Spoštovani kolegice poslanke, kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjem z nadaljevanjem 38. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: gospa Marinka Levičar, dr. Simona Kustec Lipicer od 16. do 19. ure, gospa Janja Sluga od 13. do 17. ure, gospa Andreja Potočnik, gospa Urška Ban, gospa Irena Grošelj Košnik, dr. Jasna Murgel, gospa Ljudmila Novak od 15. do 18. ure, gospa Suzana Lep Šimenko, gospod Zvonko Lah, gospod Tomaž Gantar, dr. Vinko Gorenak, gospod Jernej Vrtovec, gospod Peter Vilfan, gospod Tomaž Lisec, gospod Matjaž Hanžek do 14. ure, dr. László Göncz do 14. ure, dr. Milan Brglez do 11. ure, dr. Franc Trček do 11. ure, mag. Bojan Krajnc do 13. ure, dr. Mitja Horvat od 13.30 do 16.30 ure, gospod Marko Ferluga, gospod Ljubo Žnidar od 15. ure in gospod Franc Jurša do 11. ure. Vse prisotne lepo pozdravljam! / oglašanje iz dvorane/ Izvolite, gospod Jani Möderndorfer, postopkovno.
Samo eno vprašanje. Podpredsednik, si našteval skoraj pet minut, kdo vse je opravičen. Ali bomo mi cel dan sploh sklepčni? Samo postopkovno vprašanje.
Ja, po Poslovniku. Pri glasovanju bomo seveda spraševali za sklepčnost. Hvala lepa. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O JAVNEM NAROČANJU V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 39 poslank in poslancev s prvopodpisano gospo Janjo Sluga. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predsednici, oprostite, predstavnici predlagatelja gospe Janji Sluga. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Veljavni Zakon o javnem naročanju je temeljni zakon, ki je bil sprejet aprila leta 2016. Ta zakon določa, da lahko javni naročnik v postopek javnega naročanja vključi, poleg merila najnižje cene tudi različna socialna merila. Vendar pa se je v praksi v teh skoraj dveh letih izkazalo, da prenekateri javni naročnik kot edino merilo še vedno navaja najnižjo ceno. Večkrat smo v praksi priča tudi temu, da četudi javni naročnik ugotovi evidentne kršitve zakonodaje s strani izvajalca javnega naročila, to še ne pomeni, da ustrezno tudi ukrepa. Kar nekaj je primerov delodajalcev, ki pridobivajo posle na račun kasnejšega krčenja pravic delavcev. Zato smo se v Poslanski skupini SMC odločili vložiti predlog novele Zakona o javnem naročanju, ki vnaša potrebne zakonske okvire, da do teh zlorab ne bi več prihajalo, da bi dosegli socialno odgovorno javno naročanje in vključevali socialni vidik v merila. Menimo, da mora biti vodilo Zakona o javnem naročanju in javnega naročanja sploh spoštovanje določb socialnega in delovnega prava. Ena ključnih sprememb v tem predlogu je, da se socialna klavzula nadomešča z uporabo t. i. razveznega pogoja, za katerega pa jasno določamo, v kakšnih okoliščinah se uporabi. Tako je nedvoumno jasno, kdaj pogodba preneha veljati. Prvi pogoj je izpolnjen v primeru seznanitve javnega naročnika z dejstvom, da je sodišče s pravnomočno odločitvijo ugotovilo kršitev delovne, okoljske ali socialne zakonodaje s strani izvajalca ali pa tudi s strani njegovega podizvajalca. Govorimo torej o pravnomočni sodbi. Ali pa v primeru, če je naročnik seznanjen, da je pristojni državni organ pri izvajalcu ali njegovem podizvajalcu v času izvajanja pogodbe pravnomočno ugotovil najmanj dve kršitvi in za ti dve kršitvi tudi izrekel globo. Gre torej za kršitve v zvezi s plačilom za delo, kot je to veljalo doslej, temu pa se dodajajo tudi kršitve v zvezi z delovnim časom, počitki, opravljanjem dela na podlagi pogodb civilnega prava kljub obstoju elementov delovnega razmerja ali pa v zvezi z zaposlovanjem na črno. Drugi element, ki mora biti izpolnjen za uresničitev razveznega pogoja, pa je, da je od seznanitve naročnika s kršitvijo in do poteka pogodbe še vsaj šest mesecev, da je takšen razvezni pogoj tudi smiseln. Predlog novele zakona dodaja tudi nov 67.a člen, v katerem pa velja specialna ureditev za primere naročanja v delovno intenzivnih storitvah, ki so se izkazale za najbolj problematične. Tu se uvaja polletno preverjanje obveznih pogojev za izključitev izvajalca v vseh primerih javnih naročil, ki so sklenjena za veljavnost najmanj enega leta. Storitve, za katere se to preverja, so taksativno naštete v tem členu in so natančno definirane s CPV kodo. Gre za 82 storitev s področja gradbeništva, strežbe, čiščenja, varovanja in cestnih prevozov, to so tiste najbolj kritične storitve. Gre torej za tisti del situacij, ki jih zakon že sedaj šteje med obvezne razloge za izključitev gospodarskih subjektov, in sicer se ta preverjanja nanašajo na plačilo socialnih in davčnih obveznosti, na storjene prekrške v zvezi s plačilom za delo, delovnim časom, počitki, opravljanjem dela na podlagi pogodb civilnega prava kljub obstoju elementov delovnega razmerja ali pa zaposlovanjem na črno ter na uvrstitev v evidenco gospodarskih subjektov z negativnimi referencami. Zakon v ta namen določa tudi nadgradnjo sistema aplikacije e-Dosje, preko katere se bo izpolnjevanje teh pogojev preverjalo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila dajem besedo predsedniku mag. Dušanu Verbiču.
Hvala za besedo, podpredsednik. Spoštovani poslanke, poslanci, državni sekretar, prav lep pozdrav! Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo je na 45. seji dne 31. 1. 2018 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisano Janjo Sluga. V poslovniškem roku so amandmaje vložile Poslanska skupina Levica k 2., 5. in 7. členu ter poslanski skupini SMC in SD k 1., 4. in 8. členu. Predstavnica predlagateljev je v dopolnilni obrazložitvi členov dejala, da se mora javni sektor zavzemati za uresničevanje najvišjih standardov pri varovanju človekovih pravic in s tem varovanju pravic delavcev. Del tega mora biti tudi odgovorno javno naročanje, zato mora biti v razpise vključena tudi socialna odgovornost. Poudarila je, da je praksa v tem času pokazala, da mnoga javna naročila v praksi še vedno kot edino merilo upoštevajo najnižjo ceno in tudi javni naročniki ne sledijo priporočilom Ministrstva za javno upravo, ki navaja upoštevanje socialnih in družbenih vidikov pri javnem naročanju kot njegov sestavni del. Predlog zakona uvaja varovalke, da se praksa kršitev pravic delavcev pri javnih naročilih ne bi več pojavljala. Dejala je, da je ena ključnih sprememb, ki jih uvaja predlog zakona, nadomeščanje socialne klavzule z razveznim pogojem in za ta razvezni pogoj je jasno določeno, kdaj se uporabi. Prvi element, ki mora biti izpolnjen, je, da se naročnik seznani z dejstvom, da je sodišče s pravnomočno odločitvijo ugotovilo kršitev delovne, okoljske in socialne zakonodaje s strani izvajalca ali njegovega podizvajalca. Drugi element, ki mora biti izpolnjen, pa je, da je od seznanitve naročnika s kršitvijo do izteka veljavne pogodbe še vsaj šest mesecev. Dejala je, da je eden od posrednih učinkov, ki jih bo imel predlog zakona, povečanje plačilne discipline med izvajalci in podizvajalci. Državni sekretar na Ministrstvu za javno upravo je dejal, da Vlada predlog zakona podpira, saj predlagana ureditev sledi enemu izmed temeljnih načel veljavnega Zakona o javnem naročanju, in sicer obveznost spoštovanja delovne, socialne in okoljske zakonodaje. Dejal je še, da predlagana ureditev krepi socialno odgovorno javno naročanje, javni sektor pa bo s tem dajal zgled zasebnemu. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je povedala, da sta poslanski skupini SMC in SD glede na mnenje Zakonodajno-pravne službe pripravili amandmaje, ki temu sledijo. Predstavnik Državnega sveta je povedal, da je Komisija za državno ureditev predlog zakona podprla in se strinjala, da so nujni še dodatni napori, da bodo državni organi v postopkih javnega naročanja in v času izvajanja pogodb izbranih izvajalcev in podizvajalcev lahko preverjali, ali izbrani izvajalci storitev izpolnjujejo vse delovnopravne, socialna in okoljske predpise. Predstavnik delavske svetovalnice je pozdravil usmeritve predloga zakona, ob tem pa opozoril, da bo treba na tem področju urediti še marsikaj. V razpravi je predstavnica predlagatelja poudarila, da bo predlog zakona zagotovil spoštovanje pravic delavcev v največji možni meri ter podprla opozorila delavske svetovalnice, kot tudi se je strinjala s predlogom amandmaja Poslanske skupine Levice k 7. členu, saj je menila, da je treba na tak način vložiti tudi že za obstoječe pogodbe. Odbor je sprejel amandmaje poslanskih skupin SMC, SD k 1., 4. in 8. členu ter amandma Poslanske skupine Levica k 7. členu. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerem so sprejeti amandmaji vključeni. Dopolnjen predlog zakona je sestavni del tega poročila. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za obrazložitve mnenja dajem besedo predstavniku Vlade dr. Nejcu Brezovarju, državnemu sekretarju na Ministrstvu za javno upravo. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Vlada predlog zakona podpira. Predlagana ureditev namreč sledi, kot je bilo že omenjeno, enemu izmed temeljnih načel zakona, to je obveznost spoštovanja delovne, socialne in okoljske zakonodaje. Predlog zakona tudi ureja nadgradnjo e-Dosjeja, s čimer bo obremenitev naročnikov zaradi sicer dodatnega dela z vidika preverjanja izvajalcev minimalna. Predlagana ureditev tudi krepi socialno odgovorno javno naročanje. Vlada predlog podpira, ker bo s tem tudi javni sektor dajal zgled zasebnemu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Saša Tabaković bo predstavil stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite.
Hvala za besedo. Novembra 2015 je bil sprejet nov Zakon o javnem naročanju, ki je na podlagi nove zakonodaje Evropske unije o javnem naročanju ter ugotovljenih pomanjkljivosti zagotovil poenostavitve, večjo prožnost in učinkovitost javnega naročanja. Ena izmed sprememb, ki jo je uvedel Zakon o javnem naročanju, so tudi nova pravila, na podlagi katerih naročniki lažje uveljavljajo različne vidike okoljske politike, socialnega vključevanja in inovacij. Pri tem pa je treba poudariti, da socialni vidik ne vključuje le socialnega vključevanja, temveč se osredotoča tudi na spoštovanje pravic, ki izhajajo iz veljavne zakonodaje. Zakon vključuje tako imenovano horizontalno klavzulo, ki zahteva upoštevanje obveznosti iz veljavnega okoljskega, socialnega in delovnega prava Evropske unije, predpisov držav članic, kolektivnih pogodb ter mednarodnega prava. To pomeni, da se podjetje, ki ne izpolnjuje določenih obveznosti, lahko izključi iz postopka javnega naročanja. S tem je javno naročanje postalo pomemben del okoljske in socialne strategije. Skladno z veljavno ureditvijo mora gospodarski subjekt naročniku izročiti enoten evropski dokument v zvezi z oddajo javnega naročila oziroma t. i. ESPD obrazec, ki predstavlja uradno izjavo gospodarskega subjekta, da pri njem ne obstajajo razlogi za izključitev in da izpolnjuje zahtevane pogoje za sodelovanje. Na tej točki torej gospodarski subjekti izkažejo, da ne kršijo obveznosti iz veljavne okoljske, socialne in delovnopravne ureditve. V praksi pa se je kot velik problem izkazalo to, da se naročniki oziroma nosilci javnih naročil po podpisu pogodbe ne informirajo več o poslovanju izvajalca storitve. To pomeni, da se naročnik zanaša na podatke, ki izhajajo iz obrazca EPSD. Izvajalec je lahko dejansko velik davčni dolžnik, javni naročnik pa kljub temu še vedno uporablja njegove storitve. Glede na to, da javni organi v Evropi uporabljajo približno 17 % bruto domačega proizvoda v okviru javnih naročil, je prav, da se posebna pozornost nameni izvajalcem javnih naročil oziroma njihovemu poslovanju tudi po podpisu pogodbe. Kljub temu da veljavni zakon vsebuje socialno klavzulo, pa v praksi žal še vedno prihaja do kršitev delavskih in socialnih pravic delavcev. V medijih smo bili večkrat priča situacijam, ko izvajalec storitev čiščenja v javni ustanovi svojim zaposlenim kršil pravice, ki jim pripadajo po delovnopravni zakonodaji, vendar pa naročnik storitev glede tega sploh ni ukrepal. Ključna sprememba, ki jo predvideva novela Zakona o javnem naročanju, ki jo danes obravnavamo, je bolj natančna ureditev socialne klavzule, nadalje pa pri 82 delovno najbolj intenzivnih storitvah, kot so na primer gostinske storitve, čiščenja, varovanje, uvaja polletno preverjanje obveznih pogojev za izključitev izvajalca javnega naročila. Uvajajo pa se tudi dodatna socialna merila, ki jih mora naročnik vedno upoštevati, ko naroča storitve, ki so v predlogu zakona identificirane kot kritične delovno intenzivne storitve. V Poslanski skupini Stranke modernega centra predlog zakona podpiramo. Dejstvo je, da javni organi preko javnih naročil naročajo številne storitve, vendar pa se je na žalost izkazalo, da se nekateri izvajalci, potem ko so sklenili posel, požvižgajo na pravice delavcev, ki jim gredo po veljavni zakonodaji. Naročnik pa tudi ni bil obvezan, da po sklenitvi pogodbe preverja, ali ta gospodarski subjekt še vedno izpolnjuje vse pogoje, ki jih je izpolnjeval ob sklenitvi pogodbe ob javnem naročilu. Prepričani smo, da bodo predlagane spremembe prinesle pozitivne rezultate, kljub temu da spremembe same po sebi sicer ne zagotavljajo neposredne zaščite pravic delavcev, pa vplivajo na to, ali se bo nekomu izplačalo kršiti pravice delavcev, če s tem tvega izgubo posla. Kot rečeno, predlog zakona bomo v Poslanski skupini SMC podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Nada Brinovšek bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem v dvorani! Predlagatelj sprememb Zakona o javnem naročanju je v uvodni obrazložitvi zapisal, da je bilo ugotovljeno, da v okviru javnih naročil tudi državni organi sodelujejo z izvajalci, ki svojih delavcev ne plačujejo in do njih ne izpolnjujejo svojih obveznosti iz delovne zakonodaje, in tudi dodaja, da predlagana rešitev s to spremembo zakona ni idealna. No, s tem dodatkom se v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke zelo strinjamo. S spremembo tega zakona predlagatelj želi v čim večji meri zagotoviti spoštovanje delovnopravne zakonodaje, ključna sprememba v noveli pa je, da se socialno klavzulo nadomešča s t. i. razveznim pogojem. Ta razvezni pogoj pa se uporabi v primeru, ko je naročnik seznanjen z dejstvom, da je sodišče pravnomočno ugotovilo, da izvajalec ali podizvajalec krši delovno, okoljsko ali pa socialno zakonodajo, drugi razvezni pogoj pa je mogoč v primeru, da je do konca izvajanja pogodbe več kot 6 mesecev. Sprememba določa tudi obveznost naročnika, da mora le-ta vsakih 6 mesecev po sklenitvi pogodbe preveriti, ali izvajalec ali njegov podizvajalec nista v katerem izmed položajev iz prvega ali drugega primera, ki sem ju prej navedla. Po novem mora naročnik javno naročilo oddati na način, da zbere ekonomsko najugodnejšega ponudnika ob upoštevanju socialno odgovornega javnega naročanja. Med merila mora obvezno vključiti tudi socialne elemente, ki sledijo načelu dostojnega dela – ki sledijo načelu dostojnega dela, je zapisal predlagatelj. Iz predlaganih sprememb Zakona o javnem naročanju, pa si dostojno delo zaslužijo le tisti, ki so dobili delo na podlagi javnega naročila na področju storitvenih dejavnosti. Torej predlagatelj meni, da naj bi spremembe tega zakona veljale le za tiste delovno intenzivne storitve, ki so se na podlagi izkušenj izkazale za najbolj problematične. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke se sprašujemo, kaj je imel predlagatelj v mislih, ko je zapisal »na podlagi izkušenj«. Sprašujemo se tudi, ali je predlagatelj napravil kakšno analizo. Ali je prišel do tega podatka zgolj na podlagi govoric? Ne moremo mimo dejstva, da gre v tem primeru ponovno za delitev, bom rekla, na prvo- in na drugorazredne. Zakaj? Spremembe zakona o javnem naročanju veljajo le za storitveno dejavnost. Kaj pa javna naročila na področju gradenj? Za ta naročila ta zakon ne velja oziroma ta sprememba. Če bi rekla tako, kot je rekel predlagatelj »na podlagi izkušenj«, si upam trditi, da je vsekakor več primerov kršenja zakonodaje na področju javnega naročanja na področju gradbenih del. Tukaj gre za težke fizične delavce, ki delajo cel dan, na soncu, mrazu, vetru in dežju, ob koncu meseca pa prejmejo bore plačilo za svoje delo ali pa še tega ne. Ampak za te delavce sprememba tega zakona ne velja Sprašujem se, zakaj v koaliciji spet delate neko razliko. Če se krši delovna zakonodaja, naj velja to za vse zaposlene pri izvajalcih, ki jih je naročnik izbral na podlagi javnega naročila, brez izjemen. In prav zaradi tega v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke zakona ne bomo podprli, seveda pa mu tudi ne bomo nasprotovali. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Benedikt Kopmajer bo predstavil stališče Poslanske skupine Desus. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi, vsem lep pozdrav! Predlog zakona, ki ga imamo na poslanskih klopeh, v prvi vrsti krepi socialno odgovorno naročanje. Z njegovim sprejetjem pa pričakujemo lahko tudi povečanje plačilne discipline. S predlogom se namreč uvaja specialna ureditev za tiste primere javnega naročanja, ki zadevajo delovno intenzivne storitve, in sicer tiste, ki so se v praksi pokazale za najbolj problematične. Uvaja se polletno obvezno preverjanje pogojev za izključitev izvajalca. Tukaj gre predvsem za področje, kot so gradbeništvo, varovanje, strežba, cestni prevozi in čiščenje. Kot je že bilo rečeno, je predlog sprememb in dopolnitev nastal na podlagi opozoril in opaženih težav, ki so se pokazale v praksi. Primeri kažejo na to, da v okviru javnih naročil tudi državni organi sodelujejo z izvajalci, ki svojih delavcev ne plačujejo in ne izpolnjujejo vseh obveznosti iz delovnopravne zakonodaje. Žal v praksi kljub leta 2016 sprejetem Zakonu o javnem naročanju v postopkih javnega naročanja še vedno prevladuje izbor na osnovi najnižje cene. Naročnik pa po podpisu pogodbe ne preverja, ali izvajalec in podizvajalci izpolnjujejo delovnopravne predpise. Po podatkih Gospodarske zbornice Slovenije za preteklo leto je razmerje med številom izbranih ponudb na podlagi merila najnižja cena ali ekonomsko najugodnejša ponudba v Sloveniji približno v razmerju 80 : 20, evropsko razmerje pa je približno 70 : 30 v korist ekonomsko najugodnejše ponudbe. Torej lahko povzamem, da tu še vedno krepki zaostajamo za Evropo. S predlogom, ki ga obravnavamo danes, se želi doseči spoštovanje delovnopravne zakonodaje. Bistvena novost je namreč vpeljava razveznega pogoja, kadar je sodišče pravnomočno ugotovilo, da izvajalec ali podizvajalec krši delovno, okoljsko ali socialno zakonodajo, ali ko je naročnik seznanjen, da je pristojni državni organ ugotovil najmanj dve kršitvi predpisov in je zanju izvajalci izrekel globo. Tukaj gre za kršitve v zvezi s plačilom dela, kršitve v zvezi z delovnim časom in počitki ter za delo na črno. To novost v Poslanski skupini Desus podpiramo. V Sloveniji letno oddamo okoli 3,7 milijarde evrov poslov preko javnih naročil, kar je približno 10 % slovenskega bruto družbenega proizvoda. Že 25 let pa se soočamo s podobnimi težavami, zato v Poslanski skupini Desus pozdravljamo vsako spremembo na področju javnega naročanja, s katero odpravljamo nepravilnosti in napake, na katere je opozorila praksa, ter spremembe, ki bi pripomogle k bolj učinkovitem procesu javnega naročanja. Velik korak v pravo smer je bil storjen, kot že rečeno, 2016. Vsekakor gre tudi predlog sprememb in dopolnitev, ki jih sprejemamo danes, v pravo smer, zato ga bomo v Poslanski skupini Desus podprli. V Poslanski skupini Desus menimo tudi, da je med drugim še kako potrebno spremeniti tudi stopnjo zavedanja naročnikov, da razpolagajo z davkoplačevalskim denarjem. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jožef Horvat bo predstavil stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani državni sekretar, dragi kolegice in kolegi! Tudi tokrat imamo pred seboj novelo zakona, ki ne prinaša, žal, nobene dodane vrednosti. Področje javnega naročanja kljub poudarjanju socialno odgovornega vidika ostaja velika cokla pri gospodarjenju z javnim denarjem. Zaradi takšnih, zgolj lepotnih sprememb zakona, ki sicer lepo zvenijo, v praksi zanesljivo ne bo manj javnih naročil, o katerih poročajo mediji pravzaprav ves čas, kot na primer naročanje mimo zakona oziroma iskanje obvodov, kako izvesti javno naročilo po merilu najnižje cene ali celo brez javnega razpisa, kot na primer v UKC Ljubljana. Prav tako bodo še naprej ostajali nepoplačani številni podizvajalci, na kar v Novi Sloveniji ves čas opozarjamo. Na žalost plačilna nedisciplina v Sloveniji predstavlja velik problem, zato je naša dolžnost, da v postopkih javnega naročanja zaščitimo šibkejše stranke. V tem primeru gre predvsem za mala in mikro podjetja ter samostojne podjetnike, za katere velja, da so hrbtenica našega gospodarstva. Zakon o javnem naročanju kot eden najpomembnejših sistemskih zakonov mora poleg zasledovanja cilja preglednosti in gospodarnosti porabe javnih sredstev zagotavljati tudi ustrezno varstvo in zaščito pogodbenih strank. Prepuščanje urejanje tega področja zgolj pogodbeni svobodi je rešitev, ki je lahko ustrezna za države z razvito demokracijo, z urejeno plačilno disciplino in učinkovitim pravosodjem ter s tem povezano visoko stopnjo pravne varnosti. V Sloveniji tega nivoja še zdaleč ne dosegamo. V Novi Sloveniji smo ob sprejemanj novele Zakona o javnem naročanju 3 opozarjali, da dejansko poplačilo podizvajalcev ne sme biti prepuščeno le volji oziroma pogodbenemu razmerju med izvajalcem in podizvajalcem. Z amandmaji smo skušali uveljaviti to zakonsko zavezo, kasneje smo iz enakega razloga vložili predlog sprememb in dopolnitve tega zakona. Danes je zakon glede tega popolnoma enak, torej ne zagotavlja zakonske podlage za obvezno neposredno poplačilo podizvajalcev s strani naročnika. Zakon o javne naročanju 3 je tako v primerjavi s prejšnjim Zakonom o javnem naročanju 2 položaj podizvajalcev bistveno poslabšal. Novela zakona je leta 2010 že določila obvezno neposredno poplačilo podizvajalcev s strani naročnika. Takrat se je stanje na področju plačilne discipline v naši državi izboljšalo. Zaustavljen je bil plaz stečajev manjših gospodarskih družb in prenehanj upravljanja dejavnosti samostojnih podjetnikov. Kot kaže, sedanja vlada v tem ni prepoznala napredka. Nova Slovenija - krščanski demokrati smo predlagali tudi, da mora glavni izvajalec vsaj 20 % javnega naročila izvesti z lastnimi kapacitetami. Sedaj se namreč kot glavni izvajalci pojavljajo v velikih primerih družbe, ki nimajo niti svojega premoženja niti zaposlenih delavcev, temveč so v teh poslih le posrednice. Zakon še vedno omogoča udeležbo v postopkih javnega naročanja tudi izvajalcem, ki nimajo svojih kapacitet za izvedbo javnega naročila. Ko takšen izvajalec zaide v stanje insolventnosti, podizvajalci ostajajo nepoplačani, kar za samostojne podjetnike, mikro in mala podjetja, ki so dejansko v postopkih javnega naročanja najpogosteje le podizvajalci, pogosto pomeni njihov propad. To pomeni hkrati prenehanje zaposlitev zaposlenih pri takih podizvajalcih. Današnje spremembe in dopolnitve Zakona o javnem naročanju torej ne prinašajo nujnih sprememb, puščajo pa številne dileme glede izvrševanja v praksi, predvsem glede 82 taksativno naštetih storitev kritično delovno intenzivnih panog, kjer naj bi naročniki vsakih šest mesecev preverjali morebitne kršitve izvajalcev. To kaže na nedelovanje za to pristojnih državnih organov. Skratka, gre ponovno za reševanje problemov z napačne strani. V Novi Sloveniji smo prepričani, da dokler zakon ne bo bolje zaščitil podizvajalcev in dokler bo možno oddajati javna naročila po edinem kriteriju najnižje cene – to še zlasti velja za gradnje, storitve in blago, ki vključuje namestitvena ali instalacijska dela –, ne moremo govoriti o izboljšanju tega področja. Predloga zakona glede na navedeno ne moremo podpreti.
Hvala lepa. Mag. Bojana Muršič bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Dovolite mi, da v tem stališču še enkrat ponovim nekaj izrečenih misli ob sprejemanju novega Zakona o javnem naročanju leta 2016, povezanih z javnimi naročili in varčevanjem. Ob nenehnem govorjenju o varčevanju v javnem sektorju in iskanju rezerv nenehno ugotavljamo, da v javnem sektorju finančne rezerve še vedno iščemo in jih tudi najdemo na področju javnih naročil. To še posebej velja, ko gre za milijonske posle in ko naročila postanejo nepregledna. Ta nepreglednost se še posebej kaže v nekaj tisoč izdanih naročilnic za nabavo medicinskega in drugega materiala v UKC Ljubljana, to je le en medicinski center. Ob tem se nam upravičeno postavlja vprašanje, koliko izgubljenih zavarovalčevih evrov je iz tega naslova odtekalo v žepe posameznikov, medtem ko zavarovancem in potencialnim bolnikom nenehno grozimo, kaj vse bodo morali plačati, doplačati in podobno. V preteklosti se je odtekanje javnega denarja preko javnih naročil povečevalo. Povečali so se tudi apetiti po javnem denarju. Na žalost pa se je zgodilo, da smo zaradi tega tekmovanja praktično izgubili vsi, na vseh področjih javnega sektorja, z izjemo nekaterih posameznikov. Z zapisanimi rešitvami v tem predlogu novele zakona se sledi temeljnim načelom javnega naročanja, a se nekoliko bolj izpostavlja vloga javnega sektorja pri izvajanju javnih naročil in upoštevanja najvišjih standardov pri uresničevanju in varovanju človekovih pravic in pravic delavcev. Zato mora javni sektor pri izvajanju javnih naročil ravnati odgovorno v smislu socialno odgovornega javnega naročanja. Med socialno odgovorne vidike javnega naročanja in novih pravil spadajo tudi določbe, ki dajejo naročniku možnost izključitve gospodarskih subjektov, ki kršijo določena pravila ali obveznosti. Res pa je, da se s tem naročnikom, državnim organom, javnim sektorjem nalaga dodatna obveznost. Naročnikova aktivnost se torej nadaljuje tudi po oddaji javnega naročila. To naj bi se odražalo v polletnih preverjanjih izvajanja pogodbenih obveznosti, in to kar pri 82 storitvah. Glede na število le-teh jih ne bi navajala. Socialni demokrati poudarjamo, da sam zakon z na papirju napisanimi najboljšimi rešitvami ne bo prinesel pozitivnih rezultatov, treba bo več energije vložiti v izobraževanje tistih, ki pripravljajo javna naročila in po tem predlogu tudi preverjajo izvajanje naročila oziroma pogodbenih obveznosti. Seveda pa je tudi na strani izvajalcev in podizvajalcev javnih naročil, da o nepravilnostih čim prej seznanijo pristojne in se čim prej nepravilnosti tudi odpravijo. S tem pa se prepreči oškodovanje podjetij, delavcev in ne nazadnje tudi države in njenih prebivalcev. Še posebej sedaj ob ponovni rasti investicijskega cikla bo treba več pozornosti nameniti apetitom posameznikov, ki bi iz tega naslova lahko dobili več, kot je potrebno. Socialni demokrati menimo, da je treba podpreti vsako spremembo, ki vodi v izboljšanje postopkov javnih naročil, pravne zaščite delavcev, transparentnosti postopkov in še bi lahko naštevali. Zato bomo Socialni demokrati predlagano novelo Zakona o javnem naročanju podprli.
Hvala lepa. Dr. Matej Tašner Vatovec bo predstavil stališče Poslanske skupine Levica. Izvolite.
Hvala, podpredsednik, lep pozdrav vsem! V Levici bomo spremembe Zakona o javnem naročanju podprli. Spremembe so namreč vsebinsko povsem identične tistim, ki smo jih v obliki amandmajev predlagali ob sprejemu tretjega Zakona o javnem naročanju. Že takrat smo opozarjali, da ureditev sicer pomeni korak v pravosmer, a da je veliko preohlapna. Vse tiste rešitve, ki so šle v smeri popolne izključitve podjetij, ki kršijo delovno, okoljsko in socialno zakonodajo, pa neposrednega poplačila podizvajalcev, odmika od cene kot edinega merila obvezne vključitve dodatnih kriterijev in še bi lahko našteval, so bile takrat s strani koalicije zavrnjene. Prav nobenega interesa ni bilo, da bi ureditev že takrat izboljšali. Zdaj, nekaj mesecev pred volitvami je koalicija le ugotovila, da ureditev glede zaščite pravic delavcev ni primerna in posledično seveda, da smo imeli v Levici prav. Da je nujno treba dodatno zaščititi pravice delavcev in predvsem preprečiti izkoriščevalske prakse delodajalcev in področje javnega naročanja je prvo, kjer mora država narediti red. Podjetje, ki izkorišča delavce in krši delovno in socialno zakonodajo, ne more in ne sme biti izvajalec javnih naročil. In to bi lahko zakon določil že novembra 2015. Pa ne le to, če bi bili sprejeti naši amandmaji takrat, bi bile določbe boljše od teh, ki jih obravnavamo danes. Zakaj? Določba, ki izvajalca javnega naročila zavezuje k spoštovanju delovne in socialne zakonodaje, namreč obstaja že danes, problem pa je v tem, da nimamo nikakršnega nadzora. Današnji predlog zaradi tega uvaja obvezno periodično preverjanje izvajalcev javnih naročil. Če bo ugotovljeno, da izvajalec krši delovno ali socialno zakonodajo, torej preprosto rečeno pravice delavcev, bo naročnik prekinil pogodbo. Slabost predlagane ureditve pa se kaže v tem, da se to periodično preverjanje ne bo izvajalo za vsa javna naročila, ampak le za del javnih naročil nekaterih storitev. Lahko se strinjamo, da je seveda tudi to boljše od ničesar, a ureditev, ki nudi zaščito le nekaterim delavcem, je za nas popolnoma nesmiselna. Delavec, ki dela na gradbišču, in delavec, ki čisti prostore, sta za nas enako pomembna, seveda bi morala biti enako zaščitena. Kršitev pravic delavcev je nedopustna ne glede na to, v kateri panogi se te kršitve dejansko dogajajo. Zaradi tega smo v Levici na odboru predlagali amandma, ki bi enako zaščitil pravice vseh delavk in delavcev, ne glede na to, kakšen poklic opravljajo. Amandma žal ni bil deležen podpre, argument za nasprotovanje pa je bil preprosto nesmiseln. Bil je, da periodično preverjanje spoštovanja pravic delavcev za vsa javna naročila, storitev in gradenj bi pomenilo – ja, preveč dela za ministrstvo! Za nas je tak argument seveda nesprejemljiv, v pogodbi o izvedbi naročila mora biti že sedaj določba, da se le-ta odpove v primeru kršitev delavskih pravic, kljub temu pa se bo izpolnjevanje tega pogoja preverjalo le pri javnih naročilih za nekatere storitve. Izvajalci naročil ostalih storitev in predvsem gradenj pa bodo očitno lahko še naprej prakticirali izkoriščevalske prakse, ker nadzora pač ni in ga seveda niti ne bo. Vse, kar nam je v Levici uspelo izboriti na odboru, je to, da se bo to periodično preverjanje izvajalo tudi za že sklenjene pogodbe, torej za že obstoječe. Ne glede na vse, kot rečeno, bomo predlog v Levici podprli, čeprav menimo, da bi lahko bil seveda veliko boljši. O našem amandmaju, ki omogoča uveljavitev zakona čez tri in ne šele čez 7 mesecev, pa nekoliko več v razpravi. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členu in vloženem amandmaju z dne 19. februarja 2018. V razpravo dajem 8. člen ter amandma Poslanske skupine Levica. Želi kdo razpravljati? Prosim, če se prijavite. Dr. Matej Tašner Vatovec, izvolite.
Hvala še enkrat. Kot rečeno, ko se je sprejemal Zakon o javnem naročanju številka tri, smo v Levici opozarjali, da ureditev sicer pomeni nekako rahlo v pravo smer, ampak da je veliko preohlapna in da se v praksi najverjetneje ne bo spremenilo kaj dosti. Vse tiste rešitve, ki so šle v smeri izključitve podjetij, ki kršijo delovno, okoljsko in socialno zakonodajo, pa neposredno poplačilo podizvajalcev, in to, kar sem že prej naštel, bi lahko rešili že takrat. Mi smo vse to predlagali z amandmaji, predvsem to, da bi se ureditev izboljšala na ta način, da bi se črtalo premnogokrat prisotno besedo »lahko«. Trenutno veljavni zakon prevečkrat uporablja besedo »lahko« in omogoča, da se potem stvari ne zgodijo, čeprav bi se lahko oziroma bolje rečeno bi se morale. Pomislek je lahko, da se zdaj tik pred volitvami to spreminja in da se na nek način stvari vseeno premikajo v boljšo smer, ampak ne bom polemiziral glede tega vidika. Vztrajam pa na tem, da je to premajhen korak, da bi lahko ta ureditev bila veliko boljša. Že recimo z amandmaji, ki smo jih predlagali v Levici na odboru, bi lahko rešili tri stvari oziroma dodatni dve stvari – ena je bila na srečo sprejeta. Prvi je bil ta, da se periodično preverjanje izpolnjevanja pogojev uvede pri vseh naročilih gradenj in določenih storitev oziroma naročilih storitev in ne le za nekatere storitve. S tem bi bistveno razširili ta krog preverjanj. Vemo, da se kršitve seveda pojavljajo povsod, ne samo pri določenih storitvah, predvsem v gradbeništvu pa gre tudi za precej težke pogoje dela in velikokrat tudi ravno zgodbe o izkoriščanju ali pa tudi, če hočete, nespoštovanju delovne zakonodaje se dogajajo predvsem na teh področjih. Še z enim amandmajem smo predlagali, da se za ta posebej našteta javna naročila, ki so v zakonu, določi tudi obvezno upoštevanje socialnih meril, kar bi bil korak v še boljši zakon in seveda že omenjeno periodično preverjanje tudi za že sklenjene pogodbe, ki pa je bil na srečo sprejet. Če se vrnem še enkrat na ta argument, ki ga je dalo ministrstvo glede predvsem širitve področij tudi na gradbene storitve in vse storitve. Argument ministrstva je bil, da bi to pomenilo preveč dela za ministrstvo. Zaradi tega argumenta bomo zdaj sicer dobili nekoliko boljšo ureditev, ampak boljša bo zgolj za nekatere delavke in delavce; torej tiste, ki so izrecno navedeni v predlogu zakona, torej, za določene storitve. Še vedno pa bodo kršitve pravic delavcev na gradbišču; recimo, se bodo lahko nadaljevale in ne bodo pod takšnim nadzorom ali pod takšnim drobnogledom, kot bi sicer lahko bile, če bi imeli možnost tega obveznega preverjanja tudi za ta področja. Tako podjetja, ki se že poslužujejo izkoriščevalskih praks, ki ne izplačujejo plač, regresov, socialnih prispevkov in drugače kršijo delavske pravice – to bi moralo biti sporočilo tega zakona in seveda tudi namen našega amandmaja –, bi morala biti izločena iz kateregakoli javnega naročila oziroma pogodbe z državo. Kot sem že povedal, je vseeno pozitivni vidik to, da bomo to periodično preverjanje uvedli tudi za že sklenjene pogodbe, kar smo predlagali z amandmajem v Levici, ker prvotni predlog namreč je predvideval te periodične preglede zgolj za pogodbe, ki bodo sklenjene po uveljavitvi zakona. Mislim pa, da je smiselno, da se to uvaja za že sklenjene pogodbe, ker v bistvu obstajajo že vsi pogoji za to, ker že danes te pogodbe morajo vsebovati določila, kdaj je mogoče prekiniti takšno pogodbo, in bi se to upoštevalo. Predlagali smo še en amandma za sejo zbora, kot rečeno, k 8. členu. Gre za to, da bi lahko nekoliko pospešili odkrivanje teh zlorab oziroma teh kršitev. Predlog namreč določa, da se zakon uveljavi čez 7 mesecev, kar se nam zdi res nedopustno dolg rok. Vsi pogoji, ki jih morajo naročniki izpolnjevati, morajo biti kot razvezni pogoji že sedaj navedeni v sklenjenih pogodbah, in če bi ministrstva opravljala svoje delo, predvsem nadzorno, bi že danes lahko prekinili marsikatero pogodbo s podjetji, ki kršijo pravice delavcem, okoljske standarde in kar je podobnega. Ker nadzor peša, ta zakon uvaja to obvezno periodično preverjanje. Mislim, da ni nobenega tehtnega argumenta, da bi to se začelo izvajati šele čez 7 mesecev in ne čez 3, tako kot predlagamo. Tako vam polagam na srce, da razmislite o tem, da se ta rok skrajša, da damo to na 3 mesece in da vsaj tistih nekaj stvari dobrih, ki jih prinaša ta zakon, začne veljati veliko prej in seveda tudi s tem zagotovimo nekoliko več socialne in okoljske zaščite za delavce, za okolje in tudi sankcioniramo ustrezna podjetja, ki na teh področjih kršijo te pravice.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Prosim, če se prijavite. Gospod Janko Veber, izvolite.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem. Ko se pogovarjamo o javnem naročanju in spoštovanju predvsem odnosa do zaposlenih, ki izvajajo potem to javno naročilo, je ta zakon seveda ena od zelo dobrodošlih in potrebnih rešitev. Seveda se postavlja tudi vprašanje, kako bo v praksi to zopet vse skupaj nadzorovano, izvajano, ampak namen zakona je pravi in ga seveda tudi podpiram. Zagotovo bi morali narediti še korak naprej in zelo jasno zapisati, da nobeno javno naročilo, ki je povezano z državnimi ali občinskimi sredstvi in prihaja do zlorab, ne more biti predmet zastaranja. V tistem trenutku, mislim, da bi se odgovornost do tega, kako bo nekdo ravnal pri javnem naročilu, povsem spremenila in ena od naslednjih nalog je prav ta, da uzakonimo ali, če hočete, tudi vpišemo v Ustavo, če bi bilo potrebno, da nobena zadeva, ki je povezana s koruptivno dejavnostjo in je vezana na državni ali občinski denar, ne zastara. To bi bilo zelo jasno sporočilo. Sicer pa je treba čim prej uvesti tudi model, kot je, recimo, bil in je v Avstriji že vrsto let v veljavi; merilo najnižja cena je tisto merilo, ki pravzaprav povzroča korupcijo in ki povzroča tudi težave predvsem pri zaposlenih. Kajti, ko se zmanjšujejo stroški, se seveda poskušajo zmanjševati prav na račun tistih, ki so ali na gradbišču ali izvajajo posamezno delo. Zato bi bilo nujno treba uvesti tudi kriterij, da naročnik objavi tisto svojo ceno, ki jo določajo projektanti, ki je razvidna iz samega projekta, popisa del in odstopanje od te cene 20 % navzgor ali pa 20 % navzdol pri oddaji ponudbe je kriterij, ker pač tiste ponudbe takoj odpadejo. S tem se znebimo tisti dampinških najnižjih ponudb, ki običajno prinašajo potem velike težave, hkrati pa seveda tudi izločiš tiste, ki pa so očitno želeli nekritično pristopiti k investiciji. To je eden od kriterijev, ki je splošno znan, in vem, da je tudi pred dvema, tremi oziroma sedaj je že mogoče šest let nazaj, tudi avstrijski veleposlanik posredoval zakon o javnem naročanju Republike Avstrije. In Vlada to ima. Pričakoval bi, da se tudi tako uvedeni predlogi, ki že delujejo v praksi, upoštevajo tudi v Sloveniji. Takrat bodo odpadli mnogi problemi, mnoge dileme, kaj pravzaprav v Sloveniji narediti, da se zmanjša korupcija. Kajti, zaradi korupcije izgubljamo ogromno sredstev in zaradi tega smo, seveda, tudi vedno znova v težavah. Poleg tega koraka bo treba narediti vsaj še ta dva, ki sem ju omenil; torej, da zadeve ne zastarajo in da naredimo tudi bistveno bolj primeren Zakon o javnem naročanju, ki omogoča oddajo del na način, da se spremlja kvaliteto, tudi ustrezno kvalificirano delovno silo, da to opravi, in to je tisto, kar je treba dejansko v nadaljevanju še izboljšati. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Janja Sluga, izvolite.
Hvala lepa. Naj povem, da smo ob nastajanju tega besedila zelo veliko presedeli na raznoraznih usklajevanjih, mogoče niti ne toliko z ministrstvom kot z Delavsko svetovalnico. Delavska svetovalnica je bila tudi tista, ki je te pobude dala, ki je ves čas sodelovala konstruktivno pri nastajanju tega besedila in s katero smo se potem tudi na koncu uskladili, kaj je tisto, kar bi pomenilo v tem besedilu največji korak naprej. Seveda se tu lahko strinjam, da mogoče predlog ni popoln, menim pa, da glede na tisto, kar se je v dveh letih prakse izkazalo, pomeni zelo velik korak naprej. Najbolj mi odzvanjajo besede, ko je gospod Horvat omenil te podizvajalce. Seveda tudi podizvajalci so tu vključeni v ta razvezni pogoj; torej obveznosti do svojih delavcev morajo imeti po tem besedilu poravnane tako z izvajalci kot tudi podizvajalci. S tem pričakujem še en učinek; namreč, izvajalec je tisti, s katerim bo prekinjena pogodba, če njegovi podizvajalci ne bodo poravnavali svojih obveznosti. Pomeni, da posledično kot dodaten učinek pričakujem, realno pričakujem, da bodo tudi izvajalci poskrbeli za to, da bodo z njihove strani obveznosti do podizvajalcev poravnane, ker se bodo preverjale tudi poravnane obveznosti s strani podizvajalcev, kot sem rekla. Moram pa povedati, da smo pri pripravi tega predloga pridobili zelo natančne številke iz prakse, kaj se vse na terenu dogaja. Da se ne bomo kar na pamet pogovarjali, da je teh kršitev čedalje več in da je čedalje več takih delavcev pri javnem naročanju, naj še enkrat izpostavim: moje stališče je, da je javni denar tisti denar, ki mora biti porabljen za to, da se ne plačuje nekoga, ki krši pravice delavcev, ki krši delovnopravno zakonodajo. Tu je ta vidik najbolj pomemben. S strani Inšpektorata Republike Slovenije za delo imam tule podatek za celotno leto 2017, kjer je bilo z njihove strani opravljenih 19 tisoč 559 vpogledov v prekrškovno evidenco. 19 tisoč 559 v enem letu! In inšpekcija pravi, da je v 14 primerih od teh 19 tisoč 559 bil subjekt tak, ki ni izpolnjeval zakonskega pogoja. Če gremo zdaj to računat procentualno, je to 0,0007 %. Ne želim minimizirati kršitev do teh delavcev, ki so tu zajeti, niti slučajno, želim pa, da ne komuniciramo, da je to ne vem kakšen procent znotraj celotnih javnih naročil. Znotraj teh primerov je bilo natančno pogledano, katere storitve so tiste, ki so tu bile največkrat kršene, in to so te storitve, ki smo jih tu poskušali nekako zajeti. Naj pa še enkrat opozorim, da 67.a člen naročniku omogoča tudi to, da ne glede na to, ali je za njegovo storitev zapovedana klavzula, da tudi če ni, jo lahko vključi. Se pravi, ne prepovedujemo za nobeno storitev, za nobeno dejavnost, za nobena dela, da pa naročnik te klavzule ne bi sam po sebi vključil v to. Ker tudi v tem trenutku, ko že določene stvari obstajajo, smo zaznali, da ker zakon ne prisiljuje v bistvu naročnika k temu, da se pogodba takoj razveže, je dejansko, bom rekla, tisti strah pred tožbo, če bi naročnik to resnično storil, odločilni razlog, zaradi česar se že v tem trenutku naročniki ne odločajo za prekinitve pogodbe. To je ta odločilni dejavnik, ki ga pa zdaj s tem novim besedilom po mojem mnenju v veliki meri odpravljamo. Seveda še vedno ostaja preverjanje ob sklenitvi javnega naročila za čisto vse pogodbe, ne glede na to, za kaj se pogodba sklepa. Dejansko se ob sklenitvi pogodbe največji delež pa kršitev tudi odkrije. To dodatno preverjanje potem na pol leta pomeni samo še nek dodatek k temu, kar že obstaja; se pravi, nič od tega, kar že obstaja, se s tem predlogom ne ukinja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Ljudmila Novak, izvolite.
Hvala za besedo. Vsako pošteno delo zahteva tudi pošteno plačilo in ta problematika javnega naročanja je v Sloveniji zelo pereča. Na to nas nenehno opozarjajo naši državljani, ki imajo slabe izkušnje s tem bodisi kot delodajalci, bodisi kot podizvajalci ali tudi enostavno kot državljani. Žal se pa največ korupcije pojavlja ravno v ustanovah, v državnih ustanovah, v javnih ustanovah z javnim denarjem. Na to v Novi Sloveniji nenehno opozarjamo. Jaz bom sicer amandma podprla, da se ta problematike čim prej uredi, v treh mesecih raje kot v sedmih mesecih, vendarle menim, da smo se problema lotili na napačnem koncu. A sedaj bodo naročniki preverjali, ali delodajalec oziroma ali izvajalci poplačujejo vse svoje obveznosti? Mislim, da je to naloga države. In si ne predstavljam, kako se bodo stvari odvijale, kako bodo dejansko naročniki vse to preverjali, kako se bodo dela ustavila in tako naprej in tako naprej. Velikokrat slišimo, da v Avstriji, če delodajalec takoj ne poplača vseh svojih obveznosti do delavcev, potem lahko zapre podjetje. Mi pa delamo tukaj spet neke obvode naokrog, ki pa mislim, da ne bodo ustrezno rešili tega problema. Prav čudno in nenavadno je, da tako veliko podjetje, kot je UKC Ljubljana, lahko izvaja javna naročila mimo zakona. Prav neverjetno je, ker vsi vemo, da se tam vrtijo milijoni, milijoni denarja, ki ga je v zdravstvu odločno premalo in tukaj se, žal, mnogi pasejo na tem denarju. Zato je problematika javnega naročanja res preča, ne verjamem pa, da bo ta zakon ustrezno to reševal. Seveda tukaj vedno znova slišimo razprave proti zasebnemu sektorju in se poveličuje javni sektor, ampak ravno v javnem sektorju gre za naš denar, ki se troši nepregledno, in po vsaki vladi se ugotavlja pa mediji večkrat delajo preglednice, kdo je dobil neka javna naročila, ali z leve ali z desne, odvisno od vlade. Torej menim, da noben zakon tega ne bo ustrezno rešil, ampak gre za to, da spoštujemo gospodarnost, zdravo kmečko pamet, poštenost, odgovorno ravnanje. Vse to so prava zagotovila za to, da se javni denar pošteno tudi uporablja. In seveda, da so delavci tudi pošteno plačani za to, kar delajo, ne glede na sektor, v katerem nekdo opravlja svoje delo. Recimo, en tak banalni primer javnega naročanja je tudi šolska prehrana. Sicer v zadnjem času so se naredile neke izboljšave, ampak nelogično je, da se zaradi tega, da bo nekaj ceneje, sem slišala, da so v šolah tudi naročali egipčanski krompir. To je en banalni primer, medtem ko imamo v Sloveniji veliko zdrave hrane, tudi kmetijstvo ni v zavidljivem položaju, mi se pa gremo javno naročanje z najnižjo ceno, ne glede na kvaliteto in ne glede na zdravo kmečko pamet, ki nam govori drugače. Vsak zakon je mogoče tudi izigravati, najti luknje. Kot sem že dejala, samo zdrava kmečka pamet, odgovorno in pošteno ravnanje tudi v tem sektorju javnega naročanja lahko prinese izboljšanje rezultatov. Država pa naj na drug način opravi svojo nadzorno funkcijo nad izvajanjem zakona.
Hvala lepa. Gospod Jožef Horvat, imate besedo. Prosim? Predlagatelj. Izvolite, gospa Janja Sluga, se opravičujem.
Hvala lepa. Moram reči, kolegica Novak, da se z vami dejansko strinjam z vsem, kar je bilo izrečeno. Bi pa mogoče samo eno dejstvo, ki je že danes. Sicer bi se strinjala – govorimo o tem, da država mora preverjati te kršitve in da država mora biti tista, ki ugotavlja, ali nekdo izpolnjuje pogoje ali ne. Ampak, dejstvo je, da že danes ima vsaka pogodba o javnem naročanju svojega skrbnika in ta skrbnik je tisti, ki že ob sklenitvi pogodbe preveri, ali izvajalec izpolnjuje vse pogoje, in tudi zdaj bo ostal ta skrbnik tisti, ki bo potem po 67.a členu vsake pol leta preverjal izpolnjevanje teh pogojev. Je pa ena zelo enostavna aplikacija, s pomočjo katere se to preverja, tako da v bistvu zahteva zgolj dva klika za vsako preverjanje pogodbe. To je ta e-Dosje, kjer so vse informacije, kjer so povezane v bistvu podatkovne baze, tako Fursa, kot Inšpektorata za delo in tako naprej, in zahteva od skrbnika pogodbe, kot sem rekla, zgolj tista dva klika, da preveri, ali določen izvajalec izpolnjuje vse tiste pogoje, ki so tam navedeni. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Jožef Horvat, izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kar zadeva amandma k 8. členu, je že kolegica Ljudmila Novak povedala, da ga mi podpiramo. Kar zadeva vsebino, moram reči, da smo res pričakovali, da bodo rešitve v tej noveli zakona takšne, kot jih dejansko že nekaj let pričakujemo. Ampak očitno, kot da se ne da, kot da so, bom direktno povedal, zadaj kakšni lobiji, ki enostavno zakonodajni veji oblasti ne dovolijo, ne dopustijo, da bi sistem javnega naročanja uredil, tako da bi dejansko res bilo omogočeno in zahtevano gospodarno ravnanje z javnim denarjem. Gospe in gospodje, najnižja cena je še vedno glavno merilo pri izbiri ponudbe, in to je največja napaka. Zakaj? Ker je najlažje in najhitreje izbrati glede na najnižjo ceno. Kako zagotoviti kakovost naročenega blaga in storitve, to je ključno vprašanje. Tu pa nimamo kompetentnih ljudi, ki bi dali odgovor na to vprašanje. V 4. razredu otrok, šolar, ve ugotoviti, katera je najnižja ponujena cena, in torej on lahko izbere izvajalca, ker je takšen kriterij. Ne zna pa, tudi državni uradnik ne, odgovoriti na vprašanje, kako zagotoviti kakovost naročenega blaga in storitve. Gre za izjemno pomembno zadevo znotraj Evropske unije, kjer na leto porabimo več kot 2 tisoč milijard evrov, v Sloveniji pa tam nekje, za lažjo primerjavo, polovico državnega proračuna. In problem je, o čemer sem opozoril tudi v stališču, problem je v pravni varnosti podizvajalcev. Nešteto primerov, tudi zelo tragičnih, poznamo s strani podizvajalcev, ki niso bili poplačani. Pa tudi to, da se lahko prijavi za izvedbo nekih del, tudi velikih, nekaj milijonskih gradbenih ali kakršnihkoli nekdo kar iz dnevne sobe, če smem tako reči; nima nič drugega kot dnevno sobo, pa še ta morda v najemu pa računalnik in se prijavi in seveda, ker je najnižjo ceno ponudil, je izbran. Še posebej v času krize, ko ni dela – spet mislim na gradbeni sektor – seveda bo dobil podizvajalce, ki jih bo stisnil finančno, mogoče jih bo stisnil tudi do propada, ker jim ne bo plačal, ker niso dovolj pravno zavarovani. Podjetja, ki pa imajo kapaciteto tako v številu zaposlenih, mehanizacije in tako naprej, pa so pač ponudila nekoliko višjo ceno za izvedbo nekih gradbenih del, na primer. To podjetje je zdaj lahko samo podizvajalec. Tisti, ki je dobil javno naročilo iz dnevne sobe, bo pokasiral 5 ali 10 %, 50 ali 100 tisoč ali milijon, brez da bi vzel v roke lopato ali motiko, če smem govoriti tako v prispodobi. In problem je, ker v postopku javnega naročanja uradniki še vedno največkrat ne vedo, kaj sploh naročajo in čemu bo naročeno namenjeno. Če ne vedo, kaj naročajo, potem je izbira na podlagi najnižje cene za uradnika najhitrejša in najpreprostejša izbira, s katero bo naredil najmanj napak. Večina državnih uradnikov še vedno ne zna samostojno naročiti opreme, na primer za jedrsko elektrarno, kemijskih snovi in hrane. Tajništvo osnovne šole nima znanja o nutricističnih vrednostnih živil, da bi znalo pripraviti dobro naročilo hrane za učence. In tako dalje in tako dalje. In kdo je odgovoren, kolegice in kolegi, če državni uradnik zaigra ali zakocka 10 milijonov evrov uradno vredno javno naročilo, se sprašujemo davkoplačevalci. Nihče! Nihče ni odgovoren, ker je takšen zakon; ne minister, ne uradnik, nihče. In to je napaka tega sistema.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Mag. Julijana Bizjak Mlakar, izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Sama bi želela opozoriti na to, da nam zadnji mesec prihaja v parlament veliko zakonov, ki so na nek način bolj namenjeni samopromociji določene politične opcije, po drugi strani so pa izjemno pomanjkljivi, nepregledno pripravljeni, torej ne vemo, na kakšen način so nastajali, nekako ni javne obravnave teh zakonov, kar se lahko kasneje potem izkaže kot huda pomanjkljivost, ki lahko vsaj pri nekaterih zakonih prinese tudi precej slabih posledic. Kar se tiče tega zakona, bom seveda amandma podprla, ni med tistimi najslabšimi zakoni, o katerih sem pravkar govorila, je pa sporno to, da se nam kopičijo ti zakoni, ki jih ne uspemo niti na ustrezen način obravnavati, in prihaja potem – recimo tudi v zvezi s tem zakonom prihaja potem do številnih pobud, da bi se moralo še to upoštevati in še marsikaj drugega. Tako smo prejeli tudi dopis Zveze svobodnih sindikatov, ki sicer zakon podpira, vendar pa tudi sami ugotavljajo, kaj vse je na področju javnih razpisov še narobe in da bi bilo potrebno te stvari tudi urediti. Časa verjetno za takšne dopolnitve ni več in seveda pomeni, da je na tem področju še kar veliko dela. Po drugi strani pa nam praksa, ki jo opažamo, pa kaže na to, da je celotno področje zelo čudno urejeno in da omogoča številnim zasebnim interesom, da črpajo javni denar nekaznovano. Glede na to, da že 25 let to področje ni ustrezno urejeno, pomeni, da so zadaj tako močni interesi, ki vplivajo na to, da ta zakonodaja ni takšna, kot bi morala biti, da bi se preprečilo številna tudi kriminalna dejanja. Naj samo povem, recimo, ker je bil danes že ravno omenjen Univerzitetni klinični center v Ljubljani in to, da so tam mimo javnih razpisov podelili kar za 70 milijonov evrov javnih sredstev na nezakonit način. Če pomislimo na to, da naj bi po pisanju medijev bila edina kazen za tistega, ki je najbolj odgovorna oseba, to je gospod Simon Vrhunec, samo 500 evrov, medtem ko je breme kazni, tisto večje breme kazni, pa padlo na samo institucijo, za katero pa vemo, da bomo prav mi plačevali potem tisti denar, ki ga bo morala ta institucija plačati v ta namen, seveda pomeni, da je cel sistem precej zgrešen, ker omogoča nekaznovano kršenje zakonodaje. In na tem področju bi morali nekaj storiti. Naj omenim še drug primer, recimo, kaj se je dogajalo v TEŠ 6, kjer so kriminalisti in tožilci ugotovili, da so bila zaradi škodljive pogodbe s podjetjem Alstom iz Francije oškodovana javna sredstva za 250 milijonov evrov, pa še danes nimamo epiloga tega, kljub temu da je bila ta pogodba podpisana leta 2008. Dejansko se sprašujem, če ni razlog, da se na tem področju še ni ustrezno ukrepalo, prav v tem, da se čaka na zastaranje, tudi vseh, ki so vplivali na to, da se je denar odlival v Francijo in potem po čudnih kanalih verjetno nazaj, ker namreč tisti, ki so bili vpleteni v ta posel iz šaleškega lobija, so v tem času, kot se je ugotavljalo, kar precej obogateli. Skratka, mislim, da tisto, kar je treba narediti, je treba izboljšati sam sistem informacij zaradi tega, ker danes so mediji zaprti tako na lokalnih nivojih, kjer jih nadzirajo, lahko rečemo, lokalni šerifi, župani, čeprav gredo javna sredstva za lokalne medije. Potem so mediji na državnem nivoju, kjer je prepletenost kapitala z različnimi interesnimi skupinami vse večja in bi bilo treba tudi tu kaj narediti, opolnomočiti ponovno novinarje, da ne bodo prekarci, seveda je tu še vloga tako nadzora, kriminalistov in sodstva. Vse to je treba bistveno izboljšati [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. O amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 23. točki dnevnega reda. S tem prekinjam 15. točko dnevnega reda. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA – PREDLOG ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O STARŠEVSKEM VARSTVU IN DRUŽINSKIH PREJEMKIH, SKRAJŠANI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku gospodu Urošu Priklu.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovane kolegice in spoštovani kolegi! Dovolite, da vam kratko predstavim poročilo našega odbora, ki je na svoji 51. redni seji 31. 1. letošnjega leta obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila Vlada Republike Slovenije. Kolegij predsednika Državnega zbora je odločil, da se predlog zakona obravnava po skrajšanem postopku. V poslovniškem roku so bili vloženi amandmaji tako koalicijskih poslanskih skupin kot tudi amandmaji opozicijskih poslanskih skupin. Uvodoma je predlagatelj predstavil glavne smernice zakona. Poudarek je bil, da se v predlagani noveli odpravlja začasni varčevalni ukrep oziroma ukrepi na področju starševskega varstva in družinskih prejemkov, ki so bili uvedeni z Zakonom za uravnoteženje javnih financ, in sicer cenzus pri upravičenosti do pomoči ob rojstvu otroka. V nadaljevanju se s predlagano novelo nadalje uvaja 30 dni starševskega dopusta za posvojitelje oziroma osebe, ki jim je bil otrok zaupan v vzgojo in varstvo z namenom posvojitve. Uvaja se izplačilo pomoči ob rojstvu otroka v obliki tako imenovanega dobroimetja, ki ga bo mogoče porabiti za otrokovo opremo, potrebščine za otroka in podobno. Novela določa tudi starost otroka, za katerega so starši upravičeni do povečanega zneska otroškega dodatka za 20 %, in sicer za otroke do 4 let. Prav tako je zakon obravnavala Zakonodajno-pravna služba z vidika svojih pristojnosti. Pri tem je opozorila, da je treba področje uveljavljanja pravic iz javnih sredstev poenotiti, besedila zakonov in členov pa oblikovati tako, da bo uporabnikom razumljivo. Posebej je bilo tudi izpostavljeno oziroma poudarjeno, da se v enem zakonu urejajo zadeve in materija drugega zakona ter da so roki uveljavitve zakonov preveč odmaknjeni. Prav tako je bilo na odboru predstavljeno mnenje Državnega sveta, ki predlog novele oziroma spremembe zakona podpira. Sledila je razprava, kjer je bilo največ pozornosti namenjeno predlogu za odvzem otroškega dodatka staršem, katerih otroci iz neupravičenih razlogov ne obiskujejo osnovne šole. Predstavniki Ministrstva za delo so menili, da je največja korist otroka tudi to, da otrok obiskuje osnovno šolo, in poudarili, da šolski inšpektorat v zadnjem letnem poročilu ugotavlja, da se število otrok, ki ne obiskujejo pouk oziroma pouka, iz leta v leto povečuje predvsem pri romski populaciji. Kljub temu da proti staršem ukrepajo s prekrškovnimi postopki na davčnem uradu, se število otrok, ki ne obiskujejo osnovne šole, ne zmanjšuje. Predlogu za odvzem otroškega dodatka so nekateri člani odbora ostro oziroma smo nekateri člani odbora ostro nasprotovali in poudarili, da se je treba najprej vprašati, zakaj otroci v določeni skupnosti ne hodijo v šolo. Zahtevanih družbenih vprašanj ni mogoče reševati z odvzemom otroškega dodatka, ki je nekoliko širše zastavljen pojem. Ukrep sta kot neprimernega ocenila tudi varuhinja človekovih pravic ter Skupnost centrov za socialno delo. Prav tako je bilo veliko pozornosti v razpravi namenjeno predlagani novosti, ki od leta 2020 določa izplačilo pomoči ob rojstvu otroka v obliki dobroimetja in ne več v obliki denarnega zneska. Predlogu so nasprotovali člani odbora s strani opozicije, ki zagovarjajo denarni znesek, saj bo drugače za izbiro ponudnikov vsebine dobroimetja potrebno izpeljati javni razpis, ki pa po navadi daje prednost določenemu oziroma določenim ponudnikom. V nadaljevanju smo glasovali o posameznih amandmajih. Bili so sprejeti amandmaji poslanskih skupin koalicije ter Poslanske skupine Levica k 7. členu. Ni pa bil sprejet amandma Poslanske skupine Nove Slovenije k 5. členu, ki govori o materiji, o kateri sem malo prej govoril. Odbor je na koncu v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga zakona skupaj in jih sprejel. Glede na te sprejete amandmaje in na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora je pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerem so sprejeti amandmaji vključeni. Dopolnjen predlog zakona je sestavni del tega poročila, ki sem vam ga na kratko predstavil. Hvala lepa.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospa Jelka Godec.
Najlepša hvala za besedo. Naj za začetku povem, da bomo v Slovenski demokratski stranki spremembo zakona podprli. Vsekakor pa je treba vedeti tudi pri sprejetju tega zakona, da je zaradi demografskih, ekonomskih in socialnih sprememb v Sloveniji prihajalo tudi do sprememb na področju števila zakoncev brez otrok, tudi vplivajo te zadeve na povprečje starosti matere ob rojstvu prvega otroka. Po statističnih podatkih je povprečna starost matere ob rojstvu prvega otroka 29,3 leta, kar je za 4 leta več kot, recimo, leta 1995. Slovenske družine imajo danes v povprečju manj otrok, torej 1,16 otroka na slovensko družino. Če pa upoštevamo le družine z otroki, pa je to 1,56 otroka. Kar 53 % družin so družine z enim otrokom, družine z dvema otrokoma – 36 % in družine, ki imajo tri ali več otrok, je le zgolj 11 %. Eden od glavnih razlogov torej za trenutno stanje družin so spremenjene gospodarske in družbene razmere, zlasti skrb za ekonomsko preživetje in spremembe na področju zaposlenosti moških in žensk. Zaradi demografskih sprememb in izzivov, ki jih prinaša staranje prebivalstva, je izjemnega pomena, da kot država s posebnimi ukrepi spodbujamo odločanje za zakonsko zvezo, ustvarjanje družin in rojstvo otrok. Družina je temeljna celica vsake družbe, saj je njen prvotni namen v osnovanju družine. V SDS smo se zavzeli in se vedno zavzemamo in skrbimo za družino ter spodbujanje družinskega življenja in to skrb postavili visoko na prioritetno lestvico. V okviru danih zmožnostih vplivanja države na družinsko življenje bomo naredili vse, da bo družina ostala osrednja celica našega bivanja. Vse ukrepe, ki gredo v smeri izboljšanja statusa družini, tako seveda podpiramo tudi v zakonu, ki je pred nami, podpiramo spremembe, kot so fleksibilnejši način izrabe očetovskega dopusta, odpravo cenzusa za upravičenost do pomoči ob rojstvu otroka, uvedbo 30 dni starševskega dopusta za posvojitelje, izplačilo pomoči ob rojstvu otroka kot univerzalno pravico, namenjena staršem vseh novorojenčkov, ne glede na materialni položaj družine. Torej spremembo zakona v Poslanski skupini SDS podpiramo, je pa treba prav ob tem izpostaviti, da gre za majhne spremembe in da bi bilo področju družinske politike treba v prihodnje nameniti veliko več pozornosti in tudi spremembe mogoče širše, kot so danes pred nami. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Desus, zanjo gospod Uroš Prikl.
Hvala lepa še enkrat. Naj kar uvodoma povem, seveda bomo tudi z veseljem v Poslanski skupini Desus podprli predlog spremembe ZSDP oziroma Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih. Pred nami je predpis, ki poskuša odpraviti varčevalne ukrepe uvedene z, jaz temu večkrat rečem, famoznim ZUJF iz leta 2012. Kot že mnogokrat povedano, se je aktualna vlada odločila oziroma se loteva odprave varčevalnih ukrepov postopoma, upoštevajoč zmožnost javnih financ in države kot take. Seveda tudi mi v Desus to razumemo, da je, ne bom rekel nevarno, ampak mogoče ne najbolj ustrezno, da bi vse varčevalne ukrepe, ki jih je omenjeni ZUJF uvedel čez noč, tudi na ta način čez noč in na hitro odpravili, pa vendar seveda ne gre pri vsem tem hiteti in pri prvih znakih gospodarske rasti ne gre takoj dajati ukrepe, ki bi odpravljali nekako zategovalne ukrepe, ki jih je ZUJF uvedel. Pa vendarle se premika, gremo na boljše in zadovoljni lahko ugotavljamo, da prav na področju socialnih transferov, na pravicah, na področju družinske politike in na področju izplačevanja pokojnin so vidni koraki in koraki, ki gredo v pravo smer. Kot rečeno, je veliko bolj odgovorno ne samo do same državne blagajne in parablagajn, ampak predvsem zaradi vseh državljanov in državljank, da smo se odprave ukrepov lotili postopoma, korak za korakom. Mi smo prepričani, da je postopno odprava ukrepov mnogo boljša kot pa tveganje enkratnega skoka v ponovno blokado ali pa hromljenje, če hočete, gospodarstva in ponovno slabšanje javnih blagajn. Nekaj zamrznitev oziroma znižanja pravic je že sproščenih, mnogo je že sproščenih, nekaj jih bo še v tem letu, predvsem pa želim na tem mestu izpostaviti, da smo v Poslanski skupini Desus poleg doseženega vsakoletnega usklajevanja penzij v preteklih letih za letošnje leto izpogajali še višje procente uskladitve. Ravno v tem mesecu se bodo pokojnine dvignile za 2,2 % in v aprilu še za 1,1 %, seveda pa to ni vse, to je šele začetek, saj kot sami veste, želimo, vložili smo tudi zakon v proceduro, pretekla prikrajšanja, če lahko temu tako rečem, upokojencev v naslednjih letih do leta 2022 postopoma na nek način nevtralizirati, pokomepenzirati, tako da se bodo pokojnine vrnile realno na višjo raven, kar mislimo, da je edina pravilna odločitev. Da se vrnem še nekoliko k ZSDP, Zakonu o starševskem varstvu in družinskih prejemkih. Ta predpis je pomemben oziroma sprememba zakona je pomembna za družine, saj odpravlja varčevalni ukrep za novorojenčke. Z varčevalnimi ukrepi ZUJF je bil namreč uveden cenzus, torej bariera, za pridobitev pomoči ob rojstvu otroka, odprava dohodkovnega cenzusa ne nazadnje lahko in bo pomenila tudi pozitiven poskus ali korak k izboljšanju tudi naše, ne pa seveda izključno ta ukrep, demografske slike. Pri tem ukrepu o družinski politiki je v igri še sprememba pomoči iz denarnega zneska na tako imenovano dobroimetje, ki naj bo namenjeno izključno nakupu opreme za otroke oziroma vseh takšnih ali drugačnih potrebščin, ki jih otrok potrebuje. Z namenom izrecne namembnosti otroškega dodatka izključno otroku je ministrstvo, pristojno za delo, na pobudo tistega ministrstva, ki je pristojno za izobraževanje, v prvotnem besedilu predloga zakona vpeljalo možnost odvzema otroškega dodatka za primer, če otrok iz neopravičenih razlogov ne obiskuje osnovne šole, ki je obvezna. Razumeli smo sicer namen predlagatelja, da se na ta način želi prisiliti starše, da poskrbijo za izobraževanje svojih otrok in jim na ta način omogočijo vse možnosti za nadaljnje šolanje in boljšo popotnico za pridobitev poklica in potem seveda tudi službe. V naši poslanski skupini menimo, da namen otroškega dodatka ne bi smel biti osnovna socialna varnost, ampak je to naloga drugih ukrepov, tudi ali pa predvsem iz socialnega resorja. Ker je tudi varuhinja človekovih pravic, pa tudi druge civilne družbene iniciative, govorila o nesorazmernosti takšnega ukrepa – in tudi mi delimo takšno mišljenje –, seveda tega dela zakona nismo podprli. V Poslanski skupini DeSUS se zavedamo zlorabe pravic, in to ne samo pri otroških dodatkih, ampak tudi širše, zato je potrebno iskati rešitev, kako učinkovito zagotoviti, da bi bili socialni transferji uporabljeni za tisto, čemur so seveda namenjeni, vemo pa, kakšna je definicija otroškega dodatka. Po naši oceni bi to zlahka nadzirale tudi službe centra za socialno delo, zlasti sedaj, ko se je zgodila oziroma se dogaja reorganizacija, katere namen je bil, dovolite mi, da uporabim ta slogan, Na teren in bližje ljudem. Kar se tiče – s tem pa tudi zaključujem – stališča že omenjenih vsebinskih točk kakor tudi vseh ostalih, ki jih tukaj zaradi omejenega časa nisem uspel navesti, saj so bile rešitve že konkretno predstavljene s strani ministrstva tako na odboru kot tudi v razpravi, se z njimi v Poslanski skupini Desus strinjamo in bomo, kot sem uvodoma povedal, zakon z velikim veseljem podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, za njo gospa Iva Dimic.
Spoštovani predsednik, spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! Naj kar takoj na začetku povem, da bomo poslanci Nove Slovenije ta zakon podprli, kljub vsem slabostim pa odpravlja vsaj nekaj težav in končno sistemsko ureja povračilo razlike v ceni vinjete za osebno vozilo in kombije za velike družine. Pozdravljamo tudi spremembe na področju koriščenja očetovskega dopusta, pozdravljamo tudi spremembe na področju, ki se dotikajo ostalih družinskih zadev, ampak moram hkrati izreči ministrstvu ostro kritiko zaradi omejevanja svobode, na primer pri ukinitvi denarnega prejemka ob rojstvu otroka in zaradi tega, ker kljub konjunkturi še vedno velja toliko varčevalnih ukrepov na področju družinskih prejemkov. Socialni demokrati in njihova ministrica Kopač Mrak so popolnoma izgubili občutek za realnost ob vseh varčevalnih ukrepih na področju družin – nižja porodniška po tretjem mesecu, omejitve materinskega, očetovskega in starševskega nadomestila na dvakratnik povprečne plače v Republiki Sloveniji, cenzus 74 % neto povprečne plače v Republiki Sloveniji na osebo pri upravičenosti do pomoči ob rojstvu otroka in dodatku za veliko družino. V tem zakonu odpravljajo le slednje; se pravi dodatek za veliko družino. Ob njem napišejo dolg tekst, kako bodo s tem napovedali boj demografskim spremembam, predvsem veliko prenizki rodnosti. Še posebej pa so ponovno dokazali popolno odsotnost samokritike s tem, ko v uvodu pri oceni stanja in razlogih za sprejetje zakona razglasijo, da je bil edini izrazit poseg v ukrepe družinske politike oziroma družinske prejemke od osamosvojitve naprej ZUJF. To so napisali, ob dejstvu, da so tudi Inštitut Republike Slovenije za socialno varstvo, Zveza prijateljev mladine v projektu Botrstvo in drugi večkrat jasno in strokovno podprli in izjavili, da je daleč največ škode družinskim prejemkom napravil Zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, avtorjev takratnega ministra Ivana Svetlika in državne sekretarke Anje Kopač Mrak. ZUJF je bil seveda zelo težak in neprijeten zakon, ampak vsi, še predvsem pa v Novi Sloveniji, smo se borili, da varčevalni ukrepi niso prizadeli najšibkejših. Zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev pa je zelo prizadel ravno te: velike družine, kjer so dijaki ostali brez državnih štipendij, upokojene samske ženske, ki so postale najbolj ogrožena družbena skupina za revščino, in otroke mater samohranilk. Pa še nekaj, če ministrstvo ne bi napravilo nič, bi varčevalni ukrepi na področju družin že pred letom avtomatsko prenehali veljati. Ampak ne; oni so pogoje še zaostrili in podaljšali njihovo veljavnost do danes. Žal je takšno realno stanje. Kljub vsemu pa bomo poslanci Nove Slovenije zakon podprli.
Hvala lepa. Gospa Marija Bačič bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Danes imamo pred seboj Zakon o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, s sprejemom katerega med drugim uzakonjamo ali na novo določamo: nov način izrabe očetovskega dopusta v trajanju 30 dni z nadomestilom, ki določa, da bodo lahko očetje izrabili vseh 30 dni očetovskega dopusta skupaj, pri čemer morajo najmanj 15 dni izrabiti kadarkoli od rojstva otroka do najkasneje en mesec po poteku starševskega dopusta v strnjenem nizu, preostanek pa do končanega 1. razreda osnovne šole. V predlagani noveli se odpravlja na področju starševskega varstva in družinskih prejemkov tudi začasni varčevalni ukrep, cenzus, pri pomoči ob rojstvu otroka. Predvideva se univerzalna pravica za vse družine, ne glede na materialni položaj, v obliki dobroimetja, ki ga bodo lahko starši porabili za otroško opremo, potrebščine, otroško hrano in tako naprej, pri različnih ponudnikih, ki bodo izbrani preko javnega razpisa. Pri tem želimo poudariti, zaradi nekaterih pomislekov, da je do uveljavitve te rešitve še kar nekaj časa in da je mogoče to določbo, v kolikor bi bila ocena, da ni najbolj posrečena, seveda spremeniti. Nadalje se uvaja 30 dni starševskega dopusta za posvojitelje otrok ali osebe, ki jim je otrok zaupan v vzgojo in varstvo z namenom posvojitve. Z zakonom spreminjamo tudi starostno mejo povišanega otroškega dodatka za otroke, ki niso vključeni v vrtec, in sicer zakon določa, da so starši upravičeni do 20 % povečanega zneska otroškega dodatka za otroka do 4 let, če ta ne hodi v vrtec. S tem namreč želimo spodbuditi vključenost otrok v vrtec vsaj dve leti pred vključitvijo v šolo. Uvaja se natančen starostni pogoj za otroke pri pravici do dodatka za veliko družino in dodatka za nego otroka za tiste otroke, ki imajo status učenca, dijaka, vajenca, študenta, a najdlje do 26. leta starosti; sistemsko urejeno pomoč pri nakupu vinjete za velike družine, če je vozilo razvrščeno v drugi cestninski razred B. V izjemnih primerih se lahko staršu otroka s posebnimi potrebam omogoči, da prejme vsaj sorazmerni del delnega plačila za izgubljeni dohodek kljub namestitvi v zavodu, če zaradi otrokovega zdravstvenega ali siceršnjega stanja veliko časa preživi doma ali na zdravljenju, ker dejansko skrbi za otroka in ne more konkurirati na trgu dela. To je hiter povzetek tega, kar zakon prinaša. Po mnenju naše poslanske skupine so ti ukrepi dobri, zato bomo predlog zakona seveda podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Miha Kordiš bo predstavil stališče Poslanske skupine Levica.
Hvala za besedo, predsedujoči. Predlog, ki je pred nami, ima tako pozitivne kot negativne plati. Na eni strani ga lahko označimo za socialnega, ker širi nekatere pravice, po drugi strani pa ga lahko beremo tudi kot produkt natalitetne politike z latentnimi, a na srečo umaknjenimi elementi mikrofašizmi. V Levici tako podpiramo predlagani način izrabe očetovskega dopusta, ker očetom dopušča več možnosti pri načinu izrabe. Prav tako je pravično, da se starševski dopust prizna tudi posvojiteljem. S tem nimamo nikakršnih težav in ukrep ocenjujemo kot pozitiven. Takisto pozdravljamo sistemsko ureditev pomoči pri nakupu vinjete za velike družine. Dalje, ne nasprotujemo ukinitvi varčevalnih ukrepov in posledično ponovni univerzalizaciji pomoči ob rojstvu otroka, ampak smo kritični do natalitetne politike, ki se zrcali v takšnih predlogih. Podobno kot pri odmrznitvi otroškega dodatka za premožne starše gre za izločitev socialnih kriterijev iz družinske politike. To pomeni, da bomo vsi subvencionirali premožne družine, ki teh transferjev ne potrebujejo. Na drugi strani pa Vlada vzdržuje sramotno nizko socialne pomoči, otroškega dodatka noče izločiti iz cenzusa za pridobitev socialne pomoči in nasprotuje dvigu minimalne plače na raven, ki bi zagotavljala normalno življenje. Namesto da bi resno naslovili problematiko neenakosti in revščine, se Vlada poslužuje z rojstvi obsedene natalitetne politike, ki v družinah vidi le instrument reproduciranja bodoče delovne sile. Po podatkih Statističnega urada kar 280 tisoč ljudi živi pod pragom tveganja revščine. Od tega je kar 50 tisoč mladoletnih otrok oziroma več kot 10 % vseh otrok. Kar četrtina oseb iz enostarševskih gospodinjstev in več kot tretjina vseh oseb, ki živijo v najemniških stanovanjih živi pod pragom tveganja revščine. Vlada torej, namesto da bi pomagala najprej tistim, ki so zašli v najhujše stiske, raje začenja pri tistih, ki pomoči niso nemudno potrebni, in pri tem uporablja še dvojna merila. Vlada je tako na primer osumila romske starše, da otroškega dodatka ne bodo porabili za vzdrževanje otroka, medtem ko bogatih in preskrbljenih družin ne sumi, da tega transferja ne bodo porabili za luksuzno potrošnjo in finančne naložbe. V Levici ne podpiramo zmanjšanja otroškega dodatka za otroke, ki niso vpisani v vrtec, prav tako pa ne podpiramo ideje, da se dodatek ob rojstvu otroka izplača v obliki dobroimetja. Vlada s takšnimi ukrepi izraža nezaupanje do staršev in dokazuje, da nima stika z življenjskimi okoliščinami ljudi, ki jim vlada. V skladu z amandmajem, ki smo ga pripravili v Levici, je bil na srečo umaknjen ukrep institucionaliziranega rasizma, ki je predvideval odvzem otroškega dodatka tistim otrokom, ki niso vpisani v osnovno šolo. S tem se je eksplicitno ciljalo na romsko prebivalstvo, ker je bilo v obrazložitvah sicer spretno zakrito. Vpis v šolo je seveda za razvoj otroka bistvenega pomena, ampak poudarjamo, da se je treba povprašati po vzrokih za tovrstne izostanke. Zahtevnih družbenih vprašanj namreč ni mogoče reševati s palico. Hvala.
Hvala lepa. Dr. Mirjam Bon Klanjšček bo predstavila stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Hvala lepa. Vsi prav lepo pozdravljeni! Cilj novele Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, ki je pred nami, je maksimiranje otroških koristi, spodbujanje enakopravnejše razdelitve bremen, skrbi za dom in družino med staršema, podelitev nekaterih pravic tudi posvojiteljem starejših otrok in izboljšanje položaja družin z otroki, ki potrebujejo posebno nego in varstvo. V noveli posebej pozdravljamo uvedbo fleksibilnejšega načina izrabe očetovskega dopusta. Prav se mi zdi, da velike družine za vinjeto plačajo enako kot ostale družine, čeprav za prevoz uporabljajo večje prevozno sredstvo. Kočno pa bo zaradi te novele prav vsak par, ki bo dobil otroka, za naraščaj spet prejel tudi finančno darilo države. Vse od uvedbe zloglasnega ZUJF, Zakona o uravnoteženju javnih financ, leta 2012 so to spodbudo države prejemali le tisti pari, ki niso presegali določene meje dohodkov. Novela stvari zdaj ureja tako, kot je bilo to urejeno pred krizo. Prav zaradi tega ukrepa te novele sem tudi najbolj zadovoljna, saj je Vlada očitno končno slišala, kar poslanki stranke Alenke Bratušek govoriva že ves mandat: »Krize je konec, odpravimo varčevalne ukrepe!« V Poslanski skupini nepovezanih poslancev bomo predlagano novelo podrli tudi zato, ker je bilo iz nje umaknjeno sporno določilo, po katerem bi otroški dodatek odvzeli družinam, katerih otroci iz neopravičenih razlogov ne obiskujejo osnovne šole. S takšnim kaznovanjem teh družin bi namreč dosegli ravno nasproten učinek od želenega, odpor teh staršev in otrok do izobraževanja in državni institucij pa bi se še povečal. Hvala lepa.
Hvala lepa. Mag. Tanja Cink bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, državna sekretarka, kolegice in kolegi! Zakon o starševskem varstvu in družinskih prejemkih je krovni zakon, v katerem so urejene pravice, ki izhajajo iz zavarovanja za starševsko varstvo, in je eden izmed pomembnejših zakonov na polju družinske politike. Ukrepi na področju družinske politike pa imajo glede na demografske izzive, s katerimi se srečujemo, vedno večji pomen. Nedvomno je, da je izvajanje družinske politike v Sloveniji v preteklih letih v zelo veliki, morda celo preveliki, meri vplival Zakon za uravnoteženje javnih financ. V splošnem je imel omenjeni zakon s posegi na področje starševskega varstva in družinskih prejemkov pomemben negativen vpliv na družine in mlade, kar ugotavlja tudi Vlada. Z novelo, ki jo obravnavamo danes, se uvaja kar nekaj sprememb na področju starševskega varstva in družinskih prejemkov, pa naj omenim samo nekatere. Uvaja se nov, bolj enostaven, pregleden in fleksibilen način izrabe očetovskega dopusta, na področju upravičenosti do pomoči ob rojstvu otroka se odpravlja varčevalni ukrep, uvaja se izplačilo pomoči ob rojstvu otroka v obliki dobroimetja in sistemsko se ureja pomoč pri nakupu vinjete za velike družine. Pri tem naj omenim, da je prvotni predlog zakona vseboval tudi določbo, ki je določala odvzem otroškega dodatka v primeru, ko otrok iz neopravičenih razlogov ne obiskuje osnovne šole. Predlagana rešitev je v javnosti dvignila veliko prahu in nenaklonjena ji je bila tudi varuhinja človekovih pravic. Kljub temu da smo koalicijski poslanci izhajali iz stališča, da je osnovnošolsko izobraževanje za otroka izjemnega pomena in da morajo njegovi starši oziroma skrbniki poskrbeti za to, da otrok obiskuje šolo, pa smo nato spremembo, to določbo črtali. Razumen nam je bil sicer namen določbe, vendar se nam je predlagana rešitev zdela neustrezna. V Poslanski skupini SMC se zavedamo pomembnosti družinske politike in verjamemo, da se bodo predlagane spremembe odrazile v tem, da se bodo mladi lažje odločali za družino. Tudi Konvencija o otrokovih pravicah določa, da mora država sprejeti vse ustrezne ukrepe, s katerimi bo staršem ali drugim, ki so odgovorni za otroke, pomagala uveljaviti pravico do življenjske ravni, ki ustreza otrokovemu telesnemu, umskemu, duhovnemu, zdravstvenemu in družbenemu razvoju. Na tem mestu ni odveč poudariti, da je mednarodna organizacija Save the children v raziskavi o kakovosti življenja otrok Slovenijo v konkurenci 172 držav uvrstila na zavidljivo 1. mesto. Poleg tega pa se je treba zavedati tudi, da je Vlada pod vodstvom Mira Cerarja v svojem mandatu odpravila večino varčevalnih ukrepov in sprejela ukrepe s ciljem izboljšati položaj slovenskih družin. Predvsem pa nas veseli tudi to, da so nekatere spremembe, ki jih predvideva predlog zakona, zapisane kot konkretni ukrepi v Resoluciji o družinski politiki za obdobje 2018–2028, ki jo bomo danes tudi obravnavali. Predlog zakona bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra podprli.
Hvala lepa. Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo opravili danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 23. točki dnevnega reda. S tem prekinjam 2. točko dnevnega reda. Prehajamo na 25. TOČKO DNEVNEGA REDA – PREDLOG RESOLUCIJE O DRUŽINSKI POLITIKI 2018–2028 »VSEM DRUŽINAM PRIJAZNA DRUŽBA«. Predlog resolucije je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo predstavnici Vlade gospe Martini Vuk, državni sekretarki Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Spoštovani poslanke in poslanci! Veseli me izjemno velika podpora Zakonu o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, ki ste ga obravnavali pod prejšnjo točko, in vsem ukrepom, ki iz njega sledijo, ki so pomemben korak naprej v podpori družinam in še zlasti otrokom v Sloveniji. Glede na značilnosti družinske politike lahko Slovenijo uvrstimo v skupino nordijskih držav, za katere je značilno, da ukrepi družinske politike omogočajo dobro podporo pri usklajevanju plačanega dela in družine, relativno finančno dostopne in kakovostne javne servise, enakost možnosti, spodbujanje zaposlenost žensk in podobno. Slovenija ima torej v primerjalnem smislu dobro razvito in relativno radodarno družinsko politiko, vendar pa ugotavljamo, da bi bilo treba več ozaveščanja splošne javnosti o ukrepih, ki obstajajo, hkrati pa tudi manj skromnosti, ko se predstavljamo v evropskem in širšem prostoru. Družinska politika v Sloveniji temelji in bo tudi v prihodnje temeljila na celostnem oziroma integralnem ter vključujočem pristopu. To pomeni, da mora vključevati vse vrste družin, upoštevati pluralnost družinskih oblik in različnih potreb, spoštovati avtonomnost družine in individualnost njenih posameznih članic oziroma članov, ščititi otrokove pravice v družini in tudi širše ter postavljati v ospredje varstvo in kakovost življenja družin, še zlasti otrok. Bistvene elemente družinske politike pa predstavljajo zlasti usklajevanje poklicnega in družinskega življenja, zagotavljanje enakosti spolov, vzpostavljanje širokega spektra programov in storitev za družine ter prispevanje k stroškom za lažje vzdrževanje otrok in varstvo družin v specifičnih življenjskih situacijah. Pripravo nove resolucije o družinski politiki nam nalaga Družinski zakonik, hkrati pa je seveda tudi čas za posodobitev veljavne resolucije, ki je bila sprejeta leta 1993. Ta, zdaj še vedno veljavna resolucija je postavila temelje družinske politike in je razvojno naravnana, tudi danes je še v precejšnji meri aktualna, vendar pa je bolj deklaratorna in manj konkretna. Razlika med zdaj še veljavno in predlogom nove resolucije je predvsem v tem, da je nova bolj poglobljena, predstavi stanje na posameznih vsebinskih področjih, kakršno je danes, in je bolj konkretna pri ciljih ter ukrepih, hkrati pa določa tudi kazalnike za njihovo spremljanje. Ena pomembnih razlik je tudi, da je družinska politika v okviru nove resolucije prepoznana kot samostojna politika in ne več kot del socialne politike, v vsakem primeru pa je še vedno neločljivo povezana z vsemi drugimi politikami. Cilji, ki jih prinaša predlog nove resolucije, so naslednji: izboljšati kakovost družinskega življenja s poudarkom na visoki ravni kakovosti življenja otrok; zagotoviti varstvo in zaščito družin in posameznih družinskih članov, še posebej otrok; ustvariti pogoje, ki bodo spodbudno vplivali na odločanje za družino, ob tem cilju lahko poudarimo, da je predlog resolucije hkrati tudi poglobljen dokument o vprašanju rodnosti. Te cilje želimo doseči s kar 158 ukrepi, ki jih resolucija predvideva v obdobju 10 let na različnih področjih. Izpostavila bom zgolj nekatere. Resolucija poudarja pomen čimprejšnjega končanja vseh varčevalnih ukrepov na področju družinske politike, en korak je narejen s prej obravnavanim zakonom, naslednji še čakajo. Uvedba vsaj minimalnega otroškega dodatka za vse otroke; zagotoviti možnost postopnega prehoda s starševskega dopusta nazaj na delo; zvišati višino starševskega dodatka vsaj na osnovni znesek minimalnega dohodka ter ga še dodatno zvišati za določene kategorije; zagotoviti višjo pomoč ob rojstvu otroka za drugega, tretjega in nadaljnje otroke; vzpostaviti in krepiti storitve počitniškega varstva za otroke prve triade osnovne šole ter drugega občasnega varstva in zagotoviti določeno število ur varstva za otroke iz enostarševskih družin ter za otroke s posebnimi potrebami na mesečni ravni; razširiti možnost za izrabo dopusta za nego družinskega člana, na primer tako, da bi lahko otroka negovali tudi stari starši, tete, strici, skratka omogočiti večjo fleksibilnost pri dopustu za nego; zagotoviti nadomestilo za nego družinskega člana za čas sobivanja v bolnišnici; vsem otrokom, ki imajo prijavljeno bivališče v Republiki Sloveniji zagotoviti, da bodo samostojni nosilci zdravstvenega zavarovanja; oprostitev plačila vrtca za drugega in nadaljnje otroke; vsem učencem zagotoviti kakovostno in zdravo brezplačno malico ali kosilo. Predlog resolucije o družinski politiki po četrt stoletja od zdajšnje resolucije dokazuje, da družinska politika v Sloveniji zaseda pomembno mesto. V tem mandatu so bili narejeni pomembni koraki in lahko rečemo, da je družinska politika dobila nov pospešek, zato vas prosim, da tudi ta predlog dokumenta podprete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog resolucije je obravnaval Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila dajem besedo predsedniku gospodu Urošu Priklu. Izvolite.
Hvala lepa, predsednik. Kot rečeno, je Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide obravnaval Predlog resolucije o družinski politiki 2018–2028, z naslovom Vsem družinam prijazna družba. Odbor je navedeni dokument obravnaval na svoji 51. seji 31. 1. 2018. Slišali smo na sami seji odbora mnenje Državnega sveta, ki Predlog resolucije podpira. Prav tako je bilo posredovano mnenje Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, kjer je bil izpostavljen pomen uvedbe terapevtskih skupin zdravil, pripombe pa so imeli iz zavoda tudi glede razširitve možnosti za izrabo dopusta za nego družinskega člana, to je zagotovitve nadomestila za nego družinskega člana za čas sobivanja v bolnici. Izhajajoč iz resolucije tako družinska politika temelji na celostnem oziroma integralnem in vključujočem pristopu, kar pomeni, da vključuje vse vrste družin, upošteva pluralnost, različnost družinskih oblik in različnih potreb, ki iz tega izhajajo, spoštuje avtonomnost družine in individualnost njenih posameznih članov, učiti otrokove pravice v družini in širše ter postavlja v ospredje varstvo in kakovost, življenje družin in otrok. Bistvenega pomena, bistveni element družinske politike pa predstavlja tudi ali pa predvsem možnost za usklajevanje poklicnega in družinskega življenja, zagotavljanje enakih možnosti obeh spolov, vzpostavljanje širokega spektra programov in storitev za družine, prispevanje k stroškom za lažje vzdrževanje otrok in varstvo družin v specifičnih življenjskih situacijah. Družinska politika je v okviru Predloga resolucije prepoznana kot samostojna politika in ne več kot del socialne politike, a vendar, to je treba v isti sapi povedati, kot integralni del celotne politike države kot take. V okviru razprave, ki je sledila, smo članice in člani odbora menili, da resolucija pomeni in predstavlja pomembno usmeritev za družinsko politiko v naslednjih letih in hkrati pomeni na nek način napotek, v katero smer pripraviti akcijske programe. Govora je bilo tudi o nataliteti, ki je v Sloveniji primerljiva z večino evropskih držav, pa tudi širše, tako da imamo nizko smrtnost in tudi nizko rodnost ter mnogokrat tudi negativen naravni prirastek prebivalstva. Izpostavili pa smo tudi pomen visoke stopnje – kar je prav, treba je tako nadaljevati – brezplačnih kontracepcij, pa tudi pomen učenja sodobnih metod naravnega načrtovanja družine, ki v Sloveniji po mnenju mnogih še ni zadosti uveljavljena. Po končani razpravi o posameznih poglavjih Predloga resolucije na odboru nismo sprejeli nobenega amandmaja in ker k Predlogu resolucije na matičnem delu niso bili sprejeti amandmaji, Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide Državnemu zboru predlaga, da Predlog resolucije o družinski politiki 2018–2028 Vsem družinam prijazna družba sprejme v predloženem besedilu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Mag. Julijana Bizjak Mlakar bo predstavila stališče Poslanske skupine Desus.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav vsem prisotnim! Družina je dragocena za posameznika in za družbo. 53. člen Ustave Republike Slovenije določa, da država varuje družino, materinstvo, očetovstvo, otroke in mladino ter ustvarja za to varstvo potrebne razmere. Država se je torej zavezala sprejemati za družine primerno spodbudne ukrepe. Resolucija pa je strateški dokument, ki za naslednjih deset let opredeljujejo usmeritve, kam naj družinska politika gre. V Sloveniji smo bili od osamosvojitve naprej priča stabilnemu obsegu ukrepov družinske politike, predvsem kar zadeva materinstvo, očetovstvo, otroke in mladino oziroma celo njihovemu postopnemu širjenju in zviševanju. Ne gre pa pozabiti na hudo pomanjkljivost dela pristojnega ministrstva, namreč da je bilo ves ta čas iz okvira družinske politike izpuščeno področje varstva celotne družine; to je tudi staršev in starih staršev, posebej tedaj, ko ti ne zmorejo več poskrbeti zase. Najbolj neposreden negativni poseg v ukrepe obstoječe družinske politike, to je v družinske prejemke in nadomestila, se je zgodil leta 2012 s sprejetjem Zakona za uravnoteženje javnih financ. Zakon je na področju družinske politike znižal oziroma omejil višino številnim pravicam, glede katerih pa se stanje v času te vlade postopno sanira. Precej okrnjenih pravic je že povrnjenih. Po vzoru evropskih držav pa se le v tej resoluciji, ne pa še v zakonih, sicer plaho pravicam otrok in njihovim staršev pridružuje tudi skrb za bolne starše oziroma stare starše. Pa še tej pravici v resoluciji je Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije nasprotoval, češ da bodo stroški države previsoki. Mimogrede, tudi pred to točko dnevnega reda smo obravnavali enega izmed mnogih zakonov v tem mandatu, ki so vključevali odpravljanje varčevalnih ukrepov. Naj ob tem zakonu ponovno opozorim na pomanjkljivo usposobljenost in socialno neobčutljivost nekaterih odgovornih za zakonodajo na pristojnem Ministrstvu za delo. V prvotni različici omenjenega zakona se je namreč skušalo družine, katerih otroci ne obiskujejo osnovne šole, kaznovati z odvzemom otroškega dodatka. Temu ukrepu smo v Poslanski skupini Desus ves čas nasprotovali. Zahtevali smo, da ministrstvo prepreči zanemarjanje otrok na drug način in poskrbi, da bodo vsi otroci deležni osnovnošolske izobrazbe. Sama resolucija ni za vrsto ukrepov na posameznih področjih, ki pa so neločljivo povezani med seboj, kot na primer dostopne in zadovoljive stanovanjske razmere, dostopna, varna in staršem prijazna delovna mesta in podobno, zato bi se v luči tega naslova osredotočila na pojem družine, ki jo je sicer opredelil nov Družinski zakonik, ampak vendarle družine ne smemo jemati samo tako ozko po tej definiciji, pač pa so tukaj, kot rečeno, še druge osebe. Govorim o naših starših, dedkih in babicah. V današnji starajoči se družbi namreč postaja vse večji problem skrb za onemogle in bolne starše. Ob tem moramo ponovno ugotoviti, da še vedno nimamo sistemsko rešenega področja oskrbe starejših. Na tem področju je Ministrstvo za delo v celoti odpovedalo, nato pa breme priprave zakonodaje prevalilo na Ministrstvo za zdravje, ki prav tako ni zmoglo storiti potrebnih korakov, da bi se to področje uredilo. Ta skrb finančno in časovno zelo obremenjuje svojce. Glede na dejstvo, da skrb za onemogle starše tako kot nad otroci v večji meri prevzemajo ženske, je smiselno tako kot drugod v evropskih državah uvesti pravico do začasne zadržanosti z dela zaradi nege svojega starša. V tej resoluciji je to opredeljeno. Gre za tako imenovan oskrbovalski dopust, kadar gre za bolezensko stanje, ki zahteva nego starejše osebe, in predlog resoluciji gre v smeri podobnosti tega novega dopusta z odsotnostjo z dela z denarnim nadomestilom, kot to velja zdaj za primer nege za zakonca oziroma za nezakonskega partnerja. Potrebo po uvedbi tovrstne pravice ugotavlja tudi Evropska komisija, ki države članice poziva, naj sprejmejo ustrezne ukrepe, s katerimi bi delavcem zagotovile pravico do oskrbovalskega dopusta za sorodnika, in sicer naj bi znašal vsaj 5 delovnih dni letno za posameznega delavca oziroma delavko. Poslanke in poslanci Desusa takšno razmišljanje vsekakor podpiramo, hkrati pa upamo, da se to čim prej udejanji. Pričujoča resolucija je nadgradnja sedanje, ki je sicer stara že 25 let in tudi ne ustreza več aktualnim razmeram. Po oceni poslank in poslancev Desusa je nova resolucija primeren korak naprej, zato bo Poslanska skupina Desusa ta dokument podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, državna sekretarka, kolegice in kolegi! Sedaj veljavna resolucija je bila sprejeta daljnega leta 1993, pred 25 leti; toliko o tem, koliko družina pomeni Ministrstvu za delo. Človek ne more verjeti, da je to mogoče in tudi sedaj smo v odločanje dobili nedodelan, pomanjkljiv, slabo pripravljen dokument, brez pravih aktualnih rešitev za prihodnje desetletje. Ravno zaradi tega smo v Novi Sloveniji skrbno pripravili veliko število amandmajev, žal nobeden ni bil sprejet, resnično žal, prav nobeden. Kot je že rekel naš poslanski kolega Tonin, lepe besede o sodelovanju, strpnosti in delu v korist družin, ampak, ko pa pride do glasovanja, vsem socialistom prsti otrpnejo. Škoda. Družinska politika v Sloveniji mora po našem mnenju temeljiti na nenadomestljivi vlogi za posameznika, skupnost, narod in družbo. Zato je potrebno spodbujati vrednote, kot so svoboda, odgovornost, pravičnost, varnost, strpnost in slediti tem načelom, načelom veselja do življenja, vključevanja, enakopravnosti, zaščite, varstva in spoštovanja. Družinska politika naj bo v podporo in pomoč najranljivejšim, otrokom, hkrati pa je potrebno poskrbeti za socialno šibkejše, ki iz različnih razlogov ne morejo sami poskrbeti zase. V Novi Sloveniji zato zagovarjamo dosledno ločitev ukrepov družinske in socialne politike. Kot smo že nekajkrat predlagali, je v družbi nujno treba izvesti razpravo o uvedbi univerzalnega otroškega temeljnega dohodka, če je otroški dodatek ukrep družinske politike, naj bo univerzalen, za vse otroke enak. Slovenija je prebogata država, da bi varčevala pri otrocih. Pod ministrovanjem Anje Kopač Mrak in pred njo Ivana Svetlika so se v Sloveniji z Zakonom o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev sprejeli številni protidružinski in protisocialni ukrepi. Naj omenim le ukinitev državnih pokojnin, izgubo državnih štipendij zaradi otroških dodatkov, znižanja številnih prejemkov in še danes veliko tega ni odpravljenega. V Novi Sloveniji se pridružujemo stalnemu opozorilu Zakonodajno-pravne službe glede nepreglednosti zakonodaje, ki ureja družinske in socialne prejemke. In ministrstvo teh razmer ne izboljšuje, ampak – nasprotno – še bolj zapleta. Najbolj neposreden poseg v ukrepe družinske politike oziroma družinske prejemke, nadomestila se je kljub opozorilom o mogočih negativnih vplivih na kakovost življenja predvsem mladih, družin in na rodnost zgodil leta 2012 z uveljavitvijo Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Zakon je na področju družinske politike odpravil, znižal oziroma omejil višino številnim pravicam, na primer odpravil pravico do otroškega dodatka polnoletnim dijakom, znižal državne štipendije, oškodoval predvsem velike in enostarševske družine. Prav tako je nekatere prejemke, varstveni dodatek in denarno-socialno pomoč spremenil v kategorijo vračljivih prejemkov, obenem je v položaj družin delno posegel tudi ZUJF, ki je znižal višino očetovskega in starševskega nadomestila, pomoč ob rojstvu otroka in dodatek za veliko družino, ki tudi nista bili več univerzalni pravici, ampak pogojeni z dohodkom, zožil je krog upravičencev do otroškega dodatka in razveljavil določilo o brezplačnem vrtčevskem varstvu za drugega otroka. Ti ukrepi so izredno prizadeli številne družine, predvsem velike. Ob res slabi demografski sliki, katastrofalno nizkemu številu rojstev bi pričakovali od pristojnega ministrstva drugačne rešitve. Poslanci Nove Slovenije Predloga resolucije ne bomo podprli, saj ne odgovarja na glavne izzive bližnje prihodnosti.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospa Marija Bačič.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane in spoštovani! Resolucija o družinski politiki 2018–2028 z naslovom Vsem družinam prijazna družba je še ena zadnjih koalicijskih zavez s področja resorja za družinsko politiko, kjer smo se koalicijski partnerji obvezali, da bomo zagotovili široko strokovno razpravo o novi resoluciji o družinski politiki, ki bo podlaga za zaščito pravic otrok in vsem raznolikim oblik modernih partnerstev in družin. To smo naredili po našem mnenju uspešno, zato danes tudi lahko ta pomemben dokument potrdimo. Razprave o družinah, o različnih družinah, ki med nami so, se odvijajo že veliko časa. Ali so bile pozitivne ali ne, sedaj ni vprašanje. Dejstvo pa je, da smo se od prvega predloga Družinskega zakonika dalje o tem veliko pogovarjali. Kljub temu da je prvi Družinski zakonik na referendumu padel, pa je iz te izkušnje vendarle prišlo nekaj pozitivnega. Toliko smo govorili o različnosti, da je tudi ta postala običajna. Mogoče ne v celoti, ampak malo bliže sprejemanju drugačnosti pa smo že; in to nas veseli. Veseli nas tudi, da imamo dokončno sprejeto prenovljeno družinsko zakonodajo in na tem temelju spisano resolucijo, ki jo obravnavamo danes. Njen namen je določitev temeljnih ciljev in ukrepov na področju družinske politike v naslednjih 10 letih in tako izboljšati kakovost družinskega življenja. Ključni cilji Predloga resolucije so izboljšanje kakovosti družinskega življenja s poudarkom na visoki ravni kakovosti življenja otrok, zagotavljanje varstva in zaščite družin in posameznih družinskih članov ter ustvarjanje pogojev, ki bodo spodbudno vplivali na odločanje za družino. Socialna in družinska politika nista zgolj politiki socialnih transferjev. Socialna politika je skupek sektorskih politik, ki terja dogovor na podlagi opravljenega dialoga in doseganja soglasij. Če želimo obrniti te negativne demografske trende, bomo morali delovati celostno. Posamični ukrepi namreč ne bodo zadosti v prepričevanju mladih, da je njihova prihodnost varna, da je varno ustvariti družino in da tudi več kot en otrok njihovega položaja ne bo poslabšal. Družinska politika temelji na integralnem pristopu. Je sicer samostojna, a vendar neločljivo povezana z drugimi politikami: stanovanjsko, socialno, politiko trga dela, zdravstveno, vzgoje in izobraževanja. Ker velikokrat izpostavljamo problem nizke rodnosti, bo nujen aktiven pristop predvsem na področju stanovanjske politike, ki bo morala postati usmerjena v zagotavljanje čim večje dostopnosti stanovanj, pa ne samo lastniških. V Sloveniji bo treba predvsem ponovno nasloviti vprašanje zagotavljanja najemnih stanovanj. K odločanju za družino bodo pripomogle tudi bolj varne zaposlitve in dostojno plačilo. Raziskave so pokazale, da je želja po ohranjanju dosežene življenjske ravni zelo tehten premislek pri odločanju za otroke, zato je nedvomno treba družine finančno bolj razbremeniti, če želimo, da bi imele več otrok. Ministrstvo za delo na tem področju rezultate dela že ima. Zaradi ukrepov te vlade in tega ministrstva že dlje časa pada brezposelnost, ukinjamo zaznambe in vračilo za prejemke denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka. Sprejeli smo dokazano učinkovite ukrepe za zaposlovanje mladih in tudi ukrepe za podaljševanje delovne aktivnosti starejših. Spremembe socialne zakonodaje so bile usmerjene predvsem k izboljšanju položaja družin, znotraj teh predvsem enostarševskih in velikih družin. Dvignili smo minimalni dohodek, dodali nove štipendije, sprostili dodatne razrede otroškega dodatka in dvignili dodatek za otroka v enostarševski družini. Spremenili smo upoštevanje dodatka za enostarševske družine pri odmeri pravic iz javnih sredstev, način upoštevanja otroškega dodatka in tako naprej. Z ukrepi nadaljujemo naprej. Ravno pri prejšnji točki smo obravnavali nov sveženj ukrepov, za katere upamo, da bodo kot vsi prej našteti tudi dosegli svoj namen na področju družinske politike. Socialni demokrati vidimo vsebino resolucije o družinski politiki kot pomemben in potreben korak naprej na tem področju in jo bomo seveda tudi podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Levice, zanjo Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Kot sem izpostavil že pri stališču Levice k prejšnji točki, kar 280 tisoč naših sodržavljank in sodržavljanov živi pod pragom tveganja revščine, od tega kar 50 tisoč otrok. Zato v Levici vztrajamo na stališču, da mora biti družinska politika integralni del socialne politike, torej politika, ki se prvenstveno ukvarja s socialnim položajem otrok. Naloga družinske politike ni niti zagotavljanje bodoče delovne sile kapitalu niti ohranjanje naroda, v tem prepričanju namreč živi slovenski politični razred in v prakso spravlja geslo Otroci za vse, socialna varnost za nikogar. Ne! Družinska politika in njena naloga je: prvič, zagotavljanje čim bolj enakih možnosti otrokom, tudi tistim, ki se rodijo v socialno ogroženih družinah. Drugič, da se za otroke lahko odločajo tudi ljudje, ki jih zgolj z lastnimi dohodki ne bi mogli vzdrževati oziroma do njih ne bi mogli po naravni poti. In tretjič, da vsi, ki se za otroke ne odločijo, predvsem ženske, zaradi svojih odločitev niso deležni družbenega pritiska oziroma drugačnih povračilnih ukrepov. Nasprotno pa predlagana resolucija družinsko politiko razume kot instrument golega razmnoževanja. Z izločanjem socialnih kriterijev in ciljev zmanjševanja neenakosti se družinska politika spreminja v izrazito natalitetno. Družina kot najpomembnejša osnovna družbena skupina je zreducirana na čisto biološko reprodukcijo. To je jasno razvidno iz besedila resolucije. V resoluciji je eksplicitno zapisano, vam bom kar citiral, da »je za demografsko politiko pomembno tudi število rojstev v državi, zato družinska politika zasleduje cilj vzpostavitve spodbudnega okolja za odločanje za otroke.« Ta obsedenost političnega razreda z rojevanjem je popolnoma neutemeljena. Slovenci nismo nikakršna ogrožena vrsta. Število prebivalstva se je od osamosvojitve naprej stalno povečevalo, glede na leto 1991 se je povečalo za 5 %, glede na leto 1948 pa za 48 %. Seveda pa se spreminja struktura družin, znižuje se število štiri- in veččlanskih družin, kar je v razvitih državah nekaj popolnoma normalnega. Problem torej ni natalitetna kriza, pač pa strukturno neravnovesje med starejšo in delovno aktivno populacijo, kar je eden izmed razlogov, ampak zgolj eden izmed razlogov, za preglavice naše pokojninske blagajne. Učinkovit ukrep za okrepitev delovno aktivnega prebivalstva je zaviranje emigracij z izboljšanjem življenjskih razmer zlasti mlajši generaciji, ki se zaradi slabih plač, zaradi slabih zaposlitev, če do njih sploh pridejo, zaradi pomanjkanja stanovanj in tako naprej izseljujejo iz države. Zato so bistveni socialni ukrepi na različnih področjih, na področju revščine, na področju boja proti nestalnim, prekarnim oblikam dela, na področju stanovanjske politik, – če izpostavim zgolj najbolj ključne. Zato odgovor ni v izkoriščanju družinske politike za subvencioniranje prebivalcev z nadpovprečnimi in celo visokimi dohodki s ciljem povečevanja rojstev. Taki ukrepi ne bodo dosegli svojega namena, bodo imeli pa neko drugo posledico – na cedilu bomo pustili socialno najbolj ogrožene prebivalce. Naloga države ni, da subvencionira družine politikov in direktorjev, ampak da vsem otrokom zagotovi vsaj približno enake možnosti. Če izplačamo 53 evrov otroškega dodatka gospodinjstvu z več kot 4 tisoč evrov neto dohodka, potem očitno lahko in moramo poskrbeti tudi za tiste najšibkejše. Dokler pa dodatek matere samohranilke na socialni pomoči znaša bornih 250 evrov, dokler se zaradi otroških dodatkov znižuje socialna pomoč najbolj revnih gospodinjstev, bomo v Levici zagovarjali primat socialne politike nad družinsko politiko. Natalitetni resoluciji v Levici nasprotujemo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo mag. Tanja Cink.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Še enkrat lep pozdrav vsem skupaj! Družina ima v družbi pomembno vlogo. Prav tako ima velik pomen varstvo družine s strani družbe in države, kar presega samo družinsko in je pomemben element tudi ostalih politik. V Sloveniji temelji oblikovanje družinske politike na leta 1993 sprejeti Resoluciji o temeljih oblikovanja družinske politike, katere cilj je ustvarjanje pogojev za izboljšanje kakovosti življenja vseh družin in enake možnosti osebnega razvoja vseh članov družine. Dolgo pričakovana resolucija, ki jo obravnavamo danes, je strateški dokument, ki za obdobje od 2018 do 2028 določa cilje ter ukrepe na področju družinske politike. Iz predloga izhaja, da je cilj družinske politike v Sloveniji predvsem skrb za kakovost življenja družin, s posebnim poudarkom na kakovosti življenja otrok, ter varstvo in zaščita družin. Slovenija ni nobena izjema pri soočanju z demografskimi izzivi, kar pa od odgovornih terja vodenje uspešne demografske politike. Zato je pomembno število rojstev v državi in eden izmed ciljev družinske politike je tudi vzpostavitev spodbudnih življenjskih razmer za načrtovanje družine. Za dosego tega cilja ja pomembna ugodna širša družbena situacija, ki sega na polje trga dela, stanovanjske politike, zdravstvenega varstva, vzgoje in izobraževanja in tako dalje. Družinska politika mora zaradi prepletenosti in medsebojne odvisnosti različnih področij, ki se jih dotika, stremeti k temu, da pri ljudeh sproža občutek varnosti in stabilnosti ter promovira ukrepe za lažje usklajevanje poklicnega in družinskega življenja. Kot je bilo že poudarjeno, je bila Slovenija na podlagi raziskave o kakovosti življenja otrok uvrščena na sam vrh lestvice med 172 državami. Na polju družinske politike je vlada Mira Cerarja sprostila kar nekaj varčevalnih ukrepov, določeni izzivi pa vsekakor ostajajo. Enega od teh smo po 25 letih čakanja pričeli reševati z resolucijo o družinski politiki, kar v Poslanski skupini SMC pozdravljamo. Prepričani smo, da resolucija ustrezno naslavlja probleme, s katerimi se kot sodobna družba srečujemo, in daje konkretne usmeritve na področju družinske politike za prihodnjih 10 let. Zato si še posebej želimo, da ne bi ostala zgolj zapis besedila na kosu papirja, temveč da se cilji v čim večji meri uresničijo in tako presežejo politične delitve. Navsezadnje je to naša skupna odgovornost. Kot rečeno, v Poslanski skupini SMC predlog resolucije podpiramo.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospod Marijan Pojbič.
Spoštovani! Pred nami je sprejetje nove resolucije o družinski politiki. Sedaj veljavna resolucija je bila sprejeta že leta 1993, zato menimo, da je sprejetje nove resolucije potreben. Namesto tega, da bi Vlada Republike Slovenije s takšnim dokumentom prišla v Državni zbor v prvem letu svojega mandata, se je na področju družinske politike prioritetno ukvarjala s temami in rešitvami, ki so delile slovensko javnost, hkrati pa je celo podaljšala varčevalne ukrepe na področju družinske politike, ki bi bili v skladu z ZUJF odpravljeni že pred leti, če sedanja koalicija teh ukrepov takrat ne bi podaljševala. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da je vse lepo in prav, da sedanja vlada predlaga Državnemu zboru v sprejem Predlog resolucijo o družinski politiki 2018–2028, ki v naslovu poudarja Vsem družinam prijazna družba. Dejstvo je, da mora resolucija biti temeljni dolgoročni dokument, s katerim vlada določa temeljne cilje in ukrepe na področju družinske politike. V Slovenski demokratski stranki se še kako zavedamo, da bi moral biti takšen dokument sprejet čim prej. In spet smo pri istem problemu, ko ta vlada poskuša nekaj tednov pred začetkom volilne kampanje zavajati volilno telo s takšnim ali drugačnim pristopom in s črkami na papirju zavesti ljudi in še posebej družine, češ, kako skrbi za njihovo prihodnost. Ta resolucija kot mnoge druge na drugih področjih ne pomenijo nič, razen mrtve črke na papirju, če niso zapisane zaveze potem tudi uresničene v zakonski obliki. Do danes, v treh in pol letih, je sedanja vlada in koalicija dokazala, kaj zmore in kaj je uresničila od velikih besed in predvolilnih obljub. Zato v Slovenski demokratski stranki več ne verjamemo lepo napisanim tekstom, za katere je bilo veliko porabljenega denarja in časa, saj na drugi strani ugotavljamo, da veliko družin živi bistveno slabše, kot pred nastopom te vlade. Prav tako se veliko družin le s težavami prebija iz meseca v mesec. Koliko je lačnih otrok in koliko ljudi živi pod pragom revščine? To je tisto, kar je ključno, in noben, še tako dobro napisani papir, ne more rešiti vedno nižjega standarda posebej enostarševskih družin in velikih družin. Če bi Vlada želela dobro družinam, naj začne z izboljševanjem gospodarskega okolja, novimi investicijami, z nižanjem davkov, zaposlovanjem mladih, primerno stanovanjsko politiko in ne na tisoče napisanih papirjev, med katere sodijo tudi resolucije, ki sedaj, na koncu mandata te vlade, prihajajo v Državni zbor kot po tekočem traku. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke tej resoluciji ne bomo nasprotovali.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker k predlogu resolucije matično delovno telo ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni možno vlagati. Odločanje o predlogu resolucije bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 23. točki dnevnega reda. S tem prekinjam 25. točko dnevnega reda. Prehajamo na 3. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ZDRAVSTVENEM VARSTVU IN ZDRAVSTVENEM ZAVAROVANJU V OKVIRU SKRAJŠANEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina petih poslank in poslancev s prvopodpisanim Miho Kordišem. Predlog zakona je na 29. seji 1. 2. 2018 obravnaval Odbor za zdravstvo kot matično delovno telo. Ker po končani razpravi odbor členov predloga zakona ni sprejel, je bila druga obravnava predloga zakona na seji delovnega telesa končana. Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsednik. Dragi kolegice in kolegi! Poslanci Nove Slovenije se zavedamo problematike, ki jo danes v okviru te točke obravnavamo, in če kdo v tem Državnem zboru, mi razumemo vse obrtnike, podjetnike, skratka vse delavce, ki pripomorejo k blaginji naše države. Obrtniki in podjetniki v okviru zahtev slovenske obrti in podjetništva že vrsto let pozivajo k spremembi določbe Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju in Zakona o delovnih razmerjih v zvezi z dolžino obdobja, ko delodajalec izplačuje nadomestilo plače iz lastnih sredstev, v primerih nezmožnosti delavcev za delo zaradi njegove bolezni ali poškodbe, ki ni povezana z delom. Na podlagi pobude obrtnikov in podjetnikov smo ponovno vložili noveli Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju in Zakona o delovnih razmerjih, ki skrajšuje obdobje nadomestila v breme podjetnika s 30 delovnih dni na 15 delovnih dni. Gre za osnovno solidarnost do ljudi, ki so generatorji proračunskih prihodkov in razvoja Slovenije. Pozdravljamo predlog Levice, ki predlaga spremembo začetka prejemanja nadomestila zaradi začasne nezmožnosti za delo v breme Zavoda za zdravstveno zavarovanje s sedanjega 31. delovnega dne na 4. delovni dan zadržanosti za samozaposlene osebe, ki ne zaposlujejo drugih delavcev. Se pa v Poslanski skupini Nove Slovenije nikakor ne moremo strinjati, da Levica s tem predlogom v privilegiran položaj postavlja samo en segment zaposlenih, to so samozaposleni, ki ne zaposlujejo drugih delavcev. Torej je ta predlog zakona v očitnem nasprotju s 14. členom slovenske ustave, ki v zadnjem odstavku pravi, citiram: »Vsi so pred zakonom enaki.« Niti vsi samozaposleni po tem predlogu niso v enakem položaju, na primer samozaposleni, ki zaposlujejo eno ali dve osebi, lastniki enoosebnih družb z omejeno odgovornostjo, ki ne zaposlujejo drugih oseb, ter družinska podjetja oziroma samostojni podjetniki, ki zaposlujejo zgolj enega ali dva družinska člana. Zato pozivam poslance Levice in vse ostale poslance, da končno stopimo skupaj in sprejmemo predlog spremembe zakona, ki bo v prid vsem delavcem. V Poslanski skupini Nove Slovenije smo odprti za vse konstruktivne predloge za morebitno izboljšavo naših obeh predlogov novel, ki se nanašata na ureditev te pereče problematike, na katero nas opozarja Obrtno-podjetniška zbornica Slovenije že vrsto let. Poleg tega bi nam tem mestu ponovno opozoril na problematiko prezentizma. Poudaril bi, da prezentizem ne predstavlja zaskrbljujoče težave zgolj v povezavi s samozaposlovanjem, ampak je postal vsesplošen problem, torej tudi za druge skupine delovno aktivnih prebivalcev. V Poslanski skupini Nove Slovenije menimo, da lahko prihaja do prezentizma zaradi strahu pred izgubo službe in zaradi hitrega tempa življenja. V naši poslanski skupini se zavzemamo za zdrav življenjski slog, zdravo hrano in okolje, to je lahko predpogoj za manj bolniških odsotnosti. V Poslanski skupini Nove Slovenije zaradi neenake obravnave vseh obrtnikov in podjetnikov predloga zakona ne podpiramo.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa, predsednik za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Pred nami je predlog novele Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju, s katerim predlagatelji zasledujejo cilj, da bi Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije samozaposlenim, ki ne zaposlujejo drugih delavcev, začel izplačevati bolniško nadomestilo od četrtega dne začasne zadržanosti od dela ne pa z 31. dnem, kot to velja danes. Postopek uveljavljanja pravice se ne bi spremenil, samozaposlena oseba bi morala podati vlogo in predložiti ustrezna dokazila, vključno z bolniškim listom, ki ga izpolnita izbrani zdravnik in Finančna uprava Republike Slovenije. Hkrati, še določajo, da lahko Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije nadomestilo, ki ga je izplačal samozaposleni osebi izterjal delodajalca, pri katerem je samozaposlena oseba v času začasne zadržanosti od dela opravljala delo na podlagi pogodbe civilnega prava v nasprotju z Zakonom o delovnih razmerjih. S tem bi delodajalce odvračali od tega, da bi pravico do bolniškega nadomestila iz Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije uporabili za vzpodbujanje prisilnega samozaposlovanja. Vlada Republike Slovenije je, kot je že večkrat prej, izpostavila, da gre za sistemsko vprašanje in bi bilo treba k reševanju problematike pristopiti bolj sistematično. Vsaka sprememba mora biti rezultat konstruktivnega dialoga in doseženega najširšega soglasja socialnih partnerjev. Zakonodajni postopek za to novelo zakona se je končal na matičnem delovnem telesu, zato o njem danes ne bomo niti odločali. Kljub temu pa želimo in moramo ponovno izpostaviti, da bo to problematiko, ki jo naslavljajo predlagatelji, treba urediti. Z novelo se naslavlja eno od področij, na katerem so samozaposleni bistveno prikrajšani v primerjavi z zaposlenimi, to je nadomestilo dohodka v času začasne zadržanosti od dela oziroma bolniško nadomestilo. Ker samozaposleni nimajo delodajalca, prvih 30 dni bolezni de facto nimajo pravice do denarnega nadomestila, ki ga zaposlenim izplačuje delodajalec. Strinjamo se, da trenutna ureditev nadomestil plače za čas zadržanosti z dela za določene skupine predstavlja resno težavo, a tako, kot smo ljudje različni, tako specifični so tudi položaji, v katerih smo. To je tudi razlog, zakaj ne gre vseh poenotiti, saj v tem segmentu obstaja veliko različnih skupin, ki jih zaradi specifike dela in statusa ne moremo enačiti. Ravno zaradi tega bi bilo treba reševati tako, da bo sistem pravično naslovil težave po posameznih skupinah primerljivih primerov. Ker je zakonodajni postopek končan, nerealno pa je pričakovati, da bi karkoli podobnega bilo v tem mandatu sprejeto, na reformni zakon pa tudi ne računamo več, je zdaj čas, da se začne resna razprava. Kako bo naslednja vlada to področje začela naslavljati in ga tudi uredila. Način, kot ga predlagajo predlagatelji, je lahko eden od izhodišč za nadaljnje razprave, ki pa morajo biti povezane z vsemi deležniki v socialnem dialogu in najti najoptimalnejše rešitve. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Levica, zanjo Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. V Levici smo predlagali ta zakon zato, da bi izboljšal položaj samozaposlenih nasploh in znotraj tega prekarnih delavcev posebej. Eden od glavnih problemov samozaposlenih je namreč ta, da prvih 30 delovnih dni niso upravičeni do bolniškega nadomestila. Redno zaposleni dobijo nadomestilo že od prvega dne, ker ga izplača delodajalec. No, samozaposleni pa delodajalca formalno nimajo, zato so prvih 6 tednov bolezni prepuščeni sami sebi. Ker samozaposleni nimajo pravice do bolniške, delajo tudi ko so bolni, razen če dobesedno padejo dol, ampak takrat njihov zdravstveni problem preraste v socialni problem. Še vedno morajo vzdrževati družine, še vedno morajo plačevati socialne prispevke. Marsikdo tega ne zmore in končna brez zdravstvenega zavarovanja. In iz tega je problem kotaleča se spirala in je iz dneva v dan večja. Hkrati pa je iz dneva v dan vedno več tudi samozaposlenih. 30 % več espejev imamo, kot smo jih imeli pred krizo, povprečni espe je imel predlani samo 330 evrov neto zaslužka na mesec. Pa vi poskušajte priti čez mesec s 300 evri, če lahko. In zato ni čudno, da je bila tudi stopnja revščine med samozaposlenimi temu ustrezna. Petkrat večja kot med redno zaposlenimi. Situacija je resna, zato smo socialisti predlagali, da samozaposleni dobijo pravico do bolniškega nadomestila od 4. dne bolezni dalje in da jim ga izplačuje Zavod za zdravstveno zavarovanje. To pravico bi imeli samo samozaposleni, ki ne zaposlujejo delavcev. Na tak način iz ukrepa izključimo subvencioniranje tistih espejev, ki so v bistvu delodajalci in imajo pod seboj tudi 50, 100 delavcev zaposlenih in tako naprej. Na odboru je ta naš predlog padel s 6 glasovi proti 5. Proti je glasovala edino SMC. Razlogi proti, ki so jih navedli poslanci SMC, pa ne vzdržijo resne presoje. Prvi navedeni razlog je bil, kot, oh, tako pogosto, varčevanje. Kot smo povedali na odboru, govorimo o največ 10 milijonih evrov na leto. Če bi koalicija v 4 letih izpolnila obljubo, da bo ukinila dopolnilno zdravstveno zavarovanje, bi te stroške brez težav pokrili z novo javno dajatvijo, pa tudi tako to ne bi navrtalo katastrofalne luknje v našo zdravstveno blagajno. Drugi ugovor največje vladne stranke je bil, da bi s to novo pravico še bolj spodbudili espejizacijo. Glede tega moram takoj povedati, da je skrajno cinično, da nas SMC krivi za prekarnost, medtem ko se ravno pod Cerarjevo vlado povečuje število drugorazrednih delavcev, ki delajo za javni sektor in državna podjetja preko zunanjih izvajalcev. Poleg tega pa smo v zakon vgradili tudi varovalko proti zlorabam. Zavod za zdravstveno zavarovanje bi lahko od delodajalca iztožil bolniško, ki jo je izplačal temu navideznemu espeju, pri katerem so bili v resnici podani elementi delovnega razmerja. Dodatno smo v Levici predlagali novelo Zakona o delovnih razmerjih, po kateri bi bili do redne zaposlitve upravičeni vsi espeji, ki več kot vsaj 80 % svojih prihodkov ustvarijo pri enem naročniku. In če vas res skrbi prekarnost, gospe in gospodje, boste vsaj tisto našo novelo podprli, če že bolniške za prekarce niste. Ker je proti našemu predlogu glasovala izključno SMC, smo prejšnji teden pozvali ostale poslanske skupine, da sopodpišejo naš zakon. V tem primeru bi bil lahko sprejet še na aprilski seji, ampak razen prgišča nepovezanih poslancev nas ni podprl nihče, kar je še ena dokonča, če želite, potrditev, da prekarni delavci z izjemo Levice v parlamentu svojih zaveznikov nimajo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo Vlasta Počkaj.
Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi! Predlog zakona, s katerim predlagatelj predlaga določene rešitve, vezane na izplačevanje nadomestila bolniške odsotnosti samozaposlenim, je bil po posameznih členih zavrnjen že med obravnavo na matičnem delovnem telesu. Zato bi v tej fazi povzeli zgolj ključne razloge, zakaj v Poslanski skupini Stranke modernega centra predlogu zakona nasprotujemo. Menimo namreč, da bi sprejetje zakona v predlagani obliki imelo posledično negativni vpliv na številna druga področja, pri čemer je zlasti zaskrbljujoč znaten odliv sredstev iz zdravstvene blagajne, kar posledično posega v pravice vseh zavarovancev. S predlaganim ukrepom skrajševanja obdobja izplačevanja denarnega nadomestila zaradi začasne nezmožnosti za delo v breme delodajalca, samozaposlene osebe ali družbenika, se posledično zmanjšujejo pravice vseh zavarovancev, saj rešitev, kot je predlagana, pomeni širitev te pravice v breme obveznega zdravstvenega zavarovanja. Glede na omejena sredstva za obvezno zdravstveno zavarovanje, bi to posledično pomenilo, da bi se morale bistveno skrčiti zdravstvene storitve, ki nam danes kot zavarovancem pripadajo, saj sredstva v zdravstveni blagajni niso neomejena. Predlog zakona določa tudi, da lahko Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije nadomestilo, ki ga je izplačal samozaposleni osebi, izterja od delodajalca, pri katerem je samozaposlena oseba v času začasne zadržanosti od dela opravljala delo na podlagi civilnega prava. Slednje ne le, da odstopa od veljavnih določb Zakona o delovnih razmerjih, ampak je sporno tudi to, da oseba v času začasne zadržanosti od dela ne opravlja dela oziroma v tem primeru ni upravičena do nadomestila. Zato ni jasno, katero fizično ali pravno osebo bi na podlagi tega dejstva Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije sploh lahko bremenil za povračilo stroškov. Vlada je v svojem mnenju k predlogu zakona opozorila tudi na to, da mora biti zakonodaja na področju pridobivanja tovrstnih pravic rezultat konstruktivnega socialnega dialoga in umeščanja v del sistemskih rešitev. Nujno bi bilo oceniti, kakšne bi bile posledice sprejetja takega predloga z vidika obremenitve gospodarstva in nenazadnje preveriti tudi javnofinančno vzdržnost predlagane spremembe. V Stranski modernega centra smo naklonjeni rešitvami, ki so usmerjene k izpostavljanju višje stopnje socialne pravičnosti, vendar pa se zavedamo tudi, da je takšne rešitve treba sprejemati previdno in v širokem socialnem dialogu, da se zaradi reševanja določene družbene skupine ne ustvarja novih neravnovesij v družbenem okolju. Zaradi navedenega predloga zakona ne podpiramo. Hvala.
Besedo ima poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo Nada Brinovšek.
Pozdravljeni še enkrat! Hvala za besedo, predsednik. Predlagatelj je želel s predlogom sprememb Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju zagotoviti, da bi Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije bolniško nadomestilo samozaposlenim, ki ne zaposlujejo drugih delavcev, začel izplačevati od četrtega dne zadržanosti iz dela in ne po poteku 30 delovnih dni tako, kot je v sedanji ureditvi. Sprememba zakona bi nedvomno izboljšala težko situacijo samozaposlenih, v kateri se ti znajdejo v primeru, če zbolijo. Znano je, da država aktivno spodbuja samozaposlovanje kot način reševanja visoke brezposelnosti, zato bi bilo tudi prav, da tem kategorijam po drugi strani tudi nekaj ponudi. S to spremembo bi se samozaposlenim, ki ne zaposlujejo drugih delavcev, ki bi jih v času njihove bolezni lahko nadomestili, omogočilo normalno zdravljenje in pa počitek. Ena od področij, na katerih so samozaposleni bistveno prikrajšani v primerjavi z zaposlenimi, je seveda nadomestilo dohodkov v času začasne zadržanosti od dela. Ker samozaposleni nimajo delodajalca, prvih 30 dni bolezni nimajo pravice do denarnega nadomestila, ki ga ostalim zaposlenim izplačuje delodajalec. Prav tako ne zaposlujejo delavcev, ki bi jih lahko nadomeščali v času njihove bolezni. Ker je dohodek samozaposlenih, ki ne zaposlujejo drugih delavcev, odvisen zgolj od njihovega osebnega dela, samozaposleni praviloma delajo, čeprav so bolni. To je dejstvo. Po statističnih podatkih ker jar 74 % samostojnih podjetnikov posameznikov. Pri tej kategoriji podjetnikov ni ogroženo le njihovo zdravje, temveč tudi njihova socialna varnost in pa socialna varnost njihovih druži. Torej, če samozaposlen delavec v času bolezni ne more delati, mora pa kljub temu plačati prispevke za socialno varnost. Potemtakem lahko sklepamo, da samozaposlitve, ki jih Vlada tako spodbuja, ne zagotavljajo socialne varnosti, po drugi strani pa Vlada tem samozaposlenim ne ponudi ničesar, kot sem že rekla. Seveda ni potrebno posebej poudarjati, da bi se s tem povečali izdatki Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije. Predlagatelj ocenjuje, da cirka 10 milijonov letno. Ob tem pa ne gre zanemariti, da so samozaposlene osebe v letu 2017 plačale okrog 112 milijonov prispevkov za zdravstveno zavarovanje v to blagajno. Ampak Vlada tega predloga ne podpira, saj meni, da ne zagotavlja zastavljenih ciljev. Sprememba mora biti po mnenju Vlade rezultat konstruktivnega socialnega dialoga in doseženega soglasja socialnih partnerjev. Seveda Vlada ob koncu tudi ni pozabila poudariti, da je potrebno s tovrstnimi vprašanji pristopiti sistemsko. Škoda, da se Vlada ni spomnila na sistemskosti sprememb pri Zakonu o pacientovih pravicah, Zakona o zdravniški službi in pa Zakonu o zdravstveni dejavnosti. Ampak za sistemske spremembe, spoštovani kolegi, je tako ali tako že prepozno. V Poslanski skupini SDS smo predlog Levice na matičnem odboru podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo Marija Antonija Kovačič.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Vsem prav lep pozdrav! V naši državi se radi pohvalimo, da smo ena od tistih držav, kjer imamo zdravstveno varstvo in zavarovanje izjemno dobro urejeno. Pa vendarle, če pogledamo, kolikokrat je bila samo v tem mandatu predlagana sprememba Zakona o zdravstvenem varstvu in zavarovanju, očitno zakonska podlaga ni tako dobra, kot si domišljamo. Mogoče je tak sistem ureditve bolniškega varstva dobro deloval v preteklosti, pa se zaradi spremenjenih razmer na delovnem trgu kaže, da vseeno za vse zaposlene ljudi sedanja ureditev bolniškega staleža ni dobra, ni primerna. Kot smo danes že slišali, se z največjim problemom pri bolniških odsotnostih srečujejo tisti, ki so samozaposleni, in še toliko bolj tisti, ki so s strani nekdanjega delodajalca bili prisiljeni v prevzem statusa samostojnega podjetnika. Žal se je na slovenskem trgu dela v zadnjih letih ta oblika prekarnega dela zelo razširila. Seveda se zavedamo, da vsak espe ni bil prisiljen v prevzem tega statusa, pa vendar imajo vsi isti problem, kadar zbolijo. Zato v Poslanski skupini Desus razumemo in podpiramo intenco predlagatelja novele zakona. Jasno nam je, da novela ni ponudila idealne rešitve, temveč izhod v sili. Sistemske rešitve namreč še vedno nimamo in jo, če lahko sodim po pregledu zadnjega besedila novega predloga zakona o zdravstvenem varstvu in zavarovanju, v tem mandatu ne bomo dočakali. Ministričin pogled na zakon se namreč problema absentizma in prezentizma ne dotika in ne prinaša dobre sistemske rešitve. Hkrati pa se je tako preprosta novela, kot je ta pred nami, naenkrat dotaknila obeh problemov. S tega vidika smo v naši poslanski skupini menili, da bi si predlog zaslužil podporo, zato predloga zakona nismo enotno zavrnili. Zavedamo se, da trenutna ureditev sili samozaposlene v to, da delajo tudi, ko so bolni. Po drugi strani pa ogroža njihovo socialno varnost in da je samozaposlitev že sama po sebi dejavnik zdravstvenega tveganja. Tveganje revščine samozaposlenih pa je skoraj petkrat večje kot pri zaposlenih. Obenem pa nam je jasno, da gre za sistemsko vprašanje, ki ga je treba proučiti tudi z vidika posledice za gospodarstvo in z vidika socialne pravičnosti. Sprememba pa mora biti rezultat socialnega dialoga in najširšega soglasja socialnih partnerjev. Eden od pomislekov, ki smo ga imeli v naši poslanski skupini, je bil tudi ta, da bi s sprejetjem predlagane rešitve povzročili nove anomalije in povzročili nove neenakopravnosti in morebiti delodajalce celo spodbudili k siljenju delavcev v samozaposlitev, saj bi se na tak način znebili stroškov denarnega nadomestila, ki ga morajo delavci izplačevati v prvih 30 dneh bolniške odsotnosti. Poslanke in poslanci v Poslanski skupini Desus se zavedamo, da bo potrebno problematiko absentizma in prezentizma čim prej sistemsko urediti na način, da bo lahko vsak delavec, ki zboli, ne glede na to, na kakšen način je zaposlen, posvetil vso pozornost okrevanju, ne pa da ga bo skrbelo, kako bo preživel, če si bo privoščil bolniško odsotnost. Se pa bojimo, da smo kot družba še daleč pred primernim rešitvi. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. V skladu z razlago Komisije za Poslovnik z dne 9. decembra 2009 Državni zbor ugotavlja, da je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem 3. točko dnevnega reda. Prehajamo na 23. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O INTEGRITETI IN PREPREČEVANJU KORUPCIJE. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, državnemu sekretarju na Ministrstvu za pravosodje gospodu Darku Staretu.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovani poslanke, poslanci, drugi prisotni! Vlada je na seji 18. januarja letošnjega leta sprejela predlog novele Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije, ki je pred vami. Pričujoča novela vsebuje rešitve, ki po našem prepričanju pomembno krepijo pogoje za zagotavljanje apolitičnosti, višje stopnje kompetentnosti funkcionarjev KPK, predvsem pa tudi transparentnosti postopka izbire in imenovanja funkcionarjev Komisije za preprečevanje korupcije. Natančneje v noveli urejamo in določamo pogoje za uvedbo in vodenje posameznih postopkov, ki jih je pristojna voditi Komisija za preprečevanje korupcije. Zelo jasno se definira vrste postopkov in pa zakonske pogoje in pa način vodenja teh posameznih postopkov. Jasno in nedvoumno se torej opredeljuje postopkovne pristojnosti, ki so se v dosedanji uporabi zakona in tudi ob sodni praksi, ki se je uveljavila ob uporabi tega zakona, seveda prispevala in predstavila podlago za te rešitve, ki jih imamo pred sabo v pričujoči noveli. Zagotavljamo tudi bistveno višji nivo pravne varnosti v primeru objave javnih dokumentov in pa sprejemanja posameznih odločitev, vključno s pravicami vseh deležnikov v postopkih pred Komisijo za preprečevanje korupcije. Hkrati pa zagotavljamo tudi dodatne možnosti, metode in ukrepe, ki jih predvideva Zakon o integriteti za preprečevanje korupcije z namenom preprečevanja konflikta interesov, krepitve transparentnosti, integritete in pa seveda preprečevanja korupcije. Vse te metode in ukrepe, ki jih vsebuje obstoječi zakon, zdaj nadgrajujemo s tem, da bolj jasno in nedvoumno opredeljujemo pogoje in pa pravila pri posameznih metodah in ukrepih, širimo pa tudi pristojnosti na način, da dajemo možnost in ukrepe po zakonu komisiji na način, da se zdaj lahko na zakonski ravni izvaja in pa seveda predpisuje tudi pogoje za tako imenovan sistemski nadzor, kar je primerljivo z metodami dela Računskega sodišča. Povečuje se možnosti in pristojnosti pridobivanja podatkov in dokumentov od fizičnih oseb, kadar nastopajo v pravnem prometu kot samostojni podjetniki oziroma espeji. Hkrati se daje s predlogom nova možnost in ukrep komisiji, da lahko predlaga uvedbo revizije Računskemu sodišču na podlagi ugotovitev v lastnih postopkih, istočasno se pa seveda zagotavlja tudi možnost ustreznega odzivanja, kot sem rekel že uvodoma, deležnikov oziroma posameznih oseb, ki so sodelovale oziroma so predmet nadzora in pa postopkov komisije. Pomembno se krepi možnost učinkovitejšega izvajanja nadzora nad premoženjskim stanjem zavezancev in hkrati se določa in nedvoumno opredeljuje pravna podlaga za javno objavo premoženjskega stanja najodgovornejšega, torej določenega kroga najodgovornejših državnih in pa funkcionarjev lokalnih oblasti. Z dopolnitvijo nadzora oziroma določb o nadzoru pa se izenačuje pravni položaj funkcionarjev Komisije za preprečevanje korupcije z drugimi državnimi funkcionarji oziroma funkcionarji lokalne oblasti, ki so predmet nadzora komisije, in sicer v delu, ki ureja institut omejitve poslovanja, prepoved opravljanja dejavnosti, sprejemanje daril, nadzora nad premoženjskim stanjem. Skratka, vse te pristojnosti in pravila se zdaj nedvoumno in jasno določajo in so v pristojnosti po predlogu Državnemu zboru, da nadzira v bistvu te institute, kadar zadevajo funkcionarje Komisije za preprečevanje korupcije. Pred nami je torej priložnost, da obstoječi normativni okvir, ki sam po sebi ni tako slab, je pa pomanjkljiv, izboljšamo in s tem seveda izboljšamo tudi pogoje za uspešnejše preprečevanje korupcije, hkrati pa tudi spodbudimo sedanjo KPK, da z uporabo predlaganih in razširjenih metod in ukrepov, ki jih zakon predvideva, še bolj učinkovito preprečuje korupcijo v Republiki Sloveniji in seveda krepi transparentnost, poslovanje in delovanje javnega sektorja in pa omejuje konflikte interesov. Hvala lepa.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Spoštovani gospod predsednik, državna sekretar, kolegice in kolegi! Brez dvoma je vprašanje preprečevanja korupcije in standard integritete v naši družbi eno najzahtevnejših vprašanj, ki seveda nikakor ne bo rešeno z zakonom o odpravi korupcije, žal. Vprašanje integritete in odnosa do korupcije se lahko resnično in v svojem temelju reši samo skozi spremembo družbenega okvira, na način, da bomo sami spremenili tudi odnos do tega, kaj pomeni družbeni uspeh, da to na eni strani ne bodo hitri zaslužki in dragi avtomobili, ampak da bo to pošteno delo, za katerega bodo tudi tisti, ki ga najemajo, pripravljeni plačat zgolj in samo pravično plačilo, da ne bodo iskali odvodov in da tudi svojega blagostanja ne bodo skušali uresničevati in izvrševati na račun vseh ostalih. Ker korupcija, četudi kratkoročno za koga lahko pomeni doprinos, je v resnici kraja samemu sebi. Zato je temeljno vprašanje, ali smo sposobni skozi sistem izobraževanja in ozaveščanja bolj kot skozi sistem sankcij in grožnje ustvariti pogoje, kjer bo razumevanje, da korupcija ne sme biti del našega vsakdana, postala družbena norma in da se bo s tem povezano naša država kot celota sposobna odpovedati primarno temu, kar je izvor korupcije – želji po tem, da imaš prekomerno in preko vrste in mimo dejansko opravljenega dela več kot drugi. Da ne bi predolgo zahajal v to, kaj so želje mimo realnosti, do severnih protestantskih dežel nas, žal, loči še precej kilometrov, ne le geografsko, zato bo bržkone mediteranski okvir tako vrednost in zakonodaje, ki jo posledično moramo sprejemati, ostal še nekaj časa in je prav, da naslovimo integriteto in korupcijo v okviru, kjer pač to moramo storiti – skozi zakon, ki je pred nami. Naša realnost je Komisija za preprečevanje korupcije, ki se bolj kot s preprečevanjem korupcije ukvarja z vprašanjem, zakaj številne, da ne rečem vse njene odločitve, končajo pred Upravnim in Vrhovnim sodiščem, kjer so pogosto in prepogosto na koncu celo odpravljene. Škoda, ki je povzročena tako komisiji kot tistim, ki so udeleženci v postopkih, ki jih izvaja, posledično pa tudi družbi, ki korupcije ne preganja ustrezno, pa je izjemna. In leta, ko postopkovna in sistemska pristojnost te komisije ni bila ustrezno naslovljena, so bila izgubljena leta za pregon korupcije. Zato je seveda to, kar je danes pred nami, lahko majhen, a ne pomemben korak. Če bi vsebino zakona gledali po točkah, ugotovimo predvsem, da ta komisiji daje nove, bolj natančne pogoje za uvedbo postopkov in na nek način navodila za to, kako naj te postopke vodi. Dovolj žalostno je, da moramo to početi z novim zakonom, ker to ni bilo mogoče do sedaj. Daje možnost predloga za revizijo, daje možnosti sistemskega nadzora, povečuje dostop do podatkov – vse to so orodja, ki jih lahko naštevamo in v zakonu opisujemo do onemoglosti in brez konca. Na koncu se vse izvede na to, ali bodo ljudje, ki so v Komisiji za preprečevanje korupcije, svoje delo želeli, znali in zmogli opravljati brez tega, da bodo dnevno bili bitke med sabo, za svoje lastne pristojnosti, funkcije ali take in drugače, male in velike egoizme. Tega mi kot zakonodajalec ne moremo preprečiti in v to ne moremo poseči. In spet se vrnemo na tisto, kar povedal na začetku. Socialni demokratki bomo seveda podprli zakon, ker se zavedamo, da živimo v okolju, kjer se dobre odločitve same po sebi ne bodo zgodile zgolj zato, ker so potrebne, ampak jih moramo usmerjati tudi z zakonom. Želimo pa si, da bi tudi Komisija za preprečevanje korupcije ta zakon vzela in razumela dobronamerno, ne zgolj skozi prizmo njenega dela in ne zgolj skozi potrebo, da ubrani svoje dosežke. S korupcijo v tej družbi moramo narediti razkorak. Mora se končati kakršnakoli njena sprejemljivosti, ampak ne na način, da je to na plečih ljudi, ki so vključeni v postopke, rezultat pa na koncu v odpravi odločitev. Kot že rečeno, predlog mora v nadaljnjo obravnavo. In verjamemo, da bo z vsemi deležniki mogoče pripraviti najoptimalnejši zakon, ki pa, kot že rečeno, bo spet predmet tega, ali smo ga voljni in pripravljeni uresničevati v njegovem namenu. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Levica, zanjo dr. Matej T. Vatovec.
Hvala, predsednik. Lep pozdrav še enkrat! Že dolgo govorimo več kot o preprečevanju korupcije o sami komisiji, ki bi naj to korupcijo preprečevala. Od odstopa senata pod vodstvom Gorana Klemenčiča do neuspelega imenovanja novega senata, do odstopov in ponovnih imenovanj, spornega političnega članstva predsednika, sporov med samimi člani senata in nato odstopom namestnice, je problematika komisije očitno vedno globlja in težav z njo vedno več. Takšno stanje očitno ustreza predvsem dvema skupinama, na eni strani zagovornikom ukinitve komisije, na drugi strani pa vsem, ki se znajdejo tako ali drugače v raznih korupcijskih aferah. Ugotovitve komisije so predmet številnih manipulacij s strani tistih, ki se znajdejo v postopku. Vedno znova se pojavljajo očitki o pristranskosti, politični motiviranosti in vsaka končna ugotovitev je na koncu izpodbijana na sodišču. Problemi, povezani s komisijo, so torej voda na mlin ravno tistim, ki so korupcije osumljeni. Med njimi so tudi, jasno, politiki, ki še danes nemoteno opravljajo svoje funkcije, ves čas pa se sklicujejo na to, da so postopki nezakoniti. Glede na potek tega mandata lahko hitro dobimo občutek, da tudi tej vladi v resnici trenutno stanje prej koristi kot pa škodi. Brez kratkega zgodovinskega pregleda je nemogoče prikazati celotno stanje boja proti korupciji, predvsem pa nedelovanja komisije za njeno preprečevanje. Zato naj se najprej ozrem nazaj. Po 30 dneh na oblasti je zaradi spornih poslov DZS odstopil gospodarski minister. Zaradi skoraj še 150 tisoč evrov težkih avtorskih honorarjev je odstopila šolska ministrica. Njena naslednica je na ministrskem stolčku sedela vsega 1 vikend, preden je odstopila zaradi plagiatorstva in sumov zlorabe položaja. Naslednja afera s področja šolstva, ki je razkrila nezakonito izplačevanje dodatkov, tretje ministrice za izobraževanje sicer ni odnesla in niti ne njenega kolega, ministra za finance. Dalje, v takšnih in drugačnih sumljivih situacijah se je znašlo tudi kar nekaj državnih sekretarjev, eni so, na primer, odstopili zaradi kraje paštet, zaradi zlorabe navajanja svoje izobrazbe pa je po drugi strani državni sekretar na okoljskem ministrstvu bil prestavljen na funkcijo državnega sekretarja na infrastrukturnem ministrstvu ter postal šef projekta drugi tir. Zaradi spornega nakupa barskih miz, ki si ga je privoščil v bivši funkciji, je odstopil generalni sekretar Vlade, zaradi dolgov pa državni sekretar drugega gospodarskega ministra, gospoda Počivalška. Nekateri so na podlagi tega dosegli le karierni preboj. Potem, ko je država ustanovila podjetje 2TDK, je za šefa, na primer, postavila bivšega državnega sekretarja, spet drugi bodo napredovanj deležni po koncu mandata Vlade ali pa tik pred tem. Nekateri bodo direktorji bolnišnic, spet drugi direktorji kakšnega varstveno-delovnega centra. Nekateri so medtem z vladnimi projekti povečali svoje dobičke, s prodajo in postavitvijo rezilne žice, na primer. Če k temu pregledu dodamo še vse sporno dogajanje okoli DUTB, SDH in nekaterih državnih podjetij, ne moremo mimo vprašanja, ali se to, da trenutna komisija ne deluje, dejansko namerno dopušča. Da ne bo pomote, stanje je seveda ustrezalo tudi preteklim vladam in bivšim funkcionarjem, naj gre za zlorabe položaja, z skrivanje premoženja, za nespodobna samoimenovanja ali denarne nepojasnjenega izvora, je vsem akterjem teh afer skupno eno – dokler je sistem, kakršen je, je enostavno lažje izpodbijati ugotovitve komisije na sodišču; dokler je sistem, kakršen je, je s temi ugotovitvami lažje manipulirati, lažje se je prikazovati kot žrtev vedno bolj zapletenih in temačnih teorij zarot, političnih konstruktov in vsega, kar še pride ob tem. Kljub temu da je bil boj proti korupciji ena glavnih predvolilnih obljub te koalicije, smo v situaciji, kjer se z odkrivanjem korupcije, politične odgovornosti in sumov kaznivih dejanj ukvarjajo le preiskovalne komisije Državnega zbora, opozicija torej, kljub velikim obljubam o pripravi sistemske rešitve, ki bo omogočila preiskavo vseh večjih in s korupcijo prepletenih državnih projektov, se ni zgodilo nič. Vlada je sicer pripravila zakon, ga vehementno predstavila kot ključni projekt te vlade in ga maja 2015 prinesla v Državni zbor. Po skoraj treh letih je popolnoma jasno, da ni šlo za nič drugega kot za nekakšno oglaševalsko potezo in da je zakon napisan tako slabo, da se ga niti ne da popraviti. No, resnici na ljubo, Vlada niti ni vložila posebnega truda v to, da bi ga kakorkoli popravila. Še večji problem se pa skriva nekje drugje – v vseh večjih državnih projektih, pri katerih je v privatne žepe odtekala nepredstavljiva količina javnega denarja, je šlo za tisto, kar lahko imenujemo najnevarnejšo vez, vez med SDS in SD, kot pri TEŠ-6, na primer. To ponavadi pomeni, da ne bo nihče kriv in na koncu ni niti nihče odgovoren. Edini, ki lahko to spremeni, je trenutno kolega Hanžek s preiskovalko, ki smo jo takoj po vstopu v Državni zbor predlagali v Levici. V luči vsega navedenega je po pregledu sprememb protikorupcijske zakonodaje veliko lažje razumeti nekatere predlagane rešitve. V zakonu je sicer kar nekaj pozitivnih rešitev, ki jih podpiramo, na primer, širitev kroga zavezancev tudi na druge funkcionarje in javne uslužbence, vključno z Banko Slovenije, ki se otepa vsakršnega nadzora, pa nadgradnja informacijskega sistema, kjer bo javno objavljenih več podatkov, kot jih je danes. Podpiramo tudi javno objavo premoženjskega stanja funkcionarjev ter bolj jasne določbe o lobiranju. Ne moremo pa mimo dejstva, da v primeru popolnega nedelovanja komisije še vedno ne bo na koncu možno ukrepati. Še vedno ne bo mogoče senata razrešiti oziroma na kakršenkoli način presekati agonije tega gordijskega vozla. Namesto te možnosti in namesto popolne razjasnitve postopka ter pravic posameznikov v teh postopkih se je ministrstvo odločilo, da okrni pristojnosti komisije. Komisija se bo po novem večinoma ukvarjala zgolj z integriteto ne pa tudi s konkretnimi primeri korupcije. Bo sicer opravljala razgovore, zbirala dokaze, ne bo pa več mogla sprejeti ugotovitev v konkretnih primerih. Ko bo vse gradivo predala pristojnim organom, bo primer enostavno zaključila. Vse, kar bo lahko naredila, je to, da objavi mnenje, v katerem se na načelni ravni opredeli do sistemskih pomanjkljivosti ali neskladij. V Levici smo prepričani, da je za uspešen boj proti korupciji nujno potrebna močna, ampak res močna komisija za preprečevanje korupcije, to pomeni, s strokovnimi in za funkcijo primernimi vodilnimi kadri, z jasno določenim postopkom, ki bo na koncu vzdržal tudi pred vsakršnim sodiščem, z jasnimi in konkretnimi pooblastili, ki so dovolj široka, da omogočajo dejansko preprečevanje korupcije in obravnavo konkretnih primerov. Če bo komisija na koncu brezzobi tiger, ki svetuje in izdaja samo splošna mnenja, potem to ne more biti Komisija za preprečevanje korupcije, pač pa bolj Komisija za krepitev integritete. Zaradi vseh tistih rešitev, ki so potrebne in tudi gredo v pravo smer, bomo v Levici predlog tokrat podprli. V naslednji obravnavi pa ga bomo podprli le, če bodo iz njega črtane določbe, ki komisijo spreminjajo v nekakšen svetovalni organ, ter če bo v primeru nevzdržnega stanja, kakršno je danes, omogočena razrešitev senata. Predvsem pa pričakujemo, da je zakon napisan dovolj dobro, dovolj trdno, da po prejemu mnenja Zakonodajno-pravne službe ne bo obležal v predalu, skupaj s tistem o sistemskih preiskavah državnih projektov.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo dr. Bojan Dobovšek.
Spoštovani vsi, ki spremljate to sejo! Smo v času turbulentnih sprememb v družbi. Družbo zaznamujejo spremembe v tehniki, smo na pragu četrte industrijske revolucije, prehod v kibernetski svet in pa v družboslovju. Tukaj je še kako pomembno, da na eni strani imamo vedno več ljudi, ki so bogati, in tista majhna peščica, ki drži svet v šahu, in pa vedno več revnih na drugi strani. In tukaj so najbolj izpostavljene problematike korupcije v najširšem smislu. Kaj je pereče? Pereče so tranzitne države in Slovenija pri tem izstopa. Govorimo o sistemski korupciji, ki smo jo v Sloveniji priznali, da obstaja. Govorimo o globoki državi, o prevzemu institucij, prevzemu zakonodaje, zakonodajne veje oblasti, priča smo poplavi zakonov v zadnjem hipu. Vse skupaj rezultira v ugrabljeni državi. In kako jo odpraviti? S protikorupcijskim delovanjem. Komisija za preprečevanje korupcije ima tukaj veliko vlogo. Lahko govorimo o eferktu millefoglie, o efektu, pristopu do korupcije na več nivojih. Kazenski nivo – policija–tožilstvo, na finančnem nivoju – sledenje tokovom denarju in pa medijski nivo, četrta veja oblasti, to so zobje Komisije za preprečevanje korupcije – mediji. Ali so mediji neodvisni? Ali preiskujejo korupcijska dejanja? Menim, da ne. In pa seveda tisto temeljno poslanstvo komisije – preprečevanje korupcije. Koncept komisije, ki je bil sprejet in eden izmed temeljnih pogojev za vstop Slovenije v Evropsko unijo, je bil dober za tisti čas, vendar je prišlo v tem času do toliko sprememb, da potrebujemo povsem nov koncept, ki se približa skandinavskim državam, ki so največ naredile na tem področju. Predlog, ki je pred nami. Zanima me kaj o tem predlogu meni Služba Vlade za zakonodajo. Ali meni, da je predlog primeren ali potrebujemo nov koncept? Vidimo, da gre za veliko spremembo. Zanimalo me bo, kaj bo o tem dejala Zakonodajno-pravna služba, kako gre to v skladu z resolucijo o normativno dejavnosti. Zanima me mnenje lokalne samouprave. Nekaj teh je negativnih. In pa seveda kaj o tem menita stroka in javnost. Ostaja nerešeno vprašanje, zakaj ravno zdaj, pred koncem mandata, zakaj se hiti, da se ne rešijo vprašanja. Kaj bo s kvaliteto tega zakona? Kako bo v nasprotju z drugimi zakoni? Kako se bo dal izvajati in pa kakšne bodo finančne posledice? To ni točno opredeljeno. Vidimo, da gre v predlogu za obsežne spremembe, in to ni tisto, kar jasno opredeljuje boj proti korupciji. Zadeve se komplicirajo, namesto da bi bile enostavne in jasne. Takšen naj bi bil nov koncept boja proti korupciji. Izpostavimo lahko nastajanje zakona, ki se je prinesel iz Ministrstva za javno upravo na Ministrstvo za pravosodje. Ni pojasnjeno zakaj. Vprašanje individualne odgovornosti. Prenos odgovornosti znotraj komisije na strokovne sodelavce. Kako bo to vplivalo na odločanje? Ni rešen zadostno, vsaj za nas poslance, problem lobiranja, problem zaščite žvižgačev, ni problema rotirajočih vrat. Kar se tiče podatkov, seveda so nekateri pozitivni premiki, ampak tudi pri podatkih ni ostalo razčiščeno, kako se bodo pridobivali, uporabljali in obdelovali. Jaz mislim, da bo tukaj moralo priti do razjasnitve, kaj se na tem področju lahko dogodi. In pa seveda tisto, kar je najbolj pomembno, položaj, funkcija predsednika in članov komisije. Vidimo, da ima predsednik države velik problem imenovanja teh ljudi. Pridobiti ljudi, ki so strokovni, položaj, mesto in ugled v državi. To ni rešeno in s tem predlogom ne bo rešeno, problem bo ostal. Odgovornost in položaj. V danih družbenih razmerah, ko vidimo, da je korupcija prisotna povsod in v različnih oblikah in koncem mandata v tem predvolilnem času in vseh odprtih vprašanjih, sploh vloge in položaja, menim, da je bolj primeren nov koncept kot pa takšne korenite spremembe tega koncepta pred koncem mandata. Zato bomo v Poslanski skupini nepovezanih poslancev glasovali po svoji vesti. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo mag. Aleksander Kavčič.
Hvala, spoštovani predsednik Državnega zbora. Spoštovani predstavniki Vlade, spoštovani poslanke in poslanci! Današnja obravnava te točke je namenjena splošni razpravi o predlagani noveli Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije. Gre za matični zakon, na podlagi katerega je bila ustanovljena Komisija za preprečevanje korupcije. Pri tem je treba kot izhodišče izpostaviti, da je komisija samostojen in neodvisen državni organ, da pri svojem delu ni podrejena in ne sme prejemati navodil ali usmeritev za delo s strani Vlade, Državnega zbora in drugih državnih organov, kot tudi drugih pravnih in fizičnih oseb. Neodvisnost in samostojnost sta temeljna konstitutivna elementa, na katerih stoji in pade avtoriteta te institucije. V Stranki modernega centra vsekakor pozdravljamo vrsto rešitev, ki jo prinaša predlagana novela zakona, vendar pa bi tudi želeli, da se o nekaterih rešitvah in predlogih ponovno premisli in pretehta tudi druge in različne možnosti. Pri tem imamo v mislih zlasti nejasnosti in nedorečenosti glede instituta osebnostne primernosti predsednika in namestnika v predlagani ureditvi kandidacijskega postopka in postopka imenovanja funkcionarjev. Poleg tega ugotavljamo, da se zaradi izpostavljenosti prekrškovnih določb v noveli zakona, ki jih bo dobila Komisija za preprečevanje korupcije, lahko dobi vtis o represivni naravi tega organa, kar pa ni namen in cilj teh sprememb. Razmislek bi veljal tudi v smeri natančnejše ureditve ali ustreznih dopolnitev nekaterih določb predloga zakona, kot je na primer nejasna pravna podlaga Državnega zbora za pridobitev podatkov za izvedbo nadzora premoženjskega stanja ali sploh vprašanje o pravni podlagi za določitev pristojnosti izrekanja glob za prekrške, ki so določene v predlaganem 30. členu. Za rešitev, ki uvaja obvezno sporočanje o lobističnih stikih tudi za interesne organizacije, ugotavljamo, da ni slaba, menimo pa, da je potrebna natančnejša opredelitev teh interesnih organizacij. Verjetno se vsi strinjamo z ugotovitvijo, da se Komisija za preprečevanje korupcije srečuje z nekaterimi težavami tako na področju vsebinskega in postopkovnega kot tudi kadrovskega delovanja, ki ne utrjujejo njihovega ugleda, še več, ta ugled in zaupanje v institucijo se je med ljudmi v zadnjih letih bistveno zmanjšal. Zavedamo se, da pri tem ne gre iskati razloge za tako stanje zgolj v normativni pomanjkljivosti in nedorečenosti, temveč tudi v konkretnih težavah, s katerimi se srečuje komisija. V okviru tega zlasti pričakujemo, da bi se senat kadrovsko izpopolnil in da bi začel delovati v polni sestavi. Naša pričakovanja so utemeljena na temeljnih načelih delovanja Komisije za preprečevanje korupcije, to je omejevanje korupcije, krepitev pravne države ter integritete, transparentnosti delovanja države in celotne družbe. Ustavnost in zakonitost ter nepristranskost in etika so temelji dela komisije, njena zaveza pa je zlasti v tem, da se prepreči, da se stanje v družbi na tem področju ne bi poslabšalo, temveč da se to stanje bistveno izboljša. Poslanke in poslanci Stranke modernega centra si želimo sprememb na tem področju, vendar poudarjamo, da je nekatere rešitve v predlagani noveli treba ustrezneje urediti, nekatere pa dodatno preučiti. Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije je primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospa Anja Bah Žibert.
Spoštovani kolegice in kolegi! Tokrat stališče začenjam po ministrovo, »olupimo to čebulo« oziroma novelo Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije. Izhajajoč iz dejstva, da več listov, ko bom odstranila, bolj bo peklo. Namerno bom izpustila majhne lističe, kajti v razpravi bo zanje še dovolj časa, dotaknila pa se bom le tistih večjih, ključnih. Prvi, prvi list namenjam postopku in načinu same priprave besedila sprememb zakona, drugi bo namenjen uvedbi novih birokratskih bremen in finančnim posledicam, tretji postopku imenovanja funkcionarjev komisije, kar očitno najbolj skrbi ministra Klemenčiča. Četrtega pa namenjam povrnitvi zaupanja ljudi v državo in njene temeljne stebre državotvornega delovanja, kar naj bi novela predstavljala in kar naj bi bil razlog za njeno sprejetje. Pa začnimo. Postopek in način same priprave besedila oziroma sprememb zakona. V času, ko je bil minister Klemenčič v vlogi predsednik Komisije za preprečevanje korupcije, v obdobju vlade Janeza Janše, je bil zelo glasen in kritičen, ko je šlo za področje sprejemanja zakonodaje. Takrat je Klemenčič menil, da javne strokovne razprave o posameznih zakonodajnih rešitvah ne smejo biti razumljene kot zavlačevanje in nasprotovanje potrebnim spremembam. Usklajevanje iskanja dobrih rešitev in odprtost za mnenje strokovne javnosti in tudi neodvisnih državnih organov, sta bila po njegovih besedah garant omejevanje parcialnih interesov, boljše kvalitete predpisov in odpravljanje korupcijskih tveganj. Ne glede na to, da je predlagana novela nastajala celotno obdobje te vlade, je treba poudariti, da je novela pod okriljem Ministrstva za javno upravo nastajala mnogo bolj intenzivno in kooperativno kot po letu 2016, ko je to področje korupcije prišlo na Ministrstvo za pravosodje. Iz tega izhaja, da bi bil predlog zakona pred nami, se pravi pred poslankami in poslanci, mnogo prej, če bi področje obstalo pod prvotnim ministrom za javno upravo. Tako pa materijo obravnavamo v času zadnjih vzdihljajev te vlade, zame popolnoma neresno in neodgovorno. Medtem ko je minister v času vodenja KPK ocenjeval strokovno mnenje pri sprejemanju zakonodaje kot garant za sprejemanje dobrih in transparentnih predpisov, se pri svojih zakonskih predlogih na to preprosto požvižga. Stališče službe Vlade za zakonodajo, da tako pomembne in obsežne sistemske spremembe, kot so predstavljene v tej noveli, zahtevajo pripravo povsem novega zakona, minister preprosto ignorira. Tudi argument slovenskih občin, ki nasprotujejo nekaterim zakonskim rešitvam, so preslišana. A ministru se očitno mudi. Zato je naša zaskrbljenost nad procesom sprejemanja te zakonodaje, ki je tvegano in netransparentno početje, več kot upravičeno. Ob tem pa najbolj bode v oči in kaže na izjemno ignoranco ministra Klemenčiča podatek, da kljub pozivom aktualnega vodstva KPK na ministra Klemenčiča in tudi predsednika Vlade Mira Cerarja, na strani ministra za pravosodje Klemenčiča ni bilo pripravljenosti, da bi se ta sestal s predsednikom, aktualnim predsednik KPK Borisom Štefanecom, na temo sprememb zakonodaje in izmenjave mnenj. Torej ne glede na to, koliko časa je trajala priprava te novele, je način povsem nesprejemljiv in daleč od tega, da bi se iskalo prave in dobre rešitve. Očitno je razlog in cilj sprememb zakona daleč od tistega, kar bi dejansko moral biti, in je predvsem priprava okvirja za poglabljanje globoke države in ne za borbo zoper nje. Če se minister vsaj delno želi oprati in opravičiti teh dvojnih meril, potem predlagam, da on sam oziroma koalicija predlagate, da se opravi splošna razprava o Zakonu in integriteti preprečevanju korupcije. Govorim o javni predstavitvi mnenj. Drugi list. Uvedba novih birokratskih bremen in finančne posledice. Kljub vedenju, da je za uspešno delovanje države na vseh nivojih potrebno odpravljanje odvečnih birokratskih postopkov, v Združenju občin Slovenije opozarjajo, da pri predlaganih rešitvah zakonodajalec sledi vedno večji birokratizaciji postopkov. Torej namesto, da bi zakon odpravljal administrativne ovire, jih še krepi. Prav tako je neodgovorno in nedopustno zavajanje predlagatelja oziroma ministra za pravosodje, da spremembe zakona nimajo finančnih posledic. To preprosto ne drži, saj bodo morale občine izvajati nekatere nove in dodatne naloge, kar pa bo seveda imelo tudi finančne posledice. V primeru sprejetja zakona v Združenju občin Slovenije pozivajo, da se bo to upoštevalo pri določanju višine povprečnine. Skratka, podatek, da zakon nima finančnih posledic, preprosto ne drži, zato od ministra oziroma ministrstva, ker danes ministra ni, pričakujem, da bo med razpravo pojasnil oziroma podal oceno finančnih posledic zaradi uvajanja novih birokratskih bremen. Tretji list. Postopek imenovanja funkcionarjev komisije. Postopek imenovanja funkcionarjev komisije je očitno tisti list čebule, ki najbolj skrbi ministra Klemenčiča, saj se novela zakona v veliki meri posveča prav temu področju. Bojazen, da bi po izteku mandata aktualnemu vodstvu KPK sledila neka podobna politično neobremenjena sestava, je prevelika, zato je treba zakonsko to preprečiti. Mesto v senatu mora biti namreč pripravljeno za preverjen kader, z referencami in skupnim imenovalcem, kot smo jim bili priča pri Kosu, Klemenčiču in Praprotniku. Izjava aktualnega predsednika KPK Štefaneca, da so čevlji njegovih predhodnikov okuženi z glivicami nezakonitosti, je bil dovolj jasen signal, da je treba imeti komisijo povsem pod nadzorom. Skrb vzbujajoč zapis Komisije za preprečevanje korupcije v oceni stanja 2016, da na področju boja s korupcijo pomembni vladni ukrepi ostajajo še naprej neuresničeni, je zadnje, kar bi si ta vlada dovolila slišati. Opozoril glede Teš 6 in projektov, kot je drugi tir, očitno KPK v poročilu ne bi smel omenjati. In četrti, zadnji list: povrnitev zaupanja ljudi v državo in njene temeljne stebre državotvornega delovanja oziroma »čebula je razgaljena«. Predlagatelj, torej minister Goran Klemenčič oziroma Ministrstvo za pravosodje, je v uvodu ocene stanja in razlogov za sprejem sprememb in dopolnitev Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije zapisal, citiram: »Skladno s koalicijskim sporazumom o sodelovanju v Vladi Republike Slovenije za mandatno obdobje 2014–2018 je poslanstvo Vlade Republike Slovenije povrnitev zaupanja ljudi v državo in njene temeljne stebre državotvornega delovanja.« Konec citata. In kako ta vlada in minister Klemenčič uresničujejo omenjeno zavezo? Je državotvorno delovanje to, da sodišča blokirajo delovanje in postavljajo ter predstavljajo oviro pri pridobivanju pomembne dokumentacije, ko gre za delovanje tako imenovane Logarjeve komisije oziroma parlamentarne komisije za ugotavljanje zlorab v bančnem sistemu, ki je v začetku svojega delovanja zaradi tovrstnih početij sodišč izgubila kar 7 mesecev dragocenega časa? Ali pa je morda to, da višje sodišče sklene, da omenjena komisija ni upravičena do informacije kdo od ministrov, direktorjev, tajkunov in ostalih je obiskoval člane Nove Ljubljanske banke, torej banke, ki je v lasti davkoplačevalcev in so za njeno sanacijo morali plačati iz lastnih žepov? Se ta vlada in pravosodno ministrstvo pod taktirko Gorana Klemenčiča tako loteva boja zoper kriminal in korupcijo? Si tako predstavljate povrnitev zaupanja državljank in državljanov v državo in njene temeljne stebre? Koliko glav, spoštovani, je do sedaj odletelo na podlagi ugotovitev oziroma v Državnem zboru sprejetih vmesnih poročil preiskovalne komisije za ugotavljanje zlorab v bančnem sistemu, kjer gre pri drugem vmesnem poročilu za ugotovitev o milijardi evrov opranega iranskega denarja, kjer pa se konkretno omenja tudi ime samega pravosodnega ministra, ko je bil ta še v vlogi predsednika KPK in naj bi se na vse pretege boril zoper korupcijo in to tudi v bankah? Ta boj je bil tako temeljit in neizprosen, da je bil član senata Praprotnik na podlagi izjemnih izkušenj in kompetenc na področju bančništva po pompoznem odstopu senata KPK nemudoma zaposlen v Novi Ljubljanski banki. Na koliko primerov slabega, koruptivnega in kriminalnega početja v banki vseh davkoplačevalcev je do sedaj opozoril? Sprašujem. Seveda tukaj ne moremo mimo dogajanja v zdravstvenem sistemu. Na račun zdravja naših bolnikov se dogajajo nedopustna odtekanja denarja in korupcija najvišje stopnje. Mar bo ta predlog zakona to onemogočil? Skratka, spoštovani, če potegnem črto pod zapis glede vrnitve zaupanja ljudi v to državo, ki ga navajate v razlogih za sprejetje tega zakona, lahko samo rečem, da z novelo Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije ob vseh vaših neuresničenih obljubah iz začetka mandata državljankam in državljanom samo mečete pesek v oči. Čebula je olupljena do konca, žalostno pa je, da oči do solz pečejo predvsem prebivalce Republike Slovenije, ki morajo vse to gledati in plačevati iz lastnih denarnic.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa Marjana Kotnik Poropat.
Spoštovani predsednik, spoštovani predstavniki Vlade, spoštovani poslanke in poslanci! Danes odločamo o predlogu sprememb in dopolnitev zakona, na katere smo dolgo čakali, po mnenju nekaterih celo predolgo. Ker gre za obsežne dopolnitve veljavnega zakona, bi veljalo razmisliti, ali ne bi bilo bolje pripraviti novega predloga Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije, a predlagatelji so se odločili za drugačno pot. Tako imamo v obravnavi spremembe in dopolnitve, ki po mnenju predlagateljev ustvarjajo pogoje za učinkovitejše delo KPK oziroma za dodatno krepitev vrednosti in načel, kot so integriteta, odgovornost, transparentnost, vladavina prava in javni interes. V Poslanski skupini Desus pozdravljamo predvsem spremembe, s katerimi komisijo kot kolegijski organ razbremenjujejo ukvarjanja z rutinskimi zadevami in primeri, ki so z vidika ciljev njenega delovanja manj pomembni, kot tudi določene dodatne ukrepe komisije. Da je na področju korupcije in integritete treba še marsikaj postoriti, kažejo tudi rezultati mednarodnih raziskav. Tako je na indeksu zaznave korupcije največje mreže za boj proti korupciji Transparency International med 168 državami Slovenija dosegla 35. mesto. Verjetno pa bi si vsi želeli slediti vodilnim državam na lestvici, to so Danska, Finska in Švedska. Slovenija je sicer od leta 2012 na lestvici zaznave korupcije napredovala, a do vidnejšega premika do danes še ni prišlo. Na tem mestu se nam v Poslanski skupini Desus postavlja vprašanje, ali so predlagane rešitve in dopolnitve, ki jih danes obravnavamo, res prava pot do vidnejših rezultatov, torej ali bodo res prispevale k izboljšanju sistemskega okvirja boja proti korupciji. Mnenja poslank in poslancev so različna, zato bomo pozorno prisluhnili današnji razpravi in se na podlagi te odločili, ali je predlog primeren za nadaljnjo obravnavo. Kar nekaj pripomb ima tudi Komisija za preprečevanje korupcije, na drugi strani pa nas Transparency International Slovenije poziva k čimprejšnjemu sprejetju zakonodaje, s katero bi vzpostavili trajne sistemske rešitve, ki bi dolgoročno pozitivno vplivale na zmanjšan obseg korupcije. Dejstvo je, da se je predlog usklajeval z mnogimi deležniki, upoštevanih je bilo veliko pripomb, nekatera vprašanja pa še vedno ostajajo odprta. Tako, na primer, v Združenju občin Slovenije opozarjajo na oceno finančnih posledic predloga zakona na proračun občin, na prekratke roke, določene za poročanje sprememb premoženjskega stanja. Prav tako predlagajo, da se državne svetnike izvzame iz poročanja o premoženjskem stanju, kot tudi na previsoke kazni tako za odgovorne osebe kot za organe. Vsekakor pa se v Poslanski skupini Desus zavedamo, da je hkrati treba poskrbeti tudi za učinkovito udejanjanje zakonodaje v praksi, kajti dejstvo je, da se na področju odkrivanja in pregona korupcije še vedno srečujemo z večjimi pomanjkljivostmi. Zatiskali bi si oči, če ne bi priznali, da k temu prispeva tudi padec ugleda Komisije za preprečevanje korupcije, pri čemer vodstvo že nekaj časa pretresajo notranji spori in številni očitki. Kako torej zaupati komisiji, ki nima urejenih razmer znotraj lastnega delovanja. Na navedene težave je nenazadnje opozorila tudi tuja strokovna javnost, na primer, OECD in komisija Evropske unije. A vendar je treba povedati, da se je stanje znotraj Komisije za preprečevanje korupcije le postavilo na noge. Verjetno je k temu pripomogel odhod namestnice predsednika KPK, s katero sta imela s predsednikom kar nekaj težav, o katerih smo pogosto prebirali v medijih. Zato je še toliko bolj pomembno, kdo bo v prihodnje namestnik predsednika Komisije za preprečevanje korupcije. Da pa vendarle ni vse tako črnogledo, je treba poudariti, da je ta vlada že sprejela ukrepe, ki so pozitivno vplivali na najbolj tveganih področjih. Kadrovska okrepitev tožilstva s 30 novimi tožilci je, denimo, le en korak v pozitivno smer. V Poslanski skupini Desus bomo prisluhnili ministrstvo in celotni današnji razpravi, na podlagi katere se bomo, kot že rečeno, o glasovanju odločali po svoji vesti. Vsekakor pa bo predlog zakona v drugi obravnavi, če seveda do nje pride, potreben določenih dopolnil. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, za njo gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsednik. Spoštovani državni sekretar, dragi kolegice in kolegi! Imamo problem. Imamo pravzaprav najmanj dva ključna problema. Prvi, avtor zakona, minister za pravosodje, nekdanji predsednik Komisije za preprečevanje korupcije se ne pogovarja z aktualnim predsednikom Komisije za preprečevanje korupcije. In drugi problem, ta zakon smo pričakovali glede na normativni plan dela Vlade v letu 2016, danes smo leta 2018, ampak to ni toliko pomembno, da smo leta 2018, pomembno je to, da smo 5 minut pred volitvami, že v neki predvolilni igri. In zdaj prihaja ta zakon, ki bi naj izboljšal situacijo glede preprečevanja korupcije, ki bi naj zmanjšal korupcijo v Sloveniji. In Vlada bo naredila pač še eno kljukico več, lahko se bo pohvalila, da je številu lepotnih popravkov zakonov na področju pravosodja dodala še enega, še en zakon. To pa je tudi vse. Pravna država je odvisna od moralne integritete ljudi, ki delujejo na področju odkrivanja in pregona ter na področju pravosodja, in ne od števila sprejetih zakonov. To je dejstvo. Slovenska pravna domačijskost je v naši državi že tako v uveljavljena, da se zdi že kar običajno in že kar sprejemljivo, če se nekomu, beri zelo znani osebi v Sloveniji, zaradi družinskih, prijateljskih, poslovnih ali oblastnih povezav uspe izogniti roki pravice. Kljub temu da zakon Komisijo za preprečevanje korupcije opredeljuje kot samostojen in neodvisen državni organ, gre za organ, ki ima sicer širok nabor pristojnosti, vendar zgolj pri preiskovanju tistega dela ravnanj, pri katerih obstaja sum korupcije, medtem ko nima klasičnih preiskovalno izvršilnih pooblastil za pregon kaznivih dejanj korupcije. V Novi Sloveniji se še kako zavedamo, da se koruptivnost v državi kljub delovanju omenjene komisije ne zmanjšuje ali pa vsaj dovolj hitro ne zmanjšuje. Statistični podatki sicer kažejo trend navzgor, torej v smeri napredovanja. Zavedamo se, da tudi delovanje takšnega organa samo po sebi ne zagotavlja uspešnega boja proti korupciji, ki preko lobijev obvladuje kapitalske interese. Potrebujemo učinkovito in pravično delo sodstva ter organov odkrivanja in pregona, policijo in tožilstvo in ne komisije s pooblastili in odgovornostjo, kot jo ima sedanja Komisija za preprečevanje korupcije. Razvite demokracije, gospe in gospodje, po katerih se vsi tako radi zgledujemo, takih institucij ne poznajo. Danska in Švedska, na primer, sodita med države z najmanj korupcije, saj imajo in pravičen sodni sistem ter dobro delujoče organe odkrivanja in pregona. Žal naša realnost kaže, da političnim lobijem ni v interesu komisija oziroma organ za preprečevanje korupcije, ki bi imel sistemsko moč. Zato tudi današnja novela komisiji kot nosilcu boja proti korupciji jemlje še tisto malo postransko vlogo, ki jo ima sedaj. Zdaj komisija ne bo več govorila o imenu in priimku konkretne obravnavane osebe, temveč bo o tem primeru zavzela le načelno mnenje, ker se bo le na načelni ravni opredelila do ugotovljenega ravnanja. Pa naj razume, kdor more! Vse našteto kaže na to, da bo KPK izgubila vso svojo kredibilnost. Lahko bi rekli celo, da Vladi ustreza stanje, kakršno je, z vso omreženostjo elit. Če bi v naši državi prevladal razum in interes, da resnično postavimo trdne temelje pravne države, potem komisije za preprečevanje korupcije, takšne, kot jo imamo sedaj, še manj pa takšne, kot jo predvideva današnja novela zakona, ne potrebujemo. Vse represivne naloge s področja korupcijskih kaznivih dejanj bi se lahko opravile v okviru policije in tožilstva, preventivne naloge s področja korupcije pa bi lahko opravljala notranja organizacijska enota ministrstva za pravosodje. Če se vrnem nazaj na današnjo novelo, prinaša celo vrsto nepomembnih sprememb in dopolnitev. Zaradi njihovega velikega obsega bi morali imeti pravzaprav na mizi povsem novi zakon. Seveda nov zakon, ki bi prinesel prepotrebne vsebinske spremembe, o katerih je leta 2013 govoril takratni predsednik te komisije gospod Goran Klemenčič. Nemoč v delovanju komisije je bila takrat razlog, da je senat KPK odstopil. V Novi Sloveniji se danes sprašujemo, zakaj gospod Goran Klemenčič, danes minister za pravosodje, na tej funkciji ni opravil svoje domače naloge. V rokah je imel vse potrebne vzvode, poznal je vse sive lise področja korupcije in imel je vsa pooblastila kot minister, le nečesa ni imel, interesa ni imel, da to stori. Interesa, da Slovenija stopi na pot prave sodne reforme, po zgledu vsaj kakšne držav članic Evropske unije. Niso najpomembnejši lojalni ljudje, ampak so najpomembnejši strokovnjaki, ki bodo za svoje odločitve prevzeli tudi osebno odgovornost. Dokler bo neodvisnost sodstva obstajala le na kolektivni ravni, ne bo pa neodvisnosti posameznih sodnikov, sodna veja oblasti ne bo resnično neodvisna. Odpraviti bi morali birokratski sistem sodstva, imenovani pa bi morali biti le najboljši sodniki, z odlično opravljeno preizkusno dobo, ker kraljica vseh politik, je kadrovska politika. Vse našteto so odprte rane našega sodstva. Glede na navedeno bomo v Novi Sloveniji predlogu sprememb in dopolnitev zakona nasprotovali.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima mag. Dušan Verbič, pripravita naj se gospa Ljudmila Novak in mag. Alenka Bratušek.
Hvala lepa za besedo, predsednik. Spoštovani državni sekretar, poslanke in poslanci, prav lep pozdrav! Moram priznati, da je bila zanimiva vsebina pri predstavljanju poslanskih skupin, hkrati pa moram izreči zadovoljstvo, da imamo danes splošno razpravo o tem predlogu sprememb Zakona o preprečevanju korupcije in integritete. In za uvod moramo prav gotovo sami sebi postaviti kar kakšno vprašanje. Ali je v Republiki Sloveniji prisotna korupcija? Odločni da. Ali se je v teh treh letih v Republiki Sloveniji zmanjšala korupcija? Osebno mnenje: ne. In kdo je nosilec boja proti korupciji v Republiki Sloveniji? Za to ustanovljeni institut, ki ga poznamo kot Komisijo za preprečevanje korupcije, in glavni je seveda tisti, ki ga vodi, to se pravi predsednik in podpredsednika Komisije za preprečevanje korupcije. Na začetku tega našega mandata v Državnem zboru, se pravi v letu 2014, je že Evropska komisija zavzela neko stališče in je zelo jasno zapisala, da imamo na podlagi pravnega ali, če lahko temu tako rečem, institucionalnega nivoja ureditve preprečevanja korupcije v državi Republike Slovenije dokaj zadovoljiv način ureditve. Se pravi, imamo dokaj dobro zakonsko podlago. Iz tega smo že v letu 2014 lahko izhajali, da ni toliko problem v normativni ureditvi, problem je predvsem v procesu vodenja, upravljanja, kredibilnosti in vsega tistega, kar je potrebno, da se lahko za tako institucijo, ki jo poznamo in jo imamo, Komisija za preprečevanje korupcije, smatra, da ima ugled tako v strokovni kot v laični javnosti, še posebno pa med državljani in državljankami. Zato se pridružujem vsem tistim, ki so pravili in danes še vedno pravijo, da je Komisija za preprečevanje korupcije v tem sedanjem mandatu dejansko postala, pa upam da ne bom preveč žaljiv, karikatura same sebe. Krivci pa so naslednji, prav gotovo na prvem mestu in daleč najbolj odgovorno je vodstvo KPK, ki je bilo že od samega začetka imenovanja, govorim o sedanjem vodstvu, deležno posameznih afer. Strinjam se z navedbo, ko je bilo kar nekajkrat v teh letih omenjeno, navedeno, vključno z mediji, da je bilo imenovanje tega vodstva KPK na način, da je ustrezalo takratni politiki. Tukaj jaz dodam še nekaj: tudi sedanji politiki. Lahko rečem, da je bilo to imenovanje, če se malce karikirano izrazim, s tako imenovano protikorupcijsko figo v žepu. Prav gotovo moram priznati, da iz strani predsednika KPK ni bilo slišati niti besede, da je v Republiki Sloveniji prisotna tudi tako imenovana globoka država. O tem se bomo prav gotovo pogovarjali tudi v drugih vsebinah. Ampak tisto, kar pa v zvezi s tako imenovano globoko državo vseeno moram omeniti, je naslednje, da še tisti, ki so še pred časom komentirali na izjavo o delovanju globoke države v Republiki Sloveniji, so v zadnjem času preprosto utihnili. Del odgovornosti za trenutno stanje delovanja KPK je prav gotovo tudi na predsedniku Republike Slovenije, gospodu Borutu Pahorju. Glede na to, da je bila že od samega začetka imenovanja, kot omenjeno, ta komisija v vodstvu deležna raznih notranjih trenj, ni bilo z njegove strani praktično skoraj nobenih aktivnosti. Rezultat tega je, da imamo še danes po dobrih treh letih in pol nepopolno senatno vodenje Komisije za preprečevanje korupcije, praktično vse do danes. Na konec te tako imenovane piramide odgovornosti dajem tudi ta Državni zbor, poslanske skupine, politične stranke, kajti v tem primeru delovanja Komisije za preprečevanje korupcije preprosto tudi sami držimo glavo po nojevsko v pesku. In kljub temu, da smo deležni posamezne kritike, odvisno od posamezne teme, ki jo obravnavamo, nekako vsi čakamo konec tega mandata, morda pa tudi mandata vodstva KPK. Kot je bilo že ob predstavitvi ene od poslanskih skupin rečeno, je bila ta zaskrbljenost glede vodstva Komisije za preprečevanje korupcije s strani OECD v letu 2016 tudi jasno zapisana in dano sporočilo vsem nam v Republiko Slovenijo. Problem je v tem delu normativne ureditve, kjer je preveč ohlapno urejeno imenovanje samega vodstva, še posebno predsednika. Tisto, na kar je bilo tudi z njihove strani močno opozorjeno in rečeno, je tako imenovani porušeni odnos znotraj vodstva, se pravi senata. Posledico pa, mislim, da jo vsi poznamo, odstop članice tega. In če v tem delu dajem neko primerjavo, lahko rečem, da sem trdno na stališču, da bi Komisija za preprečevanje korupcije morala na področju boja proti korupciji imeti pozicijo v državi ali družbi, z močnim ugledom in vplivom, lahko rečem, podoben, enak ali najmanj ekvivalenten tistemu, ki ga ima Računsko sodišče na področju porabe javnih sredstev. Kdo je kriv, da ni ugleda? Prav gotovo ta del institucije, ki ga poznamo kot vodstvo, se pravi predsednik s svojima podpredsednikoma. Menim, da je moje stališče kot tudi stališče marsikaterega državljana in državljanke podobno, da Komisija za preprečevanje korupcije ne deluje v okviru pričakovanj, deluje dokaj mlačno. In to, kar je bilo tudi uvodoma rečeno, je očitno odraz in interes pretekle in sedanje politike. Če pogledamo v zadnjih 3 letih in pol, tudi v samih predstavitvah so se nekateri predstavniki dotaknili, raje se ne spuščajmo, kaj se dogaja na področju zdravstva. Prav tako pomembno področje, ki pa skoraj ni bilo danes izpostavljeno, je, kaj se dogaja na področju upravljanja z državnim premoženjem. Konkretno imamo v mislih Družbo za upravljanje terjatev, za katero vemo, da so bile določene terjatve bank v državni lasti prenesene, za katero se danes skoraj ugotavlja, da določene terjatve praviloma ne bi smele biti prenesene, ker niso imele slabe klasifikacije. Vendar ravno tovrstne terjatve so danes bistvo tako imenovanih prodaj z astronomskim do 80-odstotnim diskontom. In tukaj je upravičeno vprašanje, kje je komisija, kje so organi pregona, kje je policija, kje je tožilstvo, kje je tudi sodna veja oblasti, da se na ta način pridobivajo tako imenovane terjatve ali posredno lastninska pravica na posameznih terjatvah ali premoženje, ki praviloma sploh ne bi se smelo to zgoditi. In še enkrat. Komu to stanje delovanja Komisije za preprečevanje korupcije ustreza, to neenotno, in ta nepopolna sestava senata? Lahko direktno rečem, posredno, v prvi vrsti raznoraznim svetovalcem tako vlad kot ministrstev, da ne govorim potem družb s skritimi lastniki, družb, ki so registrirani v davčnih oazah, raznim revizorskim hišam in prav gotovo bi se še lahko naštevalo. Če zaključim, lahko rečem samo naslednje. Kakršnakoli aktivnost, naj bo to na področju normativne ali kadrovske spremembe, ki bi pripomogle k preprečitvi koruptivnih dejanj, k preprečitvi kakršnegakoli procesa, ki pomeni oškodovanje, sploh tako imenovanih javnih sredstev, je preprosto za pozdraviti. Je pa res, da bi morale biti tovrstne spremembe vsebinsko biti tako naravnane, da se stopnja korupcije, za katero vemo, da je skoraj ni mogoče izkoreniniti, da se približa vsaj tisti višini, ki so v sistemu ali v posameznih evropskih državah, ki imajo zelo nizko stopnjo koruptivnosti, in se v marsikateri zakonski podlagi mi želimo tudi njim približati. Preprosto so nam vzorčni. Kljub posameznim pomislekom je prav gotovo treba potrditi ta predlog zakona v upanju in pričakovanju, da bo deležen marsikatere spremembe na posameznih segmentih v nadaljevanju. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Ljudmila Novak, pripravita naj se mag. Alenka Bratušek in mag. Bojana Muršič. Gospa Novak, izvolite.
Spoštovani, lepo pozdravljeni! Vsi vemo, da korupcija v državi je. O tem pričajo številni primeri, o tem govorijo tudi razna poročila o stanju korupcije v Sloveniji. Sama sem veliko pričakovala od sedanjega ministra Klemenčiča, ki je bil predsednik KPK v predhodnem obdobju. Ker se še dobro spomnim, ko je prišel tudi v našo poslansko skupino in podal poročilo o delovanju KPK in pri tem tudi navedel, da je KPK podal številne primere korupcije, vendar pristojni organi niso nadaljevali s svojim delom. Zato sem pričakovala, da bo aktualni sedanji minister takoj spremenil zakonodajo in predlagal izboljšave oziroma vse tisto, kar je videl, da pač ne funkcionira oziroma ovira dobro delo KPK. Zdaj, ob izteku mandata, imamo na mizi novi zakon, ki pa vendarle ne odpravlja vseh teh pomanjkljivosti in sedanja komisija KPK pravi, da bo imela celo manj pristojnosti, kot jih je imela do sedaj. Torej problema nismo ustrezno rešili. Seveda pa imamo lahko veliko komisij v državi, pa vendarle ne pride do določenih premikov oziroma ljudje, državljani še vedno ne verjamejo, da te komisije tudi ustrezno delajo oziroma da je zaradi delovanja teh komisij korupcije manj. Sama nisem najbolj naklonjena našim parlamentarnim komisijam, čeprav so nekatere hvala bogu prišle tudi do pomembnih odkritij. Zakaj? Ker mi v Državnem zboru smo politiki, funkcionarji posameznih političnih strank, nismo strokovnjaki, večina komisij tudi ni pripeljala do konca svojega dela ali pa, da bi potem prišlo do nekega konkretnega ukrepanja, četudi smo sprejeli določene sklepe v Državnem zboru, ko je pa prišlo do konkretnih rešitev, pa so bile zavrnjene, na primer Zakon o specializiranem državnem tožilstvu za pregon bančnega kriminala ali specializiranih sodiščih. Torej, vse to je lahko bolj politično – tudi to komisijo dojemam kot nek politični organ, ki je brezzobi tiger in na koncu se nič ne zgodi. Seveda pa sama največ pričakujem od organov pregona, ki so za to usposobljeni, ki imajo za to pristojnosti. Na tem področju se premalo naredi, da bi se zmanjšala korupcija v državi. Veliko imamo raznih predpisov, nenazadnje mi celo moramo poročati o elektronski pošti, ki jo dobivamo v zvezi z lobiji in podobne stvari, ali si jo prebral ali je nisi prebral, si kriv. To so takšni nesmisli. Pa tudi v parlamentu imamo vedno nove politične stranke, ki zmagajo na volitvah, zmagajo novi obrazi, ljudje pa so na koncu razočarani. Pravim, da je to podobno komediji Hrup za odrom, ko na odru, v parlamentu mi govorimo nekaj, resnične stvari pa se dogajajo v ozadju. In tudi zdaj že slišim, kako določeni strokovnjaki in razni ljudje iščejo zavetišče v novih perspektivnih zmagovitih strankah. Zato nekateri pred volitvami niti nočejo povedati, kdo bo vse nastopal v njihovi stranki, ker bi se takoj odkrilo kakšna so ozadja, kdo je s kom povezan in tista globoka država, o kateri nekateri govorijo. Izbiranje kadrov, tako na področju sodstva kot tudi za komisijo KPK, to ne sme biti politični organ. Vsak državljan ima seveda pravico, da je član politične stranke, to mene ne moti, to je naša državljanska pravica. Seveda si pa želim in predvidevam, da pa ne glede na politično, strankarsko pripadnost mora vsak na takšnem mestu delovati strokovno, odgovorno in pošteno. Samo tako bo takšna komisija ali katerikoli drugi organ res dobro opravil svojo nalogo in pa tudi potem bo takšna komisija tudi lahko dosegla svoj namen, zaradi česar je pravzaprav bila ustanovljena. S tem zakonom, s temi spremembami pa enostavno nimam zagotovila, da bo ta komisija v prihodnosti delovala bolj strokovno, da bo imela več moči in da bo v državi manj korupcije. Predvsem pa bom verjela, da naši organi pregona, naše komisije delujejo, ko bo prišlo do konkretnih posledic oziroma ko bomo tudi pred zakonom vsi enaki. Poznamo znamenite primere, tudi primere, ki jih je KPK obelodanila. Naj samo spomnim na župana Jankovića, na prisluhe, na razne obtožbe, ampak na koncu ne pride do končnega rezultata. In državljani nam bodo verjeli takrat, kadar bodo tudi takšni razvpiti primeri dobili nek epilog, ne zastaranje, ampak končne odločitve, ali so neki očitki upravičeni ali niso upravičeni. Tako da tega zakona ne bom podprla, ker dvomim v to, da bo rešil probleme, s katerimi se srečuje KPK pri svojem delovanju.
Besedo ima mag. Alenka Bratušek, pripravita naj se mag. Bojana Muršič in gospa Eva Irgl. Izvolite, imate besedo.
Najlepša hvala, podpredsednik. Zakon, ki je danes pred nami, ne bo rešil problema korupcije v naši državi. Tisti, ki to točko spremljamo od začetka, smo lahko ugotovili, da pravzaprav vsi, pravzaprav vse poslanske skupine ugotavljamo, da je bolj kot problem v zakonu, problem v senatu KPK. Res pa je, spoštovani kolegice in kolegi, da pa ko je bil na mizi predlog, da predsedniku republike predlagamo razrešitev tega nekompetentnega senata, ste pa na žalost glasovali proti. Ja, boj proti korupciji in pravna država, sta bili poleg etike in morale dve največji paroli Mira Cerarja in Stranke modernega centra. Na žalost, na žalost pa od tega, od obljub, ki so bile dane, smo ostali še vedno samo pri obljubah, stvari se ne spreminjajo na bolje, ampak se po moji oceni celo slabšajo. KPK pod vodstvom Štefaneca ni več institucija za preganjanje korupcije, ampak je institucija za diskreditiranje posameznikov, na žalost. Zdaj lahko v medijih beremo, da se je lotil – kljub temu, da ve, da nima prav – z davkoplačevalskim denarjem celo svoje namestnice, ker naj bi enega delčka denarja ne vrnila, čeprav ga dokazano je vrnila. Ampak, seveda, gospod Štefanec pač z davkoplačevalskim denarjem veselo polni naša sodišča. In s tem zakonom, kot sem že rekla, tega problema ne bomo rešili. Kot sem že povedala in danes ponavljam, gospod Štefanec ima v glavi samo eno strategijo, strategijo 2020, ampak to, na žalost ni strategija za boj proti korupciji, temveč je strategija, kako se bo on do leta 2020 – tako dolgo pač traja njegov mandat – obdržal v sedlu. Seveda bi lahko zdaj govorila tudi o svojem konkretnem primeru. Prvič in edinkrat v zgodovini je KPK preganjal nekoga zaradi kandidature na politično funkcijo, prvikrat in edinkrat; zakaj tako, ve samo gospod Štefanec. Seveda so vse instance, vsa sodišča do vrhovnega, povedala, kaj vse je v tem postopku bilo narobe. Državni sekretar, ki je v tem postopku tudi sodeloval, verjamem, da ga dobro pozna in ve, kakšne in katere napake so takrat bile storjene. In še ena stvar me moti ob tem zakonu. Predsednik komisije veselo hodi okrog po Državnem zboru, preko medijev, skratka, vse kanale izrabi, da pritiska na poslance, kako in zakaj naj glasujemo. In ko sem vprašala, kam je treba lobistični stik prijaviti, ni institucije. Očitno je gospod Štefanec edini, ki lahko brezmejno lobira za svoje koristi. Zakon ni dober. Daleč od tega, da bo rešil probleme, ki jih imamo v tem trenutku na KPK in ki jih ima država s korupcijo. Ampak tudi sama bom v tej prvi fazi dala svoj glas za zakon, želim pa si, da tisto, kar se še da dopolniti, v zakonu popravimo oziroma dopolnimo. Ampak, še enkrat, z nekompetentnim vodstvom, in to trenutno na KPK je, bo tistim, ki imajo koristi od korupcije, v naši državi še vedno lepo.
Besedo ima mag. Bojana Muršič. Pripravita naj se gospa Eva Irgl in gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Stališča, ki smo jih slišali, so bila zelo zanimiva, pod marsikatero bi se takoj tudi podpisala oziroma vsaj pod del teh stališč. Korupcija je rakrana našega sistema, pokaže se pa vsa beda, ki jo imamo, in mislim, da je že zadnji čas, da tem neetičnim ravnanjem posameznikov naredimo konec. Toda, ali bo ta zakon ta neetična koruptivna ravnanja rešil, imam pomisleke, kajti, kot smo že danes tudi nekajkrat slišali, institucije ne delajo zakoni, ampak institucijo delajo ljudje. Res je, pokazalo se je v preteklosti, da zakon potrebuje spremembe. Ko smo pred osmimi leti sprejemali ta zakon, smo bili prepričani, da smo postavili dobre temelje za novo strokovno, neodvisno, transparentno komisijo za preprečevanje korupcije; na tem mestu se sprašujem, ali je danes res to tako. Pomembno je, da se področje integritete in preprečevanja korupcije krepi s pozitivnimi ukrepi in da se odvrača od neetičnega in koruptivnega ravnanja posameznike, ki si na takšen in drugačen način želijo boljšega položaja v naši družbi. Dolgo časa je trajalo, da je zakon sploh prišel k nam na mizo. Smernice in imenovana komisija je bila že leta 2016. Imeli smo nekaj težav v tem mandatu, kajti prenos je šel z Ministrstva za javno upravo na Ministrstvo za pravosodje. Osebno menim, da je bilo v štirih letih kar precej časa izgubljenega, da bi te spremembe naredili. Tik pred volitvami smo, zato jaz mislim, da bi ta zadeva res že zdavnaj morala biti rešena, kajti ljudje so pričakovali od nas korenite spremembe. Vemo, da se od leta 2014 soočamo z težavami na Komisiji za preprečevanje korupcije. Kaj smo naredili v tem času? Ničesar. Na spremembe nas je opozarjala tudi mednarodna javnost. Korupcija se je pojavlja vsepovsod, tudi preiskovalne komisije Državnega zbora se ukvarjajo z tem. Ničkolikokrat sem že omenila, da dejansko mi poslanci nismo institut, spravilna institucija, da bi te koruptivna ravnanja reševali, kajti mi nimamo dovolj tega znanja pa tu ne časa, kajti mi smo zakonodajna veja oblasti, nismo sodna veja oblasti, lahko zbiramo informacije, jih dajemo naprej pristojnim institucijam, ki morajo odigrati svojo vlogo. Da je korupcija prisotna, smo že danes tudi govorili na področju javnih naročil, kjer si posamezniki zaradi izvedbe javnih ali pa neizvedbe javnih naročil pridobivajo koristi, ki gredo v škodo tako države kot posameznikov. Hudo pa je, takrat, ko se pojavi korupcija v zdravstvu, le-te smo resnično vse bolj deležni, imamo tudi primere, kjer je šlo za preskakovanje čakalnih vrst, tako da je pač posameznik prejemal določena sredstva in s tem uredil, da so določeni posamezniki prišli prej na vrsto. Tu smo še bolj občutljivi in mislim, da je treba narediti korak naprej, kajti pred zakonom smo vsi enaki in imamo relativno dober zdravstveni sistem, ki temelji na enakopravni obravnavi, zdravstveni oskrbi, ki pa mora biti dostopna vsem pod enakimi pogoji. Zato želim še enkrat poudariti, nesprejemljivo je, da posamezniki, ki imajo denar in veze in poznanstva, pod sloganom, bom tako rekla, Jaz tebi – ti meni, pridejo prej do določenih zadev, tako na področju zdravstva, kot tudi, bom izpostavila, upravne enote pri pridobivanju gradbenega dovoljenja, kjer se pospešujejo postopki. S tem, ko dejansko priznavamo oziroma imamo to korupcijo, ljudje dejansko izgubljajo zaupanje tako v institucije kot tudi v nas poslance, ki dejansko v tem času nismo naredili kaj dosti. Če se dotaknem dejansko tega zakona, ki ga imamo danes v obravnavi, je nadgradnja, gre za zelo obsežne spremembe zakona, zato bi tudi jaz na tem mestu rada izpostavila, da bi pričakovala, da bomo imeli popolnoma nov zakon, kajti so stvari, o katerih bi bilo treba širše govoriti. Moti me to, da dejansko pri pripravi zakona ni bila dovolj upoštevana Komisija za preprečevanje korupcije. Motijo me osebnostne primernosti kandidatov, kajti ne, da bi me motilo, ampak ne vem, kako bo komisija, ki bo izbirala posamezne kandidate, to opredeljevala, kajti vemo, da osebnostna primernost kandidatov se vedno gleda iz subjektivnega vidika, razen če bo kakršenkoli podzakonski predpis ali pravilnik to jasno določil, kateri bodo ti osebnostni kriteriji za takšno pomembno funkcijo, kot je recimo predsednik KPK ali pa namestnik KPK, kot tudi vsi javni uslužbenci, ki so zaposleni v tem organu. Moram pa reči, da bi želela s strani Vlade informacijo, kakšni so bili kriteriji za določitev mandata – šestletni mandat za predsednika, petletni mandat za namestnika KPK. V stališču Vlade je bilo nekako izpostavljeno, da ta funkcija Komisije za preprečevanje korupcije sovpada z Računskim sodiščem. Tako da bi mogoče tukaj želela informacijo, kako to, da ima predsednik daljši staž, namestnik krajši staž, medtem ko je, če gledamo na lokalni ravni, direktor občinske uprave imenovan za 5 let, župani so imenovani za 4 leta, s tem se potem nekako zagotavlja kontinuiteta delovanja občinske uprave. Tako da tu bi želela mogoče s strani Vlade pojasnilo. Imam pa velik pomislek glede tega lobiranja. Poslanci smo imenovani s strani ljudi oziroma izvoljeni s strani ljudi, moramo poslušati njihova mnenja, njihova stališča. In kaj se nam pojavlja? Dobivamo, bom rekla, na gore in gore elektronskih sporočil. Prav tako smo dobili ravno včeraj v zvezi z Uberjem elektronsko sporočilo, ki nam ga je poslal registriran lobist pod zaporedno številko 3. Enostavno se mi postavlja vprašanje, jaz sem to sporočilo sprintala, niti prebrala ga nisem, sem ga pa videla, ker sem tu kar končala, tekstualnega dela sploh nisem prebirala. Ali moram ta dokument, ta stik prijaviti Komisiji za preprečevanje korupcije? Ker če bomo morali vsak stik, ki ga imamo kot poslanci, ki smo izvoljeni s strani ljudstva, ki smo jih dolžni poslušati, tako eno kot drugo plat, in si s svojim strokovnim znanjem izoblikovati svoje mnenje, enostavno potem rabimo nekoga, ki se bo s temi maili ukvarjal, ki bo delal. Tudi poslanske skupine, ki sprejemamo v poslanske pisarne raznorazne interesne skupnosti, ki predstavljajo prednosti in slabosti, jih prijavljamo, nekateri jih ne. Potem smo ponovno pozvani s strani komisije, da dodajamo dodatna pojasnila. Enostavno te stvari so mi resnično vprašljive, tako da na tem mestu prosim, da dobim obrazložitev. Prav tako pa povem, da bom v prvi fazi ta zakon podprla. Verjamem pa, da ga bo treba v nadaljevanju [[izklop mikrofona]]
Besedo ima gospa Eva Irgl. Pripravita naj se gospod Jožef Horvat in gospod Jani Möderndorfer. Izvolite, gospa Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, gospod državni sekretar na Ministrstvu za pravosodje! Jaz bi želela na začetku najprej spomniti, da smo 28. junija 2017 v poslanski skupini vložili zahtevo za sklic seje v zvezi s stanjem na področju korupcije v Republiki Sloveniji. Se pravi, že skoraj leto dni nazaj smo vložili sejo, že prej pa seveda opozarjali, kako pomembno je, da se gre v spremembo zakonodaje. Ne sicer v celoti, tako, kot je sedaj pripravljena, ampak da je potrebno na to opozoriti, se o tem pogovarjati in potem sprejeti neko dobro rešitev, ki bo dejansko zajezila korupcijo v Sloveniji. In tukaj naj spomnim, da smo takrat zapisali 3 priporočila. V kratkem so takšna, da Državni zbor priporoča Vladi, naj v roku 6 mesecev pripravi natančno analizo na področju koruptivnih ravnanj. To je bilo prvo priporočilo. Če se ne motim, popolnoma nobenih, nobene analize, sploh pa ne natančne, ni bilo narejene s strani ministrstva na tem področju. Potem smo predlagali, da se pripravi preventivna zakonodaja v zvezi s koruptivnimi ravnanji. In predlagali smo, da se pripravijo zakonske rešitve, ki bodo pripeljale do učinkovitejšega, hitrejšega odkrivanja, preiskovanja in sojenja v primerih kaznivih dejanj. Vse to smo predlagali v Slovenski demokratski stranki že leto dni nazaj, obenem pa že prej vsa ta leta opozarjali, da so nekatere stvari nujno potrebne novelacije v primeru protikorupcijske zakonodaje. In sedaj imamo pred seboj Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije, ki je neke vrste krovni zakon za Komisijo za preprečevanje korupcije, ampak o tem več kasneje. Tisto, kar je mene osebno najbolj zmotilo pri vsej zadevi, je to, da je bil že sam postopek spreminjanja Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije pravzaprav netransparenten. Kolikor je meni znano, Komisija za preprečevanje korupcije je zelo malo sodelovala pri spremembah te zakonodaje, pa čeprav gre za organ, ki naj bi na nek način najbolj vitalno odkrival korupcijska ravnanja. Ko je bil minister za pravosodje gospod Goran Klemenčič še predsednik Komisije za preprečevanje korupcije, je takrat večkrat poudaril, da ne more dovolj učinkovito preganjati korupcije zaradi tega, ker je potrebna nujna novela Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije. Če se ne motim, spoštovani državni sekretar, ste bili vi takrat namestnik predsednika Komisije za preprečevanje korupcije, torej gospoda Gorana Klemenčiča. Danes ste državni sekretar na Ministrstvu za pravosodje in predsednik Komisije za preprečevanje korupcije je danes minister za pravosodje. Se pravi, imata škarje in platno, da bi lahko te stvari uredila nemudoma in takoj. Ne seveda tik pred volitvami, ampak takoj. Pa tega nista storila. Gospod Goran Klemenčič je iz mesta predsednika Komisije za preprečevanje korupcije odstopil zaradi tega in s tem tudi ves senat, vključno z vami, gospod državni sekretar, zaradi tega, ker se naj ne bi mogel preprečljivo spopadati s korupcijo, in zaradi tega, ker ni bilo neke politične podpore v smislu zakonodaje. Ampak potem, ko pa je bil za nagrado, ker je odlično izpeljal določen projekt rušenja določene osebe, imenovan na mesto ministra za pravosodje, je pa štiri leta čakal, da se začne spreminjati protikorupcijska zakonodaja. Pa koga imate tukaj za norca? Jaz vem, da boste, ko bom zaključila, rekli, da to ne drži čisto in da minister za pravosodje ni imel že od začetka pod svojim resorjem te zakonodaje in je zato ni mogel spreminjati. Res je, na začetku je ta zakonodaja sodila pod Ministrstvo za javno upravo, ampak, spoštovani državni sekretar, jaz sem pa vseeno mislila, da je minister za pravosodje v tej vladi neka avtoriteta in da bi lahko predsedniku Vlade in ministru za javno upravo rekel: »To je nujno potrebno storiti in izpeljati!« Pa tega ni storil. Zdaj se je pet minut pred dvanajsto spomnil, da je potrebno novelirati Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije, in to z veliko veliko pomanjkljivosti, zraven pa se je še odločil, da ne želi, da zraven sodeluje tudi Komisija za preprečevanje korupcije, na kar opozarja tudi sam gospod Štefanec. Torej, on je med drugim opozoril, da v postopkih sprememb zakona skorajda niso sodelovali, pa čeprav se spremembe zakona najbolj, spoštovani kolegice in kolegi, dotikajo prav Komisije za preprečevanje korupcije, torej njenih pristojnosti in nalog. Vsekakor se tukaj postavlja zanimivo vprašanje: Zakaj minister Klemenčič tako ravna? Ravna tako zaradi politikantskih vzgibov? Ravna tako, ker se zaveda, da ne kot predsednik Komisije za preprečevanje korupcije ne kot minister za pravosodje ni storil praktično nič, da bi dejansko preganjal korupcijo? Spomnimo se samo zadeve v zvezi z bančno luknjo, pa tudi z drugimi stvarmi, da ne govorim o Iran-NLB-gate, in tako naprej. Skratka, minister Klemenčič ni opravil svoje naloge in danes rešuje situacijo dva meseca pred državnozborskimi volitvami. To je popolnoma nesprejemljivo in je tudi nedopustno in neodgovorno, da se gre na tak način tudi v samo razpravo Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije. Zakaj minister te razprave ni odprl že takoj, ko je zasedel ministrski položaj? Najprej na ravni Vlade, kjer bi predlagal ministru za javno upravo, da grejo v smer spremembe protikorupcijske zakonodaje. Zakaj tega ni predlagal? Jaz bi želela, da mi na to, spoštovani državni sekretar, odgovorite. In tega ne govorim na pamet. Tudi Transparency International je opozorila, da se predolgo vleče priprava novele Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije. Veliko predolgo. Zakaj se je toliko časa čakalo? Jaz želim, da mi odgovorite na ta vprašanja. Ker je kolegica v stališču poslanske skupine zelo natančno pojasnila, kakšno je naše stališče do omenjenega zakona, ne bom šla več v podrobnosti zakonodaje, želim pa, da se v tej razpravi odprejo nekatere stvari, in da se razpravlja tudi o časovnici sprememb te novele Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije, ker ta je ključna. Hvala.
Besedo gospod Jožef Horvat, pripravita naj se gospod Jani Möderndorfer in gospod Roberto Battelli. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani državni sekretar s sodelavci, kolegice in kolegi! Ponavljam, resnično ne razumem, kako je sploh mogoče sprejeti dober zakon, če se dva ključna akterja ne pogovarjata, ne govorita med seboj, pravosodni minister kot, še enkrat pravim, avtor tega zakona, in aktualni predsednik Komisije za preprečevanje korupcije. In če bi bil ta Državni zbor takšen, kot bi moral biti, bi danes ta predlog ali pa tovrstne predloge dejansko vrgel čez ramo, ob upoštevanju, da smo dejansko v neki ihti tik pred koncem mandata, in ob upoštevanju, da se je razprava nekje, ne vem kje, o noveli tega Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije začela tam leta 2016 in takrat je tudi Vlada v svojem normativnem programu imela na seznamu to novelo zakona. Danes smo v neki časovni stiski in dva ključna akterja se ne pogovarjata, mi poslanci pa naj sprejmemo zelo dober zakon. Ampak jaz sem šel v ta zakon brati, študirati in nekako avtomatično se mi je utrnila tudi misel, da moram poiskati javno pismo senata Komisije za preprečevanje korupcije, napisano tistega decembra 2013, ko je senat KPK v sestavi Goran Klemenčič, Rok Praprotnik, Lilijana Selinšek, odstopil. To pismo je bilo napisano potem dva, tri dni po odstopu celotnega senata. In že takrat leta 2013, ko sem to pismo bral, torej javno pismo, naslovljeno državljankam in državljanom, vsem predsednikom v tej državi itn., že takrat sem nekako to pismo razumel kot zelo dobronamerno, neka receptura, nek recept pravzaprav, kaj moramo narediti enkrat v prihodnosti, da bo situacija na področju preprečevanja korupcije pri nas boljša. Kar dobrih 15 točk je, 15 točk, ki bi jih bilo treba realizirati po mnenju senata, da bi situacijo izboljšali, in to sem že javno povedal, jaz sem izrazil neko zadovoljstvo, ko je bil prav gospod Goran Klemenčič, nekdanji predsednik KPK, postavljen, imenovan za ministra za pravosodje, ker sem nekako razumel, da bo lahko veliko naredil na področju preprečevanja korupcije. V parlamentarni preiskovalni komisiji v prejšnjem mandatu je preiskovala bančno luknjo, je bil odličen gospod Goran Klemenčič. Povabili smo ga tja kot takrat še predsednika KPK in nam je zelo na plastičen način povedal, kako so se fantje nekje na Tržaški na vampih zmenili za kredit, takšen in drugačen. In to kredit, ki si ga mi težko predstavljamo: 40, 50, 60 milijonski kredit, ne kredita za avto. In seveda med temi priporočili iz tega javnega pisma, ki ga je treba oceniti, jaz ga cenim, je seveda pri točki 15, kot razumem, veliki finale, priporočeno tudi noveliranje Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije, sicer po naslednjih izhodiščih. Prvič, odprava subsidiarnosti tega zakona, s čimer bo dejansko dobil naravo sistemskega predpisa. Drugič, krepitev z ustreznimi pooblastili in možnostjo izrekanja sankcij tistih nadzornih pristojnosti KPK, ki jih ne izvajajo drugi organi in se ne prekrivajo, na primer ,z organi odkrivanja in pregona, predvsem na področju nadzora nad premoženjskim stanjem funkcionarjev in korupcijsko izpostavljenih kategorij javnih uslužbencev, nasprotjem interesov s poudarkom na klientalizmu in nepotizmu, na področju omejitev poslovanja, nezdružljivosti funkcij, nadzora nad sprejemanjem daril, ki ga je treba poenotiti za vse zaposlene v javnem sektorju, na področju omejevanje nejavnih lobističnih vplivov na sprejemanje kadrovskih normativnih in finančnih odločitev nosilcev oblasti in podobno. Tretjič. Vzpostavitev zakonskega okvira za izvajanje preventivnih sistemskih in tematskih nadzorov komisije v subjektih javnega sektorja z namenom svetovanja, krepitve integritete in identifikacije ter odpravljanja sistemskih korupcijskih tveganj. Četrtič. Vzpostavitev sveta komisije, imenovanega s strani Državnega zbora z dvotretjinsko večino, kot neodvisnega organa nad delom KPK z vidika integritete, objektivnosti in učinkovitosti njenega delovanja. Jaz težko sodim, ali je ta zakon, ta novela Zakona o integritete in preprečevanju korupcije dejansko sledila tem priporočilom praktično istega avtorja iz javnega pisma december 2013. Ugotavljam, da ne. Saj pod črto ugotavljamo, da se pravzaprav KPK po tej noveli zakona jemlje še to, kar je danes imela. In še, v določenih primerih, gospe in gospodje, tukaj gremo res v neke zahteve, ki niso racionalne. Zakaj poslancu, kar se mene tiče, takoj dam pooblastilo, ko se jim tukaj potrdi mandat, ko se mi je potrdil mandat, jaz vam dam, KPK, pooblastilo, da za moj osebni račun ne velja bančna tajnost. Glejte v njega, glejte moje stanje, glejte prilive, glejte odlive. Ne pa sedaj, da je tam neka meja 10 tisoč in mora poslanec poročati, če prekorači 10 tisoč, potem naslednji mesec pride pod 10 tisoč, mora spet poročati. Ali kako sedaj? To je popolnoma noro, z eno besedo noro. Imejte mojo kartico, imejte številko in glejte vse transakcije. Seveda bi enako moralo veljati tudi za ministre in tako dalje. Pa da ne poročamo, ne vem, pa glejte moje maile, glejte moje maile, privatni mail vam dam, službeni mail vam dam in poglejte, koliko je teh lobističnih ali kakšnih že mailov, ker me menda nekdo nagovarja, kako naj ravnam pri nekem zakonu. In potem se zgodi, da v tej obilici mailov, na dan jih dobim v povprečju 200, seveda je velika večina službenih iz glavne pisarne, da kakšnega spregledaš. In nekdo se bo itak moral pasti v mojem poštnem nabiralniku, da ugotovi, da pa nekega maila nisem prijavil. Kakšen problem!? Vse to jaz hočem kot poslanec, da je vse odprto, in KPK naj gleda te podatke, za božjo voljo, naj gleda tudi doma moje premoženje. Vsak dan naj se kdo tja pripelje. Tu sploh ni problem, čeprav javnost nekako razume in nam očita, da smo mi najbolj skorumpirani državni organ. To je pravzaprav neka žalost in me boli. Tam, kjer pa se pol milijarde na letni ravni izgubi, recimo, govori se o pol milijarde v zdravstvenem sistemu, jaz te številke ne poznam in nihče je ne pozna, ker tega dejansko ne morete ugotoviti, tega ne najdete v knjigovodskih listinah – tam pa dejansko stvar gre naprej in gre za pol milijarde našega skupnega denarja. Zaradi tega imamo takšno situacijo v zdravstvenem sistemu, kot jo imamo. Iz razlogov, da pač sta skregana, po domače rečeno, avtor zakona gospod Klemenčič, minister za pravosodje, nekdanji predsednik komisije in sedanji predsednik Komisije za preprečevanje korupcije, torej, to je zelo pomemben zakon, da nista sodelovala pri tem, pri tej noveli. To je pomemben razlog, pa ni edini, zaradi katerega preprosto tega zakona ne morem podpreti. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Jani Möderndorfer. Dovolite pa mi, da naštejem še ostale tri, ki so prijavljeni, za lažje delovanje: za vami so gospod Roberto Battelli, gospod Franc Jurša in kot zadnja gospa Anja Bah Žibert. Gospod Jani Möderndorfer, imate besedo.
Hvala lepa, podpredsednik. Danes razpravljamo o zakonu, ki je pravzaprav na željo oziroma, bolje rečeno, po poslovniku, na zahtevo stranke SDS, da se opravi splošno razpravo. Verjamem, da z nekim namenom, da v bistvu nekako pospremimo ta zakon pred drugo obravnavo, ki bo na odboru. Me pa čudi, da so tisti, ki so zahtevali razpravo, praktično danes v manjšini, kar se tiče razprave. Neverjetno se mi zdi, da bosta – vsaj po tem, kar sem slišal zdaj od podpredsednika – praktično samo dve predstavnici SDS razpravljali na to temo, a zahtevali so splošno razpravo. No, tudi to več ali manj govori o tem, da pravzaprav gre želja popolnoma v drugo smer, kot je bila verjetno z neko željo in iskrenostjo, da se osvetlimo, pogovorimo o širini tega zakona. Kolegica poslanka Eva Irgl je v svoji znani razpravi na koncu pri vseh očitkih, ki jih je imela, omenila eno stvar in je rekla, češ, kako si lahko dva meseca pred volitvami – nisem vedel, da smo že dva meseca pred volitvami, verjetno pa ve, kakšen bo razpis predsednika države, kdaj bodo volitve, ampak ona to verjetno bolje ve kot vsi mi ostali –, seveda očita, da pravzaprav je to na nek način neodgovorno, da danes šele razpravljamo o zakonu. Roko na srce, tisti, ki so res spremljali celo zadevo, in verjamem, da so v SDS tudi, tudi če bi bila razprava lansko leto junija meseca, bi bila ta razprava gospe Irglove več ali manj enaka, samo da ne bi uporabila številke dva meseca pred volitvami, ampak ostalo bi bilo pa vse isto, nič se ne bi spremenilo, kajti intenca in namera je popolnoma jasna – kako ne storiti ničesar za to, da ostane tako, kot je. Nenavadno je tudi to, tisti, ki se spomnite in imate malo zgodovinskega spomina, da so pravzaprav v SDS še v prejšnjem mandatu bili za to, da se KPK ukine. Preprosto ukine! To so zelo jasno in glasno povedali večkrat na MVK, ko so še celo povedali, kako bi to bilo organizirano. Rekli so, da bi del pristojnosti šlo na Računsko sodišče, ostalo bi šlo pa v okviru kazenskega pregona in tako naprej, skratka, da bi se vse skupaj razdelilo in tega organa ne potrebujemo. V tem mandatu so obrnili ploščo, ker jim seveda ta trenutek predsednik pa ustreza, ker prej jim ni ustrezal, iz znanih razlogov, ki jih je že navedla kolegica poslanka, in je več kot jasno, da se njihovo stališče menja, ne po vsebini in namenu, ampak na podlagi tega, kdo vodi KPK. To je zdaj bolj pomembno in gremo zakon delat ad personam, ne pa tistega, kar je bolj pomembno in čemur bi se pravzaprav morali izogibati. Pa vendar, ne glede na to, prav je, da imamo razpravo in da tudi pogledamo in osvetlimo določene stvari in predloge, ki jih je ministrstvo pripravilo, zato da bi se danes lahko pogovarjali o konkretnih rešitvah. Večina vas je že predstavilo svoje poglede in moram reči, da se ponavljajo ena in ista vprašanja, ki so, moram reči, na nek način za mene v bistvu kot neke vrste pleonazem, mašilo, ker pravzaprav več ne vemo, kaj bi ponavljali, in potem govorimo samo še to, ali imamo korupcijo, ali uspešno preganjamo korupcijo, ali se borimo proti korupciji, kdo je kriv za to korupcijo, ker jo imamo. Skratka, konstantno ena in ista vprašanja. In prav je, da enkrat povemo naglas par stvari. Jaz sam trdim, da je korupcija ves čas prisotna, je pa vprašanje, v katerem obdobju jo več odkrivamo. Jaz dvomim, da je bilo prej manj korupcije, preden organa KPK ni bilo, dvomim. Se je pa z nastankom organa KPK začelo osvetljevati določen del korupcije, ki seveda ima popolnoma drug vidik, kot tisti klasičen vidik, kot ga mi priznavamo in gledamo samo to, kaj govori Kazenski zakonik oziroma vsi ostali zakoni, ki seveda določenih stvari ne dovoljujejo oziroma postavljajo neke določene norme. In zato v tem primeru naredim eno tako lepo primerjavo, veste, to je približno tako kot, če bi rekli, določene države, ki niso v Evropski uniji oziroma nimajo določenih deklaracij ali pa sporazumov podpisanih, recimo, bom šel na področje zdravstva, koliko ima v svoji državi ugotovljenega aidsa ali pa hiva, recimo, v Albaniji so še pred 20 leti trdili, da tam pravzaprav hiva ni niti hepatitisa. Danes, ko ga registrirajo in ga preverjajo, ugotavljajo, da je v porastu. In se lahko vprašamo, ali se je pravzaprav hiv tam naenkrat pojavil ali je ves čas prisoten in ga zdaj šele registrirajo. No, nekaj podobnega bi lahko rekli tudi za korupcijo. Postavlja se takoj naslednje vprašanje: Ali bomo kdaj izkoreninili korupcijo? Tisti, ki danes mislite, da jo bomo, ste naivni, ker je ne bomo, ker se vedno novi in novi ljudje pojavljajo in nove in nove luknje in novi in novi ljudje, ki pravzaprav so brezbrižni do teh vprašanj, in enostavno bo temu primerno tudi neka stopnja tveganja koruptivnosti vedno obstajala. Nenazadnje je zato v preteklosti nastal tudi načrt tveganja, ki naj bi ga praktično vsi javni zavodi, organi, skratka vsi, ki delajo v javnem sektorju, postavili in imeli. Jaz se danes bolj sprašujem, kdo te načrte dejansko uveljavlja, kdo to dejansko preverja. Mi smo se zdaj navadili, da v vsak zakon, praktično vsepovsod dajemo te preambule, te antikorupcijske klavzule. Ali kdo to tudi potem dejansko upošteva, če se pa kljub temu potem kasneje pojavijo določena tveganja in nenazadnje tudi pride do ugotovitev samih koruptivnih dejanj. Zato se mi zdi taka razprava, tako na splošno, v bistvu na nek način deplasirana. Je pa dejstvo, da je bil prvi Zakon o integriteti svojevrsten in je bila neka novost. Kmalu po tistem smo ugotovili, da je to premalo, in je prišlo do sprememb. No, tukaj pa že nastane nov problem, ki se mu reče »koncepti obvladovanja« – kakšen pristop bomo imeli, kako bomo ta zakon sploh pripravili. In danes govoriti, recimo, kolega Jožef Horvat, ki je sicer včasih sedel na številki 90, danes pa na številki 1 svoje poslanske skupine, pravi, da ne bo glasoval za ta zakon iz enega ključnega razloga, ker je njegova ugotovitev, da se minister in predsednik KPK ne razumeta in ne pogovarjata. Kdo pa pravi, da se ne? Kdo, kje imate za to dokaze? Jaz ne vem, od kje vam to? To, da imata onadva različen koncept in pogled na reševanje te problematike, je eno. In tudi ne verjamem, da predsednik KPK ni mogel dati svojih pripomb, je pa res, da je vprašanje, če so bile vse njegove pripombe in predlogi upoštevani. Kje pa piše, da morajo biti vse upoštevane? Če je temu tako, potem pa dajmo ta predlog zakona spisati predsedniku KPK in naj ga on prinese v Državni zbor, če je temu tako. Samo potem moramo še kaj drugega spremeniti, postopek, kako bo to šlo, in kdo je predlagatelj v tej celi zadevi. Zato se mi zdi ta razprava dobesedno deplasirana, to pač preprosto tako ne gre. Kdo je pa odgovoren za ugled organov v tej državi? V prvi vrsti najprej organi sami z svojim početjem, delom in ravnanjem. Sami ugotavljate, recimo, kolega Jožef Horvat je rekel in pa Ljudmila Novak in ne vem kdo še vse je omenil, da so spoštovali ministra Klemenčiča, ko je bil še na funkciji KPK, da so imeli zaupanje vanj, ker je odkrival določene stvari, ker je opozarjal na določene stvari, ups, čim je postal minister, tega zaupanja ni več. To je neverjetno, kako se to lahko kar na enkrat, čez noč spremeni. Zanimivo je pa, da iščemo odgovor in rešitve v nesporazumu ali pa nerazumevanju dveh oseb. Oprostite, če na tem temelji sprejemanje zakonodaje, potem tri četrt zakonov v Državnem zboru sploh ne bi smelo biti sprejetih, ker imajo nekateri ljudje pač enostavno različne poglede in koncepte. To pač preprosto ne gre. Mi smo se pa dogovorili v tej državi, da imamo demokracijo, in se tudi ve, kdo vlada, in tudi ve se, kako v bistvu tečejo postopki. Prav je, da opozicija opozarja, in prav je, da nenazadnje vlaga tudi zahteve za splošno razpravo. Zakaj pa ne? Saj to je njihova naloga. Vendar temeljiti samo na tem, da je to edino in zveličavno, kar povedo, ne poslušajo pa druge plati cele zgodbe, to pa je drugo. Po drugi strani se pa seveda vsi zavedamo, da smo bili zadnje 3, 4 leta priče vodenju tega KPK, ki mu ni bil pravzaprav ravno najbolj v čast in ponos, in temu, da je izgubil vso kredibilnost. Oprostite, kdo v tej dvorani ali pa v slovenski javnosti še jemlje resno KPK?! Pa ne zato, ker je tam toliko in toliko zaposlenih, pa ker so tam vsi zanič, ampak ker nekdo ne zna voditi in organizirati dela. To je moj očitek in ga lahko povem večkrat na glas, čeprav mi potem seveda predsednik KPK že večkrat preko medijev sporoča, da je to svojevrstna oblika pritiska, ker si je to dovolil poslanec reči. Oprostite, zakaj pa?! Je nedotakljiv? Ne smemo dati več niti javne kritike? Je to tisto, kar si želimo? Oprostite, temu ni tako in niti ne sme biti tako! Jaz sam osebno moram reči, da sem izredno razočaran, zaradi tega, ker smo videli v bistvu v obstoječem zakonu, da imamo kar nekaj lukenj, ki nam jih je pa priskrbel predsednik KPK s svojim ravnanjem, ko pravzaprav nismo mogli odreagirati. Kolega Horvat je nesrečen zaradi tega, ker pravzaprav po eni strani govori, da naj se KPK kar priklopi na njegov račun in naj gleda vsak dan, kakšno je stanje na njegovem računu. Seveda parafraziram to, kar je povedal in kar se tiče njegovega premoženja. No, jaz si tega ne želim, ker ne vem, zakaj bi to moralo biti potrebno. ker jaz mislim, da je dolžnost vsakega funkcionarja, po zakonu, takšnega kot ga imamo, da seveda sam prijavlja spremembe, če se pa kasneje ugotovi, da tega ni naredil in da to, da ni spoštoval zakonov, no, tukaj pa mora odreagirati KPK. In to je ta funkcija, vsaj danes jo imamo takšno zapisano. Če jo bomo kdaj kasneje spremenili, je pa drugo. In zato se jaz sprašujem: Ali je naloga KPK preprečevanje ali preganjanje korupcije, ali ugotavljanje? To so različne stvari, ki nas pravzaprav vse skupaj begajo. In si seveda vsak po svoje to tudi tolmači. Kar je še bolj pomembno, je pomembno to, da predvsem vsi pozabljamo, da je Zakon o integriteti pravzaprav prinesel določena, in to še enkrat ponavljam, določena dejanja tveganj oziroma ugotavljanja koruptivnih dejanj, ki jih ostala zakonodaja ne pozna. In zato seveda se danes marsikdo sprašuje, ne, ne, ne, KPK naj tega ne ugotavlja, to naj ugotavljajo tožilci, to naj ugotavljajo vsi ostali in drugi. In tukaj je bil seveda tudi prvi kamen spotike ob prvem t.i. precedenčnem primeru, ko se je ugotavljajo premoženje predsednikov, prvakov strank, kjer sta seveda dva dobila negativno poročilo. In tukaj se je vse zlomilo. In to je problem, zaradi tega, ker smo dobili neko novo kvaliteto, ki je pravzaprav v resnici nobene ni hotel priznati. In to si je treba priznati. Ker smo bili nezadovoljni, ker je nekdo začel ugotavljati, da je pravzaprav treba nadaljevati z nekim nadstandardom in dvigovati počasi določene norme zato, da sami pri sebi razčistimo določene pojme. To je problem, nič drugega. Vse ostalo je samo še politikantstvo in seveda to, da potem vsak na svoj način kreira poglede na to, kako se naj pravzaprav ta korupcija detektira v naši državi. Kdo je odgovoren za koruptivnost v državi? Oprostite, popolnoma vsi državljani. Seveda pa je tukaj hierarhična lestvica in se ve, komu je to namenjeno. Tistim, ki imajo javna pooblastila, tistim, ki imajo izvor moči, tistim, ki delajo z javnimi sredstvi, tistim, ki odločajo in tako naprej in tako naprej. In temu primerno je treba tudi ravnati. Kaj zakon prinaša? Zakon prinaša kup novosti in sprememb, ki bi na nek način olajšale, seveda v tem konceptu, kot ga predlaga ministrstvo, določeno delo KPK. Gospa Irglova je omenila, da ni bilo nobene razprave. Jaz se opravičujem, ampak bila je okrogla miza, bil je posvet o tem lansko leto v hotelu, sam sem bil prisoten, bili so tudi opozicijski poslanci, res pa je, da SDS ni bilo zraven, to je pa res, ja. Ampak to je njihov problem, ne več moj. Oni znajo na to samo takrat opozoriti, ko mislijo, da je prav, da se oglasijo. Tam smo razpravljali tudi v tej smeri pravzaprav, ker takrat je bila to velika dilema, kaj pravzaprav narediti, ko pa hočeš člane senata odpoklicati oziroma kdo pravzaprav je tisti, ki postopek pelje. Kolegica Bratuškova je omenila, da večina ni bila za to, da se ta postopek spelje do konca, katerega je sama predlagal. Ni res. Jaz sem bil tudi za iz preprostega razloga, ker je bilo treba pripeljati stvari do konflikta. Včasih je preprosto v tej državi treba speljati stvari do konflikta. In šele pri konfliktu bomo dobili novo kvaliteto in nenazadnje tudi razsodnika, kaj je prav in kaj ne. In če ne drugega, ugotovimo, kje je primanjkljaj v tem zakonu. Namreč, vi se vsi spomnite situacije, ko je predsednik republike govoril na ves glas, da on nima pristojnosti, samo če mu Državni zbor to predlaga. In je v bistvu ves čas kazal s prstom na nas. Naši pravni svetovalci in večina v tem zboru pa seveda, to ni naša pristojnost, mi nimamo podlage, mi tega ne moremo narediti. Torej nekje je problem. Kdo bo to naredil? Medtem pa, ko smo se mi pogovarjali in pregovarjali, kdo bo ta prvi korak naredil, in ugotavljali, kdo bo imel večjo politično škodo zaradi tega dejanja, se je stvar odvijala naprej. Še več, absurd imamo, vi ga vsi danes spremljate in berete, kaj se dogaja z bivšo članico senata – pa je ne zagovarjam, daleč od tega, da ne boste mislili, sploh ne. Vedno bolj in bolj daje KPK videz, da se ukvarja še vedno sam s seboj, ne pa s primarnim delom, osnovnim delom, ki mu ga zakon nalaga. In to je seveda ključni problem in zato sem bil vesel na začetku, ko pravzaprav je bil še v prvotnem predlogu ta postopek malo bolj jasno definiran. No, zdaj ta postopek ni tako noter omenjen, kot sem si zaželel, pa vendar. Sem pa zainteresiran, zelo zainteresiran, da pride do določenih sprememb, ker edino s spremembami v zakonu bomo lahko naredili en korak naprej. To je edini način. Drugače ne bo šlo. Seveda danes vsi napovedujejo nekaj, da bojo, ne bojo dali podpore. Glejte, dejansko se bo zgodila temeljita razprava na odboru na drugem branju. Takrat bo imel tudi predsednik KPK možnost priti na odbor in povedati svoja stališča, tisto, kar nam zdaj piše vsem poslancem, kaj ne sprejeti, istočasno pa pozdravlja neke spremembe in tako naprej, vendar manjka mu vse tisto, kar ni v veljavi. Jaz osebno sem postal pozoren na novost, da bi zdaj po novem morale tudi nevladne organizacije ali pa interesne skupine prijavljati KPK svoje stike oziroma tisto, ko s svojim vplivom lahko vplivajo na sprejemanje določene zakonodaje. Jaz sem za to, vendar v bolj specifičnem določilu, kaj to v resnici res pomeni. Dam primer, Zdravniški zbornici je z zakonom določeno, kdaj sodeluje v postopku priprave zakonodaje in kje pravzaprav izkazuje svoj interes in daje neposredne, čisto konkretne predloge pri spremembi zakonodaje. To smo lahko zdaj pred kratkim videli, ko smo obravnavali Zakon o zdravniški službi. In tukaj sploh ni nobene dileme, jaz tukaj ne vidim nekega resnega problema, da bi to morala Zdravniška zbornica prijavljati, daleč od tega. Imam pa problem, kadar Zdravniška zbornica govori o Zakonu o pacientovih pravicah. Govorimo o pacientovih pravicah, ne o zdravniških pravicah. In več kot jasno se je v preteklosti ugotovilo, da je šlo za zlorabo zdravnikov pri svojem delu, ko so pravzaprav neposredno vplivali na paciente in zbirali podpise na paciente in zbirali podpise za Zakon o pacientovih pravicah. Kaj je bilo takrat rečeno? Da lahko zdravnik to počne tudi na svojem delovnem mestu. Zgrožen sem. Zgrožen sem zaradi tega, ker pacient ne pride k zdravniku, da se bo z njim pogovarjal o zakonodaji, ampak prihaja k njemu zato, ker ima zdravstvene težave. Že tako ga gleda v beli halji kot bogaboječ pacient, ker se boji za svoje zdravje. Če bi mu slučajno rekel – ne, bi mogoče lahko bil, tako preprost človek razmišlja, deležen slabše oskrbe, zato avtomatično pristavi svoj podpis. Tukaj bi recimo konkretno moral KPK ukrepati, ker policija ne bo, ker tega v zakonu ni, če me razumete, niti tožilstvo, niti kdorkoli drug. To se mi zdi ena od tistih dilem, ki jo bo treba v nadaljevanju zelo jasno razčistiti; govorim pa seveda o vseh interesnih skupinah. Tukaj so še sindikati, skratka vsi tisti, ki sodelujejo pri pripravi zakonodaje. Kolegica je omenila Transparency International Slovenia, češ da se sprašujejo, zakaj toliko časa čaka ta zakon na obravnavo in da je neodgovorno in bla bla bla. V tem kontekstu je pač govorila. Seveda je uporabila to organizacijo, čeprav se z njo kaj dosti ne strinja, zgolj samo za potrebe svoje lastne razprave; nikakor pa ne zato, da bi povedala še drugo plat medalje – Transparency International Slovenia je želel, da gre ta zakon vseeno naprej. Tega pa ni povedala. Ker se je čakalo in čakalo in čakalo. Včasih je treba preprosto razumeti določen kontekst in tudi izbrane besede, ki so položene samo za lastno potrebo in namen, kaj hočeš doseči. Na koncu naj bi povedali še tisto, kar se zdi meni osebno pomembno, to pa je, kdaj je čas za to, da razpravljamo o takšnem zakonu. Kadarkoli. Kadarkoli. Oprostite, jaz ne bom pristal na tezo, da poslanci štiri mesece pred volitvami opravljamo tekoče posle, ali kako si to predstavljate. Saj ne govorimo o Zakonu o volitvah v državni zbor. To bi bilo res neokusno, da bi razpravljali en mesec pred razpisom volitev; nikakor pa ne o zakonu, za katerega bi na začetku mandata vsi rekli, da to ni prva stvar, s katero se moramo ukvarjati, na sredi mandata bi rekli, da imamo ogromno drugega dela, na koncu mandata bomo pa rekli, da zdaj ni pravi čas. Vedno je pravi čas. Tukaj zelo jasno povem – podprl bom ta zakon, ker mislim, da je prav, da gre naprej in da si razčistimo določena vprašanja ter da tudi slovenski javnosti povemo, ali si želimo sprememb in kakšne in v katerem konceptu. Če želimo ukiniti KPK, povejmo to naglas, če želimo večji nadzor, povejmo to naglas. Ali bo KPK, kot se je izrazil predsednik KPK, samo svetilnik, ki sveti na določen pojav in z neko sondažo ugotavlja, kje je kaj in opozarja na nepravilnosti; istočasno pa vrši nadzor nad premoženjskim stanjem funkcionarjev v državi. Ali bo to tudi organ, ki bo peljal tudi prekrškovne postopke, ali pa bo to organ, ki bo peljal več kot prekrškovne postopke, ali kaj. Mislim, da smo poslanci na podlagi tega dokumenta to dolžni povedati naglas, ne pa se sklicevati na to, da korupcija je in da je ne izkoreninimo. Tako se debata niti ne začne niti ne konča, ker se ne more, ker je presplošna in, kar je najbolj pomembno, to ni namen tega zakona. Namen zakona je tudi obvladovati vsa tveganja, ko pride do same korupcije. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Franc Jurša. Kot zadnja pa naj se pripravi še gospa Anja Bah Žibert. Izvolite, gospod Jurša.
Podpredsednik, hvala za besedo. Z moje strani tudi lep pozdrav predstavnikom Ministrstva za pravosodje! Mogoče tri zadeve, ki so v mojem razmišljanju, ki jih je na nek način tudi treba izpostaviti, čeprav so nekateri posamezniki to že danes naredili. Na samem začetku naj povem, nekako sam sebi očitam, da sem takrat, ko je šlo za prenos teh obveznosti z Ministrstva za javno upravo na Ministrstvo za pravosodje, naredil določeno napako, da sem to zadevo podprl. Mislim, da ni bilo prav, da preseljena Komisija za preprečevanje korupcije na pravosodje dejansko potem rešuje na nek način problematiko te komisije oziroma celotnega področja korupcije. Korupcijo v državi imamo in jo je treba na organiziran način tudi zatirati. Ne zdi pa se mi prav, dejansko je bil ta postopek priprave zakona predolg. Jaz bi temu z našimi besedami, prleškimi besedami povedal od prilike tako – pohal se je cel mandat. In dejansko je prišel na klopi nas poslancev, predstavnikov ljudstva – vsaj tako v Ustavi piše, da smo – tik pred iztekom mandata. Ni prepozno, ampak zadeve bi morale priti bistveno prej. Tudi sam mislim, da bi bilo pametno, da naredimo javno predstavitev mnenj, da se tam sooči tudi stroka in vsa javnost, ki je zainteresirana za to področje. Bom pa rekel tukaj še eno zadevo. Nimam takega mnenja, kot ga ima moj predhodnik Jani Möderndorfer, ki je malo prej razpravljal, da enostavno in preprosto je bilo dovolj časa povedati vse. Ne, ni bilo dovolj časa oziroma nekateri se niste hoteli tudi soočiti. V končni fazi senat Komisije za preprečevanje korupcije, njen predsednik in podpredsednik, na nek način bi morali dati to možnost, da se o tej zadevi vseeno pogovorite. Kolikor imam jaz informacij, predsednik Komisije za preprečevanje korupcije je predlagal predsedniku Vlade, da pride do srečanja in da se o tej zadevi pogovarjate; ampak se niste. Zaradi tega imam jaz določene pomisleke in želim izpostaviti, da sem zagovornik javnih predstavitev mnenj. Ko si samokritičen, tudi ta zadeva je v redu, da posamezniki, ki so bili pripadniki iste politične stranke, na nek način so sodelovali pri tej kandidaturi gospoda Štefaneca, takrat je bil dober in njihov; danes pa govorijo čisto drugače, govorijo o slabem delu Komisije za preprečevanje korupcije in izpostavljajo negativne zadeve. Ja, mogoče je res to dobro, da si kritičen sam do sebe, ampak tukaj ne gre samo za kritičnost samega do sebe, ampak za kritičnosti tvojega, od tebe do tvojega. Da pa ne bi govoril samo o svojih opažanjih, ki so na nek način obarvana bolj negativno, bi rad izpostavil tudi nekatere drobne zadeve, o katerih je tudi kolega Horvat že govoril – o visokem številu prijav, o lobiranju. Vsaj jaz po moji presoji ocenjujem, da ta administracija lahko ohromi delo Komisije za preprečevanje korupcije. Na primer, definicija lobiranja je vpliv na odločanje poslank in poslancev. Tukaj ne smemo pozabiti, da smo poslanci in poslanke predstavniki ljudstva in da delamo javno. To kar nam nekateri predstavniki civilnih organizacij ali drugih želijo predstaviti na določenih področjih, mi enostavno nismo profesionalni in nam na nek način tudi pomagajo pri razreševanju določene problematike. Res ni rečeno, da obstaja lobiranje za vsako zadevo. Zanima me, ali sploh obstaja kakšna država s takšno ureditvijo prijave lobiranja, kot jo imamo v Sloveniji, na to bi želel dobiti ustrezen odgovor. Za tako državo v Evropi pa tudi v svetu pač nisem slišal. 4. člen veljavnega zakona navaja: »Za dajanje lobiranja šteje vsak nejaven stik lobista z lobiranci, ki ima namen vplivati na osebo ali postopek sprejemanja odločitev.« Kaj v praksi pomeni nejaven stik? Tudi na to bi želel dobiti odgovor. Poslanke in poslanci ter tudi naši uslužbenci, strokovni sodelavci dnevno prejemamo elektronsko pošto; zgodi se tudi, da včasih kakšno pošto preskočiš nehote ali pa si odsoten, si na bolniškem, na dopustu, pa tega ne storiš. Ali to pomeni, da je potem to že lobističen stik? In tudi ta zadeva, ki je povezana s prenosom odgovornosti na uslužbence komisije. Kdo bo zdaj tu odgovarjal? Če bodo uslužbenci dejansko neko zadevo reševali, dokončno jo rešili, predsednik komisije oziroma senat komisije tega ne bo videl, kdo je zdaj tisti, ki je odgovoren. Ve se, da je to prvi človek v instituciji; v tem primeru pač to ne bo tako. Moram še reči tudi to, da je v javnosti čutiti, da je po odhodu namestnice predsednika komisije mir na tej komisiji za preprečevanje korupcije in da po nekih javnih navedbah tudi ta komisija zdaj nemoteno deluje, brez ene kadrovske rešitve, ki je še pač nimajo. Na koncu še enkrat poudarim, želim javno predstavitev mnenj, zakona pa v nobenem primeru ne bom z veseljem podprl.
Gospa Anja Bah Žibert, izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Sem se morala kar malo nasmejati, ker se v kar velikem delu strinjam z razpravo kolega Jurše. Da pa ne bo izgledalo, da se v nekih stvareh ponavljava, ampak v samem stališču sem že povedala, da bi bila glede na sam postopek priprave tega zakona nujna javna predstavitev mnenj. Zakaj? Še enkrat, zakonodajna služba Vlade je opozorila ministra, da gre za tako pomembne posege, da bi potrebovali nov zakon in ne samo novele zakona; to je prva zadeva, ki je ni za vzeti kot mimogrede. Kot drugo, na predlog zakona so se odzvali tudi v različnih asociacijah, ena od teh je tudi Združenje občin Slovenije, oni imajo konkretne pomisleke. Kot tretje in res nedopustno pa je, da se pri pripravi zakona, ki govori o preprečevanju korupcije in o neki integriteti, ni bilo mogoče sestati minister in predsednik senata KPK. Predsednik senata je šel tako daleč, da je zaprosil tudi predsednika Vlade, da te zadeve uredi. Mene čisto nič ne zanima, kdo je skregan med seboj, to mene ne zanima in to je nepomembno. Gospod Klemenčič je minister in mora opravljati svoje delo, na drugi strani imamo pa predsednika senata, ki je prosil, da se o tej materiji pogovorita. Še v vrtcu se otroci na koncu znajo zmeniti, ampak da osebne zamere, kakršnekoli že, pripeljejo tako daleč, da si nek minister dovoli ignorirati nek pogovor, ki bi zagotovo pripomogel k dopolnitvam, morda kakšnim popravkom ali pa zgolj izmenjavi mnenj o tej materiji. Ampak do takšnega pogovora ni prišlo. In zato še enkrat, če bi prišlo – in jaz upam, da bo prišlo do podpore, kar se tiče javne predstavitve mnenj, upam, da bo prišlo tudi do takšnega soočanja. Kot je bilo rečeno, razne okrogle mize in tako naprej prav nič ne pomagajo, če se tisti, ki najbolj poznajo to materijo, se z njo dnevno soočajo in morda vedo, kaj je tisto, kar bi bil korak naprej, kaj je tisto, kar bi bilo tudi za izpustiti, ne znajo usesti skupaj; potem je vsak predlog zakona odveč. Prej nam je bilo očitano, da eni ste bili tudi za to, da se takšna komisija, kot je KPK, ukine. Da ne bo pomote in da še enkrat neke stvari odpremo, čeprav so že znane, poznamo štiri tipe okoli nas, na kakšen način se države soočajo s preprečevanjem korupcije. Ena je, da imamo skupine držav, kjer imajo nek neprofesionalni svetovalni organ, ki vladam svetuje glede politike na področju boja proti korupciji. To so na primer države: Ciper, Gruzija, Nemčija, Slovaška. Potem imamo skupino držav, ki imajo nek profesionalni svetovalni organ, ki pa je v sestavi bodisi ministrstva za notranje zadeve bodisi v sestavi ministrstva za pravosodje, kot je Avstrija, Belgija, Estonija in tako naprej, da ne bom naštevala prav vseh. In imamo skupino držav, spoštovani, ki nima nobene tovrstne službe, nobenega KPK. Ampak ne gre za to, da se ne bi borili proti korupciji. Gre za države, kot je Danska in Švedska, kjer je stanje na področju korupcije najuspešnejše, v boju zoper korupcijo so te države najuspešnejše, zato ne rabijo nobenih organov. Imamo pa tudi države tipa Slovenija, ki ima zadevo urejeno tako, kot ima. Tukaj zraven pa najdemo potem države, kot so balkanske države in tako naprej. Skratka, nič posebnega. Tudi o tem bi se veljalo v tej državi pogovarjati. Kaj pa nam prinese neka komisija, če govorimo na eni strani o korupciji na področju bančništva, o bančni kriminaliteti, ki je povezana tudi s korupcijo, ko imamo KPK, pa je njen predsednik obveščen o pranju denarja, in to milijarde evrov; pa ne naredi nič. Ali nam takšna komisija dejansko pomaga?! Po drugi strani imamo korupcijo najvišje stopnje na področju zdravstva, ko posamezniki lahko prihajajo v te sisteme in določajo, kako bodo funkcionirali; pa se tega ne ustavi. Pred nami je pa res neka novela zakona, ki pa, če dobro pogledamo – kaj? Na eni strani, ne bom rekla, da ni nobene dobre rešitve, ne, tega ne bom rekla; bom pa povedala naslednje. Uvaja nove birokratske ovire za slovenske občine. In tukaj res še enkrat prosim za izračun, kako se jim bo to poznalo, kako bo na ta račun dvignjena povprečnina občinam. Imamo notri rešitve tipa da se sedaj o svojem premoženjskem stanju ne bo več poročalo enkrat na leto, ampak kar vsak mesec. Lepo vas prosim, spet se išče malenkosti tam, kjer je povsem nepotrebno. Tam, kjer pa dejansko govorimo o problematiki korupcije, pa ne naredimo tistega, kar bi v tej državi moralo biti. Govori se tudi o dobivanju daril in tako naprej. Mi smo že tako daleč prišli včasih, da v Državnem zboru ne vemo, ali moramo rokovnik prijaviti protikorupcijski komisiji ali ne, tudi svinčnik, ali ko gremo na službeno pot in nam tam dajo drobni material, potem iščemo po Sloveniji podatke, kolikšen je ta znesek, da slučajno kdorkoli ne bi česarkoli ne prijavil. Smešno. Ob tem dejstvu, da nam pa izginja, puhti denar na področju, ki so ga davkoplačevalci že večkrat morali sanirati. Na drugi strani pa imamo zdravstveni sistem, kjer imamo tudi zaradi korupcije čakalne vrste, imamo posledično državljane, ki ne pridejo pravočasno na seznam oziroma se zamuja z njihovim zdravljenjem. Tu jaz dodatka ali napredka v tem smislu ne vidim. Še malo za šalo. Prej je kolega Möderndorfer govoril predvsem o razpravi kolegice Eve Irgl. Še dobro, da je razpravljala, ker ne vem, o čem bi sicer govoril. Pa vendar, roko na srce, danes sem v številnih razpravah in tudi v stališčih poslušala, kakšen problem je, ker se v senatu KPK niso vsi razumeli. Ne vem; ali na primer spreminjamo zakon za SDH, ko imamo odstope, ali pa Programski svet RTV je bil kar lep čas brez predsednika, ker se niso razumeli. Nekateri se pač ne razumejo, ampak dejstvo je, da senat deluje, poročila imamo na mizi. Bolj kot s tem bi se morali ukvarjati s tem, zakaj je v teh poročilih napisano, da obstaja veliko tveganje, ko gre za sprejemanje zakonodaje, da bi se morali učiti na TEŠ 6, ter opozarjajo tudi na primer na drugi tir. Jaz mislim, da je tu problem. Nekateri hočejo kar naprej govoriti, kako problematičen je ta senat. Zdaj bodo pa potrebna nova merila, kdo bo lahko v tem senatu, zato da bomo potem prišli vedno do članov senata, kot pa so, kot sem že povedala, Klemenčič, Kos, Praprotnik. Praprotnik – neverjetno izkušen je bil, ko je prišel v KPK, imel je res podlago, da je zasedel to mesto in da se je boril zoper korupcijo. In potem tudi tisti vehementni odstop takratne komisije, češ smo brezzobi tiger, nič ne moremo. Za politični obračun v tej državi so bili idealni; tako škodo, kot jo je naredila tista sestava KPK, plačujemo še danes, ker marsikaj bi bilo lahko drugače in marsikatera zadeva bi se realizirala, pa se potem ni mogla. Zato se res v tej državi začnimo ukvarjati s konkretnimi problemi, s tem, da bomo res opravili korupcijo, da bomo res naredili korak naprej v tem, da bodo ljudje začutili, da je korupcija nesprejemljiva. Ne pa loviti posameznikov z nekimi darilci, ne se iti nekih birokratskih zadev na lokalnem nivoju, ker so smešne. Ne se iti nekih birokratskih podvigov o tem, da bomo mesečno poročali vsake detajle. Kaj pa je tu dodana vrednost? Saj to je pesek v oči. Začnimo se boriti proti korupciji tam, kjer se moramo, in sicer tako, da bomo imeli učinkovito policijo, učinkovito tožilstvo in predvsem učinkovito sodstvo. Da se ne bomo soočali z odločitvami sodišč, ki pravijo – Ne, preiskovalna komisija pa ne sme dobiti podatkov o tem, kdo je hodil na obiske k upravam NLB. Bežite, no! Ljudje morajo to plačevati, na drugi strani pa državljani ne bi smeli biti seznanjeni s tem, kdo je trkal na kakšna vrata. Ali je morda to borba proti korupciji? Morda ta zakon prinaša takšne stvari, da bodo onemogočale tudi takšno ravnanje tudi sodne veje oblasti. In tudi to; ali ta zakonodaja prinaša to, da bo eno sodišče odločalo tako, ko gre za dokumentacijo in je ne bo dalo, medtem ko jo bo drugo sodišče izročilo. Bežite, no. Verjamem pa, da je velik interes po tem, da se ekipa, kot je trenutno in ki ji na KPK nekako predseduje gospod Štefanec, ne sme več zgoditi. To pa verjamem. Tukaj pa je boleče, ker se je pač govorilo o okuženih škornjih ali pa obutvi z glivicami, ker se je govorilo o nekaterih nepravilnostih predhodnikov, ker se je povedalo, da ni bilo primopredaj. Ja, to pa je problem. Samo ne zato delati celih spisov pa ne vem koliko strani namenjati temu, na kakšen način se bo v prihodnje imenovala komisija za preprečevanje korupcije. Povejte, da želite, da v tej komisiji in da je ta komisija uspešna samo takrat, ko so na položaju naši, ko je treba zrušiti kakšno vlado, pa ne glede na to, da se potem krši ustava in zakonodaja; ampak da je korupcija in borba proti korupciji še najmanj pomembna.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik Vlade, državni sekretar na Ministrstvu za pravosodje gospod Darko Stare. Izvolite.
Hvala, gospod predsedujoči. Spoštovani poslanke, poslanci! Poskušal se bom čim bolj strnjeno odzvati na vprašanja o konkretnih predlaganih rešitvah, ki se vam zdijo neustrezne, sporne oziroma ste jih problematizirali. Pred tem pa bi rad uvodoma, ker je bila razprava zelo splošna in se je v mnogočem dotikala vsebin, ki se dejansko, kot ste posamezni razpravljavci že ugotovili, ne dotikajo vsebine niti namena tega zakona. Zakon o preprečevanju korupcije določa ter predpisuje ukrepe in metode, ki omejujejo konflikt interesa, ki zagotavljajo večjo transparentnost delovanja javnega sektorja, ki onemogočajo in omejujejo prepoved poslovanja odgovornih ljudi na javnih funkcijah in ki zagotavljajo integritetno delovanje. V nobenem primeru postopki komisije, ki ugotavlja tovrstna tveganja, ne morejo predstavljati kakršnekoli odgovornosti, niti kazenske, niti prekrškovne, niti upravne, kadar gre za ugotavljanje tveganj, ki predstavljajo možnost korupcije. To se mi zdi pomembno poudariti zaradi tega, da vemo, kakšna pričakovanja imamo lahko od tega zakona. Ta zakon ne pomeni preiskovanja kaznivih dejanj korupcije, ne pomeni preiskovanja kaznivih dejanj v posameznih miljejih družbenih sistemov. Zaradi tega je včasih težko zelo konstruktivno razpravljati, ker imam občutek, da ne govorimo o istem. Poleg tega bi na tej načelni ravni rad še nekaj poudaril, zato da ozavestim, ker bom v nadaljevanju govoril o posameznih predlaganih rešitvah v tem zakonu. Odgovornost, ki se ugotavlja po tem zakonu in je pričakovana v kontekstu etike in integritete nosilcev javne oblasti, ni enaka krivdni odgovornosti. Odgovornost pomeni, da je nekdo usposobljen, da je pripravljen pojasnjevati javnosti svoje odločitve, svoja ravnanja, da je zavezan in si prizadeva upoštevati veljavne predpise, zakone, vključno z etičnimi kodeksi, in da je pripravljen prevzeti odgovornost za svoje strokovne napake, ne glede na to, v kakšni krivdni obliki se pojavijo – ali je to naklepno ali malomarno. Gre preprosto za to, da ta odgovornost posameznika zagotavlja, da zaradi lastnih napak, pomanjkljivosti, ki se lahko zgodijo, tako ali drugače, nekatere so pa tudi zavestne, ta predstavnik oblasti, bodisi funkcionar, uradnik na položaju, ne obremenjuje dela tega organa, ki ga vodi. Da se javnost, drugi organi in on sam ukvarja s svojimi ravnanji; ne pa z odgovornostjo, ki jo ima kot bodisi funkcionar bodisi kot predstojnik nekega organa. In o tej odgovornosti se govori. Ukrepi in metode, ki jih določa ta zakon, preprečevanje konflikta interesov, krepitev transparentnosti, krepitev integritete z metodo, ne vem, načrtov integritete, kot so bili tudi danes v razpravi imenovani, to so metode in ukrepi, ki zagotavljajo, da se tudi omejuje tveganje, da ljudje, ki tovrstnega občutka odgovornosti in integritete nimajo, niti ne pridejo in niso postavljeni na tovrstne položaje. Ne gre pa za to, da bi zdaj ugotovili, ali je nekdo storil kaznivo dejanje. V javnem prostoru in v teh razpravah je uspelo posameznim interesnim skupinam, ki so tako ali drugače povezane s posamezniki po političnostrankarski liniji, po cehovski liniji ali po prijateljski, klientelistični, kakršnihkoli že; niso pripravljeni videti in sporočiti svojim kolegom horizontalno ali vertikalno, da njihovo ravnanje ni primerno, da je neodgovorno, da obremenjuje nek organ, neko institucijo javnega sektorja; in da bi bilo pričakovano, da se nekdo umakne, dokler se to ne razčisti, da nek organ lahko v miru opravlja svoj posel. To so cilji in poslanstvo ukrepov, metod in pooblastil, ki jih ima komisija kot primarno preventivni organ; daleč od tega da je represivni organ. Čeprav v določenem delu je tudi represivni organ, ker je hkrati prekrškovni organ, ampak to ne zaradi korupcije, ampak zaradi neizpolnjevanja zakonskih obveznosti javnih funkcionarjev, predvsem funkcionarjev državnih in lokalnih oblasti ter določenih položajnih najvišjih uradnikov, ker ne izpolnjujejo svojih obveznosti, ki jih določa ta zakon v zvezi z omejitvami poslovanja, v zvezi s prijavami premoženjskega stanja, v zvezi z nezdružljivostjo funkcij in še bi lahko našteval. To so statusne kršitve, ki predstavljajo očitno kršitev zakona, kot se ve, da če nekdo zapelje čez rdečo luč, je to prekršek. Ni to nobena znanost v preiskovalnem smislu oziroma v smislu ugotavljanja in dokazovanja. To sem želel za uvod povedati. In ta zakonski okvir, ki ga zdaj izboljšujemo in si prizadevamo, to moram poudariti, po naši oceni, v konstruktivnem sodelovanju, tudi s Komisijo za preprečevanje korupcije; je pa dejstvo in ga ne znamo pojasniti, da se predsednik Komisije za preprečevanje korupcije niti namestniki oziroma zdaj namestnik nikoli ni odzval vabilom. Mi smo naslavljali vabila za usklajevalne sestanke na Komisijo za preprečevanje korupcije, nikoli ad personam, ampak na organ, ker je potem odločitev predstojnika primarno, ali bo prišel sam ali pride z ekipo; nikoli se ni odzval. In ta predpostavka v razpravah, da sta minister Klemenčič in gospod Štefanec skregana, absolutno ne drži, to ni res. Zato so vse izvedene misli in sklepi na tej osnovi zmotne in o tem je sploh škoda izgubljati čas in energijo. Dejstvo je tudi to, da vam tukaj lahko naštevam, ampak se mi zdi zdaj škoda tudi vašega časa, mislim pa, da je to v gradivu dovolj konkretno in precizno pojasnjeno, koliko je bilo sestankov s komisijo, koliko je bilo pisne komunikacije. Tukaj imam napisano v opomniku, da smo dobili od komisije v fazi več krogov usklajevanj pripombe in predloge k štiriindvajsetim členom zakona in da smo jih osemnajst v celoti upoštevali, nekatere deloma, nekatere nismo. V drugem krogu smo jih potem dobili k šestindvajsetim členom ter smo jih v trinajstih primerih v celoti upoštevali. Šlo je za neko konstruktivno, običajno sodelovanje v vseh fazah postopka, je pa dejstvo, da se v vseh primerih z vsem nismo morali strinjati, ker je na koncu ministrstvo odgovorno za pripravo predloga in vlada tista, ki odgovarja in tudi substancira, utemeljuje neke rešitve. Ne moremo imeti o istem vedno vsi enakega mnenja. Zato jaz včasih rečem, bolj za šalo kot zares, ampak je zelo pomenljiv indijski pregovor –Tam, kjer dva enako mislita, je eden odveč. Zato naj to nasprotujoče mnenje rodi neko novo kvaliteto, konflikt sam po sebi ni slab, je lahko zelo konstruktiven in predstavlja podlago za sinergijo. Želim povedati to, da mi te metode in ukrepe, ki niso represivni ukrepi, želimo izboljšati na podlagi predlogov komisije, na podlagi izkušenj pri uporabi določil tega zakona od leta 2010 naprej, tudi sodne prakse, zato da bi se tveganja, nepravilnosti uporabe teh metod zmanjšala in da bi se s tem tudi povečala pravna varnost vseh sodelujočih s komisijo, vseh ljudi, ki so tako ali drugače vpleteni v te postopke, in da bi se tudi okrepila in povečala učinkovitost ter uspešnost delovanja Komisije za preprečevanje korupcije. In kot ste ugotovili, to je velika resnica. Zakon sam po sebi ne bo reševal ničesar. Vam bom dal za primer, ker si to lahko privoščim, iz lastne izkušnje, ker sem delal štiri leta na komisiji. Ob istem zakonodajnem okviru je komisija v prejšnjem senatu pod istimi pravili igre, istimi ukrepi, pooblastili in tako naprej, vsakih devet dni izdala ugotovitev o konkretnem primeru, sistemsko mnenje, splošna pojasnila in tako naprej; zdaj se to zgodi enkrat na 140 dni, čeprav je zdaj manj dvomov, kar se tiče pravilnosti uporabe posameznih določb, ker so že znani judikati Vrhovnega sodišča. Na koncu je vse odvisno od ljudi, koliko so kompetentni, koliko so odgovorni, koliko so zavzeti, kako si prizadevajo uresničevati svoje naloge, poslanstvo in javni interes, ki ga v tem konkretnem primeru izraža Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije. Iz tega razloga smo tudi mi v obstoječi noveli predlagali rešitve, s katerimi po našem prepričanju v prvi fazi krepimo pogoje, ki bodo zagotovili večjo kakovost postopka izbire in imenovanja članov senata komisije, večjo transparentnost tega postopka, ker bo to moralo biti vse javno, bo posneto. Pred odločitvijo bo tudi predsednik republike, ko bo imenoval primernega kandidata, ki mu ga bo predlagala v ta namen ustanovljena kompetentna komisija, to lahko naredil po predlaganem zakonu po javni razpravi, v kateri bo govora ravno o tem, kar je funkcija tovrstne komisije, da bo znana strategija, ukrepi, metode, torej neke poti za uresničevanje poslanstva, kako ga vidijo tisti, ki kandidirajo na to delovno mesto. S tem se bo sistemsko zagotovilo pogoje, da bo postopek transparentnejši in da bo odločitev tudi vseh tistih, ki imajo pristojnosti, transparenta in, jaz sem prepričan, boljša kot za zaprtimi vrati. Zaostrujemo tudi pogoje. Pogoje zaostrujemo na način, da bo manjša stopnja politizacije oziroma političnosti kandidatov, da bojo zahtevane višje kompetence, kvalifikacije za tovrstno delo; predvsem pa kompetence v ožjem pomenu besede, da imajo kandidati za ta delovna mesta obvezno najmanj 3, 5 let izkušenj na tem področju, kjer bojo potem, ko so imenovani, delali pet oziroma šest let. Tukaj bi odgovoril še na vprašanje spoštovane poslanke Muršič, da v ureditev mandatov 6 let za predsednika in 5 let za namestnike mi zdaj ne posegamo. To že velja od leta 2010, odkar je ZIntPK bil sprejet. Logika je pa v tem, da imenuje predsednika in namestnike predsednik republike, ki ima petletni mandat, da se obnovi, da ni isti predsednik; ob predpostavki, da se mandati iztečejo. Hkrati je 6 let tudi polovica mandata v parlamentarnem prostoru, stranke, Državni zbor. Kar pa zadeva razmerje med mandatom predsednika in namestnikov, je pa ta razlika zaradi tega, da se zagotavlja kontinuiteta dela nekega organa, v tem primeru komisije. Če pridejo na novo vsi, potem lahko porabijo pol leta, eno leto, da postanejo polno operativni, tako pa je nek prenos izkušenj, ki se potem lahko z novim predsednikom deloma, v celoti ali kakorkoli spremeni. Ampak v principu gre za nek prenos izkušenj; s tem da se ne zamenja naenkrat kompleten senat. Tako je tudi obrazložena ta rešitev v zakonu, ki je bil sprejet leta 2010, osnovni, ki ga zdaj noveliramo. Se opravičujem, malo preskakujem, kar zadeva očitka, ko se sklicujejo tudi na pripombe Združenja mestnih občin, da jih zdaj administrativno bolj obremenjujemo. Ta pripomba nikjer, niti v njihovem dopisu ni konkretizirana, ampak je samo napisano, da za njih predstavlja zdaj sprememba večje breme in da pričakujejo, da bomo v finančnih posledicah zakona predvideli tudi višjo povprečnino – to, kar država daje občinam. Absolutno pa se v nobenem delu njih bolj ne obremenjuje, ker obveznosti občin oziroma organov občine, predvsem občinske uprave, so v tem, pa to že velja v obstoječem zakonu, da morajo ciklično, najkasneje v enem mesecu sporočati sezname funkcionarjev oziroma uradnikov, ki so odgovorni za javna naročila in so s tega naslova zavezanci za premoženjsko stanje, poročanje; in podatke o tem, če ima nek funkcionar, v tem primeru recimo župan, podžupan, delež, je lastnik, solastnik v organih opravljanja nadzora neke gospodarske družbe in tako naprej, zaradi prepovedi omejitev poslovanja. Kot metode prevencije tveganja korupcije morajo vsi zaposleni v tem organu sporočiti to organu; organ pa mora sporočiti v 30 dneh vsako spremembo komisiji, kjer je ta centralna evidenca. To že vse obstaja, v to ne posegamo, se ne spreminja. Vam bom pa prebral, da boste videli tudi način razmišljanja, ki je legitimen, ampak preprosto z našega vidika in namena tovrstne zakonodaje absolutno nesprejemljiv. Združenje mestnih občin je napisalo, da je treba navesti, da predlagatelji od zavezancev, torej Vlada od zavezancev, občin v tem primeru, zahteva vedno večjo aktivnost, pozornost in posledično odgovornost, zaradi tega oni pričakujejo večjo povprečnino. To je absolutno nesprejemljivo. Mi smo dolžni po definiciji vsi, ki smo na odgovornih funkcijah bodisi državne bodisi lokalne oblasti, delovati v korist skupnosti po zakonih, predpisih in bolj ali manj po etičnih kodeksih, tam, kjer obstajajo. To je pričakovana dolžnost, to je integriteta, zame je neintegritetno pričakovati, da se to dodatno plača, ker to me spominja na tisto zgodbo, ki je bila absurdna, ko smo imeli v medijskem prostoru veliko informacij o tem, ko je bila Grčija v finančno težki situaciji, ko se je razkrivalo, da nekateri dobijo dodatek, ker točno pridejo v službo in podobno. To so neresne stvari in mislim, da to ni pričakovano in je onkraj tistih vrednot, na katere se zelo pogosto tudi sklicujemo, ko primerjamo naše rešitve s skandinavskimi. Mi smo družba, v kateri so vrednote take, da rabimo bistveno več spodbude v obliki zapovedi, tudi če so v predpisih, zakonih, uredbah in tako naprej, ker očitno se določene stvari same ne zgodijo, in se zgodijo, če nas nek zunanji faktor spodbudi ali pa včasih zapove, da moramo nekaj sprejeti. To je pač naša realnost, ni slabo, ampak v tem kontekstu je tudi tovrstne zakonske rešitve treba razumeti kot neko spodbudo, da se neke vrednote ali neka tveganja pač omejijo v čim večji možni meri, ko gre za pač javne oblasti. In enako je tudi, kar se tiče lobiranja. Tukaj imam seznam držav v Evropi – Avstrija, Estonija; potem v Evropski komisiji, v Evropskem parlamentu je obvezen register prijav lobirancev. V Evropski komisiji obvezno, v Evropskem parlamentu ni obvezen. Ampak de facto je, ker ne moreš priti, če se ne registriraš, s katerim namenom, v sistem pristopne kontrole: Litva, Nizozemska, Slovenija. Potem pa še neobvezujoče, dejansko pa te stvari prijavljajo: Portugalska, Velika Britanija, Poljska, Ciper, da ne naštevam naprej. To je v bistvu samo indikator, kako mi včasih nekaj naredimo samo zato, ker nekdo drug od nas pričakuje, ker ga očitno bolj spoštujemo kot sebe. Če mi ocenjujemo, da je problem korupcija, da je problem neuresničevanje, neuveljavljanje odgovornosti, mislim, da je prav in normalno, da sami uredimo z ukrepi, da se tovrstna tveganja obvladujemo; ne pa zato, ker nam to nekdo predpiše, od nas pričakuje. S tega vidika se mi zdi to pomembno poudariti tudi v kontekstu ukrepov in metod, ki jih ta zakon predpisuje in predpostavlja, da se ravno to krepi – odgovornost in tako naprej. Glede na to, da sem tudi zdaj politik, v tej funkciji, ter v spoštovanem in cenjenem političnem hramu demokracije, bom rekel tako – odgovornost v pomenu besede, ko sem uvodoma poudaril razliko med krivdno odgovornostjo in siceršnjo odgovornostjo, je v kontekstu korupcije, o čemer se danes pogovarjamo, lahko zanimiva v tem kontekstu, če primerjam Nemčijo, Avstrijo, Švedsko ali pa katerokoli drugo deželo. Tudi tam je korupcija, tudi tam je kriminal, tudi tam so tveganja korupcije v smislu konflikta interesov, nezdružljivosti funkcij in podobno. Razlika je samo v tem, da tam, ko se to razkrije in odkrije, potem organi, ki so za to pristojni in odgovorni, ukrepajo in sledi nek proces ter neka odločitev v relativno kratkem času. Pri nas pa praktično vsi vse vemo, korupcija v zdravstvu, korupcija ne vem kje; ampak nič se ne zgodi. To je ravno zaradi tega, ker so očitno naše vrednote in odgovornosti še tako šibke, da se dostikrat raje podredimo neki lažni solidarnosti v cehu, lažni solidarnosti v neki skupini – politični, prijateljski ali pa interesni, včasih zaradi denarja. Zato toleriramo nekaj, kar sicer na osebni ravni vsi vedo in vemo, da je nedopustno, da je nezakonito ali pa celo absolutno nesprejemljivo iz takšnih ali drugačnih razlogov, ki so prepovedani. In se pač nič ne zgodi, samo s tem živimo; potem pa pričakujemo, tudi ob takšnih razpravah, da bo en zakon rešil vso to problematiko. Ta zakon spodbuja, da bodo ta tveganja manjša in da bodo bolj obvladovana. In iz tega razloga mi na podlagi izkušenj komisije, predlogov, tudi OECD, GRECO, drugih deležnikov v tem procesu krepimo te posamezne institute, da se zagotovi čim bolj učinkovito in uspešno delo komisije in predvsem odgovornosti tistih predstojnikov in odgovornih funkcionarjev, v čigar miljejih ta komisija ugotovi neko nepravilnost ali kršitev. In tudi spoštovana poslanka Novak je povedala izkušnjo z ministrom Klemenčičem v vlogi KPK, da smo bili na KPK nezadovoljni, ker smo ugotovili v okviru bančne luknje določene probleme, pomanjkljivosti in nepravilnosti, tudi sume kaznivih dejanj ali pa v zdravstvu; potem pa se nič ne zgodi. In prva naloga, ki jo je minister v tej vlogi opravil, ob tem zavedanju, je, da smo dejansko pristopili k spremembi Kazenskega zakonika, k spremembi Zakona o državnem tožilstvu, k spremembi Zakona o sodiščih, spremembi Zakona o odvetništvu, spremembi Zakona o sodniški službi ter Sodnega reda. Vse te zakone ste, spoštovani poslanci, vi sprejeli. Več kot 30 jih je bilo in v mnogih delih so urejali ravno institute, postopke in metode, ki omejujejo tveganja korupcije in omejujejo neintegritetno delovanje oziroma zagotavljajo sistemske pogoje za bolj učinkovito delovanje imunskega sistema, kot radi rečemo. Informacijski sistem, oprema, kadrovsko smo jih okrepili, tudi tožilstvo. Ampak to je ta represivni del. Vse to se je zgodilo in včasih je, vam bom iskreno povedal, težko poslušati, ker ko prideš na neko odgovorno delovno mesto in vidiš, se zaveš, kaj vse je treba narediti, bodisi na podlagi lastne izkušnje bodisi na podlagi upravičenih pričakovanj javnosti, parlamenta, drugih odgovornih strokovnih služb, potem moraš narediti v nekem časovnem oknu prioritete. Ne da se narediti vsega naenkrat, hkrati; sploh pa ne na ustrezen način, ker so pač predpisane procedure. Tudi ta zakon je bil že izdelan lansko leto, potem je pa pač šla politična procedura, da pride do odločitve in do te faze, da se danes o tem pogovarjamo. In mislim, da je prav, da se pogovarjamo, želel bi samo to, da se pogovarjamo še bolj konkretno o posameznih rešitvah v tem zakonu, če se jih da morda še izboljšati oziroma kaj popraviti, spremeniti ali dopolniti. V tem kontekstu bi rad še pokomentiral vprašanje glede lobiranja spoštovanega poslanca Jurše, da ravno to, kar ste rekli v tej razpravi glede lobiranja, da naj bi se bistveno obremenjevali postopki pred komisijo v zvezi z lobiranjem. To je zanimiva paradoksalna situacija, mi v tem predlogu zakona spreminjamo 68. člen, kjer urejamo ravno te situacije, ki so po svoje nesmotrne, iracionalne tudi z vidika KPK. Če nekdo dobi po mailu neko obvestilo od nekoga, ki niti ne pove, da je lobist, niti ne pove, v imenu katere interesne organizacije, ampak samo napiše nekaj; poslanec, kdorkoli od lobirancev mogoče niti ni v službi, ne pogleda in tako naprej in je potem v postopku, da v treh dneh ni dal poročila. In na nek način gre za poskus lobiranja, ki niti nima vseh elementov že po obstoječem zakonu, ki so predpisani, da mora biti nejavni stik, vsebina mora biti vplivanje na odločitev organa v zvezi s predpisom in tako naprej; hkrati je pa še predpisano, da lahko lobira samo tisti, ki je registriran lobist, oziroma tako imenovani nepravi lobist. Nepravi lobisti pa so po obstoječem zakonu posamezniki, ki so izvoljeni, recimo sindikati, ali pa so zakoniti zastopniki gospodarskih družb, gospodarskih interesnih združenj in tako naprej, ki po definiciji v svoji funkciji zastopajo te interese. Njim ni treba biti kot lobisti registrirani; ampak njihova vsebina, njihov namen, ko pridejo do nekih ministrov oziroma lobirancev, pa je lobiranje. In to so nepravi lobisti in tudi oni morajo izpolnjevati svoje obveznosti. In nič od tega ni izpolnjeno, ko vi po mailu dobite od Darka Stareta – ali bi se lahko oglasil pri vas zaradi spremembe tega pa tega zakona. Noben element ni izpolnjen. No, in kaj je paradoksalno? Da v fazi usklajevanja – to je bil eden od zadnjih sestankov, ko sem tudi osebno sam sodeloval s predstavniki KPK, pa žal ni bilo predsednika niti nobenega od namestnikov – smo mi to predlagali in so proti temu. Oni želijo, da je to lobiranje in da se to obvezno sporoča in se to ne spreminja. Se pravi, če vi dobite po mailu, da je to treba poročati v treh dneh, zapis o poskusu lobiranja. Mi smo proti temu, ker se nam ne zdi smiselno, ni nobene dodane vrednosti; pa še obremenitev sistema na KPK. To je recimo ena taka stvar, za katero jaz globoko upam in pričakujem, da boste podprli ta predlog zakona, da gre v nadaljnjo obravnavo in se bomo lahko o teh stvareh pogovarjali tudi na odboru še bolj poglobljeno, se bomo soočali z argumenti in sprejeli, če bo treba tudi v obliki amandmajev, kakšne boljše rešitve. Ampak teh ni. Najbolj pogosto je, da se s tem ne strinjamo. Da ne bo izpadlo zelo osebno, jaz imam tukaj seznam zaradi nas samih in tudi zaradi vas, če bo treba, vam bomo dali vse konkretne predloge na konkretne člene, konkretne institute, kaj so dali predstavniki komisije, ki so bili v delovni skupini, in kaj so dali člani senata, predsednik senata. Kot sem rekel, velika večina stvari je bila upoštevanih, ampak na tej konceptualni ravni je bilo pa problematizirano samo to, kar ste tudi dobili v pismu, glede osebnostne primernosti, da to ni ustrezno, kar se tiče imenovanja ter razreševanja pa glede tega omejevanja pristojnosti komisije pri ugotavljanju korupcije. Tukaj bom rekel tako, kot sem prej povedal, pa bom uporabil eno primerjavo. Vi lahko meni daste najboljši telefon, ki zdajle na trgu obstaja, pa če jaz ne vem, katere funkcije ima, kako se uporabljajo, pri najboljši veri bom ostal na ravni, da bom poklical, kakšen message napisal in to je to. In dostikrat je tudi pri ukrepih, metodah, ki so na voljo, odvisno tudi od tega, koliko je nekdo usposobljen, da jih uporablja; zdaj ne govorim konkretno o komisiji, ampak govorim načelno. In v teh primerih mi ocenjujemo, da bi moral biti učinek ali pa delo komisije bistveno bolj osredotočeno na osnovno poslanstvo, to, kar tudi predsednik komisije sam pove, da je to primarno preventivni organ, ne represivni organ. Ne vem, mogoče to tudi indicira, izkazuje njihove output, se pravi pet ugotovitev v konkretnih primerih, pa od tega eden o ugotovljeni korupciji v treh letih. Ampak treba se je zavedati, da to, kar mi zdaj omejujemo, ne omejujemo zaradi tega, da bi omejevali delo komisije, pač pa da bi ji omogočili bolj učinkovito delo. Ker vsaka kršitev integritete, kar je tudi institut po zakonu in komisija ugotavlja kršitev, ni tudi korupcija; je pa vsaka korupcija hkrati tudi kršitev integritete. In v tem smislu je pomembno za delo organa, da ugotavlja ta tveganja v posameznih miljejih, pri posameznih funkcionarjih in potem pričakuje od odgovornih, tistih, ki jih imenujejo, razrešujejo, da naredijo svoj posel. In tu imamo mi problem – da se marsikaj ugotovi, potem se pa nič ne zgodi. Ampak tu je pa spet tisto, kar sem rekel, to pa je stvar selekcije, negativne selekcije kakovosti kadrov in postopkov, ki omogočajo, da včasih nekompetentni, neodgovorni ljudje pridejo na posamezne funkcije ter bolj iz osebnih, egoističnih ali pa takih ali drugačnih interesov včasih česa ne naredijo, kar bi morali, ali pa naredijo drugače, kot bi bilo prav oziroma je pričakovano od njih na funkcijah. To je pa odvisno spet od vrednot, delovanja sistema pa učinkovitosti sistema. Mi se pogovarjamo zdaj samo o sistemskem okviru in po našem prepričanju to zelo spodbuja, da bi ta sistemski okvir zagotavljal, da bi bili bolj učinkoviti pri ugotavljanju odgovornosti; ampak, kot pravim, ne o krivdi, za to so drugi organi. Še eno vprašanje je bilo glede prenosa odgovornosti, spoštovani poslanec Jurša, na uslužbence komisije. Gre preprosto za to, kar je že v veljavnem zakonu. Imamo Zakon o prekrških, ki ureja; včasih so bili sodniki za prekrške, zdaj so posamezni organi, tako imenovani prekrškovni organi, in vodijo hitre postopke o prekrških. In organ, ki je kolegijski, kot je recimo AVK, kot je KPK, ima dve možnosti – da tudi o prekrških odločajo kolegijsko, tako je recimo urejeno v Agenciji za varstvo konkurence; ali pa da odločajo posamezne pooblaščene osebe, ki imajo posebne licence, izpite po Zakonu o prekrških, da so kompetentno usposobljene za vodenje teh hitrih prekrškovnih postopkov. In KPK ima že od vsega začetka recimo deset, petnajst pooblaščenih uradnikov, ki vodijo prekrške v postopkih in izdajajo tudi odločbe, se podpišejo kot prekrškovni organ. Hkrati ima recimo vodja Službe za nadzor in preiskave po veljavnem predpisu, poslovniku, ki je v Uradnem listu objavljen, pristojnost, da ko ugotovi, da je neka prijava nerazumljiva, nepopolna, anonimna, brez vsebine, brez dokazne podlage, jo lahko zavrže, zato da se lahko osredotočajo na tiste zadeve, ki so pomembne in kjer je realno pričakovati, da lahko s postopkom nekaj odkriješ, prideš do nekega zaključka. Imajo že zdaj pooblastila po veljavnih predpisih in notranjih splošnih pravnih aktih, da odločajo o postopkih s prikritimi prijavitelji. In mi zdaj te stvari zelo jasno opredeljujemo z namenom, da bodo stvari, ki so statusno enostavne; bom dal primer, če nekdo ne prijavi premoženjskega stanja v 30 dneh po nastopu funkcije ali po prenehanju in to ugotovijo recimo čez tri mesece ali pa to nekdo prijavi, je to prekrškovni postopek, za le-to ni treba obremenjevati senata, da se sestane in sprejme neko odločitev. In na tak način že zdaj to poteka in o tem se pogovarjamo. S tem, da je pa noter tudi še kavtela, da če senat odloči, če tako želijo vodstvo, predsednik ali člana senata, pa lahko sprejmejo drugačno politiko in se lahko odločijo, da tudi prekrškovne postopke vodijo in odločajo o njih kot kolegijski organ. Ampak to je avtonomna pravica komisije, senata – in to že sedaj lahko naredijo, ni ovire in tudi v prihodnje ni. Ko pridemo na te konkretne primere, vidite, da je razprava lahko zelo zanimiva, tudi argumenti so lahko zanimivi. Prepričan sem, ob pričakovanju, da boste podprli ta predlog, da se bomo lahko na drugi obravnavi na odboru o teh stvareh zelo temeljito, kakovostno pogovorili, soočili tudi argumente. Ne gre za neko veliko znanost. Gre preprosto za to, da to, kar je predlagal OECD, GRECO, kar smo sami ugotovili z izkušnjo delovanja KPK, prejšnjega, zdajšnjega, kar judikati Vrhovnega sodišča povedo, da je to sedaj implementirano, da bodo zadeve čim bolj tekoče potekale ter da bo sistem in KPK lahko bolj uspešen in učinkovit. Za to gre. In na teh posameznih primerih bi vam lahko sedaj še našteval posamezne rešitve, ampak sem se osredotočil na to, kar sem si tu zapisal, na vprašanja ali pa dileme spoštovanih poslancev in poslank; se opravičujem, mogoče sem kaj preskočil. Najbolj pomembno se mi zdi to, da se nič posebej novega ne predpisuje, razen dodatne možnosti pooblastila glede tega, da bodo lahko predlagali revizijo Računskemu sodišču, ko bodo nekaj ugotovili, da bodo lahko predlagali ukrep predstojniku, da recimo nekoga zamenja, ampak to ne bo zavezujoče; to bo pač substancirano z njihovim postopkom z ugotovitvijo. In korupcija kot korupcija v ožjem pomenu besede, ker vi morate vedeti, to je razumljivo, če bi mi za korupcijo uporabljali slovenski izraz pokvarjenost, vsaka pokvarjenost ni kaznivo dejanje; ampak korupcija, kot jo opredeljuje ta zakon že sedaj – mi v definicijo korupcije ne posegamo –, v bistvu vsebuje vse znake uradno pregonljivih kaznivih dejanj. In že veljavni zakon v 23. členu pove, da če komisija v svojih postopkih iz prijav ali pa po lastni aktivnosti ugotovi znake uradno pregonljivega kaznivega dejanja, je obligirana, da to posreduje organu odkrivanja – policiji oziroma organu pregona – tožilstvu. In tudi že v veljavnem zakonu je predpisano, ker je kazenski postopek, predmet katerega so vrednote, ki so najbolj pomembne v družbi, zaradi tega so tudi najbolj zaščitene in tudi najbolj sankcionirane, če se kršijo, je v bistvu prevladujoč. Zato komisija v takem primeru ne sme objavljati, če je po veljavnem zakonu, ugotovitev o konkretnem primeru, če je to v interesu kazenskega postopka. Bolj je pomembno to, da nekdo, če je storil kaznivo dejanje, za le-to odgovarja po predpisanem postopku in je sankcioniran; kot to, da se načelno ugotovi, da je Stare nekaj narobe naredil, kar je lahko korupcija. Tako v tem pogledu se nič ne spreminja, ampak se samo zelo jasno, nedvoumno in razumljivo določa, kako naj ti postopki tečejo. Upam, da sem vam odgovoril na kakšno vprašanje. Absolutno bom odgovoril z veseljem, če bo še kakšno dodatno. Želim in pričakujem, verjamem, da verjamete, da smo si po najboljših močeh prizadevali glede na dosedanje izkušnje, pobude in predloge vseh, vključno s KPK, narediti nekaj, ker je v tem trenutku mogoče. Prepričani smo, da to, kar izboljšujemo, predstavlja sistemske možnosti za uspešnejše delo, hitrejše delo, učinkovitejše delo. Ampak na koncu dne je vse odvisno od posameznikov, ki dobimo neko orodje v roko. Če ga znamo uporabljati, če se trudimo, če si prizadevamo, ga bomo bolj ali manj učinkovito; drugače ne. In samo za to gre. Hvala lepa.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel in vidim, da je interes po razpravi, vas na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika zbora vabim, da se prijavite k razpravi. Prijava poteka. Gospod Breznik, izvolite, imate besedo kot prvi.
Sedaj pa gremo k realnosti, gospod Stare. Štiri leta ste bili na KPK, rezultat nič. Nič od nič. Edini rezultat je, da ste vrgli vlado, da je prišlo do politične krize, da je prišla druga vlada, ki je bila nekompatibilna, ki je Slovenijo ponovno močno zadolževala; in ste naredili milijardno škodo. Kdaj se je sploh ustanovil KPK? To je bil takrat nek organ, ko se je začelo po kuloarjih govoriti, širši strokovnjaki opozarjati, kje so glavna žarišča korupcije. Zelo enostavno, glavna žarišča korupcije so javna naročila. Mislim, da sploh ni kaj dvomiti, tu se vsi strinjamo. Glavna žarišča korupcije desetletja, govorim o desetletjih, zdravstveni sistem, glavna žarišča korupcije so večje mestne občine, govorim večje občine, glavna žarišča korupcije so državna podjetja; glavno žarišče korupcije pa je tudi politika novih obrazov, ki lahko pride čez noč z denarjem, ki je pokraden iz javnih podjetij, v sam parlament, potem pa berejo, ker vidiš, da sploh ne obvladajo materije, berejo in sprejemajo korupcijske zakone. Kaj se je dogajalo v zadnjih treh letih pod vodstvom gospoda Štefaneca? Gospoda Štefaneca osebno nisem poznal, prav tako nisem poznal in sem prvič videl gospoda dr. Lambergerja. Problem je bil, da sta bila ta dva človeka neodvisna. Gospod Štefanec odhaja v pokoj, torej ima čisto vest pred svetom, celo življenje se je nekako moral preživljati, lahko rečemo, kot gospodarski subjekt, kot odvetnik na trgu; po vsej verjetnosti, kolikor sklepam, iz druge, popolnoma drugačne politične opcije kot jaz. Gospod Lamberger, kolikor sem slišal, je velik strokovnjak, poštenjak, velik strokovnjak na področju kriminalistike, doktor ekonomskih znanosti z dolgoletnimi izkušnjami. Zdi se mi, da je bil kot tak primeren za to mesto, čeprav sem takrat nekako zavračal. Prvi odraz tega, da se je začel senat rušiti, je bil, da sta bila ta dva neposlušna. Spomnite se, začetek gospoda Štefaneca v tem mandatu je bil, da je stopil v glivične čevlje. Del ekipe gospoda Klemenčiča je začel rušiti senat, ki edini nekako ni bil po volji ljudi, lobijev v Sloveniji in paradržave, ki seveda živi od vse te korupcije in je živela desetletja in je desetletja tudi postavljala, lahko rečemo, del teh tranzicijsko levičarskih strank. To boste lahko vsi začutili, spoštovani kolegi. Tisti, ki so jim plačali s preplačanimi državnimi projekti plakate; tisti, ki so nekako tudi postavili del svojih tajkunov. Da se to ne bi izvedelo, si želijo nadzor tudi nad Komisijo za preprečevanje korupcije. Zakon, ki je pred nami, pa dela nekaj drugega. Hoče vse tiste neodvisne člene, ki smo še, tisti neodvisni poslanci, ki ste tu, poštenjaki, ki imate čisto vest pred sabo in svojo družino, želi, da boste odstopili takoj, ko bo nekdo zamahal z rokico pa bo rekel: Vi pa imate tu neko napako. Ne vem, gospod Prikl, če ne boste prijavili kakšnega kredita za 11 tisoč evrov, čeprav niste nič ukradli v življenju, vam bodo takoj rekli – Odstopite. Gospod Trček ali pa jaz, karkoli bo, za neko malenkost – Odstopite. Vsi kolegi, če boste neposlušni, potem bo prišel gospod Stare ali kdo drug, mogoče bo takrat spet na KPK, in bo to govoril. Kje je ta nekdanji del KPK, ki je vrgel vlado. En nam tu zdaj filozofira, ves v rdeči barvi, drugi je bil celo pri največjem korupcijskem dejanju in je potem še pravi čas odstopil kot državni sekretar, torej gospod Klemenčič pri najemu tiste znamenite stavbe. Potem je naredil katastrofalno ustavno napako, veliko procesno napako pri takratnem premierju – nobenih konsekvenc. In gospod Praprotnik, tretjerazredni novinar, je danes prav v NLB, v največji korupciji, ki je možna, v pralnici denarja, bivšemu udbovskemu podjetju, kot je rekel njen ustanovitelj Niko Kavčič, ki ima danes pralnico denarja po kompletni bivši Jugoslaviji in tudi v Zvezni republiki Nemčiji ter vseh ostalih zadevah. Tam se zbira ta denar in delajo vse, da se to ne proda in vse ostalo. Danes, v tem trenutku kot edini organ, ki se je malo postavil po robu tej paradržavi, sta dva človeka v senatu, to sta po mojem mnenju gospod Lamberger in gospod Štefanec. Zakaj jima verjamem? Verjamem jima zaradi tega, ker sta neodvisna, ker imata zagotovljeno neko blagostanje in ker se upirata temu. To, kar ste danes pripeljali, ni vredno počenega groša. Upam, da prihajajo volitve in [[izklop mikrofona]]
Gospod Primož Hainz, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Državni sekretar in ekipa, lep pozdrav! Jaz moram reči, da če gremo na realnost, kot je rekel predgovornik, je realnost lahko tudi malce drugačna, če jo pošteno pogledamo. Naš problem je v osnovi tisto, kar je državni sekretar malce omenjal. Mi korupcijo toleriramo, to je naš problem, v praksi jo toleriramo. Mi seveda na individualni ravni obsojamo, v globalnem pa, moram reči, premalo, jo toleriramo. Dolgo časa je veljala parola, pa mislim, da še vedno ni odveč – Znašel se je. To je nekaj, čemur nekako rečemo – No, dobro, mu ne bom zavidal, ker je pač bil pametnejši in je zato pač bogatejši na nepravi način. Jaz še vedno mislim, da je to naš centralni problem oziroma malce se zadeva sicer izboljšuje, če lahko uporabim ta izraz, ampak gre pa zelo počasi. Da imamo na nek način zaradi tega dve vrsti državljanov, to seveda vemo vsi, celo Ustavno sodišče pravi, da nekateri so nedotakljivi, drugi pa smo dotakljivi. Ampak dobro, to je že širjenje razprave tam, kjer mogoče ne bi bilo nujno. Kar se tiče občin, kot je omenil predhodnik, s tem se seveda ne strinjam. Če bereš poročila Računskega sodišča, jaz ne vidim nobene razlike med velikimi in malimi občinami. Pri velikih občinah so pač večji denarji, so večji odstotki; pri malih so druge številke, ampak ne vidim velikega [[…]]So nepravilnosti in so tudi občine, ki delajo pošteno. Ampak primer se mi zdi recimo to, kar preganjamo v zdravstvu. Mi na veliko preganjamo direktorja zdravstvenih domov, po možnosti tudi strokovnega direktorja, ampak vsi člani kolegija teh ustanov, od Kliničnega centra Ljubljana, Maribor, zdravstveni domovi, vedo popolnoma isto. In kdo pripravlja materiale? Da direktor piše materiale? Ne, direktor je podpisal, mogoče celo naročil, ampak tisti, ki so pisali, so vedeli enako ali pa so dali strokovne podlage nepravilnostim, če lahko uporabljam ta izraz. In tu se vidi naša toleranca, stvari gredo mimo ali pa gredo bistveno počasneje, kot si mi želimo. Drugo, kar se tiče neposredno vprašanje KPK, tu je vprašanje tako imenovanega lobiranja. Tu pa moram reči to, kar sem tudi gospodu Štefanecu povedal oziroma smo mu povedali. Sam imam problem s tem, da stalno izpadem negativno, če se pogovarjam z ljudmi oziroma s predstavniki društev, interesov in tako dalje. To je v bistvu domača naloga poslanca. Jaz celo trdim, da imamo v tem mandatu neprimerno preveč sej in smo preveč v dvorani ter premalo med ljudmi. To je sigurno. Recimo državni svetniki imajo v Ustavi opredeljeno – predstavniki interesov; pa morajo prijavljati pogovore z interesnimi skupinami. Tu nekaj ne štima. Ampak mislim, da je položaj poslanca v tem smislu še bolj odgovoren, glede na odnos med Državnim svetom in Državnim zborom. In to je naš, to je moj centralni problem – kar naprej občutek, da če si se z nekom pogovarjal, da je to nekaj koruptivnega. In na to tezo, moram reči, ne pristajam. Ta se je nekako izdelala v teh letih in zato stalno pišejo naše sekretarke neka poročila o nečem, kar je popolnoma drobno in po moje popolnoma nepomembno. Telefoni, računalniške povezave in tako dalje so nekaj najbolj normalnega, zato pa jih na nek način imamo; saj jih nimamo samo zato, da pišemo poročila KPK. Hvala lepa.
S tem tudi zaključujemo splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali čez pol ure v okviru glasovanj. S tem prekinjam 23. točko dnevnega reda in 38. sejo Državnega zbora, ki jo bomo z glasovanji nadaljevali ob 15.45. Hvala lepa.
Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje, nadaljujem s prekinjeno sejo ter se opravičujem za zamudo, ki je nastala zaradi sestanka s predstavniki Konference lokalnih oblasti znotraj Sveta Evrope. Preden preidem na postopek glasovanja, vas želim obvestiti, da bo Državni zbor glasovanje opravil po naslednjem vrstnem redu: 15., 2., 25., 23., 21., 22., 4. in 13. točka dnevnega reda. Prehajamo na glasovanja Državnega zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 15. točko dnevnega reda, to je z drugo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju, v okviru rednega postopka. Prehajamo na odločanje o vloženem amandmaju, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 19. 2. 2018. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine Levica k 8. členu. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Levica ima dr. Matej Tašner Vatovec.
Najlepša hvala, predsednik. Ker ta zakon določa, da se bodo uvedla določena obvezna preverjanja pri storitvah, ki so šle preko javnih naročil, seveda samo za nek določen del, ne pa za vse, ampak dobro, to je druga stvar; in ker bo to pomenilo, da se bo dejansko začelo ugotavljati, ali prihaja do kršitev delovne zakonodaje, socialne zakonodaje, okoljskih standardov in tako naprej, je absolutno nerazumen rok uveljavitve, ki ga ministrstvo predlaga v zakonu, to je sedem mesecev. Zato z amandmajem predlagamo, da se ta rok zmanjša na tri mesece. Mislimo, da bi to moralo biti več kot dovolj, da se pripravi vse potrebno, tudi glede na to, da je že zdaj oziroma bi morali biti v podpisanih pogodbah že določeni razvezni pogoji, torej kdaj lahko pride do prekinitve takšnih pogodb. Predlagamo skrajšanje iz sedmih na tri mesece, da se ta zakon, čeprav ni popoln, začne uporabljati čim prej. Glasovali bomo za.
Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 18, proti 39. [[Za je glasovalo 18.]] [[Proti 39.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Zaključili smo z odločanjem o amandmaju ter drugo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili sprejeti, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 53, proti nihče. [[Za je glasovalo 53.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem 15. točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 2. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, po skrajšanem postopku. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 67, proti nihče. [[Za je glasovalo 67.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem 2. točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 25. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga resolucije o družinski politiki 2018–2028 »Vsem družinam prijazna družba«. Ker k predlogu resolucije matično delovno telo ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji Državnega zbora ni bilo možno vlagati. Prehajamo na odločanjem o predlogu resolucije. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 48, proti 8. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 8.]] Ugotavljam, da je resolucija sprejeta. S tem zaključujem 25. točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 23. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke ima gospa Anja Bah Žibert.
Spoštovani! V Slovenski demokratski stranki predlog novele Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije ne bomo podprli. Podprli ga ne bomo tudi zato, ker je Služba Vlade za zakonodajo opozorila, da rešitev, ki jo je predlagala Vlada, ne more biti v noveli, ampak bi bilo treba pripraviti poseben zakon. Drugič, na določene zadeve so zelo in pomembno opozorili tudi v Združenju občin Slovenije, ki pravijo, da ima zakon tudi finančne posledice, medtem ko ministrstvo o teh posledicah oziroma o finančni konstrukciji ni govorilo in v predlogu zakona ne govori. Ne ve se, koliko bo to potegnilo za seboj. V Slovenski demokratski stranki tega predloga ne moremo podpreti, ker ta predlog zakona ne rešuje naše države, ampak globoko državo samo še poglablja. Skratka, mi bomo glasovali proti.
Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za je glasovalo 40, proti 22. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti 22.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za pravosodje kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem 23. točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 21. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o nujni sanaciji posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o nujni sanaciji posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Stranke modernega centra ima gospa Janja Sluga.
Hvala lepa. Leta 1989 so bile znane vse analize za območje Celjske kotline, to je stanje tal za celotno območje Celjske kotline, za katerega vemo, da je zaskrbljujoče. Leta 2005 je bila opravljena analiza zemljine vseh vrtcev v celjski občini; enajst od trinajstih vrtcev ima onesnaženo zemljo. Pet let obstajajo pravne podlage za sprejetje sanacije Celjske kotline. Štiri leta vsak dan, dan za dnem hodijo otroci v vrtec, v katerem se igrajo na onesnaženi zemljini, in 40 let hodijo v službo vzgojiteljice in pomočnice vzgojiteljic, ki se ravno tako z otroki igrajo na tej onesnaženi zemljini. 20 % več bolezni srca in ožilja je v Celjski kotlini, 30 % več ljudi umre zaradi raka, 50 % več je bolezni dihal, 50 % več je v posameznih letih bolniških odsotnosti z dela, 120 tisoč mikrogramov na liter cinka so našli v enem od vzorcev podtalnice. Naj povem, da je zgornja meja na Nizozemskem za nujno ukrepanje 800 mikrogramov. Vsaj dva mandata bi še trajalo, če bi hoteli sprejeti vse pravne podlage, za katere tako zatrjuje pristojno ministrstvo, da bi jih bilo treba sprejeti. Kje so torej lahko razlogi, da ne podpremo takojšnje sanacije Celjske kotline in vseh območij, ki se ponašajo s takšnimi številkami in na katerih je vsakodnevno ogroženo življenje in zdravje odraslih in tudi otrok? Glasovali bomo seveda za.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Levica ima Violeta Tomić.
Hvala za besedo. V Levici bomo ta predlog zakona seveda podprli, kajti v Celjski kotlini je prebivalcem že dolgo kršena pravica do življenja v zdravem okolju. In kot je kolegica Janja naštela, so priče mnogim boleznim in prezgodnjim smrti. Zakonu očitamo samo eno pomanjkljivosti, in sicer da bodo stroške sanacije okolja nosili občina in država. Cinkarna Celje, ki je glavna povzročiteljica tega onesnaženja, naj bi plačala zgolj okoljsko škodo na območju Cinkarne Celje, ampak onesnaženje se ne konča za ograjo te cinkarne in se ne slepimo, da je to nastalo kar tako. Cinkarna Celje kuje kar velike dobičke in ima velike profite v zadnjem času; in to seveda na račun izkoriščanja delovne sile in na račun umazane industrije. Ves ta kadmij, svinec, titan, ki se nalagajo na tleh celjske kotline, pa ne samo v tleh, ampak tudi v vodah in zraku, so prišli od tukaj. Tukaj je sokrivo tudi Ministrstvo za okolje in prostor, kajti toliko časa si zatiska oči pred tolikimi opozorili. Zakon o varstvu okolja jasno pravi, da je povzročitelj obremenitve okolja odgovoren za preprečevanje in sanacijo okoljske škode in da tudi sam nosi stroške vseh teh ukrepov. Šele če njegovo premoženje ne more pokriti teh stroškov, potem lahko nekaj doda država. In ravno zato bo Levica zdaj ta zakon podprla, ampak v nadaljnji obravnavi bomo definitivno vložili amandma, s katerim bomo to dosledno prenesli tudi v ta zakon, ki ga danes obravnavamo. Pri tem tudi računamo na široko podporo poslancev, kajti ne morejo eni imeti ves profit, drugi bomo pa plačevali njihove zapitke. In s tem bomo tudi poslali jasno sporočilo ne samo Cinkarni, ampak tudi vsem drugim onesnaževalcem, od sežigalnic do lakirnic avtomobilov, da ne moremo državljani plačevati vsega onesnaženja, ki ga oni povzročijo. In kot sem že rekla, načelno bomo zakon, ki ga danes obravnavamo, v Levici podprli.
Še kakšna obrazložitev v imenu poslanske skupine? Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Desus ima gospod Franc Jurša.
Predsednik, hvala za besedo. Prav je, da še enkrat nekatere stvari ponovim, ki sem jih povedal na seji v prejšnjem tednu, ko smo obravnavali to točko. Ne zdi se mi korektno, ne zdi se mi niti prav, da na tak način obravnavamo ministrico za okolje in prostor. Poudaril sem, da poslanci in poslanke največje koalicijske stranke, ki je vložila ta predlog v obravnavo v Državni zbor, ima predsednika Vlade, ima ministrico za finance; in vse te sanacije, če bi to bilo sistemsko urejeno, bi lahko tudi v teh štirih letih razrešili. Vem, da težko, ampak da zdaj obsojate Ministrstvo za okolje in prostor, da nekaj ni pripravilo, je neokusno. Vsako zadevo bi lahko predsednik Vlade naložil pristojnemu ministrstvu, ki bi bilo dolžno le-to tudi narediti. Sem za vsako sanacijo, skoraj v celoti bi se morale po Sloveniji določene stvari sanirati. Ampak zdaj rešujemo eno stvar z zakonom, ki bi jo lahko reševali v skladu z zakonom o varstvu narave; z odlokom. Če imamo te odloke za druga okolja, bi ga lahko imeli tudi za celjsko okolje. Tukaj gre samo za dve občini, samo za dve občini, Celje in sosednjo občino. In ni prav, da na tak način v Državnem zboru rešujemo kompleksno problematiko. Zato bom glasoval proti taki rešitvi. Nisem proti sanaciji okolja, ampak proti takšni rešitvi. Celotna poslanska skupina tako misli.
Še kakšna obrazložitev v imenu poslanske skupine? Imam 2. A je še kakšen več v lastnem imenu? Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima gospa Jelka Godec.
Najlepša hvala. Jaz sem na seji dejala, da bom glasovala kvorum. V teh dneh sem si premislila, ker so me poklicali iz civilne iniciative Proseniško, ki deluje že od leta 2001 in so sodelovali pri vseh analizah od leta 2001 skupaj s civilnimi iniciativami iz Celja, Aljažev hrib in tako naprej. V tem zakonu in potem v kasnejših analizah so enostavno izpadli ven iz te zadeve. Gospa, ki je civilno iniciativo vodila od leta 2001 in uradno od 2003 dalje, ima vse dokumente, pridobljene s strani policije, inšpektorata za okolje, Zavoda za zdravstveno varstvo Maribor, Evropske unije, Ministrstva za zdravstvo, ker imam tule celo dokument, dali so mi celo slike, to je na meji z občino Šentjur in Celje; in pravijo, da jim ne gre za denar. Gre jim za življenje oziroma zdravje teh ljudi. V tej družini, ki so se najbolj angažirali za civilno iniciativo, je ta gospa umrla za rakom materničnega vratu, gospod ima kožnega raka, sin pa – ne bom razlagala, da ne bi koga spravila – ima tudi rakavo obolenje. In nedopustno mi je, da se je zadeva tukaj utišala tudi s strani koalicije, ki je morala vedeti za to civilno iniciativo in ni vključila občine Šentjur oziroma tega dela v to sanacijo. In kot je rekel kolega, celjska kotlina se ne konča na meji s Celjem. Sadra, ki je Za Travnikom, kot se reče, vpliva tudi na del Šentjurja, na Proseniško. In nedopustno je, še enkrat, da naredimo mejo občine in rečemo, da občini Celje in Štore bosta dobili ta denar, če želite, se bodo sanirali vrtci, se strinjam; ampak ljudje v tistem delu Proseniškega, lahko pogledate slike, ko je padal dež leta 2008, 2010, je padal rdeč dež. In isti segmenti oziroma isto je kontaminirano kot v celjski občini. Tu si ne moremo zatiskati oči, zato sem si premislila in bom glasovala proti temu zakonu.
Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Človek posluša vse to skupaj in očitno sem preneumen za ta državni zbor. Skoraj 30 let že vemo, da obstaja ta problematika, vse politične grupacije, ki ste tu sedele, imele vlado, bi morale to urediti najpozneje leta 1994, 1995; tega niste naredili. Lahko se strinjam s kolegico Jelko, ampak to je odgovornost resornega ministrstva, da pove obseg in teritorij tega. To ne more biti izgovor za neglasovanja ali glasovanja proti, poslanke in poslanci imamo tudi neko odgovornost oziroma v izhodišču bi morali imeti odgovornost. Če se navežem na to, kar je govoril vodja Poslanske skupine Desus, sam osebno mislim, da mi moramo nujno sanirati politično kulturo oziroma tu izvesti veliko revolucijo, kot Slovar slovenskega knjižnega jezika opredeljuje večjo družbeno spremembo. Ministrica in njena ekipa se je izgovarjala, da bi to bilo treba sistemsko urejati. Mi sistemsko imamo Zakon o varstvu okolja, ki je nek interventni zakon, ki gre po rednem postopku, kjer se v nadaljnjih branjih – seveda če to drži in verjamem, da drži – mora vključiti še kakšno območje lokalne skupnosti. Naša odgovornost pa je, da se to končno začne sanirati, in sam tudi upam, da bo ta zakon sprejet. Ampak ko bo sprejet, da ne bo to podobno kot s tistim zakonom za časa vlade Alenke Bratušek o razvojni pomoči Mariboru, ko bo nekako naslednja vlada pozabila nanj. Če je kaj, potem so življenja ljudi tisto, iz česar se nobena odgovorna politika ne bi smela zaj [[…]]bbbbb. Zato bom glasoval za.
Še kakšna obrazložitev? Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima gospa Anita Koleša.
Naj povem, da bom podprla ta zakon. Podprla ga bom iz vseh razlogov, ki smo jih danes že slišali. Predvsem tisti razlog je najpomembnejši, da se v vseh teh desetletjih na področju sanacije tal Celjske kotline ni zgodilo nič. Zdi se mi prav smešno reči, da zato, ker ni vključena neka občina v ta zakon, je lahko nekdo, ki v tej občini živi, proti. Moram reči, da vsi tisti, ki živijo v občini Šentjur in so tako ali drugače prizadeti tudi zaradi onesnaženja tal v Celjski kotlini, bodo imeli korist od sanacije tega področja; bodisi kot tisti, ki živijo na tem mejnem področju, kjer so dejansko bile posledice onesnaženja, bodisi kot tisti, ki prihajajo kot dnevni migranti v Celje ali kam drugam v Celjsko kotlino, Štore in podobno. Mislim, da je iz tega razloga zelo prav, da podpremo nadaljevanje obravnave tega zakona in da v nadaljnji obravnavi najdemo morda še kakšno rešitev, ki smo jih slišali v obravnavi v Državnem zboru. Ponovno pozivam ministrstvo za okolje, da o tej problematiki razmisli in da morda do takrat, ko bo zakon ponovno na poslanskih klopeh, najdejo tudi svoje in ustrezne rešitve. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima mag. Alenka Bratušek.
Tudi sama bom v tem branju dala glas za ta zakon. Treba je pa jasno in glasno predvsem Celjanom povedati, da gre za veliko populistično akcijo in da od tega na žalost prav kmalu ne bodo imeli nič. Če bi vlada, če bi koalicijske stranke tako resno mislile s sanacijo, ki jo Celje in okolica nujno potrebuje, potem bi to zahtevale od ministrice in od svojega predsednika Vlade. Imamo Zakon o Triglavskem narodnem parku, ki zahteva, da se občinam, ki spadajo v Triglavski narodni park, nameni denar. Državni zbor je soglasno sprejel sklep, da mora biti ta denar v proračunu za leto 2018 zagotovljen, pa je zagotovljeno – nič. In toliko bodo od tega vašega predloga na žalost imele tudi Celjanke in Celjani. Na takšen način se z zdravjem ljudi ne igra.
Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima Matjaž Hanžek.
Hvala lepa, predsedujoči. Podpiram to idejo, da je treba tudi Cinkarni Celje poslati račun. Jaz imam eno osebno izkušnjo z ravnanjem Cinkarne Celje in ostalih v Celju; in to ne izpred tridesetih let, kot pravi moj kolega Trček, ampak izpred štiridesetih let. Moja prava služba je bila na Inštitutu za sociologijo, kjer smo delali prostorski plan občine Celje. Lokalni ljudje, ki so živeli okoli cinkarne, so hodili k nam, strokovnjakom, kako cinkarna spušča ponoči pa za vikende strupene pline, ne pa takrat – to je že davno –, ko so merili zrak. Oni pa so ponoči in nihče jih ni hotel nič videti. Natančno so počeli, kar tudi druge počnejo, zastrupljali okolje ves čas, zavedajoč se, da spuščajo v zrak strupe. Zato bom zakon podprl, upam pa, da se bo v vnaprejšnji obravnavi razširil predvsem na krivdo tudi tistega, ki je neposredno, zavestno zastrupljal, pa morda še celo razširil okolje iz Celjske kotline, ker navsezadnje se res ne ustavi vpliv strupov na ograji neke tovarne, kot je bilo dano okoljsko dovoljenje za TEŠ, kjer je pisalo, da je vpliv bloka 6 omejen na ograjo okoli bloka 6 oziroma termoelektrarne. In zanesljivo tudi tukaj ni samo na cinkarno in na nekaj občin. Hvala lepa.
Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za je glasovalo 42, proti pa 22. [[Za je glasovalo 42.]] [[Proti 22.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za infrastrukturo, okolje in prostor kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem 21. točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 22. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o uresničevanju kolektivnih kulturnih pravic narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje Socialistične federativne republike Jugoslavije v Republiki Sloveniji. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o uresničevanju kolektivnih kulturnih pravic narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje Socialistične federativne republike Jugoslavije v Republiki Sloveniji je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke ima mag. Branko Grims.
Hvala za besedo. V Slovenski demokratski stranki tega zakona ne bomo podprli. Zakon kot tak je popolnoma nepotreben. To financiranje, ki ga naj bi urejal ta zakon, in vse te aktivnosti, se pravi ohranjanje kulture, narodnosti, njihovo povezovanje in sodelovanje z matičnimi državami oziroma svojim matičnim narodom v novonastalih državah, vse to že poteka, poteka brez velikih težav. To urejajo na državni ravni ustrezne institucije, konkretno tudi je za to posebno delovno telo pri Vladi Republike Slovenije, to na občinskih ravneh lepo teče že dolgo vrsto let, od osamosvojitve naprej brez kakršnihkoli težav. Sam sem iz Mestne občine Kranj, kjer obstaja vrsta kulturnih društev, ki lepo sodeluje z drugimi društvi svojih matičnih narodov na območju novonastalih držav. S tega vidika je to vse popolnoma nepotrebno, je pa tudi nepravično in zanesljivo, očitno, ustavno sporno, kajti po eni strani se favorizira narodnosti nekdanje Jugoslavije. V teh poimenovanjih in mešanju pojmov je tudi predlagatelj silno nedosleden, ker recimo v nekaterih delih svoje obrazložitve meša avtohtoni narodni skupnosti, ki ju imamo v Sloveniji in ki sta posebni ustavni kategoriji; pa seveda tisto, kar velja za vse druge narodnosti brez izjeme; in to je bistveno. Po drugi strani se tukaj vpraša, zakaj je cilj pumpanje enega naroda proti drugemu oziroma kaj je tukaj cilj, če se gre v tej smeri?! Rekel sem, da je nepravičen in tudi očitno ustavno sporen. Kaj pa je s tistimi, ki so avtohtone narodnosti na območju Slovenije, recimo kočevski Nemci, Staroavstrijci; pa jih ne omenjate v tem zakonu pa so 500 let živeli na tem teritoriju. Vse to bi morali pač pretehtati in na koncu pridemo do zelo preproste ugotovitve, da bi moral biti enoten cilj vseh – in v SDS nam je to zagotovo cilj –, da velja za vse brez izjeme, da se nikogar ne favorizira na račun drugega, da so vse narodnosti, ki tukaj živijo, enakopravne, da se ne daje nikomur posebnih prednosti. Tisto, kar pa je bilo treba urediti za nazaj, so pa že uredili posebni zakoni, s katerimi so bile te narodnosti v določenih potezah, določenih rešitvah v minulih letih tudi privilegirane. Ostane le preprost zaključek, da tega ne potrebujejo narodnosti, da je celo zanje v veliki meri ta predlog žaljiv, saj predvideva, da ne bodo opazile, da se to naredi v predvolilnem obdobju, očitno z enim samim ciljem, da se rešuje zaposlitev za tiste, ki v novem mandatu ne bodo izvoljeni. Gospe in gospodje, tega pa zanesljivo v SDS ne bomo podprli.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Stranke modernega centra ima dr. Dragan Matić.
Hvala za besedo, predsednik. Mi bomo predlog zakona podprli in štejemo, da je primeren za nadaljnjo obravnavo. Predlog zakona ne pomeni nič drugega kot izvrševanje zavez Deklaracije Republike Slovenije o položaju narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji, ki je bila izglasovana v Državnem zboru leta 2011 z ustavno večino 63 glasov, med njimi so glasovali tudi gospodje, ki danes temu nasprotujejo, konkretno moj predgovornik gospod Grims. Deklaracija je že leta 2011 ugotavljala, da so bili pripadniki teh narodnih skupnosti, skupnosti nekdanje SFRJ, ob osamosvojitvi in konstituiranju Slovenije postavljeni v objektivno nov in drugačen narodnostno-manjšinski položaj. Dalje je tudi ugotovila, da Republika Slovenija zaradi odsotnosti organiziranega napredka pri določanju strategije za urejanje kolektivnih pravic narodnih skupnosti, ki jih ne štejemo kot avtohtone in njihove pravice niso posebej navedene v Ustavi, ne uživajo več celovitega odobravanja in razumevanja v strokovnih raziskavah in mednarodnih inštitucijah. Tisto, kar je bilo tem pripadnikom narodnih skupnosti že v osamosvojitvenih dokumentih Republike Slovenije zagotovljeno, se ni izvrševalo do 2011, zato je bila ta deklaracija tudi sprejeta. In ta deklaracija eksplicitno navaja, da država Slovenija priznava pravice tem narodom, da razvijejo kulturo, negujejo svoj jezik in pisavo, ohranjajo svojo zgodovino, si prizadevajo za organizirano prisotnost v javnosti in tako dalje. Obenem pa še prav posebej, in to citiram: »Republika Slovenija ne le priznava, temveč takšno dejavnost tudi spodbuja, hkrati pa si bo prizadevala za uveljavitev pravnih okvirov, ki bi zagotovili materialne in druge oblike podpore njihovemu delovanju.« In točno temu tudi sledimo, zato smo pripravili ta predlog zakona, ki ureja te pravne okvire, da bodo lahko te narodne skupnosti izvrševale svoje kolektivne kulturne pravice. Predgovornik je govoril o tem, kako že obstaja svčt pri vladi, ki pomeni neko uradno vez med temi narodnimi skupnostmi in Vlado Republike Slovenije. Pozabil pa je omeniti, da je njegova vlada, to je vlada Janeza Janše, leta 2012, eno leto po tem, ko so potrdili to deklaracijo, taisti svčt ukinila. Torej je lahko kadarkoli ta svčt po sedanji ureditvi ukinjen. In ravno zato, še enkrat poudarjam, je potreben pravni okvir, da bo zagotovljeno institucionalno stalno zastopstvo teh narodnih skupnosti, ki bodo lahko komunicirale z vlado in uveljavljale svoje pravice. Urad, ki ga pa predvideva zakon, bo samo izvrševal tisto, kar je na operativni ravni potrebno, da bodo po 27 letih pripadniki teh narodnih skupnosti dobili tisto, kar jim je država obljubila že ob osamosvojitvi. Zato bomo glasovali za.
Ta del je sicer bil obrazložitev. Velik del vaše razprave pa je bil žal razprava. Prosim, še kakšna obrazložitev v imenu poslanske skupine; v lastnem imenu? Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima gospod Primož Hainz.
Hvala lepa, gospod predsednik. Sam moram reči, da razumem željo iniciatorja po predvolilni zgodbi in po več denarja za kulturno udejstvovanje narodnih skupnosti bivše Jugoslavije. Tu seveda ni nobenega dvoma. In to je tudi edino, kar dobro razumem. Bojim se pa, da je protiustavno ločevati narodne skupnosti med seboj. In to, da imamo na Slovenskem kočevske Nemce, Staroavstrijce, Žide, tudi vojvodinske Madžare, ki jih je zadnjič dr. Göncz omenjal, in še koga mogoče, to pa je gotovo protiustavno. In to je problem tega predloga. Moram reči naslednje, da se slovenska zgodovina gotovo ni začela leta 1990. Tudi se ni začela leta 1941 ali 1918. Mi smo imeli migracije že pred tem časom. In mi smo dolžni tudi tem, lahko da jih je manj, to je res, ker eni so se izselili, kakorkoli je že bilo, ampak eni so tukaj ostali. In potem bi morali, če gremo v nekaj to, rešiti kot konkreten, kot resničen zakon; na ustaven način. Zato tudi nimamo nobenega dokumenta nobene vladne službe, ker je v prvi verziji povsod pisalo, da je protiustavno oziroma neustavno, pa so potem to potegnili ven. Poznam ozadja. To preprosto je tako in mislim, da ni na ta način korektno, da mi ne priznamo, da smo enkrat pač imeli Beograd za glavno mesto, prej smo imeli pa Dunaj za glavno mesto. To je neka kontinuiteta, nekateri pobudniki bi skoraj morali poznati to genezo. Sam bom v taki obliki glasoval proti temu zakonu, takem, kot je. Hvala lepa.
Še kakšna obrazložitev? Prosim, da se prijavite. Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima mag. Branko Grims.
Spoštovani, tega zakona ne bom podprl zaradi njegove očitne protiustavnosti, ker favorizira ene narodnosti v nasprotju z drugimi. Tisto, kar bi moral biti po mojem trdnem prepričanju cilj vsem in vsakomur ter vsaki politični stranki, ki je zastopana v parlamentu, je, da smo pred zakonom vsi enaki in vedno enaki na enak način. To se pravi, da se v nobenem primeru ne favorizira enega proti drugemu; ta zakon pa ima ravno to ozadje, da vzpostavlja neravnovesje. Vse tisto, kar naj bi pa zakon urejal, pa že ustrezno poteka prav pod to vlado. Zato predloga največje vladne stranke, konkretno gospoda Matića, sploh ne razumem. Ali je zdaj nastala neka posebna manija v največji vladni stranki, da lastnim ministrom ali v tem primeru kar konkretno celotni vladi delajo nezaupnico s svojim lastnim ravnanjem?! Kot da ta vlada tega področja ne ureja oziroma ga ne ureja na ustrezen način, pa ga je urejala štiri leta in ni bilo nobene težave. Enako kot velja za prav vse minule vlade od osamosvojitve naprej. Nikoli ni bilo nekih velikih pripomb, da se kogarkoli ovira pri ohranjanju njegove kulturne identitete, pri ohranjanju vezi z matičnim narodom, pri različnih oblikah povezovanja. Saj to se je krepilo pod katerokoli vlado, neodvisno od tega, ali je bila ena institucija ali so to delala neposredno ministrstva; ampak vedno so potekala financiranja na državni in občinski ravni brez posebnih težav in potekale so aktivnosti ter potekajo tudi pod to vlado. Zaradi tega je ta zakon popolnoma nepotreben. Zaradi okoliščin, ki jih je predstavil predstavnik Desusa in jih potrjujem tudi sam, pa je očitno tudi protiustaven in protipraven.
Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima Violeta Tomić.
Hvala za besedo. Jaz in cela Poslanska skupina Levica bomo ta predlog zakona podprli. Je pravi korak v pravo smer, čeprav prvi. Dobro, prva je bila deklaracija pred sedmimi leti, vendar mi smo želeli predlagati vpis, dopolnitev Ustave, ki je edina pravična in dokončna rešitev tega problema, toda nikakor ne bi dobili dvotretjinske večine. Vsi, ki pravijo, da ne bojo podprli samo zato, ker je zakon krivičen do nekaterih, v Bosni in Hercegovini imajo 17 priznanih narodnostnih manjšin, na Hrvaškem imajo priznanih 21 manjšin, mi imamo samo dve. Slovenci imamo povsod priznanih več pravic, kot jih mi dajemo svojim sodržavljanom. Nikakor ne drži, da je vse v redu in da vse skupaj deluje, kajti če bi vse skupaj delovalo, kot nekateri trdite, potem nas ne bi opozarjale mednarodne institucije in nas pozivale k nediskriminatorni obravnavi vseh manjšin in narodnih skupnosti. Poziva nas komite za eliminacijo rasne diskriminacije, ki je organ OZN, poziva nas Svet Evrope, komisar za človekove pravice Sveta Evrope, Evropska komisija za boj proti rasizmu in nestrpnosti, Organizacija za varnost in sodelovanje v Evropi. Če ne bomo uresničili svojih zavez, ali bomo spet kaznovani kot pri izbrisanih?! Ni problema, samo naj poslanci in poslanske skupine končno enkrat sprejmejo moralno in tudi materialno odgovornost ter naj rečejo: Mi smo bili pač nestrpni, ampak imamo dovolj denarja, saj se lahko financiramo od tam in tam, pa bomo mi plačali kazen, ko nas bodo evropske institucije kaznovale za našo nestrpnost. Potem pa v redu. Mi bomo glasovali za.
Glasujemo. Navzočih je 60 poslank in poslancev, za je glasovalo 36, proti 23. [[Za je glasovalo 36.]] [[Proti 23.]] Ugotavljam, da je Državni zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za kulturo kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem 22. točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 4. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Energetskega zakona, po skrajšanem postopku. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na razpravo in odločanje o vloženem amandmaju in členu. V razpravo dajem amandma Poslanske skupine SMC za novi 24.a člen. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Besedo ima dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Če imamo nekaj srednjeročnega spomina, se spomnimo, da je bila takrat še Združena levica v jeseni 2014 pobudnik javne razprave, ki je potekala tukaj, o Energetskem konceptu Slovenije. Nakar je bila neka obljuba resornega ministrstva, da ga bomo dobili 2015, zdaj smo 2018 in upam, da ta koalicija – čeprav imam zadnje dni občutek, da sem edini neopozicijski, kakor se med sabo pingpongirate – ne bo toliko nora, da bi silila naprej z nepremišljenim energetskim konceptom, po katerem bomo kurili kolm oziroma premog do leta 2054. Zdaj boste rekli, kaj ima to zvezo s tem. Ta mandat je izgubljen mandat, pa ne po krivdi Levice, mandat, v katerem bi si morali odgovoriti na vprašaje Energetskega koncepta Slovenije; na vprašanje, kar energetski lobi zelo nerad sliši, energetske neučinkovitosti; na vprašanje energetske revščine; na vprašanje lokalne energetske samooskrbe. Eni ste se zdaj malo zbudili pred volitvami; ko sem jaz tri leta in pol to tulil v imenu Levice, sem bil nori Trček. In seveda odgovoriti na vprašanje, kaj bomo počeli s TEŠ 6, da nas bo čim manj bolela glava in še zlasti denarnica. Na tem področju ta koalicija zasluži oceno cvek; pika, boldirano, podčrtano. Tukaj imamo neko noveliranje Energetskega zakona, kjer se poskuša delež drobiža, ki ste ga hoteli leto dni nazaj prekanalizirati v TEŠ 6, čeprav toliko so me elektrotehniki podučili, da TEŠ ravno ni najbolj primeren za tisto, kar hočete zdaj, da bomo plačevali, pa se prej ni, primarno regulacijo. In ob tem si SMC potem dovoli še dobesedno nateg Podravja. Jaz sem konkretno na tisti seji spraševal, Dani iz SDS mi kima, ali to pomeni kakšne spremembe za moj kraj, če se tako izrazim; in je bilo rečeno, da ne. Pa s tem ste tudi nategnili kolega Vanča. To je neka, če hočete, nova politika, etika, morala, projektno sodelovanje, sistemski pristop, skratka vse besede, ki mi jih je Cerar priskutil za 27 reinkarnacij. Zdaj nekako poskušate to popravljati z nekim napol zmazkom. Mi bomo seveda glasovali proti. Kaj je ozadje tega? Verjetno je ozadje tega tudi neka vezana skupina kadrovanja nekoga iz SMC nekam, pa je treba to narediti, bodo že mediji pogruntali, koga; in potiho se vzame lokalnim skupnostim okoli 10 milijonov koncesnin. Zakaj okoli? Ker se to v bistvu spreminja glede na konkretni letni hidropotencial Dravskih elektrarn. Ta koncesnina je koncesnina, ki jo lokalne skupnosti, po domače povedano občine, potrebujejo za celo vrsto zadev, potrebujejo pa tudi za urejanje zadev ob našem krasnem vodotoku Dravi. Pred kratkim smo imeli težave z določeno zapornico in če ste slučajno gledali, ko se je vodostaj spustil za okoli 7 metrov, imamo velike težave z zamuljenostjo, imamo »dobrososedske odnose« z Avstrijo, ker si spucajo Dravo pa nam mulj vržejo iz remorkerja, odprejo loputo, glede tega je nekoč gospod Židan še kot poslanec postavljal poslansko vprašanje, in to so vsa dejstva. Ta amandma in sam zakon, ki se ga greste nekako solistično v SMC, je dejansko nekaj, kar se v politiki ne bi smelo dogajati. Glasovali bomo tudi proti temu noveliranju v celoti. Upam, da premoremo toliko pameti, da ta zakon danes ne gre naprej, ker bo sicer doživel veto na Državnem svetu; in tik pred volitvami, ko se bomo preštevali, ko vas bojo iz lokalnih skupnosti prejeli za ušesa, verjetno, skoraj gotovo 46 glasov ne bo dobil. Starejši se spomnite filma Prozor nočas mora pasti. Danes mora ta zakon pasti. Glasovali bomo proti. Hvala.
Besedo ima gospa Ksenija Korenjak Kramar. O amandmaju, prosim.
Hvala lepa. Naj vas spomnim, spoštovani kolega, glasovanje o amandmaju na odboru je bilo 11 : 0. Takrat nihče ni razpravljal v tej smeri. Želela pa bi povedati naslednje, kaj smo želeli in kaj želimo s tem amandmajem. To je odgovor na pomisleke, ki so se pojavili v javnosti in na katere odgovarja ta amandma, o katerem danes razpravljamo. Z njim želimo v Podravju vrniti razvojni potencial reke Drave in tudi omogočiti podlage za nove investicije. Govorimo o zakonu, ki bo veljal od datuma naprej, torej za nove projekte; in tudi omogočiti podlago za številne tudi lokalne projekte. O mnogih zgolj že leta samo govorimo – o Kozjaku, o Ojstrici, o novih malih hidroelektrarnah. Ja, zgolj govorimo, ker zanje ni kapitala, da bi vanje investirali. S predlogom želimo povečati možnosti prehoda v brezogljično družbo in tudi zmanjšati pomen električne energije Termoelektrarne Šoštanj. Želimo omogočiti kapital za to, da bomo lahko izvajali ukrepe energetske politike. Predvsem pa vidimo Dravske elektrarne kot pomembno gospodarsko družbo v lokalnem okolju in ne zgolj kot kamen spotike takšnih in drugačnih, tudi političnih interesov, za pridobivanj tudi političnih točk. Gre za pomembno gospodarsko družbo, gre za pomembno družbo, ki tako ali drugače tudi prispeva v okolje. Res pa je to, da bo to še nadalje zahtevalo zelo pomembno proaktivno vlogo lokalne skupnosti. Mimo tega ne gre. In ne glede na vso razpravo si bomo še vedno, tako kot do sedaj, prizadevali za to, da HSE pripeljemo v Maribor, kot je že bil. Prizadevali si bomo to tudi v prihodnje in nadaljevali tudi s tem, da zagotovimo stabilno investicijsko okolje in da omogočimo kapital za investicije ter za projekte, za ljudi. Ja, tako, spoštovani kolega, si prizadevamo. Vendar vprašanje, koliko smo bili sami v teh prizadevanjih? Amandma bom podprla in hkrati tudi zakon. Hvala lepa.
Ker je še interes za razpravo, prosim, da se prijavite. Ker je razpravljal kot posameznik, je lahko replika. Repliko ima dr. Franc Trček.
Hvala za besedo. Moram se odzvati. Prvo, zelo jasno sem povedal, da sem glasoval za, ker sem bil tudi med tistimi nategnjenimi, kar sem tudi povedal včeraj v Mariboru, ker so se konkretno z ministrstva zlagali. Politiki o marsičem ne vemo in tukaj se kaže, Ksenija, te teme ravno ne obvladaš, odkrito povedano. Sicer so ti povedali, kar moraš prebrati. Če bi Stranki modernega centra bilo toliko do tega, bi bila 19. 2. ob 10. uri, včeraj, v Mestni občini v Novem mestu, kjer smo bili od politikov kolega Prikl in jaz, Bojana ni bila povabljena, jo moram opravičiti, in velika večina županov iz Podravja. Pa še tisti, ki so bili odsotni, so se opravičili. Verjetno smo toliko v informacijski družbi, kako že rečete, industrijska revolucija 4.0, da malo berete, kaj pade v bajto. Podpis vseh županov Podravja, Skupnost občin Slovenije, napaka je bila storjena na spodnji Savi, ne širite je naprej. Včasih je odgovorna politika tudi to, da zabremzaš pa razmisliš, kaj delaš. Se pa nekako bojim ali pa se ne bojim, da na srečo SMC ne bo imel več priložnosti, da bo to počel, kar je bilo prej omenjeno. Tudi skrajno neodgovorna politika je, da morajo po Energetskem zakonu občine delati lokalne energetske koncepte, mi pa resnega krovnega še nimamo. In to ste zakuhali, v veliki osnovi tudi mi, čeprav se recimo SDS pa Levica res v milijon zadevah zelo razlikujemo. Ko pa se pogovarjamo o tej zadevi, pa Danijel Krivec in jaz dobesedno tuliva stereo, ampak vi ste tako zaljubljeni sami vase, da se vam ne da dopovedati. Upam, da v naslednjem sklicu nihče ne bo dobil 20 poslanskih mest ali več, prvo zaradi tega, ker ne bo avta dobil, da se vozimo več z javnim potniškim prometom; in drugo, da nikomur toliko v glavo ne bo stopilo, kot je vam. Ker enega izgubljenega mandata s Šarcem ali z Jarcem ali kom si ne smemo več privoščiti, ker smo že zabluzili 15 let. Hvala.
Ne vem točno, na kaj je bila replika, ampak vseeno. Besedo ima gospod Jožef Horvat.
Hvala, spoštovani gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Energetski zakon v Novi Sloveniji jemljemo zelo resno, zato smo včeraj, ko smo dobili predlog amandmaja za tretje branje Poslanske skupine Stranke modernega centra, ta amandma preštudirali in danes upoštevali pri naši končni odločitvi tudi mnenje oziroma pismo, ki smo ga dobili vsi poslanci – pismo Skupnosti občin Slovenije. Mi kot stranka, ki spoštujemo in upoštevamo mnenje lokalnih skupnosti, ki so žal bile mačehovsko obravnavane v tem mandatu, vsaj kar se financ tiče, smo pozorno prebrali, preštudirali tudi to pismo. Na prvi pogled, če preberete obrazložitev predlagatelja amandmaja, rečeš – to je pa v redu. In potem ko se poglobiš in v širšem kontekstu členov Energetskega zakona postaviš ta amandma v strukturo zakona, vidiš, da pa ni v redu. In ta novi amandma k 24.a členu, s katerim se določa, da se nov tretji odstavek 20. člena zakona nanaša izključno za nove investicije v hidroelektrarne, za katere investitorji še nimajo sklenjene koncesijske pogodbe, ne rešuje ničesar. Ne rešuje ničesar. Nepravično in zahrbtno so bila zmanjšana sredstva lokalnim skupnostim, ki so prejemale koncesnine od hidroelektrarn na spodnji Savi. Z obrazložitvijo, da je treba »pravično« poenotiti to pravilo za vse, se sedaj vnaprej omejujejo sredstva za lokalne skupnosti. Ker v taistem Energetskem zakonu je le nekaj členov naprej veljavno določilo, da občine sprejmejo Lokalni energetski koncept kot program ravnanja z energijo v lokalni skupnosti po predhodnem soglasju ministra, pristojnega za energijo, in ga objavijo na spletnih straneh. Na podlagi Lokalnega energetskega koncepta se načrtujejo prostorski in gospodarski razvoj lokalne skupnosti, razvoj lokalnih energetskih gospodarskih javnih služb, učinkovita raba energije in njeno varčevanje, uporaba obnovljivih virov energije ter izboljšanje kakovosti zraka na območju lokalne skupnosti. In še nekaj pripomb oziroma argumentov za nasprotovanje temu amandmaju. Poslanska skupna Nove Slovenije bo glasovala proti amandmaju in tudi proti zakonu. Hvala lepa.
Želi še kdo razpravljati? Samo enega vidim. Besedo ima gospod Igor Zorčič.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani kolegice in kolegi! Jaz bom ta amandma in zakon podprl. Ne smemo pozabiti na to, da je ta zakon že šel enkrat skozi neko delno proceduro, pa zaradi tistih pomislekov o financiranju TEŠ 6 ni šel potem do končnega sprejetja. Zdaj imamo ponovno nekakšne kolobocije v zvezi z določenimi amandmaji in z določenimi vsebinami, ampak ne pozabimo tega, da nam grozi kazen Evropske komisije zaradi neimplementacije določenih določb neke direktive. Želim izpostaviti, da me čudi, da župani posameznih podravskih občin za ušesa navijajo določene poslance, potem nekaterim Skupnost občin Slovenije, podpisana generalna sekretarka Jasmina Vidmar, pošlje navodilo, kako naj glasujejo; pri tem se sklicuje celo na nepravično in zahrbtno zmanjšanje sredstev lokalnim skupnostim, ki so prejemale koncesnine na spodnji Savi. Ne pozabimo, da je na spodnji Savi šlo za zakon in dogovor med župani in poslanci iz istih strank, ni bilo nobenega zahrbtnega zmanjšanja koncesnin. Cel kup nekih zavajanj. Potem se sklicujete na dopis generalne sekretarke s Skupnosti občin in s tem opravičujete to, da boste državo postavili pod tveganje, da dobi neko kazen Evropske komisije. Amandma, ki je vložen, rešuje tisto situacijo. Moram reči, da je ta debata, ki se je razvila ob vsem tem – kdo bolj izčrpava Dravske elektrarne; ali so to občine, ali je to HSE, ali je to država –, ena legitimna in zanimiva debata. Očitno predvolilni čas narekuje, da ostanemo pri takšni situaciji, kot je bila doslej. Dejstvo pa je, da ta amandma rešuje to zadevo oziroma to zagato, ki naj bi bila zagata, kot pravijo nekateri župani, v tem smislu, da se za njih ne bo nič spremenilo. Vsebina amandmaja velja poslej za nove elektrarne. Če jih bomo želeli graditi, bomo rabili tudi investitorje, ki bodo morali imeti neko predvidljivo okolje, ne pa situacije, kjer bodo morali vse svoje prihodke dajati vnaprej občinam. Se bojim, da potem teh investitorjev ne bo in tudi ne bo novih hidroelektrarn.
Videl sem, da sta se še dva prijavila, zato prosim, da to potrdita. Smo v razpravi. Potem pa to vaše razumem za obrazložitev kasneje. Besedo ima gospod Matjaž Han.
Hvala lepa. Moram odreagirati, ker je razprava in hvala bogu imam to možnost. Najprej o »nekih županih«. Socialni demokrati imamo v Dravski dolini kar nekaj županov. V normalni stranki poslanci, župani, svetniki, predsedniki krajevnih skupnosti sodelujejo in si izmenjujemo stališča ter nas opozarjajo tudi takrat, ko se karkoli v Državnem zboru sprejema, da ni v redu za lokalno samoupravo. Mislim, da samo na tak način lahko funkcioniramo v državi in sprejemamo neke dobre zakone, ki gredo v prid ljudem, ki živijo v neki lokalni samoupravi. Zdaj imamo na vagi Energetski zakon in pred nami neko tožbo ter upravičeno skrb županov, da se jim s tem zakonom režejo koncesijska sredstva, ki jih namensko uporabljajo. Igor, ti zelo dobro veš, kako tudi župani na spodnji Savi sredstva po zakonu namensko uporabljajo, ki jih dobijo od koncesije. In v tem mandatu smo kljub vsem tem sredstvom županom počasi rezali sredstva za njihovo osnovno dejavnost. Zakaj je prišlo zdaj do te velike zgodbe? Ker nam je bil, to, kar je rekla gospa Kramar, podtaknjen ta amandma; je pa res, da predlagatelji niso vedeli točno, kaj podpisujejo. Normalno, Dravske elektrarne in HSE so hoteli znižati na nek način koncesijsko dajatev in da bi občine manj dobile. Seveda bi lahko šla potem sredstva za ne vem kaj, ampak občine bi bile brez denarja. Drži? Drži. Župani, lokalna samouprava in tudi mi v tem državnem zboru nismo krivi za kazen, če bo prišla. Če še zmeraj govorimo, dajmo deliti vlado, parlament in ne vem kaj, vlada oziroma ministrstvo je tisto, ki bi nam lahko pravi čas dalo zakon in ne bi imeli strahu, da nas bo Evropska komisija kaznovala. Jaz bom ta amandma zavrnil in bom tudi zavrnil ta zakon. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Franc Trček.
Hvala za besedo še enkrat. Že cel ta mandat zelo pogosto poslušamo, zlasti s strani Stranke modernega centra – Joj, to moramo narediti, drugače nas bo Evropska unija kaznovala. Prvič, mi smo tudi ta Evropska unija; drugič, v Evropski uniji so časovnice dokaj znane, kar za nekaj let naprej; in tretjič, nekateri, ki smo delali v Evropski uniji ali so se v Bruslju tudi izobraževali, imamo tudi koga med nami, Evropski uniji načeloma ni v interesu, če hočete Bruslju, da neki državi podeli kazen; ampak da se zadeve spremenijo in izboljšajo. Zato to vaše ropotanje »Bruselj nas bo kaznoval, Bruselj nas bo kaznoval« vključno z vami sodi na smetišče politične zgodovine. Tudi če nas kdaj Bruselj kaznuje oziroma se kaznujemo sami, kot je rekel kolega Han, bo mogoče koristilo v razmislek o neki drugi in drugačni politični kulturi. Gospod Zorčič je rekel – kolobocija z nekakšnim amandmajem. Ja, kolobocija z nekakšnim amandmajem, ki ste ga vložili vi, in nek vaš odnos do županov. Biti župan je najtežja politična funkcija v Sloveniji, če jo hočeš resno in odgovorno opravljati, kar jo večina županov opravlja. In da na takšen način, kako vi to nabijate, gospod Zorčič, vi ste nekam poslali, v tri krasne vse župane ob reki Dravi, kot da so to neki šalabajzerji, kot da je Skupnost občin Slovenije, v kateri je večji del občin Slovenije, kaj so to spet neki šalabajzerji, ki pojma nimajo, pred Stranko modernega centra sveta ni bilo. Prosim vas lepo, kako se vi pogovarjate, navsezadnje smo vsi mi tudi občanke in občani, ampak očitno ste v vaši samovšečnosti na to pozabili. Jaz lahko razumem interes Dravskih elektrarn, včeraj je tudi direktor rekel – Če bi bil v neki drugi vlogi, bi drugače govoril. Včeraj je bila razprava – visoka politika, takšna politika; sem rekel, kar lahko tudi Prikl potrdi, da mi vsi, ki sedimo tam v Mariboru, smo politiki in se moramo odgovorno vesti in se dogovoriti, tukaj gre za vezane posode. Od kje pridejo ti penezi? Ti penezi pridejo od vseh nas, ki plačujemo elektriko. Bivši poslanec na sedežu 90 je rad rekel, da davke plačujemo ljudje, isto je s temi položnicami. V neki stranki ustavnega pravnika tako vložiti nek amandma, kjer nategneš svoje, kjer nategneš cel Državni zbor, kjer nategneš lokalno skupnost, potem se pa še nekaj peteliniti vizavi vsem nam ostalim; pojdite pod mrzli tuš, res. Hvala.
Repliko ima gospod Igor Zorčič.
Kolega Trček, ti zelo rad govoriš in včasih tudi rad poslušam, ne dovolim pa si, da mi polagaš v usta nekaj, česar nisem izrekel. Jaz ne omalovažujem podravskih županov in jih dajem v nekakšen koš; nekoga, ki ga ne bi bilo treba upoštevati. Ta amandma, ki je predlagan, upošteva to, na kar so oni opozorili. Želel sem izpostaviti samo to, da se je odprla debata o tem, kam gredo sredstva Dravskih elektrarn. Sprejetje amandmaja bo zadovoljilo tisti njihov pomislek, ko pravijo, da bodo prikrajšani za določena sredstva z naslova koncesnine pa nadomestila za uporabo stavbnih zemljišč. Zato bomo ta amandma pa seveda tudi zakon, da ne bomo dobili tiste kazni, podprli.
Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine SMC za novi 24.a člen. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine ima dr. Franc Trček.
Hvala za besedo. Tisto prej je bila razprava, toliko poslovnik obvladamo, zdaj je pa obrazložitev. Kot sem že rekel, glasovali bomo proti amandmaju in proti zakonu v celoti. Upam, da se mi ne bo treba več oglašati glede te točke. Moral pa sem se oglasiti, kje je tudi problem. Zelo malo je zadev, kjer mora zakonodajalno telo – Državni zbor hiteti. To so neke izredne, urgentne situacije, v večini drugih primerov pa si nek resni parlament vzame čas. In kaj je tukaj problem? Tukaj je tudi problem, če včeraj ne bi bilo poslanca iz koalicije, na tisti razpravi jaz in vsi župani tega amandmaja niti videli ne bi. To je pač očitno razumevanje politike na način Stranke modernega centra. Že večkrat sem rekel, da mene kot občana in državljana Slovenije pa večino, kot rečemo v Mariboru, ludekov briga zdaj, kdo je na vladi, kdo je tukaj, kdo je na občini; mi hočemo imeti poštimano državo, v kateri se ne krade, pika. In za neko normalno razpravo potrebuješ čas. Da ste vi zdaj nekaj zmutili pa ruknili nek amandma, ki ga niti večina v Državnem zboru ni videla, ki ga niso videli niti občani in občinski svetniki, takšen način dela, takšno pojmovanje parlamentarnih procedur je treba poslati na smetišče zgodovine. Vi, esemcejevci, ste v dobrih treh letih presegli po vehementnosti vse, kar smo prej več kot 20 let imeli v tej družbi in državi. Tudi zaradi tega jaz nisem zelo naklonjen novim vrečkam presenečenja, strankam, ki bi jih, povedano domače, kakšni strici iz ozadja radi delali. Tudi tega se moramo v tej družbi in državi končno začeti zavedati. Ali je politika nekaj, da bomo vedno padli ven kot neki zajčki; ali je to neka odgovorna profesija na tej delegatski strani? Imamo potem še neposredno in participativno demokracijo, neka modela, kjer se spet niste ravno blazno izkazali v SMC, čeprav ste se napihovali na začetku, kako se boste. V Levici bomo glasovali proti. Energetika je prepomembno področje, ker energijo vsi rabimo, da bi proti koncu mandata dobesedno to področje, ki je bilo že dovolj kleptokratsko, koruptivno, bom rekel po domače, zasrano v zadnjih 25 letih, vi še dodatno zaštrikali, da se bo morala naslednja vlada cel mandat ukvarjati samo s tem. Hvala.
Moram priznati, da res obvladate poslovnik, pa tudi zlorabe. Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 30, proti 33. [[Za je glasovalo 30.]] [[Proti 35.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Končali smo z odločanjem o amandmaju. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista obvestili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih v drugi obravnavi, predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obrazložitev glasu v lastnem imenu ima gospod Uroš Prikl.
Hvala lepa za besedo, spoštovani predsednik. Seveda moram uvodoma povedati, da sem daleč od nekega strokovnjaka za področje energetike. Ravno iz tega razloga sem se pred razpravo in glasovanjem, odločanjem o tem zakonu pustil podučiti od stroke. Mislim, da sem bil dober učenec v teh nekaj dnevih. Ampak ni treba biti posebno velik strokovnjak, da ugotoviš, da je področje hidroenergetike neurejeno področje pri nas in da se za različna področja različno rešujejo zadeve. In ta zakon tega ne ureja. Še več, zakon, ki ga imamo pred seboj, je škodljiv za Dravske elektrarne Maribor ter tudi za lokalno skupnost v zelo širokem pomenu besede, torej celotno Podravje. Seveda sem za policentrični razvoj in prav je, da se Slovenija policentrično razvija, vendar ne razvoj enega geografskega območja na rovaš, za ceno drugega.; v tem konkretnem primeru Maribora oziroma širše okolice. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Zakon, ki ni dober, še več; zakon, ki je škodljiv za določeno področje, ki je škodljiv za Maribor, ki je škodljiv za celotno Podravje, pač ne more biti dober za celotno Slovenijo. In slabega zakona, vest mi tako narekuje, pač ne morem podpreti in ga ne bom podprl. Še več, glasoval bom proti.
Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 26, proti 35. [[Za je glasovalo 26.]] [[Proti 35.]] Ugotavljam, da zakon ni sprejet. S tem zaključujem 4. točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 13. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o dodatnih ukrepih za odpravo posledic škode zaradi prenamnožitve populacije podlubnikov, v okviru rednega postopka. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je Državni zbor na predlog Vlade kot predlagatelja predloga zakona sklenil, da bo na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika Državnega zbora še na tej seji opravil tretjo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na razpravo o vloženem amandmaju, ki ste ga prejeli in je objavljen na e-klopi. V razpravo dajem 1. člen in amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD. Želi kdo razpravljati? Nihče. Ker ne želi nihče razpravljati zaključujem razpravo. Prehajamo na odločanje o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 1. členu. Glasujemo. Navzočih je 63 poslank in poslancev, za je glasovalo 56, proti 1. [[Za je glasovalo 56.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na seji matičnega delovnega telesa oziroma Državnega zbora, predlog zakona neusklajen, zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 63 poslank in poslancev in vsi so soglasno glasovali za. [[Za je glasovalo 63.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem 13. točko dnevnega reda. Zaključujem 38. sejo Državnega zbora.