Presidenten vil foreslå at det velges to settepresidenter for Odelstingets møte i morgen – og anser det som vedtatt. Presidenten vil foreslå Marit Nybakk og Per Rune Henriksen. – Andre forslag foreligger ikke, og Marit Nybakk og Per Rune Henriksen anses enstemmig valgt som settepresidenter for Odelstingets møte i morgen.
Etter ønske fra familie- og kulturkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke gis anledning til replikkordskifte. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Forslaget fra Regjeringen om utvidelse av fedrekvoten med én uke til far innebærer en forlengelse av stønadsperioden ved fødsel med én uke, dvs. en stønadsperiode på 54 uker med 80 pst. dekning og 44 uker med 100 pst. dekning. Ved adopsjon foreslås stønadsperioden til henholdsvis 51 uker og 41 uker. Forslaget medfører ingen andre endringer i reglene for fedrekvoten. Således innebærer ikke forslaget at det blir flere fedre enn i dag som gis rett til fedrekvote. Forslaget om utvidelse av fedrekvoten er en videreføring av en familiepolitikk som har ført til at Norge er et av de landene som gir de beste permisjonsordninger i forbindelse med fødsel. Arbeidet med å inkludere fedre i permisjonsordningen er viktig for at både mor og far skal kunne kombinere omsorg for små barn med yrkesaktivitet, og for at fedre skal ha større muligheter til å delta i den tidlige omsorgsperioden for barn. Utvidelse av fedrenes permisjonsmuligheter med én uke er betydningsfullt, men fremdeles er det langt igjen til en ønsket omsorgsdeling mellom mor og far. Lovendringene som foreslås, er tidligere realitetsbehandlet i forbindelse med budsjettet for 2006 og er således en oppfølging av tidligere behandling i Stortinget. Bak realitetsvedtaket som ble gjort i desember, stod alle partiene med unntak av Fremskrittspartiet. Den brede enigheten kom også til uttrykk i forbindelse med komiteens budsjettinnstilling. Der uttrykte flertallet i komiteen, dvs. alle unntatt Fremskrittspartiet, følgende: «Flertallet er tilfreds med forslaget om å utvide fedrekvoten med en ytterligere uke slik at den utgjør seks uker fra og med 1. juli 2006.[[…]] Flertallet vil peke på at departementets forslag innebærer at foreldrene beholder en tilsvarende periode som i dag til fordeling ut fra individuelle vurderinger av familiens beste.» Det er godt at vi står så samlet bak en slik utvidelse og bak en slik familiepolitikk som dette forslaget og det vedtaket som vi også skal gjøre i dag, er uttrykk for.
Det er riktig at denne saken har vært realitetsbehandlet tidligere, men som representant for det eneste partiet som stod utenfor, hadde jeg et behov for å komme med en presisering. Fremskrittspartiet har tro på foreldre og deres evne til å vurdere hva som er best for deres barn, og hva som er mest praktisk for den enkelte familie. En utvidelse av fedrekvoten nå blir helt feil for Fremskrittspartiet når vi vet at Norge har en av de beste svangerskaps- og fødselspermisjonsordningene i verden i utgangspunktet. Det må være opp til den enkelte familie å prioritere hvordan man ønsker å ta ut tid for å være sammen med sitt nyfødte barn. For oss er det viktig å jobbe for lik rett til permisjon for begge foreldrene. Vi er ikke av den oppfatning at kvinnen er best egnet til å være hjemme med barnet sitt. Vi er derimot overbevist om at far har de samme egenskapene. I disse tider med likestilling burde det være selvsagt at begge foreldrene gis samme mulighet og de samme rettighetene. Men – og det kan vi ikke si nok ganger – det må være opp til det enkelte foreldrepar å finne løsningene. Svangerskapspermisjonene bør ikke være øremerket kvinnene. Det mener vi er svært uheldig. Derfor fremmer vi forslag om å endre lover og regelverk slik at parene selv kan bestemme hvordan de ønsker å fordele permisjonen. Samtidig mener vi at det er viktig å se nærmere på de totale rammene for kompensasjonen til småbarnsforeldrene. Flere andre partier – klassiske utgiftspartier – ser ikke slike begrensninger. De finner det opportunt å friste småbarnsforeldrene med flere uker betalt permisjon. Fremskrittspartiet mener at dagens ramme for fødselspermisjon er god, og at det ikke er samfunnsøkonomisk dekning for kostnadskrevende reformer i fødselspengeordningene nå. Vi mener at man heller bør komme tilbake til en utvidelse på et senere tidspunkt. I mellomtiden bør det følges nøye med på i hvilken grad uttaket av foreldrepermisjoner blir mer likt fordelt mellom mor og far. Jeg vil med dette ta opp forslaget til Fremskrittspartiet.
Representanten Karin S. Woldseth har tatt opp det forslaget hun viste til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 344]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 345]]
Endringene i proposisjonen som vi nå har til behandling, foreslås for å sikre at norsk lovgivning er i overensstemmelse med de krav som Europarådets biomedisinkonvensjon stiller når det gjelder adgang til å foreta inngrep overfor personer som ikke er i stand til å samtykke. Det framgår av innstillingen at komiteen er svært enig i denne saken. Ved en inkurie har regjeringsfraksjonen gått inn i en merknad som står i innstillingen på side 4, første spalte, nederst. Vi beklager det, men denne merknaden ville ha som konsekvens en innsnevring av dagens praksis. Det var altså ikke vår hensikt, og jeg skal kort begrunne dette. Odelstingsproposisjonens forslag til § 9 nytt annet ledd gir anvisning om hvilke hensyn som vil være relevante for vurderingen av om et svangerskapsavbrudd vil være i den klare interessen til en kvinne uten samtykkekompetanse. Lovforslaget nevner ikke alvorlig sykdom, men viser kun til § 2 tredje ledd bokstav c. Dersom alvorlig sykdom skal «forstås som alvorlig, arvelig sykdom uten behandlingsmuligheter» bare i forhold til kvinner som ikke har samtykkekompetanse, vil ikke lovforslaget kunne vedtas i den form det nå framstår. Så vurderingen av hva som er i kvinnenes interesse, blir knyttet opp til § 2 for å unngå at det blir foretatt en forskjellsbehandling av kvinner med og uten samtykkekompetanse i større grad enn det som er nødvendig. En forståelse av alvorlig sykdom som «alvorlig, arvelig sykdom uten behandlingsmuligheter» i forhold til kvinnen uten samtykkekompetanse innebærer at reglene for når disse kvinnene kan få innvilget abort, vil være strengere enn for når kvinner med samtykkekompetanse kan få innvilget abort, noe som igjen kan utgjøre usaklig forskjellsbehandling, og vi legger til grunn at prinsippet i norsk rett er at man ikke skal foreta usaklig forskjellsbehandling.
Representanten Gunn Olsen har vist til en feil på side 4 i innstillingen, som vil bli rettet opp.
Høyres utgangspunkt er at spørsmålet om svangerskapsavbrudd reiser vanskelige etiske dilemma. Når offentlige myndigheter samtykker til svangerskapsavbrudd på vegne av mennesker uten samtykkekompetanse, må dette anses som et alvorlig inngrep overfor enkeltmennesker. Det må derfor foreligge tungtveiende hensyn som begrunner et slikt samtykke. Det er vesensforskjell på situasjoner der den gravide selv tar beslutning om svangerskapsavbrudd før tolvte svangerskapsuke, og situasjoner der offentlige myndigheter tar beslutning på vegne av en gravid som ikke har samtykkekompetanse. I henhold til lov om svangerskapsavbrudd § 2 annet ledd bokstav c kan det legges vekt på om det foreligger stor fare for om barnet får «alvorlig sykdom» når fylkesmannen skal vurdere samtykke til svangerskapsavbrudd. Men hva er en alvorlig sykdom? Konkret skal man altså ta stilling til hvilke sykdommer, tilstander og syndromer som gir grunnlag for svangerskapsavbrudd. Dette dreier seg prinsipielt sett om hvilke tilstander vi mener er uforenlige med et godt liv. Dette spørsmålet ble drøftet grundig i sammenheng med vilkårene for preimplantasjonsdiagnostikk i debatten om bioteknologiloven. Da loven ble vedtatt, stod Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti sammen om å sette en klar grense for hvilke tilstander vi skal tillate at det testes for, for å unngå bortvelging. I innstillingen til bioteknologiloven, Innst. O. nr. 16 for 2003-2004 uttalte disse partiene at det er «viktig å trekke en skarp grense for hvilke tilstander som skal kunne undersøkes, for å unngå at metoden brukes til seleksjon av gitte egenskaper som både er forenlig med liv, og som vil kunne behandles». Det kan ikke være grunnlag for å tillate en mer liberal praksis med hensyn til hvilke tilstander som kan begrunne svangerskapsavbrudd, enn med hensyn til hvilke tilstander som kan begrunne sortering av befruktede egg, tvert imot. Dette er bakgrunnen for at Høyre har gått inn for å presisere at «alvorlig sykdom» må forstås som en «alvorlig sykdom uten behandlingsmuligheter». En slik formulering er konsistent med det syn vi har gitt uttrykk for i forbindelde med bioteknologiloven. Kristelig Folkeparti gir i innstillingen til Ot.prp. nr. 63 for 2005-2006, som vi nå behandler, uttrykk for et lignende syn, men har et forslag til enda strammere vilkår. For øvrig er Høyres merknad, som regjeringspartiene nå har gått ut av – hva Venstre gjør, får vi vel høre etter hvert – om hva som må anses som alvorlig sykdom, også relevant for vurderinger av svangerskapsavbrudd etter tolvte uke, både for dem som har, og dem som ikke har samtykkekompetanse. Således kan det ikke sies, slik saksordføreren var inne på, å innebære en forskjellsbehandling av mennesker uten samtykkekompetanse.
Ethvert menneske har rett til liv og krav på samme rettsvern. Kristelig Folkeparti ser tilslutning til Europarådets biomedisinkonvensjon som et viktig bidrag for å ivareta enkeltmenneskers rettigheter ved medisinsk forskning og behandling. Det gjelder også det ufødte liv. Det er positivt at det skal være definerte hensyn for når fylkesmannen skal kunne innvilge svangerskapsavbrudd for kvinner uten samtykkekompetanse. Selv om det er svært få kvinner dette angår, er prinsippene likevel viktige, og det er viktig for disse kvinnenes rettssikkerhet at det er strenge regler for når noen kan be om svangerskapsavbrudd på deres vegne. Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens forslag om at relevante hensyn i helhetsvurderingen vil være om svangerskap og fødsel kan føre til urimelig belastning for kvinnens fysiske eller psykiske helse, og at det skal legges vekt på om kvinnen ble gravid under forhold nevnt i straffeloven. Det som Kristelig Folkeparti derimot ikke ser som relevante hensyn i en slik situasjon, er om omsorgen for barnet kan bli en belastning for kvinnen. I det norske samfunnet finnes det mindre inngripende måter å ivareta barnets omsorgsbehov på når kvinnen ikke kan bære denne oppgaven selv, enn svangerskapsavbrudd. Et annet relevant hensyn som foreslås fra Regjeringen, er at fylkesmannen i vurderingen skal legge vekt på om det er stor fare for at barnet kan få en alvorlig sykdom som følge av arvelig anlegg, sykdom eller skadelige påvirkninger under svangerskapet. Heller ikke dette kan Kristelig Folkeparti se som relevant. Det er svært vanskelig å sette grenser for hvilke arvelige anlegg og sykdommer som vil innebære stor fare for alvorlig sykdom hos barnet. Alvorlig sykdom hos barnet kan imidlertid oppstå som følge av livsnødvendige medisiner som kvinnen bruker under svangerskapet. Primært ønsker derfor Kristelig Folkeparti at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med forslag til lov om svangerskapsavbrudd, der relevante hensyn for svangerskapsavbrudd for kvinner uten samtykkekompetanse ikke skal være om kvinnen har evne til å ta omsorg for barnet, eller om det er stor fare for at barnet kan få alvorlig sykdom. Kristelig Folkeparti støtter likevel forslaget fra Regjeringen i Odelstinget i dag, siden det innebærer et bedre vern for det ufødte liv og bedre rettssikkerhet for kvinner uten samtykkekompetanse enn det dagens lov gjør. Jeg vil til slutt ta opp forslaget som er inntatt i innstillingen.
Representanten Laila Dåvøy har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet, men må si noen ord om representanten Sjølis innlegg. Representanten Sjøli vet at en kan ha ulike oppfatninger om hva som kan være grunner for svangerskapsavbrudd. En vet også at det er det forskjellige oppfatninger om partiene imellom. Men når vi velger å ikke stå på den merknaden, er det fordi at uavhengig av hvilken oppfatning en måtte ha om grunner for svangerskapsavbrudd, er det svært viktig at en ikke forskjellsbehandler kvinner uten samtykkekompetanse og kvinner med samtykkekompetanse. Det ville være veldig feil om en vedtar en lov der en vedtar en forskjellsbehandling, og det er vårt poeng i denne saken.
Spørsmålet om svangerskapsavbrot og sterilisering reiser store og vanskelege etiske dilemma. I demokratiske samfunn som det norske, og som Europarådet eksplisitt omtaler i biomedisinkonvensjonen, er det viktig å ta slike debattar. Det er gledeleg at komiteen er samstemd i det meste i desse vanskelege dilemma, men uansett lovtekster vil det bli teke avgjerder som har eit visst skjønnspreg i seg. Det er derfor viktig at endringar i lovtekster, spesielt på slike område som det her er tale om, blir gjorde etter gode prosessar. Eg meiner at prosessen i denne saka har vore god, ikkje minst med tanke på den breie høyringsprosessen som det var lagt opp til. Det er elles på tide at vi i Noreg legg lovgivinga slik til rette at ho blir i samsvar med Europarådet sin konvensjon om vern av menneskerettane og mennesket si verdigheit i samband med bruk av biologi og medisin, kalla biomedisinkonvensjonen. Eg har elles notert at lovendringa inneber eit snevrare tilgjenge til å tillate inngrep enn det den noverande ordlyden opnar for. Sjølv om eg oppfattar det slik at lovendringa ikkje vil føre med seg store endringar i gjeldande norsk praksis, er Venstre glad for denne innsnevringa. Heilt til slutt vil eg klargjere at Venstre står saman med Høgre i merknaden som representanten Sjøli viste til.
Jeg registrerer at det er ulike syn i denne saken. Det er for så vidt ikke noe nytt, det har det vært tidligere også, hvor Senterpartiet og SV har stått sammen med Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti i en del av disse spørsmålene. Men for Høyre henger ting sammen, og vi står fast på det som jeg sa i mitt hovedinnlegg, at det ikke kan være grunn for å tillate en mer liberal praksis med hensyn til hvilke tilstander som skal begrunne svangerskapsavbrudd, enn med hensyn til hvilke tilstander som kan begrunne sortering av befruktede egg – tvert imot. Dette er bakgrunnen for at Høyre, og gledelig nok Venstre, går inn for å presisere at «alvorlig sykdom» må forstås som «alvorlig, arvelig sykdom uten behandlingsmuligheter». Vi mener at en slik formulering er konsistent med hensyn til det synet vi har gitt uttrykk for også i forbindelse med bioteknologiloven. Etter Høyres syn, som vi viser til i vår merknad, må alvorlig sykdom også anses å være relevant for vurderinger av svangerskapsavbrudd etter tolvte uke, både for dem som har og dem som ikke har samtykkekompetanse. Således kan dette etter Høyres syn ikke sies å innebære en forskjellsbehandling av mennesker uten samtykkekompetanse, slik som representanten Skjælaaen framstiller det.
Når vi fra Regjeringas side har foreslått å foreta endringer i lov om svangerskapsavbrudd og lov om sterilisering, er det for å sikre at disse er i overensstemmelse med biomedisinkonvensjonens krav. Europarådets konvensjon av 4. april 1997 om menneskerettigheter og biomedisin trådte i kraft 1. desember 1999. Denne konvensjonen ivaretar enkeltmenneskers rettigheter ved medisinsk forskning og behandling. Norge undertegnet denne konvensjonen allerede i 1997, og Regjeringa mener det er på høy tid at Norge nå ratifiserer konvensjonen. Etter undertegnelsen av biomedisinkonvensjonen har Helse- og omsorgsdepartementet vurdert norsk rett opp mot konvensjonens krav med sikte på ratifikasjon. Dagens regler for når svangerskapsavbrudd, sterilisering og kastrering kan foretas overfor personer som mangler samtykkekompetanse, er sjølsagt gjennomgått som ledd i dette arbeidet. I denne sammenheng er personer uten samtykkekompetanse definert som personer som er så alvorlig sinnslidende eller psykisk utviklingshemmet i så betydelig grad at de ikke evner å forstå betydningen av inngrepet. Lovforslaget som Regjeringa har fremmet, understreker at det bare helt unntaksvis skal være anledning til å tillate inngrep etter lov om svangerskapsavbrudd og lov om sterilisering overfor personer som mangler samtykkekompetanse. Hvert enkelt tilfelle må vurderes grundig, og det er en forutsetning at hensynet til den det gjelder, må veie tyngst. Lovforslaget innebærer en innsnevring i dagens lovverk om svangerskapsavbrudd, sterilisering og kastrering for å styrke vernet av mennesker uten samtykkekompetanse. I lovforslaget gjøres det ingen endringer i vilkårene for når svangerskapsavbrudd, sterilisering eller kastrering kan tillates i andre tilfeller enn der personen mangler samtykkekompetanse. Jeg har merket meg at flertallet i helse- og omsorgskomiteen støtter Bioteknologinemndas høringsuttalelse, der det etterlyses en beskrivelse av omfanget av nåværende praksis for prevensjon, sterilisering, abort, barn født av foreldre/mødre uten samtykkekompetanse, og hvordan omsorgsovertakelse for barna håndteres. Jeg er enig i at det kunne være interessant å vite mer om dette, og jeg kan opplyse at Sosial- og helsedirektoratet og steriliseringsnemndene holder på å kartlegge hva som er dagens praksis for sterilisering av personer uten samtykkekompetanse. Jeg har også merket meg at et flertall i helse- og omsorgskomiteen mener at teksten bør gjøres mer forståelig for berørte parter, og at det gis en vurdering av hvilke hensyn som skal tas for å unngå svangerskap/fødsel, der de potensielle barna enten vil bli alvorlig sjuke sjøl eller lide under at foreldrene ikke har omsorgsevne. Når det så gjelder begrepet «alvorlig sjukdom», forstår jeg at noen partier i helse- og omsorgskomiteen fortsatt mener at det må forstås som «alvorlig, arvelig sjukdom uten behandlingsmuligheter». Jeg har lyst til å si at det i dag ikke er et vilkår i loven at sjukdommen må være arvelig. En slik forståelse, som jeg forstår noen partier fortsatt står for, vil måtte innebære en lovendring som innskrenker dagens adgang til å få innvilget svangerskapsavbrudd. Det er heller ikke et vilkår i loven at det ikke finnes behandlingsmuligheter. I rundskriv I-40/2001 til loven framgår det at det med «alvorlig sykdom» først og fremst siktes til alvorlige sjukdomstilfeller hvor behandlingsmulighetene er små. Dersom alvorlig sjukdom skal forstås som «alvorlig, arvelig sjukdom uten behandlingsmuligheter» bare for kvinner som ikke har samtykkekompetanse, ville ikke lovforslaget kunne bli vedtatt i den form det nå framstår. Vurderinga av hva som er i kvinnens interesse, ble knyttet til § 2 for å unngå risiko for å forskjellsbehandle kvinner med og uten samtykkekompetanse i større grad enn det som er nødvendig. For kvinner uten samtykkekompetanse vil alvorlig sjukdom forstått som «alvorlig, arvelig sjukdom uten behandlingsmuligheter» innebære at reglene for når man kan få innvilget abort, ville være strengere for disse kvinnene enn for kvinner med samtykkekompetanse. Dette kan igjen føre til usaklig forskjellsbehandling. Det er et grunnleggende prinsipp i norsk rett at man ikke skal foreta usaklig forskjellsbehandling. Til slutt: Jeg er meget glad for at det i helse- og omsorgskomiteen er så bred enighet – med unntak av dette punktet – for at norsk rett skal være i overensstemmelse med denne konvensjonen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 345]]
Etter ønske fra helse- og omsorgskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil det bli foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Helse- og omsorgskomiteen har behandlet Ot.prp. nr. 65, der Regjeringen har fremmet forslag om endringer i lov om psykisk helsevern og pasientrettighetsloven med det hovedformål å styrke ivaretakelsen av pasientrettigheter innen det psykiske helsevernet. Komiteen er enig i at rettssikkerhet skal være grunnleggende for utformingen av regelverk om bruk av tvang i det psykiske helsevernet. Tvang er et alvorlig, integritetskrenkende tiltak, og det er et klart mål å begrense bruk av tvang i psykisk helsevern så langt som overhodet mulig. Frivillighet, samarbeid og brukermedvirkning skal stå sentralt i behandlingen av pasienter med psykiske lidelser. Så til noen av endringene. Bestemmelsen om at pasientrettighetsloven bare skal gjelde «så langt det passer», foreslås fjernet. I stedet skal det være konkrete unntak fra de generelle pasientrettighetene når det gjelder tvungent psykisk helsevern. Dette vil kunne bidra til å normalisere synet på mennesker som er psykisk syke, fordi det vil bli en større rettslig likestilling mellom pasienter med psykiske lidelser og pasienter med somatiske lidelser. Det har bl.a. av den grunn vært viktig for komiteen å lytte til de høringsinnspill som komiteen har mottatt, særlig fra organisasjoner som representerer dem som lovforslaget handler om, og som har sterke meninger om hva som er pasientens beste. Et viktig innspill som har kommet fra Mental Helse Norge, har gått på hva som skal ligge til grunn for å bruke tvang i behandlingen av psykisk syke mennesker. Etter forslaget til § 3-3 i lov om psykisk helsevern kan det være aktuelt å bruke tvang ut fra to kriterier. Det første er dersom en person utgjør «en nærliggende og alvorlig fare for eget eller andres liv eller helse» – nødverge. Det andre er dersom en person «får sin utsikt til helbredelse eller vesentlig bedring i betydelig grad redusert, eller det er stor sannsynlighet for at vedkommende i meget nær framtid får sin tilstand vesentlig forverret» – det såkalte behandlingskriteriet. Det siste kriteriet, behandlingskriteriet, ønsker Mental Helse Norge å fjerne. Komiteen mener dette er et viktig innspill fra pasienthold og mener departementet bør gå inn i problemstillingen knyttet til eventuelt å oppheve behandlingskriteriet i forbindelse med vedtak om tvungent psykisk helsevern. Vi forventer at Regjeringen følger dette opp så raskt som mulig. Psykologforeningen har også i sin høringsuttalelse gitt uttrykk for at det er viktig å gå inn i denne problemstillingen. Et mindretall i komiteen, medlemmene fra Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti, foreslår at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med forslag om at tvungent psykisk helsevern også kan etableres av psykologer. Dette bør så langt som mulig gjøres i samråd med pasientens fastlege eller behandlende lege. Det er i dag legevaktsleger, som som oftest ikke kjenner pasienten, som etablerer ca. 50 pst. innleggelser innen tvungent psykisk helsevern. Videre gjelder det hovedsakelig reinnleggelser, det er få helt nye pasienter som blir lagt inn med tvang. Da kan det være hensiktsmessig at det er en psykolog som kjenner pasienten, som også kan foreta innleggelse under tvang, framfor en ukjent legevaktslege. Hensynet til først å forsøke frivillig psykisk helsevern samt mulig kjennskap til pasienten fra tidligere kan være gode argumenter for at også psykologer kan etablere tvungent psykisk helsevern. Videre vil det i oppbyggingen av akutteam, som skal opprettes ved alle distriktspsykiatriske sentre innen 2008, være hensiktsmessig at der det ikke er lege på teamet, hvilket det ikke er en rekke steder, men psykolog, vil det kunne være hensiktsmessig at også psykologer kan etablere et tvungent psykisk helsevern. Men vi håper også at man faktisk vil ha flere frivillige innleggelser enn tvangsinnleggelser heretter. Selv om dette forslaget ikke får flertall nå, er det positivt at regjeringspartiene også ønsker å be statsråden foreta en vurdering av dette. Hovedtrekkene i proposisjonen støttes av komiteen, med unntak av at Fremskrittspartiet stemmer imot forslaget om at pasienter innenfor psykisk helsevern skal ha rett til å velge pårørende, samt at de foreslår en strammere risikovurdering i forbindelse med utskrivning fra sykehus. I mange av forslagene som komiteen har behandlet, har det vært vanskelige avveininger, med tunge argumenter både for og mot forslagene. Målet for komiteen har vært minst mulig tvungent psykisk helsevern, sammen med hensynet til pasientens beste. Jeg vil med dette ta opp forslag nr. 1, som er inntatt i innstillingen.
Representanten Laila Dåvøy har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Det er i all hovudsak eit breitt fleirtal for dei lovendringane som Regjeringa føreslår i lov om endringar i lov om psykisk helsevern og lov om pasientrettar. Eg har også lyst til å seie at eg synest saksordføraren nettopp heldt eit godt og positivt innlegg, og eg støttar det meste av det som blei sagt. Desse lovforslaga handlar om at også dei sjuke har rettar – pasientrettar – og om at det er viktig at brukarmedverknad i større grad blir teke ivare i psykiatrien. Under behandlinga av denne lovsaka har vi bl.a. fått innspel frå Mental Helse, og eg trur at det er viktig å lytte til desse innspela, f.eks. nettopp i forhold til brukarmedverknad. Det har vore problematisk at det har vore ein del tvil omkring kor sterke dei gjeldande pasientrettane eigentleg er innan det psykiske helsevernet. Dei lovendringane som no blir vedtekne, skal bidra til å rydde opp i slike uklårheiter. Ein samstemd komite gir i innstillinga uttrykk for at det er viktig å styrkje varetakinga av pasientrettar innan det psykiske helsevernet. Borgaren skal ha moglegheit til på førehand å rekne ut rettsstillinga si og forsvare dei rettslege interessene sine. Jo meir inngripande vedtak det er snakk om, jo sterkare gjer omsynet til rettstryggleik seg gjeldande. Og det er ei sjølvfølgje at slike inngrep skal vere i samsvar med menneskerettslege forpliktingar. Desse lovforslaga handlar om at også dei sjuke har rettar, men i nokre tilfelle er likevel tvang både forsvarleg og nødvendig. Tvang overfor pasientar må brukast i minst mogleg grad, men når det først er nødvendig, er det viktig at det skjer i samsvar med eit tydeleg regelverk. Tvilstilfelle bør førekomme i så liten grad som mogleg. Eg vil spesielt ta opp at det er føreslått å utvide høvet til tvangsernæring av personar med alvorleg spiseavvik. Som ledd i behandlinga av ein pasient med alvorleg spiseavvik, skal ein kunne gje ernæring utan samtykke såframt dette framstår som eit strengt nødvendig behandlingsalternativ. Eg støttar denne lovendringa, og eg trur ho er naudsynt. Samtidig handlar dette om ei pasientgruppe som openbert har behov for eit betre behandlingstilbod. Betre behandlingstilbod er sjølvsagt viktig for dei som er akutt sjuke, men det er òg viktig for dei som er på veg til å bli det, både fordi det er viktig i seg sjølv, og fordi det kan redusere nettopp talet på tilfelle der bruk av tvang blir nødvendig. Eit anna moment i lovforslaget som eg spesielt vil ta opp, er kriteria for innlegging. Regjeringa har varsla at det går føre seg eit arbeid med vurdering av psykologars tilrådingsrett. Ein psykolog er kvalifisert til å treffe avgjerd i psykologfaglege spørsmål og til å behandle psykiske lidingar på sjølvstendig grunnlag. Ei lovendring som lèt psykologar føreta undersøking utanfor institusjon og tilrå tvunge psykisk helsevern, vil vere i tråd med dette. Fleirtalet i komiteen er glad for at dette er noko Regjeringa vurderer, og ber Regjeringa kome tilbake til Stortinget på ein eigna måte når ei slik vurdering er gjord. Til slutt vil eg peike på ei undersøking føreteken av Kompetansesenter for sikkerhets-, fengsels- og rettspsykiatri for Helseregion Øst og Helseregion Sør som viser at det er mangel på bruk av strukturerte instrument for vurdering av valds- og suicidrisiko i samband med utskriving. Det er viktig å betre gjennomføringa av og kvaliteten på desse vurderingane. Det er også positivt at direktoratet arbeider med å betre kvaliteten på slik vurdering før utskriving. Eg sluttar meg dermed til innstillinga slik ho ligg føre.
Fremskrittspartiet ser også behovet for å gjennomføre lovforbedringer parallelt med opptrappingsplanen for psykisk helse. Det er viktig å forsikre seg om at vilkårene for tvangsbruk, gjennomføringen av tvangen, saksbehandlingen og overprøvingsmulighetene er i samsvar med menneskerettighetene. Komiteens medlemmer, med unntak av Fremskrittspartiet, mener bruk av tvang og restriktive tiltak skal begrenses og kontrolleres gjennom lovfesting. Fremskrittspartiet vil ikke legitimere bruk av tvang og restriktive tiltak gjennom lov, men mener at tvang og restriktive tiltak skal begrenses til nødverge. Fremskrittspartiet har tidligere fremmet forslag om en rettighetslov. En slik rettighetslov tillater ikke bruk av makt og tvang som såkalt atferdsendrende behandlingsterapi. Slik vi ser det, bør det ikke tillates noen annen form for maktbruk overfor psykisk syke enn det som generelt gjelder i samfunnet, hvor maktutøvelse kun kan benyttes som nødrett og nødverge. Fremskrittspartiet er selvfølgelig oppmerksom på at enkelte med sterkt selvskadende atferd og voldelig atferd må kunne hjelpes, men dette skal være en omsorgsrett og ikke en lovhjemmel for bruk av tvang og makt. Det er også viktig at familie og pårørende får større innflytelse i de tilfeller hvor bruk av tvang eller makt i forbindelse med omsorgs- eller behandlingstiltak er nødvendig. Pasientrettighetslovens regler skal legges til grunn når det gjelder samtykke på vegne av barn under 16 år. En konsekvens av dette er at barn under 16 år i enkelte tilfeller vil kunne anses å ha selvstendig samtykkekompetanse i forhold til et bestemt tiltak. En annen konsekvens er at barnevernstjenesten kan samtykke til helsehjelp i det psykiske helsevernet på vegne av barn under 16 år i de tilfeller hvor barnevernet permanent eller midlertidig har overtatt omsorgen etter barnevernsloven. Fremskrittspartiet støtter forslaget, men har lagt inn en merknad om at det kan oppstå problemer med at barnevernet ikke alltid opptrer objektivt, og at det derfor er viktig at klageinstansen må være kritisk i sin vurdering av om vedtaket er til beste for barnet. Pasienter under frivillig psykisk helsevern har rett til fritt sykehusvalg, og det styrker pasientenes rettigheter at også pasienter under tvungent psykisk helsevern skal få tilsvarende rett til fritt sykehusvalg som andre pasienter, unntatt i tilfeller hvor det vil være «uforsvarlig eller i betydelig grad egnet til å svekke» behandlingstilbudet. I lov om psykisk helsevern § 1-3 er det en særskilt regulering av hvem som er pårørende etter loven. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at lovens paragraf er god nok slik den står i dag, og ønsker ikke å endre dette til «den som i størst utstrekning har hatt varig og løpende kontakt med pasienten». Vi vil ikke at det skal likestilles med pårørende. Dette vil, slik vi ser det, innebære en svekkelse av pårørendes ansvar og rettigheter samt legge et stort ansvar over på ansatte i helsevesenet. Fremskritts-partiet vil derfor stemme mot proposisjonens forslag til endring av § 1-3 i lov om psykisk helsevern og § 1-3 første ledd bokstav b i pasientrettighetsloven. Fremskrittspartiet finner det viktig å understreke at det kun er legen som har en tilstrekkelig bred faglig bakgrunn til å ta det totale ansvaret for behandling av syke mennesker også innenfor psykiatrien. Et slikt standpunkt er ikke i strid med at autorisert helsepersonell har et selvstendig ansvar for å yte en forsvarlig helsetjeneste på sitt faglige nivå. Fremskrittspartiet mener det er viktig at ansvarlig lege alltid foretar en risikovurdering av pasientene før de skrives ut fra sykehus. Risikovurderingen skal alltid dokumenteres av den faglig ansvarlige. Tilbakeholdelse eller overføring til tvungen behandling skal kun skje dersom pasienten på grunn av sinnslidelsen utgjør en fare for eget eller andres liv, men vi registrerer stadig at pasienter blir skrevet ut fra sykehusene for tidlig, eller ikke får nødvendig ettervern, og dette har ført til flere alvorlige og tragiske hendelser. Når det gjelder unntaksbestemmelsen for overføring eller tilbakeholdelse til tvungen behandling eller omsorg i § 3-3 første ledd 3 b har vi foreslått at setningen endres. I forslaget til vedtak heter det at unntaksbestemmelsen bare skal gjelde situasjoner hvor konsekvensen av en utskrivning vil være at pasienten på grunn av sinnslidelsen «utgjør en nærliggende og alvorlig fare for eget eller andres liv eller helse». Vi ønsker at det skal stå «en mulig fare for eget eller andres liv eller helse». Det er en innskjerping, og årsaken til det er alle de alvorlige hendelsene vi har hatt som følge av at for syke personer blir skrevet ut. Denne endringen fremmes med tanke på bedre å sikre samfunnet og pasientene selv mot alvorlige og tragiske hendelser. Jeg fremmer herved forslaget fra Fremskrittspartiet.
Representanten Vigdis Giltun har tatt opp det forslag hun refererte til.
Jeg vil først takke saksordføreren for en grundig og god gjennomgang av saken og også det fellesforslaget som Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen om når det gjelder psykologer. Jeg skal ikke gå noe videre inn på det. De lovforslagene som vi behandler i dag, omhandler helt grunnleggende spørsmål i helse- og omsorgspolitikken. På den ene side skal vi ivareta hensynet til personvern og beskyttelse av den enkeltes integritet. Dette er grunnleggende menneskerettslige prinsipper. På den annen side må ikke frihet fra tvang bli en lite prisverdig rett til å gå til grunne. Retten til å være annerledes må ikke bli samfunnets frihet fra ansvar for dem som ikke kan ivareta seg selv. Denne omsorgsfilosofien er helt sentral i vårt velferdssamfunn. I de lovforslagene som Stortinget slutter seg til i dag, er det gjort to helt konkrete avveininger mellom disse hensynene. Forslaget om et snevert unntak fra konverteringsforbudet innebærer en adgang til omgjøring av frivillig til tvungent psykisk helsevern. Det innføres også en hjemmel for tvangsernæring av pasienter med alvorlige spiseforstyrrelser. På begge disse områdene har vi lagt sterkere vekt på omsorgsfilosofien enn på hensynet til den enkeltes integritetsvern. Vi tar med andre ord små, men viktige skritt i retning av økt rettslig adgang til tvangsbruk. Det er grunn til å være ydmyk overfor at vi ikke nødvendigvis har funnet den rette balansen her, men at vi må være åpne for å revurdere våre standpunkt i lys av erfaringer med loven. Disse vanskelige etiske dilemmaene er imidlertid ikke løst ved å kamuflere lovbestemmelsen bak nye betegnelser, slik som jeg opplever at Fremskrittspartiet går inn for. Vi har allerede en del erfaringer med bruk av tvang i psykisk helsevern. Pasienter forteller at det er en betydelig belastning å bli utsatt for tvungent psykisk helsevern, og at dette gir langvarige skadevirkninger. Tvil om nytteverdien ved tvangsbruk er også begrunnelsen for at Mental Helse har foreslått å fjerne behandlingskriteriet som grunnlag for tvungent psykisk helsevern. SINTEFs undersøkelser viser at tvangsbruk fortsatt varierer sterkt mellom helseforetakene og helseregionene, både i og utenfor døgninstitusjoner. I Asker og Bærum tvangsinnlegges dobbelt så mange i døgninstitusjon som landsgjennomsnittet, og tolv ganger så mange som på Helgeland. De store geografiske variasjonene i bruk av tvang mener jeg er urovekkende. Det er nødvendig å stille spørsmål ved årsaken til dette. Et sentralt spørsmål er knyttet til behovet for større faglig konsensus om tvangsbruk og behandling i psykisk helsevern generelt. Pasientenes integritetsvern må ikke avhenge av hvilken behandlingskultur man møter, eller hvor i landet man bor. Vi kan heller ikke akseptere at mangel på adekvate behandlingstilbud utløser akutt sykdom som nødvendiggjør tvangsbruk. I lys av dette stiller jeg meg litt uforstående til at regjeringspartiene ikke støtter merknaden om behovet for å styrke behandlingstilbudet for pasienter med spiseforstyrrelser og sikre faglig konsensus på området. Når vi nå utvider adgangen til bruk av tvang overfor pasienter med spiseforstyrrelser, bør vi i det minste treffe tiltak som sikrer at tvangsernæring ikke blir en dårlig erstatning ved mangel på frivillige behandlingstilbud. Det er prisverdig at Sosial- og helsedirektoratet har utarbeidet en handlingsplan for å redusere tvangsbruk. Det er imidlertid viktig at vi ser tvangsbruk i en større sammenheng med tjenestene innenfor psykisk helse. Pasientene som utsettes for tvungent psykisk helsevern, skårer dårligere på sosiodemografiske variabler som inntekt, utdannelse og boforhold enn de pasientene som behandles frivillig. Hele 43 pst. av dem som er innlagt under tvungent psykisk helsevern med døgnopphold, har ikke egen bolig, ifølge SINTEF. Dette er alarmerende funn som viser at personer med alvorlige psykiske lidelser også har uholdbare sosiale levekår. Det å mangle noe så grunnleggende som et eget hjem kan i seg selv påføre mennesker store psykiske belastninger. En undersøkelse foretatt i regi av Sosial- og helsedirektoratet bekrefter tidligere funn fra pasienttellinger, nemlig at sykehusenes akuttavdelinger er overbelagt med pasienter som ikke får et adekvat behandlingstilbud andre steder. SINTEFs undersøkelse om tvangsbruk og rapporten fra Sosial- og helsedirektoratet understreker behovet for økt satsing på tilrettelagte boliger og bedre behandlingstilbud i pasientenes nærmiljø. Et hovedmål for opptrappingsplanen for psykisk helse er at mennesker med psykiske lidelser skal få mulighet til å leve og bo selvstendig. Vi er dessverre milevis fra dette målet. En psykisk syk, forkommen og fortvilet jente som ble hentet av en ambulanse i Oslo sentrum, ropte ut at hun ikke trengte tvang, hun trengte omsorg. Det må være en tankevekker for oss alle.
Saksordføreren har på en god måte redegjort for komiteens innstilling. Jeg har lyst til å vise til merknaden der regjeringspartiene «viser til at Regjeringen i St.prp. nr. 1[[2005-2006]] varslet at det pågår et arbeid med vurdering av psykologers henvisningsrett. En lovendring som lar psykologer etablere tvungent psykisk helsevern, vil være i tråd med merknad i Innst. O. nr. 58[[1998-1999]] der det står at «en psykolog er kvalifisert til å treffe avgjørelser i psykologfaglige spørsmål og til å behandle psykiske lidelser på selvstendig grunnlag». Disse medlemmer ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget på en egnet måte når vurderingen er gjort». Det var under høringen til dette lovutkastet, i møte med Psykologforeningen, at jeg på en måte ble oppmerksom på denne problematikken knyttet til henvisningsretten. Det er åpenbart, tenker jeg, at om en som pasient blir vurdert av en psykolog som en kjenner, er det større grad av sikkerhet for at vurderingen blir den rette, enn om en blir vurdert av en tilfeldig legevaktslege, osv. Så vet vi at når det gjelder dette med henvisningsrett, er det nok sterke interesser, også innad i Legeforeningen, mot å skulle dele denne henvisningsretten med andre. Det har vi hørt i andre sammenhenger. Men vi synes det er betryggende at Regjeringen arbeider grundig med disse spørsmålene, for det er faktisk nødvendig. Når vi går så langt i merknaden vår som til å henvise til hva vi tidligere har uttalt om dette, er det nettopp i forvissning om at dette er et arbeid som Regjeringen faktisk tar på alvor.
Hovudmålet med dei endringane som Stortinget i dag er invitert til å gjere i lova om psykisk helsevern og lova om pasientrettar, er å styrkje rettane til pasientane. Dei overordna rammene det blir vist til i proposisjonen, som Den europeiske menneskerettskonvensjonen, Europarådets rekommendasjon om vern av menneskerettar og verdigheit til personar med psykisk sjukdom, FN-konvensjonen om sivile og politiske rettar og andre sentrale FN-konvensjonar, viser etter Venstre sitt syn at det er eit viktig og solid fundament som blir lagt til grunn. Dette er viktig, for rettstryggleiksomsyn og menneskerettar må vere heilt grunnleggjande for utforminga av regelverk om bruk av tvang i det psykiske helsevernet. Sjølv om rammene for lova er solide, er det ei utfordring å formulere lovene slik at dei blir så enkle som råd, og ikkje minst så forståelege som mogleg. Det er viktig at køyrereglane blir klare og tydelege, og at det blir minst mogleg trong for skjønn. I Noreg er bruk av tvang relativt utbreidd. Tal frå Den norske lægeforening viser at i 2000–2001 var ca. 50 pst. av alle pasientar ved psykiatriske institusjonar innlagde ved tvang. Eit særtrekk ved psykisk sjukdom er at den sjuke ikkje alltid vil oppfatte seg sjølv som sjuk. Eit av psykiatrien sine dilemma er derfor i kva grad det er etisk forsvarleg å behandle menneske som ikkje sjølve forstår at dei er sjuke, med tvang, mot deira eigen vilje. Venstre meiner at bruk av tvang skal avgrensast og kontrollerast gjennom lovfesting. Men eg trur vi må erkjenne at lovverket i seg sjølv ikkje er nok. Legeforeningen starta i 2000 eit prosjekt som er kalla «Gjennombruddsprosjekt Psykiatri», der bevisstgjering av personalet og meir informasjon til pasientane gav ein markant reduksjon i bruk av tvang ved 19 akuttavdelingar. Dette viser at haldningane til personalet og meir bevisstgjering rundt bruken av tvang kan vere like viktig som å stramme inn lovverket. Så her må vi ha meir enn ein tanke i hovudet samtidig. Venstre vil støtte forslaget om at psykologar med relevant praksis og vidareutdanning på lik linje med legar får høve til å etablere tvungent helsevern og ditto kunne vere medlemer av kontrollkommisjonane. Vi trur at denne endringa faktisk òg vil styrkje pasientane sine rettar. Heilt til slutt: Spinoza har ein gong sagt: Kvar og ein har så mange rettar som han har makt til. Som psykiatrisk pasient har ein ikkje så mykje makt. Dess meir viktig blir det å styrkje og vareta pasientrettane i det psykiske helsevernet.
Jeg er tilfreds med at komiteen i så stor grad gir sin tilslutning til de framlagte lovforslagene. Etter min vurdering – og flere av talerne har berørt det – vil disse forslagene bidra til å styrke både realiseringen av pasientrettigheter i det psykiske helsevernet og rettssikkerheten for den enkelte pasient. Begge deler mener jeg er svært viktig. Lovgivning er som kjent bare ett av de virkemidler vi som samfunn har til disposisjon for å nå de mål vi setter oss. Alle kjent med at vi på bakgrunn av et enstemmig storting nå gjennomfører en storsatsing på psykisk helsevern gjennom opptrappingsplanen. I denne planen er det ikke det juridiske eller lovgivningen som har stått sentralt, men en betydelig økning av de økonomiske ressursene og utbygging av tjenesteapparatet. Likevel mener jeg at man i realiteten kan si at opptrappingsplanen også handler om pasientrettigheter. Satsingen handler om at den enkelte skal få riktig og god hjelp i rett tid. Det er pasienten som skal være i sentrum, og pasientens behov skal avgjøre hvilket tilbud som skal gis. Gjennom pasientrettighetsloven er det allerede gitt en rekke lovfestede rettigheter som skal bidra til å oppfylle slike mål. Likevel har departementet fått mange innspill, både forut for oppstarten av lovarbeidet og i forbindelse med høringa, som uttrykker tvil om i hvilken grad lovfestede pasientrettigheter faktisk gjelder innenfor det psykiske helsevernet. Årsaken til dette er bl.a. at det i lov om psykisk helsevern er tatt forbehold om pasientrettighetslovens anvendelse i det psykiske helsevernet. Slik uklarhet bør fjernes, og det er det Regjeringa nå foreslår i lovforslaget, og som jeg oppfatter det er bred støtte til. Det handler jo rett og slett om å realisere pasientrettigheter i det psykiske helsevernet, og det handler også om å fjerne unødvendig særregulering og dermed bidra til å normalisere psykiske lidelser. Endring av forholdet til pasientrettighetsloven innebærer også enkelte endringer i gjeldende lovtekst. Blant annet styrkes barnevernstjenestens mulighet til å samtykke til psykisk helsehjelp på vegne av barn som den har overtatt omsorgen for. I tillegg er det foreslått at barnevernstjenestens adgang til å samtykke utvides ytterligere, til også å omfatte midlertidige omsorgsovertakelser i akuttsituasjoner. Jeg mener at begge disse lovendringsforslagene er nødvendige, og de vil styrke hensynet til barna. Det er videre foreslått flere lovendringer som skal gjøre loven om psykisk helsevern mer oversiktlig og lettere tilgjengelig. Det er derfor også et rettssikkerhetsmessig poeng at loven er så tilgjengelig som overhodet mulig. Den såkalte tutorordningen – kravet til begjæring fra offentlig myndighet eller pasientens nærmeste – er foreslått opphevet som et absolutt vilkår for tvungen observasjon og tvungent psykisk helsevern. Dette er en ordning som etter mine begreper ikke lenger fyller sitt opprinnelige formål, som var å ivareta den nærmeste familiens ansvar for den som er alvorlig psykisk sjuk. I dag er offentlig myndighet begjærende instans i om lag 80 pst. av de vedtak som treffes om tvungen observasjon eller tvungent psykisk helsevern. Høringa bekrefter at vedkommende myndighetsinstans ofte ikke kjenner pasienten på forhånd. En rekke høringsinstanser har bekreftet at ordninga i svært liten grad tilfører etablering av tvungent psykisk helsevern en rettssikkerhetsmessig verdi. Det er imidlertid viktig at offentlige myndigheter, særlig kommunelegen, sosialtjenesten og politiet, fortsatt ivaretar sitt ansvar overfor alvorlig psykisk sjuke. Den foreslåtte bestemmelsen om offentlig myndighets varslings- og bistandsplikt synliggjør dette ansvaret. Det er foreslått et unntak fra forbudet mot overføring fra frivillig til tvungent psykisk helsevern. Som komiteens flertall påpeker, er det viktig at dette praktiseres restriktivt for å unngå at tilliten til behandlingsapparatet i det psykiske helsevernet svekkes. Kontrollkommisjonene vil her ha en viktig oppgave med å føre kontroll med den praksis som utvikles. Når det gjelder spørsmålet om psykologer skal kunne foreta undersøkelsen utenfor institusjon og henvise til tvungen observasjon eller tvungent psykisk helsevern, som også flere talere har vært inne på, pågår det, som representanten Skjælaaen var inne på, og som det også står i merknaden fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, et arbeid med dette spørsmålet i mitt departement. Jeg har til hensikt å komme tilbake til Stortinget med disse vurderingene på et senere tidspunkt. Loven om psykisk helsevern regulerer bruk av tvang. Jeg vil si at bruk av tvang i undersøkelse og behandling i det psykiske helsevernet skal være unntaket. Det er altså andre ting vi først og fremst skal prøve, men i noen sammenhenger er det ingen vei utenom. Da må vi være sikre på at vi har lover og regler som sikrer dem det gjelder, først og fremst.
Det blir replikkordskifte.
Som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg, er det store geografiske variasjoner i bruk av tvang. Det mener vi er urovekkende. Et sentralt spørsmål er knyttet til behovet for større faglig konsensus om tvangsbruk og behandling i psykisk helsevern generelt. Jeg går ut fra at det er enighet om at pasientenes integritetsvern ikke må avhenge av hvilken behandlingskultur man møter, eller hvor i landet man bor. Vi kan heller ikke akseptere at mangel på adekvate behandlingstilbud utløser akutt sykdom som nødvendiggjør tvangsbruk. I lys av dette stiller jeg meg uforstående til at regjeringspartiene og Regjeringen – som jeg antar har et sammenfallende syn – ikke kan støtte merknaden om behovet for å styrke behandlingstilbudet for pasienter med spiseforstyrrelser og sikre faglig konsensus på området. Jeg vil gjerne høre statsrådens begrunnelse for dette. Når vi utvider adgangen til bruk av tvang overfor pasienter med spiseforstyrrelser, bør vi i det minste treffe tiltak som sikrer at tvangsernæring ikke blir en dårlig erstatning for mangel på frivillige behandlingstilbud.
Det ligger ikke noe i det lovforslaget fra Regjeringa som ligger på bordet – og som selvfølgelig er i godt samråd med våre partifeller i Stortinget – om at en ikke skal ha et godt utbygd tilbud også for dem som lider av spiseforstyrrelser. Det skal ikke være slik at tvangsbruk skal erstatte behandlingstilbud som åpenbart er nødvendige, og som jeg er enig med representanten Sjøli i at nok bør bli bedre i deler av landet. Dette må vi bli betydelig bedre på. Det vi her snakker om, er tvangsbruk når annet overhodet ikke nytter, og den det gjelder, kanskje heller ikke sjøl skjønner at han eller hun må ha hjelp, ved f.eks. tvangsernæring.
Jeg har et spørsmål til statsråden som handler om behandlingskriteriet. Vi må bli flinkere til å følge opp pasienter som er under behandling, men også pasienter i etterbehandling. De nye oppsøkende DPS-teamene som kommer, vil også være viktige. Jeg tror at det vil kunne medføre mindre tvang, færre innleggelser og mer frivillighet, som også må være et helt klart mål. Men det vil kreve at vi har mer tid til hver enkelt pasient, mer kompetanse knyttet til de pasientene det gjelder, bedre kjennskap til pasientene og større samarbeid mellom første- og andrelinjetjenesten, ikke minst mellom fastlegene og psykiatrien. Hvis vi klarer dette, vil det være relativt uproblematisk, slik jeg ser det, kanskje å fjerne behandlingskriteriet. Mitt spørsmål er om statsråden har tenkt seg hvordan man skal jobbe med dette i departementet. Jeg vet selvfølgelig at Mental Helse og andre dette gjelder, er utålmodige. Er det noen tidsplan for når vi kan høre fra statsråden igjen om dette viktige spørsmålet?
For det første er jeg helt enig med representanten Dåvøy i at vi må bli enda bedre når det gjelder oppsøkende virksomhet, behandling og DPS-er, at det gis nok tid, og at en har kjennskap til dem som faktisk trenger hjelp. Personlig må jeg si at jeg har veldig stor tro på de ambulerende tjenestene vi nå utvikler innenfor dette tilbudet, hvor en oppsøker folk der de bor, i deres hjemmemiljø der det er mulig, og at det ikke er pasienten som nødvendigvis må kjøre mange mil til et kanskje fremmed og ukjent sted, som også virker skremmende på den måten. Så her er det mye å gå på. Når vi nå kanskje nærmer oss en sluttfase av opptrappingsplanen, mener jeg det er noe vi må se spesielt på. Når det gjelder det konkrete spørsmålet om behandlingskriteriet, er det av en art som må utredes ordentlig – i hvert fall føler jeg behov for det – for å kunne ta det rett over bordet. Jeg kan ikke i dag si når vi kan komme tilbake med en slik gjennomgang, men det er helt åpenbart at vi må ha et langsiktig arbeid når det gjelder både en del prinsipielle spørsmål framover og også noe av det som representanten Dåvøy her tar opp.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 346]]
Departementet foreslår i proposisjonen vi nå behandler, å oppheve lovbestemmelsen om inflasjonssikring av grunnkapitalen i Opplysningsvesenets fond. Denne bestemmelsen kom inn i loven i 2002. Hensikten var at pengeverdien av fondskapitalen ikke skulle minke som følge av inflasjon. Inflasjonssikringen tilførte kapitalfondet 13,6 mill. kr i 2004 og 26,8 mill. kr i 2005. Avkastningen de siste årene har ikke gitt rom for å bygge opp fri egenkapital av noen særlig størrelse. I proposisjonen peker departementet på at utviklingen av fondets realverdier er mer avhengig av utviklingen i finansmarkedene enn av inflasjonen. Departementet mener en oppheving av lovbestemmelsen om inflasjonssikring vil gi mer fleksibilitet og handlefrihet ved disponering av avkastning fra fondet. Behovet for inflasjonssikring vil dermed bli stilt likt med andre hensyn som departementet i alle tilfelle må vurdere ved disponeringen av overskuddet hvert år. Slike andre hensyn er f.eks. behovet for å styrke den frie egenkapitalen og å øremerke deler av eller hele overskuddet til særskilte formål. Både kortsiktige og langsiktige hensyn vil være med i denne vurderingen. Behovet for inflasjonssikring vil slik hvert år bli vurdert konkret av departementet. Inflasjonssikringen av Opplysningsvesenets fond er en lovfestet binding på bruken av den årlige avkastningen. Dermed er den i praksis samtidig et avkastningskrav. Kirkemøtet 2005 bad departementet vurdere behovet for inflasjonssikring på nytt. Kirkerådet peker for øvrig i sin uttalelse på behovet for forutsigbarhet og betydningen av at det i år med god avkastning settes av tilstrekkelige midler til disposisjons- og bufferfond for å dekke utgiftene til kirkelige formål i år med dårligere avkastning. I innstillingen slutter regjeringspartiene seg til Regjeringens forslag om å oppheve bestemmelsen om inflasjonssikring. Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre viser på sin side til innstillingen fra Gjønnes-utvalget, der eiendoms- og disposisjonsretten over Opplysningsvesenets fond ved et eventuelt skille mellom staten og Kirken er drøftet. Disse partiene går derfor imot å endre lovbestemmelsen om inflasjonssikring av Opplysningsvesenets fond nå. Vi mener det er viktig at spørsmål knyttet til fondets framtid og viktige rammebetingelser ses i sammenheng med og behandles som en del av Gjønnes-utvalgets innstilling. En samlet komite er imidlertid enig om viktigheten av at avkastningen av finanskapitalen blir størst mulig, for å skaffe penger som skal brukes til kirkelige formål. Til slutt vil jeg legge til at bortsett fra det generelt uheldige ved å foreta hyppige omkamper om dette, og at denne saken godt kunne ha ventet til vi fikk en samlet gjennomgang knyttet til behandlingen av Gjønnes-utvalget, er ikke dette en sak som akkurat påkaller de sterkeste følelsene.
La meg først takke komiteen for et godt samarbeid om saken – og beklage at jeg ikke har klart å framkalle representanten Lånkes sterke følelser. Vi får komme tilbake til det ved en senere anledning. Opplysningsvesenets fond er eier av store verdier, i form av både eiendommer og pengekapital. Ved siste årsskifte var verdiene beregnet til 6 milliarder kr. Disse verdiene må forvaltes på en forsvarlig måte. En hovedoppgave for fondet er å sørge for at prestene har tjenlige presteboliger. Mange av presteboligene er fredet og representerer viktige kulturminner i lokalsamfunnene. Fondets bidrag til kulturminnevernet er betydelig. Jeg nevner dette innledningsvis for å understreke at Opplysningsvesenets fond ikke er å regne som et vanlig pengefond som bare kan måles etter forretningsmessige eller bedriftsøkonomiske kriterier. Det er mange hensyn som skal ivaretas innenfor rammen av en forsvarlig forvaltning av fondet. Et ensidig fokus på hva fondet kan gi av årlig avkastning, blir for snevert. På den annen side blir det feil ikke å ha kontinuerlig oppmerksomhet på hva fondet kan gi av inntekter. Fondet skal tjene kirkelige formål, og avkastningen fra fondet har direkte betydning for hva det er mulig å finne rom for til beste for Kirken. Når Regjeringen har fremmet forslag om å oppheve det lovbestemte kravet om inflasjonssikring av fondets grunnkapital, er det nettopp ut fra et ønske om å øke handlefriheten og fleksibiliteten i bruken av fondets avkastning. Det er et ordtak som heter «å spare seg til fant». Jeg vil ikke uten videre si at det ordtaket fullt ut illustrerer saken som er til behandling i dag. Men det er et poeng at vi ikke må verne om fondets verdier og avkastning på en slik måte at vi ender opp med stadig å øke fondets verdier, uten å ha særlig tanke for de pengebehov som finnes i Kirken i dag. Ved å oppheve lovbestemmelsen om inflasjonssikring er det åpnet for å kunne bruke en større del av avkastningen til kirkelige formål. I de to årene inflasjonssikringen har vært gjeldende, har i alt 40 mill. kr blitt «låst inne» som en del av fondets grunnkapital. Inflasjonssikring er en form for sikring av kapitalen mot verditap. Den kanskje viktigste tapsrisikoen for fondet er at Opplysningsvesenets fond har en stor del av sine verdier plassert i børsnoterte verdipapirer. Historikken til fondet viser at de årlige inntektene fra finansforvaltningen har vært og er viktig for fondets evne til å bære sine årlige utgiftsforpliktelser. Men det er alltid en risiko forbundet med å investere på børsen. På samme måte som vi ikke bør låse inn deler av avkastningen for inflasjonssikring, mener jeg at det ikke er rimelig å bygge opp store bundne reservefond fra avkastningen for å kunne ta høyde for nedgang i finansmarkedene. Hva fondets avkastning skal brukes til, er et annet og svært viktig spørsmål. Mange gode formål kan regnes opp. Blant annet har det vært reist spørsmål fra ulike hold om ikke fondet bør bidra til at de kulturhistorisk viktige kirkene settes i forsvarlig stand. Etterslepet på dette området er som kjent stort. Dette og andre spørsmål om bruken av fondet er til vurdering i departementet, og vi skal komme tilbake til det ved en senere anledning. I komiteinnstillingen uttaler en samlet komite at den er «enig i at en opphevelse av kravet om inflasjonssikring vil gi mer fleksibilitet og handlefrihet ved disponering av fondets avkastning». Jeg oppfatter dette slik at komiteen langt på vei i sak er enig i lovforslaget. Jeg nevner at også Kirkemøtet og Kirkerådet har stilt seg bak lovforslaget. Slik sett synes ikke konflikten først og fremst å dreie seg om forslaget i og for seg. Når mindretallet likevel går imot lovforslaget, oppfatter jeg det slik at mindretallet mener at denne saken ikke bør tas opp nå, men vurderes i en bredere sammenheng. Det har jeg respekt for, selv om vi har kommet til en annen konklusjon. Jeg har selvsagt respekt for synspunkter om at mange mindre endringer i sum kan bli en større endring av prinsipiell eller vidtrekkende betydning. Men etter mitt syn er det mulig å behandle et lovforslag nå uten at man kommer i konflikt med den store helheten. Fondets rammebetingelser blir etter Regjeringens syn ikke endret ved at vi opphever et lovbestemt krav om inflasjonssikring av grunnkapitalen. Jeg er tilfreds med det resultatet komiteen har kommet til. Jeg håper at vi ved en senere anledning nettopp får muligheten til å ta en helhetlig debatt, både om fondet og om Kirkens økonomiske framtid, slik vi nylig har hatt i Stortinget.
Det blir replikkordskifte.
Jeg hadde ikke tenkt å ta replikk, men det var en setning i statsrådens innlegg som foranlediget et spørsmål. Det går på: Hva skal de ekstra midlene som nå frigis, brukes til? Så vidt jeg forstod statsråden, var man i en prosess med hensyn til å tenke gjennom og antyde muligheten for at de kunne brukes til å utbedre de kulturhistoriske verdiene som gamle kirker representerer. Mitt spørsmål er da: Når kan man se for seg at man får en slik sak til behandling? Vil man knytte dette opp mot behandlingen av Gjønnes-utvalgets innstilling, eller får vi en egen sak om det til behandling?
Det har vært stor oppmerksomhet fra både den forrige og den nåværende regjering og i Stortinget om den begredelige situasjonen en god del kirkebygg befinner seg i. Særlig ille er det å se gamle middelalderkirker i Norge som ikke er i den forsvarlige stand som vi skulle ønske at den type kulturminner faktisk er. Derfor har vi nå en låneordning, som representanten Lånke godt kjenner til. Vi har også et arbeid i gang for å se på muligheten for at vi kan komme med ytterligere tilskudd til restaurering, særlig av de eldste kirkene. Det vil vi komme tilbake til så fort vi har noen konklusjoner å presentere. Men jeg vil tro at den første naturlige anledning til å kunne ta den type diskusjoner vil være i forbindelse med budsjettet for 2007, altså ved behandlingen av proposisjonen som kommer i oktober.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 352]]
Etter ønske fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det er gledelig med en innstilling som den foreliggende, rett og slett fordi den bærer preg av veldig stor enighet. Fremskrittspartiet har noen særmerknader, men i sum er det enighet i komiteen, slik det går fram av innstillingen. Jeg vil også benytte anledningen til å takke for samarbeidet i komiteen. Det er viktig at vi har kommet fram til denne enigheten. Forskning er en aktivitet som er særlig avhengig av tillit, og det skal ikke mange saker til før tilliten er svekket, med alvorlige følger også for forskere som holder seg godt innenfor spillereglene. Nå er det ikke nytt at forskningsetiske problemstillinger får stor oppmerksomhet, tvert imot; spørsmålene ble viet oppmerksomhet under behandlingen av begge de foregående forskningsmeldingene. Vi har positive erfaringer med de forskningsetiske komiteene, og det er positivt at disse komiteene nå suppleres med et eget nasjonalt utvalg for gransking av redelighet i forskning. På den måten får vi et helhetlig system for behandling av etikk og redelighet i norsk forskning. Det har vært en lang prosess. Utgangspunktet var en utredning av hvordan man best håndterer saker vedrørende vitenskapelig uredelighet, og det ble sendt ut et felles høringsnotat i 2004. Lovforslaget og behandlingen i komiteen bærer preg av at dette har vært grundig debattert. Det er stor grad av enighet, og det er også stor grad av vilje i forskningssektoren sjøl til å ta disse problemstillingene på stort alvor. Det er menneskelig å feile, og forskningsjuks må ikke forveksles med det å ta feil på vitenskapelig grunnlag. Det er lov, og det skal fortsatt være lov. Det er heller ingen grunn til å tro at den loven vi vedtar i dag, kommer til å sette en stopper for ethvert forsøk på juks i forskning for all framtid, men den kan kanskje rette oppmerksomheten mot det vi på et litt tabloid språk kaller hverdagsjukserne, de som er interessert i å ta snarveier, de som ikke sjekker kildene sine godt nok, og de som har et for dårlig grunnlag for sine konklusjoner. Uansett regler vil ansvaret for etisk redelighet i forskningen ligge hos den enkelte forsker. I tillegg har naturligvis forskningsinstitusjonene et sjølstendig ansvar for kontroll og ledelse av de forskningsaktiviteter som foregår ved institusjonene. Komiteen er i innstillingen så vidt inne på den viktige problemstillingen om forholdet mellom faglig ledelse og kontroll og hensynet til den akademiske frihet og den enkelte vitenskapelig ansattes rettigheter. Komiteen nøyer seg med å henvise til at dette spørsmålet er under utredning i det såkalte Underdal-utvalget. Vi ser fram til resultatene av dette arbeidet. Hensynet til forskernes rettssikkerhet er et gjennomgående hensyn både i proposisjonen og i innstillingen, og når komiteen støtter forslaget om lovfesting av de regionale og nasjonale forskningsetiske komiteene, skyldes det ikke minst at hensynet til forskernes rettssikkerhet blir best ivaretatt gjennom denne løsningen. Tilsvarende argumenter ble avgjørende for vurderingen av om Granskingsutvalget skulle lovfestes eller ikke. Det er argumenter for å velge en løsning der utvalget bygger på et privatrettslig grunnlag, men komiteen er enig i at hensynet til rettssikkerheten og til å sikre god og sikker saksbehandling taler for lovfesting. I samme retning trekker også hensynet til at økt internasjonalt samarbeid om såkalt forskerjuks krever et klart definert lovverk også i Norge. Komiteen støtter Regjeringas forslag til lov, men tar i tillegg opp noen problemstillinger, dels som presiseringer av lovteksten og dels som spørsmål til overveielse i det videre arbeidet. Dels omhandler det spørsmålet om utenlandske medlemmer i utvalgene for å få større grad av uavhengighet, og dels omhandler det hovedregelen om at sakens dokumenter er unntatt offentlighet så lenge saken er til behandling og det ikke foreligger endelig uttalelse i saken. Der er komiteen opptatt av at hovedregelen ikke bør være til hinder for at man i enkelte tilfeller kan gå til offentliggjøring når dette er hensiktsmessig av hensyn til de involverte i saken. Vi reiser også spørsmålet om hvorvidt Granskingsutvalget og dets sekretariat bør delta i forebyggingsarbeidet knyttet til vitenskapelig uredelighet og ikke minst om hvorvidt større studentprosjekter skal omfattes av loven. Som sagt: Det er bred oppslutning om Regjeringas forslag til lov. Det er ingen tvil om at denne loven vil være et viktig verktøy i det videre arbeidet for å sikre at etiske vurderinger hele tida får tilstrekkelig plass og vekt i all norsk forskning.
Innstillingen har samlet bred oppslutning i komiteen. Det skyldes et grundig forarbeid og et godt arbeid fra saksordføreren. Det har vært stor grad av enighet om dette med utvalg for å avsløre eventuelt juks. Men den interessante diskusjonen om etikk i forskning i vid forstand må gå videre. Her har miljøene selv en stor, stor oppgave. Etter jul avslørte vi en forskningsrapport hvor det var forfalskning av empirisk materiale. Etter alt å dømme kommer dette til å være unntaket, og det er nettopp gråsonene, snarveiene, at man trekker for raske konklusjoner, som kommer til å bli utvalgets hovedoppgave. Noen fotnoter er kanskje ikke tilstrekkelig grunnlag for en konklusjon. Man velger ut belegg som bare går i én retning, eller man har belegg som ikke er basert på vitenskapelig materiale. Spørsmål om etikk i forskning handler altså om å gjøre forskningsresultater etterprøvbare – at det skal være mulig for andre å sjekke om konklusjonen er riktig. Her er det miljøene selv som må gjøre en jobb. Alle er i utgangspunktet etisk bevisste. Det er veldig få mennesker, også forskere, som mener at de selv ikke har god etikk. Men det vanskelige spørsmålet er hvordan man gjør etikk operativt i en forskers hverdag. En forskers hverdag er i stor grad preget av ensomhet. Å skape et miljø, å gjøre etikken operativ i det daglige arbeidet, er en stor utfordring som miljøene selv er nødt til å jobbe med. Noen sier at Internett gjør det lettere å fuske. Det er godt mulig at det er tilfellet for skoleoppgaver, kanskje også for noen studentoppgaver. Men jeg vil samtidig tro at når vi gjør forskningsrapporter tilgjengelige, er det lettere for andre å sjekke om dette er direkte kopi, eller om man har forfalsket materiale som man bruker i en forskningsrapport. Tidligere var det kanskje enklere å kopiere en forskningsrapport som var nedgravd i et fransk bibliotek. Nå publiseres det aller meste på nett – altså er det vanskeligere. Diskusjonen om etikk handler også om at vi skal ha fri forskning. Det er veldig viktig at vi har en fri forskning som ikke er basert på kommersielle interesser. Næringslivet gjør en veldig viktig jobb for å drive fram forskning. Mange kommersielle forskningsaktører er helt nødvendige for at vi skal få fram god forskning i Norge. Men vi kan ikke ha et samfunn hvor det kun er de kommersielle interessene som styrer det som vi skal forske på. Det gjelder ikke minst innenfor medisinsk forskning, hvor vi har sett at de som forsker på medisiner, har lettere for å få penger enn de som forsker på forebyggende helsearbeid eller på livskvalitet. Derfor er det viktig at vi har en fri forskning som ikke er basert på at forskerne nødvendigvis skal tjene penger. Fra politisk hold føler vi at vi har gjort vår del av jobben. Det forebyggende arbeidet må forskningsmiljøene selv i større grad ta ansvar for. Det er jeg sikker på at forskningsmiljøene kommer til å gjøre.
Dette er en sak det heldigvis er liten politisk uenighet om. Jeg har lyst til å gi saksordføreren honnør for å ha gjort en veldig god jobb. Generelt er norsk forskningsvirksomhet på et høyt etisk nivå. Det har i mange år vært fokusert mye på forskningsetikk. Den typen virksomhet er generelt avhengig av at det foreligger en grunnleggende tillit mellom den enkelte forsker, instituttene og finansieringskilden. Generelt har dette fungert bra. Men det finnes naturlig nok unntak. Regelen som vedtas enstemmig i dag, er i stor grad en lovfesting av etablerte systemer. Lovfestingen gir i seg selv økt grad av legitimitet til det viktige etiske arbeidet innenfor forskningen. Det er nødvendig å vise at dette spørsmålet fokuseres det mye på og har høy status på den politiske dagsordenen. Fremskrittspartiet har noen avvikende tilleggsmerknader i innstillingen. Det dreier seg i første rekke om viktigheten av å ta det internasjonale forskningsperspektivet inn over seg. Etter Fremskrittspartiets oppfatning har departementet i litt for liten grad tatt hensyn til at forskningsvirksomhet i dag ofte er internasjonale prosjekter, og det vil stilles særlige krav til kontrollprosessen og dialogen med andre lands kontrollsystemer. Vi erkjenner også at det kan være utfordrende å finne en klar definisjon på hvor grensen for uredelighet går. Det vil imidlertid være en klar fordel om en evnet å finne en så klar definisjon som mulig, slik at de forskerne som kommer i granskernes lys, vet hva de har å forholde seg til, siden konsekvensene av granskernes lys kan bli ganske dramatiske. Det er også årsaken til at det har vært viktig for Fremskrittspartiet å få inn merknader om at granskingen i hovedsak skal være unntatt offentlighet under selve granskingen, men at en i visse tilfeller må kunne offentliggjøre informasjon av hensyn til de involverte i saken. Vi får håpe at den loven som blir enstemmig vedtatt her i dag, blir brukt i minst mulig grad.
Den reglementsmessige tid for formiddagens møte er øyeblikkelig ute. Presidenten har fått signaler om at det er mulig at vi kan avvikle odelstingsmøtet i løpet av en halv time. Presidenten vil derfor foreslå at vi fortsetter utover den reglementsmessige tid inntil dagens kart er ferdigbehandlet, og spør om det er godkjent av representantene som er til stede. Det er også konferert med komiteens leder og med statsråden. – Ingen innvendinger er kommet, og det anses vedtatt.
Vi konstaterer at det er bred enighet om at det er en nær sammenheng mellom forskning og etikk. Forskning reiser i svært mange tilfeller viktige etiske spørsmål og fører oss til til dels vanskelige veivalg. Kristelig Folkeparti har tatt til orde for at forskningsetikk og etiske spørsmål generelt må vektlegges sterkere når det gjelder høyere utdanning, herunder forskerutdanningen og forskningsmiljøene for øvrig. Vi har også fremmet forslag i Stortinget i tråd med dette. I 1999 la daværende statsråd Lilletun fram forskningsmeldingen «Forskning ved et tidsskille». Den gang ble det også påpekt at det er nødvendig å ha et apparat for behandling av uredelighetssaker i forskning. Meldingen understreket ellers sterkt forskningsetiske spørsmål. Forskning foregår under en betydelig grad av frihet og tillit, og dermed også en betydelig grad av ansvar for den enkelte forsker. Slik må det være. Samtidig har også forskere et selvstendig etisk ansvar og et ansvar for å bidra til at offentligheten får del i de overveielser som gjøres. Samfunnets behov for innsyn i og innflytelse på forskningen må ivaretas, samtidig som forskernes behov for en betydelig grad av frihet i sitt arbeid også må sikres. Dette er viktig for å legitimere forskningen og gi mulighet for dialog og aksept i samfunnet som helhet. De ulike institusjonene bør på sin side være aktive pådrivere for en intern debatt i forskningsmiljøene. Samtidig er det viktig at denne debatten ikke bare foregår i et internt vakuum, men blir gjenstand for en åpen samfunnsdebatt. Derfor bør de forskningsetiske komiteene også vende seg mer mot publikum. Forskningsetisk refleksjon er viktig og nødvendig. Sett fra samfunnets side er dette positivt også fordi det bidrar til kvalitetssikring av forskningen og forskningens resultater. En dialog mellom forskning og samfunn om verdier kan dessuten på lengre sikt bidra til å gi forskningen en retning. Målet må hele tiden være å få fram kunnskap på en måte og med et resultat som samfunnet kan vedkjenne seg. Når samfunnet har som uttalt mål å satse en større del av samfunnets ressurser på forskning, er det fordi dette er viktig for samfunnet. Forskning er en viktig drivkraft i samfunnsutviklingen. Dette gjør det nødvendig å få framtidsorienterte analyser og diskusjoner om konsekvensene av forskning og teknologi. En informert og interessert allmennhet er derfor en forutsetning for en slik bred debatt. Det må skapes en større kontaktflate og økt innsyn mellom forskersamfunnet og storsamfunnet. Åpen debatt, høringer og en styrket forskningsformidling er viktige verktøy for å oppnå dette. Etisk refleksjon omkring produksjon av forskningsbasert kunnskap vil være et gode sett fra forskernes side. Etisk refleksjon gir forskningen legitimitet og en mulighet for dialog og aksept. Skal disse sidene ved forskningen få større fokusering, vil det kreve fortsatt sterk innsats innenfor opplæring, informasjon og debattskapende virksomhet. Både forskningsinstitusjonene selv, de nasjonale og regionale forskningsetiske komiteene, Forskningsrådet, Teknologirådet og Bioteknologinemnda har dette som oppgave. Dessuten vil samfunnet være mindre tilbøyelig til direkte kontroll og styring dersom det er tillit til at forskerne selv har vilje og evne til forskningsetisk refleksjon og til å la refleksjon influere på atferd i forskningen. Etisk refleksjon er derfor knyttet til forskningens frihet fra kontroll og styring.
Vi behandler i dag lovforslaget om etikk og redelighet i forskningen. Det er heldigvis stor enighet i komiteen om dette lovforslaget. Det har jo også kommet klart fram i innleggene som vi har hørt her i dag. Allerede i forskningsmeldingen fra 1999 viser departementet til behovet for å ha et nasjonalt apparat til å behandle vitenskapelig uredelighet på alle fagfelt. Spørsmålet er senere utredet. Det kan òg vises til forskningsmeldingen fra 2005 og til at internasjonale konvensjoner og hensyn til forskernes rettssikkerhet har gjort det nødvendig å vurdere lovfesting av de regionale komiteer for medisinsk forskningsetikk. Allerede i 2004 ble det sendt ut et felles høringsnotat om lovhjemling av etikkomiteer og uredelighetsutvalg. Lovforslaget, som det i dag skal stemmes over, viderefører i all hovedsak forslagene fra det høringsnotatet. Forskning skal naturligvis foregå i stor grad av tillit og frihet, det skal påhvile den enkelte forsker et eget ansvar for dette. Samtidig er det grunn til å understreke at forskningsinstitusjonene har et selvstendig ansvar for kontroll og ledelse. Det er enighet mellom Regjeringen og en samlet komite om at det er formålstjenlig å samle bestemmelsene om det regionale og nasjonale etikkomitesystemet og bestemmelsene om et nasjonalt apparat for behandling av saker om vitenskapelig uredelighet i samme lov. Det legges opp til en fleksibel rammelov som kan endres etter hvert som erfaringer kommer til. Lovforslaget imøtekommer behovet for å sikre et nasjonalt system som skal ivareta samfunnets behov for at forskning i offentlig og privat regi skjer i samsvar med vanlige etiske normer. Det finnes visst argumenter for å gå imot lovfesting av de regionale og nasjonale forskningsetiske komiteene, men de aller fleste høringsinstanser støtter lovreguleringen. Til sist et sitat fra Forskerforbundets høringsbrev til komiteen i forbindelse med denne saken: «Forskerforbundets Hovedstyre har behandlet den foreliggende odelstingsproposisjonen og er meget tilfreds med at Kunnskapsdepartementet med utgangspunkt i forslaget fra 2004, har utarbeidet et lovforslag som er oversendt Stortinget. Lovforslaget er godt og balansert i den forstand at tilliten til forskernes og forskningsmiljøenes evne og vilje til å følge allmenne etiske normer og akseptert vitenskapelig praksis og metode er et gjennomgående trekk.» Og videre: «Forbundet støtter opprettelsen av et nasjonalt utvalg for gransking av uredelig forskning.» Dette er tydelig tale. Senterpartiet støtter selvfølgelig dette lovforslaget.
Det må være all mulig grunn til å glede seg, ikke bare over det komitelederen sa om at det var samling i komiteen, men også over at Regjeringen har gjort en solid jobb og laget et lovforslag som har blitt godt mottatt av dem det gjelder. Det betyr at man har funnet balansen mellom tilliten til de mange og muligheten for å fange opp dem som ikke vil følge det som vi kan definere som frihet under ansvar. Det komiteen står for, har komitelederen gjort rede for på en utmerket måte, og det kommer også skriftlig til uttrykk. Venstre har ikke noen grunn til å understreke det ytterligere, bortsett fra på et par–tre små punkter. Når komiteen har valgt å kalle utvalget for «gransking av redelighet», er det fordi vi legger til grunn at redeligheten er hovednormen i det arbeidet vi står overfor, og ikke unntaket. Når komiteen har presisert at det grunnleggende i dette arbeidet er at vi må ha trykk på alle sider ved etikk i alle akademiske karriereløp fra starten av, er det for å understreke at hvis man ikke har den etiske ballasten, svikter noe av det grunnleggende som skal til for at vi skal lykkes med både Regjeringens forslag og komiteens tilslutning til forslaget. Komiteen har gjort en understrekning til. Jeg må innrømme at når den skjedde, var den preget av et sentralt emne på NOKUT-konferansen, hvor NOKUT reiste spørsmålet – som jeg for min del ikke hadde hatt fantasi til å forestille meg inntil da – om at vi kunne stå overfor muligheter for korrupsjon og juks i tilknytning til internasjonalisering av forskning og Bologna-prosessen. NOKUT hadde valgt å invitere den internasjonale avdelingen av Transparency for å presentere dette. Det var et ettertenksomt innlegg som ble holdt. Det var ikke massivt konkluderende, men det var for ettertenksomhet. Når komiteen har knyttet en merknad til dette forholdet, er det for at den samme ettertenksomhet som et samlet norsk, akademisk allmøte – for å bruke det uttrykket – hadde i Trondheim, også skulle bringes videre til departementet for vurdering og refleksjon, slik at man kan ta de skritt som er nødvendige, ikke fordi vi ser at dette er det mest truende nå, men det er grunn til å følge med og være aktsom. Med disse små merknadene er det en glede å være med på en så bred oppslutning. Jeg synes det er hyggelig å kunne si noe positivt til statsråden for å ha lagt fram en god sak, og det er også hyggelig å dele med kolleger i komiteen at vi har stått sammen om å lage en sak som er solid, under parolen: Frihet under ansvar!
Formålet med den loven Odelstinget skal ta stilling til i dag, er å sikre at vi i Norge har et system som kan forebygge og behandle saker om uetisk og uredelig forskning. Vi har allerede i mange år hatt et system med regionale komiteer for medisinsk forskningsetikk og nasjonale forskningsetiske komiteer. Nå har Regjeringen foreslått dette systemet lovfestet, samtidig som det skal suppleres med et eget nasjonalt utvalg som skal granske saker der det er mistanke om fusk. Dette vil gi oss et helhetlig komitesystem som dekker alle fagområder, og som kan virke sammen i et tett og nært samarbeid. Forslagene i proposisjonen har fått stor grad av tilslutning i innstillingen, og det er jeg meget glad for. Det er en tilslutning til de grunnleggende prinsippene, nemlig at vi skal ha et rammeverk av komiteer og utvalg som er uavhengige, og som informerer, opplyser og skaper debatt om forskningsetikk, samtidig som de kan behandle konkrete saker. De organer som er foreslått hjemlet i den nye loven, skal være forvaltningsorganer og behandle sakene i samsvar med forvaltningslov og offentlighetslov. Med dette får vi en klarere forankring av de regionale komiteer for medisinsk forskningsetikk, som vi er pålagt å ha gjennom ulike internasjonale konvensjoner. Vi får også en lovgivning som stiller oss mer på linje med de andre nordiske landene, siden både Danmark og Sverige har lovfestet sine regionale komitesystemer. Vi får dessuten en klarere forankring av de tre nasjonale forskningsetiske komiteene som i de 15 år de har eksistert, har utført et stort og viktig forebyggende arbeid. Det norske nasjonale komitesystemet var lenge enestående og har inspirert andre land til å lage liknende systemer. Ettersom det er nær sammenheng mellom forskningsetikk og forskeretikk har Regjeringen gått inn for at de nasjonale komiteer også skal drive med forebygging av uredelighet. Dette må selvsagt skje i nært samarbeid med det nye utvalget. Regjeringen har valgt å ta som prinsipielt utgangspunkt at forskning bør foregå i frihet under ansvar. Regjeringen har derfor ikke ønsket å legge bånd på den betydelige grad av frihet og tillit som forskere arbeider under. I de aller fleste tilfeller viser det seg at de er denne tilliten verdig. Men noen ganger vil det skje at også forskere fristes til å ta snarveier eller begå ulovligheter, slik det skjer på alle andre samfunnsområder. En undersøkelse som ble foretatt for ca. ti år tilbake, viste at fusk i forskning ikke bare foregår i andre land, men også foregår i Norge. En konkret sak som fortsatt er til gransking, har dessuten vist at mistanker om uredelighet i seg selv kan føre til at tilliten til norsk forskning svekkes. Regjeringen mener at samfunnets tillit er en grunnleggende forutsetning for at forskning kan drives. Uetisk og uredelig forskning må derfor tas ytterst alvorlig. Et eget nasjonalt utvalg som kan behandle større uredelighetssaker, vil kunne bidra til dette. Samtidig må forskernes rettssikkerhet være et grunnelement i behandlingen av eventuelle saker som måtte oppstå. Lovverket alene vil ikke hindre at uredelig forskning forekommer, men det at vi nå bygger opp et godt system for forskningsetikk, forebygging av uredelighet og behandling av uredelighetssaker vil på sikt bidra til å øke bevisstheten omkring disse spørsmål i forskermiljøene, og forhåpentligvis bidra til færre tilfeller av uredelighet. Regjeringen understreker at forskningsinstitusjonene har de virkemidler de trenger både for å forebygge, forhindre og straffe tilfeller av fusk. Når det gjelder forebygging, er bevisstgjøring omkring den enkelte forskers ansvar og muligheter for åpne diskusjoner om vanskelige spørsmål viktige elementer. Ikke minst har universiteter og høyskoler et stort ansvar når det gjelder å lære studentene hva som er god vitenskapelig praksis. Regjeringen har heller ikke foreslått egne straffebestemmelser mot vitenskapelig uredelighet, noe komiteen også har sagt seg enig i. Komiteens brede støtte til formål, prinsipper og definisjoner i proposisjonen gir et meget godt grunnlag for å gå videre, og jeg takker komiteen for de mange gode ord som også har framkommet i denne debatten. Komiteens uttalelser og anmodninger skal jeg selvfølgelig følge opp i det videre arbeidet, og jeg vil gi Stortinget tilbakemelding så snart som mulig når det gjelder de punkter som det spesielt har blitt bedt om oppfølging av. Departementet vil på denne bakgrunn kunne ta til med det nødvendige arbeidet for å utarbeide forskrifter, slik at det nye utvalget kan komme på plass så raskt det lar seg gjøre. La meg helt avslutningsvis bare legge til at jeg har lagt merke til at komiteen har bedt om endring av navnet på utvalget. Det tar vi selvfølgelig til etterretning, selv om jeg selv synes at det er vanskelig at et utvalg skal hete «gransking av redelighet». Da burde man kanskje kalt det gransking av forskning. Vårt utgangspunkt var at vi burde ha et samlende navn, og Granskingsutvalget som en muntlig omtale av dette, er kanskje det som er den samlende fellesnevneren.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 352]]
Det er grunn til å understreke at komiteen står samlet om det alt vesentlige av løsningene her, med det forbehold at Fremskrittspartiet har funnet det saklig rett å fremme sitt prinsipielle syn om stykkprisfinansiering i forbindelse med opplæring, og at de har et kjent standpunkt hvor de går imot kapitlet om samisk opplæring. Men når det gjelder det som har vært hovedtemaet, og som har gjort at departementet har fremmet loven, er komiteen samlet. For det første er komiteen samlet når det gjelder at ansvaret for opplæring når man er i institusjon – enten det er en helseinstitusjon, en rusinstitusjon eller barnevernet – skal ligge i den fylkeskommunen eller på det stedet hvor institusjonen er, ikke i bostedskommunen. Dette er vi enige om. Vi er også glade for at departementet utvetydig slår fast – som vi også støtter – at det ikke skal gjøres noen forskjell her på hvorvidt institusjonen er privat eller offentlig. Vi vet jo at de fleste rusinstitusjonene drives av ideelle organisasjoner, på oppdrag fra det offentlige, slik at på mange måter bidrar lovendringen til å rydde opp i en rekke forhold. Samtidig er det slik at departementet har understreket at man må gjennomgå det som skjer, slik at ingen skal komme i klemme økonomisk eller administrativt. Komiteen har valgt å si at vi legger til grunn at ingen institusjoner som er omtalt eller berørt av proposisjonen, skal bli økonomisk eller administrativt skadelidende som en følge av lovendringen. Grunnen til at vi sier det, er at vi har mottatt noen signaler underveis, dels fra rusfeltet, som vi har fanget opp, og som jeg kommer tilbake til. Jeg vil også tilføye, som saksordfører, at vi har mottatt en ganske tungtveiende kommentar fra Sunnaas Sykehus som jeg spesielt vil be om at departementet ser på, slik at man ikke risikerer at en god hensikt fører til at man ender i en administrativ klemme, som jeg ikke tror noen har ment skulle inntreffe. Det er bakgrunnen for disse merknadene fra komiteens side. Når det så gjelder andre forhold, har komiteen sagt at vi legger til grunn at selv om finansieringsansvaret ligger der institusjonen er, skal det selvfølgelig ikke avskaffe det oppfølgingsansvar den egentlige bostedskommune har for å se sammenhengen i et livsløp, det være seg for et barn eller for en rusmisbruker. Det må være slik at det er et ansvar som følger det enkelte menneske, slik at man ikke får en ansvarsfraskrivelse. Vi føler selvfølgelig ikke at departementet har lagt opp til at det skal være slik, men vi understreker at dette forvaltningsansvaret ikke endres. Det forvaltningsansvaret som ligger i forvaltningssamarbeid på tvers av etatsgrensene, beror, og det er en spesiell oppgave å sikre det. Så vil jeg kort nevne to forhold som komiteen har tatt opp spesielt, i tillegg til proposisjonen, men ikke i motsetning til dens ånd. Det gjelder for det første det forhold at flere rusavhengige i institusjoner formelt sett har gjennomført grunnskoleopplæring, men har likevel ikke de nødvendige kvalifikasjonene som skal til for å komme seg videre. Tilsvarende kan det gjelde at rusavhengige som formelt sett har gjennomgått videregående opplæring, er i samme situasjon. Komiteen vil da be departementet om å fremme initiativ for å sikre disse en rett til undervisning på henholdsvis grunnskolenivå og videregående nivå, uavhengig av om de formelt sett har fått oppfylt sin rett til opplæring. Det er fordi vi reelt sett ikke vil at disse menneskene skal komme i en klemme, men vil at de skal få orden på livet sitt. Samtidig ber vi departementet vurdere hvordan en på best mulig måte kan sikre rusavhengige en rett til videregående opplæring under og etter fullført behandling i institusjoner omtalt i proposisjonen, selv om disse brukerne ikke har brukt sin rett til å søke om utsetting før fylte 24 år. Når vi sier dette, er det fordi mennesker som kommer i rusavhengighet, kan gå glipp av noe på veien, og vi ønsker at de skal få en sjanse nr. 2, enten det gjelder det ene eller det andre av de to forhold som jeg nå har nevnt. Komiteen har funnet det riktig å understreke dette, og dette er forhold som også er tatt opp med komiteen fra berørte behandlingsinstitusjoner, og som vi har lyttet til ved denne komitebehandlingen. Så understreker vi, som naturlig er når vi har den store NAV-reformen som skal innføres, at vi tar det for gitt at opplæringsansvaret knyttet til rusrehabiliteringsinstitusjoner og andre rehabiliteringsinstitusjoner ses i sammenheng med det som skal skje i de nye NAV-kontorene, samt at det blir et forpliktende samarbeid mellom disse instansene og institusjonene som har opplærings- og rehabiliteringsansvar på både lokalt og regionalt nivå. Med disse merknadene konstaterer jeg på vegne av en samlet komite at Regjeringen har fått tilslutning for det løp de legger. Vi har tillit til at Regjeringen forvalter de merknader vi har gitt, og de oppdrag de i grunnen har gitt seg selv, og som de vil komme tilbake til i forbindelse med budsjettet for neste år. På det grunnlag anbefaler jeg det lovforslag som er framlagt av Regjeringen.
Jeg vil først takke saksordføreren for en god redegjørelse og en god jobb i denne prosessen. Fremskrittspartiet mener, som representanten Dørum gjorde rede for, at et statlig finansieringssystem for opplæring av pasienter i sosiale eller medisinske institusjoner vil være det beste. Det henger sammen med partiets utgangspunkt om statlig stykkprisfinansiering i hele utdanningsløpet. Med et stykkprisfinansieringssystem ville hele denne problemstillingen vært løst på en elegant måte, og Fremskrittspartiet fremmer derfor primært et forslag om at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med de nødvendige lovendringsforslag for å sikre en slik ordning. Det forslaget vil det naturligvis ikke bli votert over her i Odelstinget i dag. Det vil bli oversendt Stortinget for videre behandling. På bakgrunn av at det ikke vil bli behandling av Fremskrittspartiets primære standpunkt, vil vi i dag subsidiært gå inn for innstillingen hva gjelder §§ 13-2 og 13-3 a. Det er først og fremst fordi dagens situasjon er uholdbar og setter den enkelte pasient og bruker i en meget vanskelig og ofte uavklart situasjon. Lovforslaget vil i det minste rydde opp i en rekke uklarheter og gi en enklere og greiere ansvarslinje. Jeg vil likevel presisere at Fremskrittspartiet mener det skal være to forvaltningsnivåer i Norge: kommuner og fylker. Det er uheldig å tillegge fylkeskommunen nye oppgaver, og vi vil sterkt advare mot det på generelt grunnlag. Imidlertid er tilfellet i denne konkrete saken at fylkeskommunen allerede har store deler av dette ansvaret, og at denne lovendringen medfører en opprydding og egentlig en marginal oppgaveøkning for fylkeskommunen. Dessuten vil Fremskrittspartiet håpe, naturligvis, at vårt forslag blir vedtatt av Stortinget senere i vår, og da vil vedtaket i dag bli av en svært midlertidig karakter. Ellers vil jeg ta opp forslaget om å fjerne kapittel 6 i opplæringsloven, idet Fremskrittspartiet mener denne type opplæring er uhensiktsmessig. Vi vil gi likt opplæringstilbud til alle uavhengig av etnisitet.
Representanten Anders Anundsen har tatt opp de forslag han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 353]]
Da skal Odelstinget votere i sakene nr. 1–7.
Under debatten har representanten Karin S. Woldseth satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak om en endring av lover og regelverk slik at det blir opp til det enkelte par hvordan de vil fordele fødselspermisjonen mellom seg.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Fremskrittspartiet har også her varslet at de vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har representanten Laila Dåvøy satt fram et forslag på vegne av Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til lov om endring i lov om svangerskapsavbrudd § 9 slik at kvinnens evne til å ta omsorg for barnet samt hensyn til om kvinnen har disposisjon for sykdom, ikke skal være relevante hensyn når svangerskapsavbrudd skal vurderes.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Laila Dåvøy på vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstreforslag nr. 2, fra Vigdis Giltun på vegne av Fremskrittspartiet
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Her har Fremskrittspartiet et avvikende forslag. Det er forslag nr. 2, som lyder: «I lov 2. juli 1999 nr. 62 om etablering og gjennomføring av psykisk helsevern skal § 3-3 første ledd 3. b) lyde:b) utgjør en mulig fare for eget eller andres liv eller helse.»
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot denne paragrafen.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra representanten Anders Anundsen på vegne av Fremskrittspartiet.
Det voteres her alternativt mellom innstillingen og forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Opplæringslova kapittel 6 Samisk opplæring oppheves.»
Fremskrittspartiet har varslet at de vil støtte innstillingen subsidiært.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat.