Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 876]]
Etter ønske fra helse- og omsorgskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hvert parti. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg henviser til forslaget fra stortingsrepresentantene Erna Solberg, Inge Lønning, Martin Engeset og Bent Høie. Allerede i dag er det stor mangel på kvalifisert arbeidskraft i helse- og omsorgssektoren, og komiteen ser at dette problemet vil forsterke seg i årene som kommer. Det er ikke bare antallet eldre som øker, men vi ser at stadig flere oppnår veldig høy alder. Dette er mennesker som ofte har et sammensatt sykdomsbilde, og som har kroniske lidelser som strekker seg over mange år. Samtidig ser vi at det også blir en økning i behovet for pleie i hjemmet rettet mot yngre pleietrengende og funksjonshemmede. Økning av sykdommer som diabetes, muskel- og skjelettlidelser, KOLS, kreft, psykiatriske lidelser og rusavhengighet krever spesialkompetanse blant helsepersonell. Det er et utvilsomt behov for flere høyt kvalifiserte folk, og det haster. Forslaget om en kompetanseplan møter derfor ingen motforestillinger i komiteen. Det understrekes at det er viktig å se sammenhengen mellom utdanning, fagutvikling og forskning, og at de som velger å arbeide innenfor dette feltet, må gis muligheter til å holde seg faglig oppdatert og gis rom for alternative karriereveier med lønn etter innsats. Forslagsstillerne nevner en rekke gode tiltak i utdannings- og arbeidsmarkedssektoren som de mener kan nyttes for å skaffe flere kvalifiserte folk. Forslagsstillerne understreker også at det er viktig å beholde dem som arbeider i helse- og omsorgsyrkene, og nevner flere tiltak i arbeidslivet som de mener kan nyttes for å oppnå dette. Komiteens flertall, medlemmene fra opposisjonspartiene, mener at det er et gap mellom de forventningene Regjeringen skaper om økt satsing på utdanning av helsepersonell på den ene siden og de praktiske tilretteleggingene på den andre. Disse partiene viser til at en opprydning av forholdene innen fagskolesektoren fortsatt ikke er kommet på plass, og legger til grunn at Regjeringen til våren vil fremme forslag om en fagskolelov som også bidrar til en reell finansiering av helsefagskolene. Fagskoleutdanningen vil spille en nøkkelrolle, og Regjeringen har ansvaret for å bidra til en kvalitetsforbedring av sykepleierutdanningen. Komiteens flertall, medlemmene fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, mener også at kapasiteten innenfor geriatrispesialister ved sykehusene må økes. I forrige uke kunne vi lese resultatet av en ny undersøkelse som viste at gamle syke som får behandling ved egne geriatriske avdelinger på sykehus, får bedre helse og klarer seg i egne hjem mye lenger etter et sykehusopphold. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har framhevet at de 10 000 nye årsverkene til eldreomsorgen i kommunene står fast. Det betyr at styrking av de øvrige pleie- og omsorgsstillingene må opprettes i kommunene for å imøtekomme behovet, og det må komme i tillegg til disse. Dette flertallet viser til at kompetanseløftet i 2015, økning av stillingsbrøkene til hel- og deltid samt videre- og etterutdanning vil være gode tiltak for å øke rekrutteringen og for å beholde arbeidskraften. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet stiller seg tvilende til forslagsstillernes vektlegging av økt arbeidsinnvandring og vil påpeke at det finnes betydelig unyttet kapasitet ved å øke stillingsbrøkene, nyrekruttering og ved å føre en god seniorpolitikk. Komiteens flertall, medlemmene fra opposisjonspartiene, vil peke på nødvendigheten av å styrke utdanningsinstitusjonene innenfor helse- og omsorgsfagene og styrke forskning innenfor geriatri, og er kritiske til at Regjeringen både har redusert støtten til private høyskoler som utdanner helsepersonell, og bevilgningene til forskning. Ifølge Statistisk sentralbyrå har antallet pleie- og omsorgsstillinger de siste ti årene økt med nesten det dobbelte av hva Regjeringen har som målsetting – det snakkes om 10 000 nye årsverk fra 2004 til 2009. Antallet pleie- og omsorgsstillinger i kommunene må etter flertallets mening økes langt utover de planlagte 10 000 årsverkene for å imøtekomme behovet i årene som kommer. Dette kan gjøres ved å tilby flere heltidsstillinger, fjerne særaldersgrenser og legge til rette for at flere kan jobbe i omsorgsyrkene over lengre tid. Videre mener komiteens medlemmer fra Høyre og Fremskrittspartiet at forslaget om å sikre mer fleksible arbeidstidsbestemmelser og legge til rette for å etablere flere tilbydere av omsorgstjenester vil bidra til bedre utnyttelse av ressursene i omsorgssektoren. For å sikre en gjennomføring av planens mange viktige målsettinger sier komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre at planen må følges opp økonomisk. Jeg vil med dette ta opp forslaget fra mindretallet, Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre.
Representanten Vigdis Giltun har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Først av alt vil jeg berømme forslagsstillerne for et omfattende, kreativt og konkret forslag til kompetanseplan for å rekruttere flere kvalifiserte arbeidstakere til pleie- og omsorgssektoren. Ja, forslaget er langt mer omfattende og konkret enn Regjeringens plan, Kompetanseløftet 2015, som er en del av St.meld. nr. 25 for 2005-2006, Mestring, muligheter og mening. Jeg mener at de få tiltakene Regjeringen har foreslått, ikke vil være tilstrekkelig for å løse de store utfordringene vi står overfor i pleie- og omsorgssektoren framover. Alle er enig i at ett av behovene er å rekruttere flere til å ta helseutdanninger på ulike nivå. Dette er også påpekt i Regjeringens plan, Kompetanseløftet 2015. Desto mer uforståelig er det at samme regjering for andre år på rad foreslår kutt i bevilgningene til høyskoler som faktisk utdanner de gruppene det her er et skrikende behov for. Det er gledelig at mennesker i Norge lever stadig lenger. De fleste klarer seg heldigvis selv. Noen trenger kanskje bare litt hjelp til dagliglivets gjøremål, og andre trenger sosiale tiltak. Men en stor gruppe vil trenge mer omfattende helsetjenester enn tidligere, både medisinskfaglig og sykepleiefaglig. I dag har sykehjemsbeboere i gjennomsnitt fire forskjellige diagnoser, noe som selvsagt vil kreve høyt kvalifisert personale. Vi vil trenge langt flere leger med geriatriutdanning, flere sykepleiere med videreutdanning i geriatri, aldring, palliativ omsorg, som er omsorg ved livets slutt, m.m. Vi vil trenge langt flere hjelpepleiere og helsefagarbeidere med videreutdanning i geriatri. Alt dette krever at vi ser på utdanningskapasitet, på utdanningenes innhold og lengde, på rekrutteringen til utdanningene, m.m. La meg ta noen problemstillinger innen hver av disse utdanningstypene som det kan bli nødvendig å se nærmere på: Geriatriutdanningen for leger er svært omfattende. Slik jeg har forstått det, må leger først gjennom indremedisinsk spesialitet før hun eller han kan ta geriatriutdanning. Andre land har kortere utdanningsløp, med et noe annet innhold riktignok, som det kan være verdt å se på.Når det gjelder geriatriutdanningen for sykepleiere, er den for kort til at den kan inngå som en grad i en universitetsutdanning. Dette kan i seg selv gjøre akkurat denne utdanningen mindre attraktiv i forhold til andre. Dette er det også viktig å vurdere.Når det gjelder videreutdanningen på fagskolenivå, har jeg hørt at den er mer eller mindre stilt i bero i mange av fylkene. Denne må aktiveres. Muligheten for videreutdanning kan være avgjørende når mennesker velger sin førsteutdanning. Dette bør finne sin løsning. Jeg mener dette representantforslaget bør følge arbeidet med St.meld. nr. 25, som skal avgis 20. februar neste år. Vi skal ha høringer til denne meldingen i desember i år, og jeg regner med at verdifulle innspill vil komme på dette området også under høringene. Jeg mener at de aller fleste av forslagene i representantforslaget er meget gode, men noen kan jeg ikke støtte på det nåværende tidspunkt. Jeg er derfor enig med flertallet i at forslagene bør vurderes og foreslås i forbindelse med komiteens behandling av St.meld. nr. 25 for 2005-2006, Mestring, muligheter og mening – dette for å sikre en helhetlig behandling av hvordan kompetansen i helse- og omsorgstjenesten kan styrkes i årene framover.
Helse- og omsorgssektoren skiller seg ut i dagens norske samfunn ved en usedvanlig lav andel av fullt kompetent arbeidskraft, eller – uttrykt den andre veien – en usedvanlig høy andel av ikke-faglært arbeidskraft. Det er i mange henseender et tankekors, fordi man skulle forvente at om det var noe område hvor samfunnet skulle prioritere det å sørge for kvalifisert arbeidskraft, var det akkurat dette området. Det kan tenkes mange årsaker til at tingene har utviklet seg på denne måten. En nærliggende forklaring er at behovet for arbeidsinnsats har økt raskt og kommer til å øke enda raskere i årene fremover, og at det derfor gjennom utdanning er vanskelig å holde tritt med behovet for kompetent arbeidskraft. En annen mulig forklaring kan være at det er behov for veldig ulike typer kompetanse, at det er mange ulike nivåer av utdanningssystemer som er aktuelle i denne sammenheng, og at det derfor er vanskelig å få til en koordinert innsats for å rekruttere kompetent arbeidskraft. Det kan også tenkes at det har sammenheng med at vi i noen år har vært på vei inn i en situasjon hvor arbeidsmarkedet i sin alminnelighet er presset, og hvor etterspørselen etter arbeidskraft fra andre sektorer virker sterkere enn etterspørselen fra pleie- og omsorgssektoren. Uansett hva forklaringen er, er det forslagsstillernes overbevisning at det haster, og det er derfor vi har fremmet forslaget. Det haster med å skaffe den nødvendige oversikt, og det haster med å utarbeide en overordnet, nasjonal rekrutteringsplan som kan sikre at vi i løpet av overskuelig fremtid får en situasjon som er vesentlig bedre enn den situasjonen vi har i dag. Det vil si at vi får en situasjon hvor andelen av fullt kvalifisert arbeidskraft er på høyde med det som gjelder for de fleste andre sektorer i det norske samfunn. Det er i innstillingen pekt på at komiteen er i gang med arbeidet med stortingsmeldingen om omsorgssektoren, og et flertall i komiteen viser til at det vil være naturlig også å behandle de forslagene som ligger i representantforslaget, i forbindelse med behandlingen av stortingsmeldingen. Det er jeg enig i. Samtidig kan jeg ikke se at det er gitt noen grunner til at ikke komiteen på det nåværende tidspunkt kunne gi Regjeringen det oppdraget som forslaget munner ut i, nemlig oppdraget om å utarbeide en tilfredsstillende, samlet rekrutteringsplan. Det er jo ganske klart at noen slik plan ikke ligger i stortingsmeldingen, og det er ikke rimelig at komiteen – i behandlingen av et omfattende dokument – skal påta seg å gjøre det arbeidet. Det har komiteen ikke noe grunnlag for. Dermed blir man sittende tilbake med spørsmålet. Også når vi kommer dit hen at vi skal behandle stortingsmeldingen, vil det være opp til komiteen å bestemme hvorvidt den ønsker å gi Regjeringen dette oppdraget eller ikke. Skulle man komme til at oppdraget er nødvendig å gi, har man spilt tid ved at man ikke tar standpunkt til det her og nå. Det har vært påpekt gjentatte ganger – og det påpekes også av komiteens flertall i innstillingen – at de 10 000 årsverkene som nå har versert i norsk politisk debatt i halvannet år, ikke er noe svar på denne utfordringen. Så lenge man ikke er villig til å presisere hva slags årsverk, med hvilken kompetanse og hvorledes proporsjonene mellom de ulike kategorier helsearbeidere skal se ut, så er de 10 000 årsverkene ikke svar på noen ting. Det er også påpekt i innstillingen at den veksten som vil være pr. år i den femårsperioden Regjeringen snakker om, med de 10 000 årsverkene, vil, hvis det gjennomføres, være vesentlig lavere – ja betydelig lavere – enn gjennomsnittsveksten har vært de siste ti år, dvs. at heller ikke kvantitativt er de 10 000 årsverkene tilnærmelsesvis noe svar på utfordringen.
Vi i SV syns det er mange gode forslag i representantforslaget fra Høyre. Samtidig må jeg si at det er to ting som er litt underlige. Den ene er at vi ikke kunne behandle dem i sammenheng med omsorgsmeldinga som vi har til behandling i komiteen, hvor vi får rikelig mulighet til å diskutere nettopp det som representanten Lønning var opptatt av, og hvor vi også vil få gode innspill fra mange organisasjoner. Den andre er at Høyre ikke benyttet anledninga til å gjennomføre forslagene da de selv satt i regjering. Jeg syns egentlig det er litt rart å høre tonen til representanten Lønning, for når han legger så stor vekt på at dette haster, er det veldig rart at det ikke ble gjennomført i løpet av de fire årene da Høyre hadde både helseministeren, delvis, utdanningsministeren og kommunalministeren, og også finansministeren. Sånn sett kunne det være fristende å spørre om det var Kristelig Folkeparti eller Venstre som den gangen stod i veien for at disse forslagene ble gjennomført, eller om det var fordi det var skattelette til dem som allerede hadde mest, som stod øverst på agendaen. SV ser fram til behandlinga av omsorgsmeldinga. Det er en viktig melding, fordi det står for dårlig til innen pleie- og omsorgssektoren i kommunene. Fire år med høyredominans gjorde ikke situasjonen bedre, kommuneøkonomien fikk vikeplikt for stadig nye skatteletter. For oss har det vært viktig å rette opp denne skeivheten, men det trengs langt mer enn en styrket kommuneøkonomi. SV er veldig enig i intensjonene til representantene som står bak dette forslaget. Høyere kompetanse er definitivt viktig for å sikre en god pleie- og omsorgssektor, for å sikre rekruttering og økt status i yrket. I tillegg trengs det et oppgjør med antall deltidsstillinger i kommunene og med stoppeklokkementaliteten som har bredt om seg mange steder, ikke minst med støtte fra Høyre sjøl. I omsorgsmeldinga skisseres flere tiltak for å møte utfordringene innen pleie og omsorg: Antallet læreplasser og andelen med høyskoleutdanning skal økes, det skal gjennomføres realkompetansevurderinger og rekrutteringskampanjer, videreutdanning gjennom fagskoleordninga skal sikres, bruken av deltid skal reduseres, det skal satses på ledelse – noe som virkelig trengs – og på forbedring av arbeidsmiljøet. I tillegg skal det satses videre på undervisningssykehjem, bare for å nevne noe. Det er altså ikke sånn at denne regjeringa lener seg tilbake og tror at det ikke haster med å få gjennomført en god del tiltak i denne sektoren – tvert imot. Det er nettopp derfor meldinga er lagt fram. Så jeg syns i grunnen at innlegget til representanten Lønning framstod i et noe underlig lys. Men vi ser i hvert fall fram til de diskusjonene vi vil få når vi skal behandle omsorgsmeldinga. Jeg tar også til etterretning at Kristelig Folkeparti har bestemt seg for å støtte at vi skal ta dem nettopp i forbindelse med den behandlinga, som er en unik mulighet til å få en brei diskusjon om dette temaet.
Det undrer meg også noe hvor travelt noen av dem som var i regjering i forrige periode, plutselig har fått det med å gjøre noe og å foreta et kompetanseløft på dette området. Regjeringen har fremmet en stortingsmelding som skal ut på høring litt før jul, og som skal behandles her i januar–februar måned, der vi får rikelig anledning til å stake ut kursen framover. Noen har sagt at denne meldingen er for lite konkret. Det må folk gjerne mene. Det Regjeringen har sagt, og som Senterpartiet faktisk mener er veldig viktig, er at alle partier skal inviteres til å være med og skape en god eldreomsorg for framtiden. Da synes jeg faktisk det er bra at Regjeringen ikke legger på bordet et dokument der alt er ferdigtømret på forhånd, men nettopp inviterer Stortinget til å behandle og være åpen for konkrete og gode forslag som måtte komme. Jeg må si jeg er blitt overrasket denne siste høsten i møte med eldreomsorgen noen steder rundt omkring i landet. Jeg må virkelig understreke at det skal mange krafttak til før det skinner av denne omsorgen. I tidligere innlegg i denne saken i dag er det blitt sagt noe om kommuneøkonomi og noe om hva som skjedde i forrige periode. Jeg mener virkelig at det er mye å ta igjen før det er tilstrekkelig med hender og tilstrekkelig kvalitet i omsorgstjenestene rundt omkring. I møte med kommunehelsetjenesten i Høyre-styrte Bergen, f.eks., opplever jeg mangel på profesjonalitet i tjenesten, mangel på kommunikasjon med dem det gjelder, dårlig koordinering og mangel på kvalitetssikring. Jeg må si at i møte med pleie- og omsorgstjenestene er jeg faktisk blitt overrasket. Etter å ha snakket med mange pårørende rundt omkring, ser en at det i mange kommuner faktisk skal mye til før pleie- og omsorgstjenestene fungerer godt nok. Jeg er, som en del av regjeringspartiene, ærlig nok til å si dette. Jeg håper at også flere kan være ærlige nok til å si dette, og at vi kan stå sammen i Stortinget om å skape en bedre eldreomsorg. Jeg mener som sagt at Regjeringen har lagt et godt grunnlag for å få dette til gjennom St.meld. nr. 25 for 2005-2006. Jeg tror jeg gir meg med det.
Eg skal ta utgangspunkt i fakta når eg skal halde innlegget mitt, eg skal ikkje forsøkje meg på nokon polemikk. Talet på eldre over 80 år vil bli om lag fordobla dei neste 35 åra. Berre det å oppretthalde dagens pleie- og omsorgsstandard betyr jo at talet på årsverk må meir enn fordoblast. Viss vi skal auke standarden, som antakeleg alle ønskjer, må talet på årsverk i denne sektoren aukast mykje meir enn ei fordobling, kanskje må vi auke med 250 000. Vi snakkar om kjempestore tal dei neste 30–40 åra. Og om vi kan vere ueinige om mangt i denne salen, er vi iallfall einige om at vi står overfor ei kjempeutfordring innanfor pleie- og omsorgssektoren. Venstre trur ikkje at det vil vere nok berre å tenkje på årsverk og hender. Derfor må vi fokusere meir på å auke kompetansen hos dei som skal arbeide innanfor sektoren, og det er akkurat det representantforslaget frå Høgre – som Venstre støttar – set i fokus, og vi må umiddelbart ta tak i utfordringa som alle ser kjem. Som representanten Lønning sa: Det hastar. Eg trur ikkje vi behøver å vere ueinige om at det hastar. Venstre meiner at kompetanseheving kanskje er den viktigaste nøkkelen til at dei framtidige omsorgsutfordringane skal kunne løysast. Dessutan må det leggjast til rette for faglærte. Vi har hørt at det, spesielt kanskje innanfor sjukepleiaryrket, i veldig stor grad går i deltidsstillingar. Vi veit at dei til og med ønskjer å få utvida sine stillingar, så her har vi jo eit stort arbeidskraftspotensial som det må gå an å finne ei betre løysing for enn det som er situasjonen i dag. Venstre meiner òg at det må satsast meir på heimetenestene. Kostnadene knytte til heimebasert omsorg er berre ein liten brøkdel av kva ein sjukeheimsplass kostar. Men også dei som jobbar innanfor den sektoren, innanfor heimetenestene, må sjølvsagt ha høg og rett kompetanse. Det er òg viktig at yrkesstatusen for denne gruppa får eit lyft. Det trur vi er eit viktig moment for å rekruttere til denne gruppa. Utfordringane knytte til å skaffe nok arbeidskraft for å oppretthalde og utvide tilboda innanfor pleie- og omsorgssektoren og andre velferdstilbod i framtida, er så store at det vil bli behov for arbeidsinnvandring. Komiteen har vore inne på det. Det eg vil seie i tillegg til det komiteen seier om dette, er at vi i Venstre meiner at det ikkje må sjåast på som noka kvilepute at vi kan hente nokon frå utlandet. Landets viktigaste oppgåve, som er å ta seg av sine eigne eldre og pleietrengande, må primært løysast av eiga arbeidskraft. Derfor må det vere eit stort og kraftig fokus på å rekruttere kvalifisert arbeidskraft, som dette forslaget går ut på.
Dokument nr. 8-forslaget synliggjør at det er tverrpolitisk enighet om at den kommunale helse- og omsorgssektoren står overfor store utfordringer i tida framover, både når det gjelder kapasitet og kompetanse. Vi er enige om, tror jeg, bl.a. at sektoren trenger flere hender, at vi trenger å beholde og gi muligheter for videreutdanning til dem som allerede jobber i sektoren, at sektoren preges av for mange ufaglærte, og at sektoren trenger flere høyt kvalifiserte mennesker. Da er det slik at denne regjeringa har gjort svært mye i løpet av et år, selv om representanten Lønning forsøker å framstille det på en annen måte. Regjeringa har utarbeidet en ny kompetanse- og rekrutteringsplan for de kommunale helse- og omsorgstjenestene. Vi har kalt det Kompetanseløftet 2015. Tiltakene er som kjent omtalt i den stortingsmeldinga som komiteen nå behandler. Vi har sett på erfaringene med tidligere rekrutteringsplaner for sektoren og prøvd å tilpasse tiltakene i Kompetanseløftet til de utfordringene vi står overfor i dag. Kompetanseløftet, slik vi foreslår det, består av et fireårig rullerende handlingsprogram med virkning fra 2007 som skal oppdateres hvert år i planperioden fram til 2015. Den langsiktige strategien er å utnytte den demografisk sett stabile perioden de nærmeste 15 åra til å heve utdanningsnivået i den kommunale helse- og omsorgssektoren, slik at kommunene har gode fagfolk i tjenesten når behovsveksten setter inn for fullt. Målene for Kompetanseløftet de nærmeste årene er: å øke antall ansatte i omsorgssektoren med 10 000 nye årsverk, og disse skal ha relevant fagutdanningå heve utdanningsnivået i omsorgstjenestene, bl.a. ved å legge til rette for å få inn flere med høgskoleutdanningå sikre tilgangen på helsefagarbeidere med rundt 4 500 hvert eneste årå få inn flere folk med forskjellig yrkesbakgrunn for å få en større faglig bredde i tilbudetå styrke veiledning, internopplæring og videreutdanning Regjeringa har som kjent foreslått 152 mill. kr til Kompetanseløftet, der de viktigste tiltakene er å sikre læreplasser til elever som utdanner seg som helsefagarbeidereå kvalifisere ansatte i helse- og omsorgstjenesten som ikke har helse- og sosialfaglig utdanning, til helsefagarbeidereå desentralisere flere høgskolestudierå videreutdanne folk som har videregående opplæring, gjennom fagskoleordningaå videreutdanne personell med høgskoleutdanningledelsessatsinga «Flink med folk i første rekke»undervisningssjukehjem, omsorg ved livets slutt og lindrende behandlingå heve kompetansen i etikkrekrutteringskampanje for å nevne noe I tillegg til disse tiltakene framkommer det av omsorgsmeldinga og statsbudsjettet for 2007 at vi har foreslått å styrke forskning på omsorgstjenester med 5 mill. kr. Her har vi også et utstrakt samarbeid bl.a. med Norsk Pensjonistforbund. Vi har også tatt nødvendige grep for å styrke legetjenesten i sjukehjem. Og vi skal legge fram en egen handlingsplan for spesialisthelsetjenester til eldre i løpet av neste år. Regjeringa mener at lokale variasjoner og behov i stor grad skal legges til grunn for hvordan vi skal utforme tjenestene framover. Jeg vil i den sammenheng nevne samarbeidsavtalen om kvalitetsutvikling i helse- og omsorgstjenesten, der Kommunenes Sentralforbund og Regjeringa er enige om flere viktige ting: Det er nødvendig å øke andelen med høgskoleutdanning, å legge til rette for redusert bruk av deltidsstillinger i sektoren og å styrke lederfunksjonene i sektoren. Så til spørsmålet om arbeidsinnvandring. Her vil jeg uttrykke et noe annerledes syn enn det som framkommer i Dokument nr. 8-forslaget. Antallet eldre øker over hele verden, og de aller fleste land – også i Europa – vil ha underskudd på helse- og sosialpersonell i åra som kommer. Jeg mener derfor at vi ikke kan legge opp til en aktiv rekrutteringspolitikk der vi tapper andre land – og da spesielt de fattige land – for nødvendig personell. Målet må først og fremst være at vi sørger for å utdanne det helse- og sosialpersonellet som vi trenger.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg tror ikke det er noen politisk uenighet i den problemstillingen som forslaget tar opp. Vi ser alle behovet og ønsker gode løsninger. Dette blir jo også belyst i St.meld. nr. 25 for 2005-2006, Mestring, muligheter og mening, der det finnes både dokumentasjon og tiltak. Spørsmålet er vel heller hvorfor opposisjonen maser om dette nå og ikke kommer tilbake under den debatten med alle de forslagene som også jeg synes er gode. Vi vet at omsorgssektoren trenger folk. Vi vet at de trenger fagfolk. Alle er enige om at trenger man en snekker, er det greit at han kan snekre. Det samme gjelder innen helsesektoren. Trenger vi hjelp når vi er på det svakeste, er det nødvendig med faglig innsikt i hva en gjør, hvorfor en gjør det, og når en skal sette inn tiltakene. Det vil spare samfunnet for unødvendige sykehusopphold og spare den enkelte for unødvendig smerte og gi en bedre hverdag. Det er også frustrerende for den som jobber, å ha en jobb som en egentlig ikke har kunnskap om. Det er mange tiltak som må til, og det sier også forslagsstillerne noe om. Kompetanseløftet 2015 vil være ett tiltak for å bedre dette, der vi ved å være aktive på flere arenaer vil kunne nå målet om 10 000 flere årsverk. Lærlingplasser, desentralisering av høyskoletilbudet, undervisningssykehjem og rekrutteringskampanjer vil være andre tiltak som kan hjelpe. Kampanjer for å få flere menn inn i omsorgen, vise ungdommen hvor viktig det er å jobbe med og for mennesker, er noe vi kan sette inn på et tidlig tidspunkt ved tiltak rettet mot skolen. Det å skape faglige miljøer i omsorgen, skape rom for utvikling og skape muligheter for etter- og videreutdanning vil også kunne gjøre det mer attraktivt å jobbe i omsorgen. Vi er nødt til å gi yrkene en status der målet er å sikre en bedre tjeneste til dem som har bruk for hjelp. Det er også viktig å heve kompetansen når det gjelder de grunnleggende etiske tankene rundt dette med pleie, og det sier også stortingsmeldingen noe om. De ufaglærte gjør i dag en kjempejobb. Vi hadde ikke klart oss uten den innsatsen, og de fortjener faktisk å få dette nødvendige løftet i sin kompetanse, slik at de kan gjøre jobben sin enda bedre. Det kan vi gjøre gjennom å følge opp St.meld. nr. 25. Målet må også være at de som ønsker å arbeide heltid, får den muligheten. Mange årsverk ville blitt fylt dersom det ble gjennomført. Dette vil vi kunne klare ved en styrket kommuneøkonomi, og med en enda bedre kommuneøkonomi vil enda flere kunne ha mulighet til det. Muligheten til deltid må selvfølgelig også være til stede, slik at vi får et variert arbeidsliv som er tilpasset både arbeidskapasiteten og livssituasjonen til den enkelte. Fleksible løsninger med god kompetanse er noe vi kan arbeide for, for å få flest mulig til å jobbe i omsorgen.
På grunnlag av forslaget og komiteens innstilling hadde jeg egentlig ikke ventet at dette skulle bli en reprise på valgkampen for godt og vel ett år siden, men jeg konstaterer at det er enkelte som er opptatt av å kjøre den reprisen. Jeg tror det er til begrenset glede for brukerne av helse- og omsorgssektoren i dette landet. I sin alminnelighet er brukte valgkamper noe av det mest mistrøstige som finnes. Det må være tillatt å minne både representanten Skjælaaen og representanten Thorkildsen om at det var den forrige regjering som startet arbeidet med den meldingen som komiteen nå arbeider med, og det arbeidet var kommet ganske langt. Det som var hensikten den gangen, var helt klart å vektlegge de kvalitative aspektene sterkere enn de kvantitative, for vi har hatt veldig mange skippertak i årenes løp når det gjelder omsorgssektoren, som alle sammen har hatt det til felles at de har dreid seg om kvantitative størrelser, ikke om kvalitative størrelser. Det var derfor man startet arbeidet med en kvalitetsmelding om omsorgssektoren. Bakgrunnen for det forslaget vi behandler i dag, er at all erfaring viser at nøkkelen til kvalitet er kompetanse. Hvis kompetansen ikke er til stede, er det å etablere den fornødne kvalitet et meget, meget vanskelig prosjekt. Mer komplisert behøver det ikke å være. Så registrerer jeg at det sendes dobbelte signaler både fra statsråden og fra talspersoner fra regjeringspartiene. På den ene siden berømmer man forslaget og sier at det er godt, og på den annen side sier man at det er ubetimelig at det reises. Jeg kan love at forslagene kommer til å følge med på lasset i komiteens videre behandling av omsorgsmeldingen. Innstillingen fra flertallet i komiteen går jo heller ikke ut på å avvise forslaget, men på å vedlegge det protokollen. Det må jo bety at man ser at det er et vesentlig innhold i forslagene som det er verdt å ta med seg videre, hvis man er interessert i brukerne – vel å merke – av omsorgstjenestene i dette landet. Jeg forutser at vi får rik anledning til å vende tilbake til elementene i det som kalles Kompetanseløftet 2015. La meg bare her og nå presisere at jeg har ingenting imot noen av de målsettingene som er nedfelt der, men det jeg etterlyser, er operasjonaliseringen for hvorledes man skal innfri målsettingene. Der tror jeg ikke vi vil komme utenom noen av bestanddelene, heller ikke det å hente arbeidskraft fra våre naboland.
Det var representanten Skjælaaen som også fikk meg til å ta ordet én gang til, og bakgrunnen var hans negative karakteristikk av Bergen kommune og eldreomsorgen som foregår der. Slik jeg oppfattet det, gikk han veldig langt i å reise en type kritikk også mot personalet. Det er klart at vi ikke skal danne oss noe glansbilde. Men det er kanskje litt farlig å generalisere og si at en så stor kommune som Bergen har en veldig dårlig og kompetanseløs personalgruppe – jeg husker ikke akkurat uttrykket han brukte. Jeg har lyst til å ta et eksempel. En av mine nære pårørende bodde i et kjempestort sykehjem i Bergen i to og et halvt år før hun døde. For henne medførte det en tilværelse fra utrygghet til trygghet. Riktignok tok det litt tid å få plass. Jeg tror kanskje problemstillingen mange sliter med i dag, er at det ofte tar for lang tid før man får hjelp. Mange får ikke nok hjelp, og mange får kanskje ikke innhold nok i den hjelpen de får. Det kan nok skje overalt. Jeg tror at vi fra denne talerstolen iallfall skal være forsiktige med å karakterisere enkeltkommuner og enkeltansatte i kommuner, eller generelt personell i kommuner, som ikke å ha kompetanse, selv om vi selvfølgelig både i St.meld. nr. 25 og i kompetanseplanen sier at vi trenger mer kompetanse. Men det finnes også en god del kompetanse. Mange kommuner, også Bergen, har eksempler på meget god eldreomsorgspolitikk, både innenfor og utenfor sykehjem, som vi har tatt lærdom av, og som også står nevnt enkelte steder, både i stortingsmeldingen og i andre dokumenter. Jeg hadde behov for å si dette.
Det er farlig å generalisere. Min mening er ikke å generalisere. Men det er faktisk viktig at en har systemer som sikrer god kvalitet, uavhengig av om en har hjemmesykepleie, om en er i sykehjem eller lignende. Dette er noe av det jeg opplever jeg får meldinger om, og som helt sikkert også Laila Dåvøy, når hun møter Kamp for de eldre og mange andre i Bergen, får meldinger om – om hva som fungerer, og hva som ikke fungerer. Jeg tror også at representanten Dåvøy, slik hun har uttalt seg tidligere, er enig i at det er mange uløste oppgaver knyttet til å få eldreomsorgen til å fungere rundt omkring. Jeg vil gjenta det jeg sa tidligere, at det mangler også folk. Regjeringen har høye ambisjoner om flere årsverk i eldreomsorgen. Jeg er glad for at forslagsstillerne faktisk ser at det er behov for flere. Men jeg vil, i likhet med statsråden, stille spørsmål ved om det er det rette å ta kvalifisert personell fra andre land, som også har behov, for at vi skal kunne få vår eldreomsorg til å fungere. Jeg mener faktisk at det er viktig at en driver god rekruttering her til lands, at en får hevet kvaliteten i utdanningene, og at vi først og fremst konsentrerer oss om det. Så sier representanten Lønning at det virker som det er noe gammelt oppgulp fra valgkampen vi kommer med. Det undrer meg at representanten Lønning, og Høyre, som for kort tid siden satt i regjeringskontorene, har et så utrolig behov for å markere seg på saker i denne salen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.[[Votering, se side 877]]
Etter ønske fra helse- og omsorgskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hvert parti. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det fremmes i dette dokumentet følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det blir overensstemmelse mellom de statlige begrensninger for utsalgstider for øl og annen alkoholholdig drikk med volumprosent mellom 2,5 og 4,7 og generelle åpningstider for butikker i Norge på hverdager.» Med andre ord: Salg av svakere alkohol skal kunne foregå i åpningstidene til butikkene dersom den enkelte kommune måtte ønske dette. Etter alkoholloven har kommunene plikt til å utarbeide en alkoholpolitisk handlingsplan, som skal være et sentralt instrument for å sikre helhetlig behandling av alkoholpolitiske spørsmål i kommunen. Videre skal det kommunale bevillingssystem for salg og skjenking av alkoholholdig drikk også bidra til å oppnå de nasjonale mål som er satt for alkoholpolitikken. Dette gjelder også for representantene Skjælaaen og Dåvøy og for Bergen by. I denne saken er komiteen delt i to. Som saksordfører regner jeg med at flertallet i komiteen presenterer sitt syn på saken, slik at jeg kan bruke min tid til å presentere mindretallets syn, dvs. Fremskrittspartiet, Høyre og Venstres syn. Det er forunderlig at Stortinget pålegger kommunene både bevillingene og oppfølgingen av nasjonale mål i alkoholpolitikken, samtidig som Stortinget ikke gir kommunene anledning til å bestemme salgstidene for alkoholholdig drikk, slik at de kunne ha blitt samordnet med butikkenes åpningstider. Ved å gi kommunene denne rett ville Stortinget gitt kommunene reell påvirkning og derigjennom styrket lokaldemokratiet. Med andre ord kunne Stortinget her gitt kommunene og innbyggerne en stor grad av medbestemmelsesrett. Det blir meningsløst at kommunene på den ene siden har alt ansvaret for oppfølging og utøvelse av alkoholpolitikken, men ikke selv kan få lov til å bestemme åpningstiden. Her er vi ved sakens kjerne. Man ønsker ikke at kommunene skal kunne ha den retten, for da vil man i mange tilfeller overføre mer reell brukermakt til det enkelte mennesket. Fremskrittspartiet ønsker også å påpeke at det helt åpenbart er en sammenheng mellom for høye avgifter på lovlig omsettbar alkohol, mangel på tilgjengelighet og kriminalitet relatert til smugling. Jeg må nesten få lov til å spørre: For hvem er alkohol på mellom 2,5 pst og 4,7 pst. fra butikk mest skadelig for? Er det mest skadelig for dem som har dårlig råd, for de ser seg ikke like godt egnet til å gå på en pub? Eller er det mindre skadelig for dem som har god råd, for for dem vil uansett tilgjengeligheten være til stede nær sagt til enhver tid? Mindretallet i komiteen er enig i at en må tilstrebe færrest mulig skader som følge av rusmiddelbruk, på lik linje med at vi ønsker færrest mulig skader og helseproblemer av andre årsaker. Det må imidlertid påpekes at det går et skille mellom bruk og det som er misbruk. Det er også forunderlig at regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti ikke er i stand til å sette norsk alkoholpolitikk inn i en større sammenheng, hvor tilpasning til Europa og andre land er naturlig, og må gjennomføres. Det må jo være en ekstremopplevelse for en turist i Norge at lovlige salgsvarer blir ulovlige på ett minutt, og at ingen mennesker i løpet av det samme minuttet lenger er i stand til å kunne ta ansvar for egne handlinger. Dette ansvaret ønsker ikke dagens regjering og Kristelig Folkeparti å gi den enkelte i Norge. Det er med andre ord noen politikere som er så opptatt av å detaljere og bestemme over andres liv at de utbasunerer høylydt: Selvfølgelig vet vi bedre enn folk flest hva folk flest har godt av. Skal vi gjøre oss totalt spedalske på berget vårt? Med den politikken som nå blir ført, hvor vi er så gode bedrevitere, er det faktisk slik at vi aldri kommer til å få harmonisert vår politikk med den i de øvrige landene i Norden, ei heller Europa. Vi blir en einstøing i klassen.
Skal representanten ta opp et forslag?
Det tok jeg opp i begynnelsen.
Representanten Jan-Henrik Fredriksen har da tatt opp det forslaget han refererte.
Vi er svært godt fornøyd med at det er et solid flertall i Stortinget som ikke ønsker å bifalle representantforslaget i Dokument nr. 8:108 for 2005-2006. Flertallet legger, som det framgår av saken, til grunn at forslagsstillerne ønsker å tilpasse alkohollovens regulering av utsalgstider for øl og annen alkoholholdig drikk med volumprosent mellom 2,5 og 4,7 til åpningstidene etter lov om helligdager og helligdagsfreden. Dette medfører at kommunene ikke kan begrense utsalgstida for øl og annen alkoholholdig drikk mellom 2,5 og 4,7 volumprosent. Dersom forslaget skulle bli vedtatt, ville man i teorien kunne selge øl i butikk døgnet rundt, riktignok med unntak av søn- og helligdager. Mange matvarebutikker har åpent til kl. 23, sjøl om døgnåpne butikker ikke er vanlig. Det kan jo være et tidsspørsmål. La meg si det slik: Vi er ingen hengehoder i alkoholpolitikken. Stadig flere kommuner får polutsalg, slik de gjorde under Bondevik-regjeringen. Vi mener faktisk at folk ute i Distrikts-Norge skal ha en rimelig tilgang til polvarer. Men det er all grunn til å tro at forslaget om å utvide åpningstidene, dersom det hadde blitt vedtatt, ville ført til relativt stor utvidelse av salgstida for øl, og dermed til økt forbruk. Vi mener at det ikke er logisk for kundene at øl og brød skal ha samme åpningstid. Vi tror ikke det er belegg for å hevde det. Vi tror heller ikke at det er behov for det. Det kan sikkert være irriterende å komme til kassa med fire pils som en må sette tilbake, men vi må da ha større ambisjoner i alkoholpolitikken enn å gjøre dét til et problem. I en undersøkelse foretatt av SIRUS går det fram at hele 63 pst. støtter dagens alkoholpolitikk, og hele 64 pst. støtter opp om egen kommunes alkoholpolitikk. Det kan virke som om forslagsstillerne ønsker å hjelpe butikkene fordi det er et problem å ha andre salgstider for øl enn for dagligvarer. Da synes jeg begrunnelsen i beste fall er tynn. Om det er forskjellen på åpningstidslovgivningen og alkohollovens bestemmelser som er problemet, skal vi gjerne være med og diskutere om vi heller skal tilpasse butikkenes åpningstider til alkohollovens bestemmelser. Men vi tror nok det må være ønsket om å gjøre alkohol mer tilgjengelig som er drivkraften bak dette forslaget. Det er ikke forenlig med god helsepolitikk. Det er en bekymringsfull økning i nordmenns alkoholforbruk. De fleste er mest opptatt av misbruk av andre rusmidler som er mer synlige i gatebildet, og underkjenner alkoholens skadevirkninger. Det er mye tallmateriell som synliggjør det. På landsbasis viser undersøkelser fra politiet at 60–80 pst. av all vold er alkoholrelatert. En undersøkelse om hvem som rammes av stort alkoholforbruk – jeg viser til Rossow og Lund – viser at 40 pst. av de spurte oppgir at de har vært utsatt for fylleplager det siste året, altså nesten 1,5 millioner mennesker over 15 år. Mange av plagene er riktignok såkalte småplager, som ødelagt nattesøvn, utskjelling, trusler osv. Men mange av dem er alvorlige. Så er det barna. Jeg synes det er naturlig å ha en helt spesiell fokusering på barn nå i julebordstida, og fordi vi nærmer oss julehøytida. Vi vet nok om alle barn som gruer seg til julefeiringen grunnet familiens alkoholforbruk. Vi vet nok om vold. Vi vet nok om skader og om overgrep. Vi vet nok om omfattende forskning som peker på sammenheng mellom tilgjengelighet til alkohol, alkoholforbruk og alkoholskader. Jeg er glad for at regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti ikke støtter dette forslaget. Vi er forundret over Høyre og Venstre i denne saken, særlig fordi det står å lese i en merknad i innstillingen til helsebudsjettet, som vi skal behandle om få dager: «Alkohol er fortsatt det rusmiddelet som er opphav til flest problemer, som for tidlig død, sykdom, vold, kriminalitet og store utgifter for helsevesenet.»
Jeg må med respekt å melde medgi at det innlegget vi nettopp hørte, var et noe spesielt innlegg, med tanke på at det kom fra en representant her i Stortinget som representerer en regjering som har åpnet for at man skal ha 100 nye vinmonopolutsalg. Jeg må si at det er nokså spesielt, med tanke på det hun la vekt på i sitt innlegg. Så til saken. Det offentlige bør ikke gripe inn i enkeltmenneskets sfære og frie valg, annet enn i helt spesielle situasjoner. Utgangspunktet er at alkoholholdig øl opp til 4,7 pst. er en lovlig vare tillatt solgt i dagligvarehandelen, men altså bare i deler av den tiden dagligvarebutikken er åpen. I svært mange kommuner der dagligvarebutikker er åpne til f.eks. kl. 21 eller kl. 22, dras det en presenning over kassene med øl kl. 20. Øl kjøpt etter kl. 20 er ulovlig og helseskadelig, må vite. Da inntreffer formynderstatens klamme hånd, og man sier fy, fy, du får ikke lov! Jeg som bor på en kant av landet hvor grensehandel, også med alkohol, er meget utbredt, vet at alkohol innkjøpt på Systembolaget eller MaxiMat på Svinesund har om lag samme virkning som alkohol innkjøpt ved Vinmonopolet eller på Rema eller Rimi. Du blir ikke fullere av det ene kontra det andre. Ei heller er det noe sunnere å drikke svensk alkohol – eller hjemmebrent, for den saks skyld. Jeg vet også at etter kl. 20 er det i mange kommuner langt lettere for ungdom å få tak i helt andre og langt farligere rusmidler enn øl. Jeg tror derfor ikke at det er noen spesielt gjennomtenkt eller fornuftig alkoholpolitikk å betjene seg av det jeg vil kalle «presenningsregimet». Høyre har tillit til at enkeltindividet og den enkelte kommune selv er nærmest til å finne de beste løsningene, også innen alkoholpolitikken. Jeg har registrert at det i denne sal, i hvert fall i ord, om ikke i handling, lenge har vært et samstemt ønske om å gjøre Norge til et attraktivt land for turister. Ikke nok med at utenlandske turister møter verdens høyeste priser på øl, som isolert sett også truer flere hundre norske arbeidsplasser ved norske bryggerier, men stopper det en tysk familie som ønsker å kjøpe en six-pack med god norsk pils til grillmaten eller bratwursten sin en sommerkveld, blir de møtt med presenning og forbud dersom klokka er blitt 20.05. Ikke akkurat den beste norgesreklamen, for å si det forsiktig. Det inntrykket som nok vil befestes, er at Norge er et land for spesielt interesserte. Derfor finner Høyre det naturlig at kommunene selv kan bestemme salgstidene for øl og annen alkoholholdig drikk på hverdager. Salg av øl kan da følge åpningstidene for butikkene, eller kommuner kan velge å begrense salgstiden for å tilpasse den lokale forhold. Så er det opp til velgerne å kaste kommunestyrets flertall, hvis man er uenig i en slik politikk. Det vil gi kommunene økt lokalt selvstyre. Forslaget vil gi et generelt forbud mot salg av øl i butikk på søndager og helligdager. Hensynet til å begrense skadevirkningene av alkoholbruk må avveies mot forbrukerpolitiske hensyn, herunder hensynet til å sikre ordninger som har legitimitet i befolkningen. Å betjene seg av ordninger som av folk flest oppfattes som de reneste molbobestemmelser, undergraver respekten for alkoholpolitikken i sin alminnelighet. En harmonisering av utsalgstidene for øl og butikkenes åpningstid vil fremstå som logisk for forbrukerne, samtidig som dette kan bidra til større oppslutning om norsk alkoholpolitikk generelt. Ved å innskrenke de statlige begrensningene for salg av øl og annen alkoholholdig drikk i butikkene vil vi flytte avgjørelsen nærmere hver enkelt. Representantforslaget vi har til behandling, vil gi kommunene rett til å fastsette utsalgstidene på hverdager for øl med volumprosent mellom 2,5 og 4,7. Det er således ikke butikkeieren selv som skal avgjøre utsalgstiden for alkoholvarer. Uenigheten mellom flertallet og mindretallet i denne saken går i realiteten på hvorvidt kommunene er i stand til å gjøre den nødvendige avveiningen mellom sosialpolitiske og forbrukerpolitiske hensyn. Høyre mener kommunene er fullt ut kompetente til å ha dette ansvaret. Jeg viser til mindretallsforslaget som er fremmet i innstillingen.
Dette er et forslag vi virkelig ikke trenger, nå når vi har økende problemer med alkoholbruk og alkoholmisbruk. I stedet bør vi samles om tiltak som kan få ned alkoholkonsumet. Det vil være naivt å tro at dette forslaget, dersom det hadde blitt vedtatt, ikke ville ha medført stadig lengre åpningstider, særlig i blå kommuner. I dag har butikkene mulighet til å holde åpent døgnet rundt, men de fleste velger å stenge en gang utpå kvelden. Noen dagligvarebutikker har åpent til kl. 23, bl.a. her i byen. De fleste stenger tidligere, fordi det ikke er lønnsomt å holde åpent lenger. I en situasjon der ølsalget følger vanlige åpningstider, er det lett å tenke seg at mange butikker vil oppleve at det er lønnsomt å holde åpent mye lenger enn i dag. Spørsmålet er om det er lur politikk, når vi allerede har store problemer som en følge av høyt alkoholkonsum. Jeg syns det er temmelig usolidarisk overfor barn og også overfor de ofte unge menneskene som skal jobbe i butikkene ved nattetid, gjerne med minimal bemanning, og som skal si nei til berusete kunder som vil ha øl. Dagens irriterte kunder vil nok oppfattes som bagateller i forhold. Venstre sier de støtter forslaget fordi de mener kommunal frihet er viktig, men da må de også ta med seg at de støtter økt alkoholkonsum – trolig i hvert fall – og større alkoholproblemer og alkoholrelaterte problemer. Jeg tror ikke at politiet er helt enig med dem i at dette er veien å gå. Jeg vil også påpeke en logisk brist i forslaget. Forslagsstillerne skriver: «En harmonisering av utsalgstidene for øl i butikk og butikkenes åpningstider vil fremstå som mer logisk for forbrukerne og kan dermed bidra til større oppslutning om alkoholpolitikken.» Men hvis hensikten er økt kommunal innflytelse, og man ikke ønsker at kommunene skal kunne begrense butikkenes åpningstider, henger jo ikke dette på greip. Da tar man i så fall for gitt at kommunene vil la være å bruke sin frihet til å sette begrensninger på ølsalget. Forslagsstillerne påstår, jeg vil si nærmest pliktskyldigst, at de også er opptatt av å holde alkoholforbruket nede, men de argumenterer helt motsatt i forslaget sitt. Her er det forbrukerhensyn som vektlegges, som om alkohol var en helt vanlig forbruksvare på linje med melk og brød. Det påstås også at butikkene har ekstra utgifter på grunn av dagens ordning, noe jeg har vanskelig for å forstå. Hvis det dreier seg om at man er nødt til å legge plast over ølet en viss tid på døgnet, syns jeg ærlig talt man har en overdreven omsorg for butikkeierne. Jeg kan forstå at kunder blir irritert på at ølsalget stenger tidligere enn butikken stenger. Det blir jeg sjøl også i blant. Men den irritasjonen får jeg faktisk finne meg i, for det er viktigere at vi har et samfunn hvor vi holder alkoholforbruket noenlunde under kontroll. Å stemme ned dette forslaget er bare ett av flere tiltak i en sånn strategi. Andre er f.eks. å holde fast ved forbudet mot alkoholreklame, holde avgiftsnivået høyt, holde fast ved vinmonopolordninga og forhindre at Fremskrittspartiet og Høyre får gjennomslag for å få vin i butikkene. Så sa representanten Engeset at Norge risikerer å bli «et land for spesielt interesserte» på grunn av denne ordninga. Det syns jeg ærlig talt er å ta ting totalt ut av sine proporsjoner. Jeg tror ikke at det skremmer turistene vekk fra Norge at vi stenger for ølsalg kl. 20 på hverdagene og kl. 18 på lørdagene. Og faktum er jo faktisk at flere og flere land begynner å se til Norge og lar seg inspirere av norsk alkoholpolitikk, for de ser at det er helt nødvendig av helsepolitiske årsaker, av kriminalpolitiske årsaker og også av hensyn til barns oppvekstvilkår å få ned alkoholbruken, og ikke bare misbruken, for økt forbruk fører faktisk til større alkoholproblemer. Jeg må også si at jeg syns at det var interessant å høre representanten Fredriksens innlegg, og jeg tror at jeg skal ta det fram igjen, for jeg tror jammen at representanten i sitt innlegg avviklet det representative demokratiet.
Kristelig Folkeparti er opptatt av å ha en solidarisk alkoholpolitikk som innebærer at vi som samfunn er villig til å ha begrensninger på alkohol, i solidaritet bl.a. med mennesker som har et alkoholproblem. Det er en kjent sammenheng mellom tilgjengelighet, forbruk og skade forbundet med alkohol. Når tilgjengeligheten øker, øker forbruket og dermed også skadene av alkohol. Når tilgjengeligheten begrenses, begrenses skadene. Sett i lys av et stadig økende alkoholforbruk – det drikkes nå nesten to liter ren alkohol mer pr. person enn i 1993 – og at hver fjerde sykehusseng opptas av personer med alkoholrelaterte skader, er forslaget fra Høyre, som støttes av Fremskrittspartiet og Venstre, etter min mening et steg i gal retning. Jeg mener at næringshensyn ikke skal stilles opp mot alkoholpolitiske hensyn. Det er i dag ikke vanskelig å få tak i alkohol i Norge. Alkoholholdig drikk kan selges fra kl. 8 til 18 på hverdager og til kl. 15 på lørdager og dager før helligdager. Kommunene kan innskrenke eller utvide tilgangen til kl. 20 på hverdager og kl. 18 på lørdager og dager før helligdager. Dersom dagens bestemmelser skal endres i tråd med forslaget fra Høyre, vil det kunne medføre at man får langt større tilgang på f.eks. øl; flere butikker har i dag åpent til kl. 23. Forslagsstillerne framhever at kommunene skal kunne kontrollere åpningstidene for butikkene og dermed alkoholsalget, men det er det rom for også i dag. Det er svært få kommuner som faktisk velger å bruke muligheten til å innskrenke salgstiden for øl. Bare 5 pst. har gjort det. 61 pst. har derimot vedtatt utvidelse av åpningstidene i forhold til det som er standard. Forslagsstillerne framhever at det skaper forvirring og irritasjon at butikkene har en annen salgstid for øl og annen alkoholholdig drikk. I stedet for å foreslå tiltak for å rette på dette som øker tilgjengeligheten til alkohol, burde forslagsstillerne etter min mening heller etterlyse tiltak for å øke folks forståelse for hvorfor alkohol behandles på en annen måte enn andre varer. Når Fremskrittspartiet til stadighet etterlyser informasjonskampanjer som svar på alle de problemer som alkohol medfører, kunne det vært et nyttig tiltak i denne sammenheng. Det trengs bevissthet om hvorfor alkohol må behandles annerledes enn melk og brød, fordi konsekvensene av misbruk er så store. Tall fra Oslo-politiet viser at 90 pst. av volden i Oslo sentrum kan knyttes til utestedene. På landsbasis viser undersøkelser at 60–80 pst. av all vold faktisk er alkoholrelatert. Én side av alkoholmisbruk er at naboer til utesteder rammes, gjennom bråk og uro, men en annen side av det, som også representanten Inga Marte Thorkildsen var inne på, er at barn rammes – ikke minst ved foreldre som misbruker alkohol. Disse blir merket for livet. Representanten Fredriksen spurte hvem forslaget er mest skadelig for. Det svarer jeg gjerne på. Det er mest skadelig for barn og unge – direkte og indirekte. Det er en kjensgjerning at det er lettere å forebygge enn å reparere. Tatt i betraktning de effektene vi ser av det økte alkoholforbruket de siste 13 årene, kan jeg dessverre ikke forstå forslagsstillernes mål og tiltak.
Poenget med representantforslaget er at kommunane sjølve skal kunne bestemme salstidene for øl og annan alkoholhaldig drikk på kvardagar. Det inneber at sal av øl mv. då kan følgje opningstidene for butikkane, eller kommunen kan velje å avgrense salstidene for å tilpasse dei til lokale forhold. Vi har sagt i komiteen noko som vi òg har sagt elles, at dette vil bety auka kommunalt sjølvstyre. Det kan det ikkje vere tvil om. Kvar kommune skal ha ein alkoholpolitisk handlingsplan, og Venstre har stor tillit til at lokale avgjerder skal takast av dei som kjenner dei lokale forholda best. Sjølv har eg mangeårig erfaring som kommunepolitikar, og eg veit at når det dreier seg om øl, vin og brennevin, så er det verkeleg seriøse debattar, og store debattar, om alt dette, og eg meiner at desse debattane i kommunestyra rundt omkring i Noreg kanskje er minst like seriøse som debatten om dette i denne sal – kanskje meir. Lokaldemokratiet er viktig for Venstre, og forslaget er etter vårt syn ei styrking av lokaldemokratiet. Eg meiner å ha lese i komitemerknadene frå fleirtalsfraksjonen at dei tolkar forslaget feil. Det er ikkje butikkeigarane som skal avgjere salstidene for øl, ifølgje forslaget. Det er framleis kommunen som skal ha avgjerdsmyndigheita, men det er altså dei statlege avgrensingane av salstid som skal innskrenkast. Forslaget vil, som det allereie er sagt her, resultere i større forståing i befolkninga. Det er eg heilt einig i. Det betyr at butikkeigarane slepp unødig arbeid med denne skjerminga som vi har høyrt om. Men først og fremst betyr forslaget som nemnt styrking av det lokale sjølvstyret. Det er hovudgrunnen til at Venstre støttar representantforslaget. Til slutt vil eg berre seie at vårt syn i denne saka sjølvsagt ikkje inneber at Venstre har endra sin alkoholpolitiske ståstad. Vi er for ein alkoholpolitikk som gir det store fleirtalet moglegheiter for å bruke alkohol, utan at skadane på individ og samfunn skal bli uakseptabelt store. Venstre stoler på at dette er eit perspektiv som lokalpolitikarane vil vareta veldig, veldig godt.
Jeg har merket meg at forslagsstillerne mener at det bør bli samsvar mellom bestemmelsene for salgstider for øl og annen alkoholholdig drikk mellom 2,5 og 4,7 volumprosent og de generelle åpningstidene. Som kjent er salgstider for alkoholholdig drikk regulert gjennom alkoholloven. Og det er, som en del talere allerede har vært inne på, slik at normaltida for salg av alkohol er mellom kl. 8 og 18 på hverdager og mellom kl. 8 og 15 på lørdager. Så kan som kjent kommunene selv innskrenke eller utvide salgstida utover dette innenfor maksimaltida, som er fra kl. 8 til 20 på hverdager og kl. 8 til 18 på lørdager. Erfaringene så langt viser at det er mye vanligere at kommunene utvider salgstidene utover normalen enn at de begrenser dem. I realiteten er det derfor maksimaltidene for salg som er det normale i norske kommuner. Butikkenes generelle åpningstider er som kjent regulert gjennom lov om helligdager og helligdagsfred. Denne loven innebærer at åpningstidene for butikkene kan være – og i mange tilfeller er – langt videre enn alkohollovens maksimaltider for salg av øl og rusbrus. Som forslagsstillerne selv påpeker, har den norske alkoholpolitikken vist seg å være effektiv i å begrense forbruk og skader av alkohol. Forskningslitteraturen på dette området er entydig på at pris- og tilgjengelighetsregulerende virkemidler er svært effektive for å begrense slike skader. Den norske alkoholpolitikken har bidratt til at Norge er blant de land som har det aller laveste forbruket og lavest antall alkoholskader i hele Europa. Jeg forstår det slik at forslagsstillerne likevel mener at forskjellen skaper unødige problemer, forvirring og irritasjon. Forslagsstillerne erkjenner at forskning viser at den norske alkoholpolitikken har vært effektiv i å begrense alkoholskader, men at hensynet til å begrense slike skader må avveies mot forbrukerpolitiske interesser. Det er vanskelig for meg å se hvordan dette står i motsetning til forbrukerpolitiske interesser. Norges restriktive alkoholpolitikk har tvert imot hatt som uttalt siktemål å verne forbrukerne f.eks. gjennom reklamerestriksjoner med hensyn til spesielt barn og unge. Jeg mener at en alkoholpolitikk som bidrar til en god norsk folkehelse, er i samsvar med norske forbrukerinteresser. I forslaget blir det bl.a. poengtert at vi må gjennomføre en naturlig tilpasning til Europa. Jeg synes slett ikke det er noe mål på alle områder. Men problemer knyttet til alkohol har heldigvis kommet høyere opp på den internasjonale politiske agendaen i f.eks. Verdens Helseorganisasjon og EU, og alkoholpolitikk ses i stadig større grad i et folkehelseperspektiv. Det mener jeg er bra. Det er nødvendig at vi på dette området samarbeider enda mer på tvers av landegrensene. Forståelsen for at pris og tilgjengelighet betyr noe for alkoholbruken har begynt å spre seg i Europa, og flere land sørover i Europa har innført tiltak fordi de ser at det er effektivt for å begrense forbruk og skader. Et av de viktigste og mest virkningsfulle tiltakene i den norske alkoholpolitikken har vært å begrense salgstidene. Saksordføreren mener at det må skilles mellom det som karakteriseres som bruk og misbruk av alkohol. Jeg vil poengtere at skadelig bruk av alkohol ikke bare handler om avhengighet, men også om uforsiktig bruk blant personer som ikke kan sies å ha et avhengighetsproblem. De fleste skadene som forårsakes av alkohol, er relatert til akutte skader som følge av beruselse, og ikke til alkoholavhengighet. Dette gjelder f.eks. vold og ulykker. Vi vet at en stor andel av all vold i Norge er alkoholrelatert, og undersøkelser bl.a. fra SIRUS tilsier at et økt forbruk av alkohol i Norge vil medføre mer vold. Og når Oslo-politiet går så tydelig ut i media som de har gjort den siste tida, og påpekt hvordan den økte tettheten av skjenkesteder i denne byen og med de åpningstidene som gjelder, har skapt mer vold, kan ikke jeg se hvorfor en skulle støtte det forslaget som her ligger på bordet. Jeg synes ærlig talt det er et paradoks at de partier som roper på strengere straffer for voldskriminalitet, vil svekke noen av de beste virkemidlene vi faktisk har for å begrense slike problemer. Videre er det slik at tiltak som begrensning i salgstider, begrenser forbruket både blant personer som drikker mye, og blant dem som har et lavere forbruk. Internasjonal forskning viser en klar sammenheng mellom totalkonsum av alkohol og antallet alkoholrelaterte skader og dødsfall. På bakgrunn av dette er jeg enig med – kanskje ikke overraskende – flertallet i helse- og omsorgskomiteen, som ikke vil støtte dette forslaget, ikke minst i solidaritet med de mange barn og unge som lider under dette.
Det blir replikkordskifte.
Jeg er litt i tvil om statsråden har lest forslaget godt nok før hun holder sitt innlegg i salen. Dette forslaget dreier seg om at kommunene selv i større grad skal få bestemme salgstidene for øl mellom 2,5 og 4,7 pst. I den forbindelse må jeg minne statsråden på at i en rekke andre saker når man har snakket om å øremerke midler bl.a. opp mot at kommunene selv skal bestemme, har statsråden selv sagt at vettet er noenlunde likt fordelt enten man befinner seg på statlig nivå eller kommunalt nivå. Ja, statsråden har sågar sagt at det er tross alt kommunepolitikerne som kjenner kommunen sin best, og som faktisk vet hvordan livet er der ute i kommunen. Ser ikke statsråden at kommunepolitikerne også burde få muligheten til selv å regulere dette i sin kommune? Det er ikke snakk om at en automatisk skal følge butikkenes åpningstid, men at kommunen selv skal kunne treffe en slik bestemmelse.
Jeg kan forsikre representanten om at jeg har lest forslaget, og jeg har lest det nøye. Det er faktisk slik at de fleste kommuner i dag som har muligheten til det, hadde jeg nær sagt, utnytter maksimaltida når det gjelder salg av øl og rusbrus i butikken. Når vi vet hvor store problemer alkoholen skaper – et økende problem, knyttet til barn og unge, som flere har vært inne på, knyttet til vold og mishandling, særlig i de store byene, særlig her i Oslo – og kjenner den sammenhengen som politiet er helt klar på, forskere er helt klar på, ruspolitiske organisasjoner er klar på, at det er en sammenheng mellom pris og tilgjengelighet, mener jeg at det er å gå i gal retning å tillate at en skal kunne kjøpe alkohol enda flere timer i døgnet. Jeg mener at det er stor forskjell på å kjøpe øl og å kjøpe f.eks. mjølk og brød.
Jeg lyttet med stor interesse til statsrådens generelle overveielser om sammenhengen mellom tilgjengelighet av alkohol og alkoholrelaterte problemer, og har ikke store problemer med å følge resonnementet. Men jeg har et spørsmål. Hvis det er riktig at Regjeringen og statsråden akter å etablere 100 nye lokale vinmonopolutsalg, er formålet med det å begrense forbruket av alkohol?
Vinmonopolordninga er et utrolig viktig alkoholpolitisk instrument. Jeg mener det er veldig viktig å bevare det. Skal vi greie å bevare det, er vi avhengig av at hele det norske folk slutter opp om Vinmonopolet. Som representanten Lønning kjenner godt til, er det i noen deler av landet veldig langt til et pol, vi snakker om mange mil, og det er ingen rimelighet i at de menneskene skal være nødt til å kjøre sju mil, 15 mil eller hva det måtte være, for å kunne kjøpe seg en lovlig omsettelig vare. Jeg mener at det verste som kan skje i denne sammenheng, er at det skulle bli et flertall som vil sørge for at en får vin og sprit inn i butikker, slik som jeg har registrert at noen ønsker. For å unngå det mener jeg at det viktigste virkemidlet er å beholde Vinmonopolet. Men da må vi ha oppslutning om ordninga, og da mener jeg det er riktig at også andre deler av landet får tilgang til lovlig omsettelige varer, men ikke at en skal utvide tidene noe mer enn det som er gjeldende i dag.
I forbindelse med svaret på min forrige replikk kunne jeg i hvert fall registrere at statsråden mener at vettet er noenlunde likt fordelt unntatt i ruspolitikken, alkoholpolitikken, for det er åpenbart at der skal staten gjøre sitt, og kommunepolitikerne har da ikke det samme vettet, slik man i hvert fall kunne få inntrykk av gjennom statsrådens svar. Spørsmålet mitt til statsråden denne gang refererer seg til representanten Gunn Olsens innlegg innledningsvis, der hun viste til at man kanskje heller burde vurdere å se på hvorvidt butikkene faktisk skal ha kortere åpningstid, for mer å tilpasse seg det statlige knyttet til alkoholsalget, og hun kunne gjerne ta den debatten. Da vil jeg i hvert fall be statsråden om å si noe om det er den gjeldende politikken til Regjeringen at man nå heller vurderer å gå den andre veien og la butikkene ha kortere åpningstid, slik at man, på dette viktige statlige området, sørger for at befolkningen heller ikke kan få handle brød eller melk etter kl. 20.
Denne statsråden har ganske stor befatning med at en del butikker er åpne ganske lenge nå for tida, og jeg mener ikke at det er noe stort problem. Men jeg mener at det er et veldig viktig skille mellom å kunne kjøpe seg brød eller mjølk litt sent på kvelden og det å skulle være nødt til å kjøpe øl kl. 23 om kvelden, eller rusbrus, for den saks skyld. Det mener jeg er to helt forskjellige ting. Så vet vi også at kommunene praktiserer den ordninga vi har i dag, ved å utnytte det maksimalt, svært mange kommuner gjør det, og jeg mener altså, ærlig talt, at det ikke er noe stort samfunnsproblem at du ikke får lov til å kjøpe øl i butikkene kl. 23 om kvelden.
Replikkordskiftet er over. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Når en hører på representanten Martin Engesets innlegg, høres det nærmest ut som om det er et folkekrav at en må få kjøpe øl i butikk utover den tiden som loven setter i dag. Det er synd på turistene, sier han, som ikke får kjøpe øl til grillmaten sin osv., og prisene skremmer turistene bort fra Norge. Jeg har lyst til å spørre representanten Engeset, fordi jeg ikke bruker tiden min på å lese Høyres program: Er det virkelig slik at en ønsker å harmonisere øl, altså alkohol, med alle andre matvarer? Betyr det også at en ønsker å oppheve reklameforbudet på øl f.eks., altså at en skal få lov til å begynne å reklamere for denne varen? For det er jo forferdelig trist hvis folk ikke får vite hva slags nye merker som kommer på markedet! Det vil jo stride mot forbrukerinteressene at en ikke får lov til å markedsføre seg! Når det gjelder forbrukerinteressene, mener jeg faktisk at det er i forbrukernes interesse at vi har en alkoholpolitikk, at vi har en politikk som regulerer og begrenser tilgangen, slik flere talere har sagt før i dag. Jeg synes det er ganske trist hvis Høyre mener at alkoholen skal behandles og betraktes som enhver annen vare. Nå vet jeg utmerket godt at dette forslaget bare handler om åpningstider, men jeg vil gjerne utfordre Høyre på om de mener at det skal være en full harmonisering mellom andre varer og alkoholholdige varer.
Det var også representanten Engeset sitt innlegg som fikk meg til å ta ordet igjen. Jeg synes det er håpløst å diskutere åpningstider for salg av alkohol uten å gå litt videre i forhold til alkoholpolitikk. Nå var jo representanten Engeset så forundret over mitt innlegg. Kanskje jeg skulle si ja, takk i like måte, når representanten undrer seg over at jeg i mitt innlegg, nærmest i en bisetning, sier at vi ikke er noen hengehoder i politikken. Vi åpner pol i kommunene, slik som Bondevik-regjeringen, med god støtte fra Høyre, gjorde. Ja, det skulle bare mangle! Det var en illustrasjon fra min side for å si at ja, vi er for pol. Men det betyr jo ikke at det er fritt fram og full guffe når det gjelder utsalgssteder for alkohol. Jeg er forundret over at representanten Engeset ikke gir oss rett i noen ting, at han ikke et eneste øyeblikk reflekterer over de realiteter vi står overfor i den dokumentasjon vi kjenner om alkoholens skadevirkninger, og den koblingen mellom tilgjengelighet og økt forbruk som vi vet om, men fokuserer på den presenningen som vi må dra over ølkassene. Jeg ønsker ikke å forlenge debatten, men jeg registrerer at helse- og omsorgskomiteens medlemmer fra Høyre ikke deltar i denne debatten.
Denne debatten har vel gått så lenge politikere har sittet i denne salen. Temaet har kommet opp igjen og opp igjen, og løsningen har vært den samme: Sørg for at det er dårlig tilgjengelighet, så slutter folk å drikke! I 1916 prøvde de seg med forbudstider. Det skulle virkelig hjelpe. Det var mange som jublet da. Men det var like mange som bad om å få forbudet opphevet da det viste seg at det bare skapte mye mer alkoholproblemer. Den alkoholpolitikken som har vært ført i Norge gjennom alle år, som blir skrytt opp i skyene, har ført til en dårlig alkoholkultur – til en drikkekultur som vi ser rundt om i Oslos gater i helgene. Den er resultatet av alkoholpolitikken vår, ikke resultatet av at folk får kjøpt alkohol. Det får de i hele verden, men det finnes vel nesten ikke noen steder hvor man ser slik råfyll som det man til tider kan se i Norge, og det kommer ikke av at man får kjøpt alkohol. Når man nå snakker om at man ikke skal få kjøpe alkohol i butikkene etter et visst klokkeslett, er det snakk om: Hvem skal ikke få kjøpe alkohol etter kl. 20 om kvelden? Er det bare de med dårlig råd? Alle vi i denne salen kan gå og kjøpe en halvliter øl akkurat når vi måtte ønske, for vi har råd til det. Men hvis en person med litt dårligere økonomi skal ha øl til middagen, skal ikke vedkommende få lov til å kjøpe det i butikkene. Det er vel det representanten fra Fremskrittspartiet mente med spørsmålet: Hvem er det mest skadelig for? Er det mest skadelig for dem som ikke har så god råd som oss? Er det dem vi skal skåne hele tiden ved å passe på at de ikke får kjøpt øl etter stengetid? Det får være grenser for omsorg. De fleste voksne mennesker kan ta vare på seg selv, men vi må gi dem litt tillit. I det minste kan vi gi tillit til kommunene, så de kan få ta noen avgjørelser, for det er jo de som skal sitte med ansvaret for alkoholpolitikken. Og så kanskje vi bør tenke litt nytt etter 100 år, når vi ser at de enkle løsningene som man tidligere har kommet med, ikke har virket etter forventningene.
Det er litt artig å høre på forsøk på avsporing av debatten her – at man nå ber om å få programmet til Høyre lagt på bordet, for man lurer på hva som står der. Men det er vel ikke akkurat det vi holder på med. Jeg opplever det slik at her er det tydeligvis noen som ønsker totalt å avspore debatten og hva den går ut på: Hvem er det som skal avgjøre når det er lov å kjøpe alkohol i butikken? Her er det et mindretall som helt klart mener at dette er en sak hvor demokratiet og kommunene skal kunne få lov til å avgjøre det. Så er det et flertall som sier at dette er ikke kommunene selv i stand til. Men kommunene er meget godt i stand til å ta vare på eldre, syke og barn nær sagt ved enhver anledning. Da er plutselig lokaldemokratiet meget viktig. Men når mennesker selv skal kjøpe en flaske øl, er det altså ikke så viktig. Jeg må for øvrig si at når jeg i løpet av et femminuttersinnlegg i sted klarte å avvikle hele det representative demokratiet, altså på fem minutter, ser jeg på det som en stor prestasjon. Jeg reagerte også meget på det Gunn Olsen fra Arbeiderpartiet sa om at hun nå ønsket å få åpningstiden i butikkene i samsvar med salgstidene for alkohol. Vi er snart tilbake der vi var i 1984, hvor det ikke var lov å selge melk og brød etter kl. 17, og i hvert fall ikke i helgene. Og det var ikke Arbeiderpartiet som gikk i bresjen for å få dette forbudet fjernet, slik at vi kunne kjøpe melk og brød etter kl. 17 og i helgene. Det var et helt annet parti, som har en helt annen tradisjon og historie i forhold til det å ivareta forbrukerne i samfunnet, som gjorde det.
Jeg registrerer med interesse at Brustad-buas mor, nåværende statsråd Sylvia Brustad, ikke synes det er noe poeng å utvide åpningstidene, i dette tilfellet for salg av øl, hvis kommunene måtte ønske det. Akkurat det kom ikke som noen stor bombe. Ellers må jeg si at jeg synes det er litt pussig å registrere at flertallet i denne sak er så voldsomt imponert over norsk alkoholpolitikk. Jeg tilhører nok ikke dem som er mest imponert over akkurat den delen av norsk politikk. Jeg synes bl.a. ikke at adferden til altfor mange nordmenn på ferie i Syden, som tar for seg av det som er å få tak i, tyder på at vi har lært for mye om hvordan man skal forholde seg på en god måte til bruk av alkohol. Når det gjelder ølavgifter, har vi i Norge 20 kr pr. liter øl i statlig avgift. Sverige har 7 kr pr. liter øl. Det synes ikke jeg er noe å være veldig stolt av, ikke minst når vi vet at dette truer mange hundre norske industriarbeidsplasser, som flertallet i denne saken later som om de er veldig interessert i å berge i andre sammenhenger. Det har kommet spørsmål om Høyre ønsket seg full harmonisering i forhold til andre produkter og å oppheve reklameforbudet. Svaret er nei. Jeg skal ikke bruke mer tid på det, for det er å avspore hva denne saken egentlig dreier seg om, nemlig om hvorvidt man skal ha forbud mot å selge øl så lenge dagligvarebutikkene er åpne. Jeg synes det er et paradoks, som medlem av helsekomiteen Inge Lønning også var inne på, at når Regjeringen ønsker å åpne for vinmonopolutsalg av brennevin i hver en grend, med hundre nye utsalg – brennevin til hele folket i hver en grend – er det helt greit, mens det at folk skal få kjøpt seg en flaske øl etter kl. 20, liksom er helt katastrofe. Da raser det norske samfunnet fullstendig sammen. Dette henger ikke på greip. Det virker nesten som om man mener og tror at bare det er staten som selger brennevin med 60 pst. styrke eller hva det måtte være, er det greit. Da er det sikkert sunt og godt. Bare det er staten gjennom Vinmonopolet som selger, er det ikke noe problem. Jeg synes dette blir en dobbeltmoral som ikke henger helt sammen. Jeg registrerer at de som alltid har vært imot utvidede åpningstider, og som nå dessverre sitter i regjering, også er det i denne sak.
Presidenten vil mane til ein edrueleg debatt.
Ja, det kan jeg love. Nå snakker en totalavholdsperson, så jeg skal holde meg edruelig. Jeg er enig med Engeset i én ting, og det er at det er grunn til å sette noen spørsmålstegn ved om norsk alkoholpolitikk har vært vellykket på alle områder, for det er store alkoholproblemer her i landet. Men jeg er veldig forundret over at løsningen da skal være at man skal slippe opp, slik at det blir enda enklere å få tak i alkohol til alle døgnets tider og helst så billig som mulig. Hvordan skal det løse noen problemer? Engeset sier at han av og til skjemmes over nordmenns oppførsel i Syden. I og med at jeg har holdt meg edru i de fleste sammenhenger, har jeg også vært edru på fester i Norge. Jeg må nok si at jeg ikke alltid er like imponert over oppførselen i dette landet heller, så det virker som om det kanskje er noe med holdningene til alkohol generelt og ikke prisen og tilgjengeligheten som, for å si det sånn, påvirker det norske forbruket mest. Så til diskusjonen om polet. Det kan være interessant å diskutere det. Jeg tror at noe av begrunnelsen for å utvide polordningen er at nettopp der er den mest kontrollerte omsetningen av alkohol som finnes. Så er det sikkert noen voksne som kjøper alkohol på polet også og omsetter det til dem som ikke skulle ha hatt det, men det er vel ikke noe sted der det blir kontrollert så mye som der. Så reagerer jeg også på at man nå prøver å skyve folk med dårlig råd foran seg for at man skal få lov til å kjøpe øl kl. 23 om kvelden. Alkohol er så tilgjengelig i dette landet at jeg liksom ikke kan begripe hva som er problemet for dem som ikke greier å få tak i det innenfor de åpningstidene vi har. Da er også prisen på øl den samme, så vidt jeg vet. Det er også noen som til og med går til det skritt å argumentere med at hvis ikke ungdommen får kjøpt øl kl. 23 om kvelden, kommer de til å bruke hardere stoffer. Jeg har aldri hørt på maken når det gjelder å gi noen en unnskyldning for å gå over til hardere stoffer. Det skal være et sånt kjempebehov for å kjøpe en flaske øl kl. 23 om kvelden, og når man ikke får det, har man en unnskyldning til å gjøre noe annet. Nei – da synes jeg heller man får ta et oppgjør med den ruskulturen som ligger bak dette. Så til slutt noe om dette at vettet er jevnt fordelt. Nå var representanten fra Fremskrittspartiet her oppe sjøl og sa at det partiet gjerne vil stramme inn på veldig mange områder der de mener at kommunene ikke skal ha et slikt ansvar som de har i dag. På dette området må jeg innrømme at vi mener at vi skal ha en sterk nasjonal politikk. Det står jeg for, og det skjemmes jeg ikke over i det hele tatt.
Det forundrer meg at en del talere her snakker om at vi nærmest skal legge vår alkoholpolitikk til rette for turister som kommer tilfeldig inn i landet vårt. Jeg er nå ikke så sikker på om turistene kommer til å kjøpe så mye øl her, for øl er vel ganske dyrt i Norge i forhold til det de er vant til. Vår alkoholpolitikk er relativt streng. Derfor har vi også mindre skader enn de har i mange andre land. Når representanten Engeset snakker om at vi har for høye avgifter, burde han gått inn på hjemmesidene til Nordisk Ministerråd og lest den siste rapporten om Finland. Da de der senket avgiftene for to år siden, eksploderte det med skader som kom fra alkoholmisbruk og vold. Når det så gjelder Fremskrittspartiet, snakker de varmt om lokaldemokratiet og alkoholpolitikken. Det er jo ganske morsomt at når vi snakker om eldreomsorg, skal den øremerkes eller statliggjøres. I en så viktig sak stoler man ikke på kommunenes selvstendighet. Så har jeg lyst til å avslutte med å stille Venstre et par spørsmål. Slik jeg oppfatter det, har Venstre her muligens endret en del holdninger. Mener Venstre virkelig at det lokale selvstyret skal gå foran en solidarisk alkoholpolitikk? Jeg tenker på barn og unge, og jeg tenker på storbrukere. Hørte jeg riktig når representanten Gunvald Ludvigsen på vegne av Venstre sa at Venstres alkoholpolitikk vil legge til rette for at folk skal få bruke alkohol? Det er mulig jeg hørte feil, men jeg må få lov til å spørre.
Dette har jo utviklet seg til en ganske fargerik og mangfoldig debatt. Til gjengjeld handler 90 pst. av den om helt andre ting enn det forslaget dreier seg om. Når jeg tillot meg å stille et spørsmål til statsråden i sted, som hun omhyggelig unngikk å svare på, var det fordi jeg synes de talspersonene for regjeringspartiene, og i dette tilfelle også for Kristelig Folkeparti, som legger til grunn som generelt premiss at det er tilgjengeligheten som er utslagsgivende for alkoholproblemets omfang, skylder å svare på hvorfor det da er en riktig form for alkoholpolitikk å etablere stadig flere vinmonopolutsalg, som skiller seg fra dagligvarehandelen ved at de tilbyr varer med 10–15 ganger høyere alkoholkonsentrasjon. Enten må man bestemme seg for å gjennomføre premisset konsekvent, og da må det å begrense tilgjengeligheten til kjøp av sprit være det overordnede politiske tiltak, eller så må man innrømme at man argumenterer selektivt – at når det gjelder vinmonopolpolitikken, har det generelle synspunkt ikke gyldighet. Det er en fordel om man ikke lager uenighetene i denne sal større enn det det er grunnlag for. Hvis vi alle sammen er enige om at det er en meget vanskelig balansegang hvis man skal føre en realistisk alkoholpolitikk i et samfunn, vil mye være vunnet. Da ville man kanskje også bringe den saken som forslaget dreier seg om, ned på det praktiske nivå hvor den hører hjemme, i stedet for å blåse den opp til en enormt stor sak som aktualiserer reklamepolitikk, prispolitikk og alle tenkelige og utenkelige sidespørsmål, som ikke er berørt i representantforslaget i det hele tatt.
Dette med alkoholpolitikk er et viktig tema og et viktig område innenfor norsk helsepolitikk. Helse- og omsorgskomiteen ser av rapportene som jevnlig kommer inn, hvilke utfordringer man har, og hvilke skader alkohol kan påføre enkeltmennesker og ikke minst også familier rundt omkring. Representanten Ludvigsen var inne på at alkoholpolitikk var viktig i forhold til lokaldemokrati og selvstyre, at det å ha muligheten til å utvide åpningstidene i hver enkelt kommune var veldig viktig for selvstyret. Men det er ikke sånn at kommunene også tar ansvar for de skadene denne alkoholpolitikken og alkoholen påfører enkeltmennesker og familier. Da er det plutselig andre som må ta ansvaret. Vi ser at butikker og kommuner i dag utnytter makstidene fullt. Hvis man reiser litt rundt i Europa og kikker på tilgjengelighet og pris, så ser man at vi i Norge ikke er så fryktelig restriktive på alle mulige måter. Jeg synes mange ganger at vi er liberale. Hvis man etter endt møte går ut døren her i kveld, så ser man at gatene er fulle av folk som har vært, eller som skal, på restauranter og puber. Mener Fremskrittspartiet at alkoholen er en dagligvare på lik linje med brød og melk, at det er viktig at en uansett tid på døgnet skal ha mulighet til å kjøpe alkohol? At en sammenlikner dette med debatten om utvidede åpningstider for kjøp av vanlige dagligvarer, blir helt feil i forhold til mitt ståsted. Hvis man mener at dette er en dagligvare, da skjønner jeg virkelig at alkolholskadene er store her i landet. Representanten Giltun snakket om at vi ikke måtte ha altfor stor omsorg for enkeltmennesker. Vi har sett hvilke tragedier spilleautomater har påført enkeltmennesker og familier, og vi ønsker da å skjerpe inn tilgjengeligheten for å motvirke en slik utvikling. Det handler også dette med alkoholpolitikk om. Det er ikke snakk om å forby salg av alkohol. Det er ikke snakk om å innskrenke salget av alkohol. Vi snakker om å opprettholde åpningstider som allerede er fastsatt, og som fungerer godt. Det er heller ikke snakk om å selge alkohol i hver grend når vi utvider antallet vinmonopol. Det er snakk om at hver kommune, de som bor i Distrikts-Norge, skal ha samme tilgjengelighet som dem som bor her i Oslo. Det er en stor forskjell på det å utvide antall vinmonopol rundt omkring i landet og det å utvide åpningstider og sammenlikne alkohol med dagligvarer.
Sjelden har jeg opplevd en debatt som har tatt så fullstendig av og kommet så langt ut av kurs, som debatten rundt dette representantforslaget. Utgangspunktet for representantforslaget er at hver enkelt kommune skal bli gitt myndigheten til å bestemme hvorvidt man skal kunne selge alkohol utover den åpningstiden man i dag har i kommunen, knyttet til øl. Det var litt underlig å høre representanten Karin Andersens innlegg, for hun sa faktisk at det ikke kan være noe problem, for man får jo tak i øl uansett. Ja, men hva er da problemet? Er det det at de faktisk får lov til å selge øl lovlig innenfor butikkenes åpningstid, eller er det det at man trenger en statlig regulering, at det må dras for en gardin eller dekkes til etter kl. 20 på hverdager og kl. 18 på lørdager? Det var fristende etter Laila Dåvøys innlegg å be om ordet til en åpenbar misforståelse. For det er helt klart at representanten Dåvøy i hvert fall ikke har lest Fremskrittspartiets program, og det skal jeg heller ikke bebreide henne for. Men én ting må jeg ha lov til å si: Øremerkede tilskudd fra staten er noe helt annet enn å statliggjøre eldreomsorgen. Allerede i dag kommer faktisk pengene fra staten, da riktignok uten at man sier til kommunene hvordan de skal bruke disse. Vi ønsker bare å navngi enkelte områder der man skal bruke dem. Dette forslaget dreier seg om hvorvidt kommunene selv skal bestemme salgstiden for øl i butikkene, at staten ikke trenger å bestemme dette. Det er det denne debatten dreier seg om. Men for å si det rett ut: Denne debatten har nå spent fra statlig eldreomsorg på den ene siden og – jeg holdt på å si – forbudstid på den andre, at man får tak i alkohol uansett, til om man skal ha brennevin i hver eneste bygd og grend i dette landet, at det ikke vil medføre problem, men hvis kommunene skal få lov til å bestemme at man skal få kjøpe øl f.eks. til kl. 21 istedenfor til kl. 20, da er det et kjempestort problem for samfunnet.
Eg hadde ikkje tenkt å ta ordet før representanten Dåvøy kom med spørsmålet om Venstre har ein politikk. Det som eg sa i mitt innlegg tidlegare, var at kommunane skal ha ein alkoholpolitisk plan. Det skal det vere i alle kommunar. Venstre har synspunkt på både øl, vin, brennevin og andre rusmiddel. Det har vi så absolutt. Vi har ein rusmiddelpolitikk. Det reknar eg med at også Kristeleg Folkeparti har. Poenget, slik eg sa i mitt førre innlegg, er kven som skal bestemme salstider for øl. Eg har sagt at det er kommunen som skal bestemme dette, og at det betyr kommunalt sjølvstyre. Er det nokon som er ueinig i at det er eit kommunalt sjølvstyre? Eg kan ikkje forstå det. Det som eg oppfattar her, er at nokre meiner at han som har skoen på, ikkje forstår sitt eige beste. Det har vi høyrt i mange andre samanhengar elles, frå dei som vil drive med overformynderi. Eg har sjølv vore kommunepolitikar, eg har vore ordførar, og eg meiner framleis at eg i denne rolla frå denne talarstolen, er like seriøs som eg var i den gamle rolla.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 12.[[Votering, sjå side 877]]
I den budsjettinnstilling som komiteen gjorde seg ferdig med i uken som gikk, er det skrevet inn følgende setninger: «Komiteen mener at habilitering og rehabilitering må bli det neste store satsingsområdet i helsesektoren. En slik satsing vil bidra til bedre livskvalitet og større grad av selvstendighet for pasientene, samtidig som behovet for omsorgstjenester kan reduseres.» Jeg røper ingen stor hemmelighet ved å fortelle at dette opprinnelig var del av en større merknad utformet av Høyres fraksjon i komiteen. Vi er særdeles glad for at hele komiteen har sluttet seg til dette. Det er nemlig en ganske sterk markering fra en samlet komite av det som er sitert i teksten til interpellasjonen, og som statsråden selv har skrevet inn i budsjettproposisjonen, nemlig at det mangler en del på at habilitering og rehabilitering har høy nok prioritet innenfor dagens norske helse- og omsorgspolitikk. Jeg hadde anledning til å utveksle noen synspunkter med statsråden i spontanspørretimen sist onsdag om samme tema. Jeg konstaterte med tilfredshet at det var full enighet mellom statsråden og meg om at begrepet «nødvendig helsehjelp» i realiteten også omfatter den bistand til opptrening, rehabilitering, som skal sette den enkelte pasient i stand til å mestre sin egen hverdag på det funksjonsnivå som det ut fra vedkommendes forutsetninger er mulig å oppnå. Det burde være et godt utgangspunkt for et felles løft når det gjelder å sikre at rehabiliteringstilbudet blir godt nok. Årlig er det mer en 40 000 nordmenn som har behov for opptrening og rehabilitering i institusjon etter sykdom og etter å ha vært innlagt på sykehus. Ca. 18 000 av disse får plass i statlige sykehus, ca. 27 000 får plass i private opptreningsinstitusjoner. Ansvaret for å sikre tilgang på rehabilitering og opptreningstjenester er i dag, som vi vet, lagt til de regionale helseforetakene. Det er deres ansvar å sørge for at tilbudet er stort nok, og at det kvalitativt sett er godt nok. I SINTEFs rapport Nasjonal plan for rehabilitering – kartlegging av behov, fra august 2005, fremkommer det at de som er intervjuet i undersøkelsen, og det er representanter for landsdekkende organisasjoner som er aktive i rehabiliteringsfeltet, påpeker at det er til dels iøynefallende mangler i dagens tilbud. Ikke minst synes manglene å henge sammen med dels mangel på tilgang på kompetanse og dels mangel på adekvat samordning mellom alle de offentlige myndigheter som har et delansvar for å tilrettelegge rehabiliteringstilbudet. Rapporten dokumenterer en rekke svakheter både i kommunene, i spesialisthelsetjenesten og ikke minst i samhandlingen mellom kommunene og spesialisthelsetjenesten. Samarbeidsregjeringen arbeidet med en handlingsplan for rehabiliteringsfeltet. Og ikke minst de partiene som i dag er regjeringspartier, og som i forrige periode var opposisjonspartier, understøttet dette meget aktivt i Stortinget i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 2005. Representantene for de nåværende regjeringspartiene skrev den gang i budsjettinnstillingen følgende: «Disse medlemmer vil be om at en slik gjennomgang blir foretatt snarest mulig, og at den følges opp med en opptrappingsplan der både faglige og økonomiske forhold avklares og sikres.» Nå har jeg registrert at etter regjeringsskiftet er ambisjonsnivået tilsynelatende skrevet betydelig ned. Det foreligger ikke lenger ambisjoner om en egen handlingsplan for rehabilitering. Nå snakker man isteden om en strategi for rehabiliteringsområdet. I Høyres alternative statsbudsjett har vi foreslått å styrke dette feltet med til sammen 500 mill. kr, fordi vi mener at det er påkrevet, og at det er begynnelsen på denne opptrapping som hele komiteen nå er enig om at det er behov for. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor er den tenkte handlingsplanen nedskrevet til å bli en strategi? Og vil Stortinget på noen måte få seg forelagt de ambisjonene som Regjeringen i fortsettelsen vil legge til grunn for sitt arbeid på rehabiliteringsfeltet? Vil statsråden f.eks. sikre at Helse- og omsorgsdepartementets strategi er samordnet med tiltak som faller innenfor andre departementers ansvarsområder – det gjelder Arbeids- og inkluderingsdepartementets ansvarsområde, det gjelder Samferdselsdepartementets ansvarsområde, det gjelder Kommunal- og regionaldepartementets ansvarsområde, og det gjelder Kunnskapsdepartementets ansvarsområde når det gjelder barn i skolealder. Hittil har de fleste svar når man spør om slike ting vært begrenset til en gjentakelse av at man har økt kommuneøkonomien med så og så mange milliarder som skal dekke alle formål fra det å fylle opp svømmebasseng, styrke barnevernet, styrke antall lærere i skolen osv., men det er jo ikke noe svar på behovet for en målrettet handlingsplan for rehabiliteringsområdet. Så noen ord om de private opptreningsinstitusjonene. Jeg refererte tallene som viser at den innsatsen om gjøres på dette området, har et langt større omfang innenfor de private opptreningsinstitusjonene enn innenfor de offentlige institusjonene. Det dreier seg om forskjellen på 27 000 og 18 000 brukere. Samtidig viser dokumenterte tall at kostnadene i forbindelse med opphold i de private opptreningsinstitusjonene er i underkant av 1/4 av tilsvarende døgnpris i offentlige sykehusinstitusjoner. Hvis vi i utgangspunktet er enige om at det er viktig at de ressursene vi bruker for å sikre pasientenes behov, strekker til for flest mulig, at flest mulig får et adekvat tilbud, så ligger det jo i kortene at det skulle tilsi at man kjøper der hvor tilbudet er rimeligst. Nå er jo realiteten den at mange av de private opptreningssentrene driver med underskudd og har måttet si opp ansatte. Det gjelder Steffensrud Rehabiliteringssenter, Bøverbru, det gjelder Landaasen Rehabiliteringssenter i Oppland, det gjelder Grande Rehabiliteringssenter, det gjelder CatoSenteret. Godthaab Rehabiliteringssenter har før midten av året opparbeidet et driftsunderskudd på 800 000 kr bare for inneværende år, og må selge eiendommer for å finansiere driften. Vil statsråden sørge for at det gis tydelige nok styringssignaler til de regionale helseforetakene om at de skal inngå forpliktende, varige avtaler med de kvalitativt gode private opptreningsinstitusjonene? Det har fra i fjor til i år vært en nedgang i antall rehabiliteringsopphold med 16 pst. innenfor spesialisthelsetjenesten. Også her er det grunn til å spørre statsråden: Vil hun respondere på dette i sine brev/dokumenter til de regionale helseforetakene slik at hun får snudd denne utviklingen i en konstruktiv retning? Til sist et tema som jeg bare rekker så vidt å nevne, men som er ganske viktig. Statens kunnskaps- og utviklingssenter for helhetlig rehabilitering har påpekt at det er et dramatisk udekket behov for kvalifisert forskning på det tjenestefeltet vi her snakker om. Hvilke planer har statsråden for å styrke forskningsinnsatsen?
La meg først få si at jeg er glad for at det er så stort et engasjement, og at det langt på veg er bred enighet om at habilitering og rehabilitering er områder som det er verdt å satse på. I Soria Moria-erklæringa har Regjeringa slått fast – og jeg vil gjenta det her – at den etter sjukdom vil «sikre rehabilitering og opptrening til alle som trenger det». Vi vil også arbeide for at unger med funksjonshemning eller kronisk sjukdom får et godt og tverrfaglig habiliteringstilbud. Det betyr at vi skal kunne tilby gode, kompetente og tilstrekkelige rehabiliteringstjenester til både unge og eldre, både menn og kvinner – uansett hvor de bor i landet. Alle skal ha like muligheter til å leve et verdig liv og til å mestre problemer som hindrer dem i å delta i aktiviteter og i samfunnsliv. Som representanten Lønning er kjent med, vil jeg på nyåret legge fram en nasjonal strategi for rehabilitering. Jeg vil komme nærmere tilbake til den. Det betyr ikke at Regjeringa nedprioriterer dette arbeidet. Jeg vil si snarere tvert imot. Først føler jeg behov for å gjenta at dagens helselover skal sikre den enkeltes rett til rehabilitering. Det gjelder både i kommunehelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. I styringsdokumentene for 2006 til de regionale helseforetakene forutsatte vi særlig oppmerksomhet på pasienter som trenger habilitering og rehabilitering. Også i oppdragsbrevet for 2007, som de vil få i januar, kommer det til å stå klart at tjenestetilbudet skal utvikles, slik at behovene til disse pasientene blir ivaretatt. Kommunenes plikt til å ivareta denne pasientgruppa spesielt kommer tydelig fram i det årlige rundskrivet om kommunenes prioriteringer. Dette vil jeg selvfølgelig legge vekt på også i neste års rundskriv. Departementet vil følge nøye med på hvordan spesialisthelsetjenesten og kommunene dekker disse oppgavene, bl.a. gjennom faste rapporteringssystemer. Rehabilitering er en prosess som omfatter mange tjenester og tiltak, særlig i kommunene, men også i spesialisthelsetjenesten. Det er ulike behov som vi må forsøke å ivareta. Jeg tenker spesielt på lærings- og mestringssentrene i helseforetakene, egne enheter for rehabilitering og utstrakt samarbeid med private opptreningsinstitusjoner og spesielle helseinstitusjoner. Tilbudet fra de private leverandørene som har avtaler med de regionale helseforetakene, skal være en del av det helhetlige tilbudet til befolkningen. Det å sammenlikne døgnprisen i de private rehabiliteringsinstitusjonene med døgnprisen i sjukehusene, som representanten Lønning gjorde i interpellasjonen om de private avtalespesialistene 16. november i år, lar seg dessverre vanskelig gjennomføre. Institusjonssektoren skal ikke utføre tjenester på samme nivå som sjukehusavdelinger, men samarbeide tett om f.eks. oppfølging etter operasjoner og primær rehabilitering. Sjukehusavdelinger der det arbeides med rehabilitering, har personell – særlig leger, fysioterapeuter og sjukepleiere – og noen ganger også utstyr som de private institusjonene ikke har, og som heller ikke er nødvendig for at de skal kunne fylle sin funksjon. Det er ikke dermed sagt at ikke flere av disse institusjonene vil ha behov for mer kvalifisert personell. Den forrige regjeringa la gjennom anbudsorganiseringa opp til en omstilling i opptreningsinstitusjonene og i andre rehabiliteringsinstitusjoner som medførte en omfattende reduksjon i antall institusjonsplasser. Noe av dette ble rettet opp etter at vi tok over regjeringsmakta, ved at vi etablerte et eget tilskudd som institusjonene kunne bruke til å utvikle sine tilbud. Flere institusjoner som ellers ville ha måttet legge ned, fikk med dette et grunnlag for å fortsette sin virksomhet. Tilstrekkelig kapasitet i tjenestene er viktig, men det er ikke så lett å tallfeste dette helt nøyaktig. Ett og samme problem kan løses ulikt. Når det gjelder hofteopererte, kan det for noen være aktuelt med opphold i en opptreningsinstitusjon, mens andre har best nytte av et tilbud i kommunen. Når det gjelder mennesker som har som mål å komme i arbeid igjen etter sjukdom eller skade, kan det på samme måte være aktuelt med tiltak i samarbeid mellom helsetjenester i kommunene og NAV, mens det noen ganger kan være aktuelt med tilbud i institusjon. Disse problemstillingene er tatt opp i St.meld. nr. 9, Arbeid, velferd og inkludering, og vi vil følge opp dette videre gjennom sjukefraværsavtalen med partene i arbeidslivet. Jeg kan forsikre representanten Lønning om at vi samarbeider bredt med de berørte departementer, når vi nå utvikler den nye strategien. Regjeringa er opptatt av at det skal være god kapasitet med hensyn til habilitering og rehabilitering. Da er det viktig å se på helheten i det tilbudet som gis. Kapasiteten med hensyn til rehabilitering i institusjon, herunder den geografiske fordelinga, er noe Regjeringa arbeider med, bl.a. som ledd i oppfølginga av St.meld. nr. 5 for 2003-2004, Inntektssystem for spesialisthelsetjenesten. Rehabilitering av god kvalitet skal gjenspeile et helhetlig menneskesynta utgangspunkt i menneskets rett til sjøl å bestemme over vitale livsforhold og til sjøl å kunne sette seg egne målfremme personlig ansvar og mestring og medvirke til at den det gjelder, får innsikt i egne behov, muligheter og begrensningersikre størst mulig grad av egenkontroll over rehabiliteringsprosessen og legge til rette for aktiv deltakelse og medvirkning Vi vet at et rehabiliteringstilbud ofte medfører at det må ytes innsats av flere instanser, og at det er viktig i størst mulig grad å skreddersy opplegg til beste for den det gjelder. Derfor skal både kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, i tillegg til å bidra til funksjonsforbedring hos brukeren, også tilby opplæring i hvordan en ved sjukdom eller skade kan mestre den nye tilværelsen. Det gjelder for brukere så vel som for pårørende. Lærings- og mestringssentrene skal bidra til at opplæring blir en integrert del av all medisinsk behandling og rehabilitering. Jeg mener at disse sentrene har en svært viktig rolle, men jeg er kjent med at det ikke fungerer like godt overalt. Det tar jeg på største alvor. Jeg vil sørge for at det kommer på plass. Jeg vil også nevne utdanningsinstitusjonene og arbeidslivet. Livet skal leves på mange arenaer. Det gjelder alle. Da er det viktig at det finnes kompetanse og ressurser til å bistå den enkelte i å nå de mål han eller hun har satt seg. Som varslet i Nasjonal helseplan vil jeg legge fram denne nasjonale strategien på nyåret. Det som det er viktig for Regjeringa å sørge for, er: å sikre nødvendig kapasitet med hensyn til habilitering og rehabiliteringå videreutvikle gode og forsvarlige rehabiliteringstjenesterå få til bedre oppgavefordeling og samhandling mellom kommunene og spesialisthelsetjenesten og mellom offentlige og private tjenesteytereå sikre rekruttering og god kompetanse i tjenesteneå styrke forskningsinnsatsen I dette arbeidet samarbeider vi tett med brukerorganisasjonene og med helsetjenesten. Og jeg er – i tillegg til å lytte til Stortinget – innstilt på og svært interessert i å høre hva brukerne og de ansatte i tjenesten har på hjertet. Kravet til kvalitet vil gjelde for habilitering og rehabilitering som for andre helse- og sosialtjenester. De skal virke, de skal altså gi dem det gjelder, et bedre liv. De skal være trygge, de skal involvere brukerne og gi dem innflytelse. Og det er nødt til å være sammenheng i de tilbud som vi gir. Så må vi sørge for at vi utnytter ressursene på en god måte, at de er rettferdig fordelt, og at de er tilgjengelige for alle som trenger det. Kommunene er ansvarlige for kvaliteten i de tjenester som de leverer. Dette gjelder selvfølgelig også for de regionale helseforetakene. Når det gjelder kvaliteten i de private institusjonene, skal den sikres bl.a. gjennom avtaler med de regionale helseforetakene. Klageordninger og tilsyn med tjenestene er også viktige virkemidler for å sikre kvalitet på dette viktige området. Helsetilsynets tilsyn med habiliteringstjenesten og kommunenes tjenester til personer med sammensatte behov har avdekket mangler, jf. en nylig framlagt rapport. Det er mangler som må rettes opp for at vi skal være kvalitetsmessig på høyden. I tillegg til kapasitet og kvalitet er det selvfølgelig viktig at helsetjenesten samhandler godt, slik også representanten Lønning var inne på, for vi vet at det ofte må være samhandling mellom både spesialisthelsetjeneste og primærhelsetjeneste og også på den kommunale siden når det gjelder sosial omsorg. I flere år har individuell plan vært et viktig virkemiddel for behandling og oppfølging av hver enkelt. Jeg mener det er det fortsatt, men det er dessverre ulik praksis i forhold til hvordan dette fungerer rundt omkring. Derfor må vi sørge for at dette kommer på plass. Vi må også sørge for at det er god kontakt mellom alle instanser og mellom folk som arbeider på dette viktige området. Jeg vil også komme tilbake til spesielt de utfordringer vi har når det gjelder samhandling, inkludert den sentrale organiseringa av dette arbeidet.
Jeg takker statsråden for svaret, som bekrefter at når det gjelder oppfatning av hva rehabiliteringsutfordringen går ut på, er vi i det aller vesentligste enige. Det spørsmålet hvor veiene skilles, er nok en gang ambisjonsnivået. Jeg skal ikke føre noen språkdebatt med statsråden om hva som er forskjellen på en handlingsplan og en strategi, men jeg konstaterer at mange av de store brukerorganisasjonene i forbindelse med budsjetthøringen har gitt uttrykk for betydelig skuffelse over at det ser ut som om ambisjonsnivået er jekket ned ganske kraftig. Og jeg fortenker for så vidt ikke de store brukerorganisasjonene i at de leser budsjettforslaget fra Regjeringen også slik at det ikke foreligger noen lesbare signaler om prioritering av dette feltet. Innenfor et ellers stort budsjett er det ikke noe som sier at Regjeringen er opptatt av å prioritere dette i forhold til andre formål innenfor helsesektoren. Det lengste man kommer i den retning, er den indirekte innrømmelsen, at det er ikke prioritert godt nok i dag – og det er vi 100 pst. enige om. Men spørsmålet mitt er jo da: Hva akter man å gjøre for å prioritere det høyere i fortsettelsen? Det synes jeg ikke statsråden gav noe klart og tydelig svar på. Når det gjelder sammenligningen mellom offentlige og private institusjoner i dette feltet, har statsråden selvfølgelig rett i at en slik sammenligning er beheftet med en del metodiske problemer. Men de problemene går begge veier, for i den prisforskjellen som jeg refererte til, må man også inkludere at i døgnprisen i de offentlige institusjonene er avskrivningskostnader og andre ting ikke innregnet. De kommer i tillegg. Men de private opptreningsinstitusjonene er nødt til også å dekke denne type utgifter innenfor den faststående døgnpris på et sted mellom 1 100 og 1 200 kr. Derfor vil jeg gjerne utfordre statsråden en gang til: Vil hun i det minste være interessert i å bestille en skikkelig analyse av hvorfor kostnadsbildet er slik som det er, hvorfor forskjellen er så dramatisk stor? For det kunne jo tenkes at her er det en lærdom å trekke med hensyn til den måten vi driver rehabiliteringspolitikken på i fremtiden.
Jeg registrerer at representanten Lønning fortsatt forsøker å gjøre det til et poeng at Høyre og Regjeringa skiller lag når det gjelder ambisjonsnivå. Jeg mener at i den grad det er noen skilnad her, er det i hvert fall i denne regjeringas favør, for det er slik at det var den forrige regjeringa, som Høyre også var en del av, som la om ordninga knyttet til rehabiliteringsinstitusjoner. Det skjedde i juni 2005, og det ble innført fra i år. Og det er denne regjeringas arbeid – vi innførte et eget tilskudd – som er årsaken til at f.eks. rehabiliteringsinstitusjoner som Godthaab, Sofienberg, Sjømennenes Helseheim og Frydenberg har overlevd. Så i den grad det er noen skilnad på ambisjonsnivået på dette området, er det iallfall ikke i partiet Høyres favør. Men jeg mener det er viktigere å se framover. Det er bra at det hvis en skreller vekk den retorikken, ser ut til å være et ganske bredt flertall som faktisk ønsker noe mer for å sikre rehabilitering for befolkningen. Det tror jeg faktisk at folk er mest opptatt av. Fra Regjeringas side har vi god kontakt med brukerorganisasjonene. De er, og skal i fortsettelsen være, godt involvert i utarbeidelsen av den nye strategien. Jeg skal selvfølgelig også involvere Stortinget på egnet måte i forhold til rehabilitering i åra framover. Representanten Lønning sier vi ikke har gitt sterke signaler. Jo, denne Regjeringa har det, både gjennom mer penger og gjennom at vi i styringsdokumentene for inneværende år har gitt klar beskjed om at rehabilitering er et område som skal prioriteres. Jeg kan forsikre om at jeg kommer til å gjenta det for neste år. Når det gjelder spørsmålet om kostnadsforskjeller mellom offentlige og private tilbydere, har jeg lyst til å understreke at jeg mener at private tilbydere, og særlig de ideelle på dette området – det være seg LHLs mange institusjoner eller andre – gjør en storartet innsats. Vi trenger dem, og vi vil ha mer av dem i tida framover til beste for våre pasienter. Det er ikke enkelt å sammenlikne direkte mellom offentlige og private tilbydere fordi de i mange sammenhenger, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, har litt ulike roller å spille innenfor dette området. Men jeg skal undersøke nærmere der det er sammenliknbart, om det er ulike kostnader og eventuelt hvorfor. Men Regjeringa mener det vi sier i Soria Moria om at vi må sikre rehabilitering og habilitering til alle som trenger det. Det har vi på ulikt vis tenkt å følge opp i praksis, også i tida framover.
Jeg er glad for at statsråd Sylvia Brustad i svaret til interpellanten veldig klart slår fast at den enkeltes rett til habilitering og rehabilitering sikres gjennom dagens helselover, og at dette gjelder både i kommunehelsetjenesten og ikke minst i spesialisthelsetjenesten. Gjennom nasjonal strategi for habilitering og rehabilitering som legges fram på nyåret, varsler statsråden og Regjeringen en offensiv satsing på å få til en bedre kvalitet og kapasitet framover innenfor dette viktige området. Å ha god kapasitet på helsetjenestene er viktig og nødvendig for å gi lik behandling uansett hvor du bor i dette landet, slik at pasienter raskest mulig får nødvendig oppfølging og behandling ved sykdom og skade. Gjennom tidlig og god rehabilitering vil enkeltmennesket klare hverdagen på en langt bedre måte, og mange vil også kunne komme tidligere tilbake til arbeidslivet. Derfor er avtalen mellom arbeidsgiversiden og arbeidstakersiden om å sette av 631 mill. kr et viktig grep for å styrke rehabiliteringen. Vi ser i dag at habiliterings- og rehabiliteringsinstitusjonene er ulikt fordelt mellom de fem helseregionene. Hvor disse helseinstitusjonene er blitt lagt, har en historisk bakgrunn. En endring av den strukturen kan ikke skje over natta, det må skje over tid. En må ikke bygge ned i ett område og bygge opp i et annet, men en må se på hvordan en utjamning kan skje på en god måte framover som ivaretar det brede og gode tilbudet som allerede finnes rundt omkring. Kapasitet, kvalitet og nærhet til gode rehabiliteringstilbud er viktig. Derfor må denne utjamningen skje over tid. Skal en nå disse målene, må det være et godt samspill mellom stat, fylkeskommuner – eventuelt nye regioner – og ikke minst kommunesektoren. Kommunene og spesialisthelsetjenesten gir viktige tilbud på dette området, både i offentlige institusjoner og i private institusjoner drevet også av ideelle organisasjoner. Det er viktig å bygge videre på det tilbudet som finnes i dag, og at en setter krav til videreutdannelse for dem som jobber her. Videreutdannelse vil bidra til styrket kvalitet og styrket faglig oppfølging av pasientgrupper som har behov for slik behandling. I Sør-Trøndelag har vi en god blanding av offentlige og private institusjoner og ideelle organisasjoner. Å utnytte den kapasiteten som f.eks. LHL på Røros har, som Selli Rehabiliteringssenter AS i Klæbu har, som Betania i Malvik har, og som Munkvold i Trondheim har, er viktig. De har god kapasitet, de har bakgrunn, og de har personell. Det er viktig å bygge videre på dette før en bygger ut nye konkurrerende institusjoner rundt omkring i alle fylker. Som statsråden svarer, er lærings- og mestringssentre i helseforetakene viktige aktører – med bakgrunn i den bemanningen som finnes ved landets sykehus, gjennom leger, fysioterapeuter osv. Denne fagkompetansen er det også viktig å dra nytte av videre. Hvordan kan fagkompetansen bygges ut i alle områder av landet? Jeg tror at mestringssentrene kan være noe av det som kan legges til lokalsykehusene hvor en har dyktig helsepersonell. Det kan gi nærhet, trygghet og en god faglig kvalitet der hvor innbyggerne bor. Å ha nærhet til hjem, til pårørende og til familie er viktig når en skal gjennom en lang rehabiliteringstid etter sykdom og skade. Det er alltid mulig å bedre helsetilbudet, som det er mulig å bedre alle andre områder i samfunnet. Det er bl.a. derfor statsråden legger fram en nasjonal strategiplan for rehabilitering på nyåret. Uten de sterke økningene som denne regjeringen og denne statsråden har lagt inn – i motsetning til de budsjettene som den forrige regjeringen la opp til – bl.a. 600 mill. kr til økt aktivitet i 2006 pluss 390 mill. kr nå, hadde vi ikke hatt muligheten til å satse så mye på habilitering og rehabilitering rundt om i helseforetakene.
Først en liten visitt til siste representants innlegg, for det skulle blott mangle at man ikke klarer å bevilge litt mer penger til helsevesenet enn den forrige regjeringen gjorde. Aldri har denne nasjonen hatt mer penger, aldri har handlingsrommet vært større, og dermed er også mulighetene til stede. På mange måter blir denne debatten litt en foregripelse av den debatten som vi skal ha her på onsdag. Jeg skal prøve å være litt forsiktig og ikke bruke opp alle poengene mine før onsdag, men jeg tror allikevel det er mer enn nok å ta fatt i når vi kommer til den debatten. Det er helt åpenbart at den økonomiske situasjonen til helseforetakene også griper inn i rehabiliteringsdebatten, debatten om å bruke kapasiteten som er knyttet til opptrening og rehabilitering. Etter å ha hørt representanten Asphjells oppramsing av antall institusjoner i eget hjemfylke skjønner jeg godt at han også tok til orde for at omlegging og oppbygging andre steder må ta tid! Det er jeg helt enig med representanten Asphjell i. Men vi må ikke komme i den situasjonen at mange institusjoner i eget fylke er til hinder for å bygge ut der det er stort behov, bl.a. i Helse Vests område, som har en betydelig underdekning knyttet til opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjoner i forhold til en rekke andre steder. Statsråden har også tatt til orde for og varslet at hun vil komme med en nasjonal strategi nettopp på dette området. Det setter jeg veldig stor pris på, og jeg ser fram til at den kommer. Undertegnede har nok en viss mistanke om at grunnen til at det ikke kalles for en handlingsplan eller rehabiliteringsplan, men at det går over til å bli en strategi, er vel litt behandlingsmåten og hvor denne saken skal behandles. Det er nok der mye av det ligger. Jeg kan jo utfordre statsråden på om hun kanskje likevel – selv om planen er døpt om til en «strategi» – vil invitere Stortinget til å være med og behandle dette. Da kan Stortinget også få si sin mening, ha en hånd på rattet, og komme med mange, gode og nyttige innspill, som statsråden helt sikkert vil sette pris på. Det kan være greit at saken også behandles i Stortinget. Den invitasjonen er herved gitt til statsråden. Jeg tror at det statsråden i sin tid gjorde knyttet til eldreomsorgen og utfordringene der – hun rakte ut en hånd til Stortinget og sa at hør her, vi ønsker gjerne innspill før vi kommer til det endelige resultatet, vi tar gjerne debatten fullt ut – hadde man vært godt tjent med også i denne saken. Rehabilitering og opptrening har å gjøre med å se hele mennesket. Det har å gjøre med å kunne følge en person fra man – jeg holdt på å si – har behov for hjelp og fram til man enten er tilbake i jobb eller er bedre i stand til å leve med sin egen sykdom. Det er nemlig ikke alle som kan få opptrening og rehabilitering og så komme tilbake til yrkeslivet, men veldig mange har behov for det for å takle sykdommen sin i framtiden. Det er det også viktig å ha på plass. De omfattes ikke av tilleggsbevilgningene på 604 mill. kr til kjøp av rehabiliteringstjenester, for den avtalen med partene i arbeidslivet var for å få ned sykefraværet, for å holde det lavt. Derfor er det viktig at vi øker handlingsrommet også for de regionale helseforetakene, for det er der betalingsansvaret knyttet til disse tjenestene nå ligger. Jeg har vært og besøkt en av de rehabiliteringsinstitusjonene som representanten Asphjell var inne på, LHLs institusjon på Røros, som nettopp er en institusjon som har tatt inn over seg etterspørselen etter kvalitet – at vi sikrer oppbygging av kvalitet. Men da må vi også være villige til å betale for det. Det er jo det som er litt av problemet. På den ene siden vil man bygge opp kvalitet – da går også prisen opp – og så får man problemer i den andre enden; man taper anbudene fordi man har satset på kvalitet. Det er derfor vi må følge dette nøye. Vi har etterspurt kvalitet, vi trenger kvalitet, men da må vi også være villige til å betale for det. Avslutningsvis vil jeg komme litt inn på det som har med individuell plan å gjøre. Det er jo krav til individuell plan. Man sier at man også har rett til helsehjelp knyttet til rehabilitering. Problemet er bare at vi ikke følger det lovverket som er der. Problemet i en individuell plan, som faktisk er en rettighet, blir fulgt i forsvinnende liten grad. Da må vi legge vekt på å sørge for at de lovene og reglene som faktisk er, blir etterfulgt. Det samme gjelder også i forhold til rehabilitering. Vel, det nytter ikke med et lovverk hvis lovverket ikke følges. Det er den problemstillingen vi må gripe fatt i nå.
I SV syns vi dette er en viktig interpellasjon, og det er veldig bra at representanten Lønning har tatt et slik initiativ. Jeg har lyst til å gi denne rosen i starten. Rehabilitering og habilitering av god kvalitet er nødvendig for å få et godt og helhetlig helsetilbud, og det er ikke uten grunn at de store pasient- og brukerorganisasjonene er veldig opptatt av akkurat dette temaet. Derfor ser vi fram til rehabiliteringsstrategien som snart kommer fra Regjeringa. Vi er også veldig opptatt av at rehabilitering og opptrening må være sentrale elementer når den omforente løsningen på sykefraværsdiskusjonen skal settes ut i livet. Her vil det bli brukt mye penger på å få ned sykefraværet, og vi vet at muskel- og skjelettlidelser og lettere psykiske lidelser er viktige årsaker til sykefravær. Å gi folk et tilbud raskt når de har falt ut av arbeidslivet, før de begynner å tvile på egne evner og egen mestring, får sosial angst eller utvikler mer alvorlige sykdommer enn det de hadde fra før, er fryktelig viktig. Jeg er glad for at helseministeren vil legge særlig vekt på habilitering og rehabilitering i sine oppdragsdokumenter til de regionale helseforetakene. Det er veldig viktig. Det er viktig at både medisinsk og arbeidsrettet rehabilitering inkluderes i dette. Det er liten vits i å satse milliardbeløp på behandling av sykdommer og lidelser dersom vi ikke også sikrer at pasientene mestrer dagliglivet. Da havner de fort i svingdøra, ut og inn av sykehus. Særlig gjelder dette kronikerne. Det er viktig at også kommunene sørger for gode habiliterings- og rehabiliteringstilbud. Dette krever forståelse for rehabiliteringsproblematikken, gode samarbeidsløsninger og tilstrekkelig økonomi. Det skal gjennomføres kartlegginger for å finne ut mer om det udekkede behovet for habilitering og rehabilitering som skal ligge til grunn for den nasjonale strategien. Det er viktig at strategien sikrer et helhetlig perspektiv på rehabilitering og omfatter både institusjonsbasert og kommunal rehabilitering. Vi har forventninger til at Regjeringas arbeid på dette området vil bidra til bedre måloppnåelse på rehabiliteringsfeltet i Norge. SV er også opptatt av at habiliterings- og rehabiliteringsfeltets status må økes, og at det må bli bedre forståelse for habiliteringas og rehabiliteringas plass i et folkehelseperspektiv. God rehabilitering krever både tverrfaglighet og høy kompetanse. SV er opptatt av at helseforetakene må styrke og forbedre den institusjonsbaserte rehabiliteringa, i tillegg til at kommunene må gjøre en innsats. Vi må sørge for at ledig kapasitet i arbeidsrettet rehabilitering utnyttes, og at det legges til rette for langsiktige avtaler med institusjonene. Ledig kapasitet i eksisterende institusjoner må kartlegges. Dette har en enstemmig komite slått fast. Lang ventetid for rehabilitering og attføring fører til dårligere prognoser for vellykket behandling. Derfor er det også viktig å sikre aktiv bruk av individuell plan. Vi støtter helseministerens aktive holdning til dette. Det er nødvendig med et krafttak for å sikre at individuell plan brukes, fordi dette er et veldig godt verktøy, når det brukes riktig, for å sikre både samhandling, pasientmedvirkning og framdrift i behandlingsforløpet. Vi er også glade for at anskaffelsesforskriften er endret slik at rehabiliteringstjenester som ytes utenfor sykehus, nå kan anskaffes etter prosedyren for såkalt direkte anskaffelse, hvor bare anskaffelseslovens hovedkrav må oppfylles. I tillegg er det veldig viktig å sikre langsiktighet i avtalene med institusjonene, særlig med de ideelle institusjonene. Kjøp av rehabiliteringsplasser skal håndteres likt, uavhengig av hvilken region man tilhører. Jeg vil også trekke fram de spesielle helseinstitusjonene, dvs. Hernes Institutt, Attføringssenteret i Rauland, Beitostølen Helsesportsenter og Valnesfjord Helsesportssenter, som er landsdekkende og ideelle kompetanseinstitusjoner innen fagfeltet rehabilitering. Disse skal inneha en spydspissfunksjon og være pådrivere når det gjelder utvikling av spesialisert rehabilitering. Disse institusjonene har særlige utfordringer med tanke på forsknings- og utviklingsarbeid innenfor fagfeltet, som det er viktig at de regionale helseforetakene tar hensyn til i innkjøpsprosessen. En enstemmig komite slår i budsjettinnstillinga fast, som representanten Lønning sa, at «habilitering og rehabilitering må bli det neste store satsingsområdet i helsesektoren». Dette er flott. En slik satsing vil bidra til bedre livskvalitet og større grad av selvstendighet for pasientene, samtidig som behovet for omsorgstjenester kan reduseres. Til representanten Lønning har jeg til slutt lyst til å si at vi tar avstand fra påstanden om at ambisjonsnivået på rehabilitering er skrevet ned, som han sa. Soria Moria-erklæringa gjelder, og den slår fast at vi skal «sikre opptrening og rehabilitering til alle som trenger det.» Hvis vi først skal gå inn i interne forhandlinger i komiteens arbeid, kan jeg jo røpe at det var regjeringsfraksjonen som hadde saksordførerskapet til dette kapitlet, og at alle merknadene er godkjent av departementet.
Jeg vil også gjerne berømme representanten Lønning for å reise denne interpellasjonen. Mennesker som er blitt syke, eller som har fått en skade, må møte et helhetlig behandlingstilbud med fokus på forebygging, behandling og rehabilitering. Dette må gjelde alle, uansett alder, type funksjonsnedsettelse og diagnose og videre uavhengig av den enkeltes evne til arbeid. Rehabilitering må ta utgangspunkt i respekten for menneskeverdet og også menneskets rett til selv å bestemme over vitale livsforhold og til å formulere egne mål. Når vi ser hvor viktig habilitering og rehabilitering er for den enkelte, har også jeg store forventninger til Regjeringens varslede rehabiliteringsstrategi. Med mange innspill fra brukergrupper i ryggen hadde også jeg gjerne sett at det var en plan eller en stortingsmelding, for, som interpellanten har redegjort for, det er store mangler i rehabiliteringstilbudet til landets innbyggere. Dette har også statsråden påpekt. Men det viktigste er jo hva den strategiplanen som det nå er vedtatt skal komme, inneholder. Personlig mener jeg at rehabilitering må få en sterkere stilling i lovverket. Dette vil jeg komme tilbake til i forbindelse med et eget representantforslag som jeg har framsatt. I dag er retten til rehabilitering nedfelt i loven som et underpunkt eller som en definisjon av helsehjelp, som riktignok er rettighetsfestet, slik også representanten Lønning presiserte. Men rehabilitering fortjener en langt mer synlig og selvstendig plass i lovverket. Det bekreftes også av flere pasientorganisasjoner. Og nettopp det at rehabilitering ikke fungerer i dag for mange pasienter og mange pasientgrupper, tilsier at loven ikke er eller oppfattes som sterk nok. Sykdomsbildet i Norge forandrer seg. Forekomst av kreft og diabetes type 2 øker, og det blir stadig flere eldre. Et økende antall mennesker med kreft og kroniske sykdommer lever med sin sykdom i mange år og lærer å mestre mye selv. For å møte disse utfordringene må man fokusere mer på å sette pasientene i stand til å mestre egen sykdom og funksjonssvikt i dagliglivet, og også på forebyggende og helsefremmende tiltak, i samfunnet generelt og i forbindelse med sykehusopphold spesielt. Å redusere lidelse og øke livskvalitet er et viktig mål for den enkelte, samtidig som vi vet at det kan være god samfunnsøkonomi i svært mange tilfeller. Redusert behov for framtidig behandling, framtidig pleie, medisiner, større mulighet til å være i arbeid og til deltakelse ut fra egne preferanser og muligheter er ønskede effekter av god rehabilitering. En undersøkelse ved Feiringklinikken viste at bare én av fem som får en alvorlig hjertehendelse, deltar i hjerterehabilitering. Lungerehabilitering reduserer akuttinnleggelse i sykehus for personer med KOLS. Det kan også dokumenteres. En undersøkelse fra 2004 utført av Riksrevisjonen, om effektiviseringspotensial i sykehusene, viste at når det gjaldt hofteoperasjoner, benyttet de mest effektive sykehusene rehabiliteringsinstitusjonene som en integrert del av behandlingen. Det må bli slik at en pasient ikke defineres som ferdigbehandlet når en operasjon er utført. Også rehabilitering er en viktig del av behandlingen. I mange tilfeller er det avgjørende å komme i gang med rehabiliteringstiltak kort tid etter at sykdom eller skade har inntruffet, bl.a. for å gjenvinne tidligere funksjonsnivå, eventuelt for å gjøre funksjonstapet så lite som mulig. Dette vil i neste omgang kunne forhindre hyppige reinnleggelser i sykehus. Raskere tilbud vil også kunne innebære spart lidelse og sparte helseutgifter. Rehabilitering har ikke hatt tilstrekkelig prioritet verken i kommunene eller innenfor spesialisthelsetjenesten, noe som også påpekes i Nasjonal helseplan. Til slutt vil jeg nevne at forskning er viktig, som også statsråden var inne på. Helt til sist vil jeg påpeke det sentrale i at rehabiliteringen inkluderer pårørende. Lærings- og mestringssentrene spiller en viktig rolle i dette arbeidet. Økt kunnskap og informasjon om egen sykdom og situasjon, i samarbeid med pårørende, er også av stor betydning.
Rett til habilitering og rehabilitering er hjemlet i rett til nødvendig helsehjelp, slik de fleste partier sier. Det er litt interessant, syns jeg, at Høyre og Kristelig Folkeparti, som har regjert sammen i fire år, er uenige om hvorvidt rehabilitering og habilitering er hjemlet i denne retten. Vi har jo registrert at representanten Dåvøy har fremmet et forslag i Stortinget om rett til rehabilitering. Derfor er det kanskje ikke så underlig at den forrige regjeringen, Samarbeidsregjeringen, på et vis etterlot et kaos på dette området da den forlot regjeringskontorene. Ansvaret for rehabilitering ble overført til de regionale helseforetakene, og da Stoltenberg-regjeringen overtok, var det kaos i forbindelse med anbudsrundene, som ekskluderte mange institusjoner, også de institusjonene som representanten Inge Lønning talte så varmt om tidligere. I tillegg valgte denne regjeringen å ikke gjøre noe med hensyn til fordelingen helseregionene imellom. Denne regjeringen og helsestatsråden sier i statsbudsjettet at en skal sette ned et utvalg som skal se på fordelingen av rehabiliteringsmidlene til de regionale helseforetakene. Det er åpenbart at deler av landet kommer svært dårlig ut etter den nyorganiseringen som den forrige regjeringen, Samarbeidsregjeringen, foreslo. Rehabilitering er et ansvar som ligger på kommunehelsetjenesten, og det ligger innenfor spesialisthelsetjenesten. Jeg syns det er beroligende at statsråden så tydelig sier hvordan dette skal følges opp gjennom det årlige rundskrivet til kommunene og i oppdragsdokumentet til de regionale helseforetakene. Statsråden forteller at det skal legges fram en strategi for rehabilitering på nyåret, og det er viktig. Jeg syns det blir litt patetisk at det fører til et ordkløveri om hvorvidt det er en handlingsplan eller en strategi. Det vesentlige – enten man kaller det en handlingsplan eller en strategi – er jo at denne strategien eller handlingsplanen blir synlig i de årlige budsjettene, hvor man bestemmer nivået på rehabilitering framover.
Rehabilitering og habilitering er eit viktig tema, men samtidig er jo desse orda – rehabilitering og habilitering – vanskelege omgrep. Det er nokre som meiner at rehabilitering er heile prosessen – frå ein kjem under medisinsk behandling til fullstendig restitusjon. Men omgrepet blir også brukt i andre samanhengar. Blir omgrepet brukt i den vidaste tydinga, omfattar det heile prosessen – frå eit menneske kjem under ei eller anna form for behandling til eit tilfredsstillande resultat er oppnådd. Det kan vere freistande å spørje: Kva er tilfredsstillande rehabilitering? Kva er det eigentleg? Kva er god rehabilitering? Eg vil hevde at vi har for liten kompetanse, for liten kunnskap om kva som er god rehabilitering. Når det gjeld evaluering av rehabilitering, kva som skjer etter at ein har gjennomgått ei rehabilitering – resultatet av det er også eit forsømt område. Her er det eit klart behov for å styrkje forskinga for å få betre kunnskap om det vi gjer. Særleg gjeld dette muskel- og skjelettlidingar, der vi har altfor liten kunnskap om kva som faktisk verkar. Vi veit at vi har store utfordringar, og då er det viktig at vi gjer det vi skal på dette området, på best mogleg måte. Vi har knappe ressursar som vi må få mest mogleg ut av. 15 pst. av dei som går på sjuketrygd i eit år, kjem tilbake på jobb. 50 pst. hamnar på rehabilitering. 20 pst. får uføretrygd, og 15 pst. hamnar på attføring. Her er det eit stort potensial for å få folk tilbake i jobb ved å auke kvaliteten på rehabiliteringa. Vi treng, som vi har hørt før i dag, arbeidskraft som ikkje minst kan gå inn i helse- og omsorgssektoren. Målet er at habilitering og rehabilitering skal bidra til at menneske med nedsett funksjonsevne skal kunne oppnå best mogleg funksjons- og meistringsevne, sjølvstende og sosial deltaking i samfunnslivet elles. Det har vore snakk om strategiplanar, men det finst jo også ei rehabiliteringsmelding, St.meld. nr. 21 for 1998-99, der kompetanseheving, utviklingsarbeid og forsking innanfor rehabilitering er omtalt. Men som eg allereie har sagt, eg trur vi framleis veit altfor lite om dette området. Eit anna problem er at det er store forskjeller i rehabiliteringstilbodet i dei enkelte kommunane. Det har m.a. samanheng med at forskrifta blir tolka ulikt. Vi har iallfall fått mange tilbakemeldingar frå tilsette i kommunane som peikar på at det er store koordineringsproblem knytt til rehabilitering. Vi veit også at rehabilitering som er begynt på i andrelinjetenesta, ofte stoppar opp i førstelinjetenesta. Så her har vi nokre samhandlingsutfordringar. Eg trur at her har vi, som sagt, altfor mange som fell mellom to stolar. Venstre meiner, som også representanten Lønning peika på, at ein måte å løyse dette på er å stimulere til meir forsking, som sagt, om kva som er god rehabilitering, og kva som faktisk verkar. Dessutan må koordinering av rehabilitering, spesielt mellom dei forskjellige tenestenivåa, setjast på kartet og evaluerast. Eg oppfattar eigentleg statsråden slik at ho er oppteken av samhandlinga mellom tenestenivåa. Eg reknar derfor med at ved framlegginga av den varsla nasjonale strategien – viss det er det det heiter – over nyttår blir koordinerings- og samhandlingsutfordringane mellom tenestenivåa sette i fokus.
Å sikre rehabilitering til alle som trenger det, er viktig og en ambisiøs målsetting. Det betyr at en rekke mennesker som i dag har blitt uføretrygdet fordi det har manglet et godt rehabiliteringstilbud, nå kan få en ny sjanse. Det er viktig når en skal be helseforetakene prioritere rehabiliteringstilbudet i sitt område, at hele mennesket blir sett, eller, sagt på en annet måte, at det ligger et menneskesyn til grunn som går på at alle skal ha en rett til å få rehabilitering på den enkeltes premisser. God rehabilitering er å få til en individuell plan, en koordinert og individtilpasset plan. Dette krever en innsats i hele behandlingskjeden fra primærlege til spesialistene og til lærings- og mestringssentrene. For eksempel for dem som har en alvorlig hørselshemning, og det er det faktisk mange som har, er et helhetlig tilbud særdeles viktig for at livskvaliteten bedres, og at så mange som mulig kan fortsette i jobb. Derfor må et godt rehabiliteringstilbud også innbefatte god tilrettelegging på arbeidsplassen. Rehabilitering skal også være tilbud om veiledning og respekt for at behovet for den enkelte er ulikt i de ulike livsfasene og fasene av sykdommen. Jeg er veldig stolt av at statsråden så tydelig understreker at i en framtidig rehabilitering skal retten til å bestemme hva som er viktig i eget liv, være det overordnede. Helseregionene må også utfordres på følgende: Har de fulgt opp hva Stortinget og Regjeringen har satt som krav til å ha et godt rehabiliteringstilbud? For noen tror jeg det er et stykke igjen, selv om de nå har fått et eget tilskudd. Her synes jeg at vi alle må være vaktbikkjer, slik at rehabilitering får den plassen som det skal ha i helseforetakene. Jeg tror også at en god rehabilitering er avhengig av at en får bedret kunnskapsgrunnlaget for beslutninger om rehabilitering for den enkelte, og det i alle ledd av behandlingskjeden. Kvalitetsutvikling ved lærings- og mestringssentrene og forskning vil gi en mer optimal effekt. Jeg tror at alle som er blitt syke, og som har fått en eller annen funksjonshemning, ønsker å være en del av noe, en del av arbeidslivet, greie seg selv, få en livskvalitet som gir mindre tilleggssykdommer. Etterutdanning av helsepersonell er også viktig, og kanskje burde en stimulere til at flere burde lære mer om hva som er en optimal rehabilitering, f.eks. ved at flere kan ta mastergrad i rehabilitering. Så vidt jeg vet, har vi 37 lærings- og mestringssentre i Norge. De tilbyr litt forskjellig rehabilitering, men det er viktig i den nye strategien for rehabilitering at kunnskapen de ulike lærings- og mestringssentrene har ervervet, må formidles mellom dem og gjøres bedre kjent hos primærleger og spesialister, og ikke minst hos forskningsmiljøene. Det er veldig mye bra i det som statsråd Brustad har gjort rede for. Om strategien blir hektet på en forskrift vi allerede har, eller om den skal til Stortinget for en egen behandling, er ikke så viktig. Det viktige er at helseforetakene settes i stand til å gjøre den jobben de skal gjøre. En god rehabilitering er bedre livskvalitet for den enkelte og faktisk også mindre utgifter for den enkelte og for samfunnet som helhet. Så får vi ta debatten om det forebyggende helsearbeidet en annen gang. For det er som Gro Harlem Brundtland en gang sa, alt henger sammen med alt.
Det har vært veldig mye snakk om rehabilitering og mindre om habilitering – kanskje spesielt for den gruppen som statsråden var inne på i sitt innlegg, barn som har en sterk funksjonshemning. Høyre er opptatt av at tilbudet til funksjonshemmede barn må styrkes, og at det må skje en utvikling av tjenestetilbudet i samsvar med den kunnskap som foreligger om funksjonshemmedes muligheter for læring og utvikling. Foreldre med hjerneskadde barn som trenger habilitering, må sikres likeverdige tilbud. De må sikres råd og veiledning, uavhengig av hvor de bor i landet. Vi har sett eksempler det siste året på forskjellsbehandling av familier med barn som trenger habilitering. Foreldre som følger intensive programmer for opptrening av barn med ervervet hjerneskade, mener vi representerer en ganske betydelig ressurs for barnets utvikling og en økonomisk besparelse for samfunnet også. Barn er forskjellige, familiene er forskjellige, og det er viktig at vi legger til rette for at de får tilbud som er individuelt tilpasset. I mange år har alle partiene her i Stortinget vært enige i innstillinger om at foreldrene skal ha frihet til å velge mellom alternative intensive programmer for opptrening av sine barn. Barn har behov for langsiktige og koordinerende tilbud, og alle har ment at det må være en selvfølge at når foreldrene har valgt en metode og et intensivt program, skal foreldrenes valg respekteres. Det gjaldt helt til i fjor høst. Det som regjeringspartiene hadde støttet i mange år, nemlig at foreldrene skulle få velge opptreningsprogram og metode for barna sine, og at det valget skulle respekteres, hoppet regjeringspartiene av, og det er de heller ikke med på nå i denne budsjettinnstillingen. Det er veldig skuffende, nettopp fordi disse foreldrene er en betydelig ressurs for disse barna. De har en hverdag som jeg tror ingen av oss som er her, kan forestille seg. De stiller opp for ungene sine, og da er det viktig at vi stiller opp for de foreldrene og de familiene og prøver å gjøre det mest mulig enkelt å få hverdagen deres til å fungere. Jeg tror det er viktig at når de har valgt et slikt program, etableres det enkle og smidige godkjenningsprosedyrer med tilstrekkelig kapasitet regionalt, og, som sagt, basert på foreldrenes prioriteringer og valg i samarbeid med familienes lege. Deler av dette er jo en spesialisthelsetjeneste, men jeg tror det er veldig viktig at helseforetakene må samarbeide med hjemkommunene, og at de sammen må ha ansvaret for økonomisk og praktisk støtte til familiene. Rammen rundt den enkelte familie må være individuelt tilpasset og bygge på en økonomisk forutsigbarhet. Under budsjettbehandlingen fremmet Høyre et forslag om å sikre en faglig uavhengig gjennomgang av de ulike metodene og programmene som benyttes ved habilitering av barn med hjerneskader, og av den effekten de har. Grunnen til at vi vil det, er at det er uenighet i det faglige miljøet i Norge om hva som virker. Fagmiljøet i Norge er veldig lite. Jeg vet at mange av foreldrene bruker utenlandske metoder som er vel dokumentert. Jeg mener det er viktig at vi får en gjennomgang både av de nasjonale tilbudene og de internasjonale metoder og programmer, og vi foreslo derfor at Kunnskapssenteret, som et uavhengig forskningssenter, skal få den oppgaven. Vi fremmet et forslag om det, og jeg er veldig glad for at en enstemmig komite sluttet seg til det. Nå går klokken veldig fort, president. – Vi hadde også et forslag om et brukerstyrt kompetanse- og ressurssenter. Det har ikke fått tilslutning. Det synes jeg også er skuffende. Som sagt er foreldrene en verdifull gruppe for fagmiljøene også, og de kunne samarbeidet. Men jeg håper jo at etter som tiden går, kan vi komme tilbake til det.
Først et par nødvendige oppklaringer. For det første: Det er ingen uenighet mellom Kristelig Folkeparti og Høyre. Det var det ikke mens vi satt i regjering, og det er det heller ikke i dag – heller ikke mellom representanten Dåvøy og meg. Jeg ser frem til anledningen til å diskutere hvorvidt lovgrunnlaget er godt nok når det gjelder å prioritere rehabilitering. Statsråden falt i en liten del av sitt siste innlegg for fristelsen til å praktisere maksimen «angrep er det beste forsvar». Det er ikke alltid klokt. Det inspirerte nemlig representanten Skjælaaen til å praktisere den med enda større begeistring, og jeg er redd for at begge er på villspor. Den forrige regjeringen etterlot seg ikke noe kaos på dette området. Derimot var de tre nåværende regjeringspartiene uenige seg imellom. Arbeiderpartiet, statsrådens parti, støttet Samarbeidsregjeringens forslag om at spesialisthelsetjenesten er helseforetakenes ansvar, og at dermed også bestillerfunksjonen på dette område bør være helseforetakenes ansvar. De to regjeringspartnerne var imot. Så i den utstrekning det er kaos, er det på den rød-grønne siden i synet på organiseringen. Men la meg så understreke at det ikke primært er organiseringen og plasseringen av ansvaret for bestillerfunksjonen som er utslagsgivende for hvorledes ressursene forvaltes. Statsråden sitter med det øverste politiske ansvar uansett, og det er statsråden som har myndighet til å instruere helseforetakene hvorledes de skal prioritere de ulike formål de har ansvaret for. På ett punkt konstaterte jeg tilløp til imøtekommende svar i statsrådens annet innlegg, og det var når det gjelder å undersøke hvorledes kostnadsbildet kan forklares i forholdet mellom de private rehabiliterings- og opptreningsinstitusjonene og de offentlige. Det er jeg glad for, og jeg håper at statsråden vil følge det opp og komme tilbake med et svar på hva en slik undersøkelse frembringer av ny kunnskap. Til sist forskning: Kunnskapsministeren har kommet i skade for å karakterisere Regjeringens budsjett når det gjelder forskning og høyere utdannelse, som et hvileskjær. Det er jo i skøytesporten noen tiår siden det var en aktuell problemstilling. Det ville vært ønskelig om vi hadde en regjering som så at forskning og etablering av ny kunnskap i sin store alminnelighet er den viktigste nøkkelen til fremtiden. Men på dette området er det viktig at nettopp helse- og omsorgsministeren, i forhold til sin kollega kunnskapsministeren, har høye ambisjoner om økt forskningsinnsats.
Representanten Lønning beskyldte meg og representanten Skjælaaen for å være på villspor da vi prøvde å antyde at det var en ikke helt oversiktlig og enkel situasjon på dette feltet da vi overtok regjeringsmakta, fordi ordningene når det gjaldt anbud, var lagt om og ansvaret overført til de regionale helseforetakene. Hvis denne regjeringa ikke hadde lagt inn noe mer penger for å redde en del rehabiliteringsinstitusjoner, hadde det vært langt færre plasser enn det som nå er situasjonen. Derfor kommer det i et noe merkelig lys når representanten Lønning beskylder denne regjering for at antallet rehabiliteringsplasser har gått ned. – Men la nå det ligge. Det er ingen tvil om at vi skal satse sterkt på dette i tida framover gjennom sterke styringssignaler til RHF-ene, gjennom mer penger til rehabilitering, gjennom mer satsing på forskning – innenfor dette viktige området har vi også ambisiøse målsettinger – og gjennom å utnytte kapasiteten både i det offentlige og blant private tilbydere. Jeg kan bekrefte at når vi har foretatt en bredere gjennomgang og sammenliknet kostnader mellom private og offentlige, der det er mulig, skal jeg komme tilbake til Stortinget med dette. Noe av grunnen til at det kan være forskjell i kostnader, er at kvalifikasjonene til personellet er ulikt. Derfor kan det være dyrere enkelte steder sett i forhold til hva en kan stille opp med. Men dette kan vi komme tilbake til. Vi er veldig oppmerksomme på det som flere representanter har vært inne på, nemlig den geografiske fordelinga av rehabiliteringspengene. Vi setter ned et eget utvalg som skal gå igjennom inntektsfordelingen mellom de regionale helseforetak, og derigjennom også til rehabiliteringsinstitusjoner. Det kommer vi også tilbake til. Så er det viktig for meg å understreke at om en kaller det en strategi for rehabilitering eller en plan, er ikke det det viktigste. Det viktigste er at det virker som det er bred enighet om å styrke både rehabilitering og habilitering, som bl.a. representanten Sjøli var opptatt av, i tida framover når det gjelder barn, og at det er det vi nå skal satse på videre. Jeg er enig med representanten Nesvik i at vi har en utfordring i å sørge for at de lover og regler som gjelder på området, blir fulgt, og da er det ingen tvil om at mennesker som trenger rehabilitering og habilitering i Norge, er omfattet av pasientrettighetsloven. Det burde overflødiggjøre at en gjør enda mer på lovsida. Men det er en utfordring at det faktisk skal fungere i praksis i alle sammenhenger. I likhet med representanten Brørby og mange flere er jeg opptatt av at lærings- og mestringssentrene fungerer godt alle steder i landet, både av hensyn til dem det gjelder, og av hensyn til de pårørende. Jeg tror mange har sett på nært hold hvor viktig det er, hvor billig det er, men også hvor utrolig mye man får ut av det. Derfor må vi sørge for at det blir en realitet på langt flere steder enn det som er tilfellet i dag.
Interpellasjonsdebatten er dermed avsluttet.
Stortinget går da til votering.
Under debatten er det satt fram sju forslag. Det er forslag nr. 1, fra Ib Thomsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstreforslag nr. 2, fra Ib Thomsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkepartiforslagene nr. 3 og 4, fra Ib Thomsen på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslag nr. 5, fra Ib Thomsen på vegne av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstreforslagene nr. 6 og 7, fra Bjørg Tørresdal på vegne av Kristelig Folkeparti og Venstre Det voteres først over forslagene nr. 6 og 7, fra Kristelig Folkeparti og Venstre.
Det voteres så over forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en forpliktende flerårig opptrappingsplan for å rette opp den økonomiske ubalansen i kommunesektoren.»
Det voteres så over forslagene nr. 3 og 4, fra Fremskrittspartiet og Høyre.
Det voteres over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utvikle strategier/handlingsplaner for bruk av naturgass i regionene rundt de vedtatte og planlagte gasskraftverkene.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen styrke og utvide Ungt Entreprenørskap. Ordningen må sikres finansiering slik at det kan legges opp til stabil drift.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Ib Thomsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 30. november 2006: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme forslag til full avgiftsmessig likebehandling av forvaltningstjenester som boligbyggelagene yter til tilknyttede borettslag og til frittstående borettslag og sameier.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Bjørg-Irene Østrem på vegne av Venstre oversendt fra Odelstingets møte 30. november: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til endring i kommuneloven som gjør at kommunestyrer får et større utvalg av samarbeidsmodeller for interkommunalt samarbeid å velge mellom.»
Under debatten har Per-Willy Amundsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Dokument nr. 8:85[[2005-2006]] forslag fra stortingsrepresentantene Trine Skei Grande, Anne Margrethe Larsen og Lars-Henrik Michelsen om å innføre et kjærestevisum for utenlandske statsborgere med norsk kjæreste – bifalles ikke.»
Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Ib Thomsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 16. november: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til endringer i kommuneloven og valgloven slik at kommunestyrer og fylkesting selv velger valgmetode for valg av ordfører og varaordfører.»
President! Jeg stemte feil.
Det riktige stemmetallet blir da 62 stemmer mot forslaget og 43 stemmer for forslaget. Forslaget er dermed ikke bifalt.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Vera Lysklætt på vegne av Venstre oversendt fra Odelstingets møte 16. november 2006: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag som ikke er basert på gjennomgående representasjon, slik at kommunelovens øvrige bestemmelser om kjønnsbalanse og valgbarhet, blant annet valg av personer under 18 år, ivaretas.»
Under debatten har Åge Starheim satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere følgende målsettinger for bedre åpningstider i offentlig sektor som skal være gjennomført før 2009:1. Statlige kontorer med stor publikumspågang skal være åpne til kl. 1800 på hverdager og i noen tilfeller på lørdager. Eksempler: trafikkstasjoner, skatteetaten, arbeidstilsynet, passhenvendelser, toll- og avgiftsetaten.2. Alle statlige kontorer med publikumshenvendelser skal i løpet av denne stortingsperioden ha løsninger for telefonbetjening fram til kl. 1800 på hverdager og fra kl. 1000 til kl. 1400 på lørdager. Eksempler: Husbanken, Statens lånekasse for utdanning, Brønnøysundregistrene, Fylkesmannen, Statens forurensningstilsyn, Arbeidstilsynet.3. Gjennom nettstedene MinSide og norge.no skal statlige etater gi informasjon og tilby personlige elektroniske tjenester hele døgnet. Dette skal være på plass i løpet av 2007.»
Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten har Vigdis Giltun satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere og gjennomføre en kompetanseplan for rekruttering av flere kvalifiserte arbeidstakere til pleie- og omsorgssektoren i samsvar med den foreslåtte planen i Dokument nr. 8:88[[2005- 2006]]
Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten har Jan-Henrik Fredriksen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det blir overensstemmelse mellom de statlige begrensninger for utsalgstider for øl og annen alkoholholdig drikk med volumprosent mellom 2,5 og 4,7 og generelle åpningstider for butikker i Norge på hverdager.»
Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
I sak nr. 13 foreligger det ikke noe voteringstema.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? – Møtet er hevet.