je zdaj, ni prav. Ni prav. Imamo ta status, po novem več ne bo javni funkcionar, zdaj je javni funkcionar. Mi zdaj tukaj vnašamo nekatere elemente tega, da bodo vsi razen, in lepo prosim, ja, imeli smo teh variant tega zakona, predstavniki koalicije niti ne vedo, koliko namestnikov imamo. Enega imamo. Imeli smo dva, ker smo sproti stvari poskušali usklajevati, da se lepše izrazim. Vnaša se status za državne odvetnike, ki so javni uslužbenci, generalni in njegov namestnik sta funkcionarja in zdaj je tukaj ena mešanica, ki ne vem, ali bo pila vodo. Prosim lepo, spet se bom razjezila, ker se eni smejijo. [[nemir v dvorani]] Vprašanje je, ali lahko državni odvetnik, zdaj po novem, bo lahko samostojno brez pooblastila Vlade in neodvisno od usmeritev Vlade zastopal interese države in ne samo enega ministrstva, ki mu bo podrejen. To razumete, kolega Han? Ker je zdaj dejansko vprašanje, ali je [[nemir v dvorani]] ali je [[…]]Spet moj kolega Ferluga. Torej vprašanje, ali bo po novem državni odvetnik samostojen. Spet imamo vrsto elementov, po katerih lahko sklepamo, da ne bo toliko samostojen, ampak najbolj me zanima vprašanje glede 12. člena, ki pravi: »Državno odvetništvo pred sodišči v Republiki Sloveniji zastopa državo in državne organe.« Ali zdaj rabi pooblastilo?! Glede na to, da so to javni uslužbenci, ali rabi pooblastilo za vsak spis, za vsako zadevo? Ali bomo z generalnim pooblastilom, kaj bomo naredili? Jaz, za razliko od vas, sem bila udeležena v sodnih postopkih, vem, kaj je pooblastilo, vem, kaj je zastopanje na podlagi zakona, in ta stvar s temi funkcionarji, ali so ali ne bodo, me skrbi predvsem zaradi tega, ali bo na ta način možno učinkovito zastopati javni interes, ali bo na ta način zaščiten javni interes države in ali ga bodo ti državni uslužbenci lahko zastopali. In to je to. Ali bomo prišli na slabše, ali bomo dejansko na boljšem? To je moj pomislek. In tu je kar neko mešanje, s tem da ne vemo, kakšen je odnos glede teh državnih uslužbencev do Zakona o javnih uslužbencih, ki pa pravi, da so javni uslužbenci podrejeni, morajo slediti navodilom svojih nadrejenih. In od te neodvisnosti potem ostane bore malo. Lepo prosim, naj se mi to razloži, da bom jaz v svoji pravniški glavi razumela, da mi bo jasno, da ne bom imela slabe vesti, ko bom stisnila gumb in rekla, evo, zdaj pa tudi pravno stoji zadeva. Ker zelo veliko pravnih strokovnjakov temu oporeka in tudi moj način razmišljanja nekako sledi temu, da je ta enormna razširitev, recimo samo nekatere stvari izpostavljam. Ta enormna razširitev števila zadev, ki jih bodo potem, ja, števila subjektov, in s tem tudi števila zadev, hvala lepa, gospod Gorenak, ki jih bodo zastopali ti subjekti, vse okej, v redu, da bodo državni odvetniki zastopali tudi te subjekte, ampak jaz ne vem, ali res mislimo, da bodo to zmogli, da ne bo treba povečati števila. Pa to je zdaj, nekdo je naštel, tisoč 700 in nekaj. Ja od 170 na tisoč 700 in nekaj. Ne vem, jaz se ne bom delala, da čisto vse vem, da sem vse izvedela, da sem sama vse pogruntala, pač prebrali smo iz tega mnenja državnih pravobranilcev. Ampak z enimi stvarmi ne morem, da se ne bi strinjala no. Jaz pričakujem, da bomo te stvari razčistili še dokončno in se mi zdi prav, da je splošna razprava, da to razčistimo. Nimam odgovorov na ta vprašanja, še marsikaj bi se našlo, ampak bistvenega pomena je to zastopanje javnega interesa. Še enkrat ponavljam, ne pristanem na to, da se prenese odgovornost na nas poslance, kot da mi zaradi tega, ker želimo doseči to, da bi rešitev bila čim bolj ustrezna, da zaradi tega pa mi zdaj ne želimo preprečiti vseh teh nepravilnosti, ki se dogajajo. Gospod minister, tudi Republika Hrvaška, saj vem, da so to pač države nekdanje Jugoslavije, ampak tam je ostalo državno pravobranilstvo v bistvu v sklopu vrhovnega državnega tožilstva in glavna stvar je, da so tam državni funkcionarji še ostali. Meša se tukaj, dva sta funkcionarja, eno so javni uslužbenci, vsebina pa je takšna, kot da so funkcionarji določb. Težko v svoji glavi razčistim, če vam najbolj plastično povem, da to, kar se trdi v predlogu zakona, je prav, in da nekatere stvari, ki jih navajajo državni pravobranilci, pa ne. In tudi druga stroka, ker niso bili samo državni pravobranilci udeleženi v teh strokovnih razpravah, še marsikateri drug strokovnjak, ki smo ga tudi sami spraševali. Torej sklep bom podprla, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, ampak imamo se še veliko za pogovoriti in predvsem bi prosila Ministrstvo za pravosodje, da res odgovori na te pomisleke, pa ne s tega stališča, češ, zdaj, če ne boste potrdili tega, pa boste za to, da se še naprej zaračunava državi v sporih, ampak malo bolj argumentirano, lepo prosim. Zgodilo se bo to na Odboru za pravosodje, ko bomo imeli drugo obravnavo, bomo imeli vse te predstavnike deležnikov v pravosodju na Odboru za pravosodje in nas bodo bombardirali z vsemi temi argumenti, ki smo jih nekateri navedli, ker jih je dosti več, ne bom zdaj vsega brala. Ampak mi, če bomo prepričani, da je ta rešitev prava, bomo morali imeti res ustrezne argumente na vsako od teh trditev. Ali pa se odločimo, pa pometemo, pa bodo samo državni uslužbenci, vzamemo Zakon o javnih uslužbencih, imamo čisto situacijo. Res bi prosila malo več pojasnil v zvezi s temi konkretnimi dilemami, ki se pojavljajo v zvezi s tem, da bomo lahko imeli čisto vest, ko se bomo odločali za eno ali drugo varianto. Najlepša hvala.
Odgovarja minister mag. Goran Klemenčič. Izvolite.
Hvala lepa. Republike Hrvaške res ne bi primerjal. Tam so državno odvetništvo prenesli v državno tožilstvo in to razmejili [[nerazumljivo]]velike težave. Drugače pa imat zelo legitimne in upravičene pomisleke, ampak bi jih rad naslovil, kot smo jih naslovili že v predlogu zakona in z obrazložitvami. Najprej ste rekli, da bodo na odboru vsi ti deležniki. Saj mi imamo že odzive Sodnega sveta, Vrhovnega sodišča, Vrhovnega državnega tožilstva, ki s tem niso imeli težav. Drugače je z Državnim pravobranilstvom, kar je razumljivo. Kar se tiče javnih uslužbencev. Saj vi veste, da v širšem sistemu so javni uslužbenci tudi sodniki, žal. So funkcionarji, ampak so na širšem sistemu državne uprave. Kar smo mi želeli, je narediti black box, na čelu katerega bi bil funkcionar. Ker funkcionar ima določeno zaščito in njegova dva namestnika sta funkcionarja. In potem imaš znotraj javne uslužbence. Tako kot so vsi inšpektorji javni uslužbenci, kot so vsi preiskovalci v komisiji, celo v NPU, javni uslužbenci, z dodatnimi zakonskimi pogoji za zagotovitev njihove neodvisnosti. Ker takoj, ko pa rečeš, da so funkcionarji, jih pa moraš vezati na mandat, saj o tem smo se pogovarjali, Jasna, in ti tudi veš direktno v poslanski skupini, in imaš pa en kup problemov. Ne moreš jim niti reči naj se štempljajo, naj povejo, koliko so res delali. In pri državnem pravobranilstvu to je problem. Funkcionarstvo ne omogoča, mislim, da je Zakon o Sodnem svetu, prav kolega Gorenak, s tem se pa absolutno strinjam, dr. Gorenak, glede menedžmenta. Funkcionarstvo ne omogoča upravljanja. Ne omogoča, da ti kot generalni državni tožilec rečeš funkcionarju, državnemu pravobranilcu v Mariboru ali pa Novem mestu: »Kdaj si bil v službi, koliko si naredil in tako naprej?« »Jaz sem funkcionar, kdo si ti, da boš meni kaj rekel?« Omogoča ti, zdaj se zelo iskreno pogovarjamo, omogoča ti točno toliko, kolikor je omogočeno predsedniku sodišča v razmerju do sodnikov. In to je zelo malo, premalo. Ampak na sodišču je to dovoljeno, pri državnem pravobranilstvu pa to ne bi smelo biti dovoljeno. Mi smo zapisali zelo jasno, ogromno varovalk smo dali notri, da je posamezni državni odvetnik samostojen. Ampak če generalni državni odvetnik ali pa njegov kolegij, ki smo ga zdaj posebej notri dali, zavzame neko stališče, da bomo mi glede regresov na Ministrstvu za obrambo ali na Ministrstvu za notranje zadeve zastopali to stališče, ga boš tudi ti zastopal ali pa boš šel. Pa saj to je logično. Si boš pač našel službo drugje, če nisi pripravljen tega zastopati, ker država en red mora imeti, lahko je napačen, ampak za tistega naj se ve, kdo je zanj odgovoren. To je prva stvar. Ampak še enkrat, zato sem res, še enkrat poudarjam, sem vesel, da je danes splošna razprava, ker nam bo veliko prihranila tega, kaj bomo govorili na odboru in potem v proceduri in mi smo pripravljeni še kaj spremeniti. Ker, čisto iskreno, mi smo si želeli še več komunikacije z državnim pravabranilstvom, ker je bil to doslej tako zaprt sistem, da včasih kakšne stvari ne vemo, kako potekajo. In poglejte, ni skrivnost, da to povem, ko je bil na Vladi zakon soglasno podprt, sva se potem s predsednikom Vlade dobila še enkrat z generalnim državnim pravobranilcem, ki ga je izvolila ta koalicija, mimogrede. Dogovorili smo se, oni seveda zelo nasprotujejo temu, in smo se dogovorili, »poglejte, zakon bo Vlada potrdila, bo šel naprej ampak dajmo se še vmes dobiti. In tukaj imam quote: »Državni pravobranilci«, ne vsi, ker jaz imam prijatelje med njimi, razumete, ampak vrh državnega pravobranilstva, »mi, dokler ne bo zakon objavljen v Uradnem listu, se bomo borili za svoj status, pika!« Kolegica ve, pa je strokovna sodelavka Ministrstva za pravosodje od prof. Šturma naprej, da smo poskušali iskati kontakt, da smo poskušali iskati dobre rešitve, ampak 10 do 15 ljudi v tem 70-članskem kolektivu državnih funkcionarjev pravobranilstva pravi: »Ne, mi se ne bomo pogovarjali, ker nas zanima samo status. Dokler bomo mi funkcionarji, če ne bomo funkcionarji …« In to vam povem, je izrazito že prav ostudno. In to prihaja tudi iz okolja državnega pravobranilca, ki sem ga jaz predlagal Državnemu zboru v izvolitev. Zdaj pa še zadnja stvar, s 140 na tisoč 700. Zakon je zelo jasen, dopušča možnost, ker se moramo vsi strinjati, da je lahko postopek, ki se tiče Mestne občine Ljubljana, pomemben za državo, Mestne občine Maribor, pomemben za državo, ali pa neke obmejne občine – Lendava, Slovenj Gradec, Nova Gorica, pomemben za državo. In je pomembno, da ta občina ne plača tisoče in tisoče evrov odvetniški pisarni, ampak da se vključi nekdo v centrali v Ljubljani prek državnega pravobranilstva in imajo po domače povedano državno plačo na upravniško pomoč. Vsi vemo, da so takšni primeri. Če hočete enega, kjer smo se tudi mi na Ministrstvu za pravosodje poskušali intenzivno vključiti, pa nam ni čisto uspelo, Dravske elektrarne, ker so Avstrijci odprli vodo pa je šlo, puf, vse dol in so potem občine pa ljudje najemali lastne odvetnike. Pa so rekli, kako da ni možno, da se država vključi. Pa smo rekli: »Ja zato, ker ni država neposredno tožena.« To je smešno. Tukaj je samo možnost. In še enkrat vam povem. Oni so državni pravobranilci, in to jim zamerim, ker gre res za totalno manipulacijo in totalni populizem. Oni so prešteli vse vrtce v Republiki Sloveniji in rekli: »Zdaj jih bomo morali pa mi zastopati.« Ja, tudi možno. Če bo kakšen vrtec v Sloveniji imel primer, ki bo pomemben na državni ravni, težko si ga predstavljam, ampak tudi do tega lahko pride, imamo možnost v zakonu, da ta vrtec ne bo najel te in te odvetniške pisarne, ki bo po možnosti zastopala še župana v njegovih kazenskih postopkih, kot se v Ljubljani, v Mariboru in Kopru redno dogaja, ampak bo najel državno pravobranilstvo. Če se bo Vlada s tem strinjala. To je pa odgovornost Vlade. Še enkrat, jaz resnično verjamem, in kolegice si tukaj zapisujejo, mi bomo ta zakon, verjamem, še popravili. Še boljši bi bil, če bi imeli boljše sogovornike na državnem pravobranilstvu, pa jih iskreno, in tukaj in vem, da zdaj gledajo, ker, mimogrede, hodijo tudi na vse moje tiskovne konference, namesto da bi hodili na sodne obravnave. To se dogaja. Če bi imeli sogovornika na strani Državnega pravobranilstva, bi bil zakon lahko še boljši. Pa ni, ker njihova edina izkazana varianta je: »Mi se bomo borili za svoj status.« In zato mi je hudo. Pa še enkrat, to ne pomeni za vse državne pravobranilce, to pomeni za 10 do 15 ljudi, ki so tukaj zelo izpostavljeni. Na podlagi tega, kar bomo danes in na podlagi tega, kar bo Zakonodajno-pravna služba rekla, bomo prišli do sprememb. Še enkrat pa vas prosim, vsaj v tem smislu, ker to je smisel splošne razprave, ali je nek zakon ali je neko področje vredno dodatnega urejanja in za naprej. Hvala.
Replika, dr. Jasna Murgel. Izvolite.
Jaz bi samo rada nekaj povedala, kar morda ni bilo razumljeno oziroma nisem bila dovolj jasna. Jaz se ne ukvarjam s funkcionarji. Čisto vseeno mi je za te funkcionarje in za državne pravobranilce. Če bi se dalo, bi jih, po domače rečeno, zašila, da jim ne bi bilo več tako fino, kot jim je zdaj na podlagi tega zakona. Oprostite, to je res. Ukvarjam se z mislijo in se strinjam, da je treba urediti nadzor, odgovornost in vse, kar do sedaj ni bilo. In to se s tem zakonom ureja. Vseeno me najbolj boli to, in je to tista osnovna in temeljna dilema, ki me osebno muči in želim na to odgovor: ali bo zagotovljeno neodvisno od usmeritve vlade zastopanje interesov države kot take, ne posameznega ministrstva ampak pač to, da je nekdo funkcionar in lahko sam kot stranka zastopa samostojno državo in njene interese, ki so lahko, ne vem, različni od interesa nekega določenega ministra, ki bi nekaj želel v določenem postopku narediti? Samo to, da ne bi res kdo mislil, da je to ta status in ne vem kaj, kar bi jaz želela obdržati. Status mi ni pomemben, pomembno je, ali bomo naredili prav za državo, da bo za državo in uveljavljanje zahtevkov in zavarovanje pravnih interesov države to najboljša rešitev. Samo to me zanima. Hvala lepa.
Minister, imate besedo, izvolite.
Ja, kdo bi rekel, da bi se to morala zmeniti prej v Poslanski skupini SMC, ampak kul. Jasna [[smeh v dvorani]] to je pa prvič, da se Anja Bah Žibert smeji na mojo intervencijo. Petek je. Ne, ampak je pomemben point. To je zelo pomembno, kar si izpostavila. Trenutno je tako. In to vsi vemo. Državno pravobranilstvo je vezano na t. i. usmeritvena navodila. Državno pravobranilstvo ne more sprejemati samostojnih odločitev mimo tega, kako jim pristojni organ, to pa so običajno ministrstva, da usmeritvena navodila: ali se bo poravnalo ali se ne bo poravnalo. Drži, dr. Gorenak, poznate to. Drži, seveda. Petek je, evo. To je to. In to je ena od stvari, ki so jih državni pravobranilci, celo sedanji državni pravobranilci, redno izpostavljali kot problematiko. In tudi v javnosti se je to vedno, ko je prišlo do kakšnih velikih zgodb, zakaj smo izgubili za 15 milijonov, razumete, ne, zakaj bomo plačali odškodnino, zakaj se nismo poravnali, če je bilo očitno, da bomo izgubili. In potem so državni pravobranilci rekli, da minister ali ministrica se ni hotela poravnati. Zakaj? Zato ker minister vpraša: »Ali bom zdaj plačal 2 milijona? Kdaj bo pa odločeno v postopku? Ja, čez 4 leta. U, saj takrat pa mene ne bo več, pa naj to nekdo drug požre.« Žal je tako. V sedanjem sistemu, še enkrat, usmeritvena navodila odpravljamo. To je zelo pomembno. Državni odvetnik bo tistemu, ki ga zastopa, tako kot odvetnik, ki ga najamete sami, povedal, »glej, jaz mislim, da je to izgubljena stvar«. Karikiram zdaj, jaz mislim, da je to izgubljena stvar. Če se mi tožimo, bo država plačala oziroma ministrstvo, s tem pa bo država plačala toliko in toliko. Seveda najbrž šele čez toliko in toliko let. In potem bo, žal, živimo v takšni državi, in to se boste strinjali vsi, bo večina, mislim, mi imamo zelo težave s tem, da res delamo na dolgi interes, in bo veliko ljudi reklo, ja, ampak saj to bo problem naslednje vlade. Ampak če bo nekdo rekel, jaz se ne želim poravnati, bo pa imel, in to je prvič v tem zakonu zapisano, državni odvetnik možnost, te možnosti zdaj ni bilo ne teoretično ne pravno, da zadevo spravi pred posebno komisijo za poravnave, ki bo sestavljena, to je posebej v zakonu določeno, iz Ministrstva za finance, za katerega veste, da so zelo tako, no, škrti, kar se tiče državnega proračuna na splošno, iz Ministrstva za pravosodje, kjer naj bi se štelo, čeprav verjamem, da vsaj polovica Državnega zbora tega mnenja ne deli, da pač damo nekaj na pravo, in iz državnega odvetništva. In če bo ta organ ocenil, ta komisija za poravnave ocenila, da je z vidika javnega interesa boljše, da se poravnamo zdaj, potem lahko to preseže samo Vlada, ki pa bo morala glede tega sprejeti neko odgovornost in neko pisno obrazložitev. Kakorkoli. Jaz ne vem, ali je to spet najboljša možnost, je pa vsekakor velik napredek naprej. Dali smo možnost posameznemu državnemu pravobranilcu ali pa odvetniku, ki se ne strinja, da gre mimo. Tega je veliko, bo imelo v končni fazi Ministrstvo za notranje zadeve, Ministrstvo za obrambo, MGRT, saj ni važno kdo, če bo menil, da nima pravnih usmeritev oziroma da ima blokado s strani ministra, bo lahko šel na finance. Finance pa veste, da so »pain in the ass« vsaki vladi in se praviloma odločajo po, bomo rekli, neki dolgotrajni [[…]]Če pa imate, pa ne mislim vas, Jasna, ampak tako, če je pa boljša odločitev, smo jo pa tudi pripravljeni sprejeti. Iskali smo nekaj, kjer bi lahko odvetnik rekel, glej, to je dobra odločitev, poravnajmo se, pa potem minister zaradi politike reče, ne, da ima ta odvetnik še eno pot. Ali bi to lahko drugače zapisali, ne vem. In mislim, da se o tem lahko pogovorimo na odboru, sedaj ko se slišimo. Ampak vsaj to možnost imamo. Politično je absolutno bistveno manj možnosti vplivanja, kot je bilo sedaj. Hvala.
Besedo ima gospa Iva Dimic, pripravita naj se gospod Jan Škoberne in dr. Vinko Gorenak.
Minister je sedajle zelo podrobno razložil, ampak, veste, meni še vedno nekaj ni jasno. Kdo bo odločal pri prevzemu novih subjektov? Ali gre to na državnega odvetnika ali ne? Ste to vi, kot minister? Vi rečete: to boš, to ne boš, to ne boš, to boš, to bo šlo. To me zanima, kdo bo. Ker moramo vedeti, nazadnje odvetniki, ki so zastopali te državne institucije, so imeli možnost se odškodninsko zavarovati. In če je zadeva padla, je iz tistega zavarovanja potem prišlo do poplačila. Zanima me, kako ste predvideli, ali bodo sedaj ti državni odvetniki bili odgovorni, se pravi kazensko odgovorni oziroma odškodninsko odgovorni sami, se bo od njih terjalo ali na kakšen način bo šlo v primeru, da ne bo prišlo do poravnave oziroma ne bo šlo v korist države. Še enkrat poudarjam, odvetnik po sedanjem zakonu, ki je zastopal neko občino ali na primer Kobilarno Lipica, sedaj sem jih kup naštela, kaj vse bo prišlo pod državno odvetništvo, je bil zavarovan. Kakšno varovalko bo imel državni odvetnik po sedanjem predlogu zakona? Meni je to pomembno predvsem z vidika tega, da smo mi rekli, da je nekje eno milijardo teh sredstev, ki na nek način bremenijo državo. Vi ste še celo rekli, da sta dve milijardi, se pravi, da je številka še bolj na nek način zastrašujoča. Kako bo potekal zahtevek za mirno rešitev spora na državno odvetništvo, me zanima. Ali bo to šlo avtomatsko ali boste vi dali narok, dajte malo še to razložiti. Hvala.
Odgovarja minister. Izvolite, minister, imate besedo.
Zakon relativno jasno ureja. Prva stvar, poglejte, kot ste rekli, od vseh teh skoraj tisoč 200 več novih subjektov, ki lahko vstopijo v ta sistem, sedaj niso mogli. Če se na glavo postavijo, kot jaz rad rečem, pa eni so hudi zaradi tega, niso mogli. Če bodo ocenili, tako kot pravita 12. in 13. člen zakona, recimo tretji odstavek 12. člena: »Javna agencija, javni sklad, javni zavod, javni gospodarski zavod, samoupravna lokalna skupnost, javno podjetje ali gospodarska služba, ki je v celoti v lasti države, lahko predlagajo, da jih v posameznem postopku pred sodišči v Republiki Sloveniji, ki je zanjo in za Republiko Slovenijo izjemnega pomena, zastopa državno odvetništvo. Državno odvetništvo lahko zastopanje navedenih subjektov odkloni z obrazloženim mnenjem generalnega državnega odvetnika.« Kaj mi želimo narediti? Poglejte, da ne bo, tu iskreno rečeno, res nisem mislil, da bo na tem področju toliko problemov. Mi rečemo, če že imamo največjo odvetniško pisarno v državi, jo moramo vsaj zakonsko odpreti za najmanjšo krajevnost skupnost v državi. Lahko ima postopek, lahko je mejna občina, lahko se nekaj zgodi, kar ima široke interese. To se vsi strinjamo. V sedanjem sistemu sploh ni možnosti, da bi državno pravobranilstvo to prevzelo. Saj veste, saj vsi vemo, potem je pa problem kdo bo to plačal, pa levo in desno. Sedaj je to možno. Oni se lahko naslovijo na generalnega državnega odvetnika. Zakon je tak, oni lahko dajo pobudo, generalni državni odvetnik, ki je samostojen funkcionar, bo odločil, ali se to sprejme ali ne. Če pobudo zavrne, obrazloženo jo mora zavrniti, je pa potem še Vlada, ki na koncu odloči in lahko naloži, da bodo to delali, ali pa se strinja. Mi seveda vemo, da če drugega ne, bo zaradi varčevanja skoraj vsaka krajevna skupnost rekla: »Dajmo to njim delati.« Ampak to se bo počasi ustalilo. To je prva stvar. Ministrstvo za pravosodje tu nima, če gledate 12., 13. člen, nobene pristojnosti. Pristojnost ima državno odvetništvo. In s tem tudi odgovornost. In posledično Vlada. Ampak to na nek transparenten način. Vaš drugi del vprašanja pa je bil glede predhodnega postopka. Zdaj je bila težava in tudi večkrat ste mogoče slišali s strani strokovne javnosti, da je državno pravobranilstvo tisto, ki se zelo redko poravnava, ki zelo redko stopa v mediacije in tako naprej, ker ta postopek ni bil opredeljen. Zdaj smo to poskušali urediti, je procesna predpostavka. Malce je vezano tudi na ZPP, ki upam, da ga boste danes zvečer podprli. Zakon o pravdnem postopku bo danes zvečer na zadnjem glasovanju. Daje se ne samo možnost, ampak tudi država pravi, če je mogoče, to je tudi eden od temeljnih elementov tega zakona, če je le mogoče, naj se spor mirno reši. Prej to ni bilo možno. To pa preprosto zato, ker je bila prva sprememba Zakona o državnem pravobranilstvu leta 2004 ali kdaj. Sprejet pa je bil v začetku devetdesetih let. Takrat mediacije sploh še ni bilo v našem besednjaku. Ko sem že pri tem, tudi o novih stvareh, kar je tudi boleče za državno pravobranilstvo. O tem nihče ni danes govoril. Ta zakon uvaja veliko specifiko v zvezi z zaposlovanjem javnih uslužbencev ali pa funkcionarjev, če želite. Ker si želimo, da dejansko funkcionira državno odvetništvo kot neka odvetniška pisarna, zato ima posebne določbe o tem, kako se lahko sprejemajo pripravniki, kandidati, odvetniki in tako naprej, mimo teh splošnih zadev. To bo v bistvu glede na to, kako se zapirata državno tožilstvo, pa sodnija, bo to ena redkih stvari, kjer bo omogočen v državnem sistemu mladim ljudem vstop v pomembne pravosodne funkcije. Še enkrat, najbrž ste videli tudi iz mojega nastopa. Res, jaz vem, nismo nujno zadeli povsod v polno, ampak ne kupim pa tega, da stvar ni korak naprej in nima zveze s politiko, a razumete, ker vsaka vlada bo morala funkcionirati ali z državnim pravobranilstvom ali z državnim odvetništvom in vsako vlado je zaradi tega že bolela glava, kako je funkcioniralo državno pravobranilstvo. Jaz mislim, da lahko tu res skupaj pridemo. Današnji pogovor je temu namenjen, potem bomo pa videli, kako bo na odboru. Mi nismo tu nikjer zelo vkopani, razen v tem da gremo naprej, pa da nekaj naredimo na tem področju. Hvala.
Replika, gospa Iva Dimic. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani minister, vseeno jaz mislim, da mi niste odgovorili, kako bo z odškodninsko odgovornostjo državnih pravobranilcev. To, kar sem povedala, odvetniki so zavarovani. Ali bodo zdaj tudi državni odvetniki zavarovani za odškodninsko odgovornost v primeru slabega pogajanja oziroma kakorkoli?
Minister, imate besedo.
Ja, imate prav. Ne, ne bodo, ker so državni funkcionarji ali pa javni uslužbenci. Zdaj bi vam tako rekel. Glede na to, da ste tako avtoritativno postavili vprašanje, mi povejte, jaz se ne spomnim, da bi država, ta ljuba Republika Slovenija v 25 letih od kateregakoli odvetnika izterjala en cent zavarovanja. Gre za splošno odškodninsko odgovornost in jaz mislim, da s tem, da se najema, v narekovaju, državne odvetnike namesto odvetnikov, ne bo ne bo noben profit za državo. To mislim, da ste rekli. Ja, hvala, se strinjam.
Gospod Jan Škoberne, imate besedo. Pripravi naj se dr. Vinko Gorenak in gospa Marjana Kotnik Poropat. Izvolite, gospod Škoberne.
Najlepša hvala. Spoštovani gospod podpredsednik! V navezavi na uvod te razprave, moram iskreno povedati, da mi ta razprava vliva manj zaupanja v ta zakon, kot sem ga imel, ko sem v dvorano vstopil. In se mi tudi ne zdi, spoštovani gospod minister, v številnih razpravah, ki ste jih imeli, pravzaprav niti potrebno niti dostojno, da na tak način razpravljamo o tem zakonu, niti s tistimi, ki smo bolj kolegi, niti s tistimi, ki smo manj. Specifika današnjega dne je bila, da smo se pogovarjali o resnih temah, jaz ocenjujem, relativno zgledno, da pa zadnjo uro spremljamo en cirkus, ki ga ta državni zbor ne potrebuje. Jaz si to dovolim na glas povedati, ker sem uvodoma povedal, da bomo zakon podprli, ker ocenjujem, da je izjemno potreben in prinaša pomembne spremembe, da je to gotovo neka zakonska materija, ki se dialogov, kot smo jim bili zdaj priča, pravzaprav ne zaslužili. Zgolj moja osebna opazka, ni pa nepomembno, ker ni prvič, da bi v tem državnem zboru na koncu dneva kakšna odločitev padla tudi samo zato, ker zaradi načina in pristopa ne bi kazala, da je vredna zaupanja. Ne vem. O tem bomo gotovo razmislili. Jaz bom v tej obravnavi zakon sicer podprl, kot sem že napovedal. Na vse, kar ste v vsebinskem delu vaših nastopov seveda korektno povedali, se mi zdi še vedno vredno opozoriti na dopise, ki smo jih prejeli s strani lokalnih skupnosti. Verjetno ste jih tudi vi prejeli. Pogosto je očitek državi in Državnemu zboru, da nalagamo občinam nove pristojnosti, nove naloge in seveda tega ne financiramo. Tukaj vsaj z dopisa denimo Mestne občine Ljubljana je videti, da oni v zakonu prepoznavajo neko bistveno prednost za lokalne skupnosti, da pa ne verjamejo, da je ta trenutek v zakonu to urejeno na način, da bi oni te koristi uporabe državnega odvetništva neposredno prepoznali oziroma da se bojijo, da jim na koncu, ko bo potrebno te usluge koristiti, ne bodo prepoznane. In bi si v tem pogledu, ker verjamem, da dopise imate, želel eno bolj konkretno obrazložitev tega, ali so torej v amandmajskem smislu potrebne vključitve tudi pripombe denimo Mestne občine Ljubljana, ki pravi, naj se opredelijo razlogi, iz katerih lahko državno odvetništvo odkloni zastopanje lokalne samouprave in vse ostalo, čemur so se posvetili. Pozdravljam, še enkrat, to splošno razpravo. Mislim, da je zakon izjemno pomemben, hkrati pa ocenjujem, da si zasluži temu primerno resno obravnavo. Hvala lepa, spoštovani podpredsednik.
Vinko Gorenak, imate besedo. Za vami imata besedo gospa Marija Ana Kotnik Poropat in mag. Dušan Verbič. Izvolite, dr. Gorenak.
Hvala lepa. Človek je malo zmeden pri razpravi, vsaj jaz, pri razpravi, kakršno smo slišali do sedaj. Kolikor vidim, pravzaprav ne vem, ni podpore tukaj, če mislim na razpravo gospe Murgel, če sem sedaj vašo poslušal, tudi ne vidim prvega navdušenja nad zakonom. Potem se človek vpraša, vsaj kot opozicijski poslanec vprašam, kaj pa delate, kaj pa počnete, če niste usklajeni vsaj toliko, da boste zakon skozi spravili. Ali računate, da ga bomo podprli? Mogoče je kdo to računal, ampak se je malo zmotil. Ampak poglejte, treba je vendarle eno stvar reči, minister je rekel, da so bili pritiski na levi in desni. Če je bilo to mišljeno v političnem smislu, poten ne vem, potem bi rad slišal, kdo je z desne pritiskal na vas, ker ne vem, kdo bi to bil. Z leve pa ne vem, kaj ste se pogovarjali. Kar veliko razprave je bilo tudi o tem, koliko so plačani. Gospa Murgel je razložila, da so plačani kot višji sodniki in je oporekala, da to ni v redu. Veste sedaj tako, če imaš enega dobrega odvetnika, bom dal primer, zadeva nalepke, pa zadeva potni listi. To je šlo takrat za milijarde. Milijarde tolarjev so bile takrat vprašanje. Pa vendar je pravobranilstvo kljub temu da je tisti gospod tam začel v garaži, na koncu pa je že z avionom letel po zraku, lastnik tiste firme, kako je že bila, Mirage, na prvi stopnji je dobil. Vse tiste težke milijarde je dobil. Na koncu se je že usedel na gozdove v lasti države. Pa vendarle ker je pa državna pravobranilka gre za gospo Trivičevo, vrtala, vrtala in vrtala in delala in delala in delala, je na koncu pridelala za to državo večino tistega zneska, ker je on dobil nekaj malega oziroma bo dobil nekaj malega. Večina je pa vendarle ostala v državni blagajni. Če imamo take primere, potem se jaz ne bi nič kaj dosti sekiral za plačo višjega sodnika, ker mislim, da je to čisto okej. Če pa imamo primer, kot je bila tovarna sladkorja Ormož, je pa katastrofa. Kaj hočemo drugega reči! Tam je bilo prej govora o marsičem. Ta temeljna dilema povečanje za 750 %, saj ste razložili, kako je do tega prišlo, s 180 na tisoč 700 subjektov, ki jih lahko državno odvetništvo po novem zastopa. Veste, sam minister je rekel, da bodo najverjetneje od začetka vsi to izkoristili. Ampak tukaj je treba zdaj nekaj reči. Če bo temu tako, kar verjetno bo res, potem to kadrovsko število sedanjih pravobranilcev sigurno ne bo zadoščalo. 100-odstotno ne bo zadoščalo. Je pa treba oceniti, koliko boste novih zaposlili. Seveda se človek vpraša, ali pravobranilstvo ali odvetništvo. Vsi ti ljudje govorijo o tem, da mora tudi izraz ostati pravobranilstvo in pravobranilci kot taki, čeprav meni osebno se ta izraz odvetništvo sliši boljše, ker je tudi vsebinsko bolj točen. To je državni odvetnik. Odvetnik države. Se mi zdi, da je to čisto v redu. Problem je pa nekaj. Glejte, največji problem tega zakona, zdaj sta tukaj samo sodelavki gospoda Klemenčiča, je ta, da ste vi imeli najprej notri nek člen, ki je rekel, da bo lahko ministrstvo kadarkoli odločilo, ali bo državno odvetništvo primer a b c d zastopalo ali pa ne. Ali pa bo letel ven v odvetniško pisarno Čeferin, morda v odvetniško pisarno žene ministra ali pa kamorkoli. Tak člen ste imeli v zakonu. Drži? Drži. Ampak potem ste na opozorilo sedanjih pravobranilcev to zadevo vrgli ven. Tega ni več notri. Res je pa, da je tisti člen imel posledice v še vsaj dvajsetih členih. To je pa ostalo notri. Tisti člen je imel posledice v še dvajsetih členih, ampak to je notri ostalo. In to je za moje pojme ključna težava tega zakona. Minister ni slišal, pravim, da ste imeli notri nek člen, po katerem bi lahko minister kadarkoli [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, v redu. Tako da tu je po mojem ključni problem. Zakon je notranje nekonsistenten, ker zdaj niste prilagodili ostalih dvajset členov temu členu, ker ste enega črtali. To je dejstvo. Ko poslušam ministra, bi človek rekel, da gredo prizadevanja v pravo smer, ampak ne vem, če res gredo v pravo smer, ker na eni strani imamo res primere ŕ la Tovarna sladkorja Ormož, na drugi strani imamo tudi pozitivne primere. Jaz osebno vam lahko povem eno izkušnjo, ki se je bo minister tudi spomnil. 13. maja 1999 so mene nekam premestili iz notranjega ministrstva, na današnjo fakulteto za varnostne vede in so to obrazložili, da so to nujne kadrovske potrebe. 91. člen Zakona o notranjih zadevah oziroma nekdanjega zakona o notranjih zadevah. Moja prva šolska ura je bila pa marca naslednje leto, ker je potem povsem jasno, da te je nekdo premestil brez veze, pa se je skliceval na nujne potrebe, potem pa 9 mesecev nimaš kaj početi pravzaprav na fakulteti. Poglejte, jaz sem šel takrat v spor z državo in s to pravobranilko sva hodila veselo tja na tiste obravnave. Pred obravnavo sva spila kavico in po obravnavi tudi. In se oba strinjala, da bo spor izgubljen. Seveda je bil moj interes, čim dlje traja, tem boljše. Zakaj? Zaradi tega ker boš čim več dobil. In ta pravobranilka ni imela pooblastila, da bi rekla: »Stop, konec, poravnava, gotovo.« Če bi to pooblastilo imela, bi verjetno državi prihranila takratnega pol milijona tolarjev, bi se reklo tako. Pa jih ni. Če gre zakon v tej smeri, se mi zdi tudi korektno, pravzaprav dobro, da na določeni točki lahko državni odvetnik, danes še pravobranilec, reče, »ne tukaj grem v poravnavo«. Zdaj pa še nekaj, še en ključni problem ostaja pri tem zakonu. Ali ima smisel, da se bodete s temi ljudmi samo za tisti status funkcionar ali uradnik? Jaz mislim, da po mojem ni smiselno, ker v vsakem primeru imate potem sodnika, ki je funkcionar, tožilca, ki je funkcionar, pa tega, ki je državni uradnik. Zdaj so bili pa vsaj formalno na isti ravni. Tista obrazložitev, ker so funkcionarji, jih ne smeš vprašati, kaj delajo, to po mojem ne štima. Po mojem to ne štima in se mora štempljati, se tudi lahko štemplja, če bo šef tako odredil. Tukaj ni nobenega razloga, da ne bi, ampak jaz osebno ne vem, če bi šel v spor z njimi, ker ste zdaj sprti z vsemi. Jaz ne vem, če obstaja kakšen državni pravobranilec danes, ki bi upal javno stopiti pred kamero pa reči, da to podpira. Po mojem ga ni. Jaz mislim, da ga ni. Jaz ne bi šel v spor z vsemi. Zakon pa ima tudi, to pa je treba reči, jaz upam, da bo prišlo še do kakšne razprave v tej dvorani, preden bomo šli s tem zakonom naprej, ker, kot veste, želijo sedanji pravobranilci imeti javno predstavitev mnenj, da bi vendar tudi v tej dvorani njih slišali. Jaz mislim, da bi jim kazalo to tudi omogočiti, pa bodo povedali. Jaz tudi osebno nisem navdušen nad tistimi stališči: status, plača, denar in tako dalje. To mi je tudi tako »ne čujem dobro« na to uho, če bi temu tako rekli. Pa vendarle zakon ima, to je pa spet treba reči, vrsto nekih določil, jaz se bom zdaj malo sprehodil skozi ta določila, ki pa kažejo na neke vrste podrejanja te službe izvršni veji oblasti. Poglejte, danes govorimo, da je pravobranilstvo po sedanjem zakonu samostojni državni organ. To piše v 2. členu. Sredstva za njegovo delovanje se zagotavljajo v proračunu, tudi 2. člen, pooblastila ministra so izrecno opredeljena. Skratka, danes v zakonu natančno piše, kaj minister lahko in kaj minister ne more. In je ta črta precej jasna, so pa funkcionarji. Ampak zdaj v predlogu pa pravite, da je samostojen in avtonomen v skladu z določbami tega zakona. To pomeni, da je samostojen in avtonomen toliko, kolikor bo politika dovolila oziroma kot bo zakon dovolil. To je kar pomembna razlika, če gledamo. Potem je v drugem odstavku, da ministrstvo nadzoruje delo državnega odvetništva. Ne vem, kaj naj rečem o tej zadevi. To je lahko dobro, na eni strani, lahko je pa tudi slabo. Zakaj? Ne bom zdaj oseben, daleč od tega, ampak, poglejte, kateri koli minister, če to določilo ostane notri, bo lahko pravzaprav rekel, ta primer pa bomo angažirali, ker namreč zdaj imate še vedno v zakonu določilo, da je možno angažirati strokovno pomoč. Kdo pa bo ta strokovna pomoč? In če je pretirana možnost poseganja ministra, bo ta minister, katerikoli minister bo lahko na katerikoli točki rekel: »Aha, ne, ne, ta primer je pa tako zahteven, dajte angažirati zunanje strokovnjake. A veste, tista odvetniška pisarna je pa dobra.« In uslužbenec, po novem ne več funkcionar, bo pač to spoštoval in bo šel en pomemben del denarja lahko tudi na željo politike ven – v odvetniške pisarne. To je čisto možna zgodba. Ta del odločanja o tem, ali in kdaj angažirati te zunanje strokovnjake, se mi zdi, da bi morali malo bolj določno prepustiti stroki in nemožnosti politike. Ker kadarkoli bo nekdo rekel, kot na primer lastnik Miraga, ko vemo, da je bil izjemno povezan s politiko, konkretno z notranjim ministrom iz tistega časa, in če bi ta minister bil pravosodni minister in če bi ta zakon veljal v tem sporu, bi ta spor verjetno zastopal najslabši odvetnik države. Zakaj? Zato da bo država izgubila, ker bo njegov prijatelj dobil denar. Mi moramo v zakonu vse take možnosti po mojem kar izključiti in narediti sistem tak, da to ne bo možno. Če zaključim. Jaz mislim, da je treba, da se gre v neki smeri, ki se ji reče večja odgovornost. Kaj pa se je zgodilo v zadevi s sladkorji? Ja, nič. Če jaz kaj vem, je vse zastarano. Ali ni, ne vem, no [[…]]Mogoče nimam pravih podatkov. Ampak saj je vseeno. V glavnem, če ne bi z ministrstva ropotali, se ne bi na tisti strani zgodilo nič. Bi bilo isto kot pri gospe Betetto: za založene oporoke ne bo odgovarjal nihče. Tako da na eni strani je treba vzpostaviti neke mehanizme za večjo odgovornost te službe države, na drugi strani pa omejiti tiste tako izrazite možnost vplivanja in angažiranja zunanjih strokovnjakov. Čeprav je bil namen ministrstva tudi ta, tisti člen, ki ga ni več, pa jasno pove, da se lahko zadeve dodeljujejo izven državnega odvetništva usposobljenim odvetnikom ali odvetniškim pisarnam. Namen je šel v tej smeri, a veste, zdaj ne vem, kaj naj rečem. Če je že tak, potem bi morali verjetno preračunati plače teh državnih odvetnikov, pa reči, kaj je zdaj za državo ceneje, ali bomo to službo sploh imeli ali bomo pa angažirali neko odvetniško pisarno, ki bo prevzela te stvari na nekem razpisu. To je treba pretehtati. Če zaključim, jaz bom rekel tako. Temeljni problem, še enkrat, imeli ste člen, ki je določal, da lahko gredo zadeve ven, šel je ven ta člen, pa posledično ni bilo popravljenih približno 20 členov, ki so se po moji oceni vezali na tisto. V tem kontekstu je stvar nekonsistentna, to je zagotovo. Pa to, kar sem rekel, razmisliti je treba res o mehanizmih vzpostavljanja odgovornosti teh ljudi, na drugi strani pa premisliti, ali posegati v ta status, če jim ta status toliko pomeni, ker denarno jaz ne vem, koliko bo država pri tem privarčevala. Verjetno nič. Nek velik problem predstavljajo za sedanje pravobranilce tudi prehodne in končne določbe, kjer jim do poteka mandata ostane funkcionarski status. Tisti, ki bo pa jutri prišel, bo pa navadni uslužbenec. Tudi tisti, ki imajo zdaj še, recimo, pet let do konca mandata, pa tisti, ki imajo eno leto do konca mandata, se mi zdi, da so vzpostavljeni neki mehanizmi, ki po mojem niso najbolj ustrezni. Hvala lepa.
Odgovarja minister za pravosodje mag. Goran Klemenčič. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik. Kar se tiče vpliva Ministrstva za pravosodje oziroma nadzora Ministrstva za pravosodje, v 3. členu dejansko piše: »Državno odvetništvo deluje strokovno in upošteva interese stranke, ki jih zastopa, v skladu z načelom medsebojnega zastopanja.« V 2. členu, v petem odstavku pa: »Ministrstvo za pravosodje skladno z določbami tega zakona nadzoruje delo državnega odvetništva.« Vem, v nadaljevanju, v 3. členu, v petem odstavku izrecno piše, o tem smo se precej pogovarjali z Državnim pravobranilstvom, sedanjim, »ministrstvo upošteva samostojnost izvajanja pristojnosti državnega odvetništva in ne sme posegati v odločitve državnih odvetnikov v posameznih zadevah«. To je eden redkih zakonov, ki na nivoju nadzorstvenih funkcij kateregakoli resornega ministrstva v razmerju do nekih agencij ali samostojnih organov predstavlja tako zelo močno varovalko. Ravno zato ker smo želeli pokazati, da se v konkretne zadeve nikoli ne bomo in ne moremo vtikati. Sami ste rekli, da vendarle obstaja možnost, da se določene zadeve, vendar samo ob soglasju generalnega državnega odvetnika, če bo ta zakon sprejet, po novem dodeljujejo tudi zunanjim pravnim svetovalcem. Rekli ste tudi, da naj bi to nekako prizadelo, v narekovaju, 20 različnih členov. Tega res ne vem, tudi s kolegico sva se pogovarjala, kateri ti členi naj bi bili, vam bom pa povedal, zakaj je ta člen notri prišel in kako je bi usklajevan. Naša želja na splošno oziroma naš interes in mislim, da skupen javni interes je, da bi državno odvetništvo zastopalo čim več interesov Republike Slovenije v različnih pravnih sporih. Gotovo pa ne more biti, če sedaj dam primer, ki je pred nami, arbitraža zaradi meje, Slovenija-Hrvaška. Tega ne more zastopati samo slovensko državno pravobranilstvo ali pa slovensko državno odvetništvo. To se verjetno vsi strinjamo. In v takih primerih bo zakon posebej določil možnost izjeme, v kateri zgolj ob sodelovanju generalnega državnega odvetnika, sedanjega generalnega državnega pravobranilca se lahko angažira tudi zunanja pomoč, kar mislimo, da je edino pravilno. Sploh je kar nekaj izjem v zvezi z zastopanjem pred bodisi Evropskim sodiščem za človekove pravice bodisi glede zastopanja pred Sodiščem Evropske unije v Luksemburgu ali pa v mednarodnih arbitražah. In zadnja stvar. Poglejte, tudi če bo ta zakon, in jaz upam, da bo sprejet, bo tranzicija relativno dolga, ker je v prehodnih določbah zagotovljeno varovanje pridobljenih pravic. To je dejstvo. Danes so državni pravobranilci imenovani na funkcijo, z večletno funkcionarko dobo in nismo želeli, niti ne bi bilo pravično, da bi v to posegali z zakonom in se s tem izpostavljali nepotrebnemu nemiru znotraj pravobranilske organizacije, kjer bi nastale težave glede tega, kaj ljudi sploh čaka v prihodnje, in drugič, morebitnim pravnim sporom. Zato je dejstvo, če bo pred uveljavitvijo tega zakona, če bo na koncu sprejet, in jaz verjamem, da v taki ali drugačni obliki bo, ker je dober za Republiko Slovenijo, nekdo imenovan na funkcijo državnega pravobranilca še po obstoječem zakonu, bo trajalo sedem, mogoče celo osem let, preden bo postal, tako kot vi pravite, javni uslužbenec. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Marjana Kotnik Poropat, pripravita naj se mag. Dušan Verbič in gospa Anja Bah Žibert. Izvolite, gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Zakon o državnem odvetništvu je pomemben zakon, ki bo, menim, bistveno vplival na to, da se bo zastopanje interesov države v sodnih sporih in v arbitražnih zadevah opravljalo bolj odgovorno kot doslej. Spoštovani minister je danes v Državnem zboru pojasnil na široko, zakaj je treba preoblikovati državno pravobranilstvo v državno odvetništvo. Navedel je številne razloge za preoblikovanje, ki kažejo na to, da je ta zakon treba sprejeti. Ker imam kar nekaj časa, se bom dotaknila poglavitnih rešitev tega zakona. S predlogom zakona se ustanavlja državno odvetništvo kot poseben organ, ki bo samostojen in avtonomen in preimenovanje državnih pravobranilcev v državne odvetnike, ki bodo javni uslužbenci, razen generalnega državnega odvetnika in njegovega namestnika, ki bosta ostala funkcionarja. Razumem, da to določilo povzroča sedanjim pravobranilcev veliko problemov, ker se jim pač spreminja status. S tem da opozarjam na to, da pa zadržijo sedanjo plačo funkcionarjev, tako da s tega vidika se jim ne bo zgodila krivica oziroma kakšno poslabšanje položaja. Ustanovitev neodvisne komisije za presojo ustreznosti kandidatov. To je tudi ena pomembna komisija, v postopku izbire najustreznejših kandidatov za mesto generalnega državnega odvetnika in višjih državnih odvetnikov je predvideno mnenje sui generis komisije za presojo ustreznosti teh kandidatov. Ustreznejša bo določitev subjektov zastopanja. V predlogu zakona je določeno, da državo in državne organe pred sodišči v Republiki Sloveniji zastopa državno odvetništvo. Svetovalna funkcija. Ta funkcija se bo krepila v vseh zadevah, ki so povezane z varstvom premoženjskih pravic, interesov Republike Slovenije z vrednostjo predmeta nad 100 tisoč evrov, in zadevah, ki vsebujejo zahtevnejša pravna vprašanja, je predvidena proaktivnost Vlade, ki bo morala v teh zadevah pridobiti predhodno mnenje državnega odvetništva. Podrobnejša opredelitev postopka mirne rešitve spora. Pomemben poudarek je namenjen iskanju rešitev spornih razmerij pred uvedbo pravdnega ali drugega postopka. Cilj je razbremeniti državne odvetnike. V predlogu zakona je jasno določeno, da je poskus mirne rešitve spora v predhodnem postopku pogoj za uvedbo pravdnega ali drugega postopka, sicer se tožba ali drug predlog za začetek postopka s sklepom zavrže. O tem je danes tudi minister dosti govoril. Ustreznejša ureditev zastopanja pred tujimi sodišči in tujimi arbitražami ter mednarodnimi sodišči in mednarodnimi arbitražami. V veljavni ureditvi je zastopanje pred tujimi in mednarodnimi sodišči urejeno skupaj in zelo splošno. S predlogom tega zakona pa se ločeno ureja vprašanje zastopanja pred tujimi in mednarodnimi sodišči, saj gre za zelo različna vidika zastopanja. Za zastopanje pred mednarodnimi sodišči bo pristojen mednarodni oddelek, sedaj evropski oddelek, za zastopanje pred tujimi sodišči pa bodo še naprej pristojni drugi vsebinsko pristojni oddelki. Temeljna razlika je, da se v postopkih pred mednarodnimi sodišči uporablja mednarodno pravo, v postopkih pred tujimi sodišči pa pravo tuje države. Pristojnost državnega odvetništva je v primerjavi z veljavno ureditvijo izrecno razširjena na zastopanje pred tujimi arbitražami in mednarodnimi arbitražami. V okviru zastopanja pred mednarodnimi sodišči in mednarodnimi arbitražami je podobno kot v veljavni ureditvi urejeno vprašanje prenosa pooblastila za zastopanje, pri čemer je dodatno določeno, da je lahko zastopnik samo slovenski državljan. Za pomoč pri zastopanju lahko Vlada na predlog generalnega državnega odvetnika pritegne k sodelovanju tudi drugo strokovno usposobljeno domačo ali tujo pravno ali fizično osebo. V meddržavnih postopkih in v postopkihpred mednarodnimi sodišči in mednarodnimi arbitražami, ki imajo pomembnejše mednarodne oziroma zunajpolitične posledice in ali vplive pa se določa tudi aktivna vloga Ministrstva za zunanje zadeve. Krepitev avtonomije državnih odvetnikov. Predlagatelj zakona izhaja iz okrepljene vloge državnega odvetnika, zato se s predlogom zakona predlaga odmik od uveljavljenih usmeritev in navodil, na podlagi katerih zastopajo državni pravobranilci po veljavni ureditvi. To je 7. člen Zakona o državnih pravobranilcih. Po predlagani ureditvi bodo državni odvetniki od zastopanih strank predvidoma prejeli vse razpoložljive podatke o zadevi, vendar zastopani subjekti ne bodo več dolžni dati usmeritvenih navodil. V skladu s tem bodo državni odvetniki pri opravljanju nalog pravnega zastopanja v posamezni zadevi samostojni in vezani na pravila pravne stroke. Zagotavljanje javnosti dela. K večji transparentnosti izvajanja pristojnosti državnega odvetništva po oceni predlagatelja pomembno prispeva določba, po kateri bo državno odvetništvo vodilo ter na svoji spletni strani javno objavljalo in redno posodabljalo podatke o izvajanju nalog, ki jih bo opravljalo v okviru pristojnosti. To pomeni bolj transparentno delovanje državnega odvetništva, kot je bilo doslej opravljanje te odgovorne naloge s strani državnih pravobranilcev. Možnost začasne napotitve državnega odvetnika v drug državni organ. To tudi je ena od možnosti. Potem o disciplinski odgovornosti državnih odvetnikov. To je pa pomembna novost. S predlogom zakona so taksativno določena dejanja, ki pomenijo kršitev službenih dolžnosti državnega odvetnika. Predlog zakona loči med disciplinskimi sankcijami za lažje disciplinske kršitve, ker je lahko v postopku prizadeti, ki je kršil, v disciplinskem postopku kaznovan s pisnim opominom ali pa denarno kaznijo 50 % mesečne plače, in pa disciplinske sankcije za težje disciplinske kršitve, pri katerih je predvidena kazen, to se pravi denarna kazen v višini največ 80 % plače državnega odvetnika za polni delovni čas. Poleg tega so jasno opredeljeni disciplinski organi, disciplinski tožilec, njegov namestnik, disciplinska komisija prve stopnje in disciplinska komisija druge stopnje in potek disciplinskega postopka. Ustreznejša je določitev nadzora nad delovanjem državnega odvetništva. Področje nadzora nad delom državnega pravobranilstva doslej zakonsko ni bilo določeno. Predlog zakona ureja ustrezni nadzorni mehanizem nad delom državnega odvetništva, ki se bo izvajal v obliki splošnega, delnega ali posamičnega pregleda dela državnih odvetnikov in drugih uslužbencev državnega odvetništva s pregledom spisov, vpisnikov in druge dokumentacije. Menim, da bo poslovanje in delo državnega odvetništva bistveno bolj transparentno, bistveno bolj odgovorno in zato podpiram ta zakon. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Dušan Verbič. Pripravita naj se gospa Anja Bah Žibert in gospod Igor Zorčič.
Hvala lepa za besedo, predsednik. Moram reči, da sem vesel, da imamo tako različna mnenja s strani razpravljavcev. Jaz se bom fokusiral na en delček pa mogoče bom imel čisto drug zorni kot. Za uvod moram priznati, da z velikim veseljem sprašujem spoštovanega poslanca dr. Gorenaka, če bo možno, da se bo v nadaljevanju še javil in odgovoril na moje vprašanje, ker mislim, da je edini v Državnem zboru, ki bi nam v neki smeri lahko vsaj v grobem dal neko oceno, ki jo je imel on v podobni zadevi. Dejstvo je, da se je takrat, ko je bil on minister za notranje zadeve, zgodilo, da je pravosodni organ, v tem primeru tožilstvo, bil nekako dodeljen, če imam pravi spomin. Zakaj to sprašujem? Tukaj se danes vseskozi pogovarjamo o pravobranilstvu pa o javnih uslužbencih, da ne govorim o medijskih naslovih, in menim, da sploh tudi v sami razpravi ni temeljnega bistva: ali smo z delom državnega pravobranilstva v dvajsetih letih zadovoljni? Ali se sploh lahko pogovarjamo, da je državno pravobranilstvo v odnosu do države odvetnik? To je v neki smeri spoštovani minister tudi malce nakazoval. Tukaj se zdaj pogovarjamo ali status, naj si bo državni pravobranilec, ko je državni odvetnik, ali odvetnik – ali lahko rečemo, da je to podrejen položaj? Lahko se malce čudite, samo zame je vedno podrejen položaj. Prvič, če mu dam nalogo, da me zastopa, naj si bo to župan, minister ali kdorkoli, ki je na funkciji organa vodenja, upravljanja v državi, mu najverjetneje da določeno nalogo in tudi usmeritev. Sumim, da kdorkoli, ki da nalogo nekomu, da ga pooblasti zaradi tega, da bo izgubil v pravdi. O tem se sploh ne bi pogovarjali. In tisto, da je potem dilema, ali je on odvisen ali ne, to zamegljujemo. Kajti moja dolžnost je, da spremljam, v katero smer gre proces, ampak spremljanje ne pomeni, da se posega v nek proces vodenja procesnega dela in uporabo materialnega zakona za končni izid, in to je uspeh ali zmaga v pravdi. In tukaj mogoče imam jaz popolnoma drugačno videnje. V gospodarstvu, ko se pooblašča odvetnike, je popolnoma jasno, da si za uspeh pripravljen plačati nenavadno veliko. Uspeh v pravdi ti zagotovi tisto pravico ali korist, ki si jo v neki sporni zadevi izgubil, in takrat ko zmagaš, dobiš tudi vse povrnjeno. In tukaj jaz ne vidim nobene razlike med pravobranilstvom, ki je v interesu odvetnika države, kot tudi odvetnikom v gospodarstvu ali civilnih sporih. To sem moral izpostaviti. Predvsem pa to, kar sem uvodoma rekel, ali smo zadovoljni s pravobranilstvom. Če se malce pogleda nazaj, je Ministrstvo za pravosodje v neki smeri zaprosilo državno pravobranilstvo za odgovor, zakaj je bilo v obdobju 2010–2015 tako veliko zamudnih sodb zaradi neaktivnosti državnega pravobranilstva. Mislim, da so to tista dejstva, o katerih se moramo danes pogovarjati, katero pot želi država imeti, ne glede na to, kako se imenuje odvetnik, da ga bo uspešno in učinkovito zastopal v pravdah ali da bo izdajal takšna mnenja in stališča, ki v neki smeri, s pravnim jezikom rečemo, pijejo vodo, da tisti, ki v neki smeri odloča v nadaljnjih zadevah, ali bo že takoj na začetku izgubljen ali v podrejenem položaju, če pride do pravdnih sporov, ali pa sledi nekemu cilju, ki je v končni fazi lahko tudi mejen. In dejstvo je, da je iz odgovora pravobranilstva oziroma obrazložitve izhajalo, da je večino tovrstnih primerov bilo pripisati napačnemu evidentiranju podatkov v posamezne vpisnike. Tisto, kar menim, da je zastrašujoče, pa je neaktivnost posameznih funkcionarjev v zvezi z vlaganjem tožb. Jaz se zdaj tukaj ne spuščam v razmerje funkcionarja, ki dodeli zadevo ali odstopi, in pravobranilca ali, kot se danes pogovarjamo, odvetnika, ki prevzema zadevo. Če te zadeve niso urejene, potem je stvar izvršilne veje oblasti, ki vsa ta leta preprosto ni želela poseči in ji je povsem preprosto to odgovarjalo. Zakaj tukaj omenjam izvršilno vejo oblasti. Zaradi tega ker je bilo v predstavitvi stališča Poslanske skupine Stranke modernega centra zelo jasno izpostavljeno, da je pravobranilstvo del izvršilne veje oblasti. Menim tukaj, da se ne motimo, kajti tudi Ustavno sodišče je zelo jasno zapisalo, kateri so pravosodni organi: tožilstvo, pravobranilstvo, odvetniki, notarji. Zelo jasno. In dejstvo je, da pri tem t. i. privatnem delu notarjev in odvetnikov nikoli ni problem. Problem je samo, če ne uspejo v pravdi v tisti smeri, ki jo naročnik nekako pričakujejo. Ko pa se dotikamo tožilstva ali pravobranilstva, je pa večni problem. In tukaj moram priznati, da morda sem tudi eden izmed redkih v tej sredini, ki bom vedno bolj za posamezne zadeve sledil pobudam in predlogom, ne glede kdo jih vlaga na posamezne zakone, kajti edino tako bomo mogoče uspeli malce premakniti zadeve, da gredo v smer, ki jo pričakujejo tudi naši volivci, državljani, pa najverjetneje tudi nekateri poslanci tega državnega zbora. To sem zavestno omenil, kajti v predhodni točki, ko je bil vložen predlog opozicijske stranke, in potem, saj veste, dobronamerne besede, da se kopira, pa se zlorablja [[…]]Vedno manj me bo zanimalo, kako se te zadeve odvijajo. Tako mene kot najverjetneje marsikoga v tej državi zanima učinek in če sem potem na tožilstvu. Nič ne pomaga, če imamo odlične zakone. Nič ne pomaga, če imamo praznine. Nič ne pomaga, če imamo stotino vloženih obtožnic. Navezujem se na tako imenovano bančno luknjo. Koliko pa je tovrstnih obtožnic pravnomočnih, da lahko specializirana sodišča odločajo? Mislim, da se počasi pa moramo zavedati tega, ne kdo, pa kaj, ampak na momente pa moramo biti kljub vsemu toliko objektivni in iti v smeri tistega poslanstva, ki ga v neki smeri imamo. Jaz se zavedam, da sem lahko tudi tako ali drugače deležen nekih kritik. V zvezi s tem zakonom moram priznati, da bi najverjetneje z velikim veseljem še več komentiral, vendar moram tudi kolegu pustiti še nekaj časa. Glede na to, da je bilo govora, da sedaj pa naj bi pravobranilci dobili status javnih uslužbencev. Tudi v razgovoru ali predstavitvi posameznih poslancev moram priznati, da me malce žalosti, ko se dotikamo javnih uslužbencev, češ, da vse delajo po nekem političnem nareku, so odvisni in podobno. Mislim, da vsi razpravljavci, ki se dotikajo tovrstnih zadev, se preprosto morajo zavedati, da to ne drži. 33 ali 34 tisoč javnih uslužbencev ožje državne uprave je pretežni del teh javnih uslužbencev, ki delajo izključno na podlagi procesnih pravil Uredbe o upravnem poslovanju, Zakona o pravdnem postopku in materialnih predpisov, se pravi z zakonom. Je pa res, da je treba tukaj zelo jasno ločiti postopke ali poslanstva javnih uslužbencev, ki odločajo o individualnih pravicah, obveznostih. Tukaj delamo krivico, da so potem tovrstni javni uslužbenci skozi po nekih narekih ali odredbah in podobno. Ja, tisti drugi servis države, se pa strinjam, tam pa je večji vpliv neposrednega nalogodajalca, vodje ali direktorja direktorata in podobno. Tukaj bi prosil, ko je debata o tem, da ni vedno tako, kot je znani ustavni pravnik tudi zapisal v medijih, »ni vedno biti javni uslužbenec z nekim pedigrejem manjvrednosti«. To ne drži. Kajti dejstvo je, glede na to, da je zaposlenih 100 in toliko tisoč javnih uslužbencev, je preprosto treba priznati, da ta servis države je potreben, je pa res pomembno, v kakšni količini in so posamezni primeri tudi odstopanja. Če se vrnem nazaj na samo pravobranilstvo. Ta hip sem zelo vesel, da je prišlo do predloga tega zakona. Lahko rečem, minister, da bi lahko tudi prej prišlo. Glede na to, da je današnja tema Državnega zbora predvsem pravosodna tema, tudi za druge. Sem pa trdno na stališču, da tovrstna zadeva, ne glede na to, v katero smer bo odločitev, je meni bližja vaša prva teza, preden se je koalicijsko tako ali drugače izkazalo, da naj bo en del funkcionarji, drugi del pa javni uslužbenci. Kakorkoli, običajno neka mešanica po navadi ni dobra. Čeprav se večkrat sklicujemo na nek sporazum ali neko vmesno pot. Menim in tukaj čisto razumem odziv pravobranilstva, da je nezadovoljstvo, kajti ali so v celoti pod neko jurisdikcijo ministrstva ali pa so samostojni. Tukaj se pridružujem tistim, ki so tudi v razpravi zelo jasno izpostavili, nas preprosto morata zanimati odgovornost in učinkovitost. Upam, da bomo ta zakon spravili v tej razpravi skozi in da se bodo vse pripombe, sugestije vključile. Na koncu pa bo treba sprejeti neko odločitev, ampak predvsem v tem, da v tovrstnih poročilih ne bo potem v letu dveh ali treh zaznati zakaj je toliko zamudnih sodb. In za konec samo še dve besedi. Praviloma najbolj poznamo delo pravobranilstva, naj si bo na delovnih sporih, kar je običajno, ker to je sestavni del javnega sektorja, in tistega, ki je v neki smeri tudi v tem državnem zboru tema, ki bo najverjetneje vedno bolj spet tudi v ospredju, to je denacionalizacija. Tisti, ki smo se v preteklosti malce srečali predvsem z denacionalizacijskim postopkom, odkrito spadam v kategorijo, ki daje kritiko pravobranilstvu. Tovrstni postopki, ki se desetletja vlečejo, niso zaradi odločitve izvršilne veje oblasti ali pravobranilstva, ampak predvsem zaradi tega, ker se v postopke vključujejo raznorazni izvedenci, od kmetijske, gradbene pa ne vem kaj še vse. In tukaj kot odvetniki, v tem primeru države pravobranilci, osebno menim, da bi morali v bistvu odločneje posegati v tovrstne zadeve in se ne prepustiti nekim procesnim postopkom, ki jih narekuje predvsem interes tistih, ki želijo postopke imeti še vedno odprte, dokler so tako imenovana sredstva na razpolago. Če zaključim. Pozdravljam tovrstni zakon in sem prepričan, da v nadaljevanju, minister, boste proučili resnično vse tehtne pomisleke in razloge in da se državno pravobranilstvo formira in deluje tako, kot se v podobnih primerih obnaša tudi odvetništvo. Ne slepimo pa se, da je to zastonj. Tako državno odvetništvo ima svoj strošek kot tudi privatno odvetništvo. Bistven pa je uspeh v pravdah. Hvala.
Besedo ima gospa Anja Bah Žibert, pripravita naj se gospod Igor Zorčič in potem kot zaključek splošne razprave še predstavnik Vlade.
Hvala lepa za besedo. Zdaj se je razprava kar nekako umirila. Zelo pomembno je, da ostanemo pri vsebini, ampak ne morem mimo tega, da ne spomnim ministra, ki je na začetku uvodoma pokazal veliko skrb, ko sem bila v dvorani, celo z imenom in priimkom me je omenil. Jaz se mu zelo zahvaljujem, glede na to, da danes zelo veliko zapušča ta prostor, pa tudi uvodoma, jaz sem bila v dvorani, njega pa ni bilo, ko se je začela točka. Tako da sem res hvaležna, da ste me izpostavili in da ste si celo zapomnili moje ime in priimek. Zdaj pa resno k vsebini. Minister je že prej nekako hotel povedati, da v Slovenski demokratski stranki zdaj pa naenkrat nočemo nobenih sprememb, da ne želimo, da pride na področju pravobranilstva do kakršnihkoli novih rešitev in tako naprej. To v stališču ni bilo rečeno. Bilo pa je povedano, da je s strani strokovne javnosti prišlo do številnih argumentov oziroma mnenj, da predlagane rešitve niso dobro. Bile so navedene, jaz sem konkretno povedala, kje so tiste, kjer so nekatere dileme, nisem govorila niti o tem, ali jih moramo za vsako ceno podpreti, ampak sem povedala nekaj drugega. Veste, vi ste, minister, v preteklosti, ko ste bili v vlogi predsednika KPK, jaz se to dobro spomnim, ko ste govorili o tem, kako zelo je pomembno, ko se sprejemajo razni zakoni, kako Janševa vlada dela slabo, ker ima zelo veliko zakonov, ki gredo po nekih hitrih postopkih, se pravi v oblikah, kjer neka širša razprava onemogočena, da ne pride do res pravega soočenja mnenj in da je to slabo za transparentnost in tako naprej. Danes imamo ta prvi del, vendar pa sem v stališču opozorila, da ni prišlo do pravega javnega soočenja mnenj o celotni materiji. Bile so posamezne razprave, vendar takrat predloga v takšni obliki, kot je danes, še ni bilo. Strokovna javnost ni mogla podati na neki širši javni razpravi svoje mnenje in poglede. Zato sem tudi povedala, da bi bilo verjetno še tudi v tej fazi treba razmisliti, da se pa vendarle naredi ena javna razprava, da se povabi strokovna javnost in da se morda še enkrat pogledajo vsi ti argumenti na eni strani ministrstva in na eni strani argumenti strokovne javnosti ter drugih zainteresiranih, da se morda vendarle pa v nekaterih korakih stvari zbližajo. Ne nazadnje je najslabše to, da mislimo, da so naše oziroma vaše ali pa katerikoli rešitve najboljše in da jih ni mogoče dopolniti. In tukaj mislim, da je vaša slabost, minister, ko ste na vsak način hotel uvodoma povedati, da verjamete, da stojite za tem predlogom. Počasi s temi besedami. Vi ste se že velikokrat opekli s svojimi odločitvami. Tako ko ste bili na mestu državnega sekretarja nekoč pri Katarini Kresal, kot ste se opekli na KPK, tako da bi bila jaz previdna. Ne zato, da vi morda ne verjamete v neke stvari, ampak je treba vedno dopuščati možnost, da pa se dajo stvari tudi izboljšati. Jaz bom še enkrat povedala zadeve, ki se meni zdijo sporne, ko vi ustanavljate nek nov organ, da bo ta potem tudi učinkovitejši, da bo bolje deloval. Jaz še vedno trdim, da je organ lahko učinkovitejši v prvi vrsti, če ima res zadostno število resursov. Če vemo, da so nekateri postopki dolgi, trajajo zelo dolgo, to ne pomeni v tem primeru, ko govorimo o Državnem pravobranilstvu, da ti ljudje delajo slabo. Prej smo slišali, kako dolgo se kakšna stvar lahko dogaja, ampak pride na koncu do rešitve. In kar je temeljno pri tej zadevi, je, da Državno pravobranilstvo ni zgolj branik države v tistem delu, ampak da je branik prava in da mora varovati javni interes, ki je pa tudi v nekaterih delih nad državo. Se pravi, ko nekdo pač nekaj predlaga, ni rečeno, da mu mora državni pravobranilec kar slediti kot ena podaljšana roka, kot ena igračka, zato da je nek posrednik, zastopnik. Tukaj je potem tisti del, ko sem se tudi navezala v razpravi, da se mi pa zdi, da je pa tukaj želja predlagatelja, da se pravobranilstvo na nek način ukine. Zakaj to govorim? Bila je tudi narejena tako imenovana analiza, funkcijska analiza, ideja o statusnem preoblikovanju Državnega pravobranilstva Republike Slovenije. Ta v končni fazi, minister, na koncu govori tudi o tem, da pa bi Državno pravobranilstvo nekako spremenili oziroma da bi zaživela ideja o najetju zasebne odvetniške pisarne, kar torej institucionalno pomeni ukinitev Državnega pravobranilstva. To je izpis iz te analize. Če je ne poznate, si jo poglejte. Ta analiza tudi zelo dobro govori o tem, meni se zdi pač to pomembno, kakšna bo organizacijska podoba Državnega pravobranilstva v bodoče. Se pravi, tudi tukaj so bili že dvomi, ali bo šlo za samostojen in neodvisen organ, kot organ državne uprave, ali bo javna agencija. To je bilo prvo v tem sklopu, se pravi organizacijske pogodbe v prihodnje, ki pa se zaključi tudi s pomislekom, da bi pa stvar lahko zamenjali z neko odvetniško pisarno. Tukaj se razblinja tista podoba, ko želimo na nek način povedati, da je pravobranilstvo tudi odgovorno, da mora imeti nekoga nad sabo. Se strinjam. Danes je bilo že ničkolikokrat povedano, da ne sme biti sistema, kjer je nad njim samo modro nebo. Ampak je pa treba stvari urediti tako, da pa ne bodo pa zgolj podaljšana roka ministra. Pa tukaj ne očitam samo vam, minister. Danes ste vi tukaj, že jutri bo lahko nekdo drug. To pa je potem čista politizacija. Ne nazadnje bo zdaj vrh, glavo pravobranilstva ali pa odvetništva imenoval minister oziroma Vlada, se opravičujem. Zakaj Vlada? Jaz se tukaj sprašujem, zakaj Vlada. Če že to mora storiti nekdo, saj govorimo o neki odločitvi, ne nazadnje bo tudi politična, potem naj to stori Državni zbor, ker gre vendarle potem za neko širino. Gre vendarle za neko širino pa vendarle vsaj za neko razpravo. To, da pa nekoga imenuje Vlada – no, saj vsi veste, kako stvari potekajo na Vladi. To je enako, kot če bi rekli, da bo to predlagal minister ali pa tisti, ki je glavni odločevalec v Vladi. Morda predsednik Državnega zbora. Kakorkoli že, dejstvo je, da bi bilo zelo dobro, da bi tak razmislek naredili tudi v tem delu, da pa stvar potem tudi razširimo. Prej je bilo rečeno tudi nekaj glede statusa – funkcionar in pa uslužbenec javne uprave. Jaz misli, da je razlika. Jaz mislim, da je razlika tudi v samem postopku, ko se znajdete ti dve funkciji: sodnik, pravobranilec na neki stopnji, kjer je potrebno soočenje argumentov. Lahko v samem procesu. Ali mi lahko nekdo pove, kakšen bo to odnos: funkcionar, na drugi strani pravobranilec javni uslužbenec? Ja, glejte, njegovi argumenti se bodo natančno vedeli, da je javni uslužbenec, da je popolnoma odvisen, da mora govoriti samo tisto, kar mu je bilo naročeno, sicer [[…]] [[tleskne s prsti]] Ne? To pa je slabost. Zato so opozorila, da te rešitve ne gredo v smer večanja pravne države, utemeljena in upravičena. Jaz upam, minister, da imate še nekaj časa, da se vse stvari še enkrat [[izklop mikrofona]]
Besedo ima gospod Igor Zorčič, potem pa naj se pripravi predstavnik Vlade.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Spoštovani minister, kolegice, kolegi, vidim, da sem bolj na kratko s časom, pa bi mogoče opozoril na določene zadeve, ki so se izpostavile tekom današnje razprave. Predlog zakona, ki ga imamo na mizah, določa eno kot pomembnih novosti, jaz jo pozdravljam, in sicer odpravo usmeritvenih navodil. Znani so številni primeri, ko sploh nam, ki smo kadarkoli sodelovali v kakšnem sodnem procesu, ko bi lahko po naravi stvari prišlo do poravnave, pa državni pravobranilec ni imel te možnosti, ni dobil navodila, da se sme poravnati. Pa vendarle glede na to ureditev, ki je bila danes izpostavljena, to je, da ima po novem generalni državni odvetnik in njegova namestnika, da imata status funkcionarja, ostali uslužbenci oziroma državni odvetniki pa status javnega uslužbencev, imam vseeno pomisleke, do katerih se bo po moji oceni opredelila tudi Zakonodajno-pravna služba. To je tudi eden od razlogov, da bom potrdil danes ta zakon, da bo šel v nadaljnjo obravnavo, saj v Zakonu o javnih uslužbencih piše takole. Če pravimo po eni strani, da bodo državni odvetniki svobodni v svojih odločitvah, po drugi strani Zakon o javnih uslužbencih pravi takole: »Pri opravljanju dela mora javni uslužbenec upoštevati navodila nadrejenega, razen če po zakonu ni vezan na ravnanje po navodilih nadrejenih oseb. Javni uslužbenec lahko zahteva pisno odredbo in pisno navodilo, če meni, da je vsebina ustne odredbe ali ustnega navodila nejasna.« Skratka, javni uslužbenci niso samostojni pri svojih odločitvah. V skladu z zakonom so podrejeni oziroma imajo svoje nadrejene, od katerih pač dobivajo določena navodila. Če želimo vzpostaviti nek sistem, po katerem bo tudi državni odvetnik kolikor se da neodvisen, moramo pogledati še zakonodajo, ki jo imamo na področju tožilstva. Danes smo že govorili tudi o tem. Govorili smo o tem, ali naj bo tožilec samostojen ali ne, ko ustavi kazenski postopek, ko zavrže kazensko ovadbo. Predlog zakona je takšen, da bi dal nekakšen sopodpis še njegov nadrejeni, vodja tožilstva. Pa vendarle, tudi to bo sporno verjetno v luči Zakona o državnem tožilstvu, ki pravi, da je državni tožilec pri opravljanju državnotožilske službe samostojen ter vezan na ustavo in zakon. Državni tožilec je samostojen, lahko celo predlaga obravnavo kršitve, če meni, da je bila kršena njegova samostojnost. Če se postavljamo v neko vlogo državnega odvetnika in ga želimo napraviti kolikor se da samostojnega, morda ne enako, kot je državni tožilec, moramo te določbe zakona prevetriti tudi v tej smeri. Kot sem že omenil prej, verjamem, da nas bo Zakonodajno-pravna služba opomnila na ta neskladja, po eni strani zatrjevana samostojnost sicer organa, ne posameznega državnega odvetnika, na drugi strani pa neka njegova primerjava z državnim tožilcem. Določena vprašanja ostajajo odprta. Jaz verjamem, da bomo nanje tekom postopka odgovorili in se pravzaprav že veselim mnenja Zakonodajno-pravne službe in postopka v naslednji fazi. Hvala lepa.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik Vlade. Besedo ima predstavnik Vlade, minister za pravosodje mag. Goran Klemenčič.
Hvala lepa, predsednik. Na kratko bi se na nekaj zadev odzval. Prej je bilo rečeno, da smo v analizi izpostavljali tudi možnost – zdaj kolegice Anje Bah Žibert ni tukaj – da bi v bistvu to na nek način outsourcali odvetniškim pisarnam. Tukaj je treba zelo jasno povedati, in to mislim, da iz gradiva tudi nesporno izhaja, mi smo bili pošteni in smo opravili precej obsežno in pošteno funkcijsko in pa primerjalno analizo – ureditev zastopanja države po Evropi. Tukaj je pač dejstvo, da nekateri imajo organ v okviru državne uprave, veliko držav ima tak organ podrejen ministrstvu za finance, nekateri ga imajo podrejenega ministrstvu za pravosodje, nekateri ga imajo podrejenega vladi. Izjemno malo držav ima samostojen organ. Tiste, ki ga imajo, pa nimajo tako samostojnega, kot je sedanje državno pravobranilstvo. Mnoge države, predvsem skandinavske države pa dejansko dajo javni razpis in najamejo odvetniške pisarne. In to pri njih dobro funkcionira. V Sloveniji to ne bi dobro funkcioniralo, bila bi prevelika korupcijska tveganja in tako naprej. Samo v tem delu smo izpostavili tudi to možnost. Zakaj po predlogu zakona Vlada postavlja, ne Ministrstvo za pravosodje generalnega državnega pravobranilca? Zato ker je državno pravobranilstvo del izvršilne veje oblasti. In to je ena od točk, v kateri so se pa vsi, tudi ustavnopravni strokovnjaki, ki imajo nekateri večje, drugi manjše pomisleke glede nove ureditve, strinjali. Državno pravobranilstvo je del izvršilne veje oblasti. O tem ni dvoma. Tako kot je državno tožilstvo, seveda z nekaterimi dodatnimi varovalkami. Mi smo pa pač pred mnogimi leti, ko smo vzpostavljali to državo, državno pravobranilstvo dvignili skoraj na nivo pravosodja, na nivo neodvisne pravosodne oblasti, to ima določene prednosti, ampak s tem so povezane tudi težave, ki jih srečujemo mi in jih srečujejo v tistih državah, kjer imajo tako rekoč podobne ureditve. To pa sta, kot sem že povedal, tako rekoč samo Bosna in Hercegovina in deloma Srbija. Kar se tiče prenosa iz funkcionarjev v javne uslužbence, absolutno se strinjamo, da državni odvetnik ne more biti klasičen javni uslužbenec. V širšem smislu je javni uslužbenec v slovenskem sistemu zaradi plačne politike seveda, in to vsi vemo, tudi zdravnik, pa sodnik, pa javni uslužbenec na upravni enoti, pa uslužbenec ministrstva. Vsi smo del te velike družine slovenske državne uprave oziroma javne uprave v širšem pomenu. Zato pa je zelo pomembno, da ima zakon, in verjamem, da jih ima že sedaj, veliko varovalk, v katerih tem javnim uslužbencem daje poseben status. Tako kot nekateri drugi zakoni dajejo drugim javnim uslužbencem v primerih, ko to zahteva njihov funkcija, poseben status. Recimo inšpektorji. Inšpektorji so samostojni v izvajanju svoje funkcije, pa so javni uslužbenci, niso funkcionarji. Recimo preiskovalci, če hočete, za vsakega policista ali kriminalista to velja, ampak preiskovalci Nacionalnega preiskovalnega urada so javni uslužbenci, pa jim zakon o policiji oziroma po novem o organizaciji in nalogah policije daje poseben status. In podobno delamo tudi z zakonom o državnem odvetništvu. Gredo skozi posebne izbirne postopke, imajo posebno varovanje svojega statusa, ne bom rekel funkcije, ker niso funkcionarji, in imajo posebne pravice. Na koncu bi rekel še to. Mislim, da je današnja razprava, tukaj bom celo citiral to, kar je prej moja državna sekretarka rekla glede zakona o Sodnem svetu, pa sem to poslušal, je bila koristna v tem smislu, da je šlo za javno razpravo. Mi se nismo, veste, zakoličili v ta predlog zakona v tem smislu, da je to največja in najboljša možna rešitev. Smo pa zakoličeni v tem, da je na tem področju treba narediti korak naprej. Mislim, da je večina rešitev dobrih. Zelo natančno smo spremljali razpravo v parlamentu tako s strani opozicije kot pozicije. Pričakujemo, da bomo lahko na odbor, ki bo, upam, naslednji korak, če boste danes ta zakon potrdili kot primeren za nadaljnjo obravnavo, prišli mogoče tudi s kakšno izboljšavo. Toliko z moje strani. Hvala lepa.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Nihče. Potem zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 17. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 17. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ODLOKA O SPREMEMBAH ODLOKA O USTANOVITVI SVETA ZA RADIODIFUZIJO. Predlog odloka je v obravnavo zboru predložil Odbor za kulturo. Za dopolnilno obrazložitev predloga odloka dajem besedo predstavniku predlagatelja dr. Draganu Matiću.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Odbor za kulturo je na 17. redni seji 2. februarja 2017 kot matično delovno telo na podlagi 169.a in 171. člena Poslovnika Državnega zbora obravnaval in sprejel Predlog odloka o spremembah Odloka o ustanovitvi Sveta za radiodifuzijo. Zakon o medijih v 100. členu opredeljuje Svet za radiodifuzijo kot neodvisno strokovno telo ter določa njegove pristojnosti in sestavo, imenovanje članov sveta in njegovega predsednika ter trajanje njihovega mandata. V petem odstavku pa 100. člen določa, da natančnejšo organizacijo in način delovanja sveta v skladu s tem zakonom določi Državni zbor v aktu o ustanovitvi. Odlok o ustanovitvi Sveta za radiodifuzijo je Državni zbor sprejel 19. 7. 2001 in v 4. točki imenoval tudi sedem članov sveta. V skladu s 112. členom Poslovnika Državnega zbora je namreč o volitvah, imenovanjih in razrešitvah Državni zbor odločal z odlokom. Veljavni Poslovnik Državnega zbora kot obliko akta, s katerim Državni zbor odloča o volitvah, imenovanjih in razrešitvah, v 112. členu predvideva sklep, zato se s predlagano spremembo odloka ta vsebina iz njega izloča in usklajuje z veljavno poslovniško ureditvijo. Odbor za kulturo kot matično delovno telo je upoštevaje navedeno pripravil Predlog odloka o spremembah Odloka o ustanovitvi Sveta za radiodifuzijo, o čemer pa odloči Državni zbor.
Ugotoviti moram, da prijavljenih k razpravi ni in da tudi amandmaji k predlogu odloka niso bili vloženi, zato bo odločanje o predlogu odloka opravljeno v skladu s časovnim potekom seje zbora čez pol ure v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in tudi 27. sejo Državnega zbora, ki jo bomo z glasovanji nadaljevali ob 17.20 uri.
Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Nadaljujemo s prekinjeno sejo Državnega zbora. Preden preidemo na postopek glasovanja, vas želim obvestiti, da bo Državni zbor glasovanje opravil po naslednjem vrstnem redu: 12., 13., 15., 17., 14., 16., 18., 4., 5., 6. in 9. točka dnevnega reda. Prehajamo na glasovanja Državnega zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 12. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o Sodnem svetu. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o Sodnem svetu je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 71 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 3. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je Državni zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za pravosodje kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 13. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 72 poslank in poslancev, za je glasovalo 23, proti 49. [[Za je glasovalo 23.]] [[Proti 49.]] Ugotavljam, da Državni zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 15. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o državnem odvetništvu. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog Zakona o državnem odvetništvu je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 1. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je Državni zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za pravosodje kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 17. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga odloka o spremembah Odloka o ustanovitvi Sveta za radiodifuzijo. Ker k predlogu odloka ni bil vložen noben amandma, prehajamo na odločanje o predlogu odloka v celoti. Glasujemo.Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 58, nihče pa ni bil proti. [[Za je glasovalo 58.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je odlok sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 14. točko dnevnega reda to je s prvo obravnavo Predloga zakona o vajeništvu. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o vajeništvu je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 56, trije pa so bili proti. [[Za je glasovalo 56.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za izobraževanje, znanost, šport in mladino, kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 16. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga odloka o spremembah Odloka o ustanovitvi Univerze na Primorskem. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu odloka niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o Predlogu odloka o spremembah Odloka o ustanovitvi Univerze na Primorskem v celoti. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmaja, sprejetega na matičnem delovnem telesu, predlog odloka neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 71, nihče pa ni bil proti. [[Za je glasovalo 71.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je odlok sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 18. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 47, proti pa 23. [[Za je glasovalo 47.]] [[Proti 23.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato je postopek obravnave predloga priporočila končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 4. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o osebni asistenci v okviru rednega postopka. Državni zbor je v torek, 14. februarja 2017, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je zbor na predlog predlagatelja predloga zakona sklenil, da bo na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika Državnega zbora še na tej seji opravil tretjo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na seji matičnega delovnega telesa oziroma Državnega zbora v drugi obravnavi, predlog odloka neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov, gospa Iva Dimic.
Hvala lepa, predsednik. Na prejšnji seji ob drugi obravnavi sem slišala, da je to zgodovinski trenutek. Jaz bom rekla, da sem vesela, da smo vsi poslanci tukaj dejansko dojeli, da bomo naredili dobro stvar in omogočili invalidom pravico do osebne asistence. To je tisto, za kar smo ne nazadnje poklicani vsak na svoj poslanski stol, da delamo skupno dobro. Jaz si nadejam dobrega sodelovanja pri urejanju tudi zgodnje obravnave, pri urejanju dolgotrajne oskrbe tudi v prihodnje, vendar tudi v imenu invalidskih organizacij, s katerimi sem se te dni pogovarjala, so rekli, da enako bodo vsem poslali zahvalo, ampak naj se javno zahvalim tudi v imenu invalidskih organizacij vsem poslancem, ki dejansko ste pripomogli, da bo ta zakon namenjen tistim, ki dejansko potrebujejo osebnega asistenta. Hvala.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Desus, gospod Uroš Prikl.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Jaz ne bi zdajle govoril o zgodovinskem trenutku, rekel bi morda samo tole, verjetno to ne bo za nas neko veliko dejanje, ko bomo pritisnili, verjamem, da vsi v tej dvorani na gumb za, bo pa zagotovo veliko dejanje in velik obet za vse tiste ljudi, ki bodo uživali sadove tega zakona, zato sem prepričan, da je to naše sporočilo ne samo na nek način takšno, da bomo danes izglasovali en zakon, ampak da si bomo dejansko tudi prizadevali v samem izvajanju tega zakona pomagati tistim, ki so pomoči drugih potrebni in jim s tem omogočili lepšo perspektivo, lepši jutri, predvsem pa boljše in kvalitetnejše življenje. Jaz se moram ob tej priložnosti tudi zahvaliti vsem tistim, ki so pomagali pri tem zakonu, da je do njegovega udejanjanja tudi prišlo in da bo dejansko velik prispevek za vse, ki ga bodo tudi koristili. Hvala lepa.
Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 70, proti nihče. [[Za je glasovalo 70.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 5. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o čezmejnem izvajanju storitev v okviru rednega postopka. Državni zbor je v torek, 14. februarja 2017, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je zbor na predlog Vlade kot predlagateljice predloga zakona sklenil, da bo na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika Državnega zbora še na tej seji opravil tretjo obravnavopredloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me je Vlada opozorila, da je predlog zakona zaradi sprejetih amandmajev na seji matičnega delovnega telesa neusklajen, zato je pripravila uskladitveni amandma k 5., 9.a, 10. in 22. členu, ki je objavljen na e-klopi. Želijo besedo poslanke in poslanci? [[Ne.]] Ker ne želi nihče razpravljati, zaključujem razpravo. Prehajamo na odločanje o uskladitvenem amandmaju. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 48, proti nihče. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je uskladitveni amandma sprejet. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona v celoti. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 48, proti 5. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 5.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 6. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o nalogah in pooblastilih policije v okviru rednega postopka. Državni zbor je v torek, 14. februarja 2017, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je zbor na predlog Vlade kot predlagateljice predloga zakona sklenil, da bo na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika Državnega zbora še na tej seji opravil tretjo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na seji matičnega delovnega telesa oziroma Državnega zbora v drugi obravnavi predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 53, proti 21. [[Za je glasovalo 53.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 9. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnava Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku po rednem postopku Državni zbor je v sredo, 15. februarja 2017, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je zbor na predlog Vlade kot predlagateljice predloga zakona sklenil, da bo na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika Državnega zbora še na tej seji opravil tretjo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na seji matičnega delovnega telesa oziroma Državnega zbora v drugi obravnavi, predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 16. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 16.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Zaključujem tudi 27. sejo Državnega zbora.