Spoštovane kolegice kolegi, dobro jutro! Ura je 9.00, zato pričenjam z nadaljevanjem 21. seje državnega zbora Republike Slovenije. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Samo Bevk, mag. Milan M. Cvikl, Ljubo Germič, mag. Vasja Klavora, mag. Janez Kramberger, Breda Pečan in Alojz Sok. Prehajamo na 33. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O FINANCIRANJU OBČIN, EPA 1088-IV . Za razpravo imamo kar 5 ur in 55 minut. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. Med nami tudi pozdravljam gospoda ministra s svojo ekipo. V zvezi s tem zakonom je skupina 10-ih poslank in poslancev s prvopodpisanim Vilijem Trofenikom zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku vlade, torej gospodu ministru dr. Žagarju za dodatno obrazložitev predloga zakona.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! V preteklem obdobju, še posebej v zadnjih letih pred tem mandatom so se razmere na področju financiranja lokalne skupnosti za veliko večino občin bistveno zaostrile. Na lokalne skupnosti so bile prenesene številne naloge. Pri tem pa ni bilo poskrbljeno za potrebne dodatne finančne vire. Tako se je za večino občin v veliki meri zmanjšala predvsem možnost izvajanja razvojnih nalog. Vlada je takoj pristopila k razreševanju nastalega stanja, tudi z naklonjenostjo tega državnega zbora. Tako je bil zaustavljen prenos dodatnih nalog brez ustreznega finančnega pokritja. Zagotovljen je bil dvig primerne porabe za 10% v okviru rebalansa proračuna za leto 2005 ter dodatnih 4,5 v proračunu za leto 2006, s katerim je izboljšana finančna pozicija večine občin. Ta državni zbor je v letu 2005 sprejel spremembe dopolnitve zakona o financiranju občin, s katerim so bila občinam zagotovljena dodatna razvojna sredstva. Pred vami je nov predlog zakona o financiranju občin, ki prinaša dodatne pomembne spremembe sistema financiranja občin. Sistem financiranja občin, ki ga vsebuje predlagani zakon, temelji na načelu enakosti pred zakonom in načelu Evropske listine lokalne samouprave. Z zakonom je zagotovljena enakopravnost prebivalcev Republike Slovenije in njihovih občin pri financiranju nalog, ki jih zagotavljajo občine na podlagi zakona. Uveljavljeno je tudi načelo finančne avtonomije občin. Zaradi odprave neupravičenih razlik med občinami in neenakopravnega položaja občin, ki ga povzroča dosedanji domicilni način porazdelitve prihodkov občin o deležu dohodnine, je bilo ta način potrebno spremeniti. Hkrati je s spremembo načina razporejanja prihodkov občin potrebno povečanje deleža odstopljenih davkov, torej davkov, ki so sicer prihodek države, jih pa država odstopi občinam kot njihov avtonomni vir financiranja. Primerna poraba občine v skladu s predlaganim zakonom obsega primerni obseg sredstev za financiranje tistih nalog občin, ki so jim naložene s področnimi zakoni in so jih zato dolžne opravljati v korist svojih prebivalcev. Izračun primerne porabe temelji na povprečnih stroških občinskih proračunov in je za vse občine enak. Primerna poraba občin bo v celoti financirana iz prihodkov iz odstopljenih državnih davkov po preteku 5-letnega prehodnega obdobja v katerem se primerna poraba financira še tudi iz dela avtonomnih virov financiranja občin. V prehodnem obdobju do polne uveljavitve novega sistema financiranja občin, ki bo trajalo pet let, se bodo vsako leto povečevali prihodki občin iz odstopljenih državnih davkov. Hkrati pa bodo občinam ostajali prihodki iz lastnih virov financiranja. Zakon namreč določa davke in druge prihodke občin, ki so lasten vir financiranja občine, v katere ne posega. Tako zagotavlja finančno avtonomijo občin pri financiranju tistih nalog, programov in projektov, ki jih avtonomno določa s svojimi predpisi in odločitvami. Predlagani sistem financiranja je nediskriminatoren in zagotavlja vsem občinam enakopravne možnosti financiranja njihovih nalog. Še nekaj bistvenih poudarkov novega zakona. Sam predlagani način ugotovitve primerne porabe je enak za vse občine. Upošteva posebnosti posamezne občine glede števila prebivalcev, površine, dolžine občinskih cest prebivalcem, mlajših od 15 let, in starejši od 65 let. Kljub temu pa ne omogoča določitve deleže primerne porabe v odstotkih, namenjenih za financiranje posameznih nalog občine. Ti deleži so vsebina metodologije zagotavljanja poplačnine. To je primernega obsega sredstev za financiranje nalog občin, določenih z zakonom o posameznih področjih, ki jih bo določila vlada z uredbo. Poplačnina, ki je temeljni podatek zagotovitve primerne porabe posamezne občine, skupne primerne porabe vseh občin ter deleža za odstopljenih davkov in prihodka posamezne občine iz glavarine, bo v prihodnje določena z zakonom za izvrševanje proračuna, pred tem pa usklajena z združenji občin kot predstavniki občin. S predlogom zakona je občinam zagotovljeno še sofinanciranje posameznih nalog, projektov, investicij iz državnega proračuna. In sicer, sofinanciranje posameznih nalog in projektov, če je ugotovljen širši javni interes z zakonom ali predpisom izdanim na podlagi zakona. Sofinanciranje zagotovljenih pravic narodnih skupnosti in romske skupnosti. Sofinanciranje investicij v lokalno javno infrastrukturo in drugih investicij, pomembnih za potrebe prebivalcev občine in sicer letno v višini 6% skupne primerne porabe s prehodnim obdobjem petih let. Po programih ministrstev razvojni cilji države letno v višini usklajenih predlogov resornih ministrstev in nenazadnje sofinanciranje skupnih občinskih uprav in spodbujanje združevanja občin. Zakon ohranja sistem zadolževanja občin, kot je bil sprejet v spremembah iz leta 2005 in odpravlja nepotrebno podvajanje administrativnih postopkov pridobivanja finančnega soglasja. Zakon tudi določa prehodno obdobje petih let, v katerem bo postopno uveljavljen. V tem delu je določena višina poplačnine za leto 2007 in 2008, ki je bila ugotovljena na podlagi statistične analize stroškov občinskih proračunov za naloge občin, določene z zakoni za posamezna področja iz preteklega obdobja. Poplačnino za naslednja leta prehodnega obdobja od 9 do 12 pa bo ministrstvo za finance ugotavljalo že v skladu z uredbo vlade, s katero bodo še podrobneje določene naloge, kateri stroški se upoštevajo pri izračunu poplačnine, in metodologija za izračun poplačnine. Pri tem bodo vsekakor sodelovale tudi občine. V prehodnem obdobju je upoštevano tudi postopno povečevanje prihodkov, v obdobju 2007-2012, na račun zmanjšanega deleža iz lastnih davčnih virov in nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča v primerni porabi. V prehodnem obdobju je zajeto tudi financiranje javnih zavodov na področju kulture, katerih ustanoviteljice so občine, ki se bo izvajalo iz državnega proračuna do 1.1.2009, ko bodo občine za večino teh zavodov pridobile možnost sofinanciranja s strani pokrajin. In v prehodnem obdobju je tudi zajeto sofinanciranje družinskega pomočnika za proračunski leti 2007 in 2008. Tudi pravzaprav do ustanavljanja pokrajin. V predlogu zakona so zajete tudi posledice sprememb davčne zakonodaje. Prav tako pa so v načrtu rebalansa proračuna za leto 2007 in proračuna za leto 2008 že zagotovljena potrebna dodatna sredstva za potrebe zapiranja finančnega okvira predlaganega novega zakona o financiranju občin. Spoštovane poslanke in poslanci! Prepričan sem, da je z novim zakonom o financiranju občin zagotovljena večja enakopravnost državljank in državljanov Republike Slovenije iz naslova nalog, ki jih izvajajo občine. Ne glede na to, v katerem delu Slovenije le-ti živijo. Predlagani zakon zagotavlja tudi večjo finančno avtonomijo občin, večjo preglednost občinskih financ. Hkrati pa je to naslednji pomemben korak k skladnejšemu razvoju celotne države. Zato predlagam, spoštovane poslanke in poslanci, da novi zakon tudi podprete. Hvala za pozornost.
Hvala lepa za dodatno obrazložitev, gospod minister. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Peče v imenu Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani prisotni, spoštovani podpredsednik! Temelj lokalne samouprave so nosilci nalog lokalne samouprave, z drugimi besedami, lokalne skupnosti. V Sloveniji od leta 1994, ko smo uvedli nosilce lokalnih skupnosti, občine, nimamo pravega sistema financiranja občin. Nimamo takega sistema financiranja občin, ki bi omogočal, da bi posamezne lokalne skupnosti, najsi bodo mestne ali navadne občine, lahko bile generatorji razvoja tistega lokalnega področja, ki je tako imenovana meja. V nacionalni stranki smo pričakovali, da bomo v povezavi z novim pogledom na delovanje lokalnih skupnosti, na področju novih pogledov delovanja lokalne samouprave, predvsem v povezavi z danes zelo aktualno temo pokrajin, prišli do nekega sistemskega zakona, ki bo vzdržal dolgoročnost financiranja lokalnih skupnosti, torej občin. Žal temu seveda ni tako. Zakon, ki je danes pred nami, ki je nastajal z velim rompompomom in ki je bil v povezavi z davčno zakonodajo, ki smo jo pred dnevi sprejemali v državnem zboru, v svoji vsebini ne opredeljuje tiste druge dimenzije lokalne samouprave, torej opredelitve občin. Če pogledamo med predvidene prihodke ali odhodke iz naslova zakona o financiranju občin, vidimo, da v njem ni predvidenega tistega drugega nivoja, to je, pokrajin. Iz tega naslova lahko skorajda z gotovostjo trdimo, da bo omenjeni zakon, torej predlog zakona o financiranju občin zelo kratkotrajne narave, da se bo zelo hitro srečal z dopolnitvami oziroma spremembami. K temu nas bodo silile tako imenovane pokrajine, s katerimi naj bi se po besedah vladnih predstavnikov srečali že v letu 2008. Vsi pa vemo, da v kolikor bodo v Republiki Sloveniji tako imenovane pokrajine, bo to del stroška predstavljajo po eni strani za občine, po drugi strani za državo. In v tistem delu, kjer strošek predstavlja za občino, bi potemtakem ta naloga morala biti opredeljena v okviru zakona o financiranju občin. Dovolite, da se dotaknem same vsebine zakona, ki je danes pred nami in za katero še enkrat poudarjam, ocenjujemo, da je kratkoročne narave predvsem v škodo občin. Z drugimi besedami, v škodo občank in občanov posameznih lokalnih skupnosti, kajti občine na podlagi tako spisanega zakona ne bodo mogle zagotavljati interesa, katerega od njih pričakujejo občani in meščanke. Govori se, da naj bi bili lastni davčni viri, drži. Tudi do sedaj smo v okviru proračunov lokalnih skupnosti imeli tako imenovane davčne prihodke, ampak ti davčni prihodki se iz naslova sprememb zakona o davkih oziroma z zakonom s področja fiskalne politike nanašajo na novo dimenzijo financiranja lokalnih skupnosti. Tako bo bil kot vir lokalnih skupnosti predviden nov nepremičninski davek. Osebno ocenjujemo, da je vlada Republike Slovenije s tem naredila gledano z njihovega egoističnega vidika fenomenalno potezo. Enega izmed najbolj nepriljubljenih zakonov bo v izvajanje prenesla lokalni skupnosti zaradi tega, ker ga država sama ne upa pobrati. Zaradi tega, ker bo ta strošek mnogo višji, kot je bilo samo vkomponirano nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča, ki ni bilo niti v vseh delih posameznih občin pobrano niti ni bilo enako. Enačenje ali identifikacija teh dveh bremenitev za občane in občanke je seveda neprimerna, predvsem pa nekredibilna s strani vlade Republike Slovenije in tistih, ki zagovarjate enačaj med tema dvema prihodkoma. Ampak, vlada Republike Slovenije se je za to odločila. Ta davčni vir, ki bo po vrsti vse, vsakega slehernega in sleherno Slovenko močno udaril po žepu ali po hrbtenici, bo vlada v zameno za to, da se bo odpovedala drugemu delu financiranja, prenesla na lokalno skupnost. Kako bo potekalo izvajanje le-tega v praksi, ne vemo. Vemo, da smo te davčne zakone, ki bodo sestavni del prihodkov lokalnih skupnosti, sprejemali pred. Enega še včeraj. Torej, ne vemo, ne kakšna bo simulacija le-teh. Vlada Republike Slovenije tega tako imenovanega davčnega prihodka lokalnih skupnosti še zmeraj ni opredelila. Nihče v naši državi ne ve višine tega. Če se zopet ustavim na davku na nepremičnine kot davčnem prihodku lokalnih skupnosti, vemo, da ni vzpostavljena niti še evidenca. Kako bodo potemtakem lahko lokalne skupnosti izvajale svoje naloge, za katere vemo, da so jih v doberšnji meri oziroma vsaka korektna občina jih že ima splanirane za leta naprej, občine temu sledile. Po naši oceni to žal ne bo možno in lahko pripravljavca tega gradiva označimo kot človeka s pomanjkanjem domišljije, realne domišljije. Zelo lepo se sliši. Žal pa ni izvedljivo. V nadaljevanju v vsebini zakona govorijo o tudi tako imenovanih nedavčnih prihodkih. Tekom proračunskih razprav, ki so se odvijale v državnem zboru, in tekom proračunskih razprav, ki so se odvijale v posameznih lokalnih skupnosti, smo v okviru poslanske skupine Nacionalne stranke ali pa svetniških skupin Nacionalne stranke vedno z nova poudarjali zakon o koncesijah. Dejstvo je, da krovnega zakona o koncesijah še nimamo. Zakaj govorim o koncesijah? Zaradi tega, ker je kot drugi lastni vir nedavčni prihodek v okviru lokalnih skupnosti opredeljena tudi koncesijska dejavnost. Vemo pa, da so koncesijske dejavnosti tokom lokalnih skupnosti v okviru naše države zelo različno urejene. Imamo lokalne skupnosti, torej občine, ki ne pobirajo, ki nimajo proračunske postavke. Koncesijski prihodki. Imamo proračun občin, ki imajo koncesijske prihodke nabite zelo visoko in imamo občine, ki imajo minimizirane prihodke iz tega naslova. Ampak kje je krivec za to raznolikost v okviru proračunske postavke lokalnih skupnosti, torej občin na področju koncesije? Krivec je izključno eden. To je pomanjkanje krovnega zakona o koncesijah. Enako se dogaja na proračunu Republike Slovenije, kjer tudi nimamo omenjenega zakona. Seveda zato nastopajo te proračunske anomalije in razlike med posameznimi proračuni lokalnih skupnosti v okviru naše domovine Republike Slovenije. Govoriti in se nanaša kot stalni prihodek iz naslova koncesij kot tiste avtonomne dejavnosti, ki je v rokah izvajanja ali po eni strani države, naše domovine ali na drugi strani lokalnih skupnosti ne, da bi imeli to področje urejeno, ne da bi imeli z zakonom opredeljeno. Imamo tržne koncesije. imamo koncesije na podlagi zadovoljevanja interesa občin, potem takem seveda tega ne moremo opredeliti kot enega konstantnega vira delovanja lokalnih skupnosti. Prej kot konstanten vir je seveda to vir tistih občin, ki so do tega pristopile. Ampak ne zavajati na ta način, da bo seveda ta vir omogočal izravnavo med prihodki in odhodki. Po moji oceni je na področju drugih lastnih virov ali bolje povedano po oceni Slovenske nacionalne stranke zelo nekredibilen oziroma ne daje dolgoročnosti omenjenemu zakonu, ki ga danes seveda financiramo. V predlogu zakona se govori tudi o tako imenovanih odstopljenih virih. V povezavi s tem je seveda zelo zanimiva prazna vsebina. Poudarjam, zelo zanimiva prazna vsebina v omenjenem zakonu, torej viri odstopljeni s strani države za izvedbo posameznih projektov. Kakšna je realizacija tega? Če bi dobili zagotovilo polne realizacije, potemtakem bi seveda v Nacionalni stranki rekli: Čudovito. Občine bodo lahko izvajale tiste naloge, ki jih občani in občanke od njih pričakujejo. Župan bo izvrševalec proračuna v taki obliki kot ga bo zakonodajalec, torej, občinski ali mestni svet potrdil. Ampak ne pod to prazno vsebino, kjer se določa avtonomnost države, da se odloča, katero izmed prioritet ali projektov se bo financiralo v posamezni lokalni skupnosti. Seveda, ne morem mimo, pa nekateri recite, teorije, zarote ali pa jaz rečem, realnosti. Bojim se, da bo kriterij projektov ali pa lokalnih skupnosti, za katere bo država prenesla tako imenovane odstopljene vire, politična pripadnost vodstvom te lokalne skupnosti. Jaz verjamem, da se vam seveda nasmiha nekaterim od vas, ki ste danes župani ali pa imate župane v posamezni lokalni skupnosti. Ampak dejstvo je, da ne bomo imeli vedno ene in iste vlade. In dejstvo, da bi v vseh nas mogla biti tista modrost, da posamezni projekti ne bi bili vezani na strankarsko pripadnost v lokalnih skupnostih na posameznega župana, ne predstavlja župan občine v vseh pogledih. In zato vlada Republike Slovenije ne more financirati lokalnih skupnosti na podlagi pripadnosti, politične pripadnosti tega župana. Občina je mnogo več kot zgolj in pa le posamezen župan. Občina je sestavni del Republike Slovenije. In dokler ne bomo zmogli tega koraka naprej prestopa v miselnosti in označevali projekt neke politične stranke kot pozitivno, zato bo doživel podporo, projekt neke lokalne skupnosti, katere pač župan je neodvisen ali pa ne nazadnje druge politične opcije, bo pa počakal na leta realizacije v prihodnosti. In, ko govorimo o realnosti omenjenega ali bolje rečeno dolgoročnosti omenjenega zakona, ki je danes pred nami, dovolite, da se z besedami vrnem dve leti nazaj. V Mariboru je potekal posvet o razvoju Maribora in okolice. Posvet je organizirala vlada Republike Slovenije. Slavnostni govornik je bil predsednik vlade, gospod Janez Janša. Ob njem seveda naš finančni minister gospod Bajuk. V omenjenem začetku svojega delovanja sta oba predstavila na tem srečanju novo ero financiranja oziroma dela financiranja zadolževanja lokalnih skupnosti, zadolževanja v tisti dimenziji, da bo seveda le-to potekalo preko vlade Republike Slovenije pod ugodnejšimi pogoji. Meni osebno se je zdela zamisel čudovita, čudovita. Vsi vemo, da količina obveznosti iz naslova zadolževanja je odvisna od mase zadolževanja. V takem primeru, če se seveda pristopi k neki finančni instituciji za večjo maso, bo seveda ugodnejše zadolževanje. Osebno moram priznati, jaz sem takrat čestital gospodu Bajuku. Zadeva je zelo enostavna, izvedljiva v trenutku, a žal je vlada Republike Slovenije v popolnosti oziroma v ničemer ni izvedla. Ni je bilo lokalne skupnosti, ki bi prišla v to shemo. Zato, ker ta shema sploh ni zaživela v okviru predstavitve. Hočem vam povedati to zgodbo, nekaj drugega, da imamo vlado Republike Slovenije ali pa parlament, kakorkoli hočete, ki je govorno na eni dimenziji in ki je v realnosti oziroma v praksi v drugi dimenziji. In da sta ti dve dimenziji besed in dejanj tako zelo odmaknjeni ena od druge, da seveda ne moremo več verjeti. In danes, ko gledam vsebino tega zakona oziroma pred časom, ko smo jo gledali, ko smo dobili v parlament, v parlamentarno proceduro omenjeni zakon, ko preberem, da zakon določa kot vir financiranja občinskih nalog zadolževanje in v nadaljevanju, da tega seveda zakon ne ureja podrobno, ampak da bo to še zmeraj materija ali vsebina drugega zakona, o javnih financah, potem, gospe in gospodje, ne moremo govoriti o neposrednem viru financiranja lokalnih skupnosti. Zopet ne moremo govoriti o nekem konstantnem viru financiranja, ki bo enako za vse lokalne skupnosti. In po moji oceni in oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke to ni prav. Zopet ne pridemo iz tiste dimenzije, tistega ozkega gledanja, da bodo napredovale samo še dve leti tiste lokalne skupnosti, ki so po mnenju vlade "njihove", in tiste lokalne skupnosti, ki po mnenju vlade niso "njihove". A zavedati bi se morali, da so vse lokalne skupnosti naše ne glede na politično pripadnost. V nadaljevanju je po naši oceni zelo zanimivo tisto poglavje, ki govori o širitvi virov financiranja lokalnih skupnosti - nekaj sem o tem že govoril - davek na nepremičnine in davek na vodna plovila. Nihče danes od nas v tej državi ne ve ne glede na zagotovila vlade ali besede, najsi bo finančnega ministra, najsi bo ministra za lokalno samoupravo brez listnice ali nenazadnje vladnega državnega sekretarja, ki je ponavadi z nami. Nihče od nas ne more vedeti za višino vira, ne za državo, kaj šele za posamezno lokalno skupnost iz naslova zakona o nepremičninah. In govoriti in obljubljati ter pisati v vsebini zakona v okviru prehodnih določb kot vir financiranja lokalnih skupnosti davek iz naslova nepremičnin, gospe in gospodje, je nekorektno. To je nekorektno do izvrševalcev občinskega proračuna, župana, do pripravljavca občinskega proračuna, torej različne občinske uprave in tudi do tistega, ki te občinske proračune sprejema. To je, občinskih ali mestnih svetov. Ampak zadnja skrb je, če je to nekorektno do njih, vsaj v okviru nacionalne stranke. Prva skrb je, da je to nekorektno do občank in občanov. Oni so dejansko uživalci bonitet iz naslova proračuna. In seveda proračuni, ki bodo napisani na podlagi zakona o financiranju občin, tega zakona, bodo izjemno kratkoročni proračuni. Proračuni, ki bodo zavajali odjemalce, vse uporabnike občinskih proračunskih postavk po eni strani in po drugi strani mnogo širše uživalce teh bonitet, ki jih bodo izvajali odjemalci proračuna občinskih proračunov. V nadaljevanju ocenjujemo, da je, če grem po vrsti, sila sporen gledano z ustavnega vidika ne nazadnje tudi 20. člen. V ustavi Republike Slovenije imamo nekaj členov pozitivne diskriminacije. Drži. Večkrat je bilo pojasnjeno, da se posamezne skupine ljudi pač ne morejo asimilirati v okvir naše družbe in je zato potreben poseben pristop do njih, posebno financiranje in posebno trepljanje po ramenih. Osebno v to sicer ne verjamem. Verjamem, da smo državljanke in državljani enakopravni in da iz tega naslova nosimo enake pravice in tisto, kar se ponavadi pozablja, enake obveznosti, ne glede na njihovo namišljeno drugačnost ali karkoli drugega. In iz tega naslova v omenjenem 20. členu, ki govori o sofinanciranju ali uresničevanju pravic, se nam zdi popolnoma nepotrebno po drugi strani žaljivo, in tisto, kar je najpomembnejše v nasprotju z najvišjim pravnim aktom v okviru naše države, to je ustavo Republike Slovenije, da se v isti člen določa dvojna različna vsebina ustave. Po eni strani sofinanciranje pravic narodne skupnosti in drugič romske skupnosti. Če bi hoteli slediti temeljnemu pravnemu aktu v okviru naše države, potem bi to vse zapisali v dveh členih, se sklicevali na dva različna člena ustave. Ne pa, da ustavno kategorijo na eni strani narodne skupnosti, po drugi strani pripadnike romske skupnosti, ki jih ustava ločuje na podlagi pravic in obveznosti v temu zakonu, 20. členu omenjenega predloga zakona, mečete v isti koš. Kaj bo to dolgoročno pomenilo, vam verjetno seveda ni potrebno posebej govoriti. Kajti, verjamem, da se za ustave kategorije vsak izmed vas, visokih poslancev, in tistih, ki nas poskušajo v okviru zvočnega sistema dovoljenja državnega zbora zaveda. Prav zanimive so bile, vsem tistim, se bodo verjetno z mano strinjali, ki ste prebirali različna mnenja, ki so prihajale iz dneva v dan v državni zbor. Najsi bo to mnenje predstavnikov lokalnih skupnosti, ki se združujejo v skupnost občin mest, najsi bo to posameznih lokalnih skupnosti kot njihov odziv kot odziv uporabnika na omenjeni zakon. Dovolite, da izpostavim, vsaj po moji oceni, tistih nekaj najpomembnejših, ki seveda govorijo jasno v tem smislu, da je tak zakon danes potrebno zavreči. Da je to zakon, ki prvič ni življenjski. Da je to zakon, ki bo zaviral napredek v lokalnih skupnostih, v vseh lokalnih skupnostih. Močneje bo zaviral napredek v tistih lokalnih skupnostih, ki žal ne bodo v okviru vodenja posamezne politične stranke, ampak generalno, ko bo zaviralec napredka in izgube avtonomnosti lokalnih skupnosti. Ko sem pri besedi avtonomnosti, mar ni avtonomnost vedno pred nami, ko govorimo o prvem nivoju lokalne samouprave, torej občin? Ali ni bilo vedno pred nami govora ne nazadnje tudi pol leta nazaj, ko smo na novo ustanovili neko število občin, da smo se danes približali oziroma dosegli številko 210, da je to avtonomnost, da to delamo zato, da bodo občani in občanke posamezne občine zadovoljni? In ne nazadnje pred pol leta, ko smo na ustavni komisiji govorili o drugem nivoju lokalne samouprave torej o pokrajinah, ali nismo vedno govorili o avtonomnosti, da je to bistvo, da zato spreminjamo regulativo, pravno regulativo delovanja teh institucij, torej na prvem, drugem nivoju zaradi avtonomnosti, zaradi tega, da bo ta avtonomnost dosegla tisto sinergijo, da bodo naši državljani in pa državljanke zadovoljnejše. Gospodje, zakon ki je danes pred nami, ne samo, da ne zagotavlja nobene avtonomnosti, celo zmanjšuje jo v pogledu na sedanji oziroma kmalu pretekli sistem financiranja lokalnih skupnosti. Po naši oceni se bo z omenjenim zakonom, v kolikor ga boste seveda sprejeli, zaviralo dolgoročno načrtovanje razvoja v lokalnih skupnosti. To ni mnenje samo Nacionalne stranke. To je mnenje mnogih lokalnih skupnosti v okviru naše države. Ne nazadnje vseh tistih, ki se združujejo v tisto povezavo združenja mestnih občin in mest, ne nazadnje posameznih občin, ne nazadnje posameznih županov, ki niso po strankarski liniji sodelovali s poslansko skupino Nacionalne stranke. Naj tu omenim Starše, njihovega župana gospoda Ducmana, ki izjemno skrbi, kaj s financiranjem občin. In vse tiste župane, ki kvalitetno in korektno pripravljajo svoje proračune in katerim je v interesu pozitivno zasledovanje lokalnih skupnosti. S tem predlogom financiranja ne morejo biti zadovoljni, ker se zavedajo, kaj ta vsebina, nedorečena vsebina za seboj prinaša, koliko neznank, koliko vprašajev in da po eni strani med matematično enačbo, v kateri je v sredini enačaj, ne more biti na eni strani konstanten, na drugi strani pa vprašaj. To ni rešitev. Ampak, vlada Republike Slovenije nam ponuja zakon, ki ima na eni strani te enačbe samo same vprašaje. Na drugi strani pa zahtevamo od lokalnih skupnosti, da pripravljajo proračune, da so proračuni razvojno naravnani, da so projektno naravnani in da so naravnani za leta vnaprej. Prihodkovno stran pa sestavlja vprašaj, vprašaj, vprašaj. Same nedorečene stvari. Jaz še enkrat poudarjam, jaz sem bil zelo vesel, ko me je na razgovor v povezavi s tem zakonom povabil kolega Ducmana Starš. Zaradi tega, ker sem tudi čutil, da posamezni predstavniki lokalnih skupnosti skrbijo za malo več kot lokalno skupnost, ampak predvsem za tiste akte, ki so v fazi pripravljanja in ki bodo dolgoročno vplivali na razvoj tiste lokalne skupnosti, kajti to odraža skrb posameznega župana. V nadaljevanju po izračunih objavljenih na spletni strani Službe vlade Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalno politiko, bo omenjeni zakon, to jim je potrebno priznati, najbolj prizadel urbane dele Republike Slovenije, urbane občine. Naj med njimi izhaja Ljubljana kot glavno mesto. Naj med njimi izhaja mesto Maribor, mesto od koder jaz prihajam. Ampak to je zakon. Ostale mestne občine. Ampak, to je zakon, ki bo te lokalne skupnosti, te generatorje razvoja potisnil navzdol, finančno in gledano skozi prizmo odvisnosti ali neodvisnosti od državne vladne politike. In če imamo črto, če imamo merilec, lokalne skupnosti bodo na podlagi tega zakona postale odvisne od želja projektov politike. Tiste politike, ki vodi vlado Republike Slovenije. Odmikamo se od tistega momenta, ki je vedno bil v ustih predstavnikov vlade, torej avtonomnosti. Kar se tiče posameznih pripomb v okviru avtorstva predstavnikov lokalnih skupnosti, verjamem, da ste vsi dobili s strani Mestne občine Maribor, občine Trzin prej omenjene občine Starše. Ampak njihove pripombe, ki jih bi po moji oceni ali po oceni Nacionalne stranke morali vsebinsko pregledati. Ne sprejemati njihovih dopisov kot nekaj, na kar se vržejo oči, potem pa se slepo verjame ministru brez listnice. Po moji oceni so ta opozorila, ki prihajajo s strani ljudi, ki izvršujejo proračun, kateri imajo odgovornost za planiranje, za dolgoročnost, morali vzeti temeljiteje kot jih. In po pogovoru s posameznimi župani županjami, vem tudi, kakšen je odziv ministra do teh predstavnikov, ko hočejo z njim vzpostaviti kontakt, ko se hočejo z njim pogovoriti o vsebini, ko zakon še ni v parlamentarni proceduri. Vsi vemo, da v trenutku, ko zakon pride v parlamentarno proceduro, je njegova sprememba izjemno težka, lahko skozi faznost postopkov. Ampak učinek vemo, da je, vsaj ponavadi, enak nespremembi. Torej, da državni zbor ne sprejme nič, kar prihaja s strani opozicije, ali pa nič, kar prihaja s strani naše domovine Republike Slovenije, lokalnih skupnosti. Ampak prej sodelovanje z zainteresirano strokovno javnostjo, kar jaz imenujem različno občinske uprave, različne občinske nosilce finančnega dela, ne nazadnje tudi župana ni bilo pri pripravi tega zakona. [[Dovolite, boste dobili besedo, ampak dovolite, da najprej jaz končam. Hvala.]] Dovolite, da še enkrat izpostavim, po moji oceni tiste najpomembnejše elemente. Torej, zakon zmanjšuje finančno avtonomijo občinam. Nihče v tem državnem zboru, ne predstavnik vlade ne more reči drugega, zmanjšuje. In zakaj se ponavadi zmanjšuje avtonomija, zakaj se nekomu vzamejo pravice, v temu primeru seveda pravice, ki izhajajo iz finančnih sredstev? Zaradi tega, ker se ga hoče napeljati nase, ker se ga hoče narediti odvisnega. In žal mi je, da vlada Republike Slovenije na ta način gradi odvisnost lokalnih skupnosti do sebe. Mi imamo več načinov izpostavljanja odvisnosti. Ampak tistega pravega vlada Republike Slovenije ne uporablja. To je pozitiven zgled, kvalitetno delo, dobri projekti. Ampak seveda vladi tega ni uspelo. Zato odvisnost hoče narediti z zmanjšanjem finančnih sredstev, z uporabo tistih finančnih sredstev, ki so nedorečeni, ki se bodo izkazovali skozi deficite lokalnih proračunov in tiste, ki se bodo izkazovali skozi mesečne rebalanse občinskih proračunov. Za tiste, ki ne veste, rebalans, popravek in to popravek najpomembnejšega javnofinančnega akta v posamezni lokalni skupnosti. In ta popravek. To ni delo samo za občinske in mestne svetnike. Popravek gre predvsem na škodo odjemalcev proračuna, ki vidijo v tem najpomembnejšem aktu, občinskem aktu, ko govorimo o financiranju občin, neko garancijo za prihodke, naj si bo za leto ali dve naprej in neko obvezo dolgoročno, kot sredstva, ki jih bodo vplačevali v občinske proračune. In dobri podjetniki ali dobri odjemalci proračuna, naj si bodo javne službe, koncesionarji, karkoli, ne delajo iz dneva v dan. Njihov plan seže tudi za leto vnaprej. In kako naj se oni zavežejo občinskemu proračunu, če danes na podlagi tega zakona, ki je danes pred nami, vemo, da se bodo občinski proračuni srečevali s spremembami, da jih bodo lokalne skupnosti spreminjale iz dneva v dan, zaradi tega, ker nihče v tej državi še ne ve, kakšni bodo učinki davka na nepremičnine, kakšni bodo učinki, minus 30% iz naslova zakona o dohodnini? Ne nazadnje, kakšni bodo tisti minimalna učinki, ki pa so zelo lepi in dobri za ušesa, davka na vodna plovila? Graditi proračun v Republiki Sloveniji na naslovu davka na vodna pravila in to opredeljevati v obrazložitvi zakona, to je neresno. Vsi vemo, da bodo učinki minimalni. Vsi vemo zakaj je vlada prišla z zakonom o davku na vodna plovila. Zaradi tega, ker je to vsem všeč. Ampak učinki na občinski proračun, to bodo nulti in tolažiti ali pa govoriti neresnico, da ne bom rekel lagati, da bo sestavni del prihodka razvoja lokalnih skupnosti v Sloveniji, vseh 210. To je seveda neresna. Rečeno je bilo, da se v nadaljevanju pripomb, ki so prihajale s strani občin, da opozarjajo na nepoznavanje posledic novega davčnega sistema. Nihče, z zagotovostjo nihče ne pozna posledic novega davčnega sistema, katerega zadnji zakon je bil sprejet na včerajšnji seji državnega zbora v tretji obravnavi. In občinam smo dali tisti vir financiranja, katerega nobeden ne pozna, ne višine, ne koncepte, ne realizacije. Ampak smo rekli oziroma na predlog vlade, potrdili ste pa vladni poslanci. Glasov Nacionalne stranke seveda ni bilo zraven, ker ne vemo, kakšen bo ta vir. Ne vemo, ali bo prišlo do realizacije le-tega ali smo naredili napake ali bo potrebno spreminjati davčno zakonodajo. Ampak to več ni naš problem. To bo od sedaj naprej še problem lokalnih skupnosti. Zelo enostavna taktika. V nadaljevanju, omenil sem že nedorečenost financiranja pokrajin, in če se prav spomnim in vem, da se, del stroškov delovanja pokrajin bo nosila tudi lokalna skupnost, del bo nosila vlada oziroma ministrstvo. Tega v temu zakonu ni opredeljenega v obliki odhodka, obveznega odhodka, ničesar. In nenazadnje dovolite še enkrat, da izpostavim, v Nacionalni stranki omenjenega predloga zakona ne bomo podprli. Ne bomo podprli predloga zakona, ki na tako transparenten način povečuje odvisnost razvoja občank in občanov od vladajoče politike. Hvala.
Hvala lepa za kratko predstavitev stališča. Besedo pa ima gospod Rezman v imenu DeSUS-a.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Mene ne bo treba opozoriti na kratkost, ker mi že vnaprej bolj skopo odmerja minute. Pa vendar, nekaj besed je treba k temu kljub temu reči. Za uvod naj povem, da ocenjujemo v poslanski skupini DeSUS, da je vladna služba za lokalno samoupravo in regionalni razvoj vendarle v teh dveh letih vložila veliko truda v to, da se razmišlja o položaju lokalnih skupnosti in v pripravo različne regulative in da je jasno, da vsi ne bomo imeli popolnoma enakega odnosa do tega, kar je rezultat njihovega dela. Tako ni bilo poprej. Tako ne bo danes in tudi v postopkih, ki bodo še sledili, bodo najbrž dobrodošle številne pripombe, kakšni dobri predlogi, tudi kakšen očitek, ki nas bo navedel na to, da bomo ponovno o kakšni stvari razmislili. Tisti, ki se resno ukvarjamo z občinami in smo za to celo odgovorni, ne pričakujemo, da bi bil zakon o financiranju občin podoben kakšnemu "deus ex machina", ki bi iznenada prišel, uredil naše probleme in nas odvezal pretiranega dela in napora. Torej, to se zagotovo ne bo zgodilo. Vemo, da bo treba vlagati veliko truda tudi v prihodnje, ne samo na področju financiranja občin, ampak na celi vrsti druge, vzporedne zakonodaje, ki tudi bolj ali manj obremenjuje lokalne skupnosti. Prav tako vemo, da zakon o financiranju občin ne more razrešiti tistih problemov, ki nam jih je naložil zakon o lokalni samoupravi, ki ga nekateri pozdravljajo, nekateri pa najdejo v njem tudi celo vrsto slabosti. Najbrž ni mogoče zanikati, da se nekaj teh slabosti v empiriji potem tudi pojavlja. Tudi tega ni mogoče spregledati, da zakon o financiranju občin ne more nadomestiti tega, kar naj prinese zakon, ki bo drugo raven lokalne samouprave uredil in za katerega bi bilo najbrž bolje, če bi bil tudi sočasno v obravnavi. Ampak zdaj pač ni tako. Imamo ambicijo od 1. januarja 2007 spremeniti nekaj na področju lokalne samouprave. Če hočemo to storiti, ne moremo čakati na drugo prihajajočo oziroma že pripravljeno zakonodajo, ki bo pa kasneje sprejeta. Vemo tudi to, da zakon o financiranju občin, o katerem sedaj govorimo, pravzaprav rešuje stvari statistično, bolj na ravni povprečenja, ne toliko na empiričnih izkušnjah, ne toliko na dejanskih stroških, ne toliko na dejanskih zakonskih obvezah, ki jih lokalne skupnosti imajo. Kajti nekatere obveze so celo takšne, ki so tako rekoč priporočljive, pa jih veliko število lokalnih skupnosti niti ne izpolnjuje. Na primer, gradnja neprofitnih stanovanj, kar je za posamezno občino obveza, obveza lokalnih skupnosti in je lahko izredno obremenjujoče, za koga drugega pa ne. Povprečno je pa tisto, kar se namenja za trošenje na tem področju, enako povsod. Torej, to povprečenje nekaterih hib v empiriji ne more odpraviti. Zakon tudi ne more razrešiti tistih težav občinskega razvojnega potenciala, ki niso vezane zgolj na prerazporeditev sredstev. Najbrž nihče ne more zanikati, da zdaj gre za prerazporejanje sredstev, in sicer, med lokalnimi skupnostmi na eni ravni in na drugi ravni med državo in posamičnimi lokalnimi skupnostmi. Vsi nismo v enaki meri navdušeni nad tem. Nekateri imamo tudi nekaj pomislekov oziroma priporočil za ponoven razmislek o tem, ali je vse dobro zapisano in predlagano. Nekaj težav izvira tudi iz tega, kako vsi razumemo dikcijo zakona, kako razumemo koncept, kako razumemo vsebino lokalne samouprave. In to, da ne razumemo vsi tega popolnoma enako, je jasno iz organizacijskih težav, ki jih imamo v Sloveniji, iz konstitutivnih težav, ki jih imamo pri organizaciji naše države, na primer na področju silne hipertrofije. Tako vsaj nekateri ocenjujemo občino, ki ni najbolj racionalna in ki ni utemeljena toliko na ekonomskih izračunih, ampak bolj na politični volji, torej bolj volonteristično kot pa na dejanskih potrebah. Seveda je treba imeti v mislih natančno to, da k temu nagovarja prejšnji zakon o financiranju občin in da k temu nagovarja tudi sedanji predlog. To je ena izmed intenc, ki jo je možno prepoznati. Razvoj občin v preteklosti ni bil toliko odvisen od vitalnega potenciala posamičnih okolij, ampak bolj od tega, kako je takšnemu okolju bil naklonjen zakon o financiranju občin. Dobro bi bilo, ko bi si te stvari priznali, potem nekaterih napak morebiti ali pa slabosti, da ne bomo rekli napak, ne bomo ponavljali. V preteklosti je bilo v zadnjem obdobju opaziti celo vrsto dodatnih obremenitev, celo vrsto slabosti, napak, ki so bile storjene in ki so obremenjevale občine. Dobro je, da se vlada sedaj teh starih napak loteva na ta način, da jih skuša popravljati. Odvisnost od države je bila poprej po moji sodbi kljub temu večja, kot bo po novem. Slabost, ki je bila poprej vsem najbrž jasna in ki jo bomo zdaj na nek način odpravili so bile vpeljane kalkulativne osnove, o katerih tisti, ki se z občinami ne ukvarjajo, pač najbrž nič ne vedo. Nove naloge, ki so bile brez virov prenesene na občine, so bile ena izmed takšnih slabosti, drobljenje občin, odsotnost pokrajin in tako naprej. Skratka, cela vrsta slabosti je v preteklosti obremenjevala občine, ki jih skuša sedaj predlagatelj postopoma odpravljati. V tem mandatu je zagotovo bilo namenjene več pozornosti občinam. Bistveno je bila izboljšana kondicija, finančna kondicija za občine. Popravljeni so bili nekateri nesmisli, tako kot na primer nesmisel v zvezi z gospodinjskim pomočnikom, ki pa je bil odpravljen samo dvotretjinsko. Ena tretjina nesmisla približno je pa še ostala. Opaznejša je. To je najbrž tudi dobra vloga reprezentativnih združenj lokalnih skupnosti. Verjetno je dobro, da se služba loteva celovitega premisleka na področju regulative, ki zadeva lokalno samoupravo. Cilji zakona o financiranju občin, kot so bili našteti, bodo, tako ocenjujemo pač mi, realizirani samo deloma. Tudi to je boljše, kot nič. Da se bo bistveno povečalo število tistih občin, ki ne bodo direktno odvisne od države, to seveda drži. Lahko bi se tudi na drugačne načine, bi dvignili dohodnino, pa bi bil učinek lahko podoben. Povečala se bo bojda finančna avtonomija, kar deloma samo drži, ker moramo vedeti, da nekatere slabosti ostajajo tako pri uredbi o določanju povprečnine, kjer občine nič ne bomo pretirano sodelovale in vplivale in tako tudi pri ZIPRO-u, ki je tudi v rokah tega državnega zbora. Pripravi ga vlada in nima posebno velikega vpliva. Cela vrsta drugih slabosti še je, ki jih nimam časa več naštevati, ker se mi ura počasi izteka. Opomnil bi rad, da tudi definicija korekcijskih količnikov ni ustrezna. To, da govorimo o površini občin, to ni kriterij, lahko da je velika površina občine celo nekaj, kar je dobro, kar je v prid, ker je tam manj stroškov. Lahko, da so ceste pomembne oziroma dolžina cest pomembnih. Ampak pomembnejše je, kje je ta cesta zgrajena, kako se vzdržuje, kako široka je, kakšna je njena komunalna in siceršnja oprema. Cela vrsta drugih stvari še je, na katere bi rad opozoril službo vlade, da naj še vendarle premisli o tem. Sicer pa mislim, da je potrebno storiti vsaj še nekaj, da tisto, kar nam bo zakon o financiranju občin sedaj dal občinam nekaj več kot prej, druga področna zakonodaja jemlje in mislim, da bi bilo prav, da bi se služba vlade za lokalno samoupravo sestalo vsaj s strokovnjaki z ministrstva za okolje in prostor in da bi pretuhtali, kako spremeniti uredbo o taksi za obremenitev vode, pa še s kakšnimi drugimi ministrstvi seveda, ki posredno posegajo v žepe lokalnih skupnosti. Za sklep: Mi bomo podprli ta zakon. Povem pa naj, da ocenjujemo, da bo sicer več sredstev za lokalno samoupravo. Ne bo pa večje pravičnosti oziroma mnogi bodo čutili celo krivično razporeditev sredstev, kakršna se sedaj predvideva.
Hvala lepa. V imenu narodne skupnosti bo spregovorila gospa Pozsonec.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav vsem prisotnim. Zakon temelji na načelih lokalne samouprave, ki izhajajo iz ustavne ureditve v Republiki Sloveniji in načeli Evropske listine lokalne samouprave. Načelo lokalne samouprave se izraža v pravici občin, da v skladu z ustavo in zakonom samostojno določajo naloge, ki so jih v korist svojih prebivalcev sposobne samostojno izvajati in tudi financirati. V predlaganem zakonu je načelo lokalne samouprave grajeno z zagotovitvijo lastnih virov financiranja nalog, ki jih občine izvajajo na podlagi svojih predpisov. Načelo finančne samostojnosti in načelo povezanosti določata, da naj se občina financira iz lastnih virov in da morajo biti finančni viri v ustreznim razmerju z nalogami. Načelo enakosti pred zakonom se izraža v pravici prebivalca Slovenije do enakopravnega financiranja nalog, ki so jih občine na podlagi zakona dolžne izvajati za svoje prebivalce. Enakopravnost se zagotavlja z razporeditvijo sredstev odstopljenih prihodkov državnega proračuna ob upoštevanju primernega obsega potrebnih sredstev posamezne občine za financiranje nalog, ki so občinam naložene z zakonom in so jih dolžne izvajati. Sistem financiranja, ki vključuje obveznosti države, da z zakonom zagotovi občinam ustrezne vire je vezan na konkretno določene naloge v področnih zakonih. Želela pa bi opozoriti na težave občin na nerazvitih območij. Nerazvitost še stopnjuje dejstvo, da je prebivalstvo na teh območjih starejše generacije, kar pomeni, da ti niso zmožni visoke produktivnosti. Kot starejši občani pa imajo tudi več potreb po socialni oskrbi, pa še nezaposlenost. In taka občina mora skrbeti v večji meri za otroke, plačevati vrtec in razne socialne dajatve. In še to, da so te občine na periferiji. Torej, oddaljene so od centrov. To pa tudi več stane tako časovno, kot tudi materialno. Vsi uradi v upravnih enotah so oddaljeni. Zato občani porabijo več časa in tudi denarja za urejanje upravnih stvari. Ne samo občani, tudi uslužbenci. Prav tako bi bilo zaželeno, da naloge, ki jih dobijo občine od države, država tudi materialno podpre. Zelo velikokrat se zgodi, da občine dobivajo naloge, ne pa tudi finančne vire za uresničitev. Omenila bi še dvojezične občine. Te prejemajo dodatek za dvojezičnost oziroma država financira občinske narodnostne svete in to dela pošteno. Zaželeno bi bilo, da bi izdelali normative za financiranje teh nalog. Prav tako pa tudi za porabo teh sredstev. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Pukšič v imenu SDS.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi, gospod minister s sodelavkami in sodelavci, prav lep pozdrav! Gospod podpredsednik tudi vam! Končno smo dobili v državni zbor novi zakon o financiranju občin. Ta zakon so občine pričakovale že vrsto let. Sam sem sodeloval pri spreminjanju te zakonodaje leta 1999. Takrat sem za to govornico državnega zbora imel za mojim poslanskim kolegom Sovičem drugi najdaljši nastop. Njegov je trajal nekaj čez štiri ure, moj pa tri. Ampak verjemite, kolegice in kolegi, da danes ne bo tako. Nastop je bil dolg iz enega preprostega razloga, ker je bil zakon, ki je bil takrat predlagan, zelo krivičen. Krivičen do demografsko ogroženih občin, krivičen do slovenskega podeželja. Je bil diskriminatoren, je bil slab. Najhuje je bilo, ker je bilo v tistem zakonu celo zapisano, da se bo izvajal finančna izravnana do 75%. To bi seveda bil pogreb lokalne samouprave. To bi bil pogreb demokracije za takratno državo. Pa vendar se to ni zgodilo na zahvalo takratnega ustavnega sodišča in seveda nekaj nas, ki smo temu strahovito z vsemi možnimi pravnimi sredstvi nasprotovali. Najslabši način financiranja občin je višina dohodnine in tudi najbolj krivičen. Ustvarjeni dohodek na prebivalca v različnih delih naše države, ko ni skladnega razvoja, ko se ni razvijalo desetletja enakomerno, ko se je še desetletje nazaj slišalo za Slovenske Gorice in Haloze. To so tisti kraji, kjer hodi do kolen v ilovici in blatu. To so tisti kraji, kjer ni električne žarnice in vodovodnega priključka. Takšen način financiranja je bil popolnoma diskriminatoren in slab za razvoj naše države. Čeprav so bile naloge občin tako od velike, največje ljubljanske pa tja do Hoške občine z enim zakonom opredeljene in obveznosti. Žal se nikoli ni upošteval tako imenovani kriterij, indeks razvojne ogroženosti. V tem zakonu je zapisano, da bodo skupaj z ministrstvom za lokalno samoupravo in ministrstvom za finance ta izračun naredili. Tudi v tem zakonu sem prepričan, bi bilo potrebno ta indeks razvojne ogroženosti še nekoliko bolj upoštevati. Upam, da bo nam uspelo tudi z nekaterimi amandmaji v drugem branju zakon dopolniti prav v tej smeri, prav v smeri boljšega, skladnega, enakomernega razvoja. Skladen enakomerni razvoj je pravzaprav rešitev za to državo, je rešitev za centralizacijo. Skladen enakomernejši razvoj je tisto, o čemer smo zapisali tudi v to koalicijsko pogodbo. Res je, da se je v dveh letih veliko spremenilo. Res pa je, da se vse v takšnem kratkem času ne da. Jaz sem vesel, da imamo vlado, ki je temu prisluhnila in resnično drži to, kar smo zapisali v koalicijski pogodbi. Ko sem govoril o tako imenovani dohodnini na prebivalca in po spremembi dohodnine iz 30 na 35%, je prinesla v nekaterih občinah preko 5 tisoč tolarjev na prebivalca, v drugih je prinesla 500 tolarjev na prebivalca. To je pomenilo velike velike razlike, torej nekajkratno s faktorjem 10 in še več. Ko smo govorili o teh nepravicah, se je dogajalo to, da je nekaj občin v državi porabilo tam preko 25 do 30 milijard sredstev čez tako imenovano primerno porabo. Druge občine niso morale slediti niti državnim razpisom, niti razpisom, niti razmišljati o tem, da bi sodelovale na tistih razpisih, kjer je potreben lastni vir sofinanciranja, ker enostavno tega niso imele. Ta zakon je bistveno bolj pravičen. Ta zakon prinaša možnost boljšega enakomernega razvoja. Ta zakon konkretno tudi prinaša veliki večini občin tudi bistveno več sredstev, dejansko več sredstev. Za male občine lahko celo rečem, za podeželske občine za cca. 50% investicijskega denarja. Če bi to preračunali za nazaj, bi hitro ugotovili, da smo v enem mandatu v štirih letih v takšnih občinah izgubili približno 60% do 80% proračuna. In dobro je, da bi tako, kot je že, pa vendarle nadgradili tudi v tem zakonu o financiranju občin delež bruto domačega produkta še povečali. Če naredimo primerjavo s sosednjimi državami Evropske unije, predvsem z najbolj demokratičnimi, najbolj razvitimi in najbolj razvitimi državami bomo ugotovili, da je ta delež tam okrog celo 12%. S tem se prenašajo tako naloge, obveznosti kot tudi finančna sredstva. In daleč najboljše za razvoj demokracije in te države bi bilo, če bi že leta 1994 imeli tako regionalno zakonodajo kot lokalno zakonodajo. Vendar to enostavno ni bilo oziroma ni bilo takrat tolikšne volje in moči, da bi se to naredilo. Zato so ti postopni koraki, ki se sedaj delajo, vendarle koraki v pravo smer in koraki v boljši, skladnejši regionalni razvoj. Slovenska demokratska stranka bo zakon podprla. In preden končam, še mogoče par besed samo o konkretnih členih v samem zakonu. V tretjem poglavju o financiranju obveznih nalog občin v 15. členu so naštete obvezne naloge občin. Tu po mojem bi bilo potrebno dodati tudi prometno infrastrukturo. V drugem odstavku je zapisano, da minister, pristojen za finance, soglasno z ministrom za lokalno samoupravo v skladu s prejšnjim odstavkom in programi, klasifikacijo odhodkov občinskih proračunov s pravilnikom podrobneje določi vrsto obveznih nalog občin ter metodologijo za izračun povprečnih stroškov občin za financiranje obveznih nalog občin na prebivalce v državi. To je dobro, vendar se tu postavi vprašanje. Zelo hitro se postavi vprašanje, kaj pa tam, kjer so stroški, torej večji od povprečnih stroškov, kaj pa tam, kjer so stroški mogoče celo nekajkrat večji po posameznih segmentih, kot so, recimo, socialni segmenti, brezposelnost, skrb za otroke v vrtcih, kot so prevozi otrok v šolo in tako dalje? Skratka, tu se postavlja nekaj vprašanj. Na ta vprašanja verjamem, da bomo znali v času priprave zakona z amandmaji v drugem branju na to tudi pravilno odgovoriti. Postavlja se v 18. členu glavarina. O tem sem že govoril. In je to bistveno bolje, kot je bilo prej in predvsem bolj pravično. 28. člen govori o določanju obsega sofinanciranja in v četrtem odstavku govori, kaj so to upravičeni stroški. Govori, da so upravičeni stroški brez DDV. V tistih primerih, kjer občina ne more obračunati DDV, bi bilo po mojem pravilno, če bi v tem primeru bili tudi upravičeni stroški DDV. Skratka, ostaja nekaj odprtih vprašanj, ki pa so pravzaprav takšne narave, da jih bo v nadaljevanju možno razrešiti. Sam apeliram in verjamem, da bo zakon sprejet. Tako, kot je tudi planirano, v tem letu, ker s 1.1.2007 stopi v veljavo. In zelo hitro se bo pokazalo, koliko resnično pozitivnih učinkov ta zakon prinaša za razvoj Slovenije in celotnega območja. Pred leti sem v parlamentu rekel, prišel sem zato, da bi tudi mali imeli tisto, kar imajo veliki. Do zdaj se to ni realiziralo, s tem zakonom pa vidim možnost realizacije tudi v tej smeri. Hvala lepa.
Hvala lepa. Zdaj ima besedo gospod Trofenik, v imenu poslanskega kluba LDS.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim, še posebej gospodu ministru s sodelavci! Danes obravnavamo vprašanje, s katerim se srečujemo vse od uvedbe lokalne samouprave, kako zagotoviti občinam zadostna finančna sredstva za izvajanje nalog, ki jih morajo opravljati po ustavi in zakonih. Za osvežitev spomina, ustava v 142. členu določa: "Občina se financira iz lastnih virov. Občinam, ki zaradi slabše gospodarske razvitosti ne morejo v celoti zagotoviti opravljanja svojih nalog, država v skladu z zakonsko določenimi načeli in merili zagotovi dodatna sredstva." Evropska listina o lokalni samoupravi v 9. členu določa finančne vire lokalnih skupnosti. Člen določa, da so lokalne oblasti v okviru nacionalne gospodarske politike upravičene do ustreznih lastnih finančnih virov, s katerimi v okviru svojih pooblastil razpolagajo. Finančni viri lokalnih oblasti morajo biti v sorazmerju z nalogami, ki jih določata ustava in zakon. Evropska listina priporoča, naj bodo finančni sistemi, na katerih temeljijo viri, ki so na voljo lokalnim oblastem, dovolj raznovrstni in prilagodljivi, da lahko, kolikor je praktično mogoče, sledijo dejanskemu gibanju stroškov opravljanja njihovih nalog. Za zaščito šibkejših lokalnih skupnosti je treba uvesti postopke za finančno izravnavo ali druge ustrezne ukrepe za popravo učinkov neenake porazdelitve možnih finančnih virov in finančnega bremena, ki ga lokalne skupnosti nosijo. Taki postopki ali ukrepi ne smejo zmanjševati svobode odločanja lokalnih skupnosti na področju njihovih nalog. V poslanskem klubu Liberalne demokracije priznavamo, da rešitev dosedanjih zakonskih rešitvah tako v zakonu iz lega 1994 v bistveno spremenjenem zakonu iz leta 1998 in kasnejših zakonskih spremembah o financiranju občin niso v celoti uspele udejanjiti omenjenega načela. To potrjujejo naslednja dejstva. Da, finančni viri niso v razmerju z nalogami lokalnih skupnosti po ustavi in zakonu. Drugič. Da je dohodnina kot najpomembnejši vir neenakomerno porazdeljena po občinah. Tretjič. Da je odvisno od občin od državnega proračuna prevelika, saj večina občin prejema finančno izravnavo istočasno pa prihaja do neustreznih presežkov v nekaterih občinah kot posledica neenakomerne porazdeljene dohodnine in neustreznih porazdelitev nekaterih drugih finančnih oziroma davčnih virov kot primer koncesijska dajatev za igre na srečo. Četrtič. V izračunu primerne porabe niso v zadostni meri upoštevani parametri, ki bistveno vplivajo na višino stroškov občin, primer, stroški otroškega varstva neodvisno oziroma so odvisni v izračunu samo od populacije mladih, ne od dohodnine per kapita in ne zajetosti otrok v vrtcu. Petič. Da, zaradi popravkov zakona ni ustrezno rešen problem sofinanciranje investicij. V preteklosti so bile torej financiranje občin strojene pomanjkljivosti, sicer pa sta po našem glavni negativni posledici sedanjega sistema financiranje občin dve, in sicer iz veljavnega sistema financiranja občin tako izhaja, da vsaka vrednost izračuna na primerne porabe občine, ki je višja od lastnih prihodkov, zahteva pozitivno razliko v finančni izravnavi to pa pomeni neposredno rento iz državnega proračuna, odvisnost od države iz izguba dela samostojnosti lokalne skupnosti. Več časa trajajoča finančna izravnava ni vzpodbudna za občino pri pridobivanju lastnih prihodkov in kakršnekoli spremembe so zanjo nezanimive. Poleg tega je logika gospodarskega obnašanja pravi, da vsako povečanje razlike med ne izračunano primerno porabo in njenimi lastnimi prihodki pomeni več tako imenovane državne rente, za katero ni potrebno vložiti pretiranega napora. Problematika se z vsakim letom še poglablja, razlike med občinami se povečujejo, saj sedanji model njihovega financiranja tudi ne vzpodbuja občin za sprožanje lastnih razvojnih zmogljivosti. Drugič. Veljavni zakon majhnim odcepljenim občinam omogoča, da dobijo več denarja iz državnega proračuna kot bi ga dobile kot del večjih lokalnih skupnosti. Sedanji sistem generira neprestane zahteve po ustanavljanju novih občin, zato bi morali pravične in enakomerne porazdelitve proračunskih sredstev med občinami kar bi omogočilo zajezitev trenda nastajanja novih občin. Naslednje nas je poročala tudi komisije kongresa lokalnih in regionalnih oblasti Evrope, ki je v svojem poročilu o položaju lokalne demokracije v Republiki Sloveniji iz leta 2001 zapisala, da se zdi, da so bile številne majhne lokalne skupnosti ustanovljene samo z vidika, da bo, ko bodo enkrat samostojne lokalne skupnosti vsaki od njih pripadala minimalna državna subvencija, ki bi lahko bila višja od lokalnega deleža v proračunu in finančni strukturi občine od katere so se odcepile. Posledica tega je, da velike občine stagnirajo v svojem razvoju v primerjavi z drugimi majhnimi občinami, ki imajo velike okoristi od državne podpore oziroma rente. Idealno bi bilo, če bi lahko oblikovali takšne lokalne skupnosti, ki bi bile brez sredstev iz državnega proračuna sposobne pokrivati svoje potrebe. Nedvomno pa je, da zaradi posameznih specifik občin, geografske, demografske in ekonomske, slednjega ni moč doseči, in da bodo določene stopnje vedno potrebno prerazporejanja sredstev iz državnega proračuna. Pri pripravi zakona o financiranju občin je torej treba v prvi vrsti izhajati iz zastavne določbe in načel evropske liste na lokalni samoupravi, ker so ta obvezna izhodišča, rešitev pa morajo odpraviti omenjene negativne posledice. V klubu Liberalne demokracije Slovenije zagovarjamo takšne spremembe sistema financiranja občin, ki bodo zmanjšale razlike med občinami, ki so sposobne iz lastnih sredstev financirati obveznosti in tistimi, ki to niso in ki pravičneje in enakomerneje porazdeli sredstva iz državnega proračuna med občinami. Spremembe sistema financiranja občin morajo odpraviti tudi težnjo po drobljenju občin. Osnovni namen sprememb pa mora biti v tem, da se poveča finančna avtonomija občin, tako da jih bo čim manj odvisnih od finančne izravnave, čim večji približek uresničevanja načela samofinanciranja. Pri tem pa mora država zagotoviti takšen nadzor na določenem viru sredstev in obrnitev iz tega naslova, da bo zagotovljena enakost državljanov pred zakonom. Da ne bi prihajalo do tako velikih razlik pri lastnih prihodkih občin, je na mestu ali poleg dohodnine v nižjem deležu verjetno kot do sedaj, treba občinam z zakonom zagotoviti še kak drug davčni vir, ki je bolj enakomerno porazdeljen po slovenskem prostoru oziroma med lokalnimi skupnostmi. Izvirov za financiranje primerne porabe je potrebno izločiti vse tiste vire, ki v to kategorijo ne sodijo, ker so namenski viri namenjeni izvajanju nekaterih dodatnih nalog občin, ki pa niso naloge vseh občin. Finančna izravnava mora biti namenjena za izvajanje tistih nalog, ki jih občina mora izvajati po ustavi in zakonu, ne pa za naloge, ki jih lahko opravlja. Dodatne naloge, ki niso obvezne za vse občine oziroma ni v vseh občinah, se v vseh občinah ne izvajajo, ni možno vrednotiti v primerni porabi. Sredstva za posebne naloge občine je treba izločiti iz finančne izravnave. Po našem mnenju je najpomembnejši kazalec poraba na prebivalca. Na tej osnovi je treba graditi sistem finančne izravnave, zato bi moral izračun primerne porabe temeljiti na dejanskih stroških, na večjem številu parametrov, ki dejansko odražajo stroške občine, ne pa na takih razmerjih, ki jih dopušča veljavni zakon. Slednje spodbuja delitev na manjše občine in sili v večjo porabo. Sistem poračunov ni smiseln, saj občine nimajo realnih podlag za pripravo letnih proračunov. Predlagani zakon na deklarativni ravni sicer sledi omenjenim ciljem, vendar pa izpeljane rešitve, njihove rešitve ne omogočajo. Ugotavljamo, da bistvenega povečanja deleža javne porabe občin v strukturi javne porabe oziroma v deležu bruto domačega proizvoda predlagani zakon ne zagotavlja, povečanje je le simbolično, nikakor zadostno glede na dejanske stroške in potrebe lokalnih skupnosti. Nadalje. Zakon ne zagotavlja zadostnih in ustrezno razpršenih finančnih virov za financiranje občin in ne krepi finančne avtonomije občin, nasprotno, z uvedbo glavarine namesto fiksnih in razpršenih finančnih virov povečuje finančno odvisnost občin od državnega proračuna, kar je nasprotno direktno z intencami evropske listine o lokalni samoupravi. Pri izračunu primerne porabe v zadostni meri ne upošteva specifičnosti oziroma raznolikosti občin, ampak prerazdeljuje primerno porabo v škodo večjih mestnih občin. Mimogrede negativni učinek v cenah letošnjega leta samo na segmentu mestnih občin pomeni minus 10 milijard, od tega približno 60% na račun ukinjenega dodatka 0,8% v znani formuli in še dodatne slabe 3 milijarde na račun občin, kjer imajo sedež upravne enote, čeprav je res, da pozneje s spremenjeno formulo, ki pomeni dejansko izključno spremembo porazdelitve in nima nobene vsebinske kvalitete in to v korist nepremišljeno površine in cest, seveda se pa ne rešuje problematika cest, ki je poseben problem javno finančni v slovenskih javnih financah tako na lokalnem kot na državnem nivoju. Mimogrede takšna prerazporeditev Mestne občine Ljubljana jemlje 8 in pol milijard in določa najnižji koeficient, zakon seveda nedosledno govori o indeksu, kar je nekorektno, ker indeks je nekaj drugega, gre za količnik oziroma za faktor, ki znaša za mesto Ljubljana 0,80 in je najnižji od vseh 210-ih občin v Sloveniji. Za razmislek in primerjavo naj povem primer iz avstrijske zakonodaje. V avstrijski zakonodaji se za občine nad 10.000 prebivalcev uvajajo koeficienti velikostjo nad 1, za mesto ali občino z velikostjo 50.000 ali več in prestolnico Dunaj znaša ta koeficient oziroma faktor 2, ena tretjina, v slovenskem prostoru pa 0,8 za prestolnico oziroma glavno mesto kot da mestne občine in prestolnica ter druge občine, ki imajo v svoji sestavi mesta ne bi imele posebnih nalog zlasti na področju kulture, športa in nekaterih dejavnosti, kjer dejansko financirajo inštitucije širšega pomena. Ta predlog zakona je direktno usmerjen proti kulturi, proti športu, proti inštitucijam oziroma financiranju inštitucij širšega pomena, kar je posebna slabost - zakon povečuje razlike med občinami. Če je v dosedanjem zakonu slabost posledica neenakomerne porazdelitve dohodnine po slovenskem prostoru, je to v tem zakonu to narejeno zavestno in so presežki zavestno ustvarjeni s sistemom oziroma načinom izračuna glavarine, podrobneje pozneje v diskusiji. Predlog zakona neustrezno rešuje problem sofinanciranja investicij, saj prepušča odločitve o tem posamezno ministrstvo brez zakonsko določenih meril. Mislim, da je to ena najšibkejših delov zakona, ki na nek način poskuša kopirati neko uredbo, ki se je že v praksi izkazala kot neprimerna, da ne bom rekel neustrezna. Težko je resno ocenjevati tak predlog, ki izključno ministru daje pravico in možnost, da predpisuje pravila igre in pri tem uporablja tako zvani indeks razvojne ogroženosti, pri tem se pa moramo seveda vprašati, v kakšni povezavi je delež za investicije konkretno recimo pri osnovni šoli v neki občini odvisno od površine ali v Naturi 2000 od glavarine "perkapita" od dodane vrednosti "perkapita" in še nekateri drugi kriteriji, ki so tam zapisani, ni nobene ali pa zelo male vzročne zveze, zato je pač taka rešitev nesprejemljiva. V tujini se to meri z indeksom finančne moči občine. Indeks finančne moči, da ne napravim iste napake kot predlagatelji, seveda je stokratnik razmerja med lastnimi prihodki občine in primerno porabo. Seveda s tem se meri moč, če so lastni prihodki večji, kot je primerna poraba, to pomeni, da ostaja nekaj tudi za investicije in takrat je indeks nad 100 in to bi lahko bil oziroma je običajno v tujini ustrezen kriterij, nikakor pa ne indeks razvojne ogroženosti, ki je prenesen v ta zakon iz nekega drugega zakona in iz neke druge uredbe, ki se kaže že v praksi, cel kup težav in problemov in ni nujno, da še ponavljamo to napako v tem zakonu. Seveda, glede na naštete pomanjkljivosti v poslanskem klubu Liberalne demokracije, ne moremo podpreti, ne da ne bi želeli, ne moremo in ne smemo takega predloga, brez da bi seveda ne doživel bistvenih sprememb. Želim še poudariti, da v filozofiji zakona se v resnici tepeta dve različni filozofiji. Filozofija izpred leta 1998, to je filozofija zagotovljene administrativno od ministrov določene porabe in pa seveda neka sprememba v letu 1998, ko je želela stopiti korak proti večji avtonomnosti in je uvedla pojem primerne uporabe, kot okvir za večjo samostojnost in za odziv na raznolikost lokalnih skupnosti oziroma njihovih potreb. In na koncu. Vladno službo za lokalno samoupravo in regionalni razvoj smo zaprosili za dodatne izračune poleg tabel, ki so bile objavljene na spletnih straneh, pa odgovora na žalost do danes nismo prejeli. Postavlja se vprašanje, zakaj se skrivajo na nek način izračuni, saj so dodatni izračuni nujno potrebni za celovito in odgovorno presojo, predlagana je v zakonu, in njihovo skrivanje seveda ne vodi k iskanju kvalitetnih rešitev. V diskusiji bo možno še dodatno osvetliti, da na spletnih straneh objavljeni izračuni, seveda, na nek način se opravičujem, so populistični in bi lahko rekel tudi neustrezni, ker nakazujejo projekcijo novih vsot in zato je večina seveda bila vzhičena, ko so na prvi pogled pogledali zakon, so rekli, saj to je zakon, ki prinaša vsem več sredstev. Seveda, če želimo kaj primerjati je treba primerjati, kot pravimo, osnovno šolsko na skupni imenovalec ali na isti osnovi. In če to opravimo, seveda, so to zaključki bistveno drugačni. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Kontič v imenu Socialnih demokratov.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavci! Predlagan predlog zakona o financiranju občin celostno ne rešuje problematike financiranja občin. Od novega zakona, ki bo na novo urejal sistem financiranja občin in pomembno vplival na nadaljnji razvoj lokalne samoupravi bi pričakovali upravičeno po tolikih letih, pričakovali določene rešitve, ki pa jih ta zakon ne prinaša. Sredstva namenjena za delovanje občin se s predlogom predvsem prerazporejajo, s tem, da se največ sredstev vzame mestni občini Ljubljana. To je mogoče komu celo všeč. Dejstvo pa je, da občine za izvajanje svojih nalog in za izvedbo potrebnih investicij ne razpolagajo z zadostnimi sredstvi. Zakon o financiranju občin prav tako ne rešuje oziroma ne upošteva razlik med občinami, ki so mestne občine in občinami, ki imajo na primer sedež upravnih enot. Večje občine so ustanoviteljice javnih zavodov, ki opravljajo dejavnost širšega pomena, niso pa vse širšega regijskega pomena oziroma značaja. V obrazložitvi je med drugim navedeno, da se ocenjuje, da bo z ustanovitvijo pokrajin pretežni del tistih zavodov, ki opravljajo svoje naloge za območje širše od območja ene občine prišel v pristojnost pokrajine. Zakon o financiranju občin na ta način prisiljuje občine, da bodo določene zadeve prenesle na pokrajine, da bodo prenesle zavod na pokrajino, torej zavod, ki je širšega regijskega značaja. Imamo pa zavode, ki opravljajo svoje naloge za območje, ki je širšega pomena od območja ene občine, niso pa pokrajinskega pomena. Njihovo financiranje bo po preteku prehodnega obdobja ostalo v breme občine ustanoviteljice. S predlaganim sistemom financiranja občin [[primerna poraba, glavarina, zmanjšanje presežka]] se ne upošteva posebnosti posameznih občin, se ne upošteva, da morajo večje občine financirati dejavnost javnih zavodov, ki delujejo na širšem območju in ne stimulira razvoja posamezne občine. Izračuni, ki so bili posredovani občinam, sicer prikazujejo, da bodo vse občine, razen Ljubljane, Trzina, Šempetra in Vrtojbe, pridobile več sredstev, vendar izračunov ni mogoče preveriti, saj ni navedeno, na podlagi katerih podatkov in variante zakona o financiranju občin so narejeni. Izračun primerne porabe, ki temelji le na podatkih o dolžini lokalnih cest in javnih poti, površini občine, deležih prebivalcev, mlajših od 15 let in starejših od 65 let, ne upošteva vseh raznolikosti in posebnosti občin v Sloveniji. Vzemimo samo primer izvajanja zimske službe ali primer obremenjenosti posameznih cest in javnih poti glede na migracijo delovne sile, širino cest, pločnike, javne razsvetljave. Lahko je občina po kvadraturi zelo velika, vendar jo prekrivajo pretežno gozdne površine. Ob obravnavi predloga zakona o financiranju občin bi morali biti seznanjeni z vsebino uredbe iz drugega odstavka 11. člena, kjer bo vlada podrobneje določila naloge občin, katerih stroški se upoštevajo pri ugotovitvi primernega obsega sredstev za financiranje nalog občin, ter metodologijo za izračun povprečnine, če ni to materija, ki bi morala biti urejena celo v tem zakonu. Ocene finančnih posledic za občinske proračune na obseg vseh prihodkov občine ni mogoče oceniti, saj nam niso znane vrste državnih davkov in drugih prihodkov države ter njihovi deleži, ki naj bi pripadali občinam. Ob sprejemu novega zakona o financiranju občin bi bilo treba občine najmanj seznaniti z izračunom za štiri leta, kjer bo navedeno, na katerih podatkih in formulah izračuni temeljijo. Odgovoriti na vprašanje, kaj naj občine pričakujejo z uvedbo novega zakona o davku na nepremičnine, ki bo nadomestil sedanje nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča, ter kako bo urejen sistem financiranja pokrajin. Uvedba davka na nepremičnine bo še posebej prizadela tiste občine, ki so imele oziroma imajo dobre podatke in primerno višino točke za izračun nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča, saj se bo verjetno za vse občine uporabilo neko povprečje z rahlim odstopanjem glede na lokacijo nepremičnine. Kar lahko pomeni, da se bo določenim občinam, predvsem večjim, obseg sredstev iz tega naslova posledično precej znižal. Po sedanjem modelu financiranja občin je največji del prihodkov iz lastnih finančnih virov predstavljala dohodnina, ki se po določilih sedaj veljavnega zakona o financiranju občin v deležu 35% uvršča med lastne prihodke občin. Izločitev 35% deleža dohodnine kot lastnih prihodkov občin bi bila v nasprotju z ustavnim načelom, da naj se občine financirajo iz lastnih virov. S predlogom zakona o financiranju občin se delež izvirnih prihodkov občin znižuje za kar 40%, podatek je naveden v točki 5, ocena finančnih in drugih posledic zakona o dohodnini v predlogu z dne 30.8.2006, v kolikor je doslej znašala dohodnina kot izvirni prihodek občin v strukturi občinskih proračunov. Namesto izvirnega prihodka bi občine prejemale dotacijo iz proračuna Republike Slovenije v višini primerne porabe. Navedena rešitev slabi finančno samostojnost občin, ki je določena z Ustavo Republike Slovenije 142. člen dohodki občine, občina se financira iz lastnih virov, občinam, ki zaradi slabše gospodarske razvitosti ne morejo v celoti zagotoviti opravljanja svojih nalog, država v skladu z zakonsko določenimi načeli in merili zagotovi dodatna sredstva. Prav tako evropska listina lokalne samouprave v 9. členu, ko govori o finančnih virih lokalnih oblasti navaja, da so lokalne oblasti upravičene do ustreznih lastnih sredstev, s katerimi v okviru svojih pooblastil prosto razpolagajo, za zaščito finančno šibkih lokalnih skupnosti pa je treba uvesti postopke za finančno izravnavo ali druge ustrezne ukrepe za popravo učinkov neenake porazdelitve možnih finančnih virov in finančnega bremena, ki ga te občine nosijo. Predlagan sistem ne temelji na načelih opredeljenih v 3. členu predloga zakona o financiranju občin na čelu sorazmernosti virov financiranja z nalogami občine ter na čelu samostojnosti občin pri financiranju občinskih nalog. Prav tako bo onemogočeno realno planiranje in sprejemanje občinskih proračunov glede na predvidene datume kdaj bodo občine pridobile podatke, kateri prihodki se odstopijo občinam in kar je še pomembnejše v kakšni višini vrste in delež državnih davkov in drugih prihodkov iz državnega proračuna katerih delež pripada občinam mora biti opredeljen v predlogu zakona o financiranju občin, sicer ni zagotovljena dolgoročna finančna gotovost občin ter možnost dolgoročnega načrtovanja. Občine morajo pravočasno pridobiti podatke za pripravo občinskih proračunov. Oktobra morajo biti osnutki občinskih proračunov že pripravljeni ne da se šele pošlje občinam predhodne podatke o prihodkih iz glavarine in zneskih finančne izravnave. Katere so naloge ali programi zaradi katerih se občinam zaradi zagotavljanja širšega javnega interesa zagotavljajo dodatna sredstva iz državnega proračuna. Kdo bo ugotavljal širši javni interes? Nabor nalog, ki jih lahko občine izvajajo v okviru skupne občinske uprave se naj ne omejuje, našteva, saj se le s skupnim organiziranjem skupnih občinskih uprav lahko zmanjšajo stroški in zagotovi večja strokovnost izvajanja posameznih nalog. Sredstva, namenjena združevanju občin, bi morali bistveno povečati, da bi bila določba stimulativna, da bi se občine združevale. Torej, da bi tudi v Sloveniji dočakali postopek ne več drobljenja države na pretirane male občine, ampak njihovo združevanje, njihovo povezovanje. Dodatna sredstva, ki so opredeljena v 27. členu zakona o financiranju občin, ne predstavljajo zadostnega motiva. Država občinam zagotavlja sredstva za izvajanje obveznih nalog oziroma primerno porabo, ne glede na doseganje prihodkov občine, vir sredstev za finančno izravnavo pa pomeni odvzem uresničenih prihodkov in glavarine finančno močnejšim občinam. Skladen regionalen razvoj je predmet zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja in ne zakona o financiranju občin. Zakon o financiranju občin razveljavlja celoten dosedanji zakon, razen določb, ki se nanašajo na zadolževanje. Predlagane določbe ne rešujejo obstoječih problemov zadolževanja občin. V obseg zadolževanja občine se štejejo tudi poroštva, dana javnim podjetjem in zavodom, niso pa v proračunu zajeti njihovi letni prihodki. Omejitev zadolževanja občin na 20% realiziranih prihodkov iz bilance prihodkov in odhodkov proračuna v letu pred letom zadolževanja, v povezavi z določbo, da se v obseg zadolževanja vključuje tudi obstoječe stanje dolga ni ustrezna, ker možnost zadolževanja občin omejuje bolj kot omejitev odplačevanja dolgov v posameznem letu v višini 5% in dodatnih 3%. Prav tako navedena omejitev dopušča večjo možnost zadolževanja države na račun zadolževanja občin. Izpolnjevanje konvergenčnega programa oziroma določb Pakta o stabilnosti in rasti je odvisno od zadolževanja javnega sektorja na ravni države in občin, pri čemer se z obsegom zadolževanja in obsegom odplačil dolgov na način, kot je opredeljeno v obravnavanem predlogu zakona, v veljavni zakonodaji omejuje zadolževanje le na ravni javnega sektorja občin. V 10. členu predlog zakona omejuje zadolževanje občin tudi z določbo, da se prag 20% obsega zadolževanja v povezavi z 8% pragom obsega odplačil dolgov lahko prekorači le z zadolževanjem za investicije na področju osnovnega šolstva, stanovanjske gradnje, oskrbe z vodo in javne infrastrukture, za ravnanje z odpadno vodo ter investicij, ki so sofinancirane iz sredstev skladov Evropske unije. S črtanjem tretjega odstavka 10. člena se občinam dopušča možnost, da se zadolžijo za investicije na vseh področjih, kjer infrastruktura, ki jo morajo na osnovi zakona o lokalni samoupravi zagotavljati občine, ne dosega primernega standarda. Viri financiranja občin, opredeljeni v 7. členu, so tudi ostali viri, ki bi jih bilo treba v zakonu urediti, prispevki, donacije in transferni prihodki iz občinskih proračunov, prihodki občanov in pravnih oseb, za sofinanciranje določenih nalog, projektov in tako dalje. Ta zakon razveljavlja zakon o komunalnih taksah in hkrati predpisuje, da občina lahko predpiše občinsko takso za uporabo javnih površin, oglaševanje na javnih mestih. Kje bo podrobneje urejeno, kako lahko občina predpiše te takse, saj na primer ni definicije kaj je to javno mesto. Ali so to le površine, ki so opredeljene kot javno dobro oziroma so v lasti občine. V kolikor je določba 40. člena, ki govori o financiranju družinskih pomočnikov, do prenosa teh nalog na pokrajine, razlagati tako, da bodo občine razliko nad obsegom dobile povrnjeno šele v letu 2008 za leto 2007, to za občine ni sprejemljivo, saj za določene občine to pomeni zelo veliko obremenitev njihovega proračuna. Torej zakon, ki ga danes obravnavamo, vsebino, ki je danes pred nami, je zakon, ki je nujno potreben dodelave, vsebinske, kjer bomo s tem zakonom uredili avtonomijo, torej tudi ali predvsem finančno avtonomijo lokalnih skupnosti, kjer bomo občine spodbujali k povezovanju in kjer bomo za delovanje lokalnih skupnosti in predvsem tudi za prepotrebne investicije pridobivali nova sredstva, ne pa predvsem prerazporejali obstoječa sredstva na način, da nekomu vzameš in daš drugemu. Na prvi pogled, kot je bilo danes že povedano, je zakon lahko sicer dobra vaba za glasovanje za podporo temu zakonu, kajti zelo na hitro in če zelo površno pogledamo, lahko ugotovimo, da vse lokalne skupnosti razen nekaj izjem, pridobijo. To pa vsaj za poslansko skupino socialnih demokratov ni zadosten razlog za podporo temu predlogu zakona. Potrebno ga bo precej, torej temeljito dodelati.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Mikolič, v imenu Nove Slovenije.
Hvala za besedo. Spoštovani podpredsednik, lepo pozdravljeni, minister s sodelavci, predstavniki ministrstva za finance, spoštovane kolegice in kolegi! V poslanski skupini Nove Slovenije se zavzemamo za samostojnost občin, vključno s finančno avtonomijo, ki varuje lokalno samoupravo pred posegi države. Zavzemamo se za povečanje neposrednih prihodkov občin. Če država prenese na občine naloge iz svoje pristojnosti, ji mora zagotoviti tudi potrebna finančna sredstva. Novi predlog zakona, ki je danes pred nami, je odgovor na ta prizadevanja. Ker ta zakon zagotavlja sorazmernost virov financiranja in pristojnosti občin. Šele po letu 2004 je občinam uspelo doseči, da se je pri prenosu novih nalog na lokalno raven zagotovilo tudi za te naloge potrebna finančna sredstva. Takšen princip se ohranja v predlaganem zakonu, ki z načelom finančne avtonomije določa, da naj se občina financira iz lastnih virov in da morajo biti finančni viri v razmerju z nalogami. Novost zakona, ki je v poslanski skupini Nove Slovenije pozdravljamo je tudi ta, da država obvezno o potrebnih sredstvih in zagotavljanju novih nalog vsako leto se posebej dogovori z reprezentativnimi združenji občin. Predlagani zakon povečuje finančno avtonomijo in zmanjšuje odvisnost financiranja lokalnih javnih zadev od dodatnih sredstev državnega proračuna. Zagotavljanje sredstev za pokrivanje primerne porabe in povprečnih stroškov je predvideno iz lastnih prihodkov iz naslova odstopljenih prihodkov državnega proračuna. V poslanski skupini Nove Slovenije podpiramo predlog, da se občinam zagotavlja za sofinanciranje naložb vključno v načrtu razvojnih programov dodatnih 6%, seveda to bo realizirano postopno do leta 2011 in sicer 6% skupne primerne porabe. Predlog zakona predvideva tudi zadolževanje kot vir financiranja. Ker je v pripravi novi zakon o javnih financah ohranja izvajanje določb veljavnega zakona o financiranju občin v členih, ki predpisujejo način zadolževanja. Predlagani zakon določa merila za zagotavljanje dodatnih sredstev za financiranje nalog, ki jih opravljajo občine in pomenijo zagotavljanje širšega javnega interesa in razvojnih ciljev države. Dodatna sredstva se občinam zagotavljajo za financiranje obveznih nalog v obliki finančne izravnave, obvezne naloge, ki jih mora občina tekoče financirati, bodo podrobneje urejena v predpisu ministra za finance. Sofinanciranje posameznih nalog določenih s posebnim zakonom ali predpisom, ki predvidi tudi sredstva za izvajanje le-teh, na primer odprave posledic naravnih nesreč. Za sofinanciranje investicij višina je odvisna od stopnje razvitosti občine, ki jo določi vlada in lahko znaša tudi do 100%, seveda opravičenih stroškov ni davek na dodano vrednost. Sofinanciranje skupnega opravljanja nalog občinske uprave oziroma tako imenovani skupni občinski organ kar določa 26b. člen, ki ostaja še naprej in pomeni, da lahko občine pridobijo 50% finančnih sredstev za pokrivanje materialnih stroškov in stroškov dela. V poslanski skupini Nove Slovenije pričakujemo, da bodo v podzakonskih aktih podrobneje oblikovana objektivna in pregledna merila za dodeljevanje finančnih sredstev. Prav gotovo predlog zakona ne odpravlja vsem pomanjkljivosti. Med ostalim si najbrž vsaka občina ne more izračunati obseg potrebnih sredstev. Zakon ohranja sistem zadolževanja iz leta 2005, morda bi bilo smiselno razmisliti, da se v to kvoto zadolževanja štejejo vsa zadolževanja in da znesek vseh anuitet ne sme preseči nekega odstotka, in sicer bi naj višino tega odstotka določila stroka, da bo zagotovljena finančna varnost občine in javnih financ. Tako bomo področje oziroma bi lahko področje zadolževanja v občinah poenostavili, občinam pa prepustili odločanje o tem, kdo in za kakšen namen se bo zadolževal. Vemo, da je problem nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča oziroma da se je ta problem vlekel kot jara kača v preteklem obdobju, predvsem z vidika kalkulativnih ocen teh višin. Vprašanje za prihodnje ostane v kolikšni meri je smiselno obremenjevati občane, glede na to, da še kar nekaj let en ta del nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča ostane v primerni porabi. Nov zakon med ostalim res pomeni tudi prerazporeditev finančnih sredstev. V Novi Sloveniji smo zadovoljni, da nov zakon prinaša več finančnih sredstev za tako imenovane podeželjske občine, za katere smo se v preteklosti zelo zavzemali. S 1. januarjem 2007 bo v Sloveniji funkcioniralo 210 občin. V poslanski skupini Nove Slovenije smo prepričani, da bo predlagani zakon veliko prispeval k povečanju samostojnosti ter finančni avtonomiji vseh občin v Sloveniji, zato bomo tudi predlagan zakon podprli.
Hvala lepa. In še gospod Prevc v imenu Slovenske ljudske stranke.
Hvala lepa, za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani minister in sodelavci, spoštovana kolegica in kolegi! V Slovenski ljudski stranki že ves čas samostojne države poudarjamo pomen lokalnih skupnosti in lokalne samouprave, kot izjemno pomembnega vidika demokratične države. Lokalna skupnost namreč omogoča ljudem, da na svojem območju sami urejajo tista področja družbenega življenja, ki se neposredno nanašajo na življenje lokalnega prebivalstva. Za kvalitetnejše življenje prebivalcev pa je prav tako kot ureditev občin pomembna tudi ureditev pokrajin, kot druge ravni lokalne samouprave za urejanje tistih področij, ki presegajo zmožnosti občin. Pokrajinsko zakonodajo bomo kmalu obravnavali, danes pa obravnavamo zakon o financiranju občin, ki je za delovanje osnovne in zaenkrat še edine enote lokalne samouprav izjemno pomemben. V Slovenski ljudski stranki že ves čas poudarjamo, da je pri reformi lokalne samouprave treba dati večji poudarek načelu avtonomije, samoupravnih lokalnih skupnosti, načelu demokratičnega upravljanja ter načelu subsidiarnosti, kot temeljnim načelom zapisanim tudi v evropski listini o lokalni samoupravi. Povečana avtonomija lokalne samouprave pa je možna le preko reforme financiranja občin. Prepričani smo, da bo tudi z reformo sistema financiranja občin mogoče doseči nekatere razvojno konkurenčne prednosti, ki lahko ključno pripomorejo k hitrejšemu razvoju naše družbe in večjemu blagostanju vseh državljanov. Da bi se dejansko doseglo zmanjševanje regionalnih razvojnih razlik, je treba usmeriti v razvojno zaostala območja večje finančne spodbude, saj se v nasprotnem primeru razvojne razlike ne zmanjšujejo, kot je to v praksi do sedaj. Zato je treba tudi pri sistemu financiranju občin upoštevati različne okoliščine, ki bodo omogočile takšno financiranje, da bo po preteku določenega časa mogoče govoriti o primerljivi razvitosti občin v vseh predelih Slovenije. Od nadaljnjega razvoja lokalne samouprave in stopnje decentralizacije države je odvisno, v kolikšni meri bo naša uprava postala racionalnejša in fleksibilna in s tem naša družba razvojno konkurenčna v evropskem in svetovnem prostoru. Sedanji sistem financiranja občin je v marsičem pomanjkljiv, kar nazorno kažejo podatki iz analize, ki jo v uvodu predloga novega zakona predstavlja predlagatelj. Posebej so pomembni podatki, ki kažejo na velika nesorazmerja med lastnimi prihodki in prebivalca po občinah. To je seveda po svoje logično, saj kar v 182 občinah dohodnina predstavlja več kot 80% lastnih virov financiranja. Dohodnina pa glede na razvitost posameznih občin in zlasti oddaljenost od pomembnejših centrov povzroča izredno neenakomerno razdelitev prihodkov od dohodnine. Znano je namreč, da visoko izobraženi posamezniki, ki imajo višje dohodke in plačujejo tudi višjo dohodnino, živijo v bližini večjih centrov in mest. Zelo pomembno je tudi dejstvo, da kar 64 občin prejema finančno izravnavo, ki za 100% presega lastne prihodke občin. Z veljavnim zakonom določena poraba tudi ne omogoča dovolj sredstev, da bi občine lahko v celoti zagotovile financiranje lokalnih zadev javnega pomena. Posebej se nam zdi problematično, da veljavni sistem financiranja ne spodbuja občin k prizadevanju za zagotovitev dodatnih lastnih virov na podlagi ekonomskega razvoja občine. Sistem financiranja bi moral biti takšen, da bi občine dobesedno silil k čim hitrejšemu ekonomskemu razvoju. Velika odvisnost občin od finančne izravnave in posledično nizki lastni dohodki predstavljajo resno odmikanje od splošnega načela avtonomije občin, zato jim je treba zagotoviti več lastnih finančnih virov. Predlog zakona o financiranju občin v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo kot dober, saj predstavlja pozitiven premik v smeri uspešnejšega delovanja lokalne samouprave. Posebej pozdravljamo cilj zakona, da se zagotovi večja finančna samostojnost in manjša odvisnost financiranja lokalnih, javnih zadev od dodatnih sredstev državnega proračuna. Predlagani zakon bolj kot veljavni upošteva posebnosti občin, ki vplivajo na višino stroškov in temu prilagaja izračun primerne porabe posamezne občine. Določitev primerne porabe tudi sicer temelji na dejanskih stroških oziroma sredstvih potrebnih za financiranje z zakonom določenih pristojnosti občin. To in pa bolj enakomerna porazdelitev prihodkov občin je po našem mnenju bolj pravična, kot jo določa sedaj veljavna ureditev. Seveda, pa bo generalno gledano bolj pravična ureditev terjala tudi svoj davek. Nekaj občin, ki so imele oziroma imajo po veljavni ureditvi nesorazmerno visoke prihodke, bo s spremenjenim zakonom na izgubi. To je seveda dejstvo in prepričan sem, da bo razprava ob sprejemanju tega zakona šla zlasti in seveda tudi v smeri tega vprašanja. Koliko je ali ni prav, da bo nekaj občin dobilo manj sredstev? Če seveda nekdo po veljavni ureditvi dobiva bistveno preveč sredstev in so na tej podlagi primerljivo gledano vse druge občine v podrejenem položaju, takšen sistem ne more biti pravičen. Je pa seveda za vsako občino boleče, če v nekem trenutku izgubi določena sredstva, predvsem če upoštevamo to, da je sredstev za razvojne projekte in investicije vedno premalo. Poslanci Slovenske ljudske stranke predlagani zakon podpiramo in menimo, da je primeren za nadaljnjo obravnavo. Bomo pa z vso pozornostjo prisluhnili današnji razpravi, ter vsem morebitnim pomislekom. V kolikor bomo menili, da je zakon v določenih delih potrebno še dodelati in popraviti, bomo seveda v nadaljnji obravnavi podprli tudi morebitne amandmaje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Zdaj pa sledi splošna razprava poslank in poslancev. Minister bi že želel besedo. Prosim minister beseda je vaša.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Jaz bi vseeno želel z ozirom na to uvodno podajanje mnenj pač pojasniti nekatere stvari v zvezi s tem zakonom. Naprej mogoče, kar zadeva seveda samega sodelovanje občin, jaz moram reči, da zakon je bil občinam predstavljen že kar nekaj časa nazaj. Mi smo dobivali tudi povratne informacije in smo seveda v okviru možnosti vsaj del teh povratnih informacij vključili v ta zakon, tako da seveda odločno zavračam te trditve, da ni bil zakon predstavljen občinam. Ne nazadnje tudi trenutni izračuni, ker veste, da se bodo izračuni ves čas spreminjali, so tudi ves čas bili predstavljeni. In bi mogoče, škoda sicer, da ni gospoda Pečeta tukaj v dvorani, kar na začetku, tu ne gre za nikakršno slepo verjetje ministru zato, ker so vse stvari eksaktno izračunljive. In mi namenoma uporabljamo tiste elemente tudi v samem sistemu kriterijev, ki so eksaktni in so preverljivi in jih zbirajo posamezna pristojna ministrstva oziroma tiste službe, ki so njim podrejene. In tudi kar zadeva kontaktov moram reči, jaz osebno sodelujem redno na vseh teh srečanju, tako na enem združenju, kot na drugem združenju, ki so pravzaprav tista, ki sta predstavnika občin tudi v relacijah z našo službo. In skozi vsa ta srečanja smo upoštevali že možne pripombe, kar zadeva seveda samega zakona. Kar zadeva sam sistem financiranja občin, jaz se popolnoma zavedam tega, da mi s tem zakonom sedaj ne bomo mogli razrešiti, mislim, da to je bilo že v stvari tudi povedano, vseh težav, ki so nakopičile skozi sam sistem financiranja lokalne samouprave, ampak ne samo skozi zakon o financiranju občin, ampak tudi skozi številno drugo zakonodajo, ki jo je potrebno regulirati, popravljati, seveda pa v okviru danih možnosti. Drugih možnosti verjetno ni na razpolago, kot v okviru sistema, ki ga v tem trenutku imamo. Kar zadeva izboljševanje stanja občin, torej sam sistem financiranja lokalne samouprave sem prepričan, da z vsemi ukrepi, ki so že bili sprejeti tudi v tem državnem zboru, tudi s prisluhom tega državnega zbora, seveda, gredo stvari v pozitivni smeri, vendar je pa res, da je to proces, ki se bo še kar nekaj časa nadaljeval in ga bo potrebno nadaljevati. Ponavljam pa seveda spet v okviru tudi, če hočete, če se pogovarjamo o financah, v okviru javno-finančnih zmožnosti. In seveda so vsi ti elementi bili upoštevani, kar zadeva tega zakona. Sedaj seveda ob vseh teh pripombah, ki so prihajale, pa tudi osebni razgovori, verjetno ni župana s katerim nisem osebno govoril, tudi z gospodom Ducmanom, ki je bil tukaj omenjen, sva osebno govorila in prvič slišim za tovrstne pomisleke, ki so bili danes podani. Moram pa reči, da sem tudi s številnimi drugimi, je pač potrebno povedati tudi to, da je nemogoče za en zakon zajeti specifike vseh 210 občin, ki jih imamo v Sloveniji. To je nemogoče in tudi prejšnje rešitve so bile pokrite z enim zakonom in tudi ta zakon, seveda, pokriva financiranje občin skozi ves segment občin. In v principu skozi zakonodajo imajo pa vse občine primerljive oziroma praktično enake naloge. Tudi ne glede na to, kar zadeva mestne občine. Je pa vprašanje tudi znotraj tega, katerim prioritetam ali katerim nalogam, seveda, posamezne občine dajejo posebno težo in poseben poudarek in jaz odločno nasprotujem temu, da bi bil zakon naravnan nasproti kulturi ali pa športu, ker so pač različne potrebe v različnih okoljih različni. In ne nazadnje tudi tista najmanjša občina mora imeti določene možnosti tudi na področju kulture in športa. Ne bomo rekli, da se šport in kultura odvijata samo v največjih mestnih občinah. Mogoče bi še posebej poudaril samo eno stvar. ta zakon tudi ni zakon o glavnem mestu, tega se moramo zavedati. To je zakon o lokalni samoupravi. Govori o pokrivanju nalog s področja lokalne samouprave, kar zadeva Ljubljano kot glavno mesto ima poseben zakon. Ta zakon je bil sprejet, mislim da, dve leti nazaj in je potrebno ta zakon tudi uveljaviti. In je to naloga na eni strani tudi mestnih oblasti, na drugi strani verjetno tudi drugega partnerja v tej zgodbi, vendar je potrebno tudi ta ustrezna iniciativa. Sedaj, kar zadeva financiranje občin, jaz sem prepričan in ponavljam še enkrat, da je filozofija tega zakona, ki smo ga mi predlagali, na podlagi vseh zgodb, ki so se ves čas odvijale in na podlagi tudi vseh možnosti, ki smo jih imeli na voljo, nenazadnje smo te stvari zelo temeljito tudi analizirali, moram tudi to povedati, da so tudi določeni podatki izjemno pomanjkljivi. Tudi zaradi tega so nekatere stvari v zakonu nastavljene v tej smeri, da na nek način v končni fazi s stroškovnega vidika pridemo do stroškov, da bodo dejansko in realno lahko vedeli o čem se pogovarjamo. Mislim, da se velikokrat govori zelo pogosto kar nekoliko na pamet, kakšni so kateri stroški. Mi smo naredili analizo, analiza je bila narejena čisto s statističnim pristopom, ker druge možnosti ni bilo in sicer analiza financiranja v preteklem obdobju in ta analiza je tudi služila kot izhodišče in v tem finančnem okviru pa so bile izločene vse čiste investicije. Ostali segmenti financiranja občin tudi s področja gospodarstva, s področja kmetijstva, drugih, so bili pravzaprav zajeti v sami določitvi glavarine oziroma teh stroškov, ampak še enkrat nazaj. Kar zadeva zakon. Osnovna ideja zakona gre v dveh smereh. Na eni strani poskušamo skozi ta zakon doseči bolj pravično financiranje nalog po celotnem območju Slovenije, kar preprosto pomeni, da bodo imele državljanke in državljani ne glede na to kje živijo, iz tega naslova primerljive možnosti. Nikdar ne bodo imele popolnoma enakih. In so zelo različne in zelo specifične, vendar primerljive. In zakon gre v tem delu v tej smeri in v tem delu je bila predlagana ta rešitev, da se e naloge pokrivajo z deleži odstopljenih davkov, ne glede na izvor davkov. Če bi pogledati te davke, jaz se lahko strinjam, da so tukaj določeni pomisleki, kar zadeva tudi v smislu avtonomije, vendar se moramo zavedati tega, da je distribucija teh davkov izjemno neenakomerna po Sloveniji in tudi če je recimo zakon sedanjemu financiranju občin še bil recimo znosen pred osmimi leti kot je bil sprejet, se je potrebno zavedati tega, da je dohodnina, ki je bila pa temelj financiranja kot prihodek, se pobirala oziroma zbirala na tak način, da so se te dohodninske škarje v bistvu samo širile, in da je tisti najbolj razviti del bil vedno na boljšem, ostali del pa vedno na slabšem in se je ta razlika samo povečevala in se je ta dohodninska spirala v bistvu samo povečevala in iz tega gre ta največji del prerazporeditev. In moram reči, da sem bil tudi skozi analizo sam nad tem presenečen, ker se je zgodilo tudi to, da po tem, če preračunamo stvari nazaj, da vidimo, da pa ostale občine, tudi mestne občine tudi iz naslova tega zakona dobivajo dodatne vire. In z ozirom na to, da je tolikšna mera nesorazmernosti katerihkoli praktično dajatev, je odločitev šla v to smer, da se naloge pokrijejo skozi sistem financiranja na način, da se pač to odstopljeni davki, ne glede na izvor v tem delu. Kar zadeva samo avtonomijo v tem delu, je treba poudariti, da zakon nakazuje rešitev, da bodo v prihodnjem obdobju, ko bodo bistveno bolj poznani tudi stroški, občine sodelovale pri določanju same glavarine. Skozi obe združenji, ob vsakokratnem sprejemanju proračuna za naslednje obdobje so občine partnerice v teh pogajanjih, kar do zdaj ni bil primer in ker do zdaj to ni bil primer, se je verjetno dogajalo to, da so se v prejšnjem mandatu zgodile ali pa so se dogajale naloge brez finančnih virov in pripeljale v to težko situacijo, ki jo je pa zdaj treba reševati. Občine bodo v tem delu seveda partnerice. Lahko govorimo tudi o nekaterih drugih možnih rešitvah, ampak smo se pač z ozirom na specifike odločili za to možno rešitev, kar zadeva tekoče pokrivanje nalog. V drugem delu pa poskušamo doseči večjo stopnjo avtonomije. To je pa z odstopljenimi davčnimi prihodki, s koncesninami in nekaterimi drugimi prihodki. V tem trenutku je tisti največji delež nadomestilo stavbnega zemljišča, ki bi ga naj, ko bo sprejeto, nadomestil davek od nepremičnin, kar je pravzaprav tudi evropska praksa in ki mora omogočiti ta del lastnih razvojnih nalog. S tem, da ne ponavljam še enkrat, da pa je en del razvojnih nalog tudi skozi področje gospodarstva in še nekatera druga področja, tudi že zajet skozi tekoče financiranje, skozi samo glavarino. Seveda bo zakon lahko polno zaživel, tako kot je zdaj predlagan, šele v obdobju čez pet let, zato ker je bilo treba te stvari umestiti tudi v sam javnofinančni okvir. In nenazadnje, sam zakon je moral tudi na nek način sprejeti ali pa upoštevati posledice, ki jih prinaša nova davčna zakonodaja. Brez tega zakona so posledice še toliko večje, ker so pravzaprav dejansko negativne, če ne bo prišlo do sprejetja tega zakona, ob sprejetju seveda davčne zakonodaje. Kar zadeva prerazporejanje, bi omenil samo še to, da niti približno ne gre nov zakon izključno na račun samega prerazporejanja finančnih virov. Zavedati se moramo, da smo že v lanskem letu in v letošnjem letu skozi dvig dohodnine, no, ne dohodnine, ampak skozi dvig primerne porabe zagotavljali dodatna finančna sredstva in tudi v proračunu za leto 2007 oziroma v rebalansu proračuna za leto 2007 in proračunu za leto 2008 so zagotovljeni dodatni finančni viri. Tako, da niti približno ne gre samo na račun prerazporejanja. Vendar pa moram reči tudi to, da je pa sama dinamika odvisna tudi od javnofinančnih zmožnosti, ker je pač treba upoštevati interese celotnega proračuna. Mogoče bi v tem delu omenil samo še to, da absolutno akceptiramo in so dobrodošle vse pripombe in jih bomo temeljito proučili. Seveda je tudi naš namen, da se tudi skozi to razpravo izboljša zakon v tistih delih, kjer ga je možno izboljšati. Seveda se je pa treba, še enkrat ponavljam, zavedati možnosti, izhodišč, ki jih imamo na voljo, in tudi realnosti rešitev, ki jih lahko pripeljemo skozi ta zakon v prihodnjem obdobju. In ne nazadnje, jaz sem seveda prepričan, da je seveda lokalna samouprava proces, ki se bo razvijal še naprej, ki bo tekel še naprej in v sklopu tega seveda se bodo spreminjal in dopolnjeval tudi ta zakon tudi v povezavi s prihajajočimi pokrajinami. Toliko v tem trenutku. Hvala lepa.
Hvala lepa minister za dodatna pojasnila. Mi nadaljujemo z razpravo. Dajem besedo gospodu Testenu.
Hvala za besedo. Lep pozdrav gospodu ministru s sodelavci, poslankam in poslancem. Moje stališče je, da so občine dočakale v tem mandatu boljše čase, boljše čase v preteklih dveh letih, ko je za lokalno samoupravo bilo bistveno več sredstev in boljše čase tudi s tem novim zakonom o financiranju občin, ki je predlagan tako, da v celoti gledano mislim, da smo na pravi poti. V razpravi in predstavitvi stališč, ki je bilo dosedaj povedano je bilo tudi, da bo zaradi tega zakona občina v dobri ali slabi situaciji glede na politično kompatibilnost z aktualno oblastjo. Jaz moram povedati, da se s tem ne strinjam, ne strinjam se pa iz teh razlogov, ker govoril sem z številnimi župani, ki so na našem koncu po pravilu iz opozicijskih vrst in moram povedati, da razen redkih izjem so vsi pohvalili odnos vlade in koalicije do lokalne samouprave, do občin in tudi predlog novega zakona v večini primerov pozitivno ocenjujejo tako, da jaz mislim, da ta trditev, ki je bila izrečena ne drži. Za mene je zelo pomembno, da se bo s tem zakonom bistveno povečalo število tistih občin, ki se bodo samofinancirale oziroma ne bodo več odvisne od finančne izravnave, če vemo, da je bilo po obstoječem zakonu teh niti ne 10% ali približno 10%, ki so se samofinancirale. Jaz bi na tem mestu omenil še občine iz Posočja - Tolmin, Kobarid, Bovec, Idrija pa Cerkno tudi, so v zvezi s financiranjem občin in s starim zakonom o financiranju vložile ustavno pritožbo v tistem delu, ki se nanaša prav na financiranje in vzdrževanje občinskih cest. Te občine so velike v obsegu, imajo veliko razpršenih naselij in veliko cest. Občina Tolmin ima za primerjavo 450 kilometrov cest in to predvsem v hribovskem območju, te ceste so slabe in tudi zimsko vzdrževanje je zelo drago. Mislim, da je predlog tega zakona nek način odgovoril na to dilemo oziroma da je tistim, ki so sprožili ustavno pritožbo dal prav, dal prav v tem smislu, ker izračuni kažejo in gredo v to smer, da je za te namene občinam takšnim kot so tolminska in podobne potrebno nameniti več sredstev. Tako, da moje stališče je, da je zakon pravi, strinjam se, da bi lahko bil mogoče tudi še boljši in če bodo kakšni amandmaji predlagani v takšni obliki, da bomo videli, da se zakon lahko izboljša ga bomo v naši poslanski skupini in tudi jaz osebno tudi podprli, vsekakor pa mislim, da je izhodišče takšno kot je zelo dobro in jaz osebno ga bom podprl, podprl bom sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janc.
Hvala predsedujoči. Spoštovani minister s sodelavci, kolegi in kolegice! Rekel bi končno, končno se je v tej Sloveniji zgodilo tisto, kar že nekateri, ki že osem let ponujamo eni občini, dobro poznamo lokalno samoupravo in dobro poznamo financiranje občin dosedanje prakse. V Sloveniji imamo 210 občin, ki so med seboj izjemno različne, niti mestne občine ne more seštevati na skupni imenovalec. Kakšna je razlika med Slovenj Gradcem in Ljubljano? Ogromna, neprimerljiva, pa sta obe mestne občine, da ne govorim o tistih majhnih, srednjih in velikih občinah, ki imajo izjemne specifičnosti in način, kako narediti ključ financiranja slovenskih občin, da bo pošten do vsake slovenske občine je v bistvu nemogoče. V pripravi tega zakona je bilo veliko usklajevanja, sodelovanja z občinam, z obema inštitucijama, ki pokrivata slovenske občine, s posameznimi župani, pa verjetno tudi strokovne službe na tem ministrstvu so veliko tega dale skozi. Dosedanja praksa je pokazala, da ta zakon ni primeren, ni ustrezen, glavnina financiranja dohodnine, dohodnina v Ljubljani ali pa eni prekmurski občini, je bistvena razlika. Da zakon ne stimulira lastnih prihodkov je narobe svet. Vsak se mora boriti za svoje lastne prihodke in vsaka občina. Žal, tega ni bilo, ker ni bilo potrebe. In mislim, da je ta nastavek, ki ga zdaj pripravlja ministrstvo po mojem globokem prepričanju, in govorim v večini slovenskih županov, tudi izjemno pozitiven, morda tistih štiri, pet županov morda manj zadovoljnih, ostali zagotovo pozitivno sprejemajo, vsaj po mojem vedenju je ta zakon kot en pozitiven korak v pravo smer. Prepričan sem, da si vsaka slovenska občina želi hitrejši razvoj. Zagotovo vsak župan, vsak občinski svet, ki ga ima, hoče to. Vendar brez ustreznega načina financiranja, stimulativnega, enakopravnega in enakovrednega za vsako občino, je pa to težko vzpostaviti. Prepričan sem, da tudi ta zakon ne bo optimalen za vsako slovensko občino, bo pa velik korak v tisto smer, ki si jo tudi Slovenija kot država, bodoče pokrajine želijo, da bi bile čim bolj uravnotežene, čim bolj enakomerno porazdeljene te finance po vseh slovenskih občinah, od tistih najmanjših s par sto prebivalcev pa do tistih mestnih, Ljubljane, Maribora, Nove Gorice in tako naprej. Skratka, veliko govorimo o decentralizaciji, nekih konkretnih korakov pa še ni bilo; verjamem, da bodo bodoče pokrajine. Pa tudi to, da smo vendarle v tej vladi tudi poslanci podprli neke pozitivne spremembe, več denarja slovenskim občinam, je bil pravi korak. Mislim, da je naložba v slovenske občine z več denarja zagotovo dobra naložba, ki z enim tolarjem dobi zagotovo toliko kot država s tremi. To si upam trditi na podlagi praktičnih primerov. Pa naj gre za gradnjo infrastrukture, take ali drugačne, tu je zagotovo občina bolj racionalna, gospodarna in bolj transparentno troši svoje prihodke, ki jih dobiva skozi državni proračun in skozi svoje lastne prihodke. In taka naložba v tak prostor je po mojem zagotovo dobra naložba. Verjamem tudi, da bodo z večjo samostojnostjo občin, predvsem pa večjo finančno avtonomnostjo občin, zagotovo tudi občinski sveti, župani in občinske uprave delale še bolj uspešno. To je pa zagotovo tudi trend države, želja države, Slovenije kot take, da vendarle poskuša na tem področju doseči večjo avtonomijo slovenskih občin, zato so bodoče pokrajine k temu pravi in pozitiven korak. Seveda vem, da imajo slovenske občine izjemno različne strukture svojih odhodkov proračuna, bodisi je to domska oskrba, vrtci, šolski prevozi, sociala in tako naprej. Razlike so enormne. Nekje plačujejo, ne vem, 10% proračuna za vrtce, nekje samo 5, nekje še manj. Šolski prevozi - nekje 6, 7, 8% proračuna za šolske prevoze, nekje je mogoče 1 ali 2%. To so enormne razlike, ki nikjer znotraj proračuna ne bodo vidne, tudi jutri ne. To so dejstva, smo pač zelo različni, velike, majhne, srednje, občine s svojimi specifikami imajo pač take in drugačne stroške, ene imajo več tega, druge imajo več onega. Ampak zaradi vsega tega je težko za vsako slovensko občino posebej narediti zakon o financiranju. To je težko, verjetno nemogoče, čeprav bi si župani verjetno želeli, da bi bilo za eno ali drugo občino drugače. Pa vendar sem prepričan, da je ta diskusija in vse številne razprave, ki so se odvijale, v dobrobit boljšega zakona kot je obstoječi. In prepričan sem, da bo to pozitivno delovalo na prihodnji hitrejši razvoj lokalne samouprave in predvsem, da so sredstva, ki jih res dodatno dobivamo oziroma jih bomo v prihodnjih letih še dobili, pravzaprav tisto, kar se mi zdi za razvoj Slovenije kot celote velik korak v pravo smer. Težko bi se strinjal s tistimi, ki so bili danes tako kritični do tega zakona. Pa naj sami pripravijo boljšega! Najlažje je kritizirati, to ni dobro, ono ni dobro. In kdor tako, bom rekel grdo, popljuva ta zakon, naj pripravi boljšega! In če lahko pripravi boljšega od tega, bom zelo vesel kot župan in poslanec državnega zbora, vendar najslabše, najlažje je kritizirati neko delo, ki je bilo po moji oceni tudi z obema skupnostma, z vsemi ostalimi veliko truda vloženega in dela, da so prišli do neke osnove, ki pa je vedno možna nadgradnja. Zagotovo. Saj to je konec koncev prva razprava in verjamem, da danes, ki bo razprava še tekla naprej, da določene še mogoče izboljšave v naslednji obravnavi pripravi tega proračuna. Pa vendarle eno okostje, en okvir je pa vendarle narejen, ki kaže na pozitiven trend razvoja lokalne samouprave. Spoštovani poslanci! Verjamem in upam, da bomo to prvo razpravo uspešno opravili in da bo ministrstvo skladno z regionalnim postopkom pripravilo te pripombe, ki jih bodo danes zabeležili skozi današnjo razpravo in v naslednjem koraku tudi z morebitnimi amandmaji še to materijo, ki je po mojem mnenju najpomembnejša za lokalno samoupravo, izboljšali, in tukaj ne glejmo ne leve ne desne. Prav bi bilo, da se gledamo kot poslanci vseh slovenskih občin, kajti imamo župane take in drugačne, strankarske pripravnosti in vsi si želijo v svojih občinah najboljše. In če bomo mi temu sledili, ne glede na to kdo predlaga, pomembno je kaj predlaga, potem bomo zakon zagotovo še izboljšali in to je zagotovo tudi želja ministrstva kot takega in vlade kot celote, da vendarle naredimo en pomemben korak v smislu tega, kar doslej žal ni bilo. Žal so bile do sedaj razlike enormne med slovenskimi občinami v smislu financiranja in da so ene v bistvu kri pile, drugo se pa imele denarja, da niso vedele kam z njim. To pa je narobe svet, žal, to je bilo. In mislim, da ta uravnoteženost bo zagotovo dala hitrejši razvoj lokalni skupnosti bodočih pokrajin in države kot celote. Hvala.
Hvala lepa. Iz Sevnice se selimo v Bovec, in besedo ima gospod Krivec. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gospod minister! Predlog zakona o financiranju občin, ki ga imamo pred seboj, sigurno izboljšuje določena izhodišča za delovanje občin. V preteklosti je bilo, tako kot je bilo že povedano, precej velikih razlik med občinami. Niso bili upoštevani kriteriji, ki jih ta predlog zakona dejansko upošteva, od velikosti občin, do dolžine cest, do pomembnih infrastrukturnih kriterijev, do starosti prebivalstva, ki vpliva na, tako družinskega pomočnika kot financiranje vrtcev, šolstva in podobno. Tako, da večina tistih pripomb, ki so jih občine podajale na ministrstvo, so nekako zajete v tem zakonu. Seveda se je treba zavedati, da noben zakon avtomatsko ne pospešuje nekega razvoja, ampak je to odvisno od vsake posamezne občine. In v tem kontekstu mislim, da je bil zakon, ki smo ga v prvi obravnavi obravnavali pred kakšnim mesecem, o javno-zasebnem partnerstvu eden od dobrih instrumentov, ki lahko občinam veliko pripomore k temu, da se hitreje in kvalitetneje razvijejo. Drug segment, ki je zelo pomemben, pa je cestna infrastruktura. Če pogledamo statistične podatke o odseljevanju v zadnjem obdobju, nekje od 90. let pa do tega trenutka, zadnje statistične podatke za leto 2002 vidimo, da dejansko ni tako velik vpliv na to, kje se razvoj povečuje. Ni tukaj odvisnosti od financiranja. Kdor pogleda ta zemljevid bo ugotovil, da glavni razvoj dejansko poteka ob avtocestnem križu, da vsa ostala območja kjer ni kvalitetnih cestnih povezav stagnira, pa ne glede na to, da imajo določene občine v bistvu zadosti sredstev. Ta vidik ni zanemarljiv in ga je treba zelo resno pogledati. Prej je bilo omenjeno Bovško in Posočje. Kdor pogleda ta zemljevid bo ugotovil, da ne glede na to, da, vsaj jaz nisem na stališču, da so te občine premalo financirane ali premalo aktivne, ampak dejanski kazalci vseeno kažejo, da je v bistvu upad prebivalstva in da razvoj ni tako intenziven, kot v ostalih območjih, ki so bili mogoče v preteklosti celo za tem območju po razvitosti. Se pa kaže zelo velika vzročna povezava ravno na tem infrastrukturnem delu, na cestnih povezavah, kjer železnica dejansko niti ni tako pomembna. In ta zemljevid je zelo, bi rekel, nazoren. Tako, da tudi tisti deli, ki so bili včasih nerazviti, Prekmurje in Goričko in podobne zadeve, iz teh statistik dejansko ne izkazujejo več tega, ker imajo boljše povezave vsaj nekje do Maribora. Kaže pa se trend zmanjšanja prebivalstev v večjih mestih, kar je spet posledica tega, da se ljudje iz večjih mest dejansko odseljujejo na obrobje in da te obrobne občine dejansko skozi ta odliv dobivajo več sredstev skozi dohodnino. Tako, da vse te anomalije ali izjeme bo potrebno v tem zakonu dejansko upoštevati. In mislim, da je ta razprava o zakonu prava in da skozi to prvo razpravo in kasnejšo obravnavo tega zakona lahko pridemo dejansko do boljšega inštrumenta za financiranje občin, kot je veljal do sedaj.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Potrč.
Hvala lepa. Po predstavitvi stališč poslanskih skupin in pričakovani razpravi je mogoče predpostavljati, da bo v prvi obravnavi predlagani zakon sprejet. Jaz mislim, da tisti, ki se bodo tako odločili, bodo pač sprejeli tudi odgovornost za smer razvoja lokalne samouprave, ki jo bo ta zakon dal. Jaz soglašam, da je težko za 210 slovenskih občin pripraviti kriterije, ki bi odgovarjale vsem, ker smo preveliki po velikosti, stopnji razvitosti, geografskih okoliščinah in še marsičem. Govoriti o tem ali pa zakon odgovarja kriterijem, ki si jih želimo, to je večji samostojnosti v finančnem pogledu občin, ali odgovarja kriterijem, da bo bolj stimuliral lastno aktivnost, predpisovanje lastnih virov prihodkov občin, da bo stimuliral privabljanje kapitala, ki bo tudi spremenil strukturo zaposlenih in s tem tudi najbolj sporno vprašanje dohodnine, to je pa, bi rekel, druga tema. Jaz mislim, da tega ta zakon ne dela ali vsaj ne dela v zadostni meri. Da se je pač opredelil, da mora zadostiti približno vsem ali pa veliki večini vseh tako kot so sedaj občine konstituirane in financiranju nalog, ki jih te občine po naši zakonodaji imajo, vendar je vprašanje, ali s tem ne bo zamrznil nekega stanja in ali bo pripomogel k večjemu napredku. Mene je tega strah in to je razlog, zakaj sem jaz zelo skeptičen do tistih velikih pohval, ki ste jih nekatere kolegice in kolegi izrekali. Rekli ste, dohodnina je bil slab kriterij, povedali ste, z dohodnino je res da bil samostojen finančni vir mnogokrat bolje določen ali pa v večjem obsegu določen kot danes, ker ga ukinjamo. Bo samostojnost financiranja in neposredni viri manjša, ampak mi podpiramo zakon, ker podpira finančno avtonomijo občin. Ne razumem, ne gre skupaj. Finančne avtonomije občin ta zakon ne podpira. Naj ima vsaj skupaj, ne tudi večjo ne, ne tudi večjo ne, dajmo skupaj se dogovoriti, da naj vlada pove, pa povejte vi iz vladajoče koalicije, da to ne želimo ali pa ne moremo narediti, ker imamo tako strukturo občin in moramo postaviti drugačne kriterije, da bi tej strukturi, nalogom, ki smo jih v zakonu o lokalni samouprav za to strukturo predpisali in ciljem, ki jih imamo uresničili, ker danes govoriti o tem, jaz upam povedati, kolegice in kolegi, da nekdo si želi uspešno lokalno samoupravo, nekdo jo pa želi zavirati, ni več niti objektivno niti korektno. Vsi si želimo, vsaj besed ni po volitvah, uspešno lokalno samoupravo, ker vemo, da pomeni napredek krajev, ker vemo, da pomeni večje angažiranje ljudi, ker jaz soglašam, da mnogokrat ali pa po večini tudi pomeni večjo racionalnost ali pa določene sinenergijske učinke mnogih elementov, ki jih iz vrha za sleherni kraj v Sloveniji ne moreš zagotoviti, vendar nekaterih temeljnih ciljev po mojem ne zagotavlja. Drugo, kar bi rad povedal, meni je nerazumljivo, kako je mogoče hkrati govoriti o soglasju vseh občin in hkrati prebirati recimo pismo skupnosti slovenskih občin, ki smo ga 27. oktobra vsi dobili, jaz ne vem kaj to pomeni, ampak to pismo pač pomeni, da je po mnenju skupnosti slovenskih občin bilo premalo sodelovanja, pomeni, da niso dovolj jasno predstavljeni kriteriji in vidi, iz katerih bi se dalo ugotoviti, kakšen bo dejanski položaj. Menijo, da sedaj ni bil zrel in primeren čas, ko smo pripravljali tudi volitve za to in predlagajo, da se zakon sprejme šele, da bi začel veljati šele s 1.1.2008. Hkrati govoriti vi vsi, da razen štirih, petih županov vsi drugi soglašajo in misli, da so to dobre in krasne rešitve je najbrž zelo težko. In zadnje kar bom rekel, moram reči, da ne razumem, sem razočaran in tudi ogorčen, če hočete, da dejstvo, da v celem konceptu lokalne samouprave pristojen minister ne vidi problema Ljubljane, ne razumem, ne razumem. Jaz ne trdim, da je sistem financiranja bil idealen, dober, prav, ampak z novim zakonom iz rešitev iz kar tako, da boš 15%, 16% sredstev največji lokalni skupnosti, ki je hkrati glavno mesto, vzel biti tako brezbrižen, da rečeš, saj neki zakon v glavnem mestu obstaja, ampak ta vlada v dveh letih z realizacijo tega zakona ni storila nič, ne priznati, da imamo skupni interes za razvoj tudi glavnega mesta, moram reči, da ne razumem in je samo to lahko zadosten razlog, da bom proti zakonom. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Rezman. Če sem zelo darežljiv imate 22 sekund.
Samo predlagam ministru, da morebiti premisli ali ni možno prepoloviti odstotkov v 38. členu, ki govori o [[..]] [[znak za konec razprave.]] [[..]]nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča in drugih davščin od izračuna glavarine, tako bomo hitreje prišli do finančne samostojnosti občin.
Hvala lepa. Zdaj ima besedo gospa Uhanova.
Hvala lepa gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavci, poslanci, poslanka! V poslanski skupini Nove Slovenije smo v tem mandatu že večkrat izkazali podporo vsej zakonodaji, ki je podpirala oziroma izboljševala finančno stanje občin kot tudi večja sredstva v proračunu za primerno porabo občin. Predlog zakona o financiranju občin, ki je pred nami bom tudi tokrat podprla, ker mislim, da je dober in prinaša tudi večino občinam več sredstev in manjšo odvisnost tudi od države. Imam pa nekaj predlogov, ki so prišli tudi do mene s strani županov, ljudi, ki se srečujejo na terenu s financiranjem projektov, za katere je občina zadolžena. Res se celoten koncept financiranja občin bistveno ne spreminja, ohranja se tudi formula, so pa popravljeni nekateri faktorji, koregirani, ki naj bi izboljšali stanje na tem področju, tako recimo na cestnem področju za katere so zadolžene občine, za te lokalne ceste, javne poti in se mi zdi, da ni dovolj, da se upošteva samo dolžina cest, prebivalce in površina, da bi bilo smiselno upoštevati tudi naravne razmere, relief, klimatske razmere, že nekaj županov, poslancev pred mano je govorilo, da so veliki stroški recimo za zimsko službo, za pluženje in ni vseeno ali leži neka občina na Primorskem, tudi tam so razlike recimo Posočja ali pa recimo obalnega območja, kjer so veliki stroški za zimsko vzdrževanje, kjer je sneženje, med tem ko obalna občina pa tega stroška nima. In bi bilo mogoče v tem financiranju razmisliti tudi v tem zakonu. Prav tako se mi zdi, da ni dodelano v zakonu ali pa bi rabila dodatnega pojasnila glede financiranja investicij na obmejnih območjih, na območjih, ki so ogrožena, ki so zaostala, ki tudi mogoče niso dovolj vlagala do sedaj v investicije, recimo, v šolstvo, v zgradbe, zdravstvo in podobne objekte, za katero je zadolžena občina, pa bi mogoče več poudarka dali, da bi se, recimo, nekako občine enakomerno razvile tudi na tem področju. Zdi se mi, da je dobro urejeno v zakonu tudi to financiranje novih občin. Tudi to začasno financiranje občin dokler se ne uredi pravno in premoženjsko stanje. Razumem ta člen, ki govori o prepovedi zadolževanja novih občin dokler se ne uredi njihovo premoženjsko pravno razmerje v tej smeri. Razumem, da bi se tudi nove občine čim prej osamosvojile in razdelile to premoženje oziroma to razmerje med seboj. Kot sem že rekla, zakon bom podprla, bi pa bilo mogoče še kaj za dodelati v tej smeri o kateri sem govorila. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker se je nekaj poslancev odjavilo oziroma nekaj jih ni, ima besedo že gospod Trofenik.
Hvala za besedo. Če hočemo oceniti zakon oziroma posledice, seveda, si je potrebno postaviti nek kriterij. Prvi kriterij, ki bi ga postavil je vprašanje ali prispeva decentralizaciji finančnih virov oziroma večji finančni samostojnosti lokalnih skupnosti ali ne. Odgovor je jasen, da ne. Stroka sicer pozna to rešitev kot eno izmed možnih rešitev. Takrat ko ni možno ali ni volje, ali pripravljenosti izbrati primerne davčne vire, primerno razpršenost teh davčnih virov in podobno, da se takrat zatečemo k reševanju z dotacijami iz državnega proračuna. Ta primer ta zakon temu sledi, to se pravi ali ni volje, ali ni pripravljenost, da ne bom rekel, da ni znanja, to ne bi upal reči. To se pravi, gre zavestno odločitev in umik nazaj, to se pravi, to je korak nazaj v decentralizaciji financ. Ni volje poiskati dodatne primerne vire kot jih pozna Evropa, tista s katerimi se želimo primerjati. Mislim, da je tudi vse preveč primerjav z vzhodom, Litvo, Češko, Slovaško in podobnimi, vse premalo pa s tistimi, ki imajo dolgoletne izkušnje z lokalno samoupravo in financami. Pogrešam Bavarsko, pogrešam Švico, pa še koga, na primer Švedsko, te modele, pa ne, da bi jih prepisovali, ampak da bi se poskušali iz njih kaj naučiti. Ni volje niti sprejeti tako enakomerno porazdeljenega vira kot možnega vira, kot je registracijska taksa. Glede na slovensko slabost, kar so osebni avtomobili, je namreč res, da je registracijska taksa skoraj tako enakomerno porazdeljena po Sloveniji kot prebivalstvo po občinah. In seveda je logika v odstopljanju registracijske takse, prvič, vsebinska povezava s prometno problematiko ali infrastrukturo, ki je za to potrebna. Znani so tudi podatki, koliko prometa se odvija približno po lokalnih cestah, koliko po državnih in koliko po avtocestah. In iz tega razloga bi bilo smiselno - slovenska stroka, še manj pa politika ali pa še bolj politika, ne želi prisluhniti temu, da se dajo trošarine elegantno deliti kot vir. V slovenski stroki so celo trdili, da se ne da deliti DDV-ja, pa se da, saj so znane izkušnje iz Evrope. In kljub kritiki in res slabostim našega javnofinančnega ali, če hočete, davčnega sistema, ko gre za davek na plače, je pa zanimivo, da je na plačilno listo - seveda manjši davek, vendar je prisoten v teh evropskih ali, če hočete, zahodnoevropskih državah - prisoten kot vir tudi davek od dobička pravnih oseb. In v povezavi s cilji, ki si jih postavimo, je to cel kup virov, s katerimi bi dosegli razpršenost, stabilnost in finančno avtonomnost lokalnih skupnosti. Pot gre, ne vem zakaj, v neko drugo smer, ki ni primerna, ki se bo na kratek in dolgi rok izkazala kot slaba, o čemer bom še kasneje govoril. Drugi kriterij je ustreznost določanja primerne porabe ali znana formula. Kot sem danes že povedal, bolj ko bereš zakon, bolj ko se poglabljaš vanj, bolj si prepričan, da gre za spopad dveh filozofij - filozofijo zagotovljene birokratske porabe izpred leta 1998, kar so nekateri zagovorniki ali nasprotniki sistema primerne porabe vedno želeli vrniti, pa se očitno zdaj vrača, hote ali nehote, na neka vrata. Če bi tako v procentih rekel, je tiste filozofije celo več v tem zakonu, kot filozofije primerne porabe, ki pomeni nek okvir za neko avtonomnost in svobodo ter dejansko raznolikost financiranja znotraj posamezne lokalne skupnosti. Sama formula je nastala leta 1998, na podlagi takratnega znanja in statističnih podatkov. Čeprav so se uteži izračunavale na podlagi tri- ali štiriletnih analiz financiranja, vendar tiste analize očitno niso bile dosti dobro obdelane v časovni stiski, na drugi strani je pa prišlo do korenitih sprememb na stroškovni strani z zakoni ali podzakonskimi akti predpisanimi tako, da je formula do neke mere neuporabna oziroma je jo treba bistveno spremeniti. Ta sprememba, ki jo zakon prinaša je navadno prerazporejanje, prerazdeljevanje z vsemi hibami in formulami, ki jih ima. Institut na pravni fakulteti je 2001 leta v svoji analiz ugotovil, da je prva utež, ki se nanaša na površino neustrezna in da je 100% prevelika. Neodvisno do enakega zaključka sem prišel sam pri dveletnih analizah takratnih zaključnih računov vseh občin. Predlagatelji pa povečujete iz 0.5 še na 0.6 istočasno povečujete utež pri cestah. Oba parametra imata približno enak učinek. Dejstvo je, da je parameter pri cestah sedanje veljaven ali utež, pardon, ne parameter, neustrezen, je prenizek. Ostal je, bom povedal, to kar javnost ne vem, kot rezultat kompromisa v zakonu v formuli, ker prvotno se je razmišljalo kot kriterij izključno kilometrina lokalnih cest, ne pa javnih poti. Da je v zakon bil uporabljen namesto kilometrine lokalnih cest javne poti, je bil politični kompromis, da je bila dosežena podpora zadostno za sprejetje takrat 1998 teh sprememb. Seveda to je potrebno vedeti in iz tega je potrebno izhajati s tem, da je 0.13 absolutno preveč še zlasti, ker učinkuje povezavi z tisto utežjo abnormalno in tu je temeljni problem tega premika ne samo iz mestnega v podeželsko, dela tudi enormne razlike med podeželskimi občinami. Dve novi nastali občin tam z enakim številom prebivalcev iz sedanje iste občine nastali, samo ena je na vzhodu, druga na zahodu, imata razliko, ena bo imela primerno porabo 200 pa nekaj druga pa 300 milijonov, to je nesprejemljivo. Seveda ta formula zahteva razgraditev ali dograditev. Največji utež imajo stroški, ki so povezani z mlado generacijo, ker je v obstoječem vse v istem žaklu od vrtcev, športa mladih, kulture mladih do osnovnih šol pa še česa. Med tem od 1998 do danes so se stroški otroškega varstva tako enormno povečali kot posledica podzakonskega akta ne zakonskega nobenega, da je treba ta strošek ločiti od stroška in ustrezno utež poiskati od stroška recimo za osnovne šole in tisto, kar je povezano z osnovnimi šolami tudi šolskimi prevozi. Zakaj? Ker stroški predšolske vzgoje in otroškega varstva niso odvisni samo od zajetosti otrok v vrtce, ampak so direktno odvisni tudi od dohodnine "perkapita", ker je državni pravilnik tak in je potrebno kombinirati z tremi kazalci ta strošek, zajetost otrok v vrtec, populacija v razmerje, dohodnina "perkapita" in seveda se je potrebno zavedati, sedaj če je kakšen podatek zadnje čase spremenjen, jaz imam dve leti star podatek, takrat je nad 17 občin, mislim, da sploh ni imelo vrtca, zato teh 17 občin sploh nima stroškov z materiali, z zgradbami. Otroke so imeli v vrtcih v sosednjih občinah. Zajetost je pa v razmerju bila 1:2. Če je Ljubljana, nekateri imajo tam čez 80% generacij, tiste, ki gredo pač v predšolsko vzgojo, zajetost so nekateri imeli pod 0,4 in seveda s tem so povezani stroški oziroma s to kombinacijo, zato se z enim parametrom stroškom mladih enostavno ne da rešiti, je treba to razgraditi, dograditi in nadgraditi. Naslednja je populacija starejših oseb. Tam je situacija podobna. Ni pomemben samo delež starejših nad 65 let, ker stroški nastajajo z domskim varstvom in z nego na domu ali pomočjo na domu in je treba to podobno kot pri otroškem varstvu kombinirati z zajetostjo, ker ta zajetost je sila različna od občine do občine, tako v domsko varstvo kot v pomoč na domu, drugič pa je strošek občine odvisno od dohodnine "perkapita", ker je pač sistem tak, da občina krije razliko, tisto, kar samoplačnik oziroma varovanec ali njegovi bližnji ne morejo glede na predpise, to je naslednji korak. Potem je pomemben strošek, ki se ga da z drugim kazalcem meriti z nezaposlenostjo, je strošek zdravstvenega zavarovanja nezaposlenih oseb. Ta je direktno odvisen od stopnje nezaposlenosti v občini, kazalci so jasni, uteži ni težko najti. To je samo nekaj argumentov ali nujno potrebnih sprememb formule, da bi bila formula korektna, realna in uporabna. Pri formuli je treba še upoštevati nekaj. V uvodni besedi sem opozoril na stališče kongresa lokalnih in regionalnih oblasti, zajetih v poročilu leta 2001, pa to je tako naše slovensko spoznanje in vsi vrabci že čivkajo o tem, da je sistem pač tako nastavljen, da sili dobesedno k drobljenju, kar ni v korist kvalitete lokalne samouprave, ker še več je drobljenja, še manj pristojnosti in tako naprej je voda na mlin [[?]] , vsak dan večji centralizaciji, pa če bi želeli to priznati ali ne. Seveda, določila, da preskočim, ki govorijo o združevanju, moram opozoriti, da jih predlagatelji naj resno preštudirajo. Razmerje o 1% dodatkih seveda je milo rečeno neodgovorno, da ne bom rekel, kaj drugo, ker seveda upam, da se zavedate tega, da primerna poraba sestavljene občine ni seštevek primernih porab ali obratno, poraba ob razdružitvi ni v obratni smeri. In je lahko večja, je lahko manjša ali je nekje na sredi, zato tisti 1,5% dodatki seveda so malo mogoče prestrogo neresni, je pa zelo enostavno z navadno računico ali matematiko srednješolsko se da ta problem rešiti s postavitvijo stopnje ustrezne, korekcijskega faktorja, ki pač degradira delitev in honorira združevanje funkcije enostavna, v prvem razredu osnove šole se jo učijo, reče se ji pa logaritem. In je v praksi tudi v švicarskem sistemu preizkušena. Kaj je pa zdaj iz te formule in še drugih popravkov nastalo - jaz moram uvodoma povedati, da je leta 1998 bila zadrega, kako priznati v formuli ali mimo formule stroške, ki so dejansko bili že takrat, so se pa še nekateri povečali z nekaterimi institucijami, ki so praviloma v mestnih občinah ali v mestnih, tudi v občinah, ki so niso mestne, zato je prišlo do take, čez prst, odločitve z 8% dodatkom za mestne občine in 4% za sedeže upravnih enot. Odpravljanje tega, dodatnih sredstev, je milo rečeno, neodgovorno. S tem se negirajo vse institucije, ki so širšega pomena ali so pa tudi samo mestne in samo kot strošek prisotne v mestih ali v takih občinah, v drugi sredini pa jih praviloma ni. So tudi primeri, da so v drugih sredinah, pa naj bodo to knjižnice, naj bodo to občinski muzeji, ne tiste kulturne institucije, o katerih govorite v prehodnih določbah, ki jih je nekaj čez 30 in še danes njihov sistem financiranja ni urejen in se ponovno odlaga na nekatere poznejše čase, in to seveda je v škodo teh sredin. Ta ukrep, ki ste ga predlagatelji napravili, kolega Hvalica bi nekoč rekel, ni evropski. V Evropi boste pač našli primere, prej sem govoril o avstrijskem, ki so podobni, ampak so bolj korajžni dodatki za dejanske stroške, seveda, odvisno od pristojnosti in dejanskega življenja, ki ni nujno takšno kot pri nas. Seveda, če še enkrat ponovim, da je v Avstriji za občino, ki ima nad 10 tisoč prebivalcev korekcijski faktor ena cela ena tretjina, za občino, ki je nad 50 tisoč prebivalci, korekcijski faktor dve celi ena tretjina, enako velja za Dunaj, kot glavno mesto. Potem je seveda skrajno nesprejemljivo, da se Ljubljana postavi na najnižji faktor, to je 0,8. Nobena občina od 210-ih nima na podlagi tega manjšega faktorja in to je seveda negiranje statusa, ne samo prestolnice in prosim, ni rešitev v tistem posebnem zakonu, tisti posebni zakon o prestolnici je bolj tako kozmetika, praktično nima nobenih posledic. To je negiranje tudi zakonske in ustavne vloge mestnih občin. Samo eno bom izpostavil, dve sta taki znani pristojnosti, saj mestne občine pri nas res nimajo kaj posebnih pravic ali dolžnosti, imajo pa dolžnost in možnost organizirati javni promet, za stroške javnega prometa, ki je praviloma subvencioniran in ne priznamo niti enega tolarja slovenskega, kaj šele, da bi jim priznali en evro. Podobna zadeva je z gimnazijami. Jaz opozarjam, mestna občina lahko ustanovi gimnazijo kot eno izmed redkih pravic mestnih občin, ki jih druge nimajo in še bi lahko naštevali. Zato bi človek pričakoval obratno, opozarjam, golo branje številk brez vsebinske analize pripelje do takšnih dejanj. Ta prislovična, jaz bi rekel, nevoščljivost Ljubljani, da je imela veliko razliko ali ima s sedanjim zakonom med prihodki in primerno porabo, je bolj kriva ali pa sta dva vzroka, na eni strani res neenakomerna porazdelitev dohodnine, ki je močno v korist Ljubljane, na drugi strani pa že zdaj premala primerna poraba za Ljubljano, ki je zdaj 0,9, podobno kot je, še to zniževati je nesprejemljivo. Eni izračuni so kazali, da bi bil primeren faktor ali pa če hočete korekcijski za Ljubljano vsaj 20% nad povprečjem, to se pravi 1,2, s tem, da bi Ljubljana morala sfinancirati vse tisto, kar je nelogično kar danes v Ljubljani nekdo drugi financira. Dejstvo pa je, mimo tega ni možno, da v cenah letošnjega leta, to se pravi, ko je glavarina oziroma ker je nastala pojmovna zmeda, se opravičujem tudi sam bom zamenjal, ker glavarina je po novem zakonu nekaj drugega kot smo mi navajeni govoriti v preteklosti o glavarini, bom rekel, korektno po starem zakonu primerna poraba na prebivalca 103.636 je zaradi ukinitve 0,8 dodatka za mestne občine prihranek 5 milijard 789 milijonov, generalno pa izgubijo mestne občine 10 milijard in 121 milijonov, s tem, da se razmerje med najnižjim koeficientom v sedanjem zakonu in najvišjim, najnižji je 0,90, da ne bom govoril na vse decimalke, najvišji 1,99, to razmerje je 1:2,19. Z novim zakonom se te škarje odpirajo v mejah od 0,83 do 2,39, kar pomeni 1:2,87 ali bistveno preveliko, ker to je vedno pokazatelj slabega sistema, ne pa dobrega sistema. Ob 10. milijardah se je treba zavedati, ki zajemljejo mestnim občinam, da živi v mestni občini cca 35% slovenskega prebivalstva in da živi v občinah kjer so sedeži upravnih enot trenutno še dodatnih 36 ali 721.000 ljudi in da tudi tam se preko odvzemanja 4% jemlje slabe 3 milijarde, ki se pa delno kompenzira potem s spremenjeno formulo, tako da od 46 občin s sedeži upravnih enot se 29. zmanjšuje primerna poraba, 17. pa povečuje in je skupni učinek polovico negativni, polovico manjši kot sem prej povedal. Skupni učinek negativni za mestne občine in tiste kjer je sedež upravnih enot je pa 11,5 milijard v cenah letošnjega leta, kar ne govori, ne more govoriti o kvaliteti in seveda zakonsko je treba ločiti. Gre za razliko v primerni porabi, to še ne gre za prihodke. Seveda, zamera do neke mere jaz upam, da je, oprostite izrazu, kiks, če pa je zavestno je pa zelo hudo, da metodološko tabele niso dobre, ker kažejo na bodočo porabo bodoče številke ne pa na sedanjo, da bi lahko primerjali. Seveda, vsi ki so brali to tako površno so rekli, saj zakon je dober, vsi dobimo več, v resnici pa ni to, v resnici 77 občin izgublja in 145 jih dobiva. Od teh 77, ki izgubljajo je vseh 11 mestnih, je 29 tistih, kjer je sedež upravnih enot in je 37 ostalih. To je primerjava korekcijskega faktorja ali vrednosti oklepaja, če tako po domače, osnovnošolsko povem, ker to je bistveno, ne preračunavanje v tolarje, ker v tolarje lahko preračunavamo pač z čim množimo svobodno in če povečujemo povprečnino kot je sedaj temu naj bi se reklo, potem seveda ne moremo primerjati sedanjih in bodočih številk, to je zamera. Seveda, 145 občin, zaradi neustreznih uteži pridobiva in to je ta generalna rezultatna, ki gre iz urbanega pretežno v neko drugo smer in danes je bila pravilna ugotovitev, še enkrat poudarjam, enega izmed diskutantov, da površina ne more biti "handy kep", da je lahko tudi plus in da veliko upoštevanje površine pač vodi v nepravo smer. V napovedi, obrazložitvi ali predstavitvi zakona pa tudi s strani ministra za finance, ko je govoril o proračunu je bila poudarjena toliko prisotna raznolikost, da je upoštevana. Jaz moram povedati, da v izračunu primerne porabe ni nobenega dodatnega kazalca ali hočete učinka raznolikosti, nobenega. Gre izključno za prerazporeditev brez delno strokovnih podlag za to s tem, da se je povečala utež pri cestah in pri površini. Kje je potem ta raznolikost? Negira se pa dejstvo, da dejansko raznolikost bi morala biti upoštevana pri stroških otroškega varstva, še enkrat poudarjam, zaradi različne zajetosti v vrtce, zaradi različnih dohodkov družin ali če hočete dohodnine "perkapita", ker vse to se izračunava izključno na podlagi dohodninskih odločb. Da je tako pri stroških starejše generacije, gre za zajetost v domsko varstvo in oskrbo na domu in zopet je to povezano z dohodnino. Da je strošek zdravstvenega zavarovanja nezaposlen direktno v korelaciji s stopnjo brezposelnosti, da je pa "cestarija" bila in izgleda, da bo ostala večen problem, ki bi ga bilo potrebno tudi drugače reševati. Diskutatni nekateri so opozorili, gola kilometrina javnih potih in lokalnih cest ni dober parameter in bi ga bilo treba nadgraditi ne samo, zaradi različnih meteoroloških pogojev, ki na koncu rezultirajo različne stroške zimskih služb, so še druge zadeve. Mi nimamo sistemsko rešenega golega problema mest in državnih cest skozi mesta. Mi smo tako neurejeni, da cesto skozi mesto vzdržuje država, pločnike občina in tako investicijski kot vzdrževalni stroški pločnika po tekočem metru so najmanj enaki, če ne višji kot stroški v zvezi z lokalnimi cestami. Tega niti sedanji niti novi zakon ne upoštevata. Seveda je vzdrževanje tega dostikrat dražje, in to je zopet hendikep za tiste, ki imajo pločnike zaradi varnosti občanov, ne zaradi reklame, in podobno. Glavarina. Predlagatelj se je odločil, kot sem že prej povedal, iz meni neznanega razloga - ali gre za nepripravljenost ali kaj drugega -, poiskati primerne vire, da bo to nadomestil z glavarino ali dohodki iz glavarine, kjer gre za čisto navaden transfer iz državnega proračuna. Se pravi, to je odločen korak od finančne avtonomnosti, kot je bila dosežena, nazaj, v skoraj popolno odvisnost od državnega proračuna. Ampak je še nekaj hujšega - če so se zdaj pojavljali viški pri nekaterih občinah zaradi neustrezne porazdelitve temeljnega vira dohodnine, se zdaj pojavlja 19 milijard viškov zavestno, s preprosto računsko operacijo, ki se ji pravi linearna funkcija, ki povzroči 19 milijard presežkov, mislim, da pri 106 ali nekaj podobnega občinah, kjer je postavljen izračun tako - očitno ni obrazloženo nikjer, zakaj 0,30 pa 0,7 -, kjer je glavarina samo delno odvisna od višine primerne porabe, delno je pa odvisna v 30% od povprečne porabe na prebivalca v Sloveniji, v deležu, ki ga predstavlja prebivalstvo občine v številu prebivalstva Slovenije. In se sprašujem, od kod ta logika. Razumel bi nekaj drugega - da bi predlagatelj rekel, če smo se odločili za dotacije iz državnega proračuna, bomo primerno porabo pokrili v celoti iz transferjev državnega proračuna. Ne bi bilo nobene finančne izravnave, ne bi bilo nobenih presežkov, res. Zdaj se pa zavestno, z matematično operacijo, ne s slučajnostno spremenljivko, dogajajo presežki v višini 19 milijard. Kakorkoli, so zdaj presežki. Ali je to nova kvaliteta? Sedanji presežki so posledica porazdelitve, ki je slučajnostna funkcija dohodnine. Ljubljanska županja ni nič zaslužna za to, da je dohodnine v Ljubljani toliko in nek župan nekje tam na podeželju ni nič kriv, da je tam dohodnine toliko, kot jo je. Finančna izravnava oziroma kriterij skozi finančno izravnavo. Treba se je zavedati, da je ta finančna izravnava čisto druga definicija, kot smo mi navajeni do sedaj. Finančna izravnava ni več razlika med primerno porabo in lastnimi prihodki, ki se vštevajo v to, ampak je razlika med dvema, bom tako rekel, državnima številkama, ki ju določi država, med primerno porabo in dohodki iz naslova glavarine. Dohodki iz naslova glavarine so pa tako določeni, kot sem prej rekel. Pa se sprašujemo, zakaj je sploh potrebna, da ne ponavljam prej izrečenih besed. In kaj je vse skupaj učinek? Učinke je 4,8 milijarde je več stroškov za državni proračun. To predlagatelj priznava v obrazložitvi in dejstvo je tako, 51 milijard in nekaj bo manj prihodkov v državni proračun, zato bo pa 46 milijard manj stroškov s finančno izravnavo. Vse to je goli izplen tega zakona in prerazporeditev, ki je krivična. Očitno, da je krivična in nedosledna, potem se pa vprašamo kaj smo dosegli s tem. V finančni avtonomiji smo naredili korak nazaj, pridobili smo 4,8 milijarde dodatnih sredstev, ne poznam primerjave evropske, ampak, ko smo bili tam okoli 5, to bi naj bilo okoli 5,2% GDP-ja, so samo Turki še bili za nami, očitno s tem 5,2 nismo naredili enega koraka na tej lestvici naprej, pa prosim tisto o Turčiji, da mi kdo s kakšnim šovinizmom ne bi razumel. Toliko smo bili pač na predzadnjem mestu, Turčija dejansko evropska država. In se človek sprašuje kje so tisti rezultati, ki bi jih ta zakon naj prinesel. Jaz se zavedam in nikakor ne bi hotel slišati očitka, da bi človek bil nerealen, da je možno preskočiti sistemu javnih financ zelo enostavno, da se struktura znotraj, ampak četudi k temu prištejemo še tistih 3% v začetku oziroma cilj je 6 za investicije, je pa še tudi to očitno pa odločno premalo. Sofinanciranje investicij je ena od naslednjih največjih hib ali slabosti, na žalost, tega zakona. Jaz mislim, da je napačno že v obstoječem popravku, ki ni dosti star, vemo, je napačna opredelitev. Evropsko primerljivo pozna zakonodaja. Male dotacije za investicije, ki se dobivajo pavšalno, ki jih lokalna skupnost lahko porabi in samo poroča, in druge razpisi, kot jih imamo mi. Ni problem v tem. Problem je v tem, da je treba lokalni skupnosti omogočiti, da so investicijsko sposobne. To pa pomeni, da tiste, ki finančno izravnavo prejemajo, tako nimajo namenskega vira. Tiste, ki so na nuli ali pa [[...]]ga imajo premajhnega, nekatere pa imajo zadostnega. Zato zakon, ne da opredeljuje globalno, global sredstev za investicije, moral nasprotno, posamezni občini garatnirati, da bo investicijsko sposobna. To se pravi, da bi moral zagotoviti z zakonom ustrezno avtomatsko dotacijo, ki jo mora nameniti za investicije, ki jo mora namensko porabiti. Globalna opredelitev, koliko bo država namenila za pomoč za investicije, spada v proračun in sedaj če iz tega izhajamo, nadaljevanje je pa zelo čudno, tako kot je bil čuden že postopek pri zadnjem sprejemanju zakona. Kriterij, kako se bodo pa ta sredstva za investicije delila med opravičene in potrebne, ta je pa odsotna. Ta zadeva, da piše, da se lahko do 100% investicije sofinancirajo iz državnega proračuna, to je z vidika javno-finančnega, oprostite izrazu, neodgovoren in pomeni direktno potuho. Ni treba skrbeti za investicije občini, ampak bo že prišla do njih tako ali drugače. Seveda, v členih se govori nekaj o kriteriju, ki bi naj pomagal, ki pa oprostite, je napačen. Indeks razvojne ogroženosti, ki je prišel iz nekega drugega dokumenta, ne more biti korektno merilo za sofinanciranje investicij. Stroka pozna en drug indeks, indeks finančne moči, bi lahko prevedli v slovenski jezik. To je razmerje med prihodki občine in primerno porabo, krat 100, da nisem zloben, ker se beseda indeks v zakonu napačno uporablja. In to bi bil primernejši kriterij. Še enkrat ponavljam, ni možno pristati na argumentacijo, da je, mislim da v 24. členu naštete sestavine tega indeksa razvojne ogroženosti v direktni povezavi s posameznimi investicijami, in da bi lahko vplivale. Občina potrebuje subvencije ali sofinanciranje investicij izključno zato, ker sama ne zmore. Kdaj zmore in kdaj ne zmore, je treba zmeriti z nekim bolj objektivnim, sem govoril o njem, kazalcem, kot je bruto dodana vrednost na zaposlenega. Kako je pa od bruto dodane vrednosti na zaposlenega v občini odvisna investicija v osnovno šolo ali v cesto ali kilometer vodovoda ali kaj podobnega? Tukaj povezave ni. Kako je iz dohodnine to odvisno? Samo, če bi bil samoprispevek, ampak tistega praktično ni. Nobene povezave z dohodnino nima. Takšna ali drugačna investicija, seveda če kdo ne misli prispevka, komunalnega, za opremljanje z njim, ampak to je nekaj drugega. To [[...]]Ali pa, kako je strošek ali pa delež pri sofinanciranju osnovne šole, vrtca, da ne govorim o čem drugem, odvisen od števila delovnih mest na število aktivnega prebivalstva? Tukaj korelacij ni. To je uporabno za neke druge namene, konkretno za investicije pa na žalost ne. Ravno tako še manj o Naturi 2000. Natura 2000 je praviloma ovira za investicijo, ne povečuje stroška, ovira je, enostavno ne moreš investirati, ali pa ne moreš graditi nekega javnega objekta zaradi Nature 2000, zelo malo krat ali pa zelo mala korelacija bi bila v zvezi s stroški, še manj pa s številom kulturnih spomenikov, ki so dostopni javnosti. Ta, oprostite, napačno zapisan koeficient, ki mi pravi zakon, indeks, ni uporaben za tako resne namene, kot so soinvestiranje investicij. Tako kot ni enostavno sprejemljivo tudi iz tega zakonodajnega vidika, da ni okvir v zakonu določen, znotraj katerega mora minister pač podati, izdati ustrezni akt ali uredbo, s katerim bo [[?]] pozneje, to je svobodna volja in seveda je izključno odvisna še od česa drugega. Najhuje je pa to, ker ne omogoča ta postopek, čeprav je, lepo piše, v štirih letih, realnega in odgovornega planiranja v občini. Zgodi se lahko, da bo najbogatejša občina, ki v resnici ne bi rabila nobene soudeležbe ali pa zelo malo, udeležena v nekem obdobju s številnimi projekti, druga pa z ničemer, ker ni nobenega zakonskega jamstva in to je milo rečeno, katastrofa. Nekaj, kar zakon v celoti na nek način ignorira, čeprav je v obrazložitvi bilo povedano, da v tem zakonu ni možno vsega rešiti. Vsega ne, okvir za vse, kar se tiče financiranja lokalnih skupnosti, pa je treba postaviti, pa naj bo to glavno mesto, ali pa tisto, na kar hočem opozoriti, kar od 1.1.1995, pa do danes nihče ni rešil. Gre za financiranje zavodov in drugih institucij, ki so širšega pomena. Ne minister za kulturo ni rešil to, ne za knjižnice, ne za muzeje, ne za zdravstvene domove, tam se špekulirajo samo kako ne bo treba več, in podobnih rešitev bi lahko našteli. Opozarjam, tudi v tem je v tuji literaturi in v tuji zakonodaji cel kup primerov, zelo enostaven princip [[?]] , ugotavlja se gravitacijsko območje, merilo je strošek na prebivalca v gravitacijskem območju in postopki, če kdo tistega gravitacijskega območja tega zavoda, institucije ne spoštuje, vstopi država. Tega ta zakon, edini bi lahko to rešil, načelno, principielno, potem se pa strinjajo možno s posameznim. Kako si pa zakonodajalec oziroma predlagatelj predstavlja, da bo šele leta 2009 rešil v tem trenutku neurejeno financiranje nekaj čez 30 zavodov na področju kulture, ki direktno zajedajo finance in onemogočajo investicije in drugo v občinah, kjer so locirani, ker so morali s silom prilike prevzeti skrb same za njih ali na kak drugačen način, si jaz pa tega ne predstavljan, še zlati zato, ker ni predvidel vira za to ali sredstev, vir ni najboljše. V primerni porabi nikjer nimate nastavka za to, kar bi moralo biti, kako se bodo financirali ti zavodi, zato, da smo jim vzeli 11,5 milijard v cenah jih bomo zdaj čez tri leta, jih obremenili zavodi, ki bi jih morali že obremeniti pred ne vem kolikimi leti in dejansko so obremenjeni, vendar v stroških tega nimajo nikjer priznanega. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Hvala podpredsedniku Pavlihi za dopoldansko vodenje seje. K repliki na vaše izvajanje pa se je prijavil minister. Izvolite prosim.
Hvala za besedo. Jaz bi na izvajanje gospoda poslanca vseeno poskušal dati nekaj pojasnil, čeprav so lahko tudi te pripombe z enega zornega kota umestne, vendar bi želel nekatere stvari pojasniti v povezavi z rešitvami, ki so predlagane v tem zakonu. Najprej bi se dotaknil te tako imenovane avtonomije. Mi smo v tem trenutku imeli avtonomijo občin, vsi skupaj, skozi to, koliko, saj govorimo pravzaprav samo o avtonomiji na strani finančnih virov, in smo imeli skozi to, koliko občin je po sedanjem zakonu tistih, ki se samofinancirajo, s tem, da smo v preteklem obdobju skozi obstoječ zakon povečali obseg primerne porabe in s tem avtomatsko zmanjšali avtonomijo, kar je popolnoma nelogično. Zato, ker se je zmanjšalo število občin, ki so bile na samostojnem financiranju, sočasno smo pa povečali obseg primerne porabe, se pravi, da ta kazalec avtonomije ne more biti tisti, ki je lahko edini pravi. In govorimo o avtonomiji na strani virov in jaz v tem trenutku moram reči, da skozi predlagan zakon ne vidim kakšnega bistvenega poslabšanja avtonomije iz tega vidika, ker tudi že do zdaj imamo praktično razen nekaj občin vse občine tudi kar nekaj mestnih občin na tako imenovani izravnavi, kar pomeni, da niso avtonomne v tem smislu, čeprav smo jim pa, zaradi tega, ker so na izravnavi že povečale obseg finančnih sredstev, kar pomeni, da smo jim odprli večji del manevrskega prostora, kar zadeva izvajanje nalog, to je verjetno predvsem v tistem razvojnem delu, ker je obvezne naloge tako ali tako potrebno izvajati. In zdaj s tem zakonom, ko obvezne naloge poskušamo sistemsko pokriti, bi pa naj avtonomijo zmanjšali. Jaz se s tem težko strinjam, posebej še v tem, ker smo povečali obseg sredstev in smo tudi znotraj glavarine zagotovili del dodatnih virov za tako imenovane razvojne možnosti. Seveda, če bi finančni viri bili enakomerno porazdeljeni, potem bi lahko tudi v tem smislu povečali obseg avtonomije, vendar je žal tako, da so finančni viri, s katerimi financiramo občine tiste sistemske naloge, zelo koncentrirani na eno mesto, vendar je možno te stvari tudi še dodatno proučiti, vendar po meni trenutno znanih dejstvih je situacija takšna in zaradi tega smo šli mi v rešitve, s katerimi obvezne naloge, ki jih nalaga zakonodaja, poskušamo zagotoviti sistemsko financiranje skozi davčne prihodke na nek način po nekem permanentnem financiranju skozi celotno leto. V drugem delu smo pa, v to sem pa prepričan, povečali v tem smislu, ker smo povečali obseg odstopljenih davkov in tudi nekatere druge dajatve, kot so, recimo, takse, koncesijske dajatve, ki ostanejo zdaj v celoti v financiranju občin. Lahko se seveda tudi tu določena vprašanja pojavijo, s tem se lahko strinjam, vendar se je treba zavedati, da je to problem širše zakonodaje, ker ni opredeljeno v tem zakonu, in bo treba te stvari pač regulirati skozi širšo zakonodajo. Naslednje vprašanje je vprašanje kriterijev, ki so bili izpostavljeni, in te dileme, katero razmišljanje gre v večji meri v smer tako imenovane zagotovljene porabe. Moram reči, da smo se s temi stvarmi kar nekaj časa ukvarjali, tudi strokovne institucije so pri tem sodelovale, kar zadeva same kriterije. Ena možnost je, se strinjam, formulo bistveno povečati, obseg formule, vse različne specifičnosti zajeti v to formulo, vendar potem gremo na nek način točno v smeri zagotovljene porabe, ker bomo pač skozi formulo poskušali vsako specifičnost pripeljati. Se pa strinjam, da so posamezna področja, ki jih je verjetno treba smiselno dodatno proučiti in pogledati. Vendar ob analizi se je pokazalo, da ni kar tako možno najti neke bolj idealne rešitve, razen s temi korekcijami, ki smo jih naredili. In v tem primeru ni možno te formule primerjati, pa tudi ne financiranja mestnih občin z upravnimi enotami kar direktno z bivšim zakonom. Ni možno, zato ker so se stvari spremenile. In tudi skozi obseg povečanega kriterija na cestnem delu, kjer smo dodali tudi javne poti, smo velik del te specifičnosti korigirali; o tem govorijo nenazadnje tudi številke. In ko se pogovarjamo o kriterijih, je bilo kar nekaj kriterijev tu zdaj izpostavljenih skozi to izvajanje. Nekateri so bili pozabljeni, pa so vzpostavljeni v nekaterih drugih občinah, kaj vem, od vprašanja civilne zaščite do vprašanja, če hočete, plazov, zimske službe in še bi se dalo naštevati. Zanimivo je to, da lahko imate v primerljivi občini diametralno nasprotne probleme. V eni občini je problem, da število prebivalstva upada, v drugi občini je pa problem, da število prebivalstva raste. In seveda vse te specifičnosti in posebnosti posameznih občin je treba v to formulo zajeti. Strinjam se s tem, in to bomo glede na podane pripombe še dodatno proučili in kolikor bo možno našli bolj smiselne korekcije. Nimamo nikakršnega zadržka v tej smeri, da ne bi vključili bolj smiselnih korekcij. Tudi vprašanje posameznih zavodov, recimo, na področju kulture, na področju zdravstvenega zavarovanja, ki je bilo na koncu izpostavljeno, sodi v sam sistem oziroma smer zagotovljene porabe. Osebno poznam to problematiko, takrat smo imeli zelo natančno izračunane kriterije za zagotovljeno porabo, na področju družbenih dejavnosti, na področju delovanja uprave, na komunalnem področju pa je preprosto teh sredstev zmanjkalo. In verjamem, da je tudi zaradi tega takrat prišlo do te korekcije. Kar zadeva samo financiranje in katere občine so v tem okviru več sredstev pridobile. Moram reči, da je bila narejena analiza tudi na podlagi novega zakona za leto 2005, in ne drži ta zadeva, da bi naj občine izgubile. Kar 97,9% občin prejme višje skupne prihodke na podlagi novega zakona za leto 2009, na podlagi narejene analize. Mislim, da je ta številka nekje ob povečanju obsega sredstev okoli 16 milijard, govorim seveda za leto 2005 in seveda to je naredil Institut za lokalno samoupravo in javna naročila nismo tega sami izvajali. Tako da, te analize so narejene. Samo še to bi mogoče omenil. Vsi podatki so javni in ni nikakršni namen, da seveda ti podatki ne bi bili javni. Moram pa seveda zelo jasno povedati, da pri primerljivih kriterijih se uporabljajo seveda podatki posameznih pristojnih ministrstev oziroma ustreznih služb, ki je pripravljala kar zadeva recimo ceste, ker tukaj je največ teh dilem. Kar se tiče teh kriterijev. Jaz seveda, če spremenite enostavno pač utež, potem se normalno pride do določene mere prerazporeditve, vendar smo mi te stvari upoštevali v tem smislu, ker se na nek način skozi cestno infrastrukturo pravzaprav odraža celotni segment javno komunalne strukture občin in tudi poseljenosti in še nekatere druge elemente se da zajeti skozi ta element. Moram priznati, da smo seveda težili k temu, da bistveno ne povečamo števila kriterijev, zaradi tega, ker sicer moram zelo jasno povedati, da v teh razpravah, ki so bile opravljene, je bila težnja različnih sogovornikov, županov tudi inštitucij seveda, po želji, da se njihova specifičnost pripelje v formulo skozi dodatni kriterij in potem se zadeva v bistvu popolnoma razširi, tudi zvodeni in potem smo seveda v situaciji na tem, da je verjetno bolj smiselno iti v sistem zagotovljene porabe, kar pa ni bil naš namen. Še enkrat ponavljam to, kar zadeva seveda pripravo uredbe, ocenitev stroškov. To je seveda naloga sedaj v naslednjih dveh letih, na podlagi katerega bomo pa zelo jasno ali pa bistveno bolj jasno, vsaj upam, lahko govorili o tem, kakšni so pa dejanski stroški, ki nastajajo. Moram žal priznati in jaz sem tudi bil nad tem presenečen, da so v tem trenutku seveda podatki, kar zadeva tovrstne stroške, izjemno pomanjkljivi in zato smo se mi tudi odločili, ko smo naredili analizo, da smo pač naredili statistično analizo seveda podatkov iz, v bistvu občinskih zaključnih računov, ker so na nek način pokazatelji. Statistična analiza seveda določene anomalije, ki so pa lahko prisotne, se strinjam, v tako velikem vzorcu seveda tudi lahko odpravi. Bi še enkrat seveda ponovil to, da je ta zakonodaja pisana za celotni segment občin, da ne moremo direktno primerjati, še enkrat ponavljam, mestnih občin in upravnih občin po prejšnji, ker je sistem drugače nastavljen, s tem se tudi lahko strinjate, in da so seveda tudi tiste korekcije, ki so bile prej specifično za mestne občine in za občine z upravnimi enotami zajete seveda v drugačnem obsegu teh kriterijev. Če bi seveda pogledali analizo, potem moram povedati, da mestne občine skozi ta zakon pridobijo slabih 5 milijard in občine, kjer so sedeži upravnih enot okvirno 7 milijard po teh izračunih. Se pa strinjam s tem, da je smiselno stvari še enkrat temeljito dejansko pogledati in preveriti in pripombe, neke so umestne, jih bomo rade volje upoštevali, ker naš namen je čim bolj še v zakonodajo pripeljati, v danih okvirih, v danih možnostih. Odločno bi zavrnil to, da mi kakorkoli poskušamo skozi ta zakon negirati glavno mesto, saj to pride v nikakršen poštev, to odločno zavračam. Rešitve, ki prihajajo iz tega zakona, prihajajo za celotno območje Slovenije in glavno mesto je potrebno posebej obravnavati in glavno mesto ima poseben zakon, da bi lahko bilo posebej obravnavano. In ta zakon je treba uveljaviti. Skozi to, da ima glavno mesto še nekatere druge možnosti, pa ne samo to glavno mesto, ampak tudi sicer večja mesta, nekatere druge možnosti, ki jih prinašajo drugi ukrepi in druge rešitve od povečanega obsega regionalnih spodbud in tudi bodočih pokrajin. In še nekaj, kar zadeva začetek izvajanja tega zakona. Moram reči, da smo to dilemo in te diskusije imeli opravljene z obema združenjema. Ne trdim, da smo dosegli 100% soglasje, skozi specifičnosti, ki jih imajo posamezne občine, je to nemogoče doseči, ker vsak želi doseči idealno rešitev za svojo ali pa bi želel doseči idealno rešitev za svojo občino in potem so tukaj tudi kompromisi. Vendar, če zakon ne bi bil uveljavljen s 1.1.20008, jaz upam, da bo, s 1.1.2007. Jaz upam, da bo. V tem primeru pa dejansko občine skozi spremembo davčne zakonodaje sistemsko izgubijo čez 10 milijard. Takrat pa naredimo res korak nazaj. Hvala lepa za enkrat.
Hvala tudi vam, minister. Vaše izvajanje sem štel kot razpravo, zato ste imeli več časa na razpolago kot samo v primeru replike. Iz istega naslova, kolega Trofenik, replika. Vi pa imate omejeno na 3 minute. Izvolite.
Hvala lepa. S telegrafskim stilom. Gospod minister, avtonomija, se opravičujem, ne vem točne številke, okrog 23 jih je bilo, je bila nekoč 23, sedaj je nič, skozi ta zakon, merjena skozi število občin, ki so neodvisne od države. Boljše 23 kot nič. Fino bi bilo, če bi jih bilo samo 23 in to je bilo možno doseči, če bi bila volja. Drugič. Ne zamenjevati obsega sredstev s primerno porabo. Jaz sem govoril o primerni porabi, vi ste mi odgovarjali z obsegom sredstev. Z obsegom sredstev zaradi tiste čudne glavarine ali prihodka iz naslova glavarine, kjer 30% priznate tako, 70 pa tako. Seveda, še enkrat poudarjam, ustvarjate zavestne presežke v nekaterih občinah, pri katerih jih 11 gre celo čez 15%, kar je glede na namen nesprejemljivo. O taksah, ste me izzvali. Vračam na nek način žogico, čeprav se prvič nahajamo v takem položaju, da polemizirava, se opravičujem. Tako ste pristali s tem zakonom na dokončno podržavljanje ekoloških taks. Odplake, smeti in na veliko sistemsko napako prilivanja iz podeželja v tista mesta in tiste točke, to pa je obratna pot, kjer so se z državnimi sredstvi in podobnimi zgradile čistilne naprave in odlagališča in podobne zadeve. To pa je greh, ki vam ga težko odpustim. Več pa v razpravi.
Hvala. Gospod minister, seveda imate vedno pravico do razprave, pred tem pa kolega Trofenika prosim, če izklopi mikrofon. Hvala. Gospod minister, izvolite.
Zelo na kratko. Kar zadeva to polemiko, jaz mislim, da je koristna, ker sama polemika, ki prinaša dodatno resnost, je sigurno koristna. Kar zadeva sistema, ga ne moremo direktno primerjati, zato ker so ti pojmi drugačni in je treba res gledati celovito in jaz verjamem, da občine gledajo tudi končni rezultat potem enega ali drugega zakona. S tem se pa jaz ne bi najbolj strinjal, če imamo mi 210 občin, da če jih imamo pa, recimo, 20 na samo financiranje, to je pa sedaj idealna rešitev in avtonomija. Sedaj, ko smo pa uvedli drugačen sistem ubrali, pa je ni več. S tem se pa jaz ne morem strinjati. Kar zadeva ekološke takse, niti približno to ni namen, da bi se to zgodilo skozi ta zakon in je te zadeve treba razrešiti skozi pristojnega ministra, torej skozi zakon o varstvu okolja, skratka iz tega naslova. Mi bomo, kar zadeva z naše strani, tudi to posredovali.
Hvala. Mi nadaljujemo na podlagi seznama prijavljenih. Besedo ima poslanec Franc Jazbec.
Hvala lepa. Spoštovani! Sedanje financiranje občin zagotavlja zakon o financiranju občin iz leta 1998 z vsemi dopolnitvami tega zakona. Model financiranja občin, ki ga določa zakon izhaja iz načela financiranja lokalnih javnih zadev iz lastnih virov financiranja oziroma lastnih prihodkov iz davkov in taks, ki so prihodek občine na podlagi zakona in iz 35% deleža dohodnine, ki se med občine razporedijo v razmerju med odmerjeno dohodnino zavezancev s stalnim prebivališčem v občini in odmerjeno dohodnino v državi. Analiza veljavnega modela financiranja občin je pokazala velika nesorazmerja med lastnimi prihodki na prebivalca v občinah. Največji prihodek občine iz lastnih finančnih virov v obstoječem delu predstavlja dohodnina. V kar 186 občinah dohodnina predstavlja več kot 70% prihodka. Od tega kar v 142 občinah več kot 80%. Razdelitev dohodnine po občinah pa je neenakomerna. Drugi največji delež prihodka predstavlja nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča, približno 11%, v nekaterih primerih, to je v mestnih občinah, tudi več. Sledijo davek na dediščine in darila, davek na dobitke od iger na srečo, davek na promet nepremičnin in podobno. Neenakomernost porazdelitve lastnih virov financiranja, predvsem dohodnine, je temeljni razlog, da je v letu 2005 kar 90 občin prejemalo finančno izravnavo. Problem obstoječega modela financiranja občin, ki je tudi tesno povezan z višino potrebne finančne izravnave, je problem stroškov oziroma višine primerne porabe po občinah. Analize kažejo, da so dejanski stroški za izvajanje občinskih nalog skupno in glede na posamezno občino višji od priznane primerne porabe na prebivalca v državi in ob ugotavljanju primerne porabe posameznih občin. Pri tem se poraja vprašanje, kateri stroški se dejansko krijejo iz po sistemu primerne porabe, poudariti pa je tudi potrebno, da se sredstva stroškov po občinah močno razlikujejo, kar je glede na občinske posebnosti tudi razumljivo. Eden od mojih predgovornikov je ocenil novi zakon nekako tako, da je zakon milo rečeno katastrofa. Sam bi pa ocenil, da je katastrofa dozdajšnji zakon, po katerem so občine bile financirane minulih osem let. Če se spomnim samo primera, ali pa če spomnim samo na primer, da je več kot 100 slovenskih občin bilo financiranih po skupnem zakonu in po kriteriju, kjer je bila dolžina lokalnih in nekategoriziranih cest v bistvu osnova za financiranje lokalne infrastrukture in da je več kot 100 slovenskih občin imelo žal skozi svoje občine tudi železniške tire in železniške prehode, za katere so Slovenske železnice po neki drugi zakonodaji tem občinam ponujale v podpise pogodbe in slučajno v občini, ki sem jo sam vodil zadnjih 12 let, je v enem od teh let prišla pogodba, ki bi od občine, če bi to pogodbo namreč podpisal, bi iz občinskega proračuna bilo treba za vzdrževanje teh štirih železniških prehodov odvesti kar 17% tako imenovane primerne porabe. S tem ali pa tako rečeno, ta zakon, ki je zdaj v veljavi, je tudi eden od sokrivcev, da ima več kot 40 slovenskih občin nedokončana tožbena razmerja med državo in občinami, ki tečejo pri slovenskih sodiščih in jim ni videti konca. Kljub temu, da je država oziroma slovenske železnice že kar veliko število teh tožb zgubila, se na tem področju ni nič zgodilo. Zato poudarjam, da je zakon, ki je trenutno v veljavi dejansko katastrofa, ni stimulativen za občine, kajti tiste občine, ki so vlagale in se trudile, da je bilo v občinah obnovljeno in dobro gospodarstvo, so iz naslova dohodnine sicer dobile bistveno več sredstev, s tem se jim je pa zmanjšala finančna izravnava, to se pravi, da ni bilo stimulacije za to, da so občine izven svojih pristojnosti podpirale in se trudile za razvoj gospodarstva v kraju. Novi zakon o financiranju občin je potrebno sprejeti, ker moramo del financiranja zagotavljati po načelu ustreznosti, sorazmernosti, samofinanciranja, elastičnosti, izravnave, sodelovanja, samostojnosti in zadolževanja, kar izhaja iz ustavnega načela, da se občina financira iz lastnih virov in v skladu z načelom Evropske listine lokalne samouprave, ki pravi, da "morajo biti finančni viri sorazmerni z nalogami". Cilj predlagane ureditve je zagotovitev sorazmernosti virov financiranja in pristojnosti občin, večja finančna avtonomija in manjša odvisnost financiranja lokalnih javnih zadev od dodatnih sredstev državnega proračuna ter določitev ustreznih meril za zagotavljanje dodatnih sredstev iz državnega proračuna občinam, ki z lastnimi sredstvi ne morejo zagotoviti financiranja svojih nalog, ter dodatnih sredstev za financiranje nalog, ki jih opravljajo občine in pomenijo zagotavljanje širšega javnega interesa in razvojnih ciljev države. Sprememba sistema financiranja občin bo imela sicer posledice za državni proračun. Predlog zakona o financiranju občin ni povezan s pravnim redom Evropske unije, saj je financiranje lokalnih skupnosti v pravnem redu vsake države urejeno drugače, kar je odvisno od državne ureditve, sistema javne uprave, javnih financ in lokalne samouprave. Skratka, predlagani zakon bom sam podprl in mislim, da je bistveno boljši od te katastrofe, ki smo jo imeli za financiranje občin v preteklih osmih letih. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima poslanec Dušan Kumer. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovani minister, spoštovane kolegice in kolegi! Tudi današnja, že nekajurna razprava dokazuje, da je predlagani zakon o financiranju občin tipičen primer, kako se da sprevračati posamezne pojme, kot na primer, ko se pojasnjuje, da je v zakonu upoštevano načelo Evropske listine o lokalni samoupravi, o finančni avtonomiji, ki zagotavlja občinam samostojno financiranje nalog iz njihove pristojnosti na podlagi proračuna občin. Mislim, da smo lahko vsi skupaj - in to je bilo danes tudi rečeno - enotnega mnenja, da je že sedaj na splošno lokalna samouprava bistveno premalo finančno samostojna in da je delež bruto družbenega proizvoda, namenjenega financiranju dejavnosti na lokalnem nivoju, znatno premajhen v primerjavi z veliko večino držav, s katerimi se tako radi primerjamo. S tem predlaganim zakonom se ta samostojnost in to stanje bistveno ne izboljšuje, saj država s tem zakonom razdeljuje občinam proračunska sredstva v skoraj petkratni višini glede na dosedanjo. In delež sredstev, na katerih višino lahko občine same vplivajo, se na ta način radikalno zmanjša, ali to priznamo ali ne. In še cela vrsta pomembnih odločitev je, ki bodo radikalno vplivale na razporejanje sredstev državnega proračuna, zlasti tista, namenjena investicijam, bodo pod neposrednim vplivom posameznih ministrstev, ministrov in njihovih političnih preferenc. Kot poslanec iz Ljubljane pa bi ob tem zakonu rad poudaril nekatera dejstva, ki so predvsem za Ljubljančane in Ljubljančanke zelo pomembna in zaradi njih v končni fazi rešitvam, ki so sedaj predlagane in so predvidene v tem zakonu nasprotujem. Če bi ministrstvo, vlada in minister zares mislila to, kar govorita o mestu Ljubljani, kot glavnem mestu, potem bi naredila izjemo, izločila iz tega zakona Ljubljano kot glavno mesto in dopolnila zakon o Ljubljani kot glavnem mestu tudi s poglavjem o financiranju. In potem bi bila ta diskusija in ta stališča verodostojna, sedaj pa seveda niso. Mestna občina Ljubljana je med tistimi občinami, ki po izračunih primerne porabe bistveno presega nivo sredstev, ki je predviden za posamezno občino, kot tisti najnižji nivo sredstev za izpolnjevanje zakonskih in ustavnih nalog. Vendar gre za netipično občino, ki je tudi glavno mesto te države. Zato elementi izračuna primerne porabe, o čemer je bilo danes že veliko govora, ki izhajajo iz površine občin, dolžine lokalnih cest, števila prebivalcev mlajših od 15 let, starejših od 65 let, verjetno niso v celoti primerni tudi za izračun primerne porabe za glavno mesto. Pri teh izračunih je popolnoma zanemarjeno dejstvo, in sicer dnevnih migracij, ki na specifičen način obremenjujejo regijske centre in še posebej Ljubljano, v katero dnevno, in v Ljubljano prihaja približno 90.000 ljudi iz drugih občin, mnogi tudi na šolanje, ne samo na delo. To lahko vsak dan spremljamo na vseh ljubljanskih vpadnicah, ki so, kot je vsem znano, najbolj obremenjene ceste v državi. In ravno ti elementi dnevnih migracij, ki obremenjujejo komunalno infrastrukturo mesta, delo gospodarskih javnih služb, delo in sredstva različnih izobraževalnih, kulturnih in socialnih zavodov v Ljubljani, niso nikjer upoštevani pri zakonskih rešitvah, ki jih imamo danes pred seboj. Zato je tudi v primeru Ljubljane, ki se ji s predlaganim zakonom jemljejo sredstva v višini osem in pol milijarde, težko govoriti o nekakšnih ustvarjenih presežkih, kot se to običajno govori za občine, ki ne prejemajo finančne izravnave. Zato bi še enkrat na koncu rekel. Eden od kolegov, mislim, da je bil kolega Pukšič, ki je danes že govoril, da si je pred skoraj 10 leti želel in danes se mu uresničuje želja, da bi malo postali veliki. Jaz seveda odgovarjam, da posledice tega zakona so lahko, da bodo ravno nasprotno, veliki postali tudi majhni, ne pa majhni veliki.
Hvala. Besedo dajem poslancu Antonu Anderliču. [[Ga ni.]] Besedo ima dr. Pavel Gantar.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Jaz bom najprej rekel to, da sem razočaran nad tem predlogom zakona. Predvsem menim, da naj bi ta zakon odpravil nekatere očitne in obstoječe pomanjkljivosti na katere smo nekateri [[.....]] [[Nerazumljivo.]] vladi ali v opoziciji opozarjali že takrat, pa teh pomanjkljivosti ne odpravlja, ampak tem pomanjkljivostim dodaja še nove in stare utrjuje. Po drugi strani pa seveda je gotovo, da zakon o financiranju občin pomeni samo logično izvedenko, po mojem mnenju precej napačno, v nekaterih zadevah zasnovanega sistema lokalne samouprave, neke težave in nekega problema, s katerim pravzaprav se jaz ne morem sprijazniti že od leta 1990 naprej v vseh formah. Predvsem bi kot splošno oceno zakona dejal, da ta zakon o financiranju občin utrjuje tisto politiko, ki sem jo nekoč, ko smo sprejemali zakon o novih občinah oziroma nove občine poimenoval kot antiurbano politiko, to je zavestno in koordinirano prizadevanja vlade, da oslabi ekonomsko moč in ekonomski potencial in kreativno sposobnost slovenskih mest, ne samo Ljubljane, vseh srednjih in velikih mest. Najbolj očitni primer je seveda Ljubljana, o kateri smo govorili, ki bo izgubila po izračunih do 8 milijard tolarjev. Predvsem bi rad opozoril na nekatere stvari, na katere so opozorili že nekateri kolegi pred menoj. Kolega Kumer je opozoril o fenomenu, ki jih imajo takšna mesta, ne samo Ljubljana, tudi druga, da prihaja v to mesto veliko število ljudi na delo, vendar seveda njihova glavarina in dohodnina pa ostaja tam, kjer stanujejo, kar je seveda na določen način razumljivo in jasno, ti obremenjujejo infrastrukturo, vendar ne prispevajo k njenemu razvoju, ker Ljubljana pa večja mesta ne dobijo deleža od davka na dobiček podjetij, ki bi recimo lahko to močno spremenili. Hkrati se je potrebno zavedati tega, kolega Krivic je pred tem že govoril o neki karti, o pregledu prostorske distribucije ljudi, prebivalstva po občinah v Sloveniji od popisa 1991 do popisa 2002. Kaj ta karta pokaže? Pokaže upadanje števila prebivalcev v večjih slovenskih mestih - Maribor, Celje, Ljubljana. Pokaže upadanje prebivalstva v žepnih predelih, ki so izven koridorskega razvoja. Kaj sedaj to pomeni za Ljubljano in za večja mesta? Predvsem to, da se postopoma s suburbanizacijo selijo prebivalci iz mesta, z njimi pa odhajajo tudi davki, takse in vse druge stvari in zato seveda se zgodi tisto, kar je dobro znano opisano v literaturi kot kriza mest, ker ljudje gredo ven, gredo z njim davki, ker gredo ven davki imajo mesta manj denarja za obnovo in razvoj infrastrukture, zato ljudje še bolj gredo ven in stanje se poslabšuje. V centralnih območjih slovenskih mest imate opravka že nekaj časa s temi procesi in na to ta zakon seveda ne odgovarja. Rad bi izredno poudaril, da imajo velika mesta in večja mesta v Sloveniji probleme čisto drugega ranga, kot jih imajo seveda manjše občine, da je samo problem javnega transporta ob večjih mestih Ljubljana, Maribor, obala, jasno povezan s kvalitativnim preskokom na drugi vir prevoza, ki pomeni izjemne stroške in jih sploh ni možno primerjati in to seveda ni nikjer upoštevano. Dejstvo je, da so slovenske občine zelo različne in da jih obravnavamo po enotnem kopitu in s tem, ko jih obravnavamo tako, povečujemo razlike med njimi. Predlog, ta zakon o financiranju občin ima hibe, poleg tega še dodatno hibo, da premalo upošteva ta tekmovalni značaj med posameznimi kraji, občinami ali celo regijami, kajti jasno je, da bodo občine v tem sistemu financiranja še naprej ohranjevale strategijo, po kateri je najbolj pomembno priti do večne stopnje te tako imenovane izravnave, kajti to je najcenejši vir dohodka za občino in iz tega lahko tudi pojasnimo zakaj je v tolikem številu slovenskih krajev ta nimbi efekt, ne graditi na mojem dvorišču, tako močan, zato, ker občine nimajo od tega nič, ker novo podjetje, pa naj bo še tako nedolžno, prinese samo stroške, probleme, prevoz, od njega pa nimajo nič in imajo raje samo glavarino ali pa izravnavo in zato imamo ta fenomen, da se danes v Sloveniji v številnih občinah branijo novih lokacij, novih industrij in tako naprej. Zato je to zelo slabo. Še enkrat se vračam k katastrofalnemu prejšnjemu zakonu o financiranju občin, o katerem govorita gospod Jazbec in gospod Pukšič. Če bi pogledala to prostorsko distribucijo rasti, bi videla, da govorita "nonsence", neresnico in laž. Pokazalo bi se, da je od leta 1991 do leta 2002 upadala poleg treh, štirih večjih mest prebivalstvo še na žepnih, robnih območjih Bovško, Brkini, Čičerija in tako naprej in v Prekmurju, da pa so rasle vse občine, ki so bile v koridorju, torej ni bilo delitev podeželje mesta, ki naj bi profitirala in podeželje izgubljalo, ampak bi bilo delitev koridor ne koridor z izjemo večjih mest, kjer je, kot sem rekel, je prebivalstvo upadalo. Torej, ni res, da je prejšnji zakon povzročal takšne učinke, čeprav sam tudi menim, da ni bil dober. In zato ne govoriti floskul, ki ne držijo in prikažejo iskrivljeno sliko. Kaj pomeni to za slovenski razvoj v perspektivi? Pomeni to, da bodo mesta zgubljala svojo temeljno funkcijo, da so generator razvoja na širšem območju svojega vpliva. Pomeni to, da bodo večja mesta, ker bodo ta zgubljala na pomenu, v naši bližini, ko ne bo več mej, Gradec, Trst tudi Zagreb prevzemala dominantno funkcijo v slovenskem urbanem sistemu. Pomeni to, da bo Slovenija urbano razsrediščena. Pomeni to, da bo predvsem tudi Ljubljana izgubljala svojo vlogo glavnega središča, torej središča Republike Slovenije in Maribor. In zato je treba povedati, da je takšna politika, kot je bilo že rečeno, usodna ne samo za mesta, ampak tudi za podeželje, zato ker je zasnovana ekskluzivno in na izhodišču napačnih predpostavk. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. K razpravi se je prijavil minister. Izvolite.
Hvala. Mislim, da se moram vseeno odzvati. Namreč, ker se vztrajno ponavljajo nekatere stvari, ki pa dejansko ne držijo. Dejstvo je to, da ta zakon pokriva vso specifiko vseh občin, ki jih pri nas imamo. Jaz sem že to povedal, da potem, če bi želeli posebej obravnavati, potem bi morali imeti 210 zakonov, ker imamo 210 občin in specifike so zelo različne in to se pravzaprav kaže skozi razpravo posameznih razpravljavcev. Kar zadeva antiurbano politiko, jaz se s tem ne morem strinjati. Če se že na eni strani pove, da Ljubljana izgubi skozi ta zakon 8 milijard in to smo pojasnili, zakaj do tega pride, potem je treba sočasno povedati, da pa Maribor skozi ta zakon pa dodatno dobi milijardo pa pol, da Celje dobi slabo milijardo in da dobijo pravzaprav vsa mestna središča dodatna sredstva, kar pomeni, da v tem primeru zakon pa njim pomaga pri njihovem razvoju. In še enkrat ponavljam, kar zadeva glavno mesto, se strinjam s tem, da bi morali imeti svojo specifiko in svojo težo. Težo mora imeti in zato ima, verjetno zato imamo zakon o glavnem mestu. Ampak zakon o glavnem mestu je treba dejansko tudi izpeljati, uveljavi ga je potrebno. Speljati ga morata obe strani. Sedaj, če se že o tem pogovarjamo, če so to vprašanja, potem moram povedati, da v dveletnem delu se nihče z Ljubljanske občine ni pri meni oglasil kot ministru za lokalno samoupravo. Je pa res, da nisem jaz kot minister pristojen za ta zakon, ampak da je drugi minister. In tudi sicer z bodočimi pokrajinami se pa nekatera vprašanja, ki so bila postavljena, bodo reševala na nivoju pokrajin, ker so tipično pokrajinska, kar zadeva recimo ta mestni oziroma daljinski promet. To so tipične zadeve, ki presegajo verjetno tudi obseg same Ljubljane skozi specifiko. Problematika, o kateri ste govorili, dejansko da pokriva Ljubljano in širše občine tega okolja, in to je recimo ena od osnovnih nalog, jaz se s tem strinjam, ki jo bo morala bodoča pokrajina na tem delu sigurno reševati, in kar zadeva to, veste, da se odpirajo številne možnosti, nove perspektive. Jaz samo upam in verjamem, da se bodo te možnosti tudi v bistveno večjem obsegu dodatnih finančnih virov recimo iz naslova strukturne politike EU v naslednjem obdobju, da se bodo ti viri znali tudi izkoristiti. Na eni strani imamo potrebe, ki ste jih nakazali, na drugi strani imamo možnosti, se pravi, da je potrebno te potrebe pripeljati do možnosti. Tukaj pa se je potrebno tudi ustrezno angažirati. Nič se ne zgodi samo od sebe. In še enkrat, absolutno se ne morem strinjati, da je potem to antiurbana politika, ker potem je edino merilo urbanosti samo Ljubljana. S tem pa se verjetno ne moremo strinjati in ponavljam še enkrat in odločno zavračam, kakršnokoli, s tega vidika, naperjenost proti Ljubljani, mestu Ljubljana, odločno zavračam. Treba je izkoristiti tiste možnosti, ki so na voljo in tukaj bomo tudi, kar zadeva naše službe, absolutno se angažirali, vendar potrebujemo pa tudi ustrezne sogovornike. Hvala lepa.
Hvala. Replika dr. Pavle Gantar. Izvolite.
Kratka replika. Ne morem odstopiti od trditve, da gre za antiurbano politiko. Je pač preprosto to politika sistematičnega in doslednega slabljenja večjih mest. In to se opaža v tem zakonu, v drugi zakonodaji in tako naprej, to lahko empirično ugotovimo in tudi primerjamo. Ta antiurbana politika, ki se vodi v Sloveniji, ni edina, vodi se tudi marsikje po svetu. Kar zadeva Ljubljano, sem posebej izpostavil nekatere probleme kot ljubljanski poslanec, vendar bom hkrati tudi povedal, da je zakon o glavnem mestu lep, primeren in dober, ampak to ni glavno jedro zadeve. Pustite večjim mestom malo več svobode, pustite jim malo več denarja, ne vtikajte se vanje in ta mesta bodo našla svojo pot, tako kot so jih drugod v svetu. Vendar tega ne delate.
Razprava, izvolite.
Hvala. Še enkrat se moram oglasiti. Skozi ta zakon, skozi končni učinek, skozi analize, ki so bile narejene, dobivajo večja mesta več sredstev, razen dejansko v Ljubljani, to je dejstvo. Vendar še enkrat ponavljam, Ljubljana ima zakon o glavnem mestu, ki ga je treba uveljavljati, ima pa tudi številne druge razvojne priložnosti. Te razvojne priložnosti je pa treba udejanjiti in jih izkoristiti. In kar zadeva našo službo, še enkrat ponavljam, tudi z vidika upravljanja - čeprav to ne sodi sem - strukturnih skladov oziroma kohezijske politike, bomo k temu absolutno pristopili in pomagali. Ponavljam pa še enkrat, ta zakon ni zakon o glavnem mestu, ta zakon je zakon o lokalni samoupravi in namen tega zakona je, da se mora skozi tiste naloge, ki so občinam naložene, skratka, prebivalkam in prebivalcem kjerkoli po Sloveniji omogočiti primerljive pogoje za življenje.
Hvala. Besedo ima poslanec Drago Koren.
Hvala za besedo. Lep pozdrav gospodu ministru s sodelavci, poslankam in poslancem! Mislil sem, da smo si v tej dvorani danes enotni vsaj v tem, da obstoječe financiranje občin ni dobro in da s tem niso zadovoljne, vendar po zadnjih razpravah niti te enotnosti ne čutim več. Za začetek bom prebral nekaj izsekov iz zapisa nekega posveta, ki so se ga udeležile občine in na katerem so razpravljale o aktualnih problemih v lokalnih okoljih. "Eden temeljnih problemov delovanja lokalnih skupnosti je koncept financiranja občin, ki se je v praksi pokazal kot neprimeren in ne razvojno naravnan. Zato je nujno, da se sprejme nov zakon o sistemu financiranja lokalnih skupnosti." Prebral bom še naprej, tako kot je napisano, kjer je tudi našteto, za katero občino kaka stvar velja. "Velikega pomena je, kako so lokalne skupnosti motivirane za razvoj gospodarstva. Kljub temu, da so občine razvojno naravnane, brez stimulacije ne bo možen njihov nadaljnji razvoj. Investicijska moč občin je slaba, zato kljub razvojnim projektom programi ne morejo zaživeti [[Železniki, Loška dolina, Izola, Mozirje, Hrastnik, Nazarje]] . Ob vzpostavitvi lokalne samouprave je bilo bistveno več sredstev za razvoj lokalnih skupnosti kot sedaj. Lahko se zgodi, da občine ne bodo več gonilo razvoja, ampak le servis za razdeljevanje sredstev, za to pa župani niso potrebni [[Gornji grad]] . S proračunskimi sredstvi občine komaj krpajo ceste ali pa kvečjemu zgradijo kakšno šolo, zato večjih nalog praktično niso sposobne izvajati [[Mozirje,Semič]] v Semiču ni razvojnega denarja, saj znaša primerna poraba okoli 350 milijonov SIT, le 20% teh sredstev lahko namenijo za investicije. V Bohinju so opozorili, da brez dodatne finančne pomoči države občine ne morejo financirati, saj nimajo dovolj proračunskih sredstev za ureditev osnovne komunalne infrastrukture, vode, ceste in večji industrijski zagon. Poleg tega leži skoraj tri četrtine občine Bohinj v območju Triglavskega narodnega parka, ki velja za nacionalno svetinjo, ki pa si je niso izmislili Bohinjci. Potrebovali bi kapital za čuvanje te naravne dobrine, hkrati pa zagonski denar za razvoj tega območja in tako naprej. Mogoče še to, razdelitev javnih sredstev med državo in lokalnim nivojem, je neprimerljiva z Evropo, saj slovenske občine dobijo bistveno manj sredstev kot v drugih evropskih državah. To so predstavniki Celja, Zreč izjavili. Opozorjeno je bilo, da bi lahko državni svet opozoril na ta problem in vplival, da se sredstva, ki ostajajo na ministrstvih, prenesejo na lokalni nivo. Pa naj to branje končam z mojim Šoštanjem. V Šoštanju pričakujejo, da bodo poslanci ob obravnavi zakonodaje, ki se nanaša na lokalno samoupravo in financiranje občin, sprejeli takšne rešitve, ki bodo sprejemljive za okolje in bodo znali prisluhniti ljudem. Meni se zdi zelo pomembno, da ob sprejemanju tega novega zakona o financiranju občin res prisluhnemo občinam. Občine so povedale, katere težave imajo, zakaj je treba spremeniti določene zadeve, in ob tem, kar se je dogajalo v zadnjem dolgem obdobju, da so dobivale samo dodatne naloge, da pa zato niso dobivale dodatnih sredstev, ni pričakovati, da bodo občine zadovoljne s takim načinom financiranja. In jaz moram tukaj še enkrat poudariti, kar je bilo danes že večkrat poudarjeno, da je ta vlada imela posluh za lokalne skupnosti, da smo povečali sredstva za delovanje občin in da si za to tudi prizadevamo. Pa, če sedaj govorim samo za Novo Slovenijo, tudi v Novi Sloveniji se zavzemamo za samostojnost občin, vključno s finančno avtonomijo, ki varuje lokalno samoupravo pred posegi države. Zavzemamo se za povečanje neposrednih prihodkov občin. Če država prenese na občine naloge iz svoje pristojnosti, ji mora zagotoviti potrebna finančna sredstva. Manjšim demografsko ogroženim območjem se zagotavlja finančna izravnava. Potrebno pa je oblikovati objektivna in pregledna merila za dodeljevanje finančnih sredstev. To imamo mi zapisano v svojem programu, kar se tiče lokalne samouprave in financiranja občin. Prepričan sem, da prav ta zakon prinaša ta nova merila, nove okvire za financiranje občin. Res je, da s sprejemom tega zakona ne bomo dobili kar naenkrat zelo bogatih občin po celi Sloveniji. Ne pričakovati, da bodo po sprejemu tega zakona vse občine zadovoljne in da bo razvoj šel v nebo, če po domače rečem, ampak trend preusmeritve pa bo prav gotovo povzročil tudi ta zakon. Pa še kakšno repliko, na to kar je bilo danes v tej dvorani že povedano, rečem. Eden od razpravljavcev je govoril o tem, da ni v zakonu nič o pokrajinah. Pokrajin še nimamo. In verjetno bo še nekaj časa trajalo, da bomo pokrajine dobili. Sem pa tudi osebno prepričan, ko bomo prišli, če bomo prišli do pokrajin, da bo to potegnilo potrebo po spremembi tega zakona o financiranju občin, ker sigurno se bodo takrat spremenile tudi naloge, tako kot države, tudi jaz mislim, da lokalnih skupnosti in da bo potrebno spremeniti tudi financiranje. Prepričan sem, da bo ta zakon, ki ga danes obravnavamo, imel za posledico malo bolj skladen razvoj občin, da ne bo prihajalo do tako velikih razlik, kot jih imamo danes. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima mag. Tomaž Štebe.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Jaz sprejemam zakon o financiranju občin kot pomembno spremembo dosedanje ureditve. Seveda pa mislim, da nas temeljna ureditev pravzaprav še čaka. Tudi glede te spremembe vmesnega nivoja oziroma uvedbe vmesnega nivoja pokrajin, kot je rekel že kolega Koren. Ta zakon je v bistvu dobra dopolnitev prejšnje ureditev, prejšnjega zakona, seveda, pa tako kot država Slovenija gleda na teh 210 občin oziroma vlada, ministrstvo, tako tudi EU gleda na tistih 300 regij v Evropi in poskuša na nek način uskladiti, nekako kohezijsko izenačiti zaostanke v razvoju oziroma ujeti razlike v strukturnih nerazvitostih. Veliko lažje bi bilo to narediti skozi mehanizem urejanja zadev prek, po mojem mnenju, davčne zakonodaje, s tem, da bi se vse pomembne obveznosti občin, ki danes najbolj bremenijo občinske proračune in se tega prebivalci in volivci ne zavedajo, ko pričakujejo bistveno več narejenega, da bi se te obveznosti in seveda tudi deli davčnih virov prenesli na državo. Potem ne bi imeli problemov, da nekomu jemljemo, drugemu dajemo, ali da nekomu ne dajemo dovolj glede na njegovo stanje v razvoju. Mislim, da tudi ni res in je zelo ozko in enostransko gledanje nekaterih, ko se govori samo o enem vidiku. Ampak, če pogledamo stanje, ki je trenutno po slovenskih naseljih, mestih, je treba upoštevati tako izobrazbeni nivo zaposlenih, gospodarsko dinamiko, gospodarski razvoj, stanje infrastrukture in vse tisto, kar prinašajo elementi terena in elementi demografije. V glavnem pa ta zakon izboljšuje in dodaja k tema dvema elementoma, ki sta po mojem mnenju skozi formulo zelo krivična in nikoli ne moreta ujeti prave solidarnosti, ki jo pravzaprav posamezni predeli potrebujejo. In ravno ta raznolikost občin v Sloveniji, ki je samo pozitivna, kajti tudi manjše občine kot večje občine ali mestne občine ali prestolnica, je vsaka zase svoj avtonomen subjekt in naj na svojem lokalnem nivoju bo čim bolj uspešna v razmerah, v katerih mora delovati. Žal pa so ti zaostanki takšni, da jih na nek način država poskuša korigirati in solidarnostno pomagati. Seveda, najmanj prijetno je nekomu vzeti, drugemu dati, nihče pa ne pogleda na to, da tisti katerim se sedaj recimo zaradi spremembe nekaj, tako se reče, vzame, pravzaprav so ves čas dobivali, bistveno dobivali, po mojem mnenju, ravno na tej gospodarski dinamiki in na izobrazbeni strukturi svojega prebivalstva, da ne rečem po višini plač. Hkrati se jim pa zmanjšujejo nekateri stroški zaradi demografskih gibanj, odseljevanja na podeželje. Zato jaz zagovarjam, da bi morali prevzeti ene vrste evropski model in dejansko na osnovi strukturnih zaostankov in razvojnih potreb lovljenja neke razvitosti povprečne razvitosti ali potrebne razvitosti, dajati tem okoljem tisto, kar za to, da nadoknadijo razlike, potrebujejo. Sedaj pa še vedno kljub temu, da je ta zakon pomembna sprememba in poskuša na nek način solidarnost povečati ali tisto kar nekdo pridobiva na osnovi prednosti, ki jih ima recimo prestolnica, to [[...]] [[nerazumljivo.]] [[..]]v smislu solidarnosti, kar je pozitivno. Ne gledati samo na to, da je nekdo sedaj nekaj izgubil, ta nekdo je po mojem mnenju leta in leta to pridobival, kajti iz podeželskega okolja ljudje, glede na to, kje so službe za njihovo stopnjo izobrazbe, ti ljudje odhajajo v mesta, ti ljudje so najbolj ustvarjalni in propozivni. Žal je še vedno najpomembnejši element financiranja občin dohodnina, ki popolnoma napačno usmerja v nekaterih občinah, ki gledajo bolj ozko in samo ta davčni vir, v napačno smer, ki še povečuje neke razlike ali pa znotraj teh občin ustvarja napačno razvojno strategijo. Pričakujem, da bo vlada prej ali slej pristopila k nekemu integriranemu pristopu, kjer se bodo vzgojno-izobraževalno-socialni elementi na nek način integrirali v neko celovito sliko in se ne bo reševalo samo parcialno, tako kot zdaj, s posameznimi zakoni, kjer so izboljšave, vendar ta vseobsegajoči konglomerat, če bi se ga primerno lotili, bi morebiti pripeljal k manj problematičnim ali pa manj diskutabilnim rešitvam. Kajti poleg vsega bi lokalna okolja lahko imela kot pomemben vir okoljsko-prometni vir, recimo, ki v tej strukturi ni zaobjet, ali pa vire s področja javno-zasebnih partnerstev, tistih, ki jih zaenkrat zaradi predpisov niti ne smemo upoštevati. Neka tržno naravnana javno-zasebna partnerstva danes ni možno koncesionirati ali taksirati, na nek način iz teh virov črpati tudi neke razvojne prihodke za ta okolja, kajti gospodarska dinamika naj bi bila motivacija tudi za to, da se iz tega črpajo neki viri, pravzaprav ne v smislu obdavčitev, ampak v smislu pridobivanja virov za dodaten zagon in razvoj. Tako da ta zakon kot tak sprejemam kot neko vmesno pomembno fazo pri tem usklajevanju, mislim pa, da bo treba narediti bistven premislek in na nek način integrirati te okoliščine v ustrezno, boljšo in celovito rešitev. Hvala lepa.
Hvala. K besedi vabim poslanca dr. Slavka Gabra. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Anton Kokalj. Izvolite.
Hvala lepa. Razprava, ki smo ji priče danes, je potekala, če se prav spomnim, približno pred devetimi leti, ko se je bistveno spremenil zakon o financiranju občin. In mislim, da ta razprava dejansko zamuja za približno devet let. In če bi se takrat stvari začele odvijati v to smer, v katero se odvijajo danes, bi bili danes verjetno že na bistveno višji stopnji finančne avtonomije občin in tudi izenačitve osnovnih standardov v občinah, ki še danes pravzaprav niso dogovorjeni in očitno še nekaj časa ne bodo. Glede na to, da je splošna razprava, bi mogoče na začetku rekel samo to, da se zavedam, da je financiranje občin izrazito interdisciplinaren projekt, ki mora biti projekt vlade, eno samo ministrstvo tak projekt zelo težko kvalitetno uskladi, kajti občine so neke vrste lakmusov papir vseh politik, ki jih je oblast v preteklosti peljala in ki jih pelje trenutno, namreč občine se praktično dotika vse, kar se je uradno ali posredno dotika in za kar je pristojna in tudi tisto za kar ni pristojna, prej je bilo omenjeno gospodarstvo. Sam menim, da je predlog zakona neki popravek v smer nekoliko večje pravičnosti in solidarnosti v okviru približno iz tega fonda, približno govorim, čeprav je res, da je potrebno povedati, da v tem mandatu je ta vlada pokazala bistveno več volje, da se to področje začne tudi s finančnega področja sistemsko reševati s tem, da je povečala primerno porabo in tudi s tem, da poskuša sedaj v okviru kratkoročnih možnosti zadeve na nek način izenačevati. Vsekakor pa menim, da bi bilo možno že dosedaj ali pa v nadaljnji pripravi ali pa predelavi tega predloga vseeno usklajevati vsebino s tisto zakonodajo, ki je tudi v pripravi, tu bom dal primer zakona o javnih financah, potem na neki način bolj stabilno urediti financiranje občin in usklajevati zakon o izvrševanju proračuna. Omenjeno je bilo tudi, da se zelo intenzivira sprejemanje zakonodaje o pokrajinah, kjer bo zakon o financiranju pokrajin gotovo eden zelo ključnih zakonov in če ta zakonodaja ni med seboj nekako v osnovi usklajena že na začetku, potem nas čaka še veliko dela in popravljanja ene, druge, tretje zakonodaje. O samem zakonu moram povedati, da še vedno pogrešam popravke, nekatere popravke, ki so se v teh 9-ih letih pokazali kot šibka točka obstoječega zakona. Gotovo eden od teh je kriterij razvitosti občin, ki je tudi kriterij, ali pa kazalniki razvitosti občin, ki so potem kot kriteriji za sofinanciranje investicij s strani države. Tu je seveda še vedno davek na dodatno vrednost, ki ga po eni strani razumemo kot obvezo po drugi strani pa, če je občina v bistvu upravičena do sofinanciranja recimo 20%, praktično vsa ta sredstva vrne nazaj v državni proračun preko davka na dodano vrednost, kar je preko neke vrste smešna igra, na katero so se občine navadile in se s tem sprijaznile. Pogrešam pa v samem zakonu vgrajene politike strategije razvoja Slovenije. Recimo dam samo primer, kaj bomo sedaj skozi kazalce primerne porabe bolj podpirali ali čemu bomo dajali prednost, kaj je strateška usmeritev, Slovenija na celotnem nivoju ali demografsko ogrožena področja ali demografska področja, ki prosperirajo, vemo pa, da je to dolgoročno največji javno-finančni problem. Tukaj jaz mislim, da se je treba na političnem nivoju odločiti in skozi tak zakon tudi stimulirati potem in vzpodbujati strateške razvojne usmeritve celotne države. Sam sem prepričan, da so občine še vedno osnova za skladen in trajnostni razvoj države, ne glede na to ali se pokrajine ustanovijo ali ne, občine bodo ostale kot so povsod po svetu, po Evropi in tudi v Sloveniji bodo ostale osnovna nosilka in razvoja ali pa nerazvoja, usklajenosti ali neusklajenosti in tudi ta zakon verjetno sam od sebe verjetno ne more nadomestiti tega, kar je po moji oceni že skoraj 10 let zamujeno, se pravi izenačitve osnovnega standarda v občinah. Občinam je treba zagotoviti osnovni standard, predvsem na področju infrastrukture. To se v preteklih letih ni uspelo sistemsko zagotoviti, sam mislim, da sicer skozi zakon o financiranju občin to neposredno ni mogoče, je pa treba skozi drugo zakonodajo. Treba je pomagati občinam zgraditi osnovno infrastrukturo, kajti tudi zato, ker smo vstopili v Evropsko unijo in sam ocenjujem, da samo čakati na evropska sredstva iz kohezijskih in strukturnih skladov bo verjetno premalo, bo treba zadevo sinhronizirati, ta zakon in tudi drugo zakonodajo, predvsem kot sem že prej rekel zakon o javnih financah, zakon o izvrševanju proračuna in zakonodajo na posameznih ministrstvih, predvsem na področju okolja in prostora. Še eno vprašanje za vlado, glede zadolževanja občin. Moje vprašanje je, zakaj, kakšna je obrazložitev, da se prvotno besedilo 9. člena predloga zakona o financiranju občin z 28. julija ni obdržalo v samem zakonu, kajti po moji osebni oceni bi bil ta tekst boljši, bi bil bolj transparenten in s tem bi bila določena neka kvota celotnega zadolževanja, ne samo zgolj za občine, ampak tudi za druge proračunske uporabnike, ki so povezani z občino. Predvsem to me zanima, kjer je razlog, da se pač tak tekst ni pustil v samem zakonu. Po drugi strani pa me zanima, ali je mogoče oziroma ali je mogoče pričakovati, da bi se zadolževanje občin kot skupni, ne vem, javni dolg ali pa skupni proračunski primanjkljaj tudi seveda vpel v nek mehanizem pogajanj z državnim nivojem? Ta mehanizem kolikor vem, ga Avstrija recimo pozna, vemo, da moramo vsako leto izpolnjevati določene kriterije pakta stabilnosti in glede na razvojne prioritete, se predstavništvo občin, vsaj za Avstrijo vem, usklajuje z državo, na katerem segmentu bo šlo zadolževanje za investicije, predvsem glede na razvojno strategijo države. Mislim, da ta mehanizem bi bilo dobro vgrajevati v ta sistem. Ta trenutek pa vemo, da nadzora nad finančnim stanjem občin, pravzaprav resnega, v Sloveniji ni, vsaj zdi se mi tako; če temu ni tako, prosim oporekajte. In dolgoročno, glede na sedanji tekst zakona o financiranju občin, glede na zadolževanje, mislim, da zadeva ni tako predvidljiva kot na prvi pogled izgleda. Prosil bi odgovor na to vprašanje. Hvala.
Hvala. Mislim, da boste odgovor kar takoj dobili. Predstavnika vlade, prosim izvolite.
Hvala za besedo. Gospodu poslancu bi za to vprašanje odgovoril sledeče; da bomo že kot sama služba predlagali v nadaljnjem postopku zakona v državnem zboru korekcijo tega 10. člena, h kateremu se doda tudi zadolževanje javnih zavodov in javnih podjetij, ki so v lasti lokalnih skupnosti. Prišlo je samo do neke napake, kjer smo najprej iskali drugo rešitev, seveda pa bo celoten koncept zadolževanja urejen z zakonom o javnih financah. Glede te pobude za zadolževanje občin glede usklajevanja z drugimi zadolžitvami glede na pakt stabilnosti, pa mislim, da jo bomo prav tako tudi ustrezno preučili. Vemo pa, da v tem trenutku je zadolžitev občin v globalu zelo nizka, tam cca. 1% bruto družbenega proizvoda. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. K besedim vabim mag. Boruta Sajovica. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Spoštovani predstavniki ministrstva, kolegice in kolegi! Sam, kar se tiče, zagovarjam pri financiranju občin sledeče načelo, in sicer, da uvedemo sistem občin, sistem financiranja občin, ker se bodo razlike med občinami v Sloveniji zmanjševale, to se pravi, da bodo občine sposobne iz lastnih sredstev financirati obveznosti in pa, da se ta sredstva pravičneje razdelijo. Recimo, če rečem primer, med občinami recimo, iz katere prihajam in pa kakšne od sosednjih, v naši občini je skoraj petino naselij in pa vasi dosegljivih ali pa se ljudje vozijo še po makadamu, medtem ko v neki sosednji občini, kjer je financiranje drugače, tudi po zaslugi države bolje urejeno, pa seveda asfaltirajo že poljske in pa gozdne poti. Mislim, da je to ena od takih pomembnejših zadev, ki ni vezana na to, čemu je občina dala prioriteto. Enostavno v občinah ni dovolj sredstev za vse. Ne nazadnje taka politika, ki razlikuje med občinami, vodi tudi do te težnje po drobljenju občin. Sam nasprotujem nadaljnjemu drobljenju in pa delitvi občin, vendar dokler bosta dve novo nastali občini iz ene vedno dobili več kot pa ena stara, potem bo v nekaterih sredinah v Sloveniji tak trend prisoten tudi pred naslednjimi lokalnimi volitvami. In pa tisto kar se mi zdi pomembno; sam nikakor ne nasprotujem povečanju dodatnih sredstev države in pa ministrstva za sofinanciranje investicij. Predlagana ureditev namreč omogoča tudi do 100% sofinanciranje investicij s strani države, vendar pa menim pri tem, da morajo biti ta sredstva občinam podeljena predvsem transparentno in pa, da morajo biti ta merila in pa kriteriji za razdelitev, znani seveda naprej in pa dostop do njih vsem pod enakimi pogoji. Zato me pri tej zgodbi moti to, da si izvršna oblast tukaj jemlje prevelike pristojnosti, saj bo o sofinanciranju posamezne investicije odločal vsak minister za svoj resor, recimo če se tudi navežem na sredino iz katere prihajam, največje naselje ima željo po neki obvoznici. Obveznica je nujno potrebna. Če bi bila zgrajena že desetletje nazaj bi bilo prepozno, vendar tudi sedaj v luči te nove zakonodaje ne vidim bistvene možnosti, da bi se finančno in prometno ministrstvo hitro uskladila in dogovorila, da bi to nujno obvoznico na državni cesti zgradili čim prej oziroma skoraj takoj. Takšna ureditev, kot je sedaj podana v zakonodaji pomeni tudi vgrajevanje možnosti političnega klientalizma in pa preferiranje nečesa na podlagi pripadnosti županov, so pa to zadeve, ki se tičejo, vodovodi, komunalna infrastruktura in ceste, pač nekaj takšnega, kar naj bi pod enakimi kriteriji pripadale tako levim, kot desnim. In zato še enkrat poudarjam, da ti kriteriji za sofinanciranje občin bi morali znati prej in vsem pod enakimi in jasnimi pogoji. Ob koncu moje razprave bi se navezal na mojega predhodnika. Te igrice z davkom na dodano vrednost, ko občine na eni strani dobivajo papirnato velike denarje, pomembna sredstva, potem pa 20% teh investicij v obliki DDV-jev vračajo nazaj, enostavno, da ta postopek ni potreben in smiseln. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima poslanec Stanislav Brenčič. [[Ga ni.]] Besedo dajem poslancu Milanu Petku, izvolite.
Hvala, podpredsednik. Pozdravljeni minister in njegovi sodelavci! Sam se pridružujem vsem tistim, ki govorite ali govorimo, da je nekaj bilo potrebno storiti z veljavnim zakonom, takšnim kot je, nobenega ni več zadovoljeval. Kaže tudi, da so nekateri v tem zakonu videli možnost tozda z ustanovitvijo novih majhnih občin pravzaprav najdejo priliko za razvoj infrastrukture, predvsem infrastrukture, manj pa na neke druge strateške zadeve. Res je, da je ministrstvo zagotovilo ali da je minister Žagar verjetno kar imel precejšen vpliv pri povečanju primerne porabe, da te številke 10%, pa mislim, da štiri in pol procentov govorijo o tem, da je razumel potrebe lokalnih skupnosti. Vendar je tudi res, da je na drugi strani bilo nekaj prenesenih nalog, ki so pa seveda te številke nekako zrevitalizirale. Torej, podlaga in razlogov za to,da se spremeni zakon je dosti in tukaj v to ni dvomiti. Vendar, dejstvo je, da bi takšen zakon, vsaj po moji presoji, terjal več sistemskih sprememb. Mislim, da je, bi rekel, bolj prilagajanje trenutnemu stanju, trenutnemu številu občin, nekoliko popravkov nekaterih krivic in nekaterih anomalij, ki se dogajajo, manj pa sistemski zakon, ki bi na dolgi rok dajal neko zanesljivost in dajal obet, da bodo občine pravzaprav stabilno lahko poslovale. Torej, moral bi biti bolj sistemski, zato da bi bil bolj sistemski mislim, da bi potreboval nekoliko več časa, kot je bilo do sedaj vanj vloženega. Mislim, da bi potreboval nekoliko več interdisciplinarnosti, torej sodelovanja tudi tistih, ki bi z raznoraznimi izračuni, študijami in tako dalje znali ugotoviti, da je v teh kriterijih, ki so danes pravzaprav skoraj edini kriteriji, ki so znani, to so kriteriji za izračun primerne porabe še kaj več možnosti, ki vplivajo na financiranje občin, kot pa je samo to, kar je že nekako prevzeto, s tem da ga na ta način samo popravljajo. S tem je po moji presoji predlagatelj zakona spet padel v neko zanko, ko zakon bolj prilagaja trenutnemu stanju, vključno s številom občin, ki jih mora zadovoljiti, namesto da bi nekaterim nastavil ogledalo, v katerem bi nekatere verjetno ugotovile, da kot samostojne občine nimajo več kaj počenjati, ali pa da morajo svojo občinsko politiko spremeniti, ne pa čakati samo na državne jasli, da iz njih posrkajo tisto, kar jim država zagotovi. In to je naslednji razlog za to, da je ta zakon po moji presoji neustrezen. Avtonomija občin je na ta način pravzaprav okrnjena, ali pa vsaj ne izboljšana; če nekdo to govori, mislim, da je to napačna trditev in na dolgi rok se bo pokazalo, da so tisti, ki so to kritizirali, imeli prav. Torej, mislim, da je razprava v državnem zboru primerna, korektna, da je dobra in daje pravzaprav verjetno tudi ministrstvu oziroma njegovim sodelavcem podlago, da bodo skušali kakšne izboljšave najti, kolikor se pač v samem zakonu dajo najti. Mislim, da bi bil primernejši pristop sistemski zakon, vendar drugačen sistemski zakon. Takšne možnosti trenutno ni, upam, da boste vsaj nekatere izračune ali pa nekatera razmišljanja upoštevali. Prej je bilo govora o tem, kako je bila dohodnina krivična. Seveda je bila krivična. Krivična je bila tudi za urbana naselja oziroma urbana območja, ne samo za tista območja na robu nekega dela Slovenije. To kažejo te analize. Torej, če primerjam samo z Mariborom, Maribor je zmanjšal število prebivalcev, mislim, da za 2%, kar pomeni, da je nek razlog za to. Razlog je v kvaliteti življenja, ki je bila vedno slabša, ljudje so se selili ven in prihajali na delo v Maribor, dohodnino ustvarjali v svojem okolju. Dohodnina, ki je bila vir za financiranje proračuna, je Mariboru onemogočila izboljšanje te kvalitete življenja. In to je posledica, ki so jo nekatera urbana okolja čutila, in je prav, da se je to spremenilo. Vendar se mi zdi, da na ta način, kot so ti kriteriji v 13. členu izračunani za primerno porabo, ravno tako tem urbanim naseljem ne dajejo prave možnosti, da bi videli neko perspektivo v razvoju, če bo pri tem seveda ostalo. Ta urbana naselja enostavno rabijo nek korekcijski faktor, ki bi omogočal, da bi z ozirom na svojo razvitost in objektivno danost, da so center nekega dogajanja, da se v teh mestih dogajajo stvari, ki se v primestnih okoljih pač ne, morajo dobiti nek faktor na izračun te dohodnine oziroma primerne porabe, ki bi jim omogočal pravzaprav, da nadoknadijo tisto, kar pa ta okolica, ki prihaja v ta mesta, nesporno povzroča - povzroča večje potrebe po obnovi in vzdrževanju infrastrukturnih objektov vseh vrst, od komunalnih pa do tistih, ki sodijo v področje družbenih dejavnosti. Bom ilustriral, recimo, z nekimi bazeni, športnimi površinami, ki na nek način ne koristijo, vsa ta okolja pa pravzaprav ne prispevajo nič. Ali je pa to avtobusni promet, ki ga koristijo dobesedno vsi, mestna občina ga pa mora subvencionirati, ker običajno se ne izide ekonomski izračun samo z ekonomsko ceno oziroma je socialni udar prevelik in se mora torej subvencionirati. In tega nikjer v zakonu pravzaprav ni upoštevanega. In te mestne občine, predvsem večje mestne občine, so, mislim, da upravičene do neke korekcije tega izračuna, takšnega kot pač je. Jaz osebno menim, da bi moral biti ta poseg mnogo večji. Kar se tiče investicij, se ravno tako pridružujem tistim, ki menimo, da bi moralo biti pri investicijah bolj transparentno, torej dodeljevanje teh sredstev. Menimo, da je v teh treh členih zakona, ki govorijo o investicijah, še vedno premalo možnosti vplivanja v možnosti politike. Torej trenutne aktualne politike. Zadeva se lahko obrne, ko boste vi tisti, ki so danes v vladajoči koaliciji, nekoč v opoziciji, boste po mojem isto govorili, zaradi tega je te zadeve treba spremeniti. In če na koncu, ker moram prepustiti besedo še kolegu Slavincu, dodam to zaključno misel. Kultura. Kultura se mi zdi, da je v tem prehodnem členu ogrožena. Torej sam se bojim, da ljudje v kulturi, v zavodih ne vedo, kaj jih čaka. Nikjer ni jasno povedano, kaj to pomeni, kakšni so ti občinski javni zavodi v kulturi, kaj jih čaka, na kakšen način bodo pravzaprav še šli v obdobje financiranja, kdo jim bo zagotavljal te vire in mislim, da je relik tega zakona, ki ste ga nenamerno povzročili in razmislite o tem, kako tem ustvarjalcem pravzaprav zagotoviti stabilne pogoje za to, da bodo prešli v financiranje pod nekimi drugimi pogoji. Lahko bi našteval mnogo teh primerov, vendar jih zaradi pomanjkanja časa ne bom. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima poslanec Mihael Prevc. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Pravzaprav tale že več kot štiri urna razprava kaže na to, da obravnavamo zelo pomembno materijo in res je, predlog zakona o financiranju občin je, lahko rečemo eden najpomembnejših zakonov, ki ga obravnavamo v tem parlamentu. Ne strinjam se z nekaterimi pred menoj, ko govorijo, da gre samo za neke parcialne spremembe, parcialne popravke prejšnjega zakona. Gre za sistemske rešitve, gre za tiste sistemske rešitve, na katere pravzaprav vsi tisti, ki se nekako kot župani ali pa tudi drugače soočamo z lokalno samoupravo, pravzaprav že zelo dolgo časa opozarjamo. Tako kot sem že prej v uvodu, v predstavitvi stališča poslanske skupine povedal, da vsekakor zakon zagotavlja temelj za dosego tistih bistvenih ciljev lokalne samouprave. To je v prvi vrsti doseči večjo avtonomijo občin. To je pravzaprav tisto kar smo do sedaj v obstoječem zakonu najbolj pogrešali. Pa mogoče še bolj pomembno je pa to, da obstoječi zakon namesto da bi zmanjševal regionalne razvojne razlike, jih je še poglabljal. In v tem predlogu zakona bistvo vsega vidimo v tem, da se te regionalne razvojne razlike med občinami zmanjšujejo. Nenazadnje veliko govorimo tudi o decentralizaciji naše države in predlog zakona o financiranju občin gre tudi v tej smeri. Večina županov, s katerimi smo bili v stiku, s katerimi smo se v preteklih dneh pogovarjali o tem zakonu in pa ne nazadnje informacije iz obeh dveh združenj občin, to je skupnosti občin Slovenije in pa zveza združenje občin Slovenije, povsod v obeh teh združenjih ugotavljajo, da je pravzaprav zakon na pravi poti, da je predlog zakona na pravi poti, da so usmeritve prave, seveda bo pa treba še marsikaj dodelati in jaz mislim, da so seveda glede na to, da zakon bo šel v nadaljnjo proceduro po normalnem postopku, da seveda, da imamo vse možnosti, da z amandmaji in s tistimi predlogi, ki so danes, bom rekel, nekateri zelo zelo na mestu, da jih ne nazadnje predlagatelj upošteva v tej nadaljnji proceduri. Poglejte, noben zakon ni optimalen, tudi ta v tem trenutku še ni. Prepričan pa sem, da je vendarle ta predlog zakona na pravi poti in da bomo s tem zakonom v nadaljevanju vendarle te razlike, ki so seveda v tem trenutku med občinami očitne, te razvojne razlike, da se bodo seveda te razlike zmanjšale, to je pravzaprav bistveni cilj tega zakona in prepričan sem, da bo ta zakon to zagotovil. Jaz sem prepričan, da bo danes večinsko mnenje v parlamentu takšno in tudi ugotovitev, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, saj tako sem slišal tudi iz ust tistih, ki imajo zelo veliko pripomb na ta predlog zakona, pa vendarle ugotavljajo, da neke spremembe na tem področju so pa potrebne. Spremembe so tukaj in seveda napnimo vse sile, stopimo skupaj in s pripombami in predlogi skušajmo doseči, da bo ta predlog zakona čim bolj optimalen. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima dr. Mitja Slavinec. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Bom poskušal čas, ki ga imam izkoristiti na vsaj enem konkretnem dejstvu in sicer tukaj v obrazložitvi 13. člena vidimo, da piše, da so upoštevani podatki o površini, dolžini občinskih cest in število prebivalcev mlajših od 15 oziroma starejših od 65 let, kar naj bi celovito izražalo posebnosti posamezne občine. Jaz seveda sem naklonjen modelom, ki z malo parametri čim bolje opišejo določeno stanje, vendar v tem primeru ti štirje parametri po eni strani zadoščajo, da lahko celo [[..]] [[Nerazumljivo.]] [[..]]po drugi strani pa prav gotovo težko zagotovijo to, da bi celovito izražale posebnost posameznih občin, velikost ceste in pa število mladih in starejših to prav gotovo ni. Po drugi strani, če sedaj pogledamo, kakšna je struktura financiranja oziroma tako imenovani prihodek iz glavarine lahko vidimo, da je glavarina 30%, primerna poraba pa 70% tistega, kar občina dobi, če pač to enačbo razvijamo, to pride mimogrede tukaj na strani 25 oziroma v 14. členu bi bilo smiselno indeks tudi popraviti z razmerjem, kajti indeks je običajno s 100 pomnožen, čisto redakcijsko. Zakaj pravim, da to ni pravi podatek? Slišali smo že pomen regijskih središč, ki premalo dobijo za vzdrževanje infrastrukture, ki jo vsi koristijo, bom pa dal še konkreten primer, sofinanciranje predšolske vzgoje. Občine, kjer je socialni status nižji seveda, zaradi tega dobivajo tudi manj prihodkov, posledično pa morajo bistveno več sofinancirati in vlagati v samo predšolsko vzgojo. Dvakrat so te občine na slabšem, po eni strani manj dobijo, po drugi strani morajo več investirati, kajti več jim je treba zagotoviti sofinanciranje za predšolsko vzgojo. Kaj delajo? Kuri se razvojna masa razvojnega kapitala občine, ki bi moral biti investiran v vse kaj drugo, se potem zagotavlja za te namene. Žal, čas je potekel, upam da bom kasneje imel še priložnost v preostanku časa. Hvala.
Hvala vam. Kolega Slavinec boste imeli čas, odprli bomo možnost dodatne prijave k časovnosti. Besedo ima poslanka Mojca Kucler Dolinar. Izvolite.
Hvala lepa. Lep pozdrav predstavnikom vladne službe, kolegom poslancem pa tudi veliki množici verjetno drugih, ki spremljajo to današnjo sejo. Moji poslanski kolegi so v okviru svojih predstavitev že poudarili prizadevanje Nove Slovenije in pa tudi rezultate, ki jih usmerjamo v cilj avtonomije ali po slovensko samostojnosti občin, ne le tiste samostojnosti v zvezi z nalogami, v zvezi s prenosom posameznih nalog na občine, temveč tudi v zvezi s financiranjem. Sama lahko ocenim, da so bili v tej smeri od leta 2004 že narejeni eni pomembni koraki. Naj mogoče tudi sama spomnim, v letu 2005 je bil zvišan znesek za izračun primerne porabe za 10%, potem v letošnjem letu še za 4,5% in prav tako v naslednjem letu še za nadaljnjih 4,5%. Nadalje smo v lanskem letu spremenili tudi določbe zakona o financiranju občin, v smislu možnosti dodatne pridobitve sredstev za največ 3%, v zvezi s črpanjem evropskih sredstev. V lanskem letu pa so se tudi posamezne lokalne skupnosti lahko prijavile in na podlagi projektov za lokalno infrastrukturo dobile še dodatna sredstva. Torej, že to je kar dobra popotnica novim lokalnim oblastem, novoizvoljenim županom, popotnica, ki je bila boljša od tiste iz preteklih let. Zato je vsekakor primerno, da se lotimo celovite prenove financiranja občin, tudi s tem predlogom zakona o financiranju občin, o katerem danes razpravljamo. Predvsem zato, ker je sedaj obstoječi zakon vseboval mehanizme, ki niso omogočali pravične razdelitve sredstev. To se kaže predvsem v zaostalosti nekaterih sedaj obstoječih občin. In če tu izvzamemo spretnost posameznih lokalnih oblasti v zvezi s pridobivanjem dodatnih sredstev in tudi včasih namerno zapostavljanje katere od občin, je gotovo eden izmed realnih razlogov bilo tudi to, da so bile v najslabšem položaju na podlagi obstoječega zakona velike, redko naseljene občine. Sama sem sicer še vedno stališča in, se mi zdi, ne samo jaz, tudi nekateri pobudniki za ustanovitev novih občin, da je tista spodnja meja 2.000 prebivalcev kot omejitev nesprejemljiva, predvsem zaradi raznolikosti, ki jo v Sloveniji imamo. In se verjetno tudi zato ne bomo nikoli čisto povsem razumeli in soglašali tisti iz vzhodne Slovenije, pa mogoče ta del bolj osrednje in zahodne Slovenije. Vendar danes ni tema zakon o lokalni samoupravi, zato bi nadaljevala s tem predlogom zakona o financiranju občin. Kot sem že omenila, je gotovo eden izmed razlogov, da večje, redko naseljene občine niso mogle napredovati, glede na mehanizme, ki jih je ta zakon vključeval, predvsem v zvezi s posameznimi kilometri cest, pa tudi zagotavljanjem komunalne infrastrukture, ki so v tovrstnih, torej velikih, redkeje naseljenih občinah v proračunu oziroma v deležu proračuna dosegle velik odstotek denarnih sredstev. Torej, za to je bilo treba odrezati velik kos finančnih sredstev. Kot sem že rekla, verjetno se tu s kolegom Trofenikom ne bomo nikoli v celoti razumeli ali pa imeli enaka stališča, glede na to, s katerega področja prihajamo. Če si povsem nazorno pogledamo, lahko iz enostavne slike Slovenije in razdelitve občin ugotovimo, da se velikost občin veča, če gledamo iz vzhoda proti zahodu. Enostavno si to lahko pogledamo za osvežitev spomina na spletnem portalu lokalne volitve oziroma v zvezi z lokalnimi volitvam, gov.si, in tam bomo lepo videli, da je to razmerje, kar se tiče velikosti, zelo v prid zahodnemu delu oziroma ta del iz osrednje Slovenije proti zahodu. Obstoječi zakon o financiranju lokalnih skupnosti je ravno pri izračunu primerne porabe dal premalo poudarka temu, predvsem pa te razlike ni uspel odpraviti tudi z drugimi dodatnimi mehanizmi in pa tudi ni uspel doseči neke izenačenosti med posameznimi občinami. Predvsem je problem tam, kjer so v večini hribovita področja. Kolega iz LDS je govoril o problemu preseljevanja v mesta. Jasno, če nima človek zagotovljena osnovne infrastrukture, to je tisto, da se lahko normalno pripelje do nekega središča, da je prisiljen tudi zamenjati bivališče. Tudi sama ocenjujem, da bo sam predlog zakona pripomogel predvsem tam, da se bodo ohranjala tudi redko naseljena območja. Predvsem pa moramo strmeti k temu, da zagotavljamo enake pogoje, kar se tiče kvalitete življenja. Gotovo je, da so bili prisiljeni potem prebivalci, občani v teh občinah, kjer so mogli sami vzdrževati lokalno infrastrukturo, ali pa tudi kulturne spomenike, večji del dati tudi iz lastnih prihodkov, ampak ne iz lastnih prihodkov občine, vendar iz svojih lastnih prihodkov. In to je tisto, v čemer vidim pozitiven napredek tudi tega predloga zakona, da se bo kvaliteta življenja enih občanov in drugih bolj izenačena. Nekaj je bilo tudi govora kar se tiče sprememb v zvezi z glavnim mestom, v zvezi z Ljubljano. Tukaj me čudi ta strah kolegov s strani poslanskega kluba Liberalne demokracije in pa SD, saj je njihov tihi kandidat se razglašal za najbolj sposobnega človeka in čudim se tem njihovim dvomom o zagotavljanju sredstev. Vendar pa sedaj, kar se tiče same zakonske ureditve. Zakon vsebuje tudi te inštrumente, zakon nima samo enega člena. Zakon ima tudi 23. člen, pa 24. člen. V 23. členu zakon govori, da je možno zagotavljati in sofinancirati tudi posamezne naloge zaradi zagotavljanja širšega javnega interesa, torej zagotavljanje dodatnih sredstev iz državnega proračuna v ta namen. In še omenjeni 24. člen o sofinanciranju investicij. In ne nazadnje, kot že danes tudi večkrat poudarjeno, pa imamo tudi zakon o glavnem mestu, ki si bom tudi sama prizadevala, da ne bo ostal le mrtva črka na papirju, temveč bo tudi mestu Ljubljani pripadal svoj delež, del, ki mu ga omogoča tudi zakon. Ocenjujem, da zakon prinaša pozitivne korake, seveda pa bomo tudi v nadaljevanju še aktivno sodelovali pri izboljšanju posameznih rešitev in pa podpiram nadaljevanje sprejemanja tega zakona.
Hvala. Besedo ima poslanec Samo Bevk. Izvolite.
Hvala za besedo gospod podpredsednik. Spoštovani zbor. Sedaj veljavni zakon je bil sprejet leta 1998. Vemo, kateri dve politični opciji sta bili takrat avtorici tega zakona. Ena izmed njih je še danes v vladi. Moram poudariti, da sem bil zelo nezadovoljen z zakonom, na kar sem v zadnjih osmih letih že velikokrat opozoril. Posebej pa je v zadnjih dveh letih na te slabosti opozarjala občina Idrija. S tega vidika novi zakon podpiram, vendar ima kljub temu še veliko pomanjkljivosti. Obenem pa se zavedam, da je ni formule v Sloveniji, s katero bi lahko zadovoljili vseh 210 slovenskih občin. Predlog zakona je brez ustreznih izračunov, kar seveda bistveno otežuje presojo predvidenih učinkov, obravnavanje navedenega zakona v času lokalnih volitev pa je nekorektno do občin, do tistih občinskih svetov, ki so odšli in tistih, ki še niso formirani, do tistih županov, ki so odšli in novih, ki še niso morali povedati stališča do tega zakona, tako da bi bilo bolje to obravnavo imeti v bolj umirjenem času, ne pa v žaru lokalnih volitev. Prav tako ocenjujem, da samo izhodišče za pripravo zakona ni ustrezno, saj gre veliko bolj za prerazporejanje sredstev med občinami, kot za povečanje deleža bruto družbenega proizvoda, namenjenega za delovanje lokalnih skupnosti, ki je v okviru Evropske skupnosti med najnižjimi. V zvezi s primerno porabo lahko rečem, da kljub spremenjenim pondorjem v formuli še vedno ostaja nesporna ugotovitev, da ta formula še naprej ohranja uravnilovko oziroma jo celo še povečuje, saj se ukinjajo koeficienti za občine s sedežem v krajih, kjer so bili sedeži bivših občin oziroma za mestne občine. Poleg tega predlagam, da se doda koeficient za območje s težjimi geografskimi in klimatskimi pogoji oziroma za gorske oziroma hribovite občine. Glede sofinanciranja investicij pa bi rad povedal to, da je zakon pripravljen s predpostavko, da bodo sredstva primerne porabe vsem občinam zagotovila finančne zmožnosti za opravljanje njihovih nalog in če bo temu res tako, ni več razloga za diferencirano sofinanciranje investicij na lokalni ravni, potem bi bila najboljša rešitev 50% participacija teh investicij s strani države vsem občinam, kot je to veljalo do leta 1999, le tako bi lahko zagotovili spoštovanje načela enakopravnosti vseh občin. In na koncu bi opozoril, ker zmanjkuje časa, še na 43. člen zakona, ki govori o prenehanju financiranja javne službe občinskih zavodov v kulturi. Mislim, da je navedena določba zakona v nasprotju z odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije, ki eksplicitno govori o dejstvu, da gre v teh primerih za preneseno nalogo, kjer bi po načelu tega zakona morali v matičnem zakonu sprejeti določbe, ki bi občinam zagotavljala dodatna sredstva za izvajanje teh nalog. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima poslanec Martin Mikolič.
Hvala za besedo. Še enkrat lepo pozdravljeni. Najbrž je res, da bomo lahko poslanci rekli, da smo sprejeli dober zakon, če bodo s tem zakonom zadovoljne tudi lokalne skupnosti. To pa pomeni, če bodo lokalne skupnosti imele večjo finančno moč in glede na pripravljen zakon in analize, kaj to pomeni v bodoče za lokalne skupnosti, bi se naj to tudi uresničilo. Ravno s tega vidika še enkrat pozdravljam ta predlog, predlog, ki pomeni na eni strani, kot je že bilo večkrat rečeno, določena prerazporeditev sredstev, na drugi strani pa tudi več sredstev iz državnega proračuna za lokalne skupnosti. Tudi sam sem mnenja, da bi morda bilo vmesno pri izračunu primerne porabe upoštevati še kakšen faktor, vendar je tudi res, da so tako raznolike občine po Sloveniji in težko se je prilagoditi vsem 210-im. Sem pa zelo zadovoljen, da je zakonodajalec prisluhnil pravzaprav problemu, s katerimi so se občine zgleda, vsaj tako je v preteklosti kazalo, največ ukvarjale oziroma imele največ problemov, to je na področju cestne infrastrukture, se pravi za ta področja so občine morale namenjati največ sredstev in da so se ravno pri formuli, kjer so se upoštevale lokalne ceste, še sedaj dodatno vključile javne poti in ponder pred tem parametrom se je kar precej dvignil. To pomeni, da bodo občine, v katerih je veliko cest za vzdrževanje, pridobile več sredstev. Imam pa sicer en pomislek glede javnih poti oziroma realnih vrednosti, glede na to, to bi rad opozoril, da smo v preteklosti morali se lotiti v občinah zakona o kategorizaciji cest, kjer smo lokalne ceste oziroma se lokalnih cest lotili dokaj resno in tudi pridobili na ministrstvu za promet, bi rekel, soglasje o dolžini teh cest. Najbrž pa vsi skupaj vemo, da javne poti so pa bile oziroma te dolžine bolj po domače narejene oziroma se tudi ministrstvo ni tako restriktivno vključevalo zraven pri dolžinah, tako da bi bilo to tudi umestno, da se ta zadeva, sicer se to nanaša na drugo ministrstvo, preveri, da so res tukaj objektivni parametri in da smo občine med seboj enakovredne. Kar se tiče finančne neodvisnosti oziroma na eni strani lastnih virov in na drugi strani finančne izravnave, bi dodal samo to, glede na to, da je bilo toliko polemik, da smo še vedno finančno odvisni kljub temu oziroma precej večjem delu od države. Moram povedati, da v ta del se jaz ne bi preveč spuščal, saj lahko na veliko debatiramo, koliko pa je občin v Sloveniji, ki bo imelo toliko lastnih virov, da bomo rekli, da ne bo na finančni izravnavi. Dobro, sedaj je nastavljen nov sistem, kako oblikovati te vire, določeni davki, ki bi naj bili državni se bodo prenesli na občine in pravzaprav to zadosti tistemu, da lahko rečemo, da je toliko in toliko občin pa sedaj oziroma da toliko in toliko občin v Sloveniji pa ni več na finančni izravnavi. Kajti vemo, da 35% dohodnine je pa res tisti edini lastni vir oziroma eden od lastnega vira občine in pač tega procenta ne moremo zviševati, glede na to, da bi potem nekatere druge občine "izštrlele" ven [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Hvala.
Hvala. In besedo dajem še ministru. Izvolite.
Hvala za besedo še enkrat. Jaz bi najprej mogoče vseeno še opozoril, pojasnil rešitve z nekaterimi opozorili, ki so bile dane. Predvsem, kar zadeva najprej seveda sofinanciranje investicij. Odločitev, ki je predlagana v zakonu gre v tej smeri, da seveda posamezna ministrstva upoštevajo specifike pri načrtovanju investicij iz njihovega področja, ki niso nujno enotne in enake po vseh ministrstvih, zadeve so verjetno zelo različne od enega ministrstva do drugega. Jaz seveda pričakujem, da bodo tudi te investicije potem sofinancirane skozi jasne kriterije, mislim, da ne moremo govoriti o nikakršnem klientelizmu, ne nazadnje prevzemajo tudi posamezni ministri oziroma ministrstvo odgovornost za seveda sprejete kriterije, po katerih bodo pa potem sami sofinancirali svoje investicije. In tudi deleži sofinanciranja so lahko zelo različni, odvisno pač od posamezne specifike in narave investicij. Kar zadeva te zakonodaje menim, da tu ni mogoče govoriti, da sama zakonodaja prinaša nove manjše občine, ker kriteriji ne govorijo ne o manjših, ne o večjih, ne o srednjih občinah. In tudi učinki so različni. Namen tega zakona je, še enkrat ponavljam, v bistvu zagotoviti v tistem delu, kjer so naloge določene, občinam čim bolj enakomeren sistem financiranja. Kar zadeva tudi ta vprašanja, ki so povezana s samim časom sprejemanja zakonodaje moram povedati, pa še enkrat ponoviti, da je zakon že kar nekaj časa v razpravi, da so praktično občine seznanjene s tem zakonom, da smo mi nekatere rešitve že upoštevali pri sami končni verziji predloga zakona, ki je sedaj pred vami. Tako, da o tem ni mogoče govoriti, ker sicer taka razprava traja kar nekaj časa in je praktično nemogoče obiti čas katerihkoli volitev. Po drugi strani pa je bila sama dinamika priprave zakona povezana tudi s pripravo oziroma spremembami na področju davčne zakonodaje. Še enkrat ponavljam, da če bi se zgodilo, da zakon ne bi bil sprejet oziroma stopil v veljavo s 1.1.2007, v povezavi s sprejeto davčno zakonodajo, so potem pa občine pravzaprav na izgubi, česar pa ne želimo doseči. Tukaj gre predvsem za tiste občine, ki so v tem trenutku na samofinanciranju. Tudi se ne bi mogel strinjati v povezavi s formulo in seveda z mnenjem, da gre za prerazporejanje. Mi smo se namenoma odločili v tem trenutku za čim manjše število kriterijev, zaradi tega, da so zadeve čim bolj pregledne. V kolikor bi upoštevali več kriterijev in potrebno je tudi povedati, da tudi iz vaše razprave tukaj v državnem zboru je odvisno iz katerega okolja prihajate, ker potem prinašate ali predlagate svoje specifike v same kriterije in seveda se potem ta nabor bistveno razširi in zapademo v sistem tako imenovane zagotovljene porabe v, katerem smo že bili nekaj časa nazaj, to pa ni namen tega zakon. Namen zakona v tem delu je ugotavljanje stroškov, ki jih imajo občine. In to bo potrebno v prehodnem obdobju tudi izpeljati. Kar zadeva zagotavljanje dodatnih virov je pa treba zelo jasno povedati, da so nekateri dodatni viri že bili zagotovljeni skozi povečan obseg primerne porabe v letih 2005 in 2006, to je z dodatnimi sredstvi v proračunu in tudi za zapiranje zakona. V tem okviru so načrtovana dodatna sredstva v rebalansu proračuna za leto 2007 in za 2008. Kar zadeva pa seveda v bistvu prejemanja vsega financiranja v obdobjih naprej je pa potrebno povedati, da bodo občine skozi obe združenji aktivno vključene v samo pripravo proračunov v naslednjem obdobju. Takrat bodo lahko s svojo vključenostjo utemeljevale potrebe po teh sredstvih in jaz vidim tu enega največjih prispevkov ali pa eno največjih dodanih vrednosti, kar zadeva ta zakon, seveda ob spoštovanju teh določil. In to je mogoče izjemno pomembno omeniti, ker se o tem premalo govori in premalo poudarja. Skratka, občine bodo pravzaprav v sprejemanju proračunov v naslednjem obdobju, torej po letu 2008, aktivne partnerice v načrtovanju teh proračunov in takrat bo ta diskusija, tudi kar zadeva delež bruto produkta, še toliko bolj aktualna. Zdaj pa smo v okviru javnofinančnih možnosti in okviru nalog, ki jih morajo občine pokrivati, povprečnino, ki je v prehodnih določbah za leti 2007 in 2008 zapisana, v bistvu določili tudi na podlagi statistične analize stroškov občin iz preteklega obdobja. Seveda pa se zavedamo, da je treba, kar zadeva avtonomijo lokalne samouprave tudi v tem finančnem smislu, skozi povečan obseg sredstev, izvajati naprej in stvari peljati v tej pozitivni smeri. Kar zadeva tudi sicer te kriterije, moram še to povedati, da je treba biti tudi pazljiv z vidika posameznih občin. Mi smo namenoma tudi povečali utež cestne infrastrukture vseh občinskih cest. Tu so vključene tudi javne poti, vključene so mestne ulice, kar posebej poudarjam, ki bistveno prispevajo skozi sistem kriterijev za posamezna mesta. In občine morajo te stvari spremljati in tudi ustrezno te podatke ažurirati. Seveda pa ta kriterij ni pomemben samo z vidika tega področja, se pravi, urejanja cestne infrastrukture, ampak je praktično na nek način merilo celotne komunalne infrastrukture, pa še nekaterih drugih faktorjev, ki se jih lahko zajame skozi ta kriterij. Če bi širili na posamezna področja kriterije, potem bi bistveno razširili ves nabor in bi osnovni koncept tudi z vidika avtonomije odločanja praktično ogrozili, ker bi namreč potem preveč radikalno posegli v določanje posameznega dela, recimo, tudi, če hočete, proračuna, točno namensko za določeno področje. In ta stvar je dejansko prepuščena občinam. In še mogoče, kar zadeva prehodne določbe. Kar zadeva vprašanje financiranja kulture, pomeni saniranje nekega stanja. V bistvu je ideja v tem, da potem preide to financiranje na bodoče pokrajine, vendar je treba ta del tudi še enkrat temeljito eventualno pogledati, da bo ta del res urejen tako, da bodo stvari praktično neodvisne, tudi kar zadeva, recimo, sofinanciranje pomoči na domu. Bi pa mogoče v tem zaključnem delu poudaril še enkrat to, da je bil osnovni namen ali pa osnovna ideja zakona v dveh smereh. Na eni strani v tej smeri, da zagotovimo skozi naloge, ki so naložene občinam, v največji možni meri enakomerno financiranje teh nalog, kar pomeni, da bodo skozi te naloge državljanke in državljani, skratka, prebivalke in prebivalci Slovenije, imeli primerljive možnosti izvajanja teh nalog, ne glede na to, v katerem okolju živijo. Govorim seveda o primerljivih, idealno ne bo mogoče nikdar, ker bi pa potem verjetno morali pisati 210 posebnih zakonov za vsako občino posebej, ker so res specifike izjemno različne. Menimo, da je skozi to država zato tudi dolžna poskrbeti in v tem delu ne moremo govoriti o neki zmanjšani avtonomiji, čeprav je na prvi pogled mogoče res tako, zaradi tega, ker so pa finančni viri za zagotavljanje teh nalog v preteklem obdobju ali pa če bi posamezne želeli nameniti za to izjemno različno porazdeljene po Sloveniji in bi ne bilo mogoče skozi ta del na tak način to financirati. Zato smo se odločili za ta sistem financiranja. Ponavljam pa še enkrat, avtonomija v tem delu je povezana s tem, ko bodo v prihodnje občine aktivno sodelovale pri pripravi proračunov za naslednja leta in takrat tudi bile v aktivni diskusiji s samo državo. V drugem delu smo šli v smer, ker dejansko prepuščamo del odstopljenih davkov in druge vire prihodkov občinam za njihove samostojne razvojne naloge. Ni namen, da bi se iz tega vira financirale naloge, ki so naložene občinam, ampak dejansko, da bi se sfinancirala tista lastna razvojna hotenja in lastne razvojne ideje posameznih občin. Seveda ima v tem primeru bolj razvito okolje bistveno večji manevrski prostor, posebej še ne, ko bo po preteku tega petletnega prehodnega obdobja praktično v teh rešitvah celotno nadomestilo ostalo občinam oziroma bodoči davek na nepremičnine. Skratka, ta del bo omogočal tudi vodenje neke lastne razvojne politike v bistveno večjem oziru skupaj z drugimi odstopljenimi davščinami in koncesijskimi dajatvami in tudi taksami. In jaz moram tudi to reči, da jaz v tem trenutku ne poznam primerov, kot je bilo nekje izpostavljeno, da bi posamezne občine nasprotovale temu, da bi se neka proizvodnja želela umestiti v posamezne občine. V tem trenutku jaz osebno v Sloveniji še vedno ne poznam. Tako, da v tem delu sem prepričan, da je ta zakon v celoti v smeri povečane avtonomije oziroma samostojnega odločanja občin in načrtovanja občin. Ob tem moramo pri financiranju, tudi kar zadeva večjih središč, upoštevati še nekatere druge momente, ki so v tem trenutku aktualni, ne nazadnje je povečan obseg regionalnih razvojnih spodbud in ne nazadnje tudi prihajajoče pokrajine zato, ker nekatere naloge in nekatere vrste problemov, ki so bili izpostavljeni tudi danes v tem državnem zboru, recimo predvsem s prometom, so tipični primeri v bistvu pokrajinskih nalog oziroma jih verjetno praktično brez ustanovitev pokrajin ne bo mogoče kar tako razrešiti, če govorimo recimo o primerih dolinskega prometa, pa še nekaterih drugih. Sicer pa jaz sem prepričan in se tudi zahvaljujem za vso to razpravo, ki je bila zdaj tukaj opravljena v tem državnem zboru. Jaz mislim, da je bila izjemno tudi koristna. Mi bomo tudi pri daljnem oblikovanju predloga zakona poskušali v maksimalni možni meri upoštevati pripombe v danih okvirih, v danih možnosti. Zavedati se moramo tudi javno-finančnih zmožnosti. In ne nazadnje se je treba zavedati, da se celotna problematika sploh uravnavanja lokalne samouprave, posledično tudi financiranja ne uravnava izključno skozi samo ta zakon, ampak tudi še številne zakone oziroma podzakonske akte na drugih področjih. Verjetno je potrebno nekatere tudi ustrezno adaptirati in prilagoditi. Ampak kot sem že omenil, vsekakor bomo pri nadaljevanju dela na zakonu do samega zaključka poskušali upoštevati tiste pozitivne rešitve, sugestije v tem smislu, da se tudi ta zakon še izboljša v korist vseh naših državljank in državljanov. Hvala.
Hvala. Z nastopom ministra smo izčrpali seznam vnaprej prijavljenih razpravljavcev. Glede na to, da nam je ostalo še 43 minut, pa sprašujem prisotne poslanke in poslance ter predstavnike vlade, da se lahko prijavijo k dodatni razpravi. Tisti, ki to želite, prosim da se prijavite. Možnost, ki nam jo daje 71. člen poslovnika, so izkoristili trije poslanci in minister. Prvi ima besedo poslanec Samo Bevk. 5 minut.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Že pred osmimi leti ste imeli v rokah škarje in platno in bi lahko takrat rešili nekatere stvari, ne pa šele danes. Seveda s tem, da bi morali povečati delež bruto družbenega proizvoda, ki bi šel za področje urejanja lokalne samouprave v naši državi in bi tako rešili tudi tiste štiri občine, ki so danes nezadovoljne s tem zakonom, v prvi vrsti pa mestno občino Ljubljana. Mislim, da bi bilo prav, da bi zanjo sprejeli poseben zakon, ki bi to urejeval na drugačen način. Kajti, kot sem prej povedal, je ni formule v tej državi, s katero bi bilo zadovoljnih vseh 210 občin. Bi pa rad povedal še par stvari v zvezi s tem zakonom. Načelo financiranja občin. Poudarjeno je načelo sorazmernosti virov financiranja z nalogami občin. Ugotavljamo, da je ugotovljeni strošek občin za izvajanje nalog v letu 2005 znašal, mislim da okrog 110 tisoč tolarjev. Sedaj, ko to preračunamo v evre, za leto 2007, pa naj bi bil ta znesek približno 470 evrov, kar je približno enako. Tako, da to ni nek poseben napredek glede na dve leti nazaj. Posebej pa je kršeno načelo samostojnosti občin pri financiranju občinskih nalog, saj že pripravljavec zakona predvideva, da bo finančno izravnavo prejemalo kar 107 slovenskih občin. To je več kot polovico vseh občin v državi. Že prej sem opozoril na formulo o izračunu primerne porabe. Ta formula še naprej ohranja uravnilovko. Vse občine v Sloveniji dobijo natančno enak znesek za kilometer svoje površine, za kilometer ceste in javne poti za prebivalce, mlajše od 15 let oziroma starejše od 65 let. Formula tako še naprej ne upošteva niti največjih razlik in specifik občin, kot so gostota poseljenosti, njena razpršenost, razgibanost reliefa, klimatske razmere. Poglejte, primer v vasici Vojsko na Idrijskem. Pade v eni zimi povprečno od 7-8 metrov snega. V Kopru najbrž bistveno manj. Vendar za ceste dobita obe občini enako količino denarja. Tako lahko v mestni občini 100 milijonov investirajo v popravilo cest, asfaltacije, v naši občini pa 100 milijonov cest za pluženje snega in to iz leta v leto. V 10-ih letih tako skopni ena milijarda tolarjev za modernizacijo občinskih in lokalnih cest. Tako, da bi morali to upoštevati. In še vrsto drugih pripomb imam kar k nekim 10 členom. Tako da bi mogoče glede na to, koliko imamo časa še na razpolago, dobro minuto, povedal tudi to glede nekorektnega, bi rekel, spodbujanja in nespodbujanja občin k zagotavljanju čim večjega lastnega deleža sredstev. Namreč, kot prihodek občine v posameznih letih se upošteva višina dejansko pobranega nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča. Namesto povprečnega zneska na nivoju države, kot je to predlagano za prihodke po 21. členu sedanjega zakona, s tem se seveda "nagrajuje občine, ki ne pobirajo nadomestila ali pa ga pobirajo le v omejenem obsegu in v simbolični višini". Kaznovane pa bodo tiste občine, ki si že sedaj z višjo predpisano višino nadomestila prizadevajo za višjo višino lastnih sredstev. Se pravi, nagrajene bodo tiste občine, ki ne pobirajo tega nadomestila. Tiste, ki pa pobirajo, pa bodo kaznovane, s čimer seveda tvegajo tudi negodovanje občanov in seveda tudi slabšo voljo občanov pred volitvami. [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]to lahko vpliva tudi na rezultat volitev. Dejansko je pa to nerazvojna poteza. Mislim, da bi bilo to potrebno spremeniti. Zaenkrat toliko. Hvala.
Hvala vam. Besedo ima poslanec Mitja Slavinec.
Hvala lepa. Naj nadaljujem približno tam, kjer sem prej zaključil. Torej, pogovarjali smo se o kriterijih in parametrih. Pa me zanima, na osnovi katerih kriterijev so bili določeni ti parametri, torej konkretne številke. Kot sem prej rekel, je od tega zelo odvisno, koliko katera občina dobi. Verjetno je smiselno te kriterije in parametre posledično nastaviti čim bolj razvojno, tako da zagotavljajo občinam razvoj in možnost investirati sredstva v tista področja, ki bodo po eni strani zagotovila osnovno poslanstvo občine, torej skrb za socialo, infrastrukturo, po drugi strani pa, da ne bo to šlo na račun razvojne mase. Mogoče samo kot ugotovitev. Ti kriteriji so žal popolnoma enaki, kot so bili do sedaj, kot so bili v zakonu, s katerim se verjetno zelo redki in mogoče prav nihče ni strinjal vsaj v taki obliki, kot je. Tako, da je edina smiselna projekcija ostala potem v tistem 30% deležu glavarine, kar pa se bojim, da ne zagotavlja pravega vsebinskega napredka. Prav gotovo bi kazalo razmisliti o tem, tudi v smislu razpravljanja mojega predhodnika. Ne nazadnje ne samo klimatske razmere. Zelo pomembno je, v kakšnem stanju so te ceste. Kajti tiste, ki so že od prej v slabšem stanju, zahtevajo zmeraj več vzdrževanja. Vi samo pomemben njihov obseg, ampak tudi stanje. O enem primeru sem prej že govoril, torej o sofinanciranju predšolske vzgoje. Takih primerov več nisem uspel prej zaključiti. Zakaj? Zaradi tega, ker ta delež v mnogih občinah predstavlja šestino, petino celotnega proračuna. To je občutno preveč, to je občutno preveč. Še toliko bolj, ker gre na račun drugih sredstev, ki bi lahko zagotovile hitrejši razvoj. Naslednja stvar, regijsko središče, če želite tudi mestne občine. Nikjer nimajo ovrednoteno in na noben način ne dobijo nazaj nadomestila za uporabo infrastrukture. Ni rezidentov, ki tja dnevno migrirajo. Način financiranja, kot je predviden, sedaj tega tudi ne predvideva. Nikakor ne smemo vezati to odškodnino na neke nove davke podjetij, ki imajo sedež, ali pa tudi drugih organizacij, ki delujejo v neki občini. Ampak je treba iz obstoječih prispevkov nameniti lahko tudi po vzoru. Ne nazadnje v obrazložitvi ste za Avstrijo napisali, da da del odstotka za to, da se izgradi infrastruktura, parkirišče, cestne povezave in vse drugo, kar ti ljudje koristijo, sedaj pa v večini financirajo, kot sem prej rekel, regijska središča, mestne občine in to nikjer ni upoštevano. Da ne omenjamo seveda tudi tistih funkcij širšega regijskega pomena, kot je zagotavljanje kulture. Prej smo tudi slišali javnega prevoza in podobno. Naslednja stvar. V transparentnosti sofinanciranja investicij smo tudi že veliko slišali. Zato bi tukaj dodal samo še problem zadolževanja občin, še posebej manjših občin v smislu zagotavljanja lastnega deleža pri kandidiranju na projektih, pri projektih EU ali pa tudi kakšnih drugih. Opozarjam na majhno absorpcijsko sposobnost občin in za posledično seveda, da se po eni strani prekomerno zadolžijo, po drugi strani ne morejo izkoristiti vseh potencialov, ne morejo izkoristiti tudi vseh možnosti, ki jih EU ponuja in omogoča vse te, po domače povedano. Enostavno nimajo v proračunu dovolj denarja, da zagotovijo lastni delež. Imajo pa dobre projekte in tudi možnost za kandidiranje na njih. Naj zaključim s tem, da je treba prav gotovo na tem mestu in v tem zakonu ovrednotiti in smiselno upoštevati vse nove obveznosti, ki so jim bile naložene. Ni pa bilo za to zagotovljenih ustreznih finančnih sredstev in drugih nadomestil. In ko se bo pripravljala zakonodaja za regije, je [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]treba to vsekakor upoštevati. Vendar opozarjam, zakon o financiranju občin mora startati brez tiste predpostavke zato, ker se bo pričel udejanjati in izvajati takoj; tisto je pa žal [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Hvala. Besedo ima poslanec Kristijan Janc. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani minister s sodelavci, kolegice in kolegi! Po petih urah razprave, ki je po mojem zelo koristna in dobronamerna za ta zakon, ki ga imamo na klopeh državnega zbora, kaže, da bi bilo dobro imeti 210 zakonov o financiranju občin. To bi bilo najbolje. Tako bi zadovoljili vse slovenske župane kot tudi poslance, ampak vemo, da tako pač ne gre in ne bo šlo in se bo treba sprijazniti z nekimi splošnimi kriteriji, ki gredo zagotovo na bolje, definitivno. Mislim, da danes vsi bolj ali manj pritrjujemo temu dejstvu, da je okvir zelo dobro pripravljen, dobro narejen in dokaz več, da smo potrebovali to ministrstvo, da se vendarle ureja tudi to področje slovenskih občin, ki so bile v preteklosti zapostavljene. To so dejstva. Kdorkoli je že kriv, ena ali druga opcija, ni pomembno. Bile so zapostavljene. V zadnjem času, hvala bogu, se zagotavlja bistveno več denarja za lokalne skupnosti, za občine. In dejstvo je, da smo v preteklosti občinam nalagali nove in nove obveznosti brez finančnih virov. To je dokazljivo s številnimi projekti, ki so jim bili dani. In zato so določene občine hirale, se ne razvijale in zaostajale. Dejstvo je, da so nekatere bogate občine postajale še bogatejše, revne še revnejše. To je dokazljivo. Tega ne govorim na pamet. Govorim na podlagi podatkov, ki jih imam. In dejstvo je, kar je kolega pred mano govoril, mnoge občine se v preteklosti niti niso mogle prijaviti na katerikoli resen državni projekt, da ne govorim o evropskem, ker niso imele lastnih virov in so bile obsojene na neuspeh kljub volji ekipe občinske uprave in tako naprej. Brez lastnih virov, brez lastne udeležbe se nisi mogel prijaviti na takšen resen projekt za lokalno skupnost. In zato so bile tiste revne manjše občine prikrajšane in niso bile sposobne parirati velikim bogatim občinam, ki so, ne po pravilu, ampak mnogokrat neracionalno trošile javne finance. Pa vendar, zato se mi zdi ta zakon, ta sprememba prava pot v pravo smer. Z nekaterimi popravki, zagotovo. To lahko še vedno do konca sprejemanja zakona naredimo. Prepričan sem, da je to prava smer. Verjamem pa tudi, da s temi financami, ki jih dajemo lokalnim skupnostim, majhnim in velikim, pa tudi majhne občine so v preteklosti dokazale, da so uspešne. Večina majhnih občin je bila uspešnih, kakorkoli nekateri ne marate teh majhnih občin, pa da jih je preveč in tako naprej. Ne, to je bila volja ljudi. To je bilo konec koncev tudi sprejeto. In volja ljudi je bila tudi takšna, da so v teh občinah zadovoljni. To je pomembno. Zakaj je prišlo do združevanja občin, je razlogov verjetno več: nezadovoljstvo, nepoznavanje lokalnega prostora, mogoče manjši interes obrobnih delov občine in tako naprej. Ampak to je že druga zgodba. Imamo 210 občin. Tako je prav v končni fazi. Ni rečeno, da je to končna številka. Morda bo še kdaj več. Ampak, to mislim, da je dokazalo, da se državljani, občani v takih občinah počutijo dobro, da svoje interese lažje udejanjijo, da bodo konec koncev prej prišli do določenega cilja, ki ga prej niso mogli v tistih velikih občinah udejanjiti. In kar se tiče, je pomembno tudi to, da so te majhne občine, ki jih imamo veliko v Sloveniji, od vzhoda do zahoda, od juga do seveda, pokazale s svojimi lastnimi viri, lastnimi prispevki tudi občanov itn., in da so združile še več energije skupaj in s tem oplemenitili ta javna sredstva, ki so jih dobile in s tem denarjem naredile izjemno veliko. Vedeti pa moramo, spoštovane kolegice in kolegi, da je pa še kar veliko slovenskih državljanov, gospodinjstev, ki v današnjem času nima do svoje lastne hiše ceste, da o asfaltu ne govorimo. Koliko državljanov še nima kvalitetne pitne vode v svojih domovih? To je skrb in to skrb lahko naredi ne država, ampak ta lokalna skupnost, ker vedo za te probleme, s pomočjo teh dodatnih virov. In to je ta korak v pravo smer, da bodo tudi občani v Prekmurju, Beli krajini, mogoče tudi v Posavju, čim prej prišli na tisti nivo, ker mnogi to že pozabljajo, kaj je makadam, kaj je pitna voda. To so dejstva. To je za življenje v Sloveniji. Majhna Slovenija, izjemne razlike v občinah, kot smo danes že večkrat slišali, z različnimi potrebami, željami in tudi z razvitostjo take in drugačne stopnje in vse to prinaša pozitiven korak. Glede tistih točk, ki ste že prej govorili, o podobnosti življenja vseh državljanov. Ta še daleč ni in nikoli ne bo, nikoli ne bo. Dobro pa je, če se tisti slabši približamo tistim boljšim. To pa je želja tudi tega zakona, pa ne samo tega, še mnogih drugih, ki jih bomo še sprejemali v prihodnjem času, nekaj smo jih pa že. Vendarle zahvala gre vladi, ministrstvu, da smo končno tudi slovenske občine neko veljavo dobili v tem proračunskem viru dodatnih sredstev. In vsi, ki ste pri tem kakorkoli pomagali, iskrena hvala vsem tistim, ki ste bili in ki smo še, da bomo te stvari še poskušali v prihodnjem času udejanjiti, da če bo razvoj občin šel naprej, pa še razvoj pokrajin in s tem tudi same Slovenije. Hvala.
Hvala tudi vam. In besedo ima še minister. Izvolite.
Hvala za besedo. Še enkrat bi rad samo pojasnil nekatere stvari. Mislim, da smo jih že v celoti pojasnili. Kar zadeva financiranje občin in dviga primerne porabe že v preteklem obdobju in to je tudi temelj za pripravo samega novega zakona, mislim, da je bil že v tem obdobju narejen kar precejšnji dvig. Tudi zato ne moremo govoriti samo o prerazporejanju sredstev. Dodatna sredstva so tudi načrtovana v, še enkrat ponavljam, v rebalansu in proračunu za naslednji dve leti. Kar zadeva samih kriterijev. V bistvu ima skoraj vsaka občina svojo specifiko. Pomeni, da ima svoje kriterije. Mi smo se potem, ko smo te preučevali, namenoma odločili ali pa se nam je zdela to smiselna odločitev ohraniti te kriterije, ki pa niso sedaj popolnoma enaki, ker v teži niso enake. In v posameznih kriterijih so zajete posamezne vsebine. Tako bodo prebivalci do 15 let, predšolski, osnovnošolski, tisti po 65 letu specifika starejših občanov. Sociala, bolj izrazito in nekatere druge stvari skozi cestno infrastrukturo, seveda vsa komunalna infrastruktura, tudi prevozi in še bi verjetno lahko naštevali. Podobno velja seveda tudi za druge kriterije. Skratka, vzeli smo nekatere bolj globalne kriterije. Nismo šli seveda v posamezne specifike, ker teh specifik je preveč. Potem bi se seveda v tem smislu popolnoma zapeljali in bi res izgubili popolno nastopne avtonomije in bi prišli v sistem tako imenovane zagotovljene porabe. Kar zadeva samo nadomestilo. V povprečju je v tem trenutku nadomestilo v tisti meri zajeto, kot je bilo zajeto v kalkulativni oceni s tem, da moram zelo jasno povedati, da se postopno nadomestilo umika in je ta del pač povezan z zapiranjem tega zakona v povezavi z javno-finančnimi možnosti. Vendar že naslednje leto bo 12% nadomestila manj tukaj v občini in na koncu petletnega prehodnega obdobja bodo lahko v celoti o tem suvereno odločali. Tu gre sigurno v pozitivni smeri. Je pa res mogoče na prvi pogled za naslednje leto to tako. Vendar primerjava je narejena. Govorim v povprečju. Za občine kaže to, da je pravzaprav primerljiva ocena v primerjavi s kalkulativno oceno, ki pa dejansko ni imela nobene pravne podlage. Kar zadeva pa novih obveznosti, o katerih je bilo tukaj veliko povedanega. Jaz moram povedati seveda to ali pa še enkrat poudariti to, da v tem obdobju, vsaj po mojem vedenju niso nastale nove obveznosti za občine skozi sprejemanje zakonodaje v tem obdobju. Saj ne, da bi v naši službi te stvari zaznali, ker smo na to izjemno pozorni, izjemno restriktivni. Je pa seveda res, da se nekatere stvari še vlečejo seveda iz preteklega obdobja. Praktično so bili sprejeti zakoni oziroma podzakonski akti v prejšnjem mandatu. Šele sedaj stopajo v veljavo in prinašajo praktično posledice. Nekatere stvari bo potrebno tudi sanirati. Vendar ni mogoče, ponavljam še enkrat, urediti vseh problemov problematike, ki je pravzaprav ekvivalentna državni problematiki s posameznim specifičnim in lokalnim nivoju skozi ta zakon. Ampak je seveda treba imeti v vidu celoten segment zakonodaje in na to biti pozoren, ko se sprejema celotna zakonodaja. Tudi mi na naši službi nekatere rešitve recimo tudi v podzakonske akte predlagamo posameznim pristojnim resornim ministrstvom. Toliko, kar zadeva seveda še teh pripomb oziroma vprašanj. Sicer bi pa še enkrat apeliral, da se pač izrazi podpora temu zakonu. Jaz sem prepričan, da ta zakon prinaša naslednji korak v smislu izboljšanje finančne situacije občin. Je pa seveda res, kot sem že omenil, da je to proces, ki ga bo potrebno seveda nadaljevati tudi v prihodnje. Lokalna samouprava je proces. Stvari se spreminjajo ves čas. To je treba imeti tudi v vidu in približno na tej točki bi se vam tudi še enkrat zahvalil za pozornost. Hvala lepa.
Hvala tudi vam, minister. Hvala predvsem za sodelovanje. Jaz s tem zaključujem razpravo o predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s prakso in poslovnikov državnega zbora odločali danes v okviru točke glasovanje, ki se bo odvijala pol ure po zaključku naslednje točke, torej 32. točke dnevnega reda. S tem prekinjam to točko. Prehajamo na 32. TOČKO DNEVNEGA REDA - PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O PRAVICAH PACIENTOV. Seznanjam vas, da imamo predvidenih 3 ure in 45 minut časa za obravnavo te materije. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisano Cveto Zalokar Oražem. V zvezi s tem zakonom je skupina desetih poslank in poslancev s prvopodpisano Cveto Zalokar Oražem zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavnici predlagateljev zakona, gospe Majdi Širca za dodatno obrazložitev predloga zakona. Izvolite.
Hvala za besedo. Pozdrav vsem prisotnim! Naj na začetku navedem nekaj zgodb, ki spadajo v arzenal jesenskih sonat. Prva sega v november 2004. 29. novembra 2004 je minister Bručan na "hearingu" dejal, da se strinja, da se ustanovi inštitut varuha bolnikovih pravic. Navedel je kar nekaj vprašanj in akcij, ki jih namerava sprožiti, od priprave kodeksa do priprave poti pritožbenih postopkov etc. Druga jesenska z 22. septembra 2005, ko je še vedno državni sekretar na ministrstvu za zdravje gospod Dorijan Marušič dejal, da je zakon o pravicah pacienta tako rekoč tik pred javno razpravo. Pravi, da je - to se pravi, pred dobrim letom -, da je predlog zakona v programu vlade in je pripravljen za javno razpravo. In naj obudim še 27. oktober istega leta, 2005, ko je na seji državnega zbora ministrstvo za zdravje pripovedovalo, da bo zakon o pravicah bolnikov sprejet konec letošnjega leta. Skratka, vlada mu je dala zeleno luč. To obnavljam zaradi tega, ker smo s takimi informacijami v Liberalni demokraciji kljub temu, da je bil zakon o pravicah pacientov tako rekoč že napisan, počakali, misleč, saj ni potrebno glede na to, da je vlada sprožila že toliko aktivnosti oziroma tako rekoč zakon že napisala. Zato smo počakali, čakali in čakali. Ker nismo dočakali, smo zakon vložili sami. Tudi zaradi tega, da se bo vlada vendarle premaknila in naredila, kar je obljubila. In tako imate pred seboj zakon, ki je bil, kot pravim, napisan že pred iztekom prejšnjega mandata, ampak zaradi odločitve volivcev pač ni bil vložen. Zakon bi vam rada na kratko predstavila. Naj povem na začetku, da je zdravstvena zakonodaja, ki je bila uveljavljena v začetku leta 1992, med drugim opredelila tudi pravice bolnikov, pri čemer so posebej določene pravice iz zdravstvenega zavarovanja, ki pripadajo le zavarovanim osebam. Posebej pa tiste pravice, ki jih ima vsakdo pod enakimi pogoji. Določbe o pravicah bolnikov so usklajene z mednarodnimi akti, ki jih je sprejela in ratificirala Slovenija in vsebinsko tudi ne odstopajo od pravic, ki so zagotovljene bolnikom v primerljivih evropskih državah. In v dosedanji praksi se je pa vendarle izkazalo, da je bolj kot vsebina posameznih pravic, problematičen način njihovega uresničevanja. In predlagani zakon zagotavlja natančno določanje pravic. Prizadeti bolniki, v posameznih primerih pa tudi njihovi svojci bodo imeli pravico, da se njihove pritožbe obravnavajo hitro in učinkovito. Roki za posamezna procesna opravila so zelo kratki, kar naj bi pripeljalo do čim hitrejše, pa tudi čim bolj racionalne rešitve. Prizadetemu pacientu vsekakor ostane tudi sodna pot, če ne bi bil zadovoljen z odločitvijo komisije. Postopki določeni v zakonu, naj bi bili za pritožnike brezplačni, torej brez kakršnihkoli taks. Materialne in druge pogoje za samo delo komisije za pritožbe bodo zagotavljali izvajalci, pri čemer se bodo v primeru, ko bo komisija opravljala delo za več izvajalcev, stroški sorazmerno porazdelili. Da pa bi bolnikom, ki so v pritožbenih postopkih vedno ali vsaj praviloma šibkejša stranka, saj ne razpolagajo z ustreznim strokovnim znanjem, skratka da bi jim omogočili čim bolj kvalitetno uresničevanje njihovih pravic, pa zakon uveljavlja tudi tako imenovanega varuha pacientovih pravic, ki ga je zagovarjal nekoč že minister. Skratka, v poslanskem klubu LDS želimo s predlogom zakona pospešiti urejanje področja pacientovih pravic, saj aktualni dogodki kažejo, da sta varstvo in zaščita pacientov šibki točki. Zato tudi velja naš poziv kot poziv predlagatelja, da v državnem zboru predlog podprete. Čudimo se, da vlada temu nasprotuje. Bojimo se, samo zaradi tega, ker predlog ni njihov, ampak je naš. Če bi hoteli pomagati, bi zakon podprli in ga novelirali, popravljali v tej obliki. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim državnega sekretarja gospoda Dorijana Marušiča da predstavi stališče vlade Republike Slovenije do omenjenega predloga zakona. Izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik državnega zbora, cenjene poslanke in poslanci! Dovolite mi, da vam predstavim mnenje vlade Republike Slovenije o predlogu zakona o pravicah pacientov, ki ga je državnemu zboru Republike Slovenije v obravnavo vložila skupina poslancev. Če samo na kratko omenim; vlada je ocenila, da predlog zakona, ki ga je vložila skupina poslancev, ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Gre namreč za besedilo, ki je bilo eno od delnih gradiv ministrstva za zdravje v tem mandatu. In sicer, nastalo je pa iz delovnega gradiva, ki je bilo prepuščeno pred dvema letoma in na tej osnovi je ministrstvo v sedanji sestavi gradivo nadgradilo in ga tudi izboljšalo. Kasneje bom argumentiral tudi, zakaj ni primeren za nadaljnjo obravnavo. V samem predlogu zakona o pravicah pacientov med razlogi za sprejem predlagatelji omenjajo premakljivo ureditev pritožbenih postopkov v obstoječi zakonodaji in s tem tudi povezano dosedanje neučinkovito reševanje pritožb pacientov zaradi domnevnih kršiteljevih pravic. Zakon se zaradi poudarka na procesnih vidikih varstva pacientovih pravic posveča predvsem reševanju pritožb v predhodnem postopku in postopku pred komisijo. Vendar je potrebno poudariti, da ta predlog temelji na delovnem gradivu, ki sem ga že omenil, in je vsaj v zadnjih dveh letih zaradi vseh znanih dogajanj in priključitev Slovenije EU in zahtev EU nekoliko preživet. Namreč, gre za ocene poglede v takratnem času, ki so v današnjem evropskem prostoru nadgrajene, in sicer usmerjene v varstvo pacientov, varstvo njihove obravnave v samih postopkih, usmerjene v kakovost zdravljenja pacientov in njihovega aktivnega sodelovanja oziroma odločanja v procesih zdravljenja. Predlog, ki je pred vami, tako zanemarja materialno-pravni sklop določb, saj vsebina posameznih pravic še posebej ni dovolj dodelana, da bi v praksi lahko učinkovito zaživela. Skratka, načelne pripombe na predlog zakona so, da je notranje nekonsistenten, nomotehnično in sistemsko nedodelan, da so odsotne ureditve posameznih pomembnih vprašanj in da je vprašljiva učinkovitost izvajanja pritožbenih postopkov v praksi. Samemu poglavju o pravicah pacientov se lahko očita nekatere poglavitne pomanjkljivosti. Predvsem v tem, da je seznam pravic, ki jih zakon navaja, pomanjkljiv, tudi v kolikor ga primerjamo z nekaterimi mednarodnimi dokumenti, ki pa niso zavezujoči, kot je na primer Evropska listina pacientovih pravic. Ta sam katalog pravic širše opredeljuje. Nekatera načela v poglavju o pravicah, na katerih naj bi temeljile pravice, niso dosledno izpeljane v kasnejših določbah. Na primer pravica do etičnega in profesionalnega odnosa, pravica do povračila škode, pravica do strokovne kakovostne in varne zdravstvene obravnavah. Zato obstaja le na deklerativni ravni. Pomanjkljivo je ravno tako urejeno poglavje pravice do prevelitve v zdravstveni poseg, ki je sicer ena temeljnih in univerzalnih pravic državljanov in državljank in ni predvidena kot samostojna pravica, temveč je vključena v poglavje pravic do obveščenosti. Pravica do drugega mnenja ni dokončno in dovolj natančno obdelana. Predlog zakona ne določa pravil za uveljavljanje pravic do upoštevanja vnaprej izražene volje, čeprav ni utemeljenega razloga, da ne bi take ureditve vpeljali tudi v Sloveniji. Pogrešamo tudi določbe tako imenovanega varnostnega zapleta oziroma pravice do enakopravnega dostopa do zdravstvenih storitev, pravice do preventivnih storitev, pravice do spoštovanja pacientovega časa, pravice do lajšanja in preprečevanja trpljenja. Glede poglavja o pritožbah bi lahko očitali predvsem to, da je inštitut poravnave izpeljan nedosledno, da predlagana ureditev komisij za pritožbe na nivoju zdravstvenih zavodov, ki bi se v praksi povezala kot neučinkovita. Predvsem zaradi predvidenih organizacijskih in finančnih težav pri njihovi uveljavitvi, pa tudi zaradi težjega zagotavljanja nepristranskosti ter sodelovanja predstavnikov civilne družbe, ki ni dovolj konkretizirana. Če poskušam skleniti z argumenti, zakaj vlada meni, da ta zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo naj pritrdim, da je ministrstvo za zdravje pripravilo predlog zakona o pravicah pacientov, da je bil ta v široki javni razpravi, ki se je zaključila konec poletja in da je zakon sedaj v medresorskem usklajevanju in bo v najkrajšem času posredovan tudi na obravnavo na vlado in kasneje, upam, tudi v parlament. Zakon, ki je bil v javni razpravi smo obravnavali in izdelali v sodelovanju z delovnimi skupinami, ki so bile razširjene iz predstavnikov vidnih pravnih in medicinskih strokovnjakov in ga s pomočjo njih tudi ustrezno dopolnili. Kljub temu smo prejeli precej pripomb, predlogov za dopolnitev. Mnoge med njimi smo upoštevali v samem predlogu zakona, ki ga bomo v kratkem predložili v obravnavo. Tako menimo, da smo odpravili, nadgradili vse pomanjkljivosti, ki sem jih v začetku omenil in predstavil z zakonom, ki je pred današnjo obravnavo. Naš predlog zakona, kot sem že omenil, je v medresorskem usklajevanju in naj bi bil v kratkem posredovan tudi za sprejem na vlado. Skratka, mi ocenjujemo, da je predlog zakona, ki ga je vložila skupina poslancev korak nazaj. Predvsem pa so razlike med obema predlogoma zakona, to je med predlogom zakona o pravicah pacientov, ki ga je vložila skupina poslancev, predlogom zakona, predvsem tudi krivica, ki ga je pripravilo ministrstvo za zdravje, preobsežne, da bi jih lahko odpravili le z amandmaji. Zato je vlada Republike Slovenije sprejela mnenje, da je predlog zakona o pravicah pacientov, ki ga je vložila skupina poslancev, neprimeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala vam. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Poslanec Ivan Jelen bo predstavil stališče poslanske skupine DeSUS. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Poslanke in poslanci, spoštovani državni sekretar s sodelavko! Poslanci DeSUS-a menimo, da mora biti zakon, ki naj bi urejal to področje, nujno usmerjen k boljši kakovosti zdravljenja in k zmanjšanju neželenih dogodkov. Skratka, napraviti mora red v kaotičnem brezpravju glede pravic pacientov. Ena glavnih pravic bolnika je vsekakor pravica do soodločanja o poteku svojega zdravljenja, za kar pa mu mora država zagotoviti dobre pravne in stvarne podlage. Bolnik pa postane s sodelovanjem soodgovoren za rezultat zdravljenja. Ocenjujemo, da slovenski bolniki te vloge še niso prevzeli. So preveč pasivni v odnosu z zdravnikom. Ne zavedajo se dovolj svojih pravic in tako nimajo aktivne vloge v času svoje zdravstvene obravnave, kot bi bilo potrebno za boljše možnosti zdravljenja. Res pa je, da je čedalje več bolnikov, ki so po eni strani že zelo dobro informirani. Po drugi strani pa se dobro zavedajo, da so plačniki storitev, ki jih izvaja zdravstvena dejavnost. In prav gotovo imajo kot potrošniki, če uporabim ta izraz tudi pravico sodelovati pri izbiri zdravljenja. Danes imamo za večino bolezni na voljo različne možnosti zdravljenja. Prav je, da se bolnika s tem podrobno seznani in da se mu da možnost, da sodeluje pri odločanju o terapiji. Tako je nujno, da je zakonska ureditev tega področja usmerjenja v večje zaupanje med zdravnikom in bolnikom. Nujno je urediti partnerstvo med bolniki in zdravstvenimi izvajalci, če se hočemo izogniti vse prepogostim kratkim stikom med njimi, pri ravnanju z medicinsko dokumentacijo, ki je last pacienta, pa kljub temu velikokrat konča v nepooblaščenih rokah ali za udejanjenje pravice do drugega mnenja, ki v praksi še vedno povzroča veliko težav. Predlagani zakon tega vprašanja ne ureja na pravno sistemsko celovit način, saj ne omogoča celovito udejanjanje bolnikovih pravic. Po našem mnenju pa se preveč osredotoča zgolj na sistem pritožbene poti. Ocenjujemo, da so določena vprašanja, ki nam jih ponuja predlog, premalo natančno urejena, nedosledna. Po drugi strani pa se nekaterih vprašanj, ki bi jih nujno moral urejati predlog, niti ne dotika. Na podlagi omenjenih pomanjkljivosti v poslanski skupini DeSUS ocenjujemo, da bi bilo predlog zakona o pacientovih pravicah v nadaljevalnih obravnavah izredno težavno izpopolniti do te mere, da bi sistemsko in celovito uredil pravno podlago za uresničevanje varstva bolnikovih pravic. V naši poslanski skupini sicer pozdravljamo in cenimo pobudo poslancev, ki so ta predlog vložili, da želijo prispevati k večji stopnji pravne varnosti in enakosti na področju pacientovih pravic. Vendar pa ugotavljamo, da predlog zaradi omenjenih pomanjkljivosti v zadostni meri ne ureja obravnavanega področja. Na podlagi tega ocenjujemo, da je predlog nedodelan, ter pomanjkljiv in zato ni primeren za nadaljnjo obravnavo, zato ga poslanci DeSUS-a ne bomo podprli.
Hvala. Poslanka Maria Pozsonec bo predstavila stališče poslanske skupine narodne skupnosti. Izvolite.
Lep pozdrav vsem prisotnim. Na podlagi tega zakona bodo pravice pacientov natančno določene. Prizadeti posamezniki, torej bolniki, v posameznih primerih pa tudi njihovi svojci pa bodo imeli pravico, da se njihove pritožbe obravnavajo hitro in učinkovito. Najboljše bi bilo, če sploh pritožb ne bi bilo. Roki za posamezna procesna opravila so zelo kratki, kar naj bi pripeljalo do čim hitrejše, pa tudi do čim bolj racionalne rešitve. Kljub temu pacientu pa ostane tudi sodna pot, če ne bo zadovoljen z odločitvijo komisije. Postopki naj bi bili za te tožnike brezplačni, torej brez kakršnihkoli taks. Za področje zdravstva oziroma bolnikovih pravic bo ustanovljen posebni varuh, da bi pacientom, ki so v pritožbenih postopkih vedno ali vsaj praviloma šibkejša stranka, saj ne razpolagajo z ustreznim strokovnim znanjem, omogočil čim bolj kvalitetno uresničevanje njihovih pravic. Ta bo bolnikom pomagal s pravnimi in drugimi nasveti pri usmerjanju v ustrezne postopke. Prav tako pa bo lahko tudi sodeloval v postopkih, kot njegov pooblaščenec. Ob obravnavanju predloga zakona o pravicah pacientov pa bi želela opozoriti tudi na to, da bolnikom pripada pravica do hitrega in temeljitega pregleda, učinkovitih zdravil. Vsem bolnikom je potrebno zagotoviti enake pravice brez protekcionizma ter enake pogoje za zdravstveno oskrbo bolnikov na periferiji. Ta naj bo takšna, kot jo imajo tisti srečnejši, ki živijo v centrih. Prav tako je potrebno ohraniti tudi vse bolnišnice, ki so jih zgradili prebivalci posameznih krajev po Sloveniji v veliki meri z lastnimi sredstvi. Težkim in ogroženim bolnikom je potrebno zagotoviti prevoz do zdravstvenih centrov. Regijske bolnice imajo velike materialne stroške v zvezi s prevozi, štipendiranjem ter dodatnimi potnimi stroški, zato financer mora upoštevati tudi oddaljenost posameznih regionalnih bolnic. Še nekaj. V regijskih bolnicah imajo bolniki pravico, da jih sprejme spočit in nasmejan zdravnik. Hvala.
Hvala tudi vam. Poslanec Franc Jazbec bo predstavil stališče poslanske skupine SDS. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani. V poslanski skupini Slovenske demokratske stranke se zavedamo problematike pravic pacientov. Gre za zelo občutljivo področje, kateremu se je potrebno posvetiti z vso odgovornostjo. Področje, ki ga skuša urediti predlog zakona o pravicah pacientov, je potrebno obravnavati na celosten in sistematični način. Na celosten način tako, da bo dosežen visok nivo pravne varnosti in enakosti. Še posebej za to, ker se obstoječe oziroma veljavne ureditve pacientovih pravic dotikajo zakon o zdravstveni dejavnosti, zakon o zdravniški službi in zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju. Slednji z vidika uveljavljanja pravic iz zdravstvenega varstva. V poslanski skupini SDS cenimo pobudo poslank in poslancev, da želijo z vložitvijo predlaganega zakona prispevati k večji stopnji pravne varnosti in enakosti na področju splošnih pravic pacienta. Po drugi strani pa opažamo, da predlagatelji s svojim predlogom niso upoštevali aktivnosti ministrstva za zdravje, ki v zadnjem letu v skladu s terminskim planom izvaja aktivnosti na področju zaščite pravic pacienta. Predlog zakona o pacientovih pravicah, ki ga je pripravilo ministrstvo za zdravje, je zaradi kompleksnosti in občutljivosti področja, kakor tudi temeljite ter kakovostne razprave in priprave dalo v javno obravnavo letos spomladi. O tem pričajo tudi številni prispevki pravnih strokovnjakov v strokovnih revijah. V SDS se zavedamo, da ima vsakdo pravico do najvišje možne stopnje zdravja ter zdravstvenega varstva in dolžnosti skrbeti za svoje zdravje ter prispevati k uresničevanju zdravstvenega varstva v skladu s svojimi možnostmi. Obenem se zavedamo, da je treba vsebino urediti temeljito in kakovostno. Po temeljiti proučitvi predloga zakona o pravicah pacienta, ki ga je v zakonodajni postopek vložila skupina poslank in poslancev, ocenjujemo, da je predlog pomanjkljiv in nedodelan ter zato neprimeren za nadaljnjo obravnavo. Zato ga poslanci Slovenske demokratske stranke ne bomo podprli. Hvala.
Hvala vam. Mag. Borut Sajovic bo podal stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Lep pozdrav predstavnikom in predstavnici ministrstva ter kolegicam in kolegom! V poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije za razliko od nekaterih predhodnikov mislimo, da smo se lotili pravega, pomembnega problema, ki zadeva problematiko, težave številnih naših državljank in državljanov. Zato smo se tudi odločili, da predlog zakona o pacientovih pravicah vložimo v zakonodajno proceduro in tako pospešimo postopek. Predvsem zato, ker je minister že na začetku svojega mandata jasno in glasno obljubil, da bo osnutek zakona, ki bo urejal področje pacientovih pravic, pripravil do konca leta 2005. Zakona v zakonodajni proceduri pa do danes še vedno ni. V poslanskem klubu Liberalne demokracije še enkrat kličemo naglas: Torej, končno od besed k dejanjem! Zadnji dogodki v zdravstvu, če omenim preizkušanje zdravil na naših pacientih, operacijske mize, zgodba citopatoloških preiskav, napotujejo natančno na to, da je treba pacienta zaščititi. Zato je treba pripraviti zakon, ki bo paciente zaščitil in jim tudi omogočal uveljavljanje njihovih pravic. Nenazadnje tudi vsakoletna opozorila varuha človekovih pravic govorijo, da je treba na tem področju končno nekaj storiti in premakniti naprej, na bolje za vse nas. Ob obravnavi zakonov v državnem zboru poslanci večkrat opozarjamo na predloge zakonov, ki jih predlaga vlada brez ustreznih analiz. Vendar pa predolgi roki za obravnavo prav tako pomenijo škodo. Naj spomnim, da se po zaključeni javni razpravi na svetovnem spletu vladni postopek sprejemanja tega zakona uradno še vedno ni pričel. S to tematiko smo se že večkrat srečevali tudi na posameznih sejah v državnem zboru. Recimo, na prvi nujni seji odbora za zdravstvo je takrat še kandidat za ministra za zdravje zagovarjal sledečo trditev, ki jo citiram: "Ustanovitev in delovanje inštituta varuha bolnikovih pravic, mislim, da so v Sloveniji marsikje prepuščeni preveč sami sebi, drugje spet preveč neki zdravstveni ustanovi ali pa zdravstveni organizaciji, in da nimajo dovolj možnosti, da pač svoje pravice tudi uveljavljajo v celoti. Ta varuh bolnikovih pravic je zaenkrat ocenjen kar dobro v Mariboru in mislim, da bi bilo dobro to prakso razširiti na vso Slovenijo." [[Konec navedka.]] Tako minister že davno nazaj. In besede ministra na seji oktobra 2005 ob obravnavi poročila varuha človekovih pravic, takole pravi: "Ministrstvo bo uredilo to področje z zakonom o pravicah bolnikov oziroma o pacientovih pravicah. Zakon o teh pravicah predvideva upoštevanje načel pravic. Predvideva tudi pritožbeni postopek na tak način, da bo omogočeno hitro reševanje pritožb, tako da se bodo te reševale na mestu, na katerem so nastale." Posebnega varuha bolnikovih pravic zakon ne predvideva, pač pa predvideva zastopnike bolnikovih pravic. Predvideni rok za sprejem tega zakona je koncem tega leta s kakšnim mesecem mogoče zamika. Vendar to obdobje je že skoraj leto nazaj. Zato v našem poslanskem klubu menimo, da je ravno pomanjkanje natančnejših opredelitev posameznih pravic bolnika in formaliziranega postopka njihovega uveljavljanja težava, ker bolniki ne vedo v naprej, kaj smejo pričakovati in uveljavljati in kakšne so možnosti pritožbe in poti pritožbe v primeru kršitve njihovih pravic. Le v primeru, da se bodo pravice natančno določile, bo posameznik lahko uresničeval tudi druge z ustavo zagotovljene pravice. Poudarjamo pa, da nakopičenih težav bolnikov v zdravstvenem sistemu ne moremo reševati s krepitvijo nadzornih mehanizmov, ampak z reševanjem v naravi, kjer le-te težave nastajajo. Predlog tega zakona pomeni seznam pacientovih materialno-pravnih pravic. Zato pozdravljamo sistemski zakon za to področje, ki bo šel v smeri hitrejšega in prijaznejšega reševanja sporov. Na vsak način sem na koncu te javne predstavitve tudi mnenja, da zakon ni tako slab, da se ga ne bi dalo izboljšati, da se ga z amandmaji ne bi dalo popraviti, da se ga ne bi dalo nadgraditi. S tem bi pa prihranili na času in marsikateremu od naših pacientk in pacientov olajšali marsikatero resno, predvsem pa tisti trenutek najpomembnejšo težavo v življenju. Predvsem pa dodajam tudi sam, da bi omogočil ustrezno varstvo in zdravstveno zaščito tudi finančno šibkejšim, socialno ogroženim. Skratka, vsem, ki si v tej državi in takšnih je danes vse več samoplačniške storitve težko privoščijo. Ne nazadnje vas pa tudi spominjam na članek, ki je bil danes objavljen v ljubljanskem Dnevniku, in sicer gre za strategijo obravnavanja bolnikov z rakom. Ta ne nazadnje ugotavlja kruto dejstvo, da bo v naslednjih letih glede na staranje prebivalstva vsak tretji državljan Evrope in s tem tudi Republike Slovenije podvržen temu, da zboli za rakom. Kakšno je pa zdravljenje raka in kakšen je končni izid, pa je v veliki fazi odvisen od tega, prav od kraja, kjer je ta bolnik doma in kakšna je v njegovem kraju zdravstvena možnost zdravstvene diagnostike in naprej tudi ustrezne terapije. V glavnem poudarjam na koncu, da nam mora iti v tej zgodbi in to se še kako tiče tudi pravic pacientov, da bo tisti, ki za rakom zboli v Tržiču, ali pa tisti, ki za rakom zboli v Hotizi, imel enake možnosti kvalitetne diagnostike, zdravljenja in pa preživetja kot tisti, ki stanuje stalno v centru Ljubljane.
Hvala. Gospod Bojan Kontič bo predstavil stališče poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim.
Hvala lepa gospod predsednik. Spoštovani predstavniki ministrstva za zdravje, kolegice in kolegi! V poslanski skupini Socialnih demokratov podpiramo prizadevanja predlagateljev zakona, da z zakonom namreč zakonsko uredijo pravice pacientov. Pri tem vsaj za nas ni zelo pomembno, kdo je prvi sestavil delovno besedilo tega zakona oziroma kdo ga je od koga prepisoval. Zakon, v mislih imam današnji predlog, je primerna podlaga za drugo branje, ko bo lahko vlada oziroma ministrstvo, ki ni predlagatelj zakona, bistveno spremenilo danes obravnavani tekst. Pri tem nam je v poslanski skupini Socialnih demokratov povsem jasno, da v tej sestavi državnega zbora opozicijski predlogi nimajo realne možnosti za sprejem. Rok, ki si ga je zadal minister za pripravo svojega predloga zakona, se je iztekel konec lanskega leta. Zanimivo je, da ministrstvo za zdravje ugotavlja, da je predlagani zakon ena od delovnih gradiv, njihovih delovnih gradiv. Potem pa skoraj v istem odstavku izreče kup očitkov na ta isti predlog in ga oceni kot neprimernega, ker ima v pripravi boljšega. In če so v letu dni uspeli svoj slab izdelek spremeniti v boljši zakon, bodo tudi znotraj parlamentarne večine, ki je mimogrede povsem nekritična do vladnih predlogov, uspeli spremeniti zakon skladno s svojo strokovnostjo. V poslanski skupini Socialnih demokratov smo pri prebiranju današnjega predloga zakona naredili tudi primerjavo z zakonom, ki ga pripravlja ministrstvo. Po tej primerjavi nam je povsem jasno, zakaj vladnega zakona še vedno ni v proceduri. Tudi njihov predlog producira več vprašanj, kot je odgovorov. Zakon, ki bo uspešno varoval pravice pacientov, mora zelo natančno opredeliti tako pravice pacientov na eni strani, kot tudi obveznosti izvajalcev zdravstvenih storitev na drugi strani. Naj v trenutku splošne obravnave navedem le nekaj pomislekov oziroma dilem, ki jih bo v drugi obravnavi potrebno odpraviti. Zakon natančno predpisuje obveznosti javnih zavodov po ustanavljanju strokovnih komisij, ki bodo obravnavale pritožbe. Ali je to smiselna rešitev, da se pritožbe rešuje tam, kjer je nastal povod za pritožbo? Verjetno je rešitev prava. Izkušnje, ki smo jih pridobili pri podobnem obravnavanju pritožb, torej glede policijskega dela - in tudi takrat so bile dileme odprte tako kot so tudi danes, ali je to pravi način, da se pritožbe obravnavajo najprej tam, kjer nastanejo in šele kasneje kje drugje - se je pokazala kot tista prava rešitev. Torej, je verjetno ta rešitev dobra. Predvsem zaradi tega, ker se s tem ne izključuje sodne poti, ki preostane pacientu, ki se počuti oškodovanega v postopku zdravljenja. Vsi, ki imajo manj kot 20 zaposlenih, pa bodo morali biti oziroma bodo vpeti v delovanje teh komisij, ki jih bodo ustanavljali zavodi, ki imajo več kot 20 zaposlenih zdravstvenih delavcev. Pri tem se zastavlja vprašanje plačila in nadomeščanja tako imenovanih izpadov pri opravljanju rednega dela zdravnikov. Prav tako bo potrebno natančneje opredeliti obveznosti tako imenovanih zasebnih zdravnikov. Pravica do proste izbire. Že prav, da imamo posamezniki pravico do svobodne izbire zdravnika. Tu manjka določilo o ustrezni usposobljenosti. V nadaljevanju je namreč zapisana tudi pravica zdravstvenega delavca, da v posebej utemeljenih primerih odkloni zdravstveno obravnavo pacienta, ki ga je izbral. Prepričan sem, da bi bilo zelo nenavadno, če bi na primer starejši pacienti izbirali zdravnice oziroma zdravnike, ki praviloma obravnavajo predšolsko in šolsko populacijo. Zato govorim o nujnosti tega, da je v zakonu pri izbiri zapisana tudi ustrezna usposobljenost. Pacientu je mogoče prikriti določeno informacijo le izjemoma, če zdravnik glede na vse okoliščine oceni, da bi to lahko škodilo pacientovemu stanju, ne bi pa imelo hkrati večjih pozitivnih učinkov. To so presplošni kriteriji za posamezno odločitev o tem, kaj pacientu povedati in kaj pacientu zamolčati. Povzročilo bi preveč nejasnosti in subjektivnih ocen na obeh straneh. Na vidnem mestu morajo biti objavljena imena in priimki, strokovni nazivi in tako dalje. Zaposleni bodo nosili priponke, na podlagi katerih bo mogoče razbrati, s kom ima pacient oziroma bolnik opravka. Sledi še zahteva po predstavitvi. Mislim, da je to lahko že malce pretirano. Ko govorimo oziroma opredeljujemo pravice pacientov do obveščenosti, bo verjetno posledično potrebno razmisliti o normativih, ki zavezujejo zdravstvene delavce. Če ima zdravnik čas za pacienta približno 10 minut, bo zelo težko uresničil pravico do popolne obveščenosti. Torej bo vzporedno s sprejemom tega zakona potrebno resno razmisliti tudi o normativih, ki jih zavarovalnica oziroma Zavod za zdravstveno zavarovanje predpisuje oziroma ki so opredeljeni za obveznost zdravnika glede na posameznega pacienta. Zakon, ki je objavljen na straneh ministrstva za zdravje podrobneje določa pravico do odločanja o sebi in privolitve po pojasnilu. Prepričan sem, da bi del tega zakona bilo potrebno vgraditi tudi v ta zakon, ki ga danes obravnavamo. Pa še tam bo potrebno veliko določb dopolniti oziroma natančneje določiti. Kot običajno morajo pravice biti varovane z možnostjo pritožbe. Pri tem je zelo pomembno, da pritožba omogoča enostavno, hitro, učinkovito reševanje, ki temelji na dobri obveščenosti pacienta o vseh pravicah in načinih njihovega uveljavljanja. Pacienti smo vsekakor v postopku zdravljenja v usodni odvisnosti od kvalitete zdravstvenih delavcev. Pomembno je, da poznamo svoje pravice, bomo pa tudi v prihodnje omejeni z realnimi tako zdravnikov kot organizacije zdravstvenega varstva.
Hvala. Gospod Drago Koren bo predstavil stališče poslanske skupine Nove Slovenije. Prosim.
Hvala, gospod predsednik. Lep pozdrav poslankam in poslancem! Glede na vsa vprašanja, ki so se v zadnjem času odprla na področju zdravstva, se znova in znova kaže, kako pomembno je, da uredimo pacientove pravice. V Novi Sloveniji se strinjamo s trditvijo, da so pacientove pravice le na prvi pogled ozko specializirana skupina pravic, saj ob malo bolj podrobnem pogledu razkrivajo vso svojo širino. Človeka se dotikajo vse od njegovega rojstva oziroma od njegovega spočetja pa do njegove smrti, v nekaterih primeru tudi po smrti. Pravica pacientov se tudi drugače prepleta z najpomembnejšimi človekovimi dobrinami, kot so življenje, zdravje, čast in osebna svoboda. Zato je toliko bolj pomembna njihova opredelitev v pravnem sistemu ter zagotovitev njegovega uresničevanja. Pacient je v razmerju do celotnega zdravstvenega osebja in zdravstvenega sistema res v podrejenem položaju. In v tem sistemu lahko naleti na ovire, ki jih sam brez pomoči pogosto ni sposoben premagati. Zato nam je, ko nastopamo kot pacienti, treba omogočiti sprotno informiranje, svetovanje in pomoč takrat, ko nam možnosti za uveljavitev zdravstvene pravice niso jasne. Kar je še posebej pomembno, pa je tudi, da se z reševanjem teh specifičnih problemov in pritožb pacientov ukvarja neodvisna inštitucija. Trenutno imamo v Sloveniji pripravljena dva predloga zakonov, ki govorita o pacientovih pravicah. Enega so v parlamentarno proceduro vložile poslanke in poslanci opozicije in o njem danes razpravljamo. Drugega pa je po široki javni razpravi pripravila vlada Republike Slovenije in je trenutno v medresorskem usklajevanju. Že sedaj lahko potegnemo bistveno ločnico med enim in drugim. Poudariti moram, da je predlog opozicijskih poslancev bolj kot ne prepis predloga zakona, ki ga je pripravil prejšnji minister, a ni bil sprejet. Vladni osnutek zakona pa je bil v široki javni razpravi. S tem pa mu je tudi dobra popotnica, da bo kompleksnejši. Kakšen zakon bo dober? Dober bo tisti zakon, ki bo dvignil zaupanje pacientov v neodvisnost odločanja o njegovih pravicah, kadar se mu pojavi dvom o njegovih pravicah. Po pogovoru z ljudmi je dosedanji problem v pritožbenih postopkih, ki predstavljajo nezaupanje pacientov v neodvisnost, nepristranskost oseb, ki odločajo o pritožbah. Tu se pojavi že prva prednost vladnega osnutka. Ta namreč daje večjo težo predstavnikom civilne družbe, saj je njihova udeležba v procesu odločanja o pravicah izrednega pomena. Po naši oceni je opozicija pripravila neposrečeno rešitev, ko je predvidela zelo obsežen aparat komisij za pritožbe, ki bi se v praksi pokazal kot organizacijsko finančno in strokovno zapleten in tog sistem. Veliko komisij bi utegnilo povzročiti zaplete v zvezi z imenovanji, neenakomerno strokovno zastopanostjo v različnih delih države, neenotno prakso reševanja pacientovih pritožb, pomanjkanje neodvisnosti in zaupnosti postopkov in podobno. V Novi Sloveniji ocenjujemo, da osnutek vladnega predloga zakona o pacientovih pravicah bistveno prispeva k boljši preglednosti pacientovih pravic, saj združuje vse pravice pacientov na enem mestu. Danes obravnavan predlog zakona s sistemskega vidika po našem mnenju ni celovit, kar lahko povzroči neučinkovito obravnavanje ter reševanje pritožb pacientov v pritožbenih postopkih. Predvsem pa bi se morale pritožbe reševati čim bližje kraju nastanka, kjer je do očitanih nepravilnosti prišlo. Zaradi prepričanja, da bo vladni predlog celoviteje uredil omenjeno področje, v Novi Sloveniji ne bomo podprli obravnavnega zakona.
Hvala. Gospod Mihael Prevc bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani predstavniki vlade, spoštovane kolegice in kolegi! Pravice pacientov so pomembno področje, ki ga bo v Sloveniji potrebno bolj sistematično urediti in zagotoviti kvalitetno in učinkovito varstvo pacientovih pravic. Predlagani zakon o pravicah pacientov je, kot je razvidno iz mnenja vlade, ena od variant zakona, ki se pripravlja na ministrstvu za zdravje. Na ministrstvu je namreč posebna delovna skupina strokovnjakov s področja medicine in prava v zadnjih mesecih prav tako pripravljala predlog zakona. Zakon, ki je v pripravi na ministrstvu, naj bi z enako vsebino, kot jo ureja predlagani zakon, uredil celostno in predvsem bolj temeljito. Pri tem ne moremo mimo dejstva, da je na ministrstvu za zdravje potekala o predlogu zakona tudi široka javna razprava, s pomočjo katere se je predlog zakona dodelal in izboljšal. V tej predstaviti stališča se ne želim spuščati v konkretne pripombe na predlagani zakon, saj so te opredeljene v mnenju vlade do predlaganega zakona. Poudaril pa bi rad, da poslanci Slovenske ljudske stranke pričakujemo, da bo vlada kmalu v proceduro vložila svoj zakon. Ta je ne nazadnje že v medresorskem usklajevanju in ga bomo kmalu obravnavali tudi poslanci v državnem zboru. Poslanci Slovenske ljudske stranke predlaganega zakona ne bomo podprli, čeprav podpiramo načelno usmeritev zakona, ki želi prispevati k večji pravni varnosti in enakosti na področju pacientovih pravic. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Zmago Jelinčič Plemeniti bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem skupaj. Zakon oziroma predlog zakona o pravicah pacientov, ki ga imamo pred seboj in ki ga je vložila Liberalna demokracija, je pravzaprav prepis nekdanjega starega "Kebrovega" zakona. Razlog, da je Liberalna demokracija vložila ta zakon, pa je pravzaprav prehiteti vlado, da ne bi ona vložila svojega zakona. V Slovenski nacionalni stranki smo prepričani, da je ta zakon, po domače povedano, precej zmetan skupaj z raznih koncev in krajev in precej nekonsistenten, zato ga v Slovenski nacionalni stranki seveda ne bomo podprli. Ima eno dobro zadevo, ki pa je seveda tudi pobrana od drugje, in sicer zakon naj bi uvajal uradnega varuha pacientovih pravic. Vendar se je potrebno zavedati, da je Slovenska nacionalna stranka oziroma njena poslanka gospa Barbara Žgajner Tavš 13. aprila 2005 vložila pisno poslansko pobudo ministru za zdravje Republike Slovenije, v kateri predlaga, naj se ustanovi funkcija uradnega varuha pacientovih pravic. Res je, tega varuha potrebujemo, kajti gospod Hanžek pravi, da ni pristojen za te zadeve razen seveda, če bi bili to pacienti iz vrst ciganov. Dejstvo je, da v tem primeru Slovenska nacionalna stranka podpira intenco zakona, nikakor pa ne zakona samega, ki je, kot sem že povedal, precej zmetan z raznih koncev skupaj. Gre za izhodišča, kjer naj bi, recimo, se tudi izvajala nekakšna poravnava med zdravnikom, ki je naredil napako oziroma, ki je zagrešil včasih tudi lahko fatalno napako pri svojem načinu zdravljenja, ampak da bi se seveda zdravnik in pa pacient nekako poravnala na nekem poravnalnem spletu. Človek se vpraša, ko predlagatelji govorijo, da bi v tem primeru šlo za najhitrejše in za najcenejše urejanje zadev: Za koga bi bilo to najcenejše urejanje zadev? Zagotovo za zdravnika, kajti zdravnik bi se na ta način izvil iz prijema, v katerega bi ga lahko drugače strokovno pritisnili. Kljub temu, da prizadetemu pacientu v naslednjem stadiju ostane še vedno kasneje sodna pot, če ne bo zadovoljen z odločitvijo tistega senata, kjer bodo gospodje zdravniki eden drugemu držali "štango" je vprašanje, v kolikor bo pacient pripravljen še naprej goniti svojo zadevo oziroma v kolikor bo imel še finančnih sredstev, da zadevo spelje naprej ali v končni sekvenci, v kolikor bo imel še dovolj zdravja, da bo šel pri zadevi naprej, če bo sploh še živ. Skratka, zadeve so zelo zanimive. Poleg tega se človek tudi vpraša: Kakšne naj bi bile pa kazni za tiste zdravnike, ki so izvršili oziroma bili krivi določenih strokovnih napak? Ali opomin pred izključitvijo ali ukor po razredniku ali bi samo mama prišla v šolo? Skratka, zadeva je zelo smešna, nedodelana in nekonsistentna. Človek se vpraša tudi: Od kod v primeru plačila določenih odškodnin denar za te odškodnine? Ali bi denar za te odškodnine dajala zdravniška zbornica? Ali bi to moral prispevati sam zdravnik, ki je zadevo zagrešil? Ali bi morda najraje to obesili kar na državni proračun? Mislim, da je zadeva precej nedodelana, precej nesmiselna. Tudi v tem, ko predlagajo, da bi v tem senatu, ki bi odločal o napakah in presojal težo teh napak, imeli najmanj enega predstavnika civilne družbe. Dikcija, imeti najmanj enega predstavnika civilne družbe, pomeni imeti samo enega predstavnika civilne družbe. Vsi ostali bi bili zdravniki. In po starem slovenskem reklu, da vrana vrani ne izkljuje oči, vemo, kakšni bi bili potem rezultati oziroma posledice teh razmišljanj in teh konceptualnih zaključkov tega predloga zakona. Skratka, nesmiselno je govoriti o vsem v tem zakonu. Ne splača se tudi načenjati drugih zadev, ko gre, recimo, v predlogu tudi za to, da krši načela enakosti na podlagi števila zaposlenih v zavodu in podobne zadeve. Skratka, nedodelanosti je veliko. Tisti namen, ki je bil v Liberalni demokraciji, da prehiti vlado in da se okiti z nečim, z razmišljanjem, saj bodo zakon sprejeli in ga bomo potem v amandmajski obliki popravili in ga izboljšali, na takšne načine dela v Slovenski nacionalni stranki ne pristajamo in predloga zakona ne podpiramo. Hvala.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Razprava bo tekla v skladu s seznamom oziroma razporedom, ki vam je bil posredovan. Tistih, ki jih ni v dvorani, ne bom imenoval. Besedo ima gospod Franc Kangler oziroma namesto njega [[...]] [[Ne.]] Gospa Majda Potrata, izvolite. [[Je ni.]] Gospod Ivan Grill, imate besedo.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Spoštovani gospod državni sekretar s sodelavci, kolegice in kolegi! Zdravje je zagotovo nekaj neprecenljivega za vsakega izmed nas. In to še posebej takrat, ko nastanejo težave z zdravjem. Takrat se pravzaprav vsi zavedamo, kako pomembno je ohranjati zdravje. Sam sem trdno prepričan, da je država zagotovo prva med tistimi, ki mora zagotavljati s svojimi institucijami možnost, da si zdravje ohranjamo in nenazadnje tudi potem zagotavljamo, ko nastopi takšna situacija. In tukaj je potrebno imeti sistemsko izdelane rešitve, za katere mora poskrbeti država, da imamo zdravstveno varstvo zagotovljeno na ustrezen način, ki zagotavlja ustrezen nivo vsakemu izmed nas. Je pa tukaj potrebno poudariti, da se mora ravno tako vsak posameznik ravno tako zavedati, da je tudi njegova vloga izredno pomembna pri tem, da skupaj z institucijami, z zdravstveno stroko oziroma z vsemi tistimi, ki so vpeti v ta sistem, da sodelujejo z roko v roki in skušajo zagotavljati takšne rešitve, ki so sprejemljive za vse nas. Da bomo to lahko zagotovili, je treba iskati sistemske rešitve. Ravno takšen zakon o varstvu pacientovih pravic je en pomemben člen te sistemske rešitve. Vsaj jaz to tako tudi razumem. S tem, da je treba tukaj poudariti, da se mora vsak pacient zavedati tudi svojih dolžnosti. Vendar dobro, ni to stvar tega zakona. Ta zakon, ki ga imamo danes v obravnavi, je kot poizkus možno tudi pozdraviti. Čeprav se strinjam z ugotovitvijo predhodnika Zmaga Jelinčiča, da je ta zakon bil vložen predvsem kot poizkus prehiteti vlado in zato tudi sam osebno razumem, da je ta zakon oziroma vsebina tega zakona premalo dorečena, nima vseh rešitev celovito opredeljenih oziroma niso rešitve nakazane. Zato je kot tak pomanjkljiv. Tudi vlada, ki je podala stališče do tega zakona, naniza celo vrsto pomanjkljivosti, nedorečenosti, ki jih takšen zakon vsebuje. Tudi sam delim mnenje, da ga z amandmaji tega zakona ni možno preoblikovati do takšne mere, da bi lahko ta zakon potem celovito urejal to izredno pomembno področje. Zato sam podpiram to rešitev, da vlada svoj zakon tudi čim preje sprejme na vladi, ga vloži v proceduro. Kajti, prepričan sem, da bo tisti zakon imel te rešitve bolj celovite, bolj sistemske in bo za vse, tako paciente kot tudi za zdravstveno stroko vse bolj dorečeno. Zato tega zakona, ki ga danes obravnavamo, ne bom podprl. Pričakujem oziroma apeliram tudi na ministrstvo, da ta svoj predlog v najkrajšem času tudi vloži v proceduro, da pridemo do rešitve, ki bo prispevala k tistemu, k čemur vsi stremimo, k boljšemu in kvalitetnejšemu zdravstvenemu varstvu vseh nas. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Gulič. Izvolite.
Spoštovani predsednik, cenjene kolegice in kolegi! Čisto na kratko. Ker je pač razprava šla v neko, bom rekel tako, literarno zgodovinsko smer, bi se vseeno tega dotaknil. Najprej očitek o tem, da je bilo to prepisano iz ene od delovnih verzij. Potem očitek, da je to pravzaprav povzetek ali pa prepis nečesa, kar je pripravil minister Keber. Potem očitek, da je to vezano na poslanska vprašanja. Seveda, najbrž je materija takšna, da se kaj novega ne da izumljati. Da pa se seveda povečevati pacientove pravice ali pa jih zmanjševati. V Liberalni demokraciji Slovenije smo pač mislili, da je treba to vprašanje vendarle urediti. Ker je vlada cincala, ker je ministrstvo cincalo s svojim predlogom, je pač prišlo do predloga, ki je takšen, kakršnega imate pred sabo. Ne vemo pa, kakšen je vladni predlog. Res, da smo slišali zdajle nekajkrat, da je veliko boljši. Ampak kje pa je ta predlog? Kakšen pa je v resnici? Slišali smo tudi, da stoji za njim neka velika delovna skupina pravnikov in zdravnikov. Kje pa so medicinske sestre, ki najbrž prav gotovo zelo močno vplivajo na to, kako se uresničujejo pacientove pravice? Kje so deontologi? Pravica vendar ni samo stvar zakona in pa medicinske stroke. Ampak gre za globoka etična vprašanja. Kdo bo o tem govoril? Je kdo od teh v tej skupini? Lahko, da bo zdaj kdo odgovoril, da so. Ampak v bistvu se je tu primerjalo dva zakona. Enega, za katerega ne vemo, kakšen je, ker ni pač nikjer objavljen. Niti ni v proceduri. In enega, ki ga imate pred sabo. In seveda jaz računam, da boste vendarle glasovali za ta predlog, in potem, če se v drugi obravnavi izkaže, da se ga res ne da amandmirati, ni problem, se ga zavrne in vlada pride na plan s svojim res izdelanim predlogom. In zaradi mene lahko čisto vse, kar so kolegi spisali, vključi v svoj predlog. Ne bo nobene jeze. Pri nas pač ne bomo gledali na to, kdo je podpisan pod predlog. Ampak vseeno so vprašanja, ki so še vedno odprta. Obenem pa se opravičujem, ker pač nisem bral besedila. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Sajovic. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Še enkrat vsem skupaj lep pozdrav! Seveda, o pacientovih pravicah govorimo veliko. Upam, da bodo pri ustvarjanju tega zakona sodelovali tudi tisti, ki jim je ta zakon najbolj namenjen. To pa so pacienti, namreč. Le-ti ga najbolj potrebujejo. In naj še enkrat omenimo te pravice. Marsikdo, ki bo danes to slišal, se večine teh pravic ne zaveda. Zato naj ponovimo splošne pravice pacientov: pravica do zdravstvenega varstva, pravica do humanega odnosa med zdravljenjem, pravica do proste izbire zdravnika, pomembna pravica - pravica do posvetovanja z ustreznimi strokovnjaki, pravica do obveščenosti, pravica do privolitve k medicinskim posegom, pravica do odklonitve predlaganih medicinskih posegov, pomembna pravica do vpogleda v zdravstveno dokumentacijo, pravica do prepovedi posredovanja podatkov in pravica zahtevati premestitev, pravica do ugovora, pomembna pravica vezana na denar - pravica do seznanitve s stroški zdravljenja in kar je tudi ključno, pravica do povračila škode zaradi neustreznega zdravljenja. Večino od teh zadev smo mi v tem zakonu tudi predvideli. Jaz enostavno ne razumem kako to,da ne pristajate na to, da bi sicer dobro zakonsko materijo nadgradili, popravili in pa izboljšali, pač pa rešitev problema, ki je aktualen, ki vsak dan zahteva in pa se še kako dotika na tisoče Slovenk in Slovencev, odlagate nekam v lepšo povolilno prihodnost. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima predstavnik vlade. Želite gospod Marušič? Izvolite.
Hvala. Zelo na kratko. Mislim, da sem bil v uvodnem delu dovolj izčrpen in navedel dovolj argumentov, zakaj predlagan zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Vendar naj mi bo v obrazložitev nekaterih navedb dovoljeno, da vam ukradem še kakšno minuto. Skratka, v začetnih pripravah tega zakona smo uporabili določene teze ali pa osnutke iz zakona, ki ga imate sedaj pred seboj. Vendar sem poudaril, da so se v zadnjih treh letih v evropskem prostoru zdravstveni sistemi obrnili k večji varnosti, k večji kakovosti bolnikov in tega zanesljivo v zakonu, ki je pred vami, ni. Poudaril sem že, da so določena poglavja in nekatere pravice izpuščene, ne dovolj dobro opredeljene, vendar naj poskušam vas prepričati z najbolj trdim argumentom. Zakon, ki je dosegljiv, saj ga je eden od poslancev tudi omenjal, na naši spletni strani je šel preko javne razprave. Torej, vključeni so bili tisti, katerim je zakon namenjen. Torej, bolniki, bolnice, državljani, državljanke, kar zakon, ki je pred vami nima. To je njegova glavna pomanjkljivost. Pri čemer pa ga je težko ali nemogoče nadgraditi z amandmaji. Kajti razlika je že samo v členih. Zakon, ki je pred vami, ima 48 členov. Naš pa 76 členov. Pa še dve pomembni razliki. Po široki javni razpravi vpeljujemo zagovornika bolnikovih pravic in pa postopek reševanja ni na drugi stopnji na nivoju državne komisije, ampak na lokalni skupnosti. Upam, da so zadnji trije argumenti tisti, ki vas bodo prepričali. Predvsem ta, da tak zakon, ki je namenjen pravicam bolnikom, seveda, se v razpravi oziroma v pripravi morajo vključiti bolniki, bolnice, državljani, državljanke. In pri našem zakonu so. Zato je pa tudi sam postopek priprave tako dolg, kajti resnično je bilo veliko pripomb na sam zakon. Hvala.
Hvala. Besedo ima predstavnica predlagateljev. Gospa Širca, izvolite.
Hvala lepa. Pravzaprav glavni komentar velja usmeriti se k zdajšnjim besedam oziroma uvodnim besedam državnega sekretarja. Ministra danes tukaj ni, pač ima to pravico, da kdaj izostane. Skratka, gospod državni sekretar, vi pravite, da ste pripravili v preteklosti nek slab tekst, ki ga boste sedaj, ko so nove razmere po dveh, treh letih popravljali, niste tako dobesedno povedali, ampak vendarle zaposleni ste bili na ministrstvu za zdravje v preteklosti in sodelavec gospoda Kebra, ki se je s tem tekstom pač že takrat ukvarjal. V samem začetku moje predstavitve je bilo poudarjeno, ko sem govorila o jesenskih sonatah in vseh tistih jesenskih trenutkih, ko ste pred leti napovedali nekaj, kar se ni zgodilo in zaradi česar smo mi čakali s tem že pripravljenim tekstom skoraj dve leti. Skratka pač, dobro razmere se spreminjajo. Saj razumemo, da pač se tudi časi spreminjajo. Danes pravite, da je potrebno bolnike še povprašati, ne vem, te diskusije oziroma te razprave ne čutim v javnem prostoru, ali so bila združenja povprašana, kakšne diskusije so na to, konec koncev tudi pripomb ne vidimo niti na vašem spletu. Ampak kakorkoli, že bomo pač se soočali z drugim tekstom, ki bo imel pač več členov, 76. namesto 48. Kot pravite, da bo boljši, ker vam sledijo že danes, preden sploh tekst poznajo, saj je celotna koalicija dejansko kot papagaj ponavljala, da je to nekaj, kar bo pa kar pozna perfektno in to, ker pač, na žalost, res nima pravega podpisa. Nismo pravi podpisniki, kot je kolega iz opozicije že ugotovil, ne bo danes sprejeto. Saj pravzaprav se ve, saj dve leti in pol se čisto nič drugače ne dogaja, ne samo z zakoni, ampak tudi s členi posameznih zakonov, ko so nepravi podpisi, se jih zavrže, zavrne, včasih še popljuje. Ampak jaz bom razumela, da ta predlog bo pospešil neke dejavnosti, ki so se ustavile in ki jih danes z določenimi alibiji, kako Evropa nekaj novega zahteva ali pač predvideva, da pač so se te stvari zaustavile zaradi tako težke materije in seveda tudi zaradi tako težkih pogojev v Evropi. Skratka, razumela bom, da ta zavrnitev in tudi ta vložitev tega zakona, ki je bil mimogrede precej podan v diskusijo, popravljen v določenih vprašljivih rešitvah, bo vendarle koristna za bolnike oziroma paciente, saj konec koncev samo o njih danes govorimo. Dejansko ni važno, kdo je podpisan, kje in ni važno, kdo je kdo samo, da bi vendarle se zgodil dober zakon. Recimo, da se bo. Seveda, jaz bi raje videla in se mi zdi tudi smiselno in ne težko, absolutno ne težko, da bi vam domači izpred nekaj let domači material nadgradili z amandmaji, ker bi privarčevali precej časa in ker tudi to konec koncev v tem državnem zboru ni nič novega. Včasih se zakon od A do Ž z amandmaji napiše na novo. Tukaj pa ni potrebno. Če ne drugega imate obrazložitve zelo zelo zelo v redu. Zakaj pravim, da je pomembno, da bi si nekako prihranili nekaj časa, ne samo zaradi tega, ker zamujate, ampak tudi zaradi tega, ker se v času, ko se razgrajuje sistem javnega zdravstva pravzaprav vprašanje pravic in tistih možnosti in poti, ki jih, s katerimi se soočamo, soočajo pacienti, povečujejo in zaradi tega je odločitev, ki očitno v načelu velja, da se poslužimo tega instrumenta tudi v Sloveniji. Skratka, bi bilo smiselno, da bi se postopek zavrtel hitreje, kot se bo sedaj, ko boste še nekaj časa razmišljali o tem, ampak, kot pravim, morebiti manj kot, če tega zakona oziroma ne bi mi sami vložili. Jaz moram popraviti. Seveda neka nevednost, ki je danes sevala iz razprav. Bila je izrečena. Ta zakon je bil že enkrat vložen, pa zavrnjen. Seveda, to ne velja. To je pač priča samo, da gre za neko posplošeno in hitro zavrnitve vredno materijo, kjer se ni potrebno niti poglobiti kaj prida v to, kaj prinaša. Ampak samo dovolj, da se sklicujemo na prve podpisnike tega zakona. Skratka menim, da je ego tako močan v primeru koalicijskih strank, da so si že izmislili neke namišljene dlake v jajcu, kaj tam v zakonu nekako ne gre v prid do tega mere, da se ukvarjamo s tem, koliko mora biti nekdo oddaljen od vprašanja kršitve neke določene pravice, kar je seveda zelo smešno in naivno. To, da ne gre za prehitevanje vlade za vsako ceno, kar je seveda gospod Plemeniti poskušal uveljaviti, tudi s tem, da je križno prebral nekaj, pa še to niti ne dovolj dobro. Dovolj je, da je prišel sporočit, da poleg varuha človekovih pravic obstajajo tudi varuhi ciganov, kot pravi, ki so za njega nekompatibilni. Ampak pustimo, nočem "skreniti". Vendarle ne gre, če bi hiteli in prehitevali vlado za vsako ceno, potem bi ta zakon vložili takrat, ko smo razmišljali, da bi ga. Pa ga namenoma nismo glede na to, da ste sami povedali, da ga boste sami. Jaz osebno mislim, da dejansko ne velja odlašati s to odločitvijo s povsem dobrim in evropsko primerljivim zakonom kot je ta, ki smo ga vložili. In zaradi te načelne odločitve, da gremo v to, konec koncev rekla sem, na hearingu je minister aplavdiral te oziroma dejal, da se bo tega problema lotil. Zakaj menim, da je potrebno pridobiti tudi te zakonske osnove? Zaradi tega, ker bolniki mogoče z razliko v drugih državah, pa prej mogoče, bom rekla, v Ameriki kot v Evropi še vedno sprejemajo odločitve zdravnikov z neko pasivnostjo in s tistim že vsajenim občutkom, da je pacient nemočen vizavi avtoritete, ki jo predstavlja zdravnik, kar je seveda res. Zdravnik ima v rokah naše življenje nemalokrat in mogoče neka zahteva za določeno ali informacijo ali podatkom ali zahtevo ali nesoglasjem z njegovim ravnanjem je vendarle mnogokrat naslovljena na nek strah in na zadržanost do te avtoritete oziroma do morebitnih posledic, če bi se uveljavljala neka. To priznavamo, to je ohranjanje nekega takšnega odnosa. In zato so vprašanja, ali imam pravico biti bolje obveščena, kot sem. Ali lahko iščem drugo mnenje, ne da bi se zamerila zdravniku, ki me leči, ali komu drugemu, ali lahko prekinem nek določen proces in se obrnem drugam, saj gre mnogokrat za neka moralna, etična vprašanja? Ampak vendarle v tem zakonu se jih tudi z normativi rešuje od tega, kaj in kakšno vrednost, moč in nemoč imajo podatki, kdaj se lahko podatki zamolčijo in kdaj ne. Skratka, drago ministrstvo za zdravje, mogoče boste pohiteli z določenimi koraki, o katerih ste govorili pred dvema letoma in pol, vi, že pred več kot dvema letoma in pol, ker ste bili v starem sestavu ministrstva in če je samo to, je že to lahko za nas zadovoljstvo v opoziciji, ker niso podpisi vaši, zakon ni v redu, ampak ko bodo vaši bodo prej v redu. Hvala lepa.
Hvala. Ker določen čas za razpravo še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena poslovnika še kdo razpravljati? Opažam, da je dvignila roko samo gospa Potrata. Izvolite, gospa Potrata. Imate pet minut.
Hvala, gospod predsednik. Saj ste verjetno domnevali, ker sem bila preskočena poprej zaradi svoje krivde. Se razume, ker me ni bilo tukaj, da bom želela povedati nekaj, zdaj seveda v krajšem času kot bi, če bi izkoristila prejšnjo priložnost. Zame soočanje z zakonom o pravicah, ki varujejo bolne oziroma vse tiste, ki pridejo v stik z zdravstvenimi inštitucijami ali posamezniki, ki opravljajo zdravstvene storitve, ni novost zaradi tega, ker smo že v prejšnjem mandatu dosti razpravljali o tem, ali bi kazalo vpeljati varuha teh posebnih pravic ali ne. Ne nazadnje pa imamo v Mariboru izkušnje z varuhinjo bolnikovih pravic. Tu bi začela svoj razmislek o tem, da se v mnenju vlade sicer da prebrati, da je ena od slabosti tega zakona tudi inštitut varuha pacientovih pravic, ki ni predviden kot poseben varuh človekovih pravic po drugem odstavku 159. člena ustave, ampak da gre za opravljanje zagovorništva. Najprej dovolite, da pojasnim svoje pomisleke, ki jih bom povezala z nekimi drugimi splošnimi očitki, da je ta zakon nekonsistenten, nedodelan, da nima dobre ureditve posameznih pomembnih vprašanj. Ampak tudi vlada je nekonsistentna v svojih odgovorih, zaradi tega, ker je posredno sicer preko svojih predstavnikov v svetu RTV-ja dovolila, da je sedaj tam v statutu zapisan varuh poslušalčevih in gledalčevih pravic, pa tudi ni v okviru instituta varuha človekovih pravic. Torej sama beseda varuh je lahko problematična ali pa tudi ne. In od tod me potem pelje razmislek k drugemu delu poimenovanja, ali naj bo to varuh ali varuhinja pacientovih ali bolnikovih pravic. Glede na to, da že imamo nek tak institut, ki deluje, preizkušen, bi pričakovala, da se bo slovensko poimenovanje uveljavilo. Ne nazadnje sem tudi natančno poslušala gospoda državnega sekretarja, ki je govoril o dialogu z bolniki, ki so bili vključeni v razpravo o zakonu. In grem še korak naprej. Zakon, ki ga predlaga skupina poslank in poslancev, se imenuje zakon o pravicah pacientov. Zakon, ki ga bo vlada predložila, tako tukaj na koncu piše, bo pa zakon o pacientovih pravicah. In to se potem spet znova lahko vprašamo, zakaj o pacientovih, zakaj ne o bolnikovih. To ni edini pomislek, ki ga imam, glede na odgovor ali na mnenje vlade, zaradi tega, ker razumem tudi tako, da je verjetno slovenščina prvi jezik poimenovanja stvari. Zato bi prosila, da bi tudi vsaj v prihodnje, če je sedaj že prepozno, najprej uporabili slovenska poimenovanja, pa v oklepaj dali tista, ki so v navadi v Evropski uniji, zaradi tega, ker nekatere reči je pa vendarle treba upoštevati. Gre za tisti del na četrti strani, ki govori o prejšnji izjavi volje, še česa drugega, ni to edino angleško poimenovanje. Jaz imam lahko z mnenjem vlade tudi kakšne pomisleke o tem, ali je to besedilo dovolj dobro ali ni dovolj dobro. Ampak razlogi za zavrnitev tega predloga zakona so pa, oprostite, vendarle take narave, da bi jih bilo mogoče, da bi jim bilo mogoče oporekati glede na to, da smo v tem državnem zboru sprejeli že vrsto zakonov, za katere je opozicija ugotavljala take slabosti, kot so. Kot splošne slabosti navedene v začetku in sem jih poprej že citirala, pa smo jih potem z amandmaji na matičnem delovnem telesu kakorkoli odpravili. Tudi bi želela, da bi vlada v svojem pojasnilu bila konsistentna, ko govori zakaj mnenje v 13. členu pravica do drugega mnenja ni dobro urejena. Tu v mnenju piše: zaradi prevelikih finančnih obveznosti. Državni sekretar je zdaj povedal nek drug razlog. Da ne govorim o vključevanju civilne družbe oziroma predstavnika civilne družbe [[opozorilni znak za konec]] , ki je ali pa ni vključen. In tako bi se še marsikaj takega našlo, s čimer bi bilo mogoče oporekati zavrnitvi, s katero je vlada [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Hvala. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, čez pol ure, to je ob 16.20. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 16.20 uri.
Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Nadaljujemo s sejo državnega zbora, in sicer, prehajamo na glasovanja zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverijo delovanje glasovalnih naprav. Hvala. Nadaljujemo s prekinjeno 33. točko dnevnega reda - prva obravnava predloga zakona o financiranju občin. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o financiranju občin, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 61 poslank in poslancev, za je glasovalo 42, proti 19. [[Za je glasovalo 42.]] [[Proti 19.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet, zato bo zakon dodeljen v drugo obravnavo matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 32. točko dnevnega reda - prva obravnava predloga zakona o pravicah pacientov. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o pravicah pacientov, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 68 poslank in poslancev, za je glasovalo 21, proti 47. [[Za je glasovalo 21.]] [[Proti 47.]] Ugotavljam, da zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 36. TOČKO DNEVNEGA REDA - OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI PROTOKOLA O EKSPLOZIVNIH OSTANKIH VOJNE, PRILOŽEN H KONVENCIJI O PREPOVEDI ALI OMEJITVI UPORABE NEKATERIH VRST KLASIČNEGA OROŽJA, ZA KATERE SE LAHKO ŠTEJE, DA IMAJO ČEZMERNE TRAVMATIČNE UČINKE ALI DA GLEDE CILJEV DELUJEJO ENAKO. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. Predlog zakona je obravnaval odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročal. Prijavljenih k razpravi ni. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, v tretji obravnavi amandmajev ni možno vlagati. Zato prehajamo na odločanje o zakonu. Glasujemo. Navzočih je 68 poslank in poslancev, za je glasovalo 65, proti 3. [[Za je glasovalo 65.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 37. TOČKO DNEVNEGA REDA - POTRDITEV URADNIH PREČIŠČENIH BESEDIL ZAKONOV. Uradni prečiščeni besedili je pripravila zakonodajno-pravna služba zbora in ju zbor potrdi brez razprave. Najprej prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Potrdi se uradno prečiščeno besedilo zakona o visokem šolstvu. Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 61, proti nihče. [[Za je glasovalo 61.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je uradno prečiščeno besedilo zakona sprejeto. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: "Potrdi se uradno prečiščeno besedilo zakona o volilni kampanji." Glasujemo. Navzočih je 67 poslank in poslancev, za je glasovalo 62, proti nihče. [[Za je glasovalo 62.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je zbor uradno prečiščeno besedilo navedenega zakona potrdil. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 40. TOČKO DNEVNEGA REDA - MANDATNO-VOLILNE ZADEVE. Zbor bo v okviru te točke obravnaval 10 predlogov sodnega sveta za izvolitev v sodniško funkcijo, predlog odloka o spremembah odloka o ustanovitvi sveta za radiodifuzijo, predlog sklepa o razrešitvi in imenovanju predsednika odbora državnega zbora Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalnih razvoj ter predlog sklepa o razrešitvi in imenovanju podpredsednika odbora državnega zbora Republike Slovenije za zdravstvo. Prehajamo na razpravo in odločanje o posameznih predlogih. Najprej predlogi sklepov o izvolitvi v sodniško funkcijo. Sodni svet je državnemu zboru predložil 10 predlog za izvolitev kandidatk in kandidata v sodniško funkcijo na sodniška mesta osmih medkrajevnih sodnic na okrajnem sodišču v Celju in Mariboru, okrajnega sodnika na okrajnem sodišču v Ljutomeru in okrožne sodnice na okrožnem sodišču v Novi Gorici. Želi predstavnik sodnega sveta? Ne. Predloge je obravnavala mandatno-volilna komisija kot matično delovno delo ter zboru predložila predloge sklepov. Prijavljenih k razpravi ni, zato zaključujem razpravo in prehajamo na odločanje o predlogih sklepov. Na glasovanje dajem predlog sklepov o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Romine Jezernik na sodniško mesto medokrajne sodnice na okrajnem sodišču v Celju. Glasujemo. Navzočih je 64 poslank in poslancev, za je glasovalo 62, proti nihče. [[Za je glasovalo 62.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Polone Kidrič na sodniško mesto medokrajne sodnice na okrajnem sodišču v Celju. Glasujemo. Navzočih je 62 poslank in poslancev, za je glasovalo 60, proti nihče. [[Za je glasovalo 60.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Lidije Kralj na sodniško mesto medokrajne sodnice na okrajnem sodišču v Celju. Glasujemo. Navzočih je 64 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 62, proti nihče. [[Za je glasovalo 62.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Alenke Pavič, na sodniško mesto medokrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Celju. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 64 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 62, proti nihče. [[Za je glasovalo 62.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Irene Peer, na sodniško mesto medokrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Celju. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 64 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 61, proti nihče. [[Za je glasovalo 61.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospoda Gorazda Tivadarja, na sodniško mesto okrajnega sodnika na Okrajnem sodišču v Ljutomeru. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 63 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 61, proti nihče. [[Za je glasovalo 61.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Nataše Vižintin Komel, na sodniško mesto okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Novi Gorici. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 64 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 59, proti nihče. [[Za je glasovalo 59.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Jasmine Obrovnik Gril, na sodniško mesto medokrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Mariboru. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 62, proti nihče. [[Za je glasovalo 62.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Valerije Pirš, na sodniško mesto medokrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Mariboru. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 62 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 60, proti nihče. [[Za je glasovalo 60.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Na glasovanje dajem predlog sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Bibijane Šilc, na sodniško mesto medokrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Mariboru. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 62 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 60, proti nihče. [[Za je glasovalo 60.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Prehajamo na predlog odloka o spremembah odloka o ustanovitvi sveta za radiodifuzijo. Predlog odloka je v obravnavo zboru predložila mandatno-volilna komisija. Prijavljenih k razpravi ni, zato zaključujem razpravo in prehajamo na odločanje o predlogu odloka o spremembah odloka o ustanovitvi sveta za radiodifuzijo. Obrazložitev glasu najprej v imenu poslanskih skupin. Prijava teče. Gospa Širca, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. V Liberalni demokraciji bomo ta predlog zavrnili. Več razlogov je za to. Vemo,da že sama pot do tega predloga je bila dolga, skrajno farsična in neprimerna. Sklep bi moral biti sprejet že septembra, ampak zaradi tega, ker plonk listki niso bili dovolj usklajeni, ali pa sploh pripravljeni, je kljub temu, da so prišli in se prijavili ustrezni kandidati, vsaj po izpolnjevanju pogojev, prišlo do praznega glasovanja. Skratka do zavrnitve predloga, ki bi ga sicer predstavljala opozicijska predlagana stran, kajti pozicijski koalicijski poslanci Kviaza niso glasovali. Sedaj imamo pred seboj moško sestavo, ki ni sporna samo po spolni strukturi, ampak tudi po svojih profilih. Gospod Borut Dolanc je član izvršnega odbora Trebnja, občinskega odbora SDS. Gospod razvojni inženir Valerij Grašič je član NSi-ja Mestne občine Kranj, v Cobisu nima v bibliografskih zadetkih nobenega zadetka, bibliografija raziskovalcev, samo svojo diplomsko in magistrsko nalogo. Pri civilno družbeni aktivnosti seveda pripada slovenski skupnosti krščanskega življenja. Eks-direktor Radia študent doc. Dejan Jalovec je naročnik, domnevni pisec zakona o RTV, tudi vključen v predreferendumsko kampanjo, član nadzornega sveta v novi sestavi Dela, tudi sicer pisec ekspertiz in aboniran pri Iersi, se pravi zastopnik izvajalca Inštituta za razvojne in strateške analize, ki dobiva vse posle, večinske posle v novi koaliciji, da ne govorim o, recimo, informatiki Mitju Kataviču, ki tudi v Cobisu nima nobenih zadetkov, ima pa neko zgodbo še iz leta 2000, ki ga pelje pred sodnika za prekrške. No, pa tudi naslov njegove diplomske naloge je vprašljiv. Hočem povedati, da na drugem Kviazu, na drugi seji Kviaza ste se sestavili, napravili ustrezen, kako se reče, pripomoček v obliki "plonk" listka, ki je seveda pokril to, kar sem ravnokar povedala - strankarsko pripadnost in strokovno vprašljivost. Hvala.
Gospa Širca, in kako bo glasovala LDS? [[Smeh v dvorani.]] A, je na začetku že povedala.
Gospod Cukjati, v magnetogramu boste videli, da sem to takoj na začetku povedala, da ne bi prišlo do zmote. Hvala.
Je še kakšna želja po obrazložitvi glasu v osebnem imenu? Prijava teče. Gospod Gantar, imate besedo, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik. Ne bom vas presenetil. Dejansko bom, tako kot ostale poslanke in poslanci LDS, glasoval proti temu sklepu. Kot je kolegica Majda Širca povedala, koga ste po tem škandaloznem zapletu predlagali v imenovanje tega sveta za radiodifuzijo, bi rad povedal tudi, koga niste in koga ste zavrnili. Pred sabo imam bibliografijo in življenjepis enega od tistih, ki ste jih zavrnili, ki je dejansko danes najbolj eminenten strokovnjak s področja informatike in medijske komunikacije. In trajalo bi vsaj 20 minut, da bi vam prebral vse tisto, kar ta kandidat ima. Izkušnje, mednarodno priznane kvalifikacije in izkušnje, sodelovanje v številnih organizacijah, med drugim tudi sodelovanje v ekspertizi za ICANN. Se pravi, mednarodna organizacija, ki podeljuje domenska imena. Torej, ekspert in strokovnjak, ki pa ima to napako, da ni prave barve. Želim vam povedati, da ste izmed razmeroma majhnega števila ekspertov s področja medijskih komunikacij in radiodifuzije izbrali imena, ki v tem svetu, milo rečeno, ne pomenijo nič. Zavrnili pa tista, ki nekaj pomenijo. In to je slabo za ta svet, ki se bo moral ukvarjati s stvarmi, kot je digitalizacija, nov način razpisovanja frekvenc in bo ta svet s slabim poznavanjem žrtev predatorskih interesov v teh medijskih strukturah. Seveda ste si to naredili po svoji volji in okusu - slabo in žalostno. Seveda bom glasoval proti.
Hvala. Gospod Kokalj.
Obžalujem, da se nekatere kolegice in kolegi poslužujejo takega načina razprave in žalijo sodržavljanke in sodržavljane, ker po njihovih kriterijih naj ne bi bili strokovni. Čeprav ima nekdo magisterij iz telekomunikacij, naj ne bi bil strokovnjak za radiodifuzijo. Nikjer pa ni bil pogoj, kolikokrat mora biti zadet v Cobisu, in misli, da je to res nekorektno in nepošteno in da to ni nivo, po katerem se lahko poslanci pogovarjamo.
Hvala. Še kakšna želja po obrazložitvi? [[Ne.]] Glasujemo. Navzočih je 68 poslank in poslancev, za je glasovalo 44, proti 18. [[Za je glasovalo 44.]] [[Proti 18.]] Ugotavljam, da je predlagani odlok sprejet. Prehajamo na predlog sklepa o razrešitvi in imenovanju predsednika Odbora Državnega zbora Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalni razvoj. Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila poslanska skupina SDS. Prijavljenih k razpravi ni, zato prehajamo na odločanje o predlogu sklepov o razrešitvi in imenovanju predsednika Odbora Državnega zbora Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalni razvoj. Glasujemo. Navzočih je 53 poslank in poslancev, za je glasovalo 58, proti 1. [[Za je glasovalo 58.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. Prehajamo na predlog sklepa o razrešitvi in imenovanju podpredsednika Odbora Državnega zbora Republike Slovenije za zdravstvo. Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila poslanska skupina SDS. Prijavljenih k razpravi ni. Zato prehajamo na odločanje o predlogu sklepov o razrešitvi in imenovanju podpredsednika Odbora Državnega zbora Republike Slovenije za zdravstvo. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 63, proti nihče. [[Za je glasovalo 63.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani sklep sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda in zaključujem 21. sejo državnega zbora Republike Slovenije. Lep vikend!