Den innstillingen som diskuteres i dag, er et historisk dokument. Den åpner for at det i Norge omsider kan etableres nye universiteter etter mange års stillstand. Det er fornuftig og riktig. Dagens universiteter er i ferd med å bli tungrodde kolosser. Det burde være behov for en viss desentralisering innen universitetsstrukturen. Det finnes mange måter å etablere nye universiteter på. Vi kan tenke oss en løsning der et stortingsflertall ser at det er behov for et femte universitet, og vi får en debatt om hvor i landet dette bør plasseres, med massevis av lobbyvirksomhet mot Stortinget, med distriktspolitiske argumenter og en mer eller mindre tilfeldig avgjørelse i stortingssalen. Det er en dårlig løsning å gjøre et så viktig spørsmål som etablering av nye universiteter til et distriktspolitisk spørsmål, slik bl.a. forkjemperne for et innlandsuniversitet gjør. Regjeringens løsning er ikke stort bedre. Den vil føre til en inflasjon i universitetstitler. Vi kunne selvfølgelig ha jublet i Rogaland over to nye universiteter, dersom både Misjonshøgskolen og Høgskolen i Rogaland hadde fått denne tittelen innen kort tid. Men det har ingen hensikt å endre titler og navn på en skole, når innholdet ikke blir vesentlig annerledes. Det vi trenger, er et universitet ikke bare i navnet, men også i innhold – med andre ord et universitet som er basert på kvalitet og kvantitet. Derfor er det gledelig at et flertall i komiteen slutter seg til Mjøs-utvalgets flertall, der det stilles krav til bredde i kvaliteten før en høyskole kan søke og oppnå universitetsstatus. Det gir høyskolene noe å strekke seg etter, noe som kan oppnås gjennom et felles løft fra fylkeskommuner, kommuner og næringsliv, private organisasjoner og høyskolene selv. Det er bedre å vente fire til fem år for å oppnå et universitet som starter på et kvalitetsmessig høyt nivå, fremfor å oppnå en tittel umiddelbart uten den faglige kvaliteten som bør følge med. Jeg vil takke Fremskrittspartiets hovedtalsmann, Ursula Evje, for hennes rosende ord om Høgskolen i Rogaland. Dersom det er en alminnelig oppfatning også i andre partier enn Fremskrittspartiet at denne høyskolen skiller seg positivt ut gjennom sin kvalitet, er det liten tvil om hvor det bør satses forskningsmidler i årene fremover.
For ikke lenge siden hadde jeg gleden av å møte en biologiprofessor som akkurat hadde kommet tilbake til Universitetet i Oslo etter å ha undervist ti år i New Zealand og i England. Den beskrivelsen han gav av det å komme hjem fra disse stedene, var ganske skummel. Han fortalte at det var som å gå tilbake i historien. Mens han hadde brukt andre undervisningsformer, hatt en helt annen type profesjonell ledelse, blitt evaluert av studentene sine og i det hele tatt vært i en mye mer progressiv kultur med krav til ham som underviser, så kom han tilbake til Universitetet i Oslo, som var akkurat slik han forlot det. Denne beskrivelsen tror jeg flere enn han kjenner seg igjen i, og jeg tror det viktigste er at vi klarer å gjøre noe nettopp med det. Arbeiderpartiet har tatt mål av seg til å forandre dette virkelighetsbildet, og ikke bare når det gjelder høyere utdanning. Stoltenberg-regjeringen har tatt mål av seg til å reformere og fornye offentlig sektor. Vi må gjøre den jobben, ta de grepene, slik at vi får en moderne, omstrukturert offentlig sektor som er i stand til å møte de behovene framtidens samfunn har. Og det er ikke enkelt. Det er tungt, det tar tid, og det møter motstand. Og det er selvfølgelig alltid slik at det er krefter som vil sette bremsene på. Høyre er en av de kreftene. Opp gjennom historien har de vært mer bremseklosser enn de har vært med og gitt drahjelp til de reformer som det har vært nødvendig å gjennomføre. Representanten Lønning brukte i sitt innlegg tid på å fremstille to av de reformene Regjeringen har fremmet, som om de springer ut fra ulike ideologier. Det var jeg svært undrende til, for det er jo ikke slik! Sykehusene er aldri tenkt å skulle styre seg selv, slik Lønning vil at høyere utdanningsinstitusjoner skal. Tore Tønne har heller aldri vært inne på tanken om at leger og sykepleiere selv skal velge sine ledere. Og dette med private: Er det noen som har hørt Tore Tønne foreslå at Rimi-Hagen og andre skal få lov til å eie sykehus? Nei, de politiske skillelinjene går ikke mellom Trond Giske og Tore Tønne, de går mellom Arbeiderpartiet og Høyre, ikke minst i viljen og evnen til å ta de nødvendige grep, slik at vi får gjennomført de reformene som er nødvendige. Representanten Lønning brukte også tid på å snakke om, som han vanligvis gjør fra denne talerstolen, at Arbeiderpartiet sultefôrer offentlig sektor, vi gir ikke nok penger. Jeg vil bare avslutte med å sitere fra da Lønnings parti selv satt i regjering. Da sa de: …[[Presidenten klubber.]]
Taletiden er omme. – Så da får vi bli i spenningen.
Etter mi vurdering er det to vinnarar i dag: studentane, som får eit kvalitativt betre, internasjonalt tilpassa og fullfinansiert studieløp, og landet, som får meir oppdaterte fagfolk med høgare utdanning, dei fleste med utdanning delvis eller heilt i utlandet. At det igjen er ei arbeidarpartiregjering som legg fram ei utdanningssak, har nærast vorte sjølvsagt i norsk skulehistorie. At det er statsråd Giske, som sjølv er ung og har studietida si nær seg, som har teke på seg den oppgåva det er å skaffa støtte for store og viktige endringar, ser eg som ganske naturleg. På vegner av regjeringa Stoltenberg og til gode for komande generasjonar har han synt evne til både å vera visjonær og pragmatisk. Det skal han ha skryt for. I Rogaland har diskusjonen om reformering av høgare utdanning i stor grad handla om høgskulen si moglegheit til å verta akseptert eller få høve til å utvikla seg til universitet. Det har m.a. eg arbeidd lenge for. Eg tykte framlegget i meldinga om å gje godkjenning som universitet til dei høgskulane som alt har doktorgradsutdanningar, var rett. Det gjev ei viktig godkjenning og er ein viktig stimulans til dei høgskulane som har utvikla sterk spisskompetanse på doktorgradsnivå. Samstundes sikrar det at ikkje den einskilde høgskulen legg alle egga i ei korg mot målet om å verta universitet etter Mjøs-utvalet sine kriterium. Det er ein del frå profesjonsutdanningane i Rogaland som alt har klaga på dette. Eg er ikkje i tvil om at m.a. høgskulen i Stavanger òg vil verta universitet etter Mjøs-modellen. Men eg er lei for at ikkje fleirtalet i Stortinget gjer vedtak i dag som kunne gje m.a. oss universitet frå neste haust, i staden for å vedta eit system som vil føra til at det tek mange år. Diverre er ikkje fleirtalet i denne salen samd i dette. Men eg gler meg til valkampen. Det eg kanskje er mest skuffa over, er at leiinga ved høgskulen i Stavanger har gått i kompaniskap med dei mest konservative kreftene i universitetssektoren for å avgrensa andre høgskular sine moglegheiter til å verta universitet. Snakk om å skifta side! Til all lukke har det òg vore stor semje innanfor Arbeidarpartiet òg i regionen om Regjeringa sitt framlegg. Universitet og høgskular, serleg høgskular, skal og bør leva i eit tett samspel med samfunnet elles. Det gjer dei i stor grad på vår høgskule. Eg er ikkje i tvil om at dette har samanheng med at høgskulen i Stavanger har eksternt fleirtal. Eg er glad for at talet på eksterne representantar aukar over heile lina, og at det framleis er ope for eksternt fleirtal, og eg vonar at fleire vel den ordninga etter kvart. Eg er elles nøgd med at komiteen ber om ei utgreiing om veterinærhøgskulen inkludert spørsmålet om den kliniske undervisninga. Eg er viss på at veterinærar treng opplæring i handsaming av produksjonsdyr. Instituttet har kompetansen, og jærregionen har den største husdyrtettleiken i landet. Men dette kjem me tilbake til.
Utdanningsministeren er en overraskelsenes mann. For kort tid siden kom han med et utspill offentlig om at han ønsket å avvikle skolevalgdebattene fordi de ikke var seriøse nok. Etter å ha lyttet til en del av innleggene fra Arbeiderpartiets talere i denne debatt begynner jeg å skjønne sammenhengen: Meningen var å sluse skolevalgdebatten inn i denne sal isteden. Det meste av det som er sagt fra arbeiderpartitalere om Høyres utdanningspolitikk, har ingenting med denne saken å gjøre – ingenting med innstillingen og ingenting med stortingsmeldingen. I stortingsmeldingen har Høyre fremmet ett forslag som vi står alene om, ellers er vi stort sett sammen med flertallet. Og det forslaget er et forslag der vi ber Regjeringen om å legge til rette for at universiteter og høyskoler selv kan velge organisasjonsmodell. Den friheten ønsker Arbeiderpartiet åpenbart ikke å ta sjansen på. Statsråden har forsvart sitt forslag til studiefinansieringsmodell på en måte som har skapt komplett forvirring i Stortinget. I stortingsmeldingen står det: «Full stipendandel forutsetter at studenten følger normert studieprogresjon.» Slik statsråden nå argumenterer for sin modell, er effektiviseringshensynet plutselig forsvunnet og erstattet med varme og sosial omsorg. Det må bety at samtlige studentorganisasjoner har misforstått det forslaget statsråden har lagt frem, ja, det må vel også bety at Arbeiderpartiets representanter i komiteen har misforstått det, siden de har funnet det nødvendig å helgardere seg. Først gir de tilslutning til meldingens forslag, og deretter ber de om å få utredet det forslag som mellompartiene og Høyre står sammen om. Det må vel nærme seg det gamle tippesystemet med 1 X 2. Det ville vært ønskelig om statsråden var i stand til å klargjøre hva det egentlig er han har foreslått når det gjelder studiefinansieringsmodellen. Da Stortinget behandlet St. meld. nr. 20 for en tid tilbake, ble det ikke sten tilbake på sten av det statsråden hadde foreslått. Når det gjelder St. meld. nr. 27, er det noen få stener som ligger der hvor statsråden la dem, bl.a. ved Fremskrittspartiets hjelp. Men på svært mange punkter har stortingsflertallet sagt det motsatte av statsråden. Og det må jo være tillatt å undre seg over at statsråden etter at han hadde lagt frem meldingen, brukte måneder på å tråle landet rundt for med all sin oppfinnsomhet å argumentere mot Mjøs-utvalgets forslag om et uavhengig akkrediterings- og evalueringsorgan. I Stortinget i dag sier han at det er et helt greit forslag, nærmest identisk med det han fremmet selv. Det er ikke så helt lett å forholde seg til en statsråd som beveger seg i terrenget på en måte som til forveksling minner om en snurrebass.
Jeg har ikke noen problemer med å forholde meg til politikere uansett, og heller ikke til statsråder som konstaterer og tar til etterretning det Stortinget sier. Men jeg har et problem når man må skrive om forhistorien så den passer med nåtiden. Statsråden sier at det nå er greit med akkreditering, for det er i grunnen det som står på side 53 i stortingsmeldingen. Men der står det ikke om akkreditering, der står det om kvalitetssikring. Og det som kommer fra Norgesnettrådet, er noe helt annet enn det som kommer fra Mjøs-utvalget. Men det er helt fair å skifte syn, selv etter at man har agitert for noe annet, men det blir helt galt å framstille det som om at det har man i grunnen ment hele tiden. Det er helt fint at man erkjenner at det koster noe å gjøre dette, og dermed er med på I i innstillingen i dag, som forteller at utdanning koster noe. Men det blir problematisk når det skal begrunnes med at det har vært sagt hele tiden, bl.a. når det i den delen av meldingen, som ikke er veldig omfattende, fremgår helt klart at bortsett fra løftet om studiefinansiering, kan finansieringsmodellen dekkes innenfor budsjettrammene. Og alle debatter nesten helt fram til nylig har handlet om det. Det er positivt at man erkjenner at det koster noe. Men det blir veldig problematisk for enhver ryddig debatt at man framstiller det som at det har man i grunnen sagt hele tiden. Til slutt: Når man først argumenterer i stortingsmeldingen, slik representanten Lønning viste til, for at man skal ha et stipend under mottoet «Gjør din plikt – krev din rett» for å få til gjennomstrømning, og så vender om og inntar nærmest en politisk posisjon som er helt annerledes enn før, og sier at dette er i grunnen et sosialpolitisk tiltak. Det er et tiltak som skal sørge for at folk kommer igjennom, og så må man for sikkerhets skyld plukke ut de bohemene som eventuelt må ha det så godt at de bare plasserer studielånet i banken og for øvrig ikke oppholder seg på universitetet i det hele tatt. Hvis man da skal ta denne siste argumentasjonen på alvor, og overse alle krumspringene før det, gjenstår følgende: Hos de studenter som begynner å studere, er det en reell gjeldsfrykt, for det er noen som vet at de ikke klarer det. Det er noen som vet de sitter med gjeld. Da må det være et poeng, hvis man skal ha en reform som er OK, som er motiverende, og som skal bekjempe gjeldsfrykt, at man skaper en trygghet i utgangspunktet. I stedet for først å si at han står på det han har sagt, som i grunnen betyr noe annet enn det han opprinnelig sa, og så for sikkerhets skyld skal Arbeiderpartiet utrede noe som ligner på det som representantene for Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre fremmer, da bør han faktisk ta konsekvensen av det, og faktisk gå inn for det forslaget. Det forslaget gir den grunntryggheten for dem som ønsker å studere, samtidig som det gir den motivasjonen og belønningen som skal til for at man går igjennom systemet når man har gode lærere, god undervisning – en undervisning basert på forskning. Da ville man ha vært helt logisk. Det vi ellers har opplevd, opplever jeg som en sterk serie av politiske krumspring og tilpasninger. Det synes jeg er greit. Men jeg synes det er forferdelig ugreit når man argumenterer etter den bolsjevikiske tradisjon at det vi mener nå for tiden, er i grunnen det vi alltid har ment. Jeg blir til og med sterkt provosert av det!
Etter å ha hørt en del av innleggene på formiddagsmøtet, føler jeg et behov for å slå et slag for høyskolene. Det er tegnet et bilde av høyskolene som helt åpenbart er uheldig. Høyskolene våre driver forskningsbasert undervisning, og de skal fortsatt drive forskningsbasert undervisning. De har et vesentlig og tungt ansvar for å drive forskning knyttet opp mot det lokale næringsliv. Det må være klinkende klart. Derfor blir jeg rimelig overrasket når noen kan tillate seg å si at hvis de ikke får universitetsstatus på høyskolen i Agder, Rogaland eller hvor det måtte være, skulle dette få konsekvenser for næringsutviklingen i regionen. Det er jo riv ruskende galt. Vi har høyskoler, og de skal fortsatt drive forskning. Så vil jeg minne om den merknaden som ligger der, som det beklageligvis ikke ble flertall for, der vi gjorde det klart at høyskoler som har doktorgrader, og som har et grunnforskningsansvar, skal få tilført forskningsmidler på linje med universitetene. Det ville ha vært et forslag som støttet opp om høyskolene, framfor å lage noen krampaktige forsøk på å skape universiteter av høyskoler – som gjør en kjempejobb og en god jobb som høyskoler. Jeg beklager at det ikke er flertall for denne presiseringen i den merknaden som vi la inn. Det ville vært et håndslag til høyskolene våre, og da hadde vi klart å få til en god arbeidsdeling mellom de ulike institusjonene. Vi har egentlig to valg, slik som jeg ser det: å kalle alt for universiteter, eller å ha en arbeidsdeling mellom høyskoler og universiteter. Jeg er ganske overbevist om at den modellen som flertallet ligger på, er den beste modellen, men da slik at høyskoler som har forskerutdanning, som har doktorgradsutdanning, får midler på linje med universitetene. Så til statsråden: Jeg er enig med statsråden i at stort sett har han fått gjennomslag for de aller fleste sakene. Når det er blitt dratt fram et akkrediterings- og evalueringsorgan, har for så vidt ikke komiteen definert hva som skal være det viktige, hva som skal vektlegges. Vi stemmer for dette forslaget, men vi har en helt annen vektlegging enn det Høyre og de andre har. For oss er det aller viktigste at vi får et godt evalueringsorgan som kan følge opp institusjonene, gi råd osv. Det er etter vår oppfatning det viktigste med et sånt organ. Og så helt til slutt: Jeg har overhodet ikke nevnt eller sagt at studenter som kommer fra arbeiderklassen, gjør studiene dårligere enn andre – snarere tvert i mot. Jeg er ganske overbevist om at de er minst like gode som de andre studentene, men det som er uheldig med den nye studiefinansieringsordningen, er at den vil hindre dem i å starte på en lengre utdanning.
Rikke Lind tegnet et bilde av en professor i biologi som kom hjem etter å ha arbeidet i utlandet, hjem til Norge fra et ekspansivt miljø hvor det ble stilt krav til professorene, hvor de ble evaluert, og hvor også professorene hadde klare mål å strekke seg etter. De kom hjem til et system i stagnasjon. Med flertallets vedtak, som Rikke Lind faktisk er en del av, vil dette være en tilstand som vil fortsette på ubestemt tid. Fremskrittspartiet beklager dette. Vi hadde helt klart andre målsetninger og forutsetninger, men det vil ikke få det nødvendige flertall. Så vil jeg gå over til statsrådens svar på min replikk, som avslørte en kanskje lett arrogant holdning til enkeltindividets rett til personlig tankevirksomhet og til å ta selvstendige standpunkter. Jeg forsøkte å forklare statsråden at de enorme innsparingene som ble påvist av Norman-utvalget i «Mot bedre vitende?», langt på vei ville dekke de økte utgiftene knyttet opp til Fremskrittspartiets forslag, og at man derfor ikke ville behøve å bruke en så stor andel av det overskuddet vi bunkrer opp, som det statsråden ledet oss til å tro. Det er grenser, og det bør være grenser, for ungdommelig overmot. Når statsråden parerer med at han ikke skjønner hvor Fremskrittspartiet tar pengene fra, må det være mulig å antyde at en lyttende holdning til Stortingets øvrige representanter ville vært kledelig i denne sammenheng. Jeg har tidligere i mitt hovedinnlegg sagt at jeg ikke vil delta i et hylekor mot statsråden. Fremskrittspartiet vil heller ikke prøve å påstå at Fremskrittspartiet eier vesentlige deler av den reformen som blir vedtatt, selv om nettopp dette vil bli klarlagt over tid. Fremskrittspartiet er derimot opptatt av at det gode arbeid må fortsette kontinuerlig for å etablere nye fagområder med høy kvalitet og ny forskning, og at studentene blir tilgodesett og ivaretatt på en ordentlig og respektfull måte. Dette er viktige momenter for oss. Og jeg forventer at vi også blir møtt på samme måte.
Jeg bad om ordet fordi jeg ikke fikk svar fra statsråden i stad på mitt første spørsmål i replikken til statsråden. Det var om hvordan han kan forsvare å kalle meldingen for en kvalitetsreform, når det samtidig står: «Forslagene om ny finansieringsmodell for universiteter og høyskoler kan gjennomføres innenfor eksisterende budsjettramme.» Det fikk jeg ikke noe svar på. Betyr det at kvalitet ikke behøver å koste, stikk i strid med det Universitets- og høgskolerådet sier? For ordtaket om at de som har skoen på, best kjenner hvor den trykker, er vel fortsatt gjeldende. Jeg utfordrer statsråden nok en gang: Hva ligger det i «innenfor eksisterende budsjettrammer» – hva betyr det? Er det bare studiefinansiering som skal tilgodeses i kvalitetsreformen? Tettere oppfølging av studenter, altså mer læreroppfølging, vil kreve både omstillinger og tettere lærerbemanning. Kan ikke statsråden innrømme at det trengs betydelige midler til institusjonene, dersom det fortsatt skal være forskningsbasert undervisning ved våre universiteter og høgskoler? Så til representanten Aud Blattmann, som hadde et innlegg der hun særlig trakk fram Høgskolen i Agder, og at den nå ikke hadde noen særlig mulighet til å bli universitet. Så vidt jeg vet, har aldri verken Høgskolen i Agder eller Høgskolen i Stavanger sagt at én doktorgradsretning er tilstrekkelig – i hvert fall slik jeg har oppfattet det. I de høringene vi har hatt, har de lagt stor vekt på kvalitet, og de har vært klar over at det er en vei å gå før de fyller kvalitetskravene. Når Arbeiderpartiet gjør et nummer av at vitenskapelige høgskoler ikke kan få universitetstatus etter vedtakene vi gjør i dag, syns jeg det er noe søkt. Med den brede erfaringen og store forskerutdanningsflaten som disse institusjonene har hatt over år, vil jeg bli overrasket om ikke de fleste av disse vil bli godkjent av et akkrediteringsorgan. For innlandsregionen Oppland-Hedmark er et innlandsuniversitet et viktig mål. De henvendelser jeg har fått, har likevel satt ordet kvalitet sentralt. Det blir kamp om studentene framover, og disse vil etterspørre nettopp kvalitet. Vi er ikke tjent med å få noe universitet light, etter min oppfatning. Vedtakene som fattes i dag, er selvsagt ikke til hinder for at vi får et innlandsuniversitet på sikt. Og når representanten Faldet sier at Senterpartiet svikter distriktene i denne saken, blir det noe lettvint. Som man ser av innstillingen, er det bare Senterpartiet og Arbeiderpartiet som har egne særmerknader om innlandsuniversitet. Det er altså ikke flertall for å mene noe om dette i Stortinget i dag, så Arbeiderpartiets forslag, hvor innlandsuniversitetet er bakt inn, vil lide nederlag uavhengig av Senterpartiets stemmegivning. For sakens skyld var det jo best om forslaget ble trukket eller oversendt, men det er selvsagt ikke mitt område. Det er det opp til Arbeiderpartiet å bestemme, men det ville vært det beste for saken.
Først til Marit Tingelstad: Jeg beklager at jeg ikke fikk svart på det første spørsmålet. Det ble mange spørsmål. Når det står at en ny finansieringsmodell kan gjennomføres med eksisterende budsjett, er ikke det noe mer dramatisk enn at en ny finansieringsmodell i seg selv ikke må endre hver enkel institusjons budsjett. Det må altså ikke bli slik at en ny finansieringsmodell gjør at enkelte høyskoler, enkelte universitet, kommer fryktelig dårlig ut. Vi må sørge for at vi begynner på nivå A, og så får heller modellen belønne institusjoner som gjør det godt ut fra dagens nivå. Det vil være dramatisk hvis f.eks. en høyskole skulle kutte i budsjettet sitt med 30 pst. fordi finansieringsmodellen i seg selv leder til slike resultat. Det er det den setningen betyr. I meldingen står det flere steder at institusjonene må sikres tilstrekkelige ressurser for å gjennomføre reformen. Ved presentasjonen av meldingen, hvor også representanten Tingelstad var til stede, understreket jeg både dette med mer penger pr. student, forskningsopptrapping og også frihet for institusjonene til å bruke midlene bedre. Så til forvirringen om studiefinansieringen. Det står altså på side 8 i innstillingen, i sammendraget som komi-teen har skrevet, veldig klart hvordan dette skal foregå. Der står det at studiestønaden først blir utbetalt som lån, og så står det: «Stipendelen kjem trinnvis etter avlagte vekttall.» Lånet blir gjort om til stipend etter hvert som studiet blir gjennomført. Det er helt korrekt beskrevet i sammendraget. Studiefinansieringen består av flere deler: For det første et løft på 80 000 kr på kostnadsnormen. Det har vi fått gjennomslag for. En stipendandel på om lag 40 pst. Det har vi fått gjennomslag for. At det skal være en sammenheng mellom gjennomførte studier og stipend, har vi et bredt flertall for. Det er vel bare SV som går imot det prinsippet. Så er det punkt 4: Hvordan skal vi gjennomføre dette? Her har vi fått tilslutning til vår prinsipielle modell, men vi sier jo allerede i meldingen at vi bl.a. må se på hensynet til studentpolitikk, studentaktivitet og studentvelferd, og også alle velferdsordningene når det gjelder fødsel, sykdom osv. Nå sier man også i innstillingen at man skal se på muligheten for at heltidsstudenter som gjennomfører eksamen, som gjør de oppgavene som kreves for å gjennomføre et studium, men som likevel ikke får stipend, også kan få en fast stipendandel. Det er noe helt annet enn det Høyre og sentrum foreslår, hvor det fortsatt skal være fullt mulig å ta ut 48 000 kr i stipend uten noensinne å ha vært på en studieinstitusjon. Jeg aksepterer at Inge Lønning mener at Høyres politikk ikke har noe med saken å gjøre. Men det står faktisk i den innstillingen som representanten Lønning la fram i februar: «Utvalget mener at stipendandelen bør ligge på dagens nivå, og bør avkortes hvis studentene bruker mer enn normert tid på å komme seg gjennom studiet.» Det er greit at Lønning synes dette er en så ekstrem politikk at han ikke fremmer det i innstillingen, men da bør man ikke hovere og moralisere over andre partiers politikk.
I debatten i dag har det kome klart fram at det altså er brei semje om at vi skal ha ei kvalitetsreform, og at Arbeidarpartiet sin statsråd har fått gjennomslag for det aller meste. Det kan ein berre gå inn i innstillinga og lesa seg til. Ein treng ikkje stå her med dei store orda for det. Så har vi frå Arbeidarpartiet vore med på noko som ikkje står i meldinga, men der vi har gått saman med fleirtalet og fått gjennomført nokre endringar, og så vert ein jammen fornærma for det òg. Måten ein har lagt opp debatten på, er at ein skal ta statsråden. Eg plar sjeldan karakterisera folk frå Stortingets talarstol, men eg må seia at representantane Lønning og Dørum har overraska meg i dag. Det er ikkje anna enn harselering over korleis ein oppfører seg, og korleis ein deltek i debattar ute. Det vert gjort til noko morosamt. Eg trudde faktisk at ei av dei oppgåvene ein statsråd hadde, i tillegg til alle stortingsrepresentantar og alle som er medvetne borgarar, var å delta i debatten om kvalitetsreforma, anten det no gjeld barneskulen, vidaregåande skule eller høgare utdanning. Det er måten ein debatterer på, som iallfall får meg til å reagera, når ein er så einig om den reforma som er lagd fram, at det er ei kvalitetsreform som har meir pengar i seg, og at det skal følgjast opp i komande budsjett. Eg må jo seia at når Høgres Inge Lønning klarer å gå på talarstolen og seia at programmet til Høgre ikkje har noko med dette som vi diskuterer i dag, å gjera, fordi det er ei innstilling som vi no har til debatt, då blir eg òg overraska. Eg trudde faktisk at politikken vår her i huset tok utgangspunkt i partiprogramma våre. Men det er greitt. Eg aksepterer òg at ein ikkje fremjar sitt eige primære standpunkt. Eg synest det er greitt – men då må ein ikkje harselera så mykje over andre! Det er ei kjempegod studiefinansiering knytt til denne reforma. Eg trur at alle i dag har klart for seg kva den går ut på: ein auka stipenddel til 39 pst. Den er god for studentane. Men så trur eg faktisk det sit einskilde her i salen i dag som har vorte litt overraska, fordi dei faktisk ikkje har skjøna heile innhaldet i den. Den har utover dagen på ein måte vorte betre enn det dei følte den var, då debatten byrja. Alt i alt trur eg at Stortinget skulle kosta på seg å vera kjempenøgd med at ein no klarer å få i hamn denne reforma, som er så viktig for høgare utdanning. Ikkje bruk tida på å stå og harselera over småting og over korleis ein opptrer når ein er ute på debatt. For at ikkje folk skal gå – nei, no vågar eg ikkje ta opp det som ikkje Rikke Lind fekk lest, for då kjem heller ikkje eg i hamn!
Da er den taletiden omme.
Det var en stor mangel ved mandatet til Mjøs-utvalget, og det er også en mangel ved stortingsmeldingen. Det er at den tar for lite innover seg behovet for tilrettelegging og muligheter for høyere utdanning for mennesker med funksjonshemninger, spesielt har situasjonen vært krevende for studenter med lese- og skrivevansker. Behandlingen har til dels rettet opp dette. Det har tradisjonelt vært liten forståelse for mennesker med funksjonshemninger, og veldig mange har sjøl blitt overlatt til sin egen ståpåvilje. Hvis de har vært heldige, har de møtt noen i systemet som har skjønt hva dette er. Kanskje har de vært så heldige at de har møtt noen som har hatt litt kunnskap om det også, og har kunnet hjelpe dem. Men mange har møtt uforstand, mangel på kunnskap og noen også direkte uvilje. Det er tragisk, fordi vi, parallelt med dette, også jobber for å få flere ut i arbeid, ikke minst for at flere skal kunne greie seg med inntekt av eget arbeid. Det vi vet, er at de med ulike former for funksjonshemning, er de som har størst problemer med å få arbeid. Hvis de får det, er det i lavtlønnsyrker med dårlig lønn. Så her er det behov for en rekke tiltak som kan sikre disse studentene vi nå snakker om. Det gjelder tiltak som gjør retten til utdanning, altså inntaket, reell, ut fra del- og realkompetanse, og at man får nødvendige hjelpemidler og pedagogisk tilrettelegging av undervisningen. Slik det er nå, har man slike rettigheter, men det kan gå både vinter og vår før man får hjelpemidlene. Hvis man først har kjempet seg igjennom og er motivert, og så ikke får hjelpemidler slik at man kan komme i gang, kan det være fryktelig ødeleggende. Så dette må på plass, og det må på plass raskt, slik at når man får en studieplass, er motivert og har tatt mot til seg, skal det ikke stå på om man får innvilget hjelpemidler. Det står mye positivt i innstillingen om nye evaluerings- og eksamensformer. Det vil være positivt for alle, og svært positivt for studenter med ulike former for funksjonshemninger, spesielt for mennesker med lese- og skrivevansker. I tillegg til det vil det være nødvendig med spesiell tilrettelegging for en del enkeltstudenter med slike problemer. Det må rettighetsfestes. Til slutt: Det er også nødvendig at man får en ordning når det gjelder vitnemål, slik at man slipper et stempel på vitnemålet som gjør at det vitnemålet havner nederst i søknadsbunken når man søker en jobb. Det må ikke stå på vitnemålet at vedkommende er funksjonshemmet slik at det blir liggende nederst i bunken. Jeg mener at det er behov for nødvendig tilrettelegging for disse elevene, og at slik tilrettelegging blir lovfestet.
Kristelig Folkeparti har lenge vært en pådriver og støttespiller for å få et universitet i Agder. Jeg er derfor svært glad for at det i dag er flertall for å følge Mjøs-utvalgets innstilling. Det vil i praksis si at et universitet i Agder vil være en realitet om få år. Det er ikke riktig, som Arbeiderpartiets representanter, Aud Blattmann og Gunnar Halvorsen, fra Agder sier i dag, at dette er et «nederlag for Høgskolen i Agder», og at Kristelig Folkeparti skyver universitetet «ut i det blå» – tvert imot. Vi er blant de fremste talsmenn for et universitet. Vi ønsker et universitet med en viss bredde, som kan ha en høy status både nasjonalt og internasjonalt. Når rektor uttaler at han har tro på at høyskolen vil være klar som universitet om få år, er det ingen grunn for oss som politikere å se svart på det. Jeg har den samme tro på dette som rektor. Dette har heller ingen ting å gjøre med hvem som blir først av Stavanger og Kristiansand, og at dagens resultat derfor skulle være et nederlag. Dette er et spørsmål om kvalitet, og den status som følger med det. Vi ønsker ikke bare et universitetsstempel, men et innhold og en bredde som vi har bruk for, og som vi kan være stolte av. Selvsagt skal det fortsatt være et krav at det skal brukes ressurser på studentene. Jeg tar det også som en selvfølge at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti fortsatt er enige om målet her, og at det vil bli tilført forskningsmidler slik at Høgskolen i Agder kan videreutvikle seg fram mot å bli et universitet. Et universitet i Agder vil ha stor betydning for næringslivet på Sørlandet og for folk flest, både for å øke kompetansen og for å holde på kompetansen i landsdelen.
Inge Lønning har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Til komiteens leder: Jeg diskuterer gjerne Høyres program når som helst og hvor som helst, men helst med folk som har lest det. De sitatene som er brukt av en rekke arbeiderpartitalere i denne debatten, er ikke hentet fra Høyres program. De er hentet fra en utredning som man tilfeldigvis snublet over en gang i vår. Høyres program foreligger tilgjengelig for alle, og det er der våre standpunkter er nedfelt. Det er riktig, som statsråden viste til, at Høyre har hatt det standpunkt at kostnadsnormen var det aller viktigste innenfor studiefinansieringen. Nøyaktig det samme standpunkt hadde Arbeiderpartiet så sent som dagen før man la frem forslaget til stortingsmelding. Det er vel også riktig å minne om at Arbeiderpartiet er det partiet som lengst og mest standhaftig har motsatt seg en økning av stipendandelen. Derfor er det gledelig at Arbeiderpartiet har snudd, og at vi nå er enige om den økningen. Men fremdeles er det akkurat like uklart som det har vært i hele debatten, hva statsrådens forslag til modell går ut på.
Odd Einar Dørum har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Debatten om denne reformen skjer selvsagt både i og utenfor salen, særlig fordi statsråden veldig tidlig gjorde det klart at han ville føre debatten utenfor salen også før meldingen ble fremlagt. Så det er en helt legitim måte å gå fram på. Det er også helt legitimt å slå fast at komiteen, med Arbeiderpartiets stemmer, har gjort endringer i forhold til stortingsmeldingen. Det har vi faktisk gjort. Det er også en rekke punkter hvor Arbeiderpartiet er blitt nedstemt i komiteen, men det er punkter hvor vi taper, og det gjelder studiefinansieringen. Og det er fortsatt slik at selv om det åpenbart er klart for Arbeiderpartiets talere hva statsråd Giske mener, så framstår det ikke for meg som klart hvordan konverteringen fra lån til stipend skal skje. Det framgår heller ikke etter det siste innlegget til statsråden om det nå eksisterer noen andre krav for at konverteringen skal finne sted, enn det å være til stede. Da synes jeg ikke man har bidratt til noen klarhet, man har ikke bidratt til å skape den avklaringen man bør få. Jeg håper at statsråden i løpet av de nærmeste månedene vil bidra til det, slik at vi får en løsning. Men den beste måten å gjøre det på, er fortsatt å stemme på det forslaget som er framlagt av et mindretall her i salen.
Jeg tror det går ganske klart fram etter hvert hva som er Arbeiderpartiets studiefinansieringsmodell. Jeg mener at vi skal se nærmere på muligheten for at heltidsstudenter, ikke ved oppmøte og fraværsprotokoll, men ved å gjennomføre de eksamener, leveringer, presentasjoner eller hva det nå blir som blir grunnlaget for den evalueringen som nå skal foregå gjennom året, også kan få mulighet til å få stipend selv om de ikke består i faget. Det får vi se nærmere på. Men det er langt fra den modellen som Høyre og sentrum tviholder på, ved at man skal få stipend helt uavhengig av om man faktisk er student eller ikke. Når det gjelder Høyres utvalg, som Inge Lønning ledet, er det en vesensforskjell på dette og det som Lønning viser til i Arbeiderpartiets program, for dette var faktisk Høyres svar på det arbeidet som Mjøs-utvalget og Aamodt-utvalget hadde gjort. Det var en gjennomgang fra deres side av hvilken politikk Høyre stod for i den sammenheng. Og man må jo da tro at hvis representanten Lønning hadde sittet og bestyrt Utdanningsdepartementet og skulle lagt fram en melding, ville dette vært de resultatene som der har blitt fremmet. Og der står det faktisk: «Utvalget vil ikke foreslå å øke stipendandelen … Ved at mesteparten av studiefinansieringen gis som lån må studentene selv bære mesteparten av utgiftene ved å være forsinket med studiene. Stipendandelen bør derfor bli liggende på 30 prosent. Stipendet bør også motivere til rask gjennomføring av studiet ved at det reduseres ved faglig forsinkelse.» Så ikke nok med at Høyre ville innføre en modell hvor stipendene blir redusert ved faglig forsinkelse, men de skal reduseres ut fra dagens nivå og ikke få en slik type økning. Det er da jeg mener at det kanskje blir litt overdrevet å gå på talerstolen og kritisere dem som faktisk har kjempet igjennom historiens største økning i studiefinansieringen. Og å snakke til meg om skoledebatt: Jeg har aldri noensinne i noen skoledebatt møtt den frekkeste Unge Høyre-person som faktisk har forvrengt Høyres politikk i så sterk grad. Det har jeg aldri opplevd. Når man kan dokumentere at det er en annen politikk man faktisk står for selv, men ikke tør fremme i innstillingen, riktignok, da burde man kanskje gå litt stillere i dørene. Så til Dørum, som jo har vært svært opptatt av økonomien i meldingen, og som har reist land og strand rundt og sagt og også skrevet i avisene at statsråd Giske sier at man faktisk skal gå så langt som til å ta penger fra universitets- og høyskolesektoren og gi til andre sektorer. Det har stått i innlegg i mange aviser. Det er rett og slett usant. Man må gjerne fortsette å bruke den type argumentasjon for å bevise sin egen påstand om en sparereform, selv om det faktisk står i meldingen at man skal tilføre tilstrekkelige ressurser, og man også sier gang etter gang at man skal ha mer penger pr. student. Men da får man slutte å stå på Stortingets talerstol og snakke om at man skal være fair og real.
Rolf Reikvam har hatt ordet to ganger, og får ordet til en kort merknad.
Det er ikke helt enkelt å bli klar over hva de ulike partiene mener. En av de siste som hadde ordet her, var representanten Stråtveit, som hadde et sterkt forsvar for Høgskolen i Agder, og hun drog opp med at de måtte få forskningsbevilgninger på linje med andre. Slik oppfattet jeg i hvert fall innlegget. Men i innstillingen hadde Stråtveits partikollegaer mulighet for å bli med på en merknad fra SV som går ut på at høyskoler som har doktorgradsutdanning, skal ha bevilgning på linje med universitetene. Da vil jeg rette spørsmål direkte til statsråden på akkurat det som går på reformer i høyskoler og universitet, for jeg syns den er litt uheldig den debatten som har utviklet seg, der på mange måter høyskolene blir stigmatisert som noe litt annenrangs som ikke er bra nok. Er statsråden enig med SV i at høyskoler som har tunge, gode forskningsmiljøer, som har doktorgradsutdanning, skal ha finansiering på linje med universitetene for denne utdanningen, altså grunnforskningsbevilgninger?
Arne Lyngstad har hatt ordet to ganger, og får ordet til en kort merknad.
Fra Kristelig Folkepartis side har vi ikke kommentert forslaget om et «Grønt universitet». Vi slutter oss også til komiteens merknad om å utrede det på fritt grunnlag. Men jeg har lyst til å tilføye at vi mener at en slik utredning også må vurdere lokalisering av deler av virksomheten til husdyrrike områder. Så var det representanten Frøiland som var litt opptatt av at den forvirring som antakelig hersket i formiddag, nå synes å ha blitt oppklart. Da må jeg bare si at den forvirring som ble skapt, ble skapt av statsråden da han i forbindelse med sammenhengen studie/stipend sa at det var uavhengig av studiegjennomføringen. Da står jeg og lurer på, i likhet med representanten Dørum: Hvordan skal konverteringen fra lån til stipend være? Den er fremdeles uklar, og det gjenstår det å svare på. Er det noen krav igjen utover det å være til stede på universitetet? Det synes for meg å stå igjen som krav.
Først til statsråden. Eg vil tilrå statsråden å lese Høgre sitt program og sjå på kva vi har foreslått i saka, før han begynner å snakke om kva vi meiner om studiefinansiering. Så til komiteleiar og saksordførar Ranveig Frøiland. Det er ikkje gale at Arbeidarpartiet forandrar meining, men det er påfallande når ein blir driven frå skanse til skanse, at ein framleis prøver å framstille dette som ein siger. Frøiland seier at Stortinget må vere kjempefornøgd. Ja, eg er ganske bra fornøgd. Det er ikkje Regjeringa sitt forslag å takke, men at komiteen og Stortinget har gjort det arbeidet som Giske og hans departement og Regjeringa ikkje har gjort. Når det blir snakka om at statsråden og Regjeringa har fått gjennomslag for det alt vesentlege, vil eg stille nokre konkrete spørsmål til statsråden på ein del område som det er fleirtal for: Når Stortinget no presiserer framdrift og ikkje hoppar over, som Regjeringa gjorde, alle økonomiske forpliktingar ved å seie at dette skal vere på plass i år 2003, er det ein siger for statsråden? Når Stortinget bed Regjeringa utforme regelverket slik at institusjonane blir gitt fridom til sjølve å utforme innhaldet i bachelorgraden utover dei 20 første studiepoenga, kva er det? Når vi pålegg Regjeringa å inkludere institusjonane sitt internasjonale utvekslingsarbeid i utrekningsmodellen for finansiering, er den presiseringa ein siger? Når vi seier at dei kriteria, føresetnadene og prosedyrane som er trekte opp av Mjøs-utvalet, skal ligge til grunn for at ein institusjon skal kunne tilkjennast universitetsstatus, er det ein siger? Når vi seier at statlege høgskular – i strid med det som Regjeringa har sagt – skal ha fridom til å opprette og legge ned studietilbod som varer inntil tre år, er det ein siger? Når vi vil fristille einingar for oppdragsforsking ved universitet og høgskular i f.eks. aksjeselskap – i strid med Regjeringa sitt syn – er det ein siger for Giske? Når vi klarer å slå tilbake at Regjeringa ville stoppe ordninga med opprykk til professor etter kompetanse, når vi bed om eit eige, uavhengig akkrediterings- og evalueringsutval – er det ein siger? Når vi vil ha ei felles lov for statlege og private institusjonar innafor høgare utdanning, når vi vil vidareføre og berge gebyrstipendet for utanlandsstudentar, når vi bed om at studieavgifta for studentar ved Handelshøyskolen BI delvis skal dekkast – er det ein siger? Ærleg talt, dersom statsråden framleis prøver å framstille dette som ein siger for Regjeringa, då lurer eg på korleis eit nederlag vil sjå ut.
Ursula Evje har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Noe ved denne debatten minner meg om «Gubben og gamla låg og drog, og ikkje fekk opp rota». Slik fortsetter det og fortsetter det, og vi kommer aldri videre. Hvorfor jeg står her nå, er jeg kanskje litt i tvil om selv, men jeg føler at det er i rettferdighetens navn. Når det gjelder Høyres utvalg og dets vurdering av dette i forhold til Mjøs-utvalget, sier utvalget i 12.4 Konklusjon: «Utvalget mener at stipendandelen bør ligge på dagens nivå og bør avkortes hvis studentene bruker mer enn normert tid på å komme seg gjennom studiet.» 18. november 2000 – Stavanger Aftenblad: «Hovedprinsippene er presentert i arbeidsutvalget og sentralstyret i Høyre, uten å møte innvendinger.» Noe får meg til å reagere uansett – sosialist eller ikke – på dette forholdet.
Når det gjelder det siste, er jeg helt enig i det som representanten Evje fastslår. Dette var behandlet i Høyres sentralstyre. Det står ingenting i Høyres program om at man har tatt avstand fra dette, så jeg synes egentlig det er litt synd at Høyre faktisk ikke i stortingssalen tør stå for den politikken man selv har utformet. Men det er jo veldig bra for studentene og for studiefinansieringen at man går bort fra dette, som faktisk ville vært en svekkelse også i forhold til dagens nivå. Jeg må nevne et par saker som jeg ikke har kommet inn på, bl.a. «Grønt universitet». Vi tar komiteens innstilling til etterretning og vil se på den saken. Når det gjelder høyskoler, er jeg helt enig i det representanten Reikvam sier. Jeg liker ikke engang debatten om at enkelte institusjoner skal «oppgraderes» til universiteter. For det å utdanne lærere, sykepleiere – profesjonsutdanninger – er like viktig som å drive med breddeforskning eller grunnforskning og de oppgavene som universitetene har. Det er forskjellige oppgaver, men de er likeverdige. Den nye finansieringsmodellen vil først og fremst belønne kvalitet på forskning, slik at det også for høyskolene blir muligheter til å ta del i forskningsaktiviteten og forskningsbevilgningene ut fra produktivitet og kvalitet. Det foregår allerede i dag mye verdifull forskning ved høyskolene. Så må jeg også kommentere kunstfagstipendet, for det har vært reist kritikk mot den modellen som vi foreslår der. Jeg tror det er en modell som er bedre for kunstfagstudentene. For hva skjer hvis man er ferdig utdannet keramiker og skal starte opp for seg selv og prøve å komme inn i yrket? Er det da best å få redusert studielånet sitt med 50 000–60 000 kr – eller hva et kunstfagstipend måtte innebære – eller er det best å kunne få et tilskudd til kanskje å kunne investere i et verksted, starte opp, ha utstyr og faktisk komme inn i den aktiviteten som man har utdannet seg for? Jeg tror at for veldig mange kan den siste løsningen være vel så bra som den første. Så til forvirringen om studiefinansieringen. Jeg kan ikke si annet enn at det har vi prøvd å oppklare ganske mange ganger nå. Det er ikke snakk om tilstedeværelse, som Lyngstad snakket om, men det er snakk om å se på om det for de studentene som faktisk gjennomfører studiet, tar oppgavene, er med på evalueringen og besvarelsene og det som skal skje gjennom studieåret, er mulighet til å få et grunnstipend. Men det er langt fra en modell hvor en faktisk får stipend helt uavhengig av om en er student eller ikke. Så til alle disse «nederlagene», som representanten Løvik ramser opp. Ja, det er klart at det er gjort en del ting som ikke vi har foreslått, f.eks. dette med Mjøs-utvalgets kriterier for universiteter. Det synes vi er synd. Vi tror det gjør at ressursene spres mer, og at det blir vanskeligere for disse høyskolene å få universitetsbetegnelsen. Men når representanten Løvik sier at det er et nederlag for oss f.eks. at den internasjonale aktiviteten skal inkluderes i finansieringsordningen, at det på en måte er et nederlag for oss, vil jeg si: Nei, tvert imot. Det har vært en forutsetning fra vår side i det hele tatt og er helt i orden, og slik er det med en rekke av de tingene Petter Løvik var inne på.
Det var to forhold som fikk meg til å ta ordet igjen. Det første var representanten Ausdal Starrfelts innlegg, der hun gav uttrykk for skuffelse over at ledelsen ved Høgskolen i Stavanger fortsatt står på Mjøs-utvalgets kriterier. Det forteller ganske mye om Arbeiderpartiets syn på utdanningsinstitusjoner. Når en utdanningsinstitusjon som skal være et korrektiv – et debattkorrektiv – i samfunnet, bestemmer seg i en tidlig høringsuttalelse for å stå på Mjøs-utvalgets kriterier, så blir faktisk Arbeiderpartiets stortingsrepresentanter skuffet over at utdanningsinstitusjonen ikke hopper etter Arbeiderpartiets statsråd når Arbeiderpartiet har endt på et annet standpunkt. Det er en merkelig holdning til de høyskolene og universitetene som skal være et korrektiv i samfunnet, men det forteller kanskje noe om hvorfor Arbeiderpartiet ikke er villig til å akseptere at disse får en friere tilknytning til staten. Det neste forholdet er statsråd Giskes gjentatte forsøk på å prøve å definere hva som er Høyres politikk. Dette ble også fulgt opp av Ursula Evje fra Fremskrittspartiet. Men disse to representerer jo to partier som absolutt bør ha innsikt og forståelse for at en i partier i forkant, før en tar en avgjørelse, har utredninger og ulike standpunkter som en del av en demokratisk prosess som fører fram til et vedtak i det organet som faktisk vedtar partiets politikk og program, nemlig landsmøtet. Og det er ikke noe hold i de påstander som er kommet fram, at Høyres politikk er som statsråden eller Ursula Evje sier. Det som Ursula Evje trekker fram i forhold til sitatet fra Stavanger Aftenblad, dreier seg om Mjøs-utvalgets kriterier, og sentralstyret og arbeidsutvalget i Høyre slutter seg i hovedsak til disse.
Heilt til slutt: Høgskulane skal sjølvsagt ha pengar til forsking. Eg seier meg lei for det, til representanten Lønning frå Høgre, eg viste til utvalsarbeidet, ikkje til programmet. Men like fullt, Høgre står igjen heilt avkledd i forhold til studiefinansiering. Og det meiner eg faktisk at Odd Einar Dørum òg gjer når det gjeld den kampanjen som han har drive rundt omkring i forhold til den «sparereforma» som no vert innført. I dag er det tilbakevist frå alle – frå Arbeidarpartiet, frå Venstre, frå Høgre og frå alle parti: Dette er inga sparereform. Dette er ei kvalitetsreform, og alle parti står inne for at vi her skal vera med på å gje meir pengar. Likevel har Odd Einar Dørum reist rundt og snakka om denne sparereforma som er grundig tilbakevist i dag. I det heile får studentane ei kjempegod kvalitetsreform.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 1, 2 og 3.[[Votering, se sidene 3714, 3717 og 3718]]
Etter ønske fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, har en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Som saksordførar og første talar i den siste saka som skal debatterast i Stortinget av sitjande KUF-komite, skal eg gjere mitt beste for å føre vidare dei tradisjonar vi har – tradisjonar som går på kortfatta og konkrete innlegg. Eg skal berre vise til at det i dette Dokument nr. 8-forslaget er reist ei rekkje forslag som har økonomiske verknader. Eit stort fleirtal har valt å vise dette til seinare budsjettbehandlingar, og vi viser også i innstillinga både til langtidsprogrammet og til revidert budsjett. Det er eitt forslag som ein samla komite har gått inn for, og det er å vise større fleksibilitet når det gjeld godkjenning av forsøk etter opplæringslova. Utover det vil eg berre reise dei forslaga der Høgre er medforslagsstillar.
Petter Løvik har tatt opp de forslagene han refererte til.
frafalt ordet.
Det er mange interessante forslag vi skal ta stilling til gjennom dette Dokument nr. 8-forslaget som kommer fra SV. Jeg er enig i at særlig utfordringene på ungdomstrinnet er store og vil kreve spesiell oppmerksomhet framover. Det kunne derfor vært fristende å kaste seg ut i valgkampen med én gang og komme med de store løftene. Kristelig Folkeparti ser også behovet for økte ressurser og tar opp dette i budsjettsammenheng, hvor det hører hjemme. En god skole skal formidle kulturarv, verdier og kunnskap og hjelpe barn til mestring, utfoldelse og utvikling. Et trygt skolemiljø med gode skolelokaler stimulerer barn og unge til bedre læring. Kristelig Folkeparti mener skolen trenger både en indre og en ytre opprustning. Når hovedtyngden av bygginvesteringene i eldreomsorgen er over, må innsatsen rettes sterkere mot skolen. I fjor ble det satt i gang 80 lokale forsøk i norsk skole. Det gir økt engasjement når man får muligheter til å kunne prøve alternative løsninger som en mener er bedre egnet for den faktiske situasjonen. Utvikling lokalt gir også både elever og foreldre tilhørighetsfølelse fordi skolen da oppleves som deres egen. Sentrumsregjeringen fikk gjennomslag for viktige tiltak med det mål å snu skolepyramiden, dvs. at utviklingen av skolen i større grad blir lagt i hendene på den lokale skolen, slik at sentralstyringen reduseres. Kristelig Folkeparti ønsker at storting og regjering konsentrerer seg om rammer for hva skolen skal lære, og overlater til lærerne å bestemme hvordan dette skal læres. Særlig er ungdomstrinnet kommet dårlig ut i de siste års reformer, som 6-årsreformen og Reform 94. Mange ungdomsskoler sliter med dårlig vedlikeholdte skolelokaler, og nye arbeidsmåter stiller også nye krav til utformingen av lokalene. Det er derfor viktig at kommunene tar hensyn til dette ved fornyelse av skoleanlegg. Noen kommuner har allerede satset på investeringer i moderne skolebygg, som Presterød ungdomsskole i min egen by. De trenger heller midler til indre investeringer, som mer IKT-utstyr osv. Det må da være opp til de lokale myndigheter å se hvor nye midler bør investeres. For å utvikle en god skole trenger vi dyktige lærere. Lærerrollen må styrkes ved at lærerne kan konsentrere seg mer om selve undervisningen. Andre yrkesgrupper kan hjelpe til med bl.a. sosialpedagogiske tiltak. Vi må bidra til at læreryrket blir verdsatt og respektert. Da er det også viktig at etter- og videreutdanning for lærere sikres, slik at vi kan møte de nye utfordringene. Når lærerutdanningen skal vurderes på nytt neste år, bør også skole-hjem-samarbeid vektlegges sterkere i lærerutdanningen, og likeså bør det legges til rette for en differensiert lærerutdanning, både med tanke på elevtrinn, tema og faglig fordypning. Kristelig Folkeparti vil at et godt skolemiljø for elevene skal sikres ved lov, og vil komme tilbake til dette når Regjeringen kommer med sitt forslag. Kristelig Folkeparti satser på en god offentlig skole med høy kvalitet. Den offentlige grunnskolen skal være gratis, slik opplæringsloven § 2-1 sier, og vi regner med at skoleeierne følger opp dette. I NOU 2001: 6, «Oppvekst med prislapp?», finner vi flere tiltak mot kommersialisering og kjøpepress mot barn. Det oppfordres der til å la skolen være en frisone for kommersiell påvirkning i barns hverdag. Men da er det viktig at det offentlige gir tilstrekkelig midler til det fysiske miljø og til undervisningsmateriell, og at vi styrker oppvekstvilkårene for barn og unge. Utvalget understreker at skolen er et offentlig ansvar, grunnskolen skal være gratis, og lærebøker skal være fri for reklame. Et annet tiltak er å organisere verdidebatter i skolen. Det vil bidra til den bevisstgjøring mange etterlyser i forhold til skolens sentrale rolle som verdiformidler i vårt samfunn. Dette er nyttige bidrag som Kristelig Folkeparti støtter. Privatskoler er for Kristelig Folkeparti ingen trussel, men alternativ for de foreldre som ønsker andre muligheter for sine barn når det gjelder alternativ pedagogikk eller livssyn. For å ivareta foreldreretten mener vi at disse skolene også må ha livets rett. I dette Dokument nr. 8-forslaget som SV fremmer, tas det til orde for en sterkere vektlegging av ressurser til grunnskolen. Jeg er glad for at komiteen har samlet seg om forslaget, som går ut på å vise stor fleksibilitet ved godkjenning av forsøk etter opplæringsloven § 1-4, slik at det ikke stilles krav om at alle forsøk skal ha endring i regelverket som formål for å kunne godkjennes. For Kristelig Folkeparti er skoleutvikling viktig, men utvikling vedtas ikke – den skapes. Jeg vil til slutt ta opp det forslaget der Kristelig Folkeparti er medforslagsstiller.
Elsa Skarbøvik har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Det nærmer seg valg, og det er en kamp om å sette dagsorden. Jeg oppfatter dette Dokument nr. 8-forslaget som et bidrag i den retning. Jeg tviler ikke på at hensikten er den beste, men det er begrenset hvor mye en kan få gjennomslag for når det gjelder økonomiske bindinger via et Dokument nr.8-forslag. La meg straks tilføye at Senterpartiet er enig i de aller fleste forslagene, men er i motsetning til SV bundet av budsjettavtaler som gjør at vi må være mer generelle enn forslagsstillerne, som ikke har disse bindingene, men som heller ikke har hatt direkte innflytelse over og ansvar for politikken. La meg samtidig si at jeg synes saksordfører har gjort en bra jobb med innstillingen i en hektisk tid da vi avgav innstillingen om høyere utdanning. I tråd med det jeg sa tidligere, er det ikke naturlig å ta konkret stilling til forslagene I, II, VI og VII i Dokument nr. 8:109, da disse er direkte budsjettavhengige og således må ses i en større budsjettsammenheng. Det er politisk uenighet om hvor mye en kan/skal tillate å bruke av oljefondet over offentlige budsjetter, og tilsvarende hvor mye som skal overføres til kommunene. Den realiteten må de ulike komiterepresentantene forholde seg til. Senterpartiet ønsker en sterkere kommuneøkonomi, og vi har foreslått gjeldsslette nettopp for å kunne gi bedre skole- og helsetilbud for innbyggerne. Senterpartiet har flere ganger i denne perioden pekt på ungdomstrinnets utfordringer i erkjennelsen av at dette trinnet har blitt hengende etter i forhold til skolereformene og trenger et løft, slik at intensjonen i læreplanen kan bli oppfylt. Dette gjelder både ressurstilgang og pedagogisk utvikling. Videre er det nødvendig med utprøving av alternative opplæringsformer og mer praksisinnslag i mange av fagene. Det er også av betydning hvordan skolelokalene utformes for å kunne ta i bruk nye læringsformer. Dette vil koste betydelige summer, uten at jeg er rede til å tallfeste det i dag. Når det gjelder forslag IV, om forsøksvirksomheten, får forslagsstillerne flertall for at forsøk ikke nødvendigvis må ha regelendring som formål. Slik sett får SV en liten seier. Det viktigste er etter min mening at en stimulerer til pedagogisk nytenkning i skolen. I forbindelse med forslaget om detaljeringen av læreplanens definisjon av lokalt lærestoff viser Senterpartiet til at Reform 97 er under evaluering. Det ville overraske meg mye om ikke nevnte tema vil stå sentralt der. Etter min mening vil det være uheldig om det skulle komme politiske vedtak med sterke føringer midtveis i evalueringsprosessen, som Forskningsrådet har ansvaret for. Samtidig vil jeg understreke at det er et betydelig handlingsrom hos den enkelte lærer og skole for å gjøre opplæringen mer lokalt forankret. Dette er understreket mange ganger av både forrige og nåværende utdanningsminister. Jeg spør: Kanskje er det slik at lærerne er så lojale overfor sentrale myndigheter at de ikke tør nytte handlingsrommet? Når det er sagt, er det i hovedsak økonomiske ressurser det skorter på. Et eksempel fra hjemfylket mitt, Oppland, viser at forsøk med fleksibel skoledag hindres på grunn av skoleskyssordningen. Her setter fylkeskommunens økonomi rammer i form av bussrutene, i stedet for pedagogiske hensyn. Det er et problem. I forslag nr. 7 fra SV, heter det at Stortinget ber Regjeringen om «å inkludere medbestemmelse i hverdagen og det psykososiale arbeidsmiljø i sitt forslag til arbeidsmiljøbestemmelser for elever og studenter». Dette er ideelt sett et helt riktig mål, men hvordan dette skal kunne gjennomføres fullt ut, er det store spørsmålet. Senterpartiet mener at mangfold og lokal tilpasning er mulig bare hvis elevene får reell innflytelse over hverdagen og en undervisning som er tilpasset deres forutsetninger og nivå. I generell del av læreplanen, som jeg holder i hånden her, oppfatter jeg at samarbeidsaspektet er det bærende prinsipp. Det skal legges vekt på å utvikle gode samarbeidsformer mellom lærer og elever og mellom hjem og skole, og det skal legges vekt på godt arbeidsmiljø og gode samarbeidsforhold. Og forutsetningen for samarbeid er jo medbestemmelse. Som det framgår av dette, er Senterpartiet helt enig med SV i sak, men usikker på hvor hensiktsmessig et slikt forslag er. Jeg mener det viktigste er å gi skolen og lærerne mulighet til å skape læringsmiljøer der de nevnte mål er sentrale. Ansvar for egen læring er et viktig ledd i medbestemmelse for elevene på alle nivå i utdanningskjeden. For øvrig viser jeg til fellesmerknadene fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
I morgen skal Stortinget behandle en sak som gjelder framtiden for Forsvaret. Det er en stortingsmelding vi skal behandle, altså ikke et budsjett. Stortingsflertallet kommer til å vedta å bruke 15 milliarder kr på fregatter. De kommer til å vedta å bruke 6 milliarder kr til MTB-er. Dette gjør Stortinget uavhengig av en budsjettdebatt. Så moraliserer de andre partiene over SV som prøver å ta opp et forslag som går på utdanning, uavhengig av budsjettene, og argumenterer mot våre forslag ved å si at dette hører budsjettet til. Det gjør det, og det forstår jeg. Men når de samme partiene kan bruke over 20 milliarder kr til nyinvesteringer innen Forsvaret i forbindelse med en stortingsmelding og forplikter seg til dette i forhold til budsjettet til høsten, bør en kunne være med på å forplikte seg også i forhold til utdanning, vel å merke hvis en mener at utdanning er viktig. Det er det springende punkt. Mener en at den saken en holder på med, er den politisk viktigste, forplikter en seg når en har muligheten til å forplikte seg. Jeg aksepterer og innser at de andre partiene mener det er viktigere å investere i Forsvaret enn det er å investere i våre barn. Det tar jeg til etterretning. Men da kan en ikke gå ut i valgkampen og fortelle at utdanning og skole er satsingsområder, for dere har muligheten til å vise nå at dette er satsingsområder – det er det viktigste vi skal drive med i årene framover. Derfor kan en ikke dekke seg bak at dette ikke er en budsjettsak, men at dette er et Dokument nr. 8-forslag. For en bruker som sagt en stortingsmelding til å forplikte seg på andre områder, og da dreier det seg om vesentlig større beløp enn det vi snakker om her. Heller ikke klarer en å støtte et forslag som går ut på at grunnskolen skal være gratis. Vi er i en situasjon hvor det stadig vekk er økte egenandeler innenfor utdanningssektoren. Den undersøkelsen som departementet har gjort, viser at egenandelene nå er på over 200 mill. kr. Det er en økning på ca. 100 mill. kr fra 1997. Jeg vil tro at dette estimatet er ganske lavt. Opinion, som har gjort undersøkelsen, sier også at det sannsynligvis er for lavt. Heller ikke det klarer flertallet i denne salen å være med på, å si at store egenandeler skal vi ikke ha, slik kan vi ikke ha det i den norske skolen. Vi har eksempler på at barn ikke har råd til å delta på leirskole, fordi det koster for mye. Vi har eksempler på at inntil en fjerdedel av elevene i en klasse må si nei til å delta på leirskole fordi foreldrene ikke har råd. Dette er uverdig for den norske skole. Dette kan vi gjøre noe med nå, hvis en vil. Hvis en synes at dette er galt, hvis en synes at dette er gal politikk, har en nå mulighet til å støtte et forslag fra SV om at alle egenandeler skal avvikles. En har også mulighet til å si at vi skal bruke mer penger på skole de nærmeste årene og forplikte oss på at når vi kommer til budsjettene, skal vi bevilge 10 milliarder kr de neste fire årene til å ruste opp skolen. Barneombudet har anslått at det trengs en opprustning på 15 milliarder kr hvis målet som vi har i forskriften om miljørettet helsevern, skal oppfylles. Det gjelder bare grunnskoler og barnehager. 15 milliarder kr trengs det – 15 milliarder kr har vi til fregatter, men vi har det ikke til skolebygging. Det er den faktiske situasjonen, og det er det flertallet sier nei til. Det er det de ikke vil være med på når de ikke støtter SVs forslag. De vil heller ikke være med på å forplikte seg til å si at utviklingstiltak er viktig i årene framover, til å si at skoler som er progressive og som prøver ut nye undervisningsformer, skal kunne få ekstra bevilgninger og ekstra støtte, og til å øremerke midler til den type tiltak. Heller ikke det vil en være med på. Altså: Ingenting av det vi foreslår – viktige utdanningspolitiske, skolepolitiske saker – får flertall, men i morgen vedtar en å bruke over 20 milliarder kr til Forsvaret. Det er skolesatsing! Jeg tar opp våre forslag.
Presidenten minner om at all tale skal rettes til presidenten. Rolf Reikvam har tatt opp de forslag han refererte til. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg foretok en litt merkelig sving her i stad, for da jeg gikk ned til talerstolen etter å ha hørt Petter Løviks forbilledlige innlegg, fant jeg det ikke nødvendig å ta ordet. Men når de andre likevel har snakket, skal jeg kort si litt om Arbeiderpartiets politikk. Arbeiderpartiet vil ha en fellesskole som er preget av likeverd, trygghet og kvalitet. Vi vil ha en fellesskole der det er rom for alle og blikk for den enkelte. Tilpasset opplæring er grunnleggende for å nå målet om at alle skal ha like muligheter til å hente fram det beste i seg selv, uavhengig av sosial bakgrunn, kulturell tilhørighet, bosted eller kjønn. Lik rett til utdanning er et bærende prinsipp for Arbeiderpartiet. Samtidig må skolen ta utgangspunkt i lokalsamfunnet, og det er kommunene som driver den offentlige grunnskolen i Norge. Dette er en krevende balansegang. Nå ser vi det spesielt når det gjelder skolebygg. Det viktigste vi kan gjøre for å styrke satsingen på skolen, er å bevilge mer penger til kommunene. Samtidig mener Arbeiderpartiet at elevene skal ha rett til et godt arbeidsmiljø, slik som voksne ansatte har. Derfor har vi sendt ut et lovforslag om dette på høring. Det nærmer seg valgkamp. Med all respekt for representanten Rolf Reikvam, som er en skikkelig og konstruktiv kar, kan ikke det forslaget vi behandler i dag, betraktes som noe annet enn et valgkampdokument. Men all honnør til SV, som tar opp viktige spørsmål. Mye av det er vi enige i. Jeg kunne snakket og snakket i dag om alt det flotte Arbeiderpartiet står for i utdanningspolitikken. Arbeiderpartiet kunne lagt inn mye lengre merknader enn det vi har gjort, men for oss er det et viktig poeng at saker skal behandles der de hører hjemme. Det er ikke det at Stortinget ikke kan foreta forpliktende behandlinger når det gjelder økte satsinger, vi har nettopp behandlet og diskutert en stortingsmelding her i salen om økt satsing på studiefinansiering. Utover det – nå har jeg brukt to minutter – vil jeg bare vise til det saksordfører sa i sitt innlegg.
Jeg vil bare for mitt eget vedkommende understreke at selv om mitt parti og min stortingsgruppe ikke stemmer for en del forslag i forbindelse med et Dokument nr. 8-forslag, betyr ikke det nødvendigvis at man er mot det som foreslås. Slik er det når man får et Dokument nr. 8-forslag til behandling, det kjenner representanten Reikvam til. Jeg har bare en mistanke om at vi, når vi kommer til valgkampen, av representanten Reikvam kommer til å bli møtt gang etter gang med at man har stemt ned det og det forslaget i forbindelse med et Dokument nr. 8-forslag. Derfor vil jeg også understreke fra denne talerstolen, slik at Reikvam kan ta med seg referatet når han reiser rundt i valgkampen, at det ikke betyr det samme. Tvert imot er det mange av disse sakene som vi faktisk er i gang med å jobbe med i departementet, ikke bare når det gjelder SVs forslag, men også forslaget fra sentrumspartiene om lærerutdanningen. Vi har jo satt i gang en stor evaluering av lærerutdanningen, og det kan godt hende at resultatet av det blir en mer differensiert lærerutdanning der man fordyper seg mer i fagene, særlig, tror jeg, i forhold til ungdomstrinnet, slik at vi må se på den muligheten. Det det gjelder, er å styrke kommuneøkonomien i forhold til skolebygg. Summene må vi jo komme tilbake til i hvert enkelt budsjett, men jeg er helt enig med representanten Reikvam i at det er viktig. At byggene skal være arkitektonisk utformet i forhold til pedagogiske og organisatoriske uttrykk i skolen, anser jeg nærmest som en selvfølge. Når det gjelder å sikre arbeidsmiljøbestemmelsene, har vi et forslag om det også ute på høring. Resultatet vil bli lagt fram for Stortinget og bli behandlet i den sammenhengen. Når det gjelder IKT, har denne regjeringen lagt fram 100 mill. kr ekstra til IKT i skolen i 2001, så der er vi også svært godt i gang. Når det gjelder forsøk, er det mange slike i gang, og når det gjelder framlegg nr. 10, om egenandeler, skjønner jeg egentlig ikke engang hva forslaget innebærer. For det er faktisk slik i dag at alt som gjelder gjennomføring av læreplanen, skal være gratis, og at vi i Regjeringen f.eks. skulle bevilge ekstrapenger til dem som bryter loven, synes jeg ville være en veldig merkelig fremgangsmåte. Så på område etter område er vi fullt ut enig i det som foreslås, men det er jo ikke slik vi vanligvis behandler store utdanningspolitiske saker, særlig ikke når man er i full gang med høringsprosesser og diskusjoner som uansett skal framlegges for Stortinget ved en senere anledning. Vi skal satse på skole. Vi må oppruste skolebygg, vi må utvikle skolen, vi må styrke lærerutdanningen, vi må etterutdanne flere lærere, og vi må organisere skolen på nye måter. Alle de tingene er vi i gang med. Jeg er jo glad for at SV legger inn sånne huskelapper i et Dokument nr. 8-forslag, men det blir i oppfølgingen av de enkelte sakene at det virkelig teller, og der kan Reikvam vite at Arbeiderpartiet vil stå på. Til slutt vil jeg si at dette er den siste debatten som utdanningskomiteen har før sommeren, så jeg vil takke komiteen for samarbeidet. Særlig vil jeg takke komitelederen og nestlederen, som jeg har hatt et veldig godt og konstruktivt samarbeid med, og ønske dem god sommer, hvis jeg får lov.
Det er to ting i det Rolf Reikvam sa, som gjorde at eg dessverre måtte ta ordet ein gong til. For det første var representanten Reikvam litt forbausa over at vi når Stortinget i morgon vedtar 20 milliardar kr til Forsvaret, ikkje kan vedta omtrent det same i dag. Då vil eg få lov til å minne representanten Reikvam om at i morgon er det ein langtidsplan for Forsvaret, ein stortingsproposisjon med ei forbehandlingstid på to år, som skal opp, der dette nettopp er formålet, medan det i dag er – viktig nok, men likevel noko heilt anna – eit privat forslag. Dessutan har vi vore innom alle desse sakene i dei respektive partia i langtidsprogrammet og i revidert, som det er tre dagar til vi skal gå gjennom i Stortinget. Representanten Reikvam prøver også å køyre eit av SV sine gamle glansnummer, om gratis grunnskule. Det vi har sagt også i innstillinga, er at her slår representanten inn opne dører med ganske sterke verkemiddel. Gratisprinsippet i norsk grunnskule er fastslått ein gong for alle av denne komiteen og dette stortinget. Eg vil vise til kva vi har sagt heilt klart i opplæringslova: «Den offentlege grunnskolen er gratis.» Og dersom representanten Reikvam då seier at det er for uklart kva som ligg i dette, vil eg sitere frå eit av dei viktigaste forarbeida til denne lova, nemleg innstillinga, der fleirtalet seier: «Flertallet legger vekt på at elevene ikke skal betale for ekskursjoner eller undervisning ved leirskoleopphold, men at en kan ta betaling for skoleturer og andre reelt frivillige tilbud. Flertallet vil i denne sammenheng understreke betydningen av at elever og elevenes foreldre ikke blir utsatt for et økonomisk press, og at skolene tar hensyn til dette i undervisningsopplegget.» Stortinget er lovgjevar. Om det er nokon som bryt dette lovverket, skal det sjølvsagt påtalast. Frå fleirtalet si side er det heilt klart at å oppfylle det gratisprinsippet som er lovfesta og utdjupa av det sitjande storting, er ikkje Stortinget si oppgåve, det er den enkelte skuleeigar si klare plikt å sjå til at gratisprinsippet blir følgt opp. Og då er det unødvendig, sjølv om det er eit godt forslag, å vedta det ein gong til. Det må vere muleg å vite og hugse, eller iallfall å kunne lese seg til, kva vi har sagt og meint tidlegare.
Hvis gratis skole er et glansnummer fra SV, er jeg stolt over det. Jeg skulle ønske at flere ville prøve seg på et sånt glansnummer, for de faktiske forhold er, som sagt, at det er store egenandeler. Vi kan ikke komme bort fra det. Mesteparten av egenandelene vet vi er til leirskole. Og det har den konsekvensen at flere ikke får ta del i disse turene, og det er ganske alvorlig. Hvis vi har behov for å endre loven – det er kanskje det som må til – slik at det ikke er tillatt å ta egenandeler for leirskole, må vi gjøre det. Men det vil altså ikke flertallet være med på. Statsråd Trond Giske prøver å si at dette er valgkamputspill for SV, og at vi skal få gode saker i valgkampen. Det har vi ikke behov for, for vi har massevis av andre gode saker. Jeg går ut fra at statsråden vil bruke mot oss, når vi kommer til valgkampen, at vi gikk imot en eller annen slags forsvarsbevilgning og var skyld i at det ble nedlagt en eller annen slags «-moen» et eller annet sted. Det skal han få lov til å bruke mot oss, og det vil vi sikkert komme til å tape en del stemmer på i de områder hvor statsråden skal vinne poeng, score gode poeng. Men da må vi også få lov til å si at det som er det viktigste for oss, som da ikke er det viktigste for statsråden og andre, gjelder utdanning. Det er våre viktigste valgkampsaker. Og det viktig å få dette fram fordi de fleste partiene – jeg tror nesten alle partiene – har antydet og sagt at utdanning skal være en viktig valgkampsak. Da må vi på en eller annen måte synliggjøre på hvilken måte vi vil gjøre dette, på hvilken måte vi vil løfte fram utdanning og skole som en viktig sak. Og vi har gjort det på denne måten. Det blir jo litt galt når representanten Løvik – og jeg trekker fram Forsvaret som eksempel – sier at det er et langt forarbeid som har ført fram til de bevilgningene i morgen på 20 milliarder kr. Men vi har visst ganske lenge at det koster 15 milliarder kr å ruste opp skolene. Det er ingen nyhet for Petter Løvik og andre representanter at det vil koste 15 milliarder kr. De tallene fikk vi vel i 1997-98 på bakgrunn av en ganske omfattende undersøkelse utført av Barneombudet. Så det er mye godt arbeid som er gjort forut for disse forslagene våre, derfor burde det ikke være vanskelig for de andre partiene å gi sin støtte til dem og forplikte seg her og nå og fram til budsjettet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 3718]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3719]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter på hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid begrenset til 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Stortinget skal nå behandle et forslag om lovfesting av kommunale råd for funksjonshemmede. I sosialkomiteen er det full enighet om både merknader og innstilling. En samlet komite er opptatt av at det kan skapes arenaer der representanter for funksjonshemmedes organisasjoner kan komme i dialog med lokale myndigheter om utformingen av alle områder i lokalsamfunnet – dette fordi det ikke er mulig for politikere, saksbehandlere eller andre aktører å ha all nødvendig kunnskap om hvilke hindringer mennesker med funksjonshemming møter, og hvordan disse hindringene best kan fjernes. Funksjonshemmede sitter inne med stor erfaring og kunnskap som er viktig å ha med i planer og utredninger som er grunnlaget for de politiske beslutningene. Etter det komiteen kjenner til, er det opprettet kommunale råd for funksjonshemmede i ca. halvparten av kommunene i landet. Tilbakemeldingen er at der disse har fungert etter intensjonene, har de vært et meget nyttig redskap. Komiteen mener at kommunale råd for funksjonshemmede gir mulighet til å formidle brukerkunnskap videre på en konstruktiv måte, og at dette i seg selv kan bidra til oppbygging av relevante tjenester i kommunene og kvalitetssikring av tjenester som kommunene står ansvarlig for. Komiteen ser på dette som et viktig element i arbeidet med moderniseringen av offentlig sektor. Komiteen er altså positiv til kommunale råd for funksjonshemmede, men vil ikke foregripe det arbeidet som nå pågår i det såkalte rettighetsutvalget. Som kjent, har Regjeringen nedsatt et offentlig utvalg – Strategiutvalget for rettigheter, full deltakelse og likestilling for funksjonshemmede. Dette utvalget har fått i mandat bl.a. å vurdere om lovfesting av kommunale råd for funksjonshemmede er formålstjenlig. Dette utvalget skal legge fram sin innstilling 1. juli 2001 – altså om knappe tre uker. Regjeringen har også i gang et arbeid med å evaluere eldreråd og kommunale råd for funksjonshemmede, og rapport fra denne evalueringen skal foreligge i disse dager. Komiteen har altså en positiv oppfatning av kommunale råd for funksjonshemmede, men vil avvente det arbeid som snart er klart, og se hvilke tilrådinger som ligger i disse utredningene og rapportene. Komiteen mener derfor at Regjeringen innen utgangen av dette året må legge fram en sak som viser om lovfesting av kommunale råd for funksjonshemmede er formålstjenlig, og eventuelt komme med forslag om slik lovfesting.
Noe av det som har gledet meg mest i de fire årene jeg har vært medlem av sosialkomiteen, er den ekte interesse som er vist fra alle partier for å bedre situasjonen for de funksjonshemmede. Så å si alle vedtak har vært enstemmige. Og det har skjedd flere forbedringer i perioden. Det har vært en revisjon av handlingsplanen for funksjonshemmede, som hadde «Deltaking og likestilling» som undertittel. Det har lenge vært et mål at alle skulle ha samme mulighet til å delta i ulike samfunnsaktiviteter ut fra sine forutsetninger. Fremdeles er ikke dette målet nådd, men jeg tror at stadig flere erkjenner at et samfunn som er godt tilrettelagt for alle, vil redusere behovet for individuelle løsninger. Personlig har jeg god erfaring med et kommunalt råd for funksjonshemmede, hvor vi aktivt ble fortalt om hvilke løsninger som var optimale for de fleste, enten en trengte noe tilpassede løsninger eller ikke. Som folkevalgt var dette svært nyttig for meg og mine kollegaer, og det var vi som lærte mest. Denne dialogen er viktig. I rådet etterlyste man en oversikt over hvilke rettigheter en har. Det var på høy tid at vi fikk satt ned et offentlig utvalg som har sett på dette, og som skal legge frem sine resultater nå i sommer. Viktig har det også vært å lovfeste et tilbud om brukerstyrt personlig assistanse. Brukeren er selv arbeidsgiver og kan selv bestemme hvilke behov som er viktigst, og til hvilken tid assistanse skal utføres. En egen handlingsplan for å øke yrkesaktiviteten for funksjonshemmede er utarbeidet. Det er også vedtatt en plan for større deltakelse gjennom mer tilrettelagt undervisning ved våre universiteter og høyskoler. Det er etablert en rekke tiltak – avlastningsmuligheter, økonomiske støtteordninger og overføringer som det kan være vanskelig å forholde seg til. Mange funksjonshemmede har liten oversikt over hvilke institusjoner som driver med rehabilitering rundt om i landet vårt, og mange vet heller ikke at noen av disse institusjonene har en landsdekkende kompetansefunksjon som kan være til hjelp for nettopp deres lidelse. Behandlingsreiser kan gi mange gode opplevelser både fysisk og psykisk. For å vite mer om de ulike tilbudene og for at brukermedvirkning skal bli noe mer enn honnørord, er det viktig for den enkelte bruker og for funksjonshemmedes organisasjoner at de beholder oversikten over eksisterende ordninger og muligheter for den hjelp og de støttetiltak som finnes. Kristelig Folkeparti tror at kommunale råd kan være et godt redskap for dette. Så lenge ordningen er frivillig, vil det føre til ulikheter av tjenesten, alt etter hvilken kommune en bor i. Forslagsstillerne minner om at vi i dag har lovfestede råd for eldre i kommunene, men ikke lovfestede råd for funksjonshemmede. Etter deres mening er det ingen prinsipielle forskjeller mellom disse rådene. Begge er viktige for å få til økt brukermedvirkning og økt deltakelse. Regjeringen har satt i gang et arbeid med å evaluere begge disse rådene. Kristelig Folkeparti har, i likhet med resten av komiteen, en positiv oppfatning av kommunale råd for funksjonshemmede og vil avvente evalueringsrapporten før vi tar en endelig avgjørelse om å lovfeste disse.
Dersom en skal kunne få til at funksjonshemmede skal få oppnå full samfunnsmessig deltakelse og likestiling, er det ikke bare fysisk tilrettelegging som er det avgjørende, men også hvilke holdninger de funksjonshemmede blir møtt med i nærmiljøet. Funksjonshemmede stilles overfor mange utfordringer gjennom livsløpet. Dersom en tilrettelegger tjenester og spesielle tiltak som kan bidra til å muliggjøre deltaking i mange av samfunnets sektorer, vil dette være av stor betydning for de funksjonshemmede. I den sammenheng er det av stor betydning at samfunnet velger å prioritere nettopp dette feltet, slik at den enkelte funksjonshemmedes hverdag kan bli lettere. I forbindelse med fremleggelsen av St.meld. nr. 34 for 1996-97 mente departementet at det var viktig å øke forståelsen for at råd for funksjonshemmede kan være en god arbeidsform for å bedre forholdene for funksjonshemmede. I Innst. S. nr. 114 for 1997-98 uttalte sosialkomiteen følgende: «Som et virkemiddel for å øke innflytelse, og som et verktøy i det kommunale arbeidet, mener komiteen det er ønskelig å opprette råd for funksjonshemmede i alle kommuner, evt. som interkommunale råd.» Det har dessverre vist seg at de signaler som er sendt fra Stortinget om ønskeligheten av at det opprettes kommunale eller interkommunale råd for funksjonshemmede, ikke er fulgt opp i tilstrekkelig grad. Det viser seg at under halvparten av norske kommuner har opprettet denne type råd. Dette er ikke godt nok når en tenker på den kompleksitet som ligger i hvordan en på en best mulig måte skal legge til rette for personer med ulike funksjonshemninger. I NIBR-notat 1996-132, «Tilgjengelighet for funksjonshemmede i uteområder. Hvordan blir behovene ivaretatt i kommunale planprosesser», har man listet opp en rekke forhold som viser at det er store variasjoner kommunene imellom i hvor stor grad en har tilrettelagt for funksjonshemmede, eller for å si det på en mer korrekt måte: i hvor liten grad det er tilrettelagt for funksjonshemmede. Flere år er gått siden dette dokumentet ble fremlagt, men dessverre er tilbakemeldingene mange på at situasjonen ikke har blitt så veldig mye bedre på dette området. Det er en realitet at ingen politiker, saksbehandler eller fagperson kan ha all nødvendig kunnskap om hindringer funksjonshemmede møter, og hvordan en eventuelt skal kunne fjerne disse hindringene slik at hverdagen blir enklere for den enkelte funksjonshemmede. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at ved å lovfeste kommunale råd for funksjonshemmede, vil en kunne fange opp noen av de skjevheter som finnes kommunene imellom når det gjelder brukermedvirkning. Det er derfor gledelig at en enstemmig komite i hvert fall delvis slutter seg til intensjonene i Fremskrittspartiets forslag, i og med at komiteen ber Regjeringen om innen utgangen av 2001 å legge frem en sak som viser om lovfesting av kommunale råd for funksjonshemmede er formålstjenlig, og eventuelt komme tilbake med forslag om en slik lovfesting. Fremskrittspartiet håper dette arbeidet kan skje raskt, slik at ikke mer tid går til spille, og slik at det ikke er den enkelte funksjonshemmedes bostedsadresse som er avgjørende for om en blir tatt med på råd eller ikke – og dermed kvaliteten på den enkelte kommunes tilrettelegging for de funksjonshemmede.
Funksjonshemmedes levekår og livssituasjon har vært satt på dagsordenen ved flere anledninger i denne stortingsperioden, kanskje først og fremst gjennom behandlingen av Handlingsplan for funksjonshemma, med undertittel «Deltaking og likestilling», og også i forbindelse med flere andre konkrete saker, f.eks. dette med brukerstyrt assistanse. Men fortsatt er det mange uløste oppgaver og store utfordringer når det gjelder funksjonshemmedes levekår og livssituasjon i den enkeltes hverdag og i forhold til offentlige tilbud, som f.eks. innenfor opptrening og rehabilitering. Vi er enig i at for å bedre de funksjonshemmedes kår trengs det en god dialog mellom den enkelte funksjonshemmede, deres organisasjoner og den offentlige sektor og arena. Og man må også finne formaliserte former for dialog, slik at man kan komme i direkte kontakt med myndighetene. Ikke minst er det viktig å bli hørt i tide når det gjelder plansaker og planarbeid, som berører alle innbyggere i en kommune, og ikke minst de funksjonshemmede som har behov for ekstra tilrettelegging for å kunne fungere best mulig i sin hverdag og livssituasjon. Derfor er vi enig i intensjonen om at det må komme en formalisering her, og at en gjennom opprettelse av kommunale råd for funksjonshemmede kan få til en slik formalisering. Jeg vil også for ordens skyld vise til at om lag halvparten av norske kommuner har slike kommunale råd i dag, og at det her er snakk om et forslag om å lovfeste dette for alle kommuner. Sentrumsregjeringen nedsatte etter behandlingen av Handlingsplan for funksjonshemma et offentlig utvalg, det såkalte Manneråk-utvalget, for å se på rettigheter og full deltakelse og likestilling for de funksjonshemmede. Dette strategiutvalget fikk også som mandat å vurdere om det var formålstjenlig å lovfeste kommunale råd for funksjonshemmede. Utvalget skal om bare noen få uker legge fram sin innstilling. Og med bakgrunn i det er komiteen samstemt i at vi bør se på disse tingene, pluss evaluering av eldrerådsfunksjonen, og også på de kommunale råd for funksjonshemmede som har vært i kraft nå. Vi ber Regjeringen med dette som utgangspunkt innen utgangen av 2001 å legge fram en sak som kan resultere i at man får en lovfesting av funksjonshemmedes råd i den enkelte kommune.
SV støtter også en del av innstillingen her, og vi tror at en lovfesting av et kommunalt råd for funksjonshemmede er nødvendig. Men det som blir det viktigste, er jo at man hører på de rådene man får, og at man har raushet nok til å følge opp med økonomiske midler til den nødvendige tilretteleggingen, også når det koster penger som det ikke går an å øremerke spesielt til noen grupper. For dette dreier seg om å legge til rette samfunnet slik at alle kan ha den samme tilgjengeligheten på de samme stedene. Og det som fungerer for funksjonshemmede, fungerer svært godt også for alle andre. Men veldig mye er bygd, og det betyr at man må gå inn i de byggene som er der, man må gå inn i forhold til de transportsystemene som er der, man må gå inn i forhold til de boligtilbudene som er der, og være villig til å gi ordninger som gjør at de rådene som vi forhåpentligvis nå skal opprette, ikke bare blir en ny høringsinstans som igjen blir sittende og har sagt fra, men ikke er blitt hørt. Det er svært viktig. Jeg tror at noe av det som sliter på politikken om dagen, er at man ikke ser ut til å greie å løse problemer for folk, og det tror jeg man må gjøre i langt større grad enn det en gjør i dag, og spesielt for funksjonshemmede. For det er uakseptert blant befolkningen ellers at vi ikke greier å legge til rette for dem. Jeg har et ganske ferskt eksempel fra mitt eget fylke, en kommune der man har bygd et nytt helsesenter der det viser seg at heisen er slik at hvis en kjører opp i en etasje og ruller litt fort ut med rullestolen, så kan en risikere å rulle ned trappa. Eller hvis en er litt uheldig og ikke kommer fort nok ut av heisen, så kan en bli stygt og farlig klemt i døra, for den går fort igjen. Og det forteller jo at sjøl i bygg som er aldeles nye, kan dette være dårlig. Jeg hadde den gleden før jeg kom inn på Stortinget å være student ved Høgskolen i Lillehammer, som da var et flunkende nytt bygg som var bygd til Olympiaden på Lillehammer. Der var det også funksjonshemmede medstudenter, og vi måtte bære rullestolene opp i de nye auditoriene for at de i det hele tatt skulle få plass og få et bord å skrive på. Så sånn fungerer det altså helt fram til i dag, og sånn kan det ikke fortsette å være. SV tror at det å få kommunale råd for funksjonshemmede kan være med på å få satt fokus på dette på en bedre måte enn det vi har fått i dag. Men jeg vil igjen gjenta at vi er nødt til å ha raushet nok når vi skal sørge for at de rådene de gir oss, blir virkeliggjort. Og kanskje vi skulle ha et lite funksjonshemmedes råd i Stortinget også, for heller ikke stortingssalen eller stortingsbygningen er tilstrekkelig tilrettelagt for folk med funksjonshemninger. Og jeg synes kanskje at vi i moderniseringens navn burde ta mål av oss til å gi samme tilgjengelighet for funksjonshemmede til å f.eks. bekle et verv som stortingsrepresentant som vi gir til andre.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 3719]]
Jeg skal være kort. Jeg regner med at det ikke blir noen stor debatt omkring denne saken, men som forslagsstiller vil jeg uttrykke glede over at det i hvert fall er en samlet komite som vedlegger dette forslaget protokollen, og som viser til at det skjer noe nå som bør resultere i konkret handling i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet til høsten. Vårt forslag går ut på å be Regjeringen vurdere en regelendring som innebærer at folketrygden dekker merkostnader til spesialtilpasset trenings- og idrettsutstyr til funksjonshemmede over 18 år, eventuelt iverksette forsøk som innebærer det samme, og iverksette forsøk med utlån av visse typer sportsutstyr til funksjonshemmede. Det viser seg at Regjeringen arbeider med en slik sak. I Sosial- og helsedepartementet går man nå igjennom regelverket for treningsutstyr og en del annet spesiallaget utstyr for fritid og lek, og man utreder de økonomiske konsekvensene av å oppheve eller utvide aldersgrensen for å kunne gi gratis utstyr til utøvere. Det er svært viktig at også personer over 18 år kan få tilbud om slikt utstyr for å kunne utvide sin aktivitetsradius og være mer aktiv både i fritid og kanskje også i annen sammenheng, noe som igjen kan føre til sterk forbedring av livskvaliteten og bidra til rehabilitering slik at man kan komme mest mulig i normal funksjon igjen. Til slutt gjenstår det bare å konstatere at komiteen ikke finner det nødvendig å gå veien om forsøksordninger, men ønsker en rask vurdering, og at dette skal skje i forbindelse med statsbudsjettet. Vi håper at det er realiteter i det som kommer fra Regjeringen i statsbudsjettet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 3719]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3719]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3719]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3719]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3720]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3720]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3720]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3720]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3720]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg hadde faktisk følt meg mer bekvem hvis denne proposisjon om tilleggsbevilgning hadde omfattet alle våre regionsykehus og Radiumhospitalet. De av oss som følger nøye med i budsjettsituasjonen for samtlige av våre regionsykehus, kan ikke ha unngått å ha registrert at budsjettsituasjonen ved samtlige regionsykehus, inklusiv Radiumhospitalet, er alarmerende, og at samtlige regionsykehus har måttet redusere sine behandlingstilbud for å komme i budsjettbalanse. Jeg har på denne bakgrunn ikke noe problem med å skjønne irritasjonen fra andre regionsykehus og fylkeskommuner over at det kun fremmes en proposisjon om tilleggsbevilgning til Rikshospitalet, men jeg kan på den annen side ikke si meg enig i den kritikk som er reist fra mange, om at det er en særbehandling av Rikshospitalet vi her foretar. Dette er en tankegang som i hvert fall ikke ivaretar pasientenes interesser. Odelstinget har nylig vedtatt det vi på folkemunne kaller sykehusreformen, en reform som med rette kalles ansvarsreformen, fordi det nettopp er totalansvaret for spesialisthelsetjenesten som nå overføres til staten, og staten vil ved helseministeren til enhver tid stå ansvarlig overfor Stortinget. Det burde etter mitt skjønn ikke være noen overraskelse for noe politisk parti her i Stortinget at ressursene til de øvrige regionsykehus, og for så vidt også til hele sykehusvesenet, for inneværende driftsår er for knappe. Like kjent burde det være for oss alle at sykehusene i inneværende termin ikke vil være i stand til å utnytte den totale kapasitet til pasientbehandling på grunn av ressursmangel. Det som for meg og Fremskrittspartiet også denne gangen er et paradoks, er at de øvrige partiene i dette storting, til tross for sin kjennskap til redusert drift på grunn av ressursmangel i våre sykehus, ikke er villige til å bevilge tilstrekkelig med penger for å opprettholde full behandlingskapasitet. På bakgrunn av den kritikken om særbehandling av Rikshospitalet som er fremført fra samtlige andre partier, hadde jeg virkelig forventet at disse partiene i revidert nasjonalbudsjett hadde gått inn og bevilget mer midler til de øvrige regionsykehusene. Dette er så langt jeg kjenner til, ikke gjort. Det er kun Fremskrittspartiet som i revidert nasjonalbudsjett har lagt inn 40 mill. kr til samtlige øvrige regionsykehus, inklusiv Radiumhospitalet. Og ikke bare det, i tillegg har Fremskrittspartiet økt den innsatsbaserte finansieringen med 500 mill. kr og fremmet forslag om å fjerne kryptaket som er og har vært en ulykke for progressiv pasientbehandling. Jeg har også registrert at enkelte politiske partier har gitt uttrykk for sterk kritikk i forhold til Rikshospitalets ledelse fordi en har måttet fremme forslag om kutt i behandlingstilbudene overfor særdeles tunge pasientkasus, ikke minst i forhold til barn og unge og i forhold til kreftbehandling samt behandling av reumatikere. Jeg synes det er direkte utidig og umoralsk av enkelte politikere å trekke Rikshospitalets motiv i tvil når det gjelder de fremlagte sparetiltak. Jeg misunner ikke Rikshospitalets ledelse for de tøffe forslag som det har vært nødvendig å legge frem for å spare inn de 40 millionene som manglet i helseministerens proposisjon. Noe annet kunne Rikshospitalet faktisk ikke gjøre, særlig på bakgrunn av den nye finansieringsordningen vi nå har, og som de aller fleste er enig i at vi fortsatt skal ha. En må i denne sammenheng se på økonomi, manglende inntekter og økende utgifter. Også denne saken fokuserer sterkt på at det bør skje et intensivt arbeid med å forbedre DRG-reglene, slik at ethvert sykehus, det være seg regionsykehus eller andre sykehus, virkelig får betalt gjennom den innsatsbaserte finansieringen for det behandlingen koster. Med en stykkpris på 80 pst. ville dette problemet vært løst. Når vi nå imidlertid får én sykehuseier og én finansieringsansvarlig, har jeg god tro på at den mistenkeliggjøring av tidligere fylkeskommuner som vi har sett fra departementets side i forbindelse med innsatsbasert finansiering, nå blir borte, idet det nå er staten selv som blir ansvarlig for differansen mellom det en behandling koster, og det som refunderes. Dette er imidlertid spørsmål som jeg føler meg overbevist om at Stortinget vil måtte komme tilbake til når vi skal få en utredning om den fremtidige finansieringen av våre somatiske og psykiatriske sykehus. Jeg har ingen problemer med å si meg enig med helseministeren i at det ikke bare er ressursmangel som lager problemene med lange ventelister i våre offentlige sykehus, men kanskje i like stor grad den interne organiseringen. Den store ressurstilførsel ikke minst av leger og øvrighetspersonell vi har hatt de seneste år, har ikke gitt den forventede økning av behandlingskapasiteten. Det sier seg selv at noe må være galt med den interne organiseringen i våre sykehus når vi stadig øker antallet leger, antallet sykepleiere og annet helsepersonell og øker ressursene og likevel nærmest står på stedet hvil når det gjelder behandlingskapasitet. Under behandlingen av den foreliggende bevilgningsproposisjonen i komiteen så det lovende ut med hensyn til at Rikshospitalet skulle få de 40 mill. kr ekstra som man hadde bedt om, og en totalbevilgning på 270 mill. kr. Dessverre skjedde det etter mitt syn fatale at i slutten av behandlingsfasen i komiteen hoppet sentrumspartiene av lasset og reduserte sin tilleggsbevilgning fra 40 til 30 mill. kr, som er tatt inn i revidert nasjonalbudsjett. Dette kan jeg faktisk bare beskrive som toppen av smålighet. Det kunne være fristende å stille noen konkrete spørsmål til sentrumspartiene i denne sammenheng. Hvilke pasientkategorier av den gruppering Rikshospitalet selv har anslått vil miste sine tilbud, er det som nå skal få redusert sine tilbud tilsvarende de 10 mill. kr? Er det deler av Berg Gård som skal legges ned? Er det døveimplantatene til døvfødte barn som skal reduseres? Eller er det færre kreftpasienter som skal få benmargstransplantasjon for på den måten å kunne overleve? Dette må mindretallet ha tenkt igjennom og her kunne svare på. Har man allerede glemt de store ord man brukte om at man ikke kunne akseptere de reduksjonene Rikshospitalet la frem? Er det glemt i det store og hele? Nei, sentrumspartiene taler alltid varmt om verdier og menneskesyn. Hvilke verdier legges her til grunn for å kutte bevilgningen med 10 mill. kr når man så sårt vet at dette trengte Rikshospitalet for å opprettholde driften og behandle disse alvorlig syke pasientene det her er snakk om? Til slutt tar jeg opp det mindretallsforslaget som Fremskrittspartiet er med på, og som foreligger i innstillingen.
John I. Alvheim har tatt opp det forslaget han refererte til.
President! Jeg ber om ordet til en åpenbar misforståelse.
Annelise Høegh – til en åpenbar misforståelse.
Jeg må med en gang få arrestere komitelederen når det gjelder det han sa om innstillingen til revidert nasjonalbudsjett. Hvis jeg oppfattet ham riktig, sa han at det bare var Fremskrittspartiet som foreslo 40 mill. kr til de øvrige regionsykehus. Jeg kan i alle fall på Høyres vegne korrigere ham ved å si at vi har lagt inn 250 mill. kr, som, så vidt jeg vet, er 50 mill. kr mer enn det Fremskrittspartiet har foreslått, og jeg tror også SV har tilleggsbevilget, slik det er lovet i den innstillingen vi behandler her i dag. Når slike misforståelser, som er ren desinformasjon, først skal bringes til torvs, plikter man å sette seg inn i den innstillingen man omtaler.
Ønsker representanten Alvheim ordet til en kommentar?
Jeg er fullt ut klar over hva Høyre har lagt inn i revidert nasjonalbudsjett. Jeg sa også at Fremskrittspartiet har lagt inn 500 mill. kr i innsatsbasert finansiering pluss 40 mill. kr til hvert av regionsykehusene.
Rikshospitalet har gått med underskudd både i 1999 og i 2000. Driftssituasjonen er nå betydelig forbedret ved at flyttinga er gjennomført, og at driften begynner å normalisere seg i de nye lokalene. Flyttinga ble gjennomført som planlagt, og de ansatte har utført en svært god jobb i den forbindelse. Arbeidet med å overføre pasienter fra heldøgnsopphold til dagbehandling og poliklinikk fortsatte i 2000, og den gjennomsnittlige liggetida har gått ned. Styret sier i sin beretning at fjorårets underskudd skyldtes økte kostnader til drift ved det nye anlegget på Gaustad, manglende bevilgning knyttet til særskilte lønnsutgifter, og at DRG-systemet gir manglende uttelling for Rikshospitalets aktivitet. Rikshospitalet står i en særstilling, med en høy andel kostnadskrevende landsfunksjoner og flerregionale funksjoner, i tillegg til mange utprøvende behandlingsprosedyrer. Når prissettinga tar utgangspunkt i gjennomsnittspasienter, kommer Rikshospitalet nødvendigvis dårligere ut enn de sykehusene som har gjennomgående lettere pasienter. Finansieringssystemene må videreutvikles for å etablere en mer kostnadsriktig prissetting. Departementet tar sikte på en gjennomgang av finansieringsordninga for å vurdere forenklinger og forbedringer, slik vi er gjort kjent med. Kostnadsbesparende tiltak må utformes slik at de så langt som mulig skjermer pasientgrupper som har alvorlige lidelser, og som ikke kan få tilbud andre steder enn ved Rikshospitalet. Når Rikshospitalet skulle spare inn ytterligere 40 mill. kr, var det ikke til å unngå at dette ville gå ut over pasienttilbudet. Vi fant det svært vanskelig å akseptere at dette medførte nedleggelse av tilbud for svært utsatte grupper, og er glad for at det er funnet en akseptabel løsning i forbindelse med behandlinga av revidert nasjonalbudsjett. Rikshospitalets ledelse har besluttet at det skulle gjennomføres en generell innsparing på 3 pst. Dette har medført en innsparing på 50–60 mill. kr. Allikevel viste det seg å være et merbehov for en etterbevilgning på om lag 270 mill. kr. Rikshospitalet har selv gitt uttrykk for at det er et betydelig innsparingspotensial ved å effektivisere sykehusdriften på sikt. I perioden fra 1997 til 1999 har Rikshospitalet, ifølge Samdata, hatt en svekket effektivitet i forhold til øvrige regionsykehus. En må imidlertid ha forståelse for at økonomistyringa har vært problematisk i turbulensen omkring flytteprosessen i 1999 og 2000. Det vil være riktig at Rikshospitalet må forplikte seg til en treårig tiltaksplan og gjennomgå alle muligheter for effektivisering. Dette får imidlertid neppe noen konsekvenser for inneværende års budsjett. Det krever en stram økonomisk styring for å minimalisere negative konsekvenser for pasientene når en skal effektivisere. Rikshospitalets styre har et ansvar for å legge til rette for et driftsopplegg som er tilpasset både de økonomiske rammer og det ansvaret sykehuset har for å ta seg av pasienter som skal ha et tilbud ved dette sykehuset. Det er uakseptabelt at det kuttes i tilbud som rammer utsatte grupper – særlig barn. Tilbud som i hovedsak kun kan utføres ved Rikshospitalet, må skjermes. For øvrig viser Arbeiderpartiet til behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, der en vil tilføre Rikshospitalet ytterligere 30 mill. kr. På denne bakgrunn slutter vi oss til Regjeringens forslag om å styrke Rikshospitalets økonomi med 230 mill. kr.
I proposisjonen fremmer Sosial- og helsedepartementet forslag om økning på 230 mill. kr av bevilgningene under kap. 731 Rikshospitalet på statsbudsjettet for 2001. Kristelig Folkeparti støtter dette forslaget og viser i tillegg sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet til disse partiers behandling av revidert nasjonalbudsjett, som vil føre til en forhøyelse av kap. 731 post 50 med ytterligere 30 mill. kr i forhold til forslaget i denne proposisjonen. Bakgrunnen for denne påplussingen er at det fra Rikshospitalets side er påpekt at differansen mellom de 270 mill. kr som sykehuset bad om, og de 230 mill. kr som er foreslått i proposisjonen, vil medføre innsparinger med betydelige negative konsekvenser for ulike medisinske tilbud til sterkt trengende pasienter. Kristelig Folkeparti har merket seg at det er anført flere årsaker til de økte driftsutgiftene og budsjettoverskridelsene ved Rikshospitalet i inneværende år. Blant disse årsaker er også nevnt en relativt dårlig DRG-dekning av høyspesialiserte behandlingstilbud. Kristelig Folkeparti er oppmerksom på denne problemstillingen, som også er til stede ved de andre regionsykehusene, både fordi disse sykehusene generelt får de tyngste pasientene innen hver diagnosegruppe, og fordi disse sykehusene også har høyspesialiserte, kostbare flerregions- eller landsfunksjoner. Vi må forutsette at den spareplan Rikshospitalet har fremlagt, og som ville innebære smertefulle kutt som vil ramme utsatte pasientgrupper, er nøye vurdert i et totalperspektiv, og at dette virkelig ville bli konsekvensene dersom Rikshospitalet ikke fikk en tilleggsbevilgning utover de 230 mill. kr. Svakheten ved ISF-systemet, som er påpekt, er reell. Vi må som nevnt også forutsette at det samme gjelder den fremlagte spareplan. Når det er sagt, tillater jeg meg likevel å tvile på at noe sykehus eid av en fylkeskommune ville våge å legge frem en slik plan for sykehusets eiere, med ensidige nedskjæringer på tung, pasientrettet sektor. Rikshospitalet synes ikke akkurat å være noen god reklame for statlig sykehusdrift. Kristelig Folkeparti fremmer sammen med Senterpartiet og SV et forslag om å be Regjeringen «foreta en full gjennomgang av driften ved Rikshospitalet og legge saken frem for Stortinget på egnet måte». Jeg tar opp dette forslaget fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV.
Representanten Are Næss har teke opp det forslaget han gjorde greie for.
Det er gledelig for en som har arbeidet for nytt rikshospital på Gaustad siden midten av 1980-tallet, å få være med på å sikre sykehuset en ansvarlig drift – nå som det endelig har kommet på plass der oppe. Høyre har hele tiden ment at flertallet planla et for lite sykehus. Dessverre har vi fått rett, men så sent at utvidelsene har forsinket og fordyret prosjektet betydelig. Det er ikke bare Rikshospitalet som sliter med økonomien, og som får stadige underskudd. Det gjelder også de fleste andre sykehus. Noe skyldes sikkert dårlig utnyttelse av ressursene, både internt og gjennom de nasjonale rammevilkår vi gir. Jeg er i likhet med flere opptatt av at den nye sykehusreformen, ansvarsreformen, gjennom sin entydige plassering av ansvaret hos regjering og storting skal gjøre det mulig å få til en bedre utnyttelse av ressursene, både ved Rikshospitalet og ved de øvrige sykehus. Og ikke minst håper jeg at man i årene som kommer, gjennom utarbeidelse og inngåelse av avtale mellom de regionale helseforetakene og de enkelte sykehusforetak, vil få frem et verktøy som kan gi oss en pris på hva de enkelte inngrep, hva de enkelte tiltak koster. For det er først den dagen man får en reell prissetting som det er enighet om, at man kan gi reelle budsjetter, slik at man kan få vite hvem det er som har budsjettert slik at det rekker til de oppgavene som man forventer skal bli løst, eller hvem det er som ikke har brukt budsjettet på en måte som man kunne forvente. Men det er nok dessverre et stykke frem dit. I mellomtiden må man vurdere overskridelsene når de kommer. Men avvikene er så store mellom det som blir bevilget av Stortinget ved årets begynnelse, og de underskuddene som fort kommer til syne både ved Rikshospitalet og andre steder, at det må være noe med våre rammevilkår som er svært galt, for jeg vurderer ledelsen ved dagens rikshospital som både svært profesjonell og dyktig – kanskje blant de dyktigste i landet. Og de driver ikke med skremselspropaganda. Den kuttlisten ledelsen og styret ved Rikshospitalet måtte gå ut med, er faktisk vurdert ut fra deres beste skjønn med hensyn til hva de er nødt til å gjøre, gitt at de ikke får de bevilgningene de mener de trenger. Rikshospitalet har vitterlig gjennomført en av Norges største flytteprosjekter, med godt resultat. God planlegging og imponerende innsats fra alle involverte resulterte faktisk i at ventetiden for behandling ikke ble lengre i flytteåret 2000, og det er ganske imponerende, synes jeg. Det gjenstår fremdeles utbedringsarbeider for sykehuset før det er fullt funksjonelt. Likevel har hospitalet iverksatt et svært ambisiøst og meget krevende effektiviseringsprogram for inneværende år som skal gi en innsparing på inntil 60 mill. kr. Alle Rikshospitalets avdelinger er pålagt innsparinger som ikke skal ramme behandlingstilbudet til enkeltpasienter. Forutsatt at det krevende effektiviseringsprogrammet lykkes fullt ut, er det likevel et merbehov på 270 mill. kr ifølge ledelsen. Vi finner ingen grunn til å bestride det. Derfor er det gledelig at departementet og også flertallet går nesten frem, men desto mer skuffende – som også komitelederen var inne på – at man ikke går til målet. Enten tror man på det ledelsen der oppe sier at konsekvensene er ved ikke å få 270 mill. kr, eller så tror man ikke på det, fordi en meget stor andel av Rikshospitalets inntekter nettopp er aktivitetsbasert. For å oppnå en innsparing på 10 mill. kr, som flertallet forutsetter, ja, så må altså kostnadene reduseres langt mer enn dette beløpet, fordi innsparingen skal gjennomføres i løpet av et knapt halvår. Flertallets forslag til vedtak – jeg snakker nå om revidert – kan derfor få langt større konsekvenser enn en kanskje skulle tro. Det er ennå noen dager igjen til behandlingen av revidert, og jeg kan ikke annet enn å oppfordre flertallet og helseministeren til å tenke seg godt om, om man faktisk mener at enkeltpasienter og enkeltbehandlinger skal rammes på den måten det sannsynligvis vil ramme, dersom flertallet står fast på sitt forslag til vedtak. Og apropos revidert må jeg virkelig spørre: Hvordan er det mulig bare å se Rikshospitalets problemer? Hvordan er det mulig ikke å se helheten, at de øvrige regionsykehusene sliter med skremmende, tilsvarende problemer som det Rikshospitalet gjør? Høyre har, som jeg allerede har sagt, i revidert foreslått å tilleggsbevilge 250 mill. kr til regionsykehusene og til en forbedring av ISF-ordningen. Vi har ansvar for helsepolitikken i hele landet. Det ansvaret tar Høyre, og det håper jeg virkelig at flertallet også gjør ved å tilleggsbevilge til Rikshospitalet og til de øvrige regionsykehusene, som gjennom det systemet vi har i dag, kommer uforholdsmessig dårlig ut i og med at de har et langt større innslag av kompliserte, sammensatte lidelser enn det det øvrige sykehusvesen har. Da anbefaler jeg og tar opp det forslaget som Høyre, sammen med andre, har fremmet.
Representanten Høegh har teke opp det forslaget ho gjorde greie for.
Denne saken er ryddig i den forstand at den viser hvilke konsekvenser den økonomiske situasjonen ved Rikshospitalet vil gi hvis det ikke tilleggsbevilges penger. Regjeringen har lagt fram dette som en egen stortingsproposisjon. Den foreslår å bevilge 230 mill. kr ekstra til Rikshospitalet i den sammenheng. Så skjer det at regjeringspartiet foreslår at resten av dette skal ses på i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, og at det der skal bevilges 30 mill. kr ekstra i forhold til de 230 mill. som Regjeringen anbefaler i denne saken. Det hadde vært bedre om vi hadde fått én sak og kunnet sett alt i sammenheng der, samtidig som vi hadde fått en liknende oversikt over de øvrige regionsykehusene våre, inkludert Radiumhospitalet, slik som bl.a. komiteens leder var inne på. Det har blitt en betydelig overskridelse av det budsjettet som Rikshospitalet hadde opprinnelig. Til tross for et innsparingsprogram på om lag 60 mill. kr er altså det anførte merbehovet 260–270 mill. kr. Dette skyldes da etter det komiteen har erfart, ikke minst at det har blitt mye større vedlikeholdsutgifter og driftskostnader i forbindelse med det betydelige medisinsk-tekniske utstyr og anlegg ved Rikshospitalet, ikke minst i forhold til servicekontrakter og vedlikeholdsavtaler. Det virker som om forutsigbarheten og oversikten ikke har vært god nok. Så kommer også dette med DRG-dekningen inn, spesielt i forhold til høyspesialiserte behandlingstilbud. Det er noe som rammer regionsykehusene våre og Radiumhospitalet, men også en del av det som vi kan kalle høykostmedisin ved våre øvrige sykehus – som til dags dato fortsatt eies av fylkeskommunene. Det bekymrer sterkt. Innsparingsforslagene fra Rikshospitalet hadde betydelige negative konsekvenser, og da vi fikk dokumentert hva som ville skje ved å spare inn så mye, sa vi at det var uakseptabelt. Blant annet gjaldt det Berg Gård, som har ansvar for og ivaretar oppfølging av bl.a. sterkt cerebral parese-rammede barn. Det gjaldt også revmatologi, som er en prioritert oppgave ved Rikshospitalet, og det samme gjaldt nevrologisk avdeling, hematologisk avdeling og inplantatkirurgi, som bl.a. ville ramme døvfødte barn. Vi håper nå at en tilleggsbevilgning på 230 mill. pluss 30 mill. kr er tilstrekkelig – slik vi har fått inntrykk av – til at disse tilbudene kan opprettholdes. Jeg vil be helseministeren komme noe inn på dette i løpet av behandlingen av saken. Når det gjelder Rikshospitalet, Radiumhospitalet og også andre høykostsykehus, er de i en vanskelig situasjon. Rikshospitalet er et statlig sykehus, direkte underlagt Helsedepartementet, men det viser seg altså at det er ingen garanti for et sikkert og trygt behandlingstilbud og en trygg og nødvendig finansiering og økonomi. Dette skremmer litt i forhold til de føringer som vi nå har lagt for den framtidige sykehusstruktur og eierskap. Vi mener også at når budsjettsprekken er så stor som den er i dette tilfellet med Rikshospitalet, er det grunnlag for å spørre om oversikten og innsikten er god nok i Rikshospitalets egne organer, og ikke minst i forhold til hva Helsedepartementet mener er behøvelig for at Rikshospitalet skal ha en trygg og sikker drift for de pasientgrupper som skal behandles der. Derfor har Senterpartiet sammen med Kristelig Folkeparti og SV bedt om at Regjeringen foretar «en full gjennomgang av driften ved Rikshospitalet og legger saken fram for Stortinget på egnet måte». Det ligger ingen insinuasjoner i det, men det er så store overskridelser dette gjelder, og vi vet at Rikshospitalet har hatt så store problemer i forbindelse med bygging, flytting og igangkjøring av det nye sykehuset, at vi mener det er betryggende og riktig at vi får oss forelagt en slik sak. Det er bare beklagelig at det ikke blir flertall for dette forslaget.
Jeg synes vel ikke det er en helt ryddig måte å behandle denne saken på at man først i sosialkomiteen i forbindelse med saken om en tilleggsbevilgning til Rikshospitalet foreslår 230 mill. kr, så er det noen som tenker seg om, og så kommer de til at 30 mill. kr til er det mest ansvarlige. Da gjenstår det 10 mill. kr. Man får liksom en ekkel følelse av at hvis stortingssesjonen hadde vart én uke til, så hadde alle pengene vært på plass. Slik tror jeg rett og slett ikke det går an å forholde seg til statlige sykehus. Nå kommer vi til å få mange av dem, og da tror jeg det er rimelig å opptre litt ryddigere enn som så. Jeg er medlem av kontroll- og konstitusjonskomiteen og har også vært med på å behandle saken om overskridelsene ved bygging av Rikshospitalet. Den veldig klare konklusjonen vi kom til etter å ha gått gjennom den saken, var at man bygde et rikshospital som måtte være et annet rikshospital når det stod ferdig enn det man planla, fordi den medisinske utviklingen foregår så raskt, og fordi behovene er annerledes i løpet av en tiårsperiode. Den store kunsten ved senere utbygginger i helsesektoren vil være hvordan man i all verden kan klare å lage et prosjekt som er slik at man uten å ha sugerør direkte inn i statskassen greier å ta inn over seg de nyvinningene som skjer på dette feltet mens byggeprosessen er i gang. Det er ikke noe rart at man har overskridelser ved Rikshospitalet i forbindelse med den type flytteprosess som har skjedd etter at man har etablert et nytt rikshospital, men det er urovekkende når de overskridelsene er i størrelsesorden 26–27 pst. i forhold til det budsjettvedtaket som Stortinget har gjort for 2001. Da må det skyldes at man har for dårlig oversikt, dels hos Rikshospitalet selv, men kanskje også i Helsedepartementet. Derfor er det forslaget som Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV har lagt inn, viktig – det er behov for en gjennomgang av driften ved Rikshospitalet, slik at man nå snarest mulig kommer gjennom det som er en overgangsfase, og over på det som er en mer fast driftsfase. Mange av de oppgavene som Rikshospitalet selv foreslår innstramminger av, f.eks. kutt ved Berg gård, som ivaretar oppfølging av sterkt funksjonshemmede barn, men også andre typer kutt på alvorlige områder, er oppgaver som ikke kan ivaretas av andre sykehus uten at landsfunksjoner flyttes. Fra ledelsen ved Rikshospitalet argumenteres det jo med at de nevnte områder er valgt fordi sykehusene ikke får fullfinansiert denne type tjenester. Etter SVs oppfatning betyr det at denne saken viser hva som er svakheten ved den innsatsstyrte finansieringen av sykehustjenestene. Her er det ikke den enkelte lidelsens alvorlighetsgrad som avgjør prioriteringsrekkefølgen, her er det rett og slett hvilken prislapp staten har satt på den. Dermed kan man komme i den situasjon at unger og kreftsyke som har svært vektige medisinske grunner for å være prioritert, ikke blir det fordi finansieringssystemet er slik som det er. Dette er en sak som SV jobber med, og vi kommer tilbake i andre sammenhenger for å finne en måte som dette bedre kan løses på. Så har jeg lyst til å nevne en spesiell gruppe som ikke er noen stor velgerskare, men som er i en alvorlig situasjon. Det er de transseksuelle, som ennå ikke har fått det tilbudet som har vært etterlyst flere ganger. To helseministere på rad har pushet på, og ledelsen ved Rikshospitalet har også sagt at dette tilbudet skulle være på gang. Det finnes noen enkeltpersoner som har blitt forespeilet operasjoner, og som har gått på lange hormonkurer. Jeg vet ikke om vi egentlig har fantasi til å se hva slags situasjon de er i. Dette er en liten gruppe, men en gruppe som også fortjener et tilbud fra Helse-Norge. Vi i SV er kjent med at man kan gjøre ting mer rasjonelt – og det vil sikkert være slik ved mange sykehus – f.eks. når det gjelder innkjøpsrutiner osv. Vi synes ikke dette er et argument mot å tilleggsbevilge hele det beløpet som mangler i denne omgang, men vi ønsker at man går igjennom alle sidene ved driften av et så stort sykehus som Rikshospitalet er. Derfor er SV med i begge mindretallsforslagene, både når det gjelder det om en gjennomgang av driften av Rikshospitalet, og også bevilgningsforslaget, der vi står sammen med Høyre og Fremskrittspartiet.
Den saken som nå behandles, må ses på bakgrunn av den utvikling Rikshospitalet har vært gjennom de siste årene, med utbygging, flytting og innkjøring av et nytt og komplisert sykehusanlegg. Jeg skal ikke gå inn på de problemer dette har vært forbundet med. Men jeg vil fremheve at gjennom hele denne prosessen har Rikshospitalets organisasjon bestrebet seg på å unngå at tekniske og økonomiske problemer skulle gå ut over omfang og kvalitet på pasientbehandling, undervisning og forskning. Dette har man i stor grad lyktes med. Mot slutten av innflyttingsåret 2000 var f.eks. pasientbehandlingen allerede oppe på samme nivå som før innflytting. Det har imidlertid ikke vært til å unngå at denne prioriteringen, som jeg mener har vært riktig, har fått konsekvenser for driftsøkonomien. Usikkerhet om flyttingen og de mange utsettelsene har gjort det ekstra vanskelig å planlegge og budsjettere driften. Og det har forsinket arbeidet med å gjennomføre systematiske tiltak for å forbedre sykehusets driftsøkonomiske effektivitet. Dette er bakgrunnen for at Rikshospitalet for 2000 hadde et budsjett som dels var basert på driftsforutsetninger fra det gamle anlegget og dels på usikre forutsetninger om når og på hvilken måte det nye ville være i drift, enn si i normal drift. Som opplyst i proposisjonen ble underskuddet i 2000 på hele 203 mill. kr. Da St.prp. nr. 1 for 2000-2001 ble fremmet, var det min vurdering at det ikke var en god nok oversikt over Rikshospitalets økonomi, og derfor heller ikke et tilfredsstillende grunnlag for på det tidspunkt å kunne fastlegge et holdbart budsjett for 2001. Stortinget sluttet seg til Regjeringens forslag om på denne bakgrunn å komme tilbake til endelig budsjett for Rikshospitalet i 2001, etter en bedre avklaring av den økonomiske situasjon. Rikshospitalet skisserte høsten 2000 et merbehov på 350 mill. kr i 2001 i forhold til nivået for 2000. Dette er senere blitt noe nedjustert med utgangspunkt i et effektiviseringskrav på 3 pst. Det merbehovet Rikshospitalet til slutt presenterte i april i år, var dermed redusert til 270 mill. kr. Det er ingen tvil om at det ved det nye Rikshospitalet er et effektiviseringspotensial utover dette. Det er også viktig at det gjennomføres et systematisk arbeid for å ta ut dette potensialet, for dermed å få mer og bedre tjenester ut av hver krone som settes inn. Rikshospitalets ledelse og styre har sagt seg enig i dette. Blant annet på denne bakgrunn la jeg i St.prp. nr. 71, som vi nå behandler innstillingen til, til grunn som min vurdering at det ville være mulig å gjennomføre ytterligere tiltak slik at Rikshospitalet kunne redusere merbehovet til 230 mill. kr. Jeg var klar over at en ikke kunne utelukke at dette ville gå ut over pasienttilbudet. Men hvilke slike konsekvenser det ville være snakk om, måtte imidlertid Rikshospitalet selv avklare nærmere. Denne avklaringen viste at en slik reduksjon ville få meget negative konsekvenser for utsatte pasientgrupper. For å unngå den type konsekvenser vil det være en fordel å gjennomføre effektiviseringstiltakene over en noe lengre periode. Jeg er derfor tilfreds med at det i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett er foreslått at bevilgningen for inneværende år forhøyes med ytterligere 30 mill. kr. Jeg vil utforme instruks til Rikshospitalet etter at vedtak i denne sak og av revidert nasjonalbudsjett er fattet, og de endelige rammer for 2001 dermed er fastlagt. Jeg vil da understreke at de effektiviseringstiltak sykehuset iverksetter, ikke må innebære den type negative konsekvenser for pasientene som tidligere ble beskrevet. Jeg vil spesielt understreke hensynet til spesielt utsatte pasientgrupper, som f.eks. døvfødte barn. Jeg vil også si, siden det er nevnt her, at jeg har grunn til å tro at det ikke skal gå ut over det behandlingsopplegg som nå er etablert for de transseksuelle. I denne sammenheng må det også vurderes om effektiviseringstiltak gir bedre effekt om de gjennomføres over en lengre tidsperiode enn opprinnelig forutsatt. Det er både fra Rikshospitalet selv og fra andre hold hevdet at sykehuset kommer dårlig ut av de finansieringsordninger som er etablert. Så lenge DRG-systemet danner basis for innsatsstyrt finansiering, vil det kunne oppstå slike problemer, f.eks. hvis et sykehus har pasienter innenfor den enkelte DRG som systematisk er mer ressurskrevende å behandle enn gjennomsnittet. Det foreligger ikke et entydig økonomisk materiale som understøtter dette. Jeg har imidlertid satt i gang en gjennomgang av finansieringsordningene for å vurdere forenklinger og forbedringer, og som eventuelt vil gi grunnlag for å rette opp slike skjevheter som her er antydet, både for Rikshospitalet og de øvrige regionsykehus. Jeg har for øvrig merket meg at et mindretall i innstillingen anmerker at Rikshospitalets angitte budsjettbehov innebærer en økning på hele 26,6 pst. sammenholdt med Stortingets budsjettvedtak for 2001. Jeg mener dette er noe misvisende. For det første er det som nevnt slik at Stortingets budsjettvedtak for 2001 ikke var basert på et reelt budsjettfremlegg for Rikshospitalet, men på en videreføring av budsjettnivået fra 2000, med den klare forståelse at en senere skulle komme tilbake til Stortinget med et bearbeidet forslag. For det annet må det understrekes at Rikshospitalet opererer med nettobudsjettering, og at de 26,6 pst. er regnet ut fra dette. Sett i forhold til Rikshospitalets driftskostnadsnivå utgjør økningen om lag 10 pst., og da altså i forhold til et nivå fastlagt for et tidligere budsjettår. I seg selv og i lys av sykehusets spesielle situasjon er ikke dette noen oppsiktsvekkende økning. Når dette er sagt, vil jeg gjerne også understreke at det er flere forhold ved dagens system for styring av statssykehusene som bør forbedres. Derfor er det også en viktig side ved sykehusreformen at man går bort fra dagens organisering av sykehusene som en del av forvaltningen. Jeg er for så vidt enig med representanten Næss i at dagens organisasjonsmodell ikke er noen god reklame verken for statlig eller for den saks skyld fylkeskommunal drift. Og det er derfor jeg mener det er så viktig at Rikshospitalet og de andre sykehusene tas ut av forvaltningen, skilles ut som 100 pst. statlig eide foretak. Dette vil gi et bedre grunnlag for økonomistyring enn dagens modell. Med en foretaksmodell i sikte vil det også være et bedre grunnlag for å foreta den grundige gjennomgang av driften og økonomien ved Rikshospitalet som det nevnte mindretallet ber om, og som jeg også er enig i bør gjennomføres.
Det vert replikkordskifte.
Det var et interessant og grundig innlegg statsråden holdt, og han minnet oss om noe som kanskje flere enn jeg hadde glemt, at budsjettvedtaket fra i høst var basert på at man nettopp skulle komme tilbake til Stortinget. Det er god sammenheng i den delen av statsrådens forslag, og derfor har han også fått tilslutning til det. Men det jeg ikke helt forstår, er det statsråden sa på slutten av sitt innlegg, at han nå ville utforme en instruks til sykehuset for å få dem til å holde det budsjettet som flertallet trolig vedtar på fredag, og som er 10 mill. kr mindre enn det sykehusets styre og ledelse mener er nødvendig for ikke å ramme pasientkategorier. Han vil utforme en instruks som han sa ikke måtte innebære den type negative konsekvenser for pasientene, noe styret hittil har pekt på er nødvendig. Da må jeg spørre statsråden: Hvis han mener at den listen over nødvendige innsparinger som styret så seg nødsaget til å offentliggjøre for sykehusets ansatte, ikke skal benyttes, hva skal sykehuset da gjøre for å spare inn 10 mill. kr på et knapt halvår? Meg bekjent er det jo ingen pasientgrupper som Rikshospitalet behandler, som det ikke vil få negative konsekvenser for hvis budsjettet blir beskåret. Og så vidt jeg forstod statsråden, var han innforstått med at reduksjoner i budsjettet, slik flertallet vil vedta, kan få de konsekvenser at det går ut over pasientbehandlingen. Så da må jeg spørre: Vil han gi en instruks om hvilke pasienter det er som skal lide, eller vil han se til at sykehuset får det budsjettet som skal til for at pasientbehandlingen ikke skal rammes? Og jeg håper det er det siste.
Det er riktig, som det ble referert, at jeg vil utforme en instruks på basis av de vedtak Stortinget fatter, og at jeg i den instruksen vil be om at Rikshospitalet ikke gjennomfører innsparingstiltak som har den type negative virkninger for pasientbehandlingen som så ut til å bli tilfellet dersom man skulle ha gjennomført en innsparing i størrelsesorden 40 mill. kr, slik det opprinnelig var fremlegg om i proposisjonen. For det første mener jeg at det er en vesentlig forskjell på det å foreta en innsparing på 40 mill. kr i forhold til en innsparing på 10 mill. kr. Jeg mener også på bakgrunn av de drøftinger som har vært, at det bør være mulig å gjennomføre den type effektiviseringstiltak som må til, uten at det skal gi den type negative konsekvenser for pasientbehandlingen. Det er for så vidt ikke min oppgave å peke på hvilke innsparinger eller effektiviseringstiltak det skal være, men jeg vil bl.a. peke på at det er muligheter også for Rikshospitalet til å gjennomføre en større andel av pasientbehandlingen i samarbeid med sykehus i utlandet, og uten, som sagt, at det skal behøve å gi negative konsekvenser for pasientbehandlingen.
Jeg fikk i grunnen svar på det jeg hadde tenkt å spørre om helt på slutten av statsrådens svar. Men la meg først si at jeg synes det er imponerende å ha registrert hvordan Rikshospitalet så fort kom på bena med normal behandling, ut fra alle de problemene som lå foran dem, og som de måtte løse på rimelig rask tid. Jeg skulle gjerne ha sett hvilket annet sykehus som hadde løst dette på en bedre måte. Det synes jeg kan være sagt fra denne talerstol. Jeg hadde faktisk tenkt å stille samme spørsmål til statsråden som jeg stilte i mitt innlegg til enkelte andre partier i flertallet her, nemlig: Hvilke pasienter er det som skal bli skadelidende på grunn av de 10 mill. kr som mangler? Jeg tror at Rikshospitalet etter først å ha gjennomgått en 3 pst. reduksjon over hele fjela, har vært nokså nøye med hvilke reduksjoner de har foreslått ut fra sin egen situasjon. Nå forstår jeg det slik – og det aksepterer jeg – at der man nå kommer til kort med å behandle pasienter ved Rikshospitalet, vil disse pasientene bli sendt til behandling i utlandet. Dette kan i særlig grad gjelde de pasienter som trenger benmargstransplantasjon. Jeg har forstått det slik at det er man for så vidt allerede godt i gang med å gjennomføre. Og hvis bare ikke pasientene blir skadelidende, kan jo denne reduksjonen på 10 mill. kr forsvares.
Det er riktig, slik representanten Alvheim her sier, at det er et potensial for en omdisponering og derved også en innsparing i forhold til det opprinnelige fastlagte merbehov fra Rikshospitalets side, ved å trekke på de muligheter som er gjennom samarbeid med sykehus i utlandet og foreta pasientbehandling der. Det kan gjelde de pasientgrupper som representanten Alvheim her nevnte. Det er også en del behandling med kostbare implantater som kan foretas i et slikt samarbeid med utlandet. Jeg vil også minne om at Rikshospitalets styre og ledelse selv mener det er et betydelig potensial for effektivisering ved det nye Rikshospitalet. Problemstillingen har vært knyttet til hvor raskt dette kunne gjøres, og at det vil være for raskt å gjennomføre en så sterk effektivisering som lå i det opprinnelige fremlegg, i inneværende år, uten at det i hvert fall ville få uakseptable konsekvenser for pasientbehandlingen. For øvrig vil også jeg fra denne talerstol berømme den måten ledelsen ved Rikshospitalet har gjennomført den kompliserte flyttingen og igangkjøringsprosessen ved Rikshospitalet på uten at det i større grad enn hva tilfellet har vært, har gått ut over pasientbehandling, undervisning og forskning.
Statsråden har ved flere anledninger snakket om at det finnes et større effektiviseringspotensial ved Rikshospitalet enn de 3 pst. som er pålagt. Det er for så vidt greit nok, men dette må ikke gå ut over pasientbehandlingen. Og jeg synes ikke det er noe effektiviseringspotensial ved Rikshospitalet å vise til at man skal benytte utenlandsbehandling. Det er ikke å utnytte den effekten man har ved Rikshospitalet. Jeg har derfor lyst til å spørre helseministeren om utenlandsbehandling av de grupper han her nevnte, betyr oppsigelse av fagpersonell og svekkelse av fagmiljøene ved Rikshospitalet. Det er i tilfelle en konsekvens jeg er lite innstilt på. Jeg er glad for at helseministeren nå – slik vi også har fått noen signaler om tidligere – har sagt at 30 mill. kr skulle være tilstrekkelig til at de tilbud som det har vært fare for skulle falle bort, vil bli ivaretatt, og at det ikke skal gå ut over pasientene. Og jeg vil spørre helseministeren om han nå her kan gi en garanti for at det ikke blir slike konsekvenser, ut fra listen til Rikshospitalet, at man får uakseptable situasjoner for disse pasientgruppene, hvem det nå måtte være. Jeg er ikke noe glad for å høre at f.eks. benmargstransplantasjoner skal foretas i utlandet. Så får denne instruksen for sykehuset i denne overgangsfasen, eller som en permanent sak, være hva den vil, men man må unngå de konsekvenser som var listet opp i innsparingsplanen for Rikshospitalet. Jeg har også med interesse merket meg at helseministeren mener mindretallsforslaget er greit og bør etterleves. Og da håper jeg også at Arbeiderpartiet blir anbefalt å stemme for det.
Det er vanskelig å avgi garantier i saker som dette, slik representanten Gløtvold ber om. Men jeg har grunn til å tro at det med like stor sannsynlighet som det som er normalt ved budsjettfremlegg og behandling av budsjetter for de offentlige sykehus, vil være mulig å unngå den type negative effekter for pasientbehandlingen, som vi alle er opptatt av å unngå ved Rikshospitalet. Når det gjelder spørsmålet om dette vil gå ut over virksomheten ved Rikshospitalet i form av oppsigelser eller nedbygging av faglig kompetanse, mener jeg også at det bør være mulig å unngå det. Jeg ser ikke enhver behandling av pasienter i utlandet som uttrykk for noe som nødvendigvis er uheldig i en slik sammenheng. Norske sykehus, også Rikshospitalet, kan inngå samarbeidsavtaler med fremragende sykehus i utlandet. De kan ha en kompetanseoverføring i en slik sammenheng. De kan også ha medarbeidere som går inn i staber ved utenlandske sykehus, og faktisk kan bidra til å overføre nyttig kompetanse fra utlandet til eget sykehus gjennom slike samarbeidsavtaler. Så jeg ser ikke på det som på noen måte udelt uheldig. Gjort på en riktig måte kan det bidra til å styrke både Rikshospitalet og sykehusmiljøene i Norge i alminnelighet.
Jeg er helt enig med helseministeren i at det både ved Rikshospitalet og sikkert de fleste andre sykehus er betydelige potensial for effektivisering, men ikke minst ved Rikshospitalet nå når de har kommet opp i nybygget. Faktisk var et av grunnlagene – om ikke hovedgrunnlaget – den gangen den første proposisjonen om et nytt rikshospital på Gaustad kom, at ved å samle fire, var det vel, daværende sykehus der oppe under ett tak, og i et moderne, mer hensiktsmessig bygg, skulle man kunne hente ut betydelige effektiviseringspotensial. Det er jeg helt enig i, og det tror jeg ikke det er noen som trekker i tvil. Men det er også viktig, som helseministeren påpekte, at for å ta dette ut trenger man noe tid. Det er ikke gjort fra én dag til en annen. Og det er da jeg igjen må spørre helseministeren om han ikke er enig i at de får redusert sine inntekter i forhold til det de nå har, med 10 mill. kr etter flertallets forslag. Fordi så mye av virksomheten er aktivitetsbasert, betyr det reduserte kostnader i et langt større omfang enn 10 mill. kr. Det går jeg ut fra at helseministeren kan bekrefte. Det er ikke bare 10 mill. kr man tenker seg at man skal spare et eller annet sted enten ved å sende flere pasienter til utlandet, som de jo allerede gjør, eller på andre områder. Jeg har forstått ledelsen, styret, ved Rikshospitalet slik at de mener at det ikke er mulig for inneværende år å påta seg kostnadskutt når de får redusert inntektene med 10 mill. kr uten at det går ut over pasientbehandlingen. Jeg vil høre om det er slik at helseministeren er innstilt på å akseptere at pasientkategorier ved Rikshospitalet får redusert sitt behandlingstilbud fordi flertallet mener at Norge ikke kan bære at Rikshospitalet får 10 mill. kr ekstra – altså det de har bedt om.
Det kan være noe vanskelig å gå inn i en detaljert diskusjon om konkrete kostnadsbesparelser eller effektiviseringstiltak ved Rikshospitalet slik det her innledes til. Det er klart at hvis man ser på kostnadsmassen ved en virksomhet, f.eks. også som Rikshospitalet, som helt fastlåst, så er det jo riktig at det ikke er mulig å foreta en eneste innsparing uten at det har uheldige konsekvenser for aktivitetsnivået. Jeg mener ikke at det er tilfellet, og jeg har vel grunn til å tro at det heller ikke er en oppfatning som styret og ledelsen ved Rikshospitalet vil hevde. Innenfor en kostnadsmasse på 2,6 milliarder kr sett på årsbasis vil det normalt også være muligheter for å gjøre tilpasninger, selv om de nok kan være smertefulle, men andre tilpasninger enn dem som det opprinnelig ble lagt opp til da man foretok en reduksjon på 40 mill. kr, uten at det behøver å ha de samme negative konsekvenser for pasientbehandlingen. Dette er av de tiltak som man nå vil gå igjennom, og jeg viser igjen her til at det er et unyttet potensial for pasientbehandling i utlandet. Det vil ha konsekvenser for tilbudet til pasientene ved Rikshospitalet, men etter min oppfatning ikke nødvendigvis et uakseptabelt endret tilbud for pasientene. Det er også andre tilsvarende tiltak som kan tenkes gjennomført ved en slik prosess.
De som utgjør flertallet her i dag, virker så overrasket over at denne manglende bevilgningen på 40 mill. kr, som er differansen mellom Regjeringens forslag i St.prp. nr. 71 og Rikshospitalets behov, har gått ut over pasientbehandlingen! Den 20. april fremmet Regjeringen denne proposisjonen, og der står det: «Det kan ikke utelukkes at dette vil gå ut over pasienttilbudet. Ledelsen ved Rikshospitalet vil således måtte styre sykehuset innenfor de budsjettrammer som blir vedtatt …» – Her viser man allerede i proposisjonen til at det vil gå ut over pasientene. Hvordan kan man da være så overrasket i dag, eller var det da dette brevet kom fra styret ved Rikshospitalet? Det er et kjent faktum at skal man spare inn et så pass betydelig beløp, så vil det få konsekvenser. Så la komiteen ved saksordfører John Alvheim fram innstillingen, og da med forslag om 40 mill. kr ekstra. Så plutselig dukket det opp 30 mill. kr i revidert nasjonalbudsjett fordi man da så konsekvensene av dette etter at komiteen hadde lagt fram innstillingen. Spørsmålet mitt til helseministeren er: Hadde man ikke sjekket med Rikshospitalet på forhånd, før man fremmet St.prp. nr. 71, hva slags følger det kunne få? Og hvilken ny informasjon har man fått i tidsrommet mellom den 20. april og nå, i og med at man i proposisjonen skriver at man kan ikke utelukke at det vil gå ut over pasienttilbudet?
Den saksgang representanten Nesvik her beskriver, er ganske dekkende for det faktiske forhold, og faktisk også ganske beskrivende for hvordan slike prosesser nødvendigvis må foregå. Dette har vært et stort og meget omfattende arbeid, hvor eieren ved departementet og Rikshospitalets ledelse over tid har vurdert ulike typer av tilpasningstiltak ved Rikshospitalet. Som jeg nevnte, endte dette opp med et framlegg fra Rikshospitalets ledelse tidligere i år, som konkluderte med et merbehov for inneværende år på 270 mill. kr. Det er for så vidt et utgangspunkt for det arbeid som eieren, og enhver eier, vil ha som grunnlag for å fastlegge et endelig budsjett for en administrasjon og ledelse. Og slik sett er det først etter at det ble framlagt – og som da endte opp med et forslag på 230 mill. kr, altså 40 mill. kr mindre enn det ledelsen hadde fremmet forslag om – at neste runde med forslag til innsparingstiltak ble konkretisert. Det var sånn sett heller ikke noe grunnlag for å gjøre det tidligere, bortsett fra at det da var gjort helt klart, og det la jeg heller ikke skjul på i den proposisjonen som det nettopp ble referert fra, at dette vil kunne få uheldige konsekvenser for pasientbehandlingen. Men, som jeg sa i mitt første innlegg, hvilke konsekvenser det ville dreie seg om, hadde jeg ikke grunnlag for å vite. Det er det opp til Rikshospitalet selv å fremme forslag om. Det var det de gjorde etter fremlegget av proposisjonen.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 16.[[Votering, se side 3720]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet 10 minutter hver, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikkordskifte, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Meldingen om akuttmedisinsk beredskap som Stortinget har til behandling i dag, er omfattende og omhandler en rekke tiltak som tar sikte på å styrke den akuttmedisinske beredskapen i kommunene, ambulansetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Jeg vil takke komiteen for et godt og konstruktivt samarbeid. Det har vært en fornøyelse å være saksordfører. Jeg vil redegjøre for flertallets syn og regner med at mindretallet selv redegjør for sine særstandpunkter. Meldingen inneholder en rekke forslag som hver for seg kan bidra til å bedre situasjonen, forslag som en enstemmig komite stort sett slutter seg til. Det er bred enighet om den overordnede målsettingen: En høy faglig standard, et mest mulig likeverdig tilbud til hele befolkningen, forutsigbare ledd i den akuttmedisinske kjede, en mer stabil helsepersonellsituasjon og en effektiv bruk av ressurser. Organiseringen av tjenesten må ta hensyn til at bosettingen i deler av landet er spredt, og at det mange steder er lang avstand til de spesialiserte helsetilbudene. Mange lokalsykehus har store problemer med å rekruttere medisinske spesialister og er avhengig av å benytte leger i korttidsvikariater. Komiteen mener dette er uheldig, og at det kan bidra til å svekke den akuttmedisinske beredskapen. Helsepersonell er nøkkelpersoner, og det er viktig å organisere tjenestene på en måte som kan virke rekrutterende og stabiliserende. Det er nødvendig med en gjennomgang av organiseringen av de medisinske tjenestene, både når det gjelder økonomi og personell, slik at ressursene kan utnyttes på en bedre måte. Tid er ofte en kritisk faktor, og det er viktig at tilbudene, organiseringen og den faglige kvaliteten innenfor det enkelte ledd i den akuttmedisinske kjeden er forutsigbar, både for befolkningen og for helsepersonellet. Det er anslått at tilgjengeligheten til såkalte hjertestartere kan øke sjansene for å overleve hjertestans med 40– 60 pst., og Høyre er tilfreds med at resten av komiteen har sluttet seg til vårt forslag om å be Regjeringen i løpet av 2002 iverksette et opplærings- og utplasseringsprogram for hjertestartere. Et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, legger til grunn at det maksimalt skal være en akuttmedisinsk kommunikasjonssentral i hvert fylke. Et så stort antall sentraler som finnes i dag, gjør at det ikke blir tilstrekkelig kvalitet på tjenesten. I tillegg er de kostnadskrevende og opptar betydelige helsepersonellressurser inn mot ikke-pasientrettet arbeid. Komiteen er enig om at publikums mulighet til direkte kontakt med helsepersonell som kan gi råd og formidle hjelp, er svært verdifull. Regjeringen anmodes om snarest mulig å avklare fremtid og innhold i den medisinske nødmeldetjeneste. Komiteen mener det er nødvendig med kompetansekrav for å sikre at de prehospitale akuttmedisinske tjenestene er faglig forsvarlig. Spesielt vil en eventuell rasjonalisering av akuttfunksjoner ved sykehus forsterke dette behovet. Flertallet, alle unntatt SV, er positiv til at det opprettes et kompetansesenter for prehospital akuttmedisin, og at det knyttes opp mot Universitetet i Oslo. Kompetansesenteret skal ha klare forpliktelser til å fungere som en nettverksmodell gjennom samarbeid med de akuttmedisinske miljøene i alle helseregioner. Komiteen slutter seg til Regjeringens forslag om at det utarbeides en felles forskrift for prehospital medisin. Det blir også understreket nødvendigheten av å videreutvikle forholdet mellom redningstjenesten og helsetjenesten. Kommunene må stille forventninger til akuttmedisinsk kompetanse når det gjelder legevaktpersonell, og komiteen oppfordrer til et regionalt samarbeid når det gjelder etterutdanning, slik at kompetansen kan vedlikeholdes og oppgraderes. Til tross for økt satsing på dette området er manglende stabilitet og rekruttering til allmennlegetjenesten et av de største problemene. I forbindelse med fastlegeordningen er det satt i verk en rekke tiltak i håp om å bedre rekrutteringen. Det er i tillegg nødvendig med stimuleringstiltak for å beholde og rekruttere sykepleiere i kommunehelsetjenesten. Sykepleiere er en viktig ressurs i den kommunale legevakttjenesten og ved legevaktsentralene. Det finnes i dag ingen formelle krav til ambulansetjenesten, verken når det gjelder bemanning, kompetanse eller responstid. Komiteen mener at ambulansebilene som hovedregel skal være tomannsbetjente for å ivareta kravet til faglig forsvarlighet. Dette kravet må inngå i den planlagte felles forskrift for prehospital akuttmedisin. Det vil medføre at ytterligere personellressurser brukes til vaktberedskap, spesielt i de minste kommunene, hvor det er et fåtall ambulansepersonell. Komiteen mener at det i enkelte tilfeller må kunne gis dispensasjon for énmannsbetjente ambulanser der hvor aktiviteten er liten, og slutter seg til Regjeringens forslag om at det må stilles krav om fagkompetanse på nivå med fagbrev for minst én av ambulansepersonellet pr. bil. Dette kravet må også inngå i forskriften for prehospital akuttmedisin. Høyre er tilfreds med å ha fått enstemmig oppslutning om å be Regjeringen utarbeide særlige kompetansekrav til frivillige mannskaper, som f.eks. Røde Kors og Norsk Folkehjelp, som er engasjert i en beredskapstjeneste ved idretts- og kulturarrangementer. Et flertall, unntatt Fremskrittspartiet og SV, mener det er behov for å se nærmere på Akuttutvalgets forslag til responstider. Ikke minst er det viktig å få avklart hvilke områder av landet som har særskilt behov for bedret tilgjengelighet av ambulanse, og å prioritere en styrking av ambulansetjenesten disse stedene. Flertallet ber derfor Regjeringen legge fram for Stortinget en økonomi- og tidsplan for styrking av ambulansetjenesten som bygger på Akuttutvalgets responstider. Luftambulansen er et virkemiddel for å få utjevnet forskjellene i tilgjengelighet til spesialiserte akuttmedisinske tilbud som følge av geografi og bosettingsmønster. Hvis det i framtiden skulle skje en større funksjonsfordeling mellom sykehusene med hensyn til akuttberedskap, må dimensjoneringen av både ambulanse- og luftambulansetjenesten vurderes i forhold til dette. Flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet, mener det er behov for visse endringer i sykehusstrukturen for å sikre befolkningen tilgjengelige helsetjenester, ivareta krav til faglig kvalitet og sikre en effektiv utnyttelse av ressursene. Komiteen mener det ikke må foretas noen endringer når det gjelder den akuttmedisinske beredskapen i indremedisinske avdelinger ved sykehusene. Det totale tilbudet må tvert imot økes. Flertallet, Arbeiderpartiet og Høyre, mener det er behov for å rasjonalisere den kirurgiske beredskapen ved småsykehusene, og der forholdene ligger til rette for det, kan sykehusene skille mellom indremedisinsk og kirurgisk beredskap. Hele komiteen mener det er nødvendig med en viss legevaktberedskap ved alle sykehus for å kunne ta seg av brudd og enkle skader og gi nødvendig stabilisering før transport til et annet sykehus. Helseregionene oppfordres til økt grad av funksjonsfordeling mellom sykehusene, også når det gjelder planlagte inngrep. En enstemmig komite understreker at en god seleksjon og en godt organisert svangerskapsomsorg forsvarer å differensiere og desentralisere fødselsomsorgen. Høyre er tilfreds med å ha fått en enstemmig tilslutning til å gjøre Helsetilsynets forslag om en nivåinndeling for fødselsomsorgen gjeldende for planleggingen og organiseringen av fødselsomsorgen, og for å be Regjeringen opprette et nasjonalt råd som skal bistå i omleggingsprosessen, kvalitetssikring og evaluering av drift i forbindelse med organiseringen av en desentralisert og differensiert fødselsomsorg. Dette vil gi gravide og fødende, spesielt i distriktene, et bedre og tryggere tilbud. Komiteen ber også Regjeringen sørge for at gravide får følge av jordmor til fødeavdelingen der avstandene er lange. Et flertall, unntatt Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, viser til at jordmødre mange steder har etablert privat praksis, men på grunn av manglende refusjonsordning, må kvinnene selv betale for svangerskapskontrollen. Flertallet slutter seg til Høyres forslag om å be Regjeringen fremme forslag til lovfesting av trygderefusjon for svangerskapskontroll utført av jordmor i privat praksis så vel som i offentlig virksomhet. En enstemmig komite mener det er behov for en opprustning av nyfødtomsorgen, både på regionsykehus- og sentralsykehusnivå, og har sluttet seg til et forslag fra Høyre om å be Regjeringen legge fram en sak for Stortinget med konkrete tiltak for å bedre situasjonen i nyfødtomsorgen, senest våren 2002. Komiteen har under behandlingen av denne saken fremmet en rekke tiltak som sammen med Regjeringens forslag, vil bedre den akuttmedisinske beredskapen. Nå gjenstår gjennomføringen, og det blir en stor utfordring. Men sammen med statlig ansvar for sykehusene vil dette bidra til å sikre en forsvarlig akuttmedisinsk beredskap på alle nivå i helsetjenesten. Avslutningsvis vil jeg anbefale komiteens innstilling.
Jeg er glad for at stortingsmeldingen om akuttmedisinsk beredskap har fått bred tilslutning i komiteen. Jeg vil også nytte høvet til å rose saksordføreren for et meget godt utført arbeid med meldingen, som omhandler en rekke tiltak med sikte på å styrke den akuttmedisinske beredskapen. Den medisinske akuttberedskapen skal gi et mest mulig likeverdig tilbud til befolkningen. For å nå en slik målsetting må man akseptere at forutsetningene er forskjellige, og at tjenestene derfor må få ulik utforming i ulike deler av landet. Mange steder er avstandene til sykehus lange. Det er derfor viktig å kompensere dette med å stille faglige krav til ambulanse- og luftambulansetjenesten. En samlet komite har påpekt at såkalte hjertestartere i langt større grad må gjøres tilgjengelige, da disse kan øke sjansene for å overleve en hjertestans med 40–50 pst. Komiteflertallet har lagt til grunn at det maksimalt skal være en AMK-sentral i hvert fylke. Det eksakte antallet bør man ikke ta stilling til før utredningen om et felles nødnummer er ferdig og de regionale helseforetakene er etablert. Komiteen mener at telemedisinske metoder må videreutvikles og tas i bruk i større omfang, også innen akuttmedisin. Norge har en godt fungerende redningstjeneste, bygd på et positivt tverretatlig og tverrfaglig samarbeid. Kommunene har ansvaret for å sikre befolkningens behov for øyeblikkelig hjelp innenfor primærhelsetjenesten hele døgnet. Det har funnet sted en nødvendig omlegging fra kommunale til interkommunale legevaktsentraler. Omleggingen har gitt mange positive erfaringer og reduserte refusjonskostnader for Rikstrygdeverket. Komiteen ber Regjeringen gjennomgå de økonomiske konsekvensene etter omleggingen, slik at kommunene får dekket sine merkostnader og nyttiggjort seg økonomiske rasjonaliseringsgevinster. Ambulansetjenesten skal være en spesialisthelsetjeneste. Ambulansebilene skal som hovedregel være tomannsbetjente. Komiteen slutter seg til forslaget om at det må stilles krav om at minst én fra ambulansepersonellet på hver bil skal dokumentere fagkompetanse på nivå med fagbrev. Det finnes ingen statlige fastsatte krav til responstid fra AMK-sentralen kontaktes til bilen er nådd fram til pasienten. Responstiden varierer betydelig fra sted til sted. Komiteflertallet er innforstått med at hensynet til økonomi og knapphet på kvalifisert ambulansepersonell vil virke begrensende på mulighetene for umiddelbar iverksettelse av Akuttutvalgets forslag til responstider. Jeg vil gjerne få understreke at det er en forutsetning at øyeblikkelig hjelp-plikten overholdes. Vi kan heller ikke akseptere for lang responstid med de alvorlige konsekvenser det kan få for pasientene. Det har i løpet av de siste 10–15 årene skjedd store endringer i sykehusstrukturen, grunnet bl.a. utviklingen i medisinske spesialiteter, ny medisinsk teknologi og bedre kommunikasjonsmuligheter. I tillegg har mangel på helsepersonell og få øyeblikkelig hjelp-pasienter på lokalsykehusene gitt en dårlig utnyttelse av kostbare vaktordninger. Komiteflertallet mener det er behov for visse endringer i sykehusstrukturen for å ivareta krav til faglig kvalitet og sikre en effektiv utnyttelse av ressursene. Komiteens representanter fra Arbeiderpartiet og Høyre har merket seg at kirurgisk beredskap ved sykehusene er ressurskrevende. Ved enkelte små sykehus utføres det få øyeblikkelig hjelp-inngrep på kvelds- og nattetid, slik at den omfattende kirurgiske beredskapen sjelden er i bruk. Regjeringen har stilt krav til de regionale helseutvalgene om å gjennomgå dagens sykehusstruktur med sikte på å få i stand en bedre arbeids- og funksjonsfordeling mellom sykehusene. Jeg vil gjerne få understreke at flertallets merknader om kirurgisk beredskap ikke er et pålegg eller en oppfordring om å legge ned små sykehus. Men som et annet komiteflertall påpeker, er det dokumentert en positiv sammenheng mellom volum og kvalitet for visse prosedyrer. Dette alene skal imidlertid ikke være avgjørende for hvilke funksjoner et sykehus skal ha. Men et systematisk samarbeid mellom sykehus er helt nødvendig for at små sykehus skal være levedyktige. Komiteen har hatt en omfattende gjennomgang av bolken om fødselsomsorgen. Vår saksordfører, som av profesjon er jordmor, har nedlagt et stort arbeid i komiteen for å trekke opp retningslinjer for en best mulig fødselsomsorg i landet vårt. Det overordnede mål for fødselsomsorgen er at den skal holde en god og forsvarlig standard. Også i framtiden skal det tilbys et desentralisert fødetilbud i Norge. En god seleksjon og en godt organisert svangerskapsomsorg forsvarer å differensiere og desentralisere fødselsomsorgen. Som det framgår av innstillingen, fremmer komiteen forslag om at Regjeringen skal gjøre Statens helsetilsyns nivåinndeling for fødselsomsorgen gjeldende for planlegging og organisering av fødselsomsorgen. Jeg vil gjerne få understreke det en samlet komite understreker, at antall fødsler ved kvinneklinikker, fødeavdelinger og fødestuer ikke må være absolutt. Stortinget har tidligere uttalt at fødende med reisevei på over en time bør ha kvalifisert ledsagelse til fødestedet. Komiteen ber derfor Regjeringen sørge for at kvinner som har lang vei til fødeavdeling, sikres en forsvarlig følgetjeneste. Lov om helsetjenesten i kommunene slår også fast at det skal være jordmortjeneste i hver kommune. Komiteflertallet ber Regjeringen fremme forslag til lovfesting av trygderefusjon for svangerskapskontroll utført av jordmor i privat så vel som offentlig virksomhet. En slik refusjonsordning er et rimelig krav for de kvinnene som velger et privat omsorgstilbud i svangerskapet, ofte i mangel av et offentlig tilbud. Hadde svangerskapskontrollen blitt utført av privatpraktiserende lege, ville utgiftene vært berettiget til trygderefusjon. En slik forskjellsbehandling bør ikke opprettholdes. La meg til slutt få nevne at en omorganisering av fødselshjelpen er en krevende faglig, organisatorisk og juridisk prosess. Man kan ikke forvente at lokale krefter rundt mindre fødeavdelinger og fødestuer skal klare en slik omorganisering alene. En samlet komite mener derfor det er nødvendig å opprette et nasjonalt råd som kan hjelpe til med omleggingsprosessene og oppfølging av drift.
Akuttmedisinsk beredskap er viktig. Minutter, endog sekunder, kan utgjøre en avgjørende forskjell mellom sykdom og helse, endog mellom liv og død. Stortingsmeldingen om akuttmedisinsk beredskap og de bakgrunnsutredninger som den bygger på, gir stort sett et meget godt grunnlag for å ta opp dette viktige feltet. De ulike aktørene innenfor det akuttmedisinske området blir gjerne betegnet som «den akuttmedisinske kjede». En kjede er som kjent ikke sterkere enn det svakeste ledd. Jeg tror for øvrig kjedebegrepet er svært nyttig i akuttmedisinsk sammenheng. De ulike institusjonene og aktørene har ulike roller som henger sammen, og et godt resultat er nettopp avhengig av at tiltakene henger sammen. Derfor blir kommunikasjon et nøkkelbegrep innen den akuttmedisinske beredskap. Sikker kommunikasjon er nødvendig nettopp fordi akuttmedisinen er en slik kjede av ulike aktører og tiltak. Derfor er det viktig, som meldingen påpeker, å øke befolkningens kunnskap om førstehjelp og, som komiteen påpeker, å iverksette et opplærings- og utplasseringsprogram for «hjertestartere». Nødmeldetjenester og AMK-sentraler og de øvrige deler av den medisinske nødmeldetjeneste er også viktig, og Kristelig Folkeparti mener at det enkelte fylke best kan vurdere om det er behov for en eller flere AMK-sentraler i fylket. Vi vil også advare mot at en tar i bruk ett enkelt nødnummer, som kan bli blokkert i en krisesituasjon. Det er viktig og positivt at vi har på gang et arbeid med et kompetansesenter for prehospital akuttmedisin knyttet opp mot Universitetet i Oslo og en prosjektskisse for et nasjonalt senter for legevaktmedisin knyttet til Seksjon for allmennmedisin ved Universitet i Bergen og Nasjonalt senter for helsetjenestens kommunikasjonsberedskap, KoKom. Jeg er glad for at et flertall i komiteen støtter opp om disse prosjektene. Kommunikasjon er også en viktig faktor i det medisinske tjenestetilbudet for sjøfart, og jeg er glad for at komiteen ber Regjeringen gå videre også med planene for et senter for sjøfartsmedisin. På alle disse nevnte områdene har vi i Norge i dag god kompetanse som det er naturlig å bygge videre på, og som det er gledelig har en solid faglig og også politisk oppslutning. Ambulansetjenesten er karakterisert som det svakeste ledd i den akuttmedisinske kjede. Dette skyldes selvsagt ikke at våre ambulansemannskaper gjør en dårlig jobb, men har sammenheng med den formidable oppgaven det er å ha ansvar for førstelinjetjeneste og transport til sykehus i et land med en geografi som Norge. Det er i meldingen spesielt pekt på fire problemer i forbindelse med ambulansetjenesten: mangel på krav til betjening av ambulansebiler mangel på krav til kompetanse til ambulansepersonell uklare krav til responstider manglende formalisering av samarbeid med kommunal legevakttjeneste Når det gjelder de to første punktene, er det helt klart nødvendig med krav til betjening og kompetanse. Vi må imidlertid huske på at det utover landet finnes ambulansepersonell med liten formell, men med stor reell kompetanse. Dette gjelder ikke minst personell tilknyttet eksempelvis Røde Kors, hvor også deltakelse i andre aktiviteter øker den reelle kompetanse for selve ambulansekjøringen. For den som har bruk for ambulanse, er det personellets reelle og ikke formelle kompetanse som teller. Det burde være unødvendig å tilføye at det her ikke skal være noen motsetning, og at dette naturligvis ikke er et argument mot høy faglig standard og krav til kompetanse. Når det gjelder responstiden, har det vært hevdet at Akuttutvalgets krav til slike tider ville være vanskelig å overholde i store deler av landet. Disse forholdene må etter Kristelig Folkepartis mening utredes nærmere. Spørsmålet har bl.a. viktige etiske sider i en situasjon hvor nærhet til ambulanse kan være avgjørende for liv eller død. Ambulansetjenesten er også en viktig forutsetning for samarbeidsavtaler om kommunale legevakttjenester. Kristelig Folkeparti er sammen med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti av den mening at det bør gjøres en samlet vurdering av den akuttmedisinske beredskap, spesielt for grissgrendte områder med store avstander og lange reisetider. Disse partiene peker også på at fylkenes ambulanseplaner ikke må føre til at ambulansetjenesten noe sted blir svekket, da den tjenesten på forhånd som nevnt er det svakeste ledd i den akuttmedisinske kjeden. Ambulansetjenestens betydning for muligheten for legevaktsamarbeid kjenner jeg til fra min egen kommune, hvor det er blitt gitt beskjed fra nabokommunen om at dersom Samnanger mister sin ambulanse, er forutsetningen ikke lenger til stede for å opprettholde legevaktsamarbeidet med Fusa. Den kanskje mest omstridte delen av det såkalte Akuttutvalgets innstilling gjelder akuttberedskapen ved sykehusene. Jeg er glad for at en samlet komite mener at Akuttutvalgets forslag til sykehusstruktur kan fremstå som lite fleksibelt, og at det ikke er hensiktsmessig å erstatte dagens struktur med Akuttutvalgets forslag. Vi kommer her inn på den stadig tilbakevendende diskusjonen om forholdet mellom nærhet og kvalitet i sykehustjenesten. For mange – men slett ikke for alle – prosedyrer i akuttmedisinen er det et kjent forhold mellom behandlingsvolum og kvalitet. Dette taler i noen grad for en sentralisering av disse funksjonene. På den annen side er tidsfaktoren som kjent vesentlig i forhold til mange akutte tilstander, så her blir det i alle fall en avveining. Meldingen gir i alle fall ikke grunnlag for – verken faglig eller økonomisk – sterkere sentralisering av akuttberedskapen ved lokalsykehusene. I og med valg av saksordfører la komiteen til rette for en grundig gjennomgang av fødselsomsorg og nyfødtmedisin. Dette har «avfødt» – om jeg må bruke det uttrykket – fire forslag til vedtak på dette området, mot tre innen de øvrige områder av akuttmedisinen. Det er ikke rart at saksordføreren er fornøyd, men det har også komiteen for øvrig grunn til å være, både med saksordføreren, med meldingen og med resultatet av behandlingen i komiteen. Kristelig Folkeparti står bak alle forslag i komiteens innstilling og anbefaler den.
Presidenten må bemerke at det er ikke hver dag man får slik ros fra Stortingets talerstol, og anbefaler saksordføreren å ta den til seg.
Takk!
Jeg skal fortsette med å si noe om saksordføreren. Jeg vil si det på den måten at det kan være en fordel å ha fagfolk i sosialkomiteen. St.meld. nr. 43 for 1999-2000, den såkalte akuttmeldingen, har ligget i sosialkomiteen svært lenge, og dette skyldes at Regjeringen sommeren 2000 lanserte planer om statlig overtakelse av spesialisthelsetjenesten. Slik jeg ser det, hadde det vært naturlig at St.meld. nr. 43 hadde blitt behandlet før man fikk forslaget om statlig sykehusdrift. Når dette imidlertid ikke ble gjort, og sosialkomiteen bestemte seg for å behandle akuttmeldingen parallelt med den statlige sykehusreformen, skyldes det først og fremst at den problematikken som er omtalt i akuttmeldingen, ikke i noen vesentlig grad lå inne i Ot.prp. nr. 66 om statlig sykehusovertakelse. Med tanke på den praktiske tilretteleggingen av statlig sykehusdrift fra januar neste år, tror jeg det vil være en stor hjelp og en fordel for departementet å ha behandlet akuttmeldingen, hvor det legges betydelige føringer for hvordan sosialkomiteen ser på den fremtidige spesialisthelsetjeneste i videste forstand, og hvor meldingen omtaler og tar standpunkt til hele behandlingskjeden inklusiv samhandlingen med primærhelsetjenesten. St.meld. nr. 43 bygger i store trekk på og redegjør for de to offentlige utredninger som ble gjort i 1997–1998, det såkalte Luftambulanseutvalgets utredning i NOU 1998:8 og Akuttutvalgets utredning i NOU 1998:9. Generelt sett er hovedkonklusjonen i begge de nevnte utredninger at den medisinske akuttberedskapen må være likeverdig for hele befolkningen og ha optimal kvalitet. Store deler av vårt land har en spredt bosetning med lange avstander, og dette må det tas hensyn til når det gjelder den eksisterende og fremtidige akuttberedskapen. Ikke minst er det viktig at en opprettholder en forsvarlig akuttberedskap ved et betydelig antall lokale sykehus. I forhold til mange alvorlige lidelser, som eksempelvis hjerte- og karsykdom og hjerneblødning, har den medisinske utvikling dokumentert at det er særdeles viktig for disse to pasientgrupper at behandling settes inn så raskt som mulig. Det vil med andre ord si at prehospital behandling kan være helt avgjørende både i forhold til dødsfall og pasientens fremtidige prognose. Slik prehospital medisin nødvendiggjør at ambulansepersonell og personell i primærhelsetjenesten blir faglig oppdatert og bedre skolert for å sette inn behandling så raskt som mulig i første møte med pasienten. Viktig er det også i denne sammenheng å sørge for at AMK-sentralene er bemannet med topp fagpersonell. Dette er langt viktigere enn antall AMK-sentraler i landet, som etter mitt skjønn bør begrenses betydelig. Det er etter mitt skjønn sløsing med fagressurser å opprettholde det store antall AMK-sentraler en i dag har. Langt viktigere enn antall sentraler er responstiden fra melding til hjelp foreligger. Sammen med Sosialistisk Venstreparti har Fremskrittspartiet en merknad i innstillingen hvor vi fullt ut aksepterer den responstid som er foreslått i Akuttutvalgets utredning. Jeg beklager at flertallet i komiteen ikke kunne slutte seg til forslaget fra disse to partiene. I NOU 1998:9, det såkalte Akuttutvalgets utredning, fremsettes det påstander i forhold til lokalsykehusene som ikke er dokumentert – synspunkter som jeg og Fremskrittspartiet ikke deler. Det fremsettes bl.a. udokumenterte påstander om at lokalsykehus med beredskap har store problemer med rekruttering av fagpersonell. Videre fremsettes det påstand om at lokalsykehus med akuttberedskap er svært kostbare i drift, og endelig påstand om at kvaliteten på behandlingen ved lokalsykehus er dårligere enn ved større sentrale sykehus. Det er riktig at lokalsykehusene tidvis har hatt problemer med rekruttering av spesielt generelle kirurger, noe også de større sentrale sykehus har hatt. For øyeblikket har jeg fått opplyst at rekrutteringen innen kirurgi nå er rimelig god ved de fleste av våre lokalsykehus med akuttberedskap. Det samme kan også sies når det gjelder rekrutteringen av indremedisinere. Den andre påstanden, om at kvaliteten på behandlingen ved lokalsykehus er dårligere enn ved sentralsykehus, er overhodet ikke dokumentert, snarere tvert om. Selv Haga-utvalgets utredning, som gikk dypere inn i denne problematikken, kunne ikke påvise eller dokumentere at forskjellen mellom kvaliteten på behandlingen i store og i mindre sykehus var registrerbar. En ytterligere dokumentasjon på dette finner vi i en rapport fra Ernst & Young fra 1999, som ble utført etter oppdrag fra Kommunenes Sentralforbund. Begrunnelsen fra Ernst & Young for de resultater som en der kom frem til, var bl.a. at det ved lokalsykehus kun var spesialister som behandlet pasienter i akuttfasen, mens en ved de større sykehusene hadde leger i opplæring, samt at svært mange behandlinger ble utført av assistentleger. Dette er egentlig ganske lett å forstå, særlig for dem av oss som har jobbet i norske sykehus og sett hvordan dette egentlig fungerer i praksis. Hovedtyngden av pasientbehandling både ved sentralsykehus og regionsykehus er lokalsykehusfunksjoner. Når det gjelder effektivitet og pasientbehandling i lokalsykehus, viser en Samdata-rapport fra 1998 at lokalsykehusene lå hele 19 pst. over sentralsykehusene og hele 50 pst. over regionsykehusene. Påstanden i Haga-utvalgets innstilling om at akuttberedskapen ved en rekke lokalsykehus er ekstra kostbar, kan også avvises som en udokumentert påstand. Lokalsykehusene benytter seg av spesialister med hjemmevakt i sin beredskapstjeneste, med en avlønning for hjemmevakt i forholdet 1:5, altså en langt rimeligere legetjeneste enn ved eksempelvis sentralsykehus og regionsykehus. Når det gjelder netto driftsutgifter pr. behandlet pasient eller pr. indeksopphold, viser Samdata at lokalsykehusenes nettokostnader ligger ca. 3 000 kr lavere pr. behandling enn tilsvarende i sentralsykehus, og forskjellen er langt høyere i forhold til i regionsykehus. De fremtidige lokalsykehusmodeller som anbefales i Haga-utvalgets innstilling, er, slik jeg ser det, verken faglig eller økonomisk skikkelig vurdert. Derfor mener Fremskrittspartiet at de aller fleste velfungerende lokalsykehus bør opprettholdes som tredelte sykehus med akuttberedskap i kirurgi og indremedisin. Kirurgberedskapen kan dekkes både av generelle kirurger, av ortopeder eller av bløtdelskirurger. Særlig gjelder dette lokalsykehus i våre distrikter, og ellers hvor avstandene er store sykehusene imellom. Det er etter mitt skjønn intet å spare ved bare å ha akuttberedskap i indremedisin og ikke i kirurgi, fordi de samme servicefunksjonene som anestesi, røntgen og laboratorium må være til stede også hvis man bare har medisinsk akuttberedskap. Jeg viser her til den merknaden som er inntatt i innstillingen fra partiene Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, som beskriver dette ganske godt. Sluttelig vil jeg ta opp en sak som ble drøftet med helseministeren i en spørretime for kort tid tilbake, nemlig problemene med senskader hos prematurfødte barn. En ganske grundig undersøkelse er foretatt av overlege Lindemann ved Ullevål sykehus, hvor det påvises at hvert fjerde prematurfødte barn i skolepliktig alder har problemer som nærmest er uopprettelige. Jeg er glad for at helseministeren i den spørretimen svarte positivt, at dette var noe som departementet ville ta fatt i for å få til en oppfølging fra det tidspunkt det premature barnet blir utskrevet fra sykehuset og frem til skolepliktig alder. Det koster svært mye å få et prematurt barn til å overleve. Vi bruker veldig lite penger på oppfølging av disse barna, og det må vi for fremtiden gjøre for å spare både barna og barnas familier for de problemer som oppdages i skolepliktig alder. Til slutt tar jeg opp det forslag vi har sammen med Sosialistisk Venstreparti i innstillingen.
John I. Alvheim har tatt opp det forslag han refererte til.
Den akuttmedisinske beredskapen er noe av det aller viktigste ved hele vårt medisinske tilbud. En helsepolitikk som ikke tar denne delen på alvor, mangler selve nøkkelen til et forsvarlig og trygt behandlingstilbud. Vi må kunne nå pasientene og de akutte situasjonene ute på en rask og forsvarlig måte, slik at stabilisering og behandling kan skje øyeblikkelig og uten unødig opphold. Det er i slike tilfeller liten hjelp i de milliarder vi har investert i store og sentrale sykehus, dersom pasienten ikke kan komme fram i tide og i en slik situasjon og tilstand at liv og helse kan reddes og repareres. Denne meldingen er derfor av meget stor betydning for en samlet og helhetlig behandlingskjede og en total medisinsk beredskap. Men like viktig er det, og, ikke minst blir det, å følge dette opp med ressurser – ressurser til bl.a. forsvarlig og faglig bemanning, ambulansemateriell og akuttberedskap ved våre lokale så vel som sentrale sykehus. Når tiden teller så mye som den gjør ved slike akutte medisinske situasjoner, må vi også innrømme og ta konsekvensene av dette ved at vi prioriterer ressurser for å få tids- og avstandsfaktorene eliminert til et forsvarlig nivå. Når det gjelder den medisinske nødmeldetjenesten, må den sikre direkte kontakt mellom befolkning og helsepersonell, mellom helsepersonell utenfor og innenfor sykehus og mellom sykehus i nødsituasjoner. En slik varslings- og kommunikasjonskjede skal bl.a. gi effektiv varsling, og informasjon og veiledning til pasienten eller den som har varslet, inntil profesjonell hjelp når fram. Vi i Senterpartiet er svært betenkt over en overgang til eventuelt bare ett tresifret nødnummer i Norge. Etter vår mening kan dette føre til større sårbarhet og blokkering når det gjelder rask kontakt med hjelpeapparatet. Det er imidlertid viktig at de ulike nødtjenestene samarbeider og har et godt og sikkert nettverkssamarbeid. Etter vår mening er det viktig at brukerne også har sikker og kontinuerlig tilgjengelighet til lokal legevakttelefon eller legevaktsentral, slik at en kan nå systemet med ambulanse og AMK-sentraltjeneste også gjennom en slik telefonhenvendelse. Dette vil sikre en høyere beredskap og tilgjengelighet enn det vil være ved bare å benytte ett tresifret nødnummer. Det er samtidig viktig å minne om at dette systemet må sikres gjennom en godt utbygd mobiltelefontjeneste og et godt utbygd radiosamband som kan benyttes av akuttjenesten. Videre er det etter vår mening viktig at kommunikasjon og samband blir koordinert og tilrettelagt med de frivillige organisasjonenes sambandstjeneste, bl.a. gjennom felles øvelser. Vi mener også at det offentlige må se nærmere på behovet for støtte til disse organisasjonene når det gjelder konkrete investeringsbehov for tilstrekkelig sambandsutstyr. Dessverre er det bare Kristelig Folkeparti og SV som støtter dette. Derimot er det gledelig at en samlet komite peker på at veiløse bosettinger, om det er på fastlandet eller gjelder øysamfunn, må sikres beredskap i større grad enn i dag. Dette må få betydning for videre vurdering av responstid/utrykningstid, telekommunikasjonsdekning og hvilket ambulanseutstyr som er nødvendig og aktuelt for slike områder. Det vil kunne bety en utvidelse av luftambulansevirksomheten. I områder med store avstander og lange reisetider er det viktig med en god samordning mellom legevakt og ambulansetjeneste for å kunne oppfylle kravene om responstid innenfor akseptable og forutsigbare rammer. Staten må utrede kostnadene ved dette, og vi i Senterpartiet mener at det må gis spesiell økonomisk støtte til denne beredskapen i slike områder. For å sikre faglig forsvarlig ambulansebemanning i en del av disse områdene må det til et samarbeid mellom kommunehelsetjenesten og ambulanse-/spesialisthelsetjenesten. Det bør etter vår mening utarbeides retningslinjer for et slikt samarbeid når det gjelder både faglige og økonomiske forhold. På sikt mener vi at den faglige målsettingen for bemanning innen ambulansetjenesten bør være at én av personene har kompetanse som anestesisykepleier. Skal den akuttmedisinske beredskapen kunne styrkes også personellmessig, må det tas hensyn til dette også i utdanningssystemet. Senterpartiet mener det er behov for en styrking av både utdannings- og forskningsvirksomheten innen akuttmedisinen. Derfor støtter vi opprettelsen av et kompetansesenter for prehospital akuttmedisin, og vi ønsker også å henlede oppmerksomheten mot det arbeidet som har vært utført i Bergen når det gjelder legevaktmedisin knyttet til Seksjon for allmennmedisin og Nasjonalt senter for helsetjenestens kommunikasjonsberedskap. Det er viktig at kompetansehevende tiltak innen akuttmedisinen blir systematisert og knyttet til faglig forsvarlige standarder. Lokalsykehusenes rolle og plass i det akuttmedisinske bildet er svært viktig. Vi mener lokalsykehusene, spesielt der det er lange avstander til sentral- og regionsykehuset, må ha en god og forsvarlig akuttmedisinsk beredskap. Gode og velfungerende lokalsykehus er en meget viktig del av vårt samlede behandlingstilbud, og vi mener lokalsykehusene må ha høy prioritet også i det framtidige sykehusvesenet, noe som er nærmere omtalt i innstillingen. Jeg har igjen å si litt om fødselsomsorgen, men det kan jeg i hvert fall ikke ta nå. Jeg vil bare gi honnør til saksordfører for hva som er sagt om det, i forhold til det som også er sagt fra andre i debatten.
Hvis saksordføreren får mer skryt nå, også utenfor denne salen, er jeg redd at fødselsraten vokser dramatisk, og at kapasiteten på landets fødeavdelinger blir sprengt. Men jeg slutter meg gjerne til de rosende ord som er sagt tidligere. SV er enig i de hovedgrepene som tas i St.meld. nr. 43 for 1999-2000, Om akuttmedisinsk beredskap, og som komiteen stort sett samlet slutter seg til. To vesentlige elementer i meldingen er at den akuttmedisinske beredskapen beholdes ved de medisinske avdelingene ved landets sykehus, mens man ved en del sykehus vil samordne den kirurgiske akuttberedskapen, slik at det dermed vil bli slik beredskap ved færre sykehus enn i dag. Nettopp når det gjelder akuttberedskapen i kirurgi, har de sterkeste reaksjonene på meldingene kommet, bl.a. gjennom den såkalte motmeldingen fra en rekke sykehusleger. SV vil understreke at en forutsetning for å kunne samordne akuttberedskapen må være at transporttiden fra pasientens hjemsted til sykehus eller mellom sykehusene fortsatt skaper trygge rammer for en forsvarlig, faglig kirurgisk tjeneste. Det medfører at der avstanden mellom sykehusene er stor, vil argumentene for å beholde en akuttkirurgisk tjeneste være sterkere enn der lokalsykehusene har kort avstand til neste sykehusenhet. I vurderingen av når og på hvilke vilkår akuttberedskapen skal og bør endres, bør det etter SVs syn legges avgjørende vekt på de medisinsk-faglige vurderinger som gjøres ute i hver helseregion. Hensikten med den akuttmedisinske beredskapen må være at den kombinerer nærhet, kostnad og kvalitet på en innbyrdes fornuftig måte. For eksempel vil den mest avanserte fødeavdeling med den absolutt høyeste spisskompetanse være til veldig liten nytte hvis avstanden for veldig mange av dem som tilhører denne fødeavdelingen, er så lang at de føder i ambulansen på vei til herligheten. Nettopp på grunn av at landet er mangfoldig, må det etter SVs syn utvikles tjenester som er tilpasset det mangfoldet som finnes, i stedet for at helsevesenet utvikles mest mulig likt fra region til region. Når det gjelder fødeavdelingene og fødestuene, vil SV, nettopp ut fra argumentet om at nærhet i seg selv er en vesentlig kvalitet, påpeke at den nedre grense for at det tilbudet skal kunne opprettholdes, må oppfattes som retningsgivende og ikke som rigide normtall som medfører nedleggelse dersom tallene underskrides. Ikke minst i svært tynt befolkede områder kan jo fødestuetilbudet være et godt alternativ. SV vil påpeke at der avstanden til sykehuset er lang, øker behovet for en god tilbringertjeneste med tomannsbetjente og godt utstyrte ambulanser og et luftambulansetilbud som også har nødvendig medisinsk-faglig beredskap. Når det gjelder luftambulansen, mener SV at det er ufornuftig med et skille mellom denne og redningstjenesten. Vi vil samordne disse tjenestene, og jeg viser i den sammenheng til SVs merknader i innstillingen og at vi vil komme tilbake til det ved en senere anledning, i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 44 om redningshelikoptertjenesten. Den skal opp til høsten, og vi ønsker at den ikke bare skal forelegges justiskomiteen, men også sosialkomiteen. Den andre siden av å ha et godt akuttilbud er jo at en rekke ventelistepasienter kan oppleve følgende – og det skjer ved mange av landets sykehus hver eneste dag: De får time, blir skrevet inn og blir satt på faste. Når klokken blir to eller tre, får de beskjeden: Beklager, vi hadde ikke tid til dere nå – dere må komme tilbake og få en time senere. Dette oppleves, tror jeg, ganske alvorlig for en del folk som ikke er i daglig kontakt med Helse-Norge. De fleste av oss er på sykehuset når vi fødes og når vi føder selv, og kanskje en gang på slutten av livet. For øvrig har vi ikke noe særlig med sykehustjenestene å gjøre. Mange går og gruer seg til kanskje et enkelt, lite inngrep. Men jeg er av den faste overbevisning at det må kunne gå an å gjøre dette på en mer effektiv måte og med større respekt for de pasientene som i dag kan oppleve å bli sendt hjem med uforrettet sak. Det vet vi at det gjøres på en del lokalsykehus, hvor man spesialiserer seg på å ta unna deler av ventelistene. Jeg tror på mer av den type effektivisering av operative inngrep. Dette er jo ikke akutte lidelser i navnet. Dermed er det også veldig lett å ta litt for lett på at en del folk både gruer seg og også får et inntrykk av et offentlig helsevesen som er lite effektivt, der det er mye rot, der man ikke klarer å gjøre det man lover. Så både bør informasjonen til disse pasientene bli mye bedre, og man bør legge seg i selen for å klare å få gjennomført og avviklet ventelistene på en del områder mye mer effektivt enn i dag.
Dagens debatt avslutter en lang tids behandling av spørsmål knyttet til lovgivning, organisering og finansiering av den akuttmedisinske beredskap i Norge. Meldingen ble fremlagt for nesten et år siden. Forut for dette arbeidet lå det utredninger, bl.a. av to utvalg oppnevnt i 1997. Det er således med bakgrunn i lang tids utredning og bred politisk behandling at Regjeringen etter Stortingets sluttbehandling kan sette i verk tiltak for en styrking av akuttberedskapen i landet. Dette vil gi grunnlag for økt trygghet i befolkningen for at helsevesenet er tilgjengelig og raskt på plass når uhellet er ute og det er behov for hjelp. I denne forbindelse vil jeg legge spesiell vekt på en styrking av de deler av beredskapen som først kommer i kontakt med dem som trenger hjelpen – ambulansetjenesten med det personell og utstyr som den skal operere med. I løpet av en så vidt lang behandlingstid skjer det en utvikling i samfunnet, f.eks. med hensyn til teknologi og organisasjon, som kan endre ved viktige premisser for beredskapen. Dette er det nødvendig å fange opp og ta hensyn til i arbeidet med gjennomføringen. Av særlig relevans i denne sammenheng vil jeg peke på at Sårbarhetsutvalget har levert sin innstilling, og at det i kjølvannet av flere tragiske ulykker er utarbeidet rapporter som også behandler akuttberedskapen. Jeg nevner også at Regjeringen i løpet av det året som er gått siden denne meldingen ble fremmet, på en rekke områder har utarbeidet forslag om fornyelse av den offentlige sektor. For meg er det selvsagt spesielt nærliggende og gledelig å nevne den statlige overtakelse og omorganisering av spesialisthelsetjenesten i denne sammenheng. Jeg er ikke i tvil om at det også vil bidra positivt til arbeidet med gjennomføringen av de ulike tiltak som foreslås i meldingen og innstillingen, og dermed til å styrke akuttberedskapen i landet. Av de tilrådinger som fremmes i innstillingen, vil jeg først nevne den som gjelder iverksettelse av et opplærings- og utplasseringsprogram for hjertestartere. Dette er et forslag som ikke er fremmet i selve meldingen eller i noen av de utvalgsinnstillinger som gikk forut for denne. For så vidt kan det vel også ses som uttrykk for at det skjer en medisinsk teknologisk utvikling, og ikke minst en erfaringsutvikling, som aktualiserer nye tiltak etter hvert som tiden går. Det er godtgjort at god tilgjengelighet til hjertestartere kan øke sjansene for å overleve hjertestans i betydelig grad, og jeg er derfor enig med komiteen i at det bør legges til rette for en mer systematisk utplassering av hjertestartere. Det er samtidig viktig at økt tilgjengelighet ledsages av nødvendig opplæring. Jeg er innstilt på å sette i gang et arbeid med et slikt program, og vil i den forbindelse også legge opp til et samarbeid med lokale aktører, frivillige organisasjoner og private foretak. Jeg har merket meg at komiteen ber Regjeringen legge frem for Stortinget en økonomi- og tidsplan for styrking av ambulansetjenesten som bygger på Akuttutvalgets forslag til responstider. Jeg vil sette i gang arbeidet med dette umiddelbart. Til slutt vil jeg nevne de tiltak og tilrådinger som gjelder fødselsomsorg og svangerskapskontroll. Dette er meget viktige oppgaver ikke bare innen akuttmedisinsk beredskap, men innen helsepolitikken i videste forstand. Det er en høyt prioritert oppgave å sørge for at alle som skal føde barn, får den veiledning de har behov for under svangerskapet, og god hjelp og støtte under og etter fødselsen. For en som selv kom til verden på et loftrom hjemme uten at jordmora rakk frem i tide, er det lett å være enig i en slik prioritering. I dag må vi kunne si at norsk helsevesen har en god standard i disse henseender. Men alt kan bli bedre, og innstillingen tar opp viktige forslag i så henseende. Jeg har merket meg tilslutningen til meldingens nivåinndeling for fødselsomsorgen og til at denne gjøres gjeldende for videre planlegging og organisering. I denne forbindelse vil jeg også fremheve de gode resultater fra fødestuene og si meg enig i de merknader som understreker den betydning de kan ha i fødselsomsorgen. Uten å gå nærmere inn på de enkelte deler av innstillingen kan jeg forsikre om at de enkelte tilrådinger vil bli fulgt opp, og at jeg vil komme tilbake til Stortinget med forslag til konkrete tiltak på egnet måte.
En sikker og trygg beredskap ved akutt sykdom eller ulykke er noe av det våre innbyggere ser på som aller viktigst. Derfor er det så viktig at beredskapen er mest mulig likeverdig over hele landet. Jeg er glad for at dette er kommet så klart på dagsordenen gjennom den stortingsmeldingen vi nå behandler. Store avstander og mye spredt bosetting gjør det nødvendig å tilpasse beredskapstilbudet til de lokale forhold. Jeg bor selv på et sted i dette landet hvor vi ikke har organisert transport som er klar ved akutt sykdom eller ved ulykke. Her hadde vi en fergeberedskap som var finansiert av tre parter: stat, fylke og kommune. Denne beredskapen ble avviklet etter at først staten kuttet bevilgningen til dette, og deretter sa også fylket nei til sin andel. Etter dette var det bare kommunen igjen, og kommunen ville ikke påta seg utgiftene alene. Dermed opphørte hele beredskapen, og folk må nå lite på tilfeldigheter eller på ansvarsfulle fergefolk som stiller opp – når de er til stede. Det verste med denne konkrete saken er at begrunnelsen for å kutte ordningen var at ordningen var for lite brukt. Et forsvarlig beredskapstilbud burde være en folkerett, men innbyggerne har jo ikke hittil hatt noen maktmidler å sette bak sine krav. Jeg kan med bakgrunn i egne opplevelser si at det å ikke ha et beredskapstilbud klart når det oppstår akutte sykdomstilfeller eller ulykker, skaper stor utrygghet. Spesielt føler eldre folk utrygghet, og mange velger ofte å flytte når forholdene er slik. Dette dreier seg altså også om mulighet for bosetting i Distrikts-Norge. Derfor er jeg glad for at det i meldingen trekkes opp linjer som bør kunne forhindre at folk i framtida skal kunne behandles på en slik måte, med forhold som både mitt eget og en del andre lokalsamfunn hittil har måttet leve med. Jeg er også glad for at en samlet komite sier at slike forhold er meget utilfredsstillende, og mener at det er svært viktig å sikre beredskap, slik at alle kan ha trygghet for at de får legehjelp og tilgang på ambulanse ved akutt sykdom eller ved ulykker. Telemedisin er viktig for framtidas akuttmedisin. Med telemedisin kan det gis tilgang på ekspertise og pasientinformasjon, uavhengig av hvor pasient og kompetanse er lokalisert. Det oppleves også som en faglig trygghet at to leger er involvert, noe som er mulig ved en telemedisinsk konsultasjon. Nasjonalt senter for telemedisin i Tromsø ble åpnet i 1993 og er et meget vellykket tiltak for å gi råd om tekniske løsninger og forske på nye muligheter hvor telemedisin kan gjøre tjeneste. Jeg ser det som viktig at det stilles midler til disposisjon framover, slik at også primærhelsetjenesten fullt ut kan gjøre seg nytte av denne fantastiske nyvinningen. Jeg er ikke i tvil om at dette vil være en god investering som både gir bedre tilbud til befolkningen, og som vil bety kostnadsreduksjoner for det offentlige. Jeg er også glad for at meldingen slår fast at det medisinske tjenestetilbudet for sjøfarten skal bedres. Det er viktig at sjøfolk kan ha trygghet for at de får medisinsk hjelp når det trengs. Her setter jo også internasjonale forpliktelser krav om hvilke tilbud vi skal gi. Jeg er kjent med at telemedisinsk senter i Tromsø arbeider med å utvikle et telemedisinsk tilbud som kan nyttes i fiskeflåten og i annen sjøfart. Jeg føler meg sikker på at telemedisin også vil bidra til å gi et mye bedre medisinsk tjenestetilbud til skipsfarten.
Kvaliteten på norsk akuttmedisin er god, men det er allikevel rom for forbedringer. Kravet til de akuttmedisinske tjenestene må være høg faglig standard og likeverdige tilbud til hele befolkningen. Vi har så langt ikke hatt krav om bemanning, kompetanse eller responstid for ambulansetjenesten. Nå blir det krav om at ambulansebiler i hovedsak skal være tomannsbetjente, og at minst en av dem skal ha fagbrev som kompetanse. Øyeblikkelig hjelp-plikten skal overholdes. Responstiden må være akseptabel, slik at den ikke får alvorlige konsekvenser for pasienten. Også fødetilbudet er godt ivaretatt i meldinga, og også jeg vil berømme saksordfører, som med sin kunnskap og innsikt i dette fagfeltet har håndtert dette temaet fortreffelig. Jeg er glad for at en samlet komite har understreket at det overordnede målet for fødselsomsorgen må være at det fortsatt skal tilbys et desentralisert fødetilbud i Norge, og at tilbudet skal holde en god og forsvarlig standard. En god seleksjon og en godt organisert svangerskapsomsorg forsvarer å differensiere og desentralisere fødselsomsorgen. De seneste år har det kommet flere rapporter som viser at ved å la det samme personell ivareta både svangerskaps- og fødselsomsorgen, klarer man å skille de normale fødslene fra de mer kompliserte. Lofotenprosjektet, som er omtalt i meldinga, bekrefter dette. De store fødeavdelingene har mye å hente på den samme risikovurdering og seleksjon som foregår i tilknytning til fødestuenes virksomhet. Vi som kommer fra distriktene, er særlig opptatt av luftambulansetilbudene. Det har tidligere vært forslag om endringer i basestrukturen, men Regjeringens forslag er å opprettholde elleve helikopterbaser og seks flyplasser, som i dag. Eventuelle framtidige baser skal vedtas ut fra behov for økt beredskap og etter prinsippene om nærhet til sykehus, likeverdighet, dekningsgrad og helseøkonomi. For de områder som har svært lang avstand til sykehus, er det betryggende å ha en helikopterbase med personell som raskt kan mestre en akutt krise. Beredskapen i Brønnøysund og på Dombås vil ved behandlingen her i dag bli vedtatt opprettholdt. Befolkningen i Nord-Gudbrandsdalen har vært bekymret for at de kunne miste helikopterbasen som de har satset så mye på å få, både ved innsamling av penger og med dugnadsarbeid. Og det er blitt et godt tilbud som de er svært fornøyd med, som har reddet liv, og som gir trygghet selv om det er lang veg til sykehus. Basen har hybler som personellet bor på når de er på vakt. Sykehusleger bruker av sin avspaseringstid, så det er høyt kvalifisert personell plassert i lang avstand fra sykehus og akuttmottak. Det tar minst 35 minutter med helikopter fra Lillehammer til Dombås. Mange som har vært utsatt for alvorlige ulykker eller sykdom, har blitt reddet fordi basen ligger der den ligger. I løpet av 4–20 minutter har personell fra legehelikopteret vært på plass. Det har vært snakk om liv eller død, eller om å kunne få et fortsatt fullverdig liv. Det har vært mange helsegevinster ved dette. En gang jeg var der på besøk, gikk alarmen, og det ble full utrykning til en som hadde kappet av seg hånden på en kappsag. Du verden for en effektivitet! Lege, redningsmann og pilot føk av gårde, og i løpet av noen knappe minutter var de ute i ødemarka hos mannen, som da fikk rask hjelp og rask transport til sykehus. Også fylkesmannen i Oppland har tilrådd en fortsatt plassering på Dombås og begrunnet dette med helse- og distriktspolitiske målsettinger. Han har også påpekt at utvidelsen av nasjonalparker og landskapsvernområder på Dovrefjell, i Rondane og i Reinheimen vil trekke til seg flere turister til risikopregede aktiviteter. Et folkelig engasjement har med det vedtaket som blir fattet her i dag, fått sin fortjeneste: fortsatt ambulansehelikopter plassert på Dombås.
De talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
Som jeg annonserte i mitt første innlegg, vil jeg komme litt tilbake til fødselsomsorgen. Jeg viser bl.a. til at en samlet komite har sagt at Statens helsetilsyns faglige krav til fødselsomsorgen bør gjøres gjeldende for planlegging og organisering. Videre mener en samlet komite at det bør opprettes et nasjonalt råd for fødselsomsorgen som skal bistå i omstillingsprosessen og med kvalitetssikring og evaluering av driften i forbindelse med organisering av en desentralisert og differensiert fødselsomsorg. Dette betyr at en med denne innstillingen åpner for en desentralisert fødselsomsorg med klare krav til faglig forsvarlighet. For egen del vil jeg understreke, og jeg tror det er på vegne av hele komiteen, at dette ikke setter spesielle grenser ved antall fødsler når det gjelder fødestuer, fødeavdelinger og kvinneklinikker, men at vi viser til faglighet når det gjelder bemanning og samarbeid. En samlet komite understreker da også at det er et overordnet mål for fødselsomsorgen at det fremdeles skal tilbys et desentralisert fødetilbud i Norge, og at kravet om antall fødsler ved de ulike typer fødselstilbud ikke må være absolutt. Med den reaksjon som bl.a. undertegnede har fått på dette, spesielt fra Sogn og Fjordane, er det etter min mening viktig å understreke at velfungerende tilbud som allerede i dag er etablert, ikke skal endres selv om antall fødsler kan være mindre enn det normen for fødeavdelinger tilsier. Det viktigste, spesielt for en fødeavdeling som den man har f.eks. i Lærdal, med lang reisetid til neste sykehus, er at det faglige nivået, spesielt i forhold til bemanning, er til stede.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 17.[[Votering, se side 3721]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter på hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Stortinget har til behandling et Dokument nr. 8-forslag om etablering av nye sengeplasser ved medisinske avdelinger ved norske sykehus. Som bakgrunn for forslaget fremholder forslagsstillerne at situasjonen ved de fleste medisinske avdelinger i dag er preget av overbelegg og korridorpasienter. En enstemmig komite er av den oppfatning at det ikke er ett enkelt grep, som å utvide med flere sengeplasser, som kan redusere antall korridorpasienter. Det er nødvendig med en rekke tiltak når det gjelder organisering av og rammevilkår for sykehusene: fleksibilitet mellom avdelingene, bedre finansieringsordninger, tilgang på kvalifisert personell, god ledelse og økte ressurser. Komiteen har pekt på at overbelegg er en vanlig situasjon ved de medisinske avdelinger ved norske sykehus. Dette har sammenheng med en tilnærmet halvering av antallet somatiske senger over de siste 30 år, samtidig som antall eldre i befolkningen har økt. Det vil kreve økt behandlingstilbud. Norge har liten medisinsk sengekapasitet i forhold til befolkningsstørrelsen, og komiteen mener at uansett framtidig organisering av spesialisthelsetjenesten må det være et mål å få økt kapasiteten ved de medisinske avdelingene. Det er en belastning for pasienter å ligge i sykehuskorridorene, og omfanget av korridorpasienter medfører også en økt fare for bl.a. feilbehandling og uhell og generelt dårlig kvalitet på behandlings- og pleietilbudet. Det er også en betydelig belastning for pårørende og helsepersonell. Fra 1. januar 2002 tar staten over ansvaret for sykehusene. Komiteens flertall fra Arbeiderpartiet og Høyre mener en slik organisering av spesialisthelsetjenesten vil gi bedre virkemidler for å løse problemene knyttet til korridorpasienter gjennom en bedre utnyttelse av ledig kapasitet og en mer effektiv arbeids- og funksjonsfordeling mellom sykehusene. Et flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, mener sykehusene må vise fleksibilitet mellom avdelingene i perioder hvor det er overdekning og press. Planer for utbygging av nye sykehus og ombygging av eksisterende sykehus må legge til rette for en slik fleksibilitet. Det samme flertallet mener at tilpassede sykehjemsplasser i kommunehelsetjenesten både kan redusere antallet innleggelser og gjøre pasientene tidligere utskrivningsklare. Finnmark er et eksempel på at en halvannenlinjetjeneste kan avlaste sykehusene. Sykestuene reduserer bruken av sykehus på grunn av lavere innleggelseshyppighet og redusert liggetid, og både utredning og behandling er fullt ut forsvarlig. En enstemmig komite mener at økt bruk av sykehjem og sykestuer vil kunne avlaste sykehusene. Et flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, mener at en styrking av kommunehelsetjenesten, økt poliklinisk aktivitet og mer ambulant behandling også vil kunne bidra til å redusere antall innleggelser og dermed redusere presset. Det samme flertallet mener at bruk av lærings- og mestringssentre for pasienter med kroniske lidelser også vil kunne redusere antall innleggelser. Det samme gjelder felles akuttmottak for legevakt i primærhelsetjenesten og egne observasjonsposter i tilknytning til akuttmottak på sykehusene. Slike ordninger vil virke positivt for pasientene, og det blir en god utnyttelse av ressursene. Som sagt er det enighet om at det kreves en rekke tiltak for å bedre situasjonen og løse problemene når det gjelder korridorpasientene. Flertallet i komiteen, unntatt Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, foreslår at dokumentet vedlegges protokollen.
Det er dessverre riktig, slik det hevdes, at det ved mange sykehus er overbelegg og altfor ofte korridorpasienter på mange medisinske avdelinger. Dette er ikke verdige forhold, verken for pasienter eller personale. Selv om ressursinnsatsen både i form av penger og personell er høy i Norge, og med spesiell sterk vekst utover 1990-tallet og fram til i dag, må vi konstatere at det finnes betydelige mangler i spesialisthelsetjenesten. Dette krever betydelige organisatoriske endringer. Det er Arbeiderpartiets oppfatning at det ikke er noe enkeltgrep, som f.eks. å øke det fysiske sengetallet alene, som vil løse de mangler vi opplever. God organisering, god ressursutnyttelse og god ledelse er trolig langt viktigere. Derfor har Stoltenberg-regjeringen fremmet forslaget om statlig eierskap av spesialisthelsetjenesten og organisering i helseforetak, noe Stortinget nylig har gitt sin tilslutning til. Jeg tror at det er gjennom slike grunnleggende forandringer av det norske helsevesenet at vi får til de forbedringer som vi så sårt trenger. I dette inngår også planmessige og systematiske bygningsmessige forbedringer, nybygg og fornyelse. Også gjennom dette kan flaskehalser fjernes. Vi får en stadig eldre befolkning, og flere av de eldste eldre, noe som krever økt kapasitet i sykehusene ved siden av de økte behov som oppstår ved at den medisinsk-teknologiske utvikling gir bedre diagnostiserings- og behandlingsmuligheter. At folk stadig får bedre privatøkonomi, gir sterkere etterspørsel etter helsetjenester. Genteknologi, genterapi og stamcelleforskning vil med sikkerhet utfordre helsevesenets totale tilbud. Alt dette tilsier at vi må utvikle vårt helsevesen over et bredt spekter. Det gjelder økt kapasitet, økt kvalitet og økt effektivitet i form av god utnytting av helsepersonell, utstyr og bygninger. Selv om det er prisverdig av forslagsstillerne å sette søkelyset på korridorpasienter og overbelegg, finnes løsningen i all hovedsak i et forbedret helsevesen.
Jeg vil først få lov til å rette opp en feil i innstillingen. På side 2 i venstre spalte er det nevnt et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Imidlertid skal ikke Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti være med i det flertallet der det står at «flertallet foreslår at dokumentet vedlegges protokollen». I det avsnittet og neste avsnitt er det bare Arbeiderpartiet og Høyre som utgjør flertallet. Overbelegg på medisinske avdelinger er dessverre en normal situasjon ved norske sykehus. Forslaget fra representantene Alvheim og Nesvik om å øke kapasiteten er derfor betimelig, og støttes av Kristelig Folkeparti. Når overbelegg er nærmest en normaltilstand ved et flertall av sykehusene til tross for at gjennomsnittlig liggetid har gått betydelig ned, tyder det på en reell mangel på kapasitet og ikke på dårlig planlegging og organisering av sykehusene. De medisinske avdelingers handlingsfrihet begrenses også ytterligere ved at det overveiende flertall av innleggelser, i størrelsesordenen 80–85 pst., er øyeblikkelig hjelp-innleggelser og dermed ikke kan planlegges. Overbelegg er en uakseptabel belastning både for pasientene og for sykehusenes ansatte. Det medfører også en betydelig sikkerhetsrisiko, idet det som oftest vil innebære at pasienter blir liggende i senger i korridorer som skal benyttes bl.a. som rømningsveier. Enhver som er kjent med forholdene på norske sykehus, vil innse at dette ikke bare er en situasjon som er farlig, men også nedverdigende for de pasientene det gjelder, i tillegg til at det medfører økt fare bl.a. for sykehusinfeksjoner, som påfører pasienten unødige plager og sykehusene unødige utgifter. Det har vært en villet og ønsket utvikling å redusere antall sykehusinnleggelser til fordel for poliklinisk behandling. Når dette har medført at antall somatiske senger ved norske sykehus i løpet av de 30 siste år er redusert til omtrent det halve, må vi imidlertid innse at denne utviklingen har gått for langt. Det er ikke alle tilstander som hensiktsmessig kan behandles poliklinisk, og den økende andel eldre i befolkningen tilsier at sengetallet heller burde økes enn reduseres. En samlet komite og ulike flertall og mindretall peker i innstillingen på at overbeleggsproblematikken er kompleks, og at ulike tiltak bør settes inn for å motarbeide denne. Det er likevel ikke så enkelt at problemet kan løses ved eksempelvis å øke andelen med dagkirurgi. Det er altså et faktum at antallet sengeplasser i norske somatiske sykehus er betydelig redusert, bortimot halvert, i løpet av de siste 30 år, og at vi nå har betydelig færre slike plasser enn land det er naturlig å sammenligne seg med. Med den forventede fortsatte økningen av antall eldre må vi altså anta at behovet for slike sengeplasser vil øke. Kristelig Folkeparti mener derfor det er solid begrunnelse for å støtte forslaget om å be Regjeringen fremme forslag om å øke kapasiteten ved medisinske avdelinger i norske sykehus for å dekke behovet i tråd med den demografiske utviklingen i Norge, slik at korridorpasienter og overbelegg blir unødvendig. Jeg finner det vanskelig å forstå at Arbeiderpartiet og Høyre går mot forslaget. Det er naivt å tro at statlig overtakelse av spesialisthelsetjenesten og de øvrige mer eller mindre marginale tiltak som både saksordføreren og representanten Kristoffersen nevner, vil løse dette problemet. Det er riktig som saksordføreren sier, at det er nødvendig med en rekke grep. Men det er ikke noen grunn til ikke å gjøre dette grepet. Jeg tar opp mindretallsforslaget som er inntatt i innstillingen.
Are Næss har tatt opp det forslag han refererte til.
Nå må ikke vi som gikk for statlig sykehusdrift, bli overmodige og tro at statlig sykehusdrift skal løse alle problemer i helsevesenet. Dette problemet løses ikke ved statlig overtakelse. Det stod intet om dette i den proposisjonen. Antall somatiske sykehussenger er omtrent halvert fra 1969 til 1999, og dette har selvfølgelig ikke skjedd uten store konsekvenser for pasientene og personalet på våre sykehus. Så langt jeg vet, er det intet annet vestlig land vi kan sammenlikne oss med, som har så få somatiske sykehussenger pr. 100 000 innbyggere som nettopp Norge. På samme tidspunkt har levetiden i Norge blitt stadig lengre, og andelen eldre pasienter over 67 år i våre sykehus, særlig i medisinske avdelinger, har økt betydelig, særlig de siste ti årene. Dette har da også ført til et kontinuerlig korridorbelegg av medisinske pasienter som både er uverdig, uforsvarlig og betyr en risikofaktor både faglig-medisinsk sett og ikke minst brannsikkerhetsmessig sett. Korridorpasientene er også en stor belastning for helsepersonellet, idet bemanningen i de medisinske avdelingene ikke forutsetter noen korridorpasienter, men bemanningen er normert ut fra de godkjente sengeplassene. Til tider er overbelegg i medisinske avdelinger på hele 50 pst. Slik jeg ser det, har interessen i Stortinget, og spesielt i sosialkomiteen, vært heller liten når det gjelder å rette på disse forholdene. Det foreliggende forslag om å be Regjeringen etablere 1 000 nye sengeplasser har ligget i Stortinget i over ett år, uten at det er blitt tatt opp til realitetsbehandling. Bare dette sier noe om interessen for flere senger i medisinske avdelinger. Langt verre er det å registrere flertallets merknader, at mangelen på somatiske medisinske senger skal kunne løses ved økt dagkirurgi. Den samme innstillingen synes helseministeren å ha ut fra det han anfører i sitt brev til sosialkomiteen i anliggende sak. Jeg har på vegne av Fremskrittspartiet i innstillingen anført at det å tro at økt dagkirurgi vil redusere behovet for medisinske sengeplasser og dermed redusere antallet korridorpasienter, vitner om mangel på kunnskap om driftsforholdene i våre somatiske sykehus – en påstand jeg fremdeles står fullt og fast ved. Det er bortimot utrolig at det går an å argumentere med at økt dagkirurgi skal kunne redusere behovet for medisinske sengeplasser. Jeg er kjent med at Statens helsetilsyn tidvis mange ganger i de seneste år har gitt fylkeskommunene pålegg om å redusere korridorpasientene. Men så langt har det ikke lyktes. På bakgrunn av det foreliggende Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet har sosialkomiteen på Stortinget god anledning til å rette på disse uverdige forholdene. Og jeg er både forundret og skuffet over at Høyre ikke vil støtte mindretallet i innstillingen, slik at de fylkeskommunene som allerede har prosjekterte planer for bygging av nye medisinske poster, kunne ha kommet i gang. Jeg kan love Høyre og de øvrige partiene at i den kommende valgkamp skal dette bli en sak for meg, rundt i hele landet. Vi må ikke tillate disse uverdige forhold lenger, som særlig går ut over eldre hjelpe- og behandlingstrengende mennesker.
Ved svært mange av våre sykehus er det et problem med korridorpasienter, spesielt ved de medisinske avdelingene. Dette medfører økt fare for feilbehandling og uhell og generelt dårligere kvalitet på behandlings- og pleietilbudet. Også brann- og smittefare øker ved plassering av pasienter i korridorene. Det er flere forhold som kan påvirke en økning av korridorpasienter, men det viktigste er nok en økende andel eldre i befolkningen, som igjen øker presset på våre sykehus, ikke minst på de medisinske avdelingene. Noe annet som jeg vil bemerke, er at dårlig økonomi ved mange av våre sykehus fører til stengte avdelinger og sykeposter, og det igjen skaper et veldig press på institusjonen – i form av korridorpasientproblematikk. Når det gjelder dette med at dagkirurgi og økende bruk av poliklinikk skal kunne dempe presset av behovet for sykehussenger generelt, er jeg både enig og uenig i det. Ny medisinsk teknologi kan medvirke til at liggetiden blir kortere, men jeg tror – i likhet med komiteens leder, John I. Alvheim – ikke på at vi kan komme vekk fra korridorpasientproblematikken ved å øke antall pasienter gjennom dagkirurgisk og poliklinisk behandling. Vi trenger et større antall sykehussenger i Norge, noe som også bekreftes når vi ser at vi har en liten medisinsk sengekapasitet i forhold til befolkningsstørrelsen, sammenliknet med f.eks. de nordiske land og også sammenliknet med hele Europa. Fra 1969 og fram til dags dato er antall somatiske sengeplasser blitt halvert i dette landet. I dag har vi drøyt 13 700 senger i våre sykehus. Samtidig har vi hatt en sterk økning i antall eldre over 67 år, og denne gruppen er en stor bruker av sykehussenger. Så sies det at lærings- og mestringssentre for dem som bruker sykehussenger mye, bl.a. de som har kroniske lidelser, vil kunne avlaste sykehussengebruken en god del. Det er vel for så vidt riktig. Men da er det et nytt tankekors, nemlig kapasiteten og framtiden for våre opptreningsinstitusjoner og rehabiliteringstilbudet der. Vi må i hvert fall sikre at vi på grunn av dårlig økonomi ved våre opptreningsinstitusjoner ikke nå får en sterk reduksjon i antall rehabiliteringsplasser, hvis vi skal kunne ha denne avlastningsmuligheten i forhold til bruk av sykehussenger. Våre sykehus har ferdige planer for bygging av nye medisinske sykeposter. Vi mener at det her bør gjøres noe. Jeg tror imidlertid ikke at det er så veldig mange fylkeskommuner som setter i gang bygging i dag, med de uklarheter som er i forhold til statens overtakelse, og i forhold til hva slags økonomiske betingelser som ligger der. I alle fall mener vi i likhet med Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og SV at Regjeringen bør fremme forslag om å øke kapasiteten ved de medisinske avdelinger i norske sykehus for å dekke behovet i tråd med den demografiske utvikling vi har i Norge, slik at korridorpasienter og overbelegg blir unødvendig. Vi tror ikke at det bare er en fleksibel bruk av sengeposter som kan løse dette, og heller ikke annet som jeg har vært inne på. Jeg tror at det er antall senger som er for lite, og det bør følges opp med etablering av flere sykehussenger i dette landet.
Også fra SVs side er det helt klart at den statlige overtakelsen av sykehusene ikke kommer til å løse problemet med korridorpasienter. Det er vel slik at det lenge har vært en underfinansiering av sykehusene, og at det i hovedsak er et finansieringsproblem og et finansieringsmetodeproblem, som er akkurat like stort om det er staten som eier sykehusene. Det hadde vært fullt mulig å organisere en bedre utnyttelse av behandlingskapasiteten i de fylkeskommunale sykehusene enn vi gjør i dag. SV har fremmet forslag om å øke bevilgningene slik at det kan bli mulig. Det har ikke vært noen stor tilslutning i Stortinget for å få gjennomført det. Det jeg ikke får noen forklaring på, er hvor lenge flertallet mener at man egentlig skal vente før dette problemet blir løst. Vi må regne med at det blir en ganske turbulent periode framover når sykehusene skal overtas av staten. Det er atskillige uløste problemer her, og det er vel ikke å vente at det blir de helt store endringene av driften – i hvert fall ikke det første året. Så tror man at dette skal løse seg på sikt. Jeg er kanskje mest forundret over at Høyre ikke er med på forslaget i dag, særlig fordi Høyre – så vidt jeg har kjennskap til – i revidert nasjonalbudsjett har vært med på å legge inn noen flere penger til sykehusene allerede i år, fordi de ser at sykehusene sliter og har behov for mer penger til å løse oppgavene sine. Derfor er jeg litt forundret over at Høyre ikke er mer positivt innstilt til forslaget, men velger å flagge en slags prinsipielle holdninger til statlige sykehus, istedenfor å være opptatt av det problemet som det blir pekt på, og som har vært et problem svært lenge. Det hadde kanskje vært litt bedre sammenheng hvis alle partiene som står bak mindretallsforslaget i dag, hadde vært med på å legge inn flere midler til fylkeskommunale sykehus i revidert nasjonalbudsjett. Slik er det ikke. For realiseringen av et slikt forslag som ligger på bordet i dag, krever jo noe mer midler. Man kan ikke opprette flere sykehussenger uten penger. Men som det ser ut til, er det ikke flertall for dette. Flertallet vil vente til staten skal overta. SV frykter at det vil gå lang tid, og også at vi slett ikke vil se noen forbedring for korridorpasientene. Det synes jeg er synd. Jeg synes den situasjonen vi har hatt lenge, er uverdig – det er uverdig at vi ikke har greid å finne grep som kunne ha løst dette i løpet av alle de åra dette har vært et problem. Så jeg er ganske skuffet over at flertallet ikke er villig til i hvert fall å se på problemene, se om det hadde vært et riktig grep. SV er overbevist om at det er behov for flere medisinske senger.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 18.[[Votering, se side 3722]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden fordeles med 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletiden, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Kjønnslemlestelse strider mot grunnleggende menneskerettigheter som ikke-diskriminering, retten til privatliv og retten til helse. Dette er det tverrpolitisk enighet om. Kjønnslemlestelse er noe vi vil ha slutt på, enten det er her i vårt eget land eller i andre land. Kjønnslemlestelse er straffbart i Norge. Det har det vært siden 1995, da det ble vedtatt en egen lov mot kjønnslemlestelse av kvinner. På denne måten har norske myndigheter tatt avstand fra kjønnslemlestelse av kvinner. Helseministeren skriver i et brev til komiteen at loven er lite kjent, og at norsk helsepersonell ikke er trenet i å møte problemet i forkant eller gi profesjonell hjelp til dem som er kjønnslemlestet. Regjeringen har utarbeidet en handlingsplan mot kjønnslemlestelse, slik Stortinget bad om under trontaledebatten 11. oktober 2000. Allerede 20. desember samme år ble handlingsplanen framlagt av regjeringen Stoltenberg. De momentene som Stortinget har presisert, er ivaretatt i handlingsplanen. Helseundersøkelse av barn og unge er en lovbestemt oppgave som kommunene har plikt til å tilby. Helseundersøkelse er et frivillig tilbud på linje med andre helsetilbud. Det er meget god oppslutning om tilbudene på helsestasjonene og i skolehelsetjenesten. Men noen uteblir. Det blir nedlagt et betydelig arbeid fra skolehelsetjenestens og helsestasjonenes side for å få foreldrene og de unge til å benytte seg av tilbudene. Så tidlig som mulig forsøker man å etablere et tillitsforhold til foreldrene, til barn og unge, og gi dem forståelsen av nytten ved undersøkelsene. Vi tar alle avstand fra kjønnslemlestelse og ønsker å forhindre at det skjer. Derfor kan det være forståelig at forslagsstilleren mener at obligatorisk undersøkelse kan forhindre at det skjer, men et påbud om slik obligatorisk undersøkelse av jenter fra noen miljøer kan lett virke diskriminerende, og det kan medføre at foreldrene vil la være å møte opp på helsestasjonene. Isteden bør det satses på å innlemme denne typen undersøkelser i de målrettede undersøkelsene i helsestasjons- og skolehelsetjenesten. Det er viktig å få gitt hjelp til dem som er omskåret. Statens helsetilsyn har utgitt Veileder for helsepersonell i Norge om kvinnelig omskjæring. Denne veilederen samt Regjeringens handlingsplan mot kjønnslemlestelse inneholder fagkunnskap, mål og tiltak for hvordan man kan forebygge slike inngrep. Det fokuseres på betydningen av et nært samarbeid med innvandrermiljøer hvor omskjæring er vanlig, for å bidra til en holdningsendring der man tar avstand fra slik praksis. Jeg tror denne tilnærmingen er den beste for å forhindre kjønnslemlestelse. I den senere tid har det foregått en offentlig debatt som Kadra Noor fra Somalisk kvinneforening har gått i spissen for. Hun avslørte at omskjæring av jenter både anbefales og utføres i enkelte miljøer i Norge da hun samarbeidet med mediene for å avsløre dette. Hun er en modig kvinne, som tok opp problematikken og avslørte kriminalitet i sitt eget miljø. I Sverige ønsker man å trekke EU inn i bekjempelsen av skikken, knyttet til utviklingshjelpen. Kampen er ikke ny, og det er nødvendig å lære av tidligere erfaringer for ikke å gjøre mer skade enn gagn. Flertallet mener at målsettingen med å hindre kjønnslemlestelse er ivaretatt gjennom Regjeringens handlingsplan mot kjønnslemlestelse og i Veileder for helsepersonell i Norge om kvinnelig omskjæring fra Statens helsetilsyn. Begge disse inneholder omfattende informasjon om lovforbudet og er spredd til alle relevante instanser og lagt ut på Internett. Et av tiltakene i Regjeringens handlingsplan er at loven skal oversettes til aktuelle språk. Veilederen inneholder omfattende beskrivelse av regelverket når det gjelder forholdet mellom taushetsplikt, opplysningsplikt og opplysningsrett i situasjoner der helsepersonell frykter at det planlegges omskjæring, eller hvor dette er foretatt. Flertallet har påpekt at helsepersonellets skjønn er sentralt i denne vurderingen. Regelverket finnes i flere lovverk, og en del bør nok forenkles. Helsepersonell har et stort ansvar. Vi har tillit til dem og deres vurderinger. Vi mener også at den offentlige debatt om kjønnslemlestelse bidrar til mer informasjon, samtidig som utsatte grupper ikke frastøtes ved en diskriminerende framferd. Tilnærmingen må baseres på tillit og ekstrainnsats i helsestasjoner og i skolehelsetjenesten. Flertallet foreslår at dokumentet vedlegges protokollen, mens mindretallet har et forslag som de sjøl vil redegjøre for.
Det var med forbauselse jeg leste Dokument nr. 8-forslaget fra stortingsrepresentant Carl I. Hagen, der en ber «Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag om å innføre straffeansvar for foreldrene til de mindreårige jenter som blir kjønnslemlestet». Kjønnslemlestelse har jo vært straffbart i Norge siden 1995. Straffen er fengsel inntil tre år. Straffen kan settes inntil seks år ved større skader og inntil åtte år ved skade som gir varige og alvorlige forandringer i kvinnens kjønnsorgan. Den som medvirker, straffes på samme måte som den som utfører selve inngrepet, står det i loven. Samtykke fritar heller ikke for straff, presiseres det i loven. Det hevdes at loven er lite kjent. Behandlingen av dette private forslaget har i hvert fall ført til at Fremskrittspartiet ikke lenger ser behov for å fremme dette forslaget. Omskjæring av kvinner er en krenkelse av menneskerettighetene, og forbud mot alle former for kvinnelig omskjæring har lenge stått på dagsordenen til bl.a. UNICEF, og har etter hvert ført til at stadig flere land forbyr det. Norge har sluttet seg til FNs konvensjon om barns rettigheter. Der står det at en skal avskaffe tradisjonelle sedvaner som er skadelige for barns helse. Jeg er glad for at helseministeren aktivt har fulgt opp handlingsplanen mot kjønnslemlestelse. Det er av stor betydning at alle familier deltar i helseundersøkelser. Det bør fortsatt være et frivillig tilbud. Gjennom dialog og oppbygging av et tillitsforhold tror Kristelig Folkeparti at vi oppnår bedre resultater enn hvis vi innfører obligatorisk helsesjekk for barn i risikogruppen. For helsepersonell kan møtet med nye kulturer være en stor utfordring. En omfattende veileder som tar opp disse problemstillingene, er av stor verdi. Det er positivt at den er distribuert til legekontor, helsestasjoner, fødeavdelinger og asylmottak, og at den er lagt ut på Internett. På den måten får flere mer kompetanse. Kristelig Folkeparti mener i likhet med flertallet at det bør bygges opp spesialkompetanse om kjønnslemlestelse i helsetjenesten. En slik enhet må drive veiledning og undervisning av relevant personell, slik at jenter og deres familier skal få nødvendig bistand innenfor den vanlige helse- og sosialtjenesten. Skal en kunne forebygge kjønnslemlestelse, er det viktig at en driver aktiv informasjon. Ett av tiltakene bør være at loven som viser at det er straffbart i Norge, blir oversatt til aktuelle språk. Jeg vil helt til slutt gi honnør til personer med innvandrerbakgrunn som selv har tatt fatt i problematikken og uredde satt den på dagsordenen. Det tjener saken – og redder små og store kvinner fra store og unødige lidelser.
I forbindelse med Dokument nr. 8:93 for 2000-2001 fremmer representanten Carl I. Hagen fra Fremskrittspartiet to forslag som kan bidra i kampen mot kjønnslemlestelse av jenter. Det ene forslaget går ut på å innføre regelmessige og pliktige helseundersøkelser av jenter fra de kulturmiljø som praktiserer kjønnslemlestelse av denne gruppen. Dette vil kunne være et meget viktig bidrag i kampen for å avdekke og bekjempe bruken av disse uhyrlige metodene i de enkelte miljø. Undertegnede er av den oppfatning at denne praksisen er å betegne som sterkt undertrykkende, den er etter undertegnedes mening regelrett tortur. Praktisering av kjønnslemlestelse av denne typen må det tas tak i med sterke midler. Men for å kunne gripe fatt i problemstillingen på en mest mulig effektiv måte må en kunne ta i bruk virkemidler for å avdekke tilfeller. Det er nemlig ikke til å komme bort fra at de gruppene som praktiserer dette, ofte er meget tilbakeholdne og lukkede. Innføring av obligatorisk helsesjekk for barn i risikogrupper kan i denne sammenheng være et nyttig bidrag. Skal en kunne få fortgang i arbeidet mot kjønnslemlestelse, er det også viktig at det er mulig å straffeforfølge foreldrene til de mindreårige jentene som blir utsatt for disse overgrepene, med mindre den ene av eller begge foreldrene har anmeldt forholdet. Fremskrittspartiet har merket seg at helseministeren i brev av 11. mai 2001 til sosialkomiteen viser til at kjønnslemlestelse har vært straffbart i Norge i lang tid. Det samme har representanten Woie Duesund og representanten Gravdahl påpekt her. Da er det verdt å merke seg følgende, og jeg vil sitere fra brevet fra helseministeren: «Loven er imidlertid lite kjent, og norsk personell er ikke trenet i å møte problemet i forkant eller gi profesjonell hjelp til dem som er kjønnslemlestet.» Jeg må si at det har liten virkning å ha en lov som folk ikke kjenner til, det har liten virkning å ha en lov på papiret dersom den ikke brukes. Og det er i den sammenheng at Fremskrittspartiet bl.a. har fremmet forslag. Det er flere her som har påpekt viktigheten av å få oversatt bl.a. denne loven til flere språk. Da er det jo underlig at de samme representantene ikke kan gå inn for forslag nr. 2, der det heter: «Stortinget ber Regjeringen så raskt som mulig utarbeide en informasjonsfolder som informerer om straffbarheten ved kjønnslemlestelse i henhold til lov 15. desember 1995 nr. 74 om forbud mot kjønnslemlestelse. Denne informasjonen må tilflyte alle relevante instanser så raskt det er praktisk mulig.» Der ligger jo det som man ber om! Da er det underlig at flertallet i denne sal går imot dette forslaget, særlig gjelder det representanten fra Kristelig Folkeparti og representanten fra Arbeiderpartiet, som på denne talerstolen nettopp har stått og etterlyst at dette må skje også på andre språk. Jeg tar herved opp forslagene fra Fremskrittspartiet.
Harald T. Nesvik har tatt opp de forslagene han refererte til.
Det var et tverrpolitisk kvinneinitiativ som var bakgrunnen for Regjeringas handlingsprogram. Det var viktig for oss å si at det å ta kampen mot kjønnslemlestelse på alvor, er å si at alle jenter er like mye verdt, enten de er norsk-afrikanske, norske eller afrikanske. Alle har krav på beskyttelse, uansett opprinnelse. Når vi – kvinnene på tvers – foreslo synliggjøring og bedret samarbeid med organisasjoner og enkeltpersoner som arbeider mot kjønnslemlestelse innafor de miljøene det gjelder som første punkt i forslaget, var det fordi vi tror og trodde at kvinner og menn innafor miljøene må få den styrken som trengs for å gjøre jobben, og fordi vi tror og trodde på dialogen. Erfaringer fra Afrika har vist at det er når en tar utgangspunkt i begrunnelsene de sjøl gir for kjønnslemlestelse, og i hele familiens livssituasjon, at resultatene kommer. Den viktigste jobben til nå har vært gjort av modige afrikanske kvinner som har trossa truslene fra tradisjonene og oppnådd resultater. På kvinnekonferansen i New York for ett år siden møtte jeg dr. Koso-Thomas fra Sierra Leone. I en kvinnealder har hun stått på i kampen mot kjønnslemlestelse og for et bedre helsetilbud til ungdom. Det er viktig å synliggjøre både det arbeidet hun har gjort, og det som har vært gjort av kvinner i det stille her heime. Dette er et tema som avgjort ikke er tjent med den type lettvinte løsninger som Fremskrittspartiet kommer med, eller forsøk på å slå inn åpne dører. Opparbeiding av tillit gjennom opplysning, dialog og mange virkemidler er det som trengs. Jeg vil gi Regjeringa ros for den handlingsplanen de har kommet med. Den må få tid til å virke. Handlingsplanen bærer preg av at Regjeringa har gjort det vi har bedt den om, nemlig å samarbeide med miljøene, enten det er kvinnegruppene på Primærmedisinsk Verksted, som noen av oss har vært og besøkt, eller MiRA-senteret. Det er denne type tillitskapende arbeid som vil gi resultater, sammen med informasjon – som flere har vært inne på – både i miljøene, i skolen og på helsestasjonene, for å nevne noen arenaer. Alle må få den opplæringa som trengs for å føre den rette dialogen. Når helsestasjonen er et av våre viktigste forebyggende tiltak – ikke bare her, men generelt sett – er det fordi det er et lavterskeltilbud som er frivillig. Jeg mener oppriktig at obligatoriske helsesjekker ikke vil skape tillit, men tvert imot virke stigmatiserende. Det som trengs, er bedre utbygging av helsestasjonene, med kompetente folk, og skolehelsetjeneste både i ungdomsskolen og i videregående skole. Det er det viktig å rette søkelyset mot. Kampen mot omskjæring er både kvinnekamp og kamp mot seksualisert vold. Det er kamp mot patriarkalske strukturer som vil ha kontroll over kvinners seksualitet og kvinners helse. Jeg har en sterk mistanke om at Fremskrittspartiets forslag ikke er begrunnet ut fra omtanke for jentene, men heller ut fra nok en gang å prøve å skille mellom «de og oss». Resultatet er ekskludering og ikke den inkluderinga som trengs, i denne kampen og i annen form for undertrykking. Fremskrittspartiet har aldri vært et foregangsparti i kampen mot kvinneundertrykking. Eksemplene på det er mange, bl.a. at de ikke ville være med på å gjøre noe for de kvinnene som flykter fra kjønnsbasert forfølgelse og søker beskyttelse her. Som sagt: Jeg synes handlingsplanen er god. Det som er om å gjøre nå, er å sørge for at tiltaka blir satt ut i livet, at en ikke er gjerrig med de bevilgningene som trengs, og at en fortsetter det langsiktige arbeidet, også når ikke medias lyskastere er på saken.
Jeg tror en fort kan bli enig om at en står overfor et tema som er utfordrende. Men jeg synes det blir for enkelt å si at fordi forslaget er fremmet av Fremskrittspartiet, skal man ikke ta det inn over seg. Jeg tok faktisk ordet fordi det argumentet framkom. Jeg kommer ikke til å stemme for forslaget fra Fremskrittspartiet, fordi jeg synes det er fremmet i en sammenheng som gjør at det ikke har de forholdene med seg som skal være der. Men etter selv å ha snakket med bl.a. Kadra og en del av dem som har jobbet rundt henne, og også snakket med norske helsearbeidere, observerer jeg – og det framgår jo også av statsrådens brev – at norske helsearbeidere er rystende uforberedt, at de åpenbart har sett ting som de har unnlatt å se og gjøre noe som helst med. Det inkluderer også å forholde seg til voksne kvinner som har vært utsatt for kjønnslemlestelse, fortelle dem om de rettigheter de har for å kunne få utført reparerende kirurgi – kvinner som ved å få gjort det, faktisk kunne vært rollebilder og fortalt yngre om muligheten til å komme ut av det. Innblikk i denne verdenen pluss innblikk i en verden om hva som er politisk korrekt eller ikke, får meg til å reagere, for inntil noen gikk inn med et skjult kamera, var det så politisk korrekt at man nesten ikke kunne snakke om det. Jeg er en sterk tilhenger av forpliktende dialog. Men en forpliktende dialog forutsetter faktisk at folk også er i stand til å foreta en sosial konfrontasjon. Jeg skal ta et eksempel fra et annet område. Jeg har en venninne som har jobbet både i grensetraktene mellom Afghanistan og Pakistan og som barnevernsarbeider på Søndre Nordstrand. Når hun – som kvinne – kom inn i hjem med minoritetsbakgrunn, hendte det at mennene med muslimsk bakgrunn ikke ville hilse på henne. Da konfronterte hun dem sosialt ved å rekke ut hånden to ganger og si: Slik gjør vi det i Norge. Jeg er ikke overbevist om at alle som møter unge og eldre kvinner med de spørsmål vi her har, har denne form for selvbevissthet og styrke. Jeg er villig til å la handlingsplanen få en sjanse, men jeg har lyst til å snakke om dette med et alvor. Det var slik at da dette kom opp, gjorde hun som er blitt hyllet av alle for sitt mot, nemlig Kadra, det helt klart at kanskje ville en helseundersøkelse som gikk på folk i risikogruppen, og som man visste at man var utsatt for, være en av de tingene som kunne påvirke, sammen med en rekke andre forhold – men jeg gjentar: sammen med en rekke andre forhold. Jeg vil gjerne la min refleksjon hvile hos helseministeren, for jeg synes ikke denne debatten skal konkludere med at fordi det er Fremskrittspartiet som har fremmet et forslag, er det i seg selv galt. Det er sider ved det forslaget som er galt, bl.a. det som komiteen har ryddet opp i på en skikkelig måte; det gjelder informasjonsarbeidet som pågår, hvordan dette foregår på forskjellige språk, og andre sider som går på straffeansvaret, som er tydeliggjort. Jeg har selv vært utsatt for helsekontroll da jeg var liten, og det var ikke så greit å stå der i underbuksen og bli tittet på. Men vi visste at det var noen som så til oss. Etter hvert er det blitt mindre og mindre av dette alminnelige helsearbeidet, bl.a. i skolen, slik at det generelle synspunktet som jeg vet at komiteen er opptatt av, å utbygge dette, er et fornuftig synspunkt. Det gjelder ikke bare for de som er nevnt i dette forslaget, men for mange, mange andre som kanskje kunne ha godt av å få et signal om at samfunnet bryr seg om dem, uansett alder. Når jeg tok ordet i denne saken, er det fordi jeg har møtt mennesker i grenselandet mellom det som Norge vil se og ikke vil se. Det har beveget seg fra tvangsekteskap til bigami og også inn i temaet om kjønnslemlestelse. Jeg har snakket med norske kvinner som er giftet inn i en del av disse minoritetsmiljøene, og det er ikke noen tvil om at det de forteller, gir en rystende sosial kunnskap, hvor hele poenget er: Hvordan bryter man de undertrykkende strukturene? Jeg har nå ingen annen konklusjon enn det som er komiteens konklusjon, men jeg følte en forpliktelse til å la det resonnementet jeg har fremført, hvile, fordi vi kan ikke om noen år på nytt få erfare at i grunnen var helsepersonellet like keitete i de senere rundene. La meg avslutningsvis si at den som besøker videregående skoler i Oslo regelmessig, som jeg gjør, treffer i hvert fall lærere som kan fortelle historier som er tett opp til det landskapet vi snakker om her, men som har det sosiale vett at de har ikke noe rett til å utlevere noe som helst, men som av og til synes det er forferdelig vanskelig å stå der alene og bære noe som de ikke riktig vet hvordan de skal håndtere, og hvor man føler at de forskjellige myndighetsorganene ikke engang snakker sammen, og også mangler den kompetansen som det er understreket i komiteinnstillingen at man skal ha. Jeg tror helseministeren lytter veldig mye til denne debatten, og jeg har ment å gi mitt bidrag.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 19.[[Votering, sjå side 3720]]
Etter ynske frå sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten vert avgrensa til 40 minutt, og at taletida vert 5 minutt på kvar gruppe. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje vert gjeve høve til replikk etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikna seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det vert sett på som vedteke.
Mangelen på kvalifisert personell i helse- og omsorgstjenesten vår er et av de største hinder for en god kapasitetsutnyttelse når det gjelder helse- og omsorgsvesenet. I Helsetilsynets tilsynsrapport for 1999 forklarte 29 av 31 sykehus at det største flaskehalsproblemet i forbindelse med intensivavdelingene var mangel på sykepleiere. Og i Oslo vet vi at det var 1 600 ledige stillinger når det gjaldt pleiepersonell innen eldreomsorgen ved siste årsskifte. Spesielt økningen i de eldste aldersgruppene gjør at dette er meget bekymringsfullt. Ikke bare satsingen innen eldreomsorgen, men også satsingen innen psykiatri og kreftomsorg viser at vi har et stort behov for kvalifisert personell. Bare disse reformene til sammen forutsetter over 21 600 nye helseårsverk innen 2006. Det er derfor viktig at en gjør noe med rekrutteringen til helse- og omsorgstjenesten. Vi vet at det er en arbeidskraftreserve blant sykepleiere, i hvert fall mellom 8 000 og 10 000 årsverk, og vi vet også at det er ca. 18 500 utdannede sykepleiere som i dag ikke arbeider som sykepleiere. En del av disse har tatt videre utdanning og jobber i relevante yrker, men de er ikke i selve den helse- og omsorgsutøvende sektor. Når vi samtidig ser at det er dårlig rekruttering til utdanningen i dag, blir dette ekstra bekymringsfullt. Det er riktignok gledelig å kunne konstatere at det for kommende studieår er registrert en økning i antall søknader til sykepleierhøgskolene, men det er først og fremst på grunn av at mange søker opptak på grunnlag av realkompetanse. Blant søkere med ordinær studiekompetanse er det fortsatt en nedgang i søkningen til sykepleierstudiet. Når det gjelder helse- og sosialfaglinjen i den videregående skolen, er situasjonen også meget bekymringsfull. I 1994 var det 14 500 søkere til videregående skole når det gjaldt grunnkursplasser innen helse- og sosialfag. I 2000 var det 6 200 søkere – en veldig tilbakegang. Det gjør heller ikke bildet bedre at vi vet at mange av de elevene som i dag søker dette linjevalget, ikke er spesielt motivert for å gå inn i pleie- og omsorgsyrket. Det vil være behov for mellom 10 000–12 000 hjelpepleiere og omsorgsarbeidere fram til 2010, og med den rekrutteringen vi nå har vist til når det gjelder søkning til utdanningen, er dette svært bekymringsfullt. Vi vet også at vi bruker ca. 3/4 milliarder kr på kortsiktige tiltak hvert år for å løse en del av bemanningssituasjonen innenfor helse- og omsorgssektoren. Det gjelder tiltak som innleie av spesielt personell, rekruttering fra utlandet og overtid for å løse denne bemanningskrisen. Dette er etter komiteens mening midler som burde vært benyttet til permanente arbeidsforhold for å få tilbake eget utdannet helse- og omsorgspersonell i fast arbeid. Vi vet også at det innenfor disse yrkene bør være en bedre karrierestige og større muligheter for faglig utdanning og utvikling. Når det gjelder belastningsskader, bør arbeidsvilkår og miljø settes i fokus. Et mindretall i komiteen har sagt at det må gjøres noe mer enn det som til nå har vært gjort, og at man må få en ny handlingsplan for å få helsepersonell tilbake. Blant annet må lønnsforholdene gjøres bedre, og vi har bedt Regjeringen om å se på en lønnspakke. Dette er ikke lønnsforhandlinger, men det er et klart signal om en oppvurdering av arbeidsområdet og av disse yrkesutøverne.
Mangel på kvalifisert personell er et stort hinder for god kapasitetsutnyttelse i helsevesenet. Mange reformer og opptrappingsplaner innen helse- og omsorgssektoren er vedtatt. Forutsetningen for å få gjennomført disse er økt tilgang på helsepersonell. Dette ble også belyst i forbindelse med behandlingen av årets budsjett, og Stortinget vedtok å be Regjeringen utarbeide en ny handlingsplan med ytterligere rekrutterings- og stabiliseringstiltak for sykepleiere og annet helsepersonell samt tiltak for å fremme en mer fleksibel arbeidsdeling mellom personellgrupper i den forbindelse. Handlingsplanen må også inneholde tiltak for hvordan man får flere utdannede sykepleiere tilbake til sykepleieryrket. Det ble også bedt om en snarlig evaluering av erfaringene med overføring av videreutdanninger i somatisk sykepleie i høgskolesystemet. Det er flest ubesatte stillinger for sykepleiere. Det er grunn til å anta at det er mulig å rekruttere flere sykepleiere til pasientrettet arbeid og i tillegg finne andre løsninger på en del administrative oppgaver ved å bruke annet personell til slike oppgaver. Antall årsverk bare i omsorgssektoren har økt med om lag 9 000 hittil i handlingsplanperioden for eldresatsingen. Det er behov for ytterligere tiltak i henhold til handlingsplan for helsepersonell, «Rett person på rett plass». Blant annet må det mer fleksible løsninger til for arbeidsdeling mellom personellgrupper. Det er viktig med muligheter for faglig utvikling, godt arbeidsmiljø og dyktige ledere for at arbeidsplassene skal bli mer attraktive og gi større mulighet for stabilitet i arbeidsstokken. Det er utdannet ca. 18 500 sykepleiere som ikke arbeider i yrket i dag, men det er verdt å merke seg at i disse tallene er også medregnet de som har tatt tilleggsutdanning på høyere nivå enn høgskoleutdanning, og som er kvalifisert til andre jobber både i og utenfor helsevesenet. Mange av dem jobber bl.a. som lærere, både i videregående opplæring og i høgskolene, og vi har bruk for dem der de er i dag. Statistisk sentralbyrå hadde i 1999 registrert at det var 7 850 årsverk som hadde sykepleie som høyeste utdanning og som jobber utenfor helsetjenesten. Det er mange grunner til at helsepersonell ikke arbeider i yrket. Kontantstøtten har også bidratt til at noen har valgt å jobbe mindre, i alle fall for en periode. Når det gjelder forslagene om likestilling av skift og tredelt turnus, har det spørsmålet vært debattert i Stortinget både i 1997 og 1998. Ved behandlingen 27. januar 1998 ble det vist til at regjeringen Bondevik hadde igangsatt en utredning for å kartlegge de økonomiske konsekvensene av en likestilling av tredelt turnus med helkontinuerlig skiftarbeid, og at Regjeringen eventuelt skulle komme tilbake til Stortinget med en slik sak etter en høringsrunde. Bondevik-regjeringen satt i over to år etter det, men de fremmet aldri en slik sak. Men nå når sentrumspartiene er i opposisjon, fremmer de forslaget på nytt. Vi i Arbeiderpartiet mener at dette, samt lønnsspørsmålet, er en sak som hører hjemme i tariffoppgjørene mellom partene i arbeidslivet. Regjeringens arbeid med rekruttering fortsetter i tråd med Stortingets vedtak i forbindelse med budsjettbehandlingen for dette året. Dermed skulle det opprinnelige forslaget som var reist i Dokument nr. 8:112, være ivaretatt.
Vi har vedtatt store helsereformer i denne stortingsperioden, kanskje de største noensinne. Felles for de aller fleste er at de øker behovet for mer kvalifisert helsepersonell. Innen 2006 trenger vi 21 600 nye årsverk. I en slik situasjon er det bekymringsfullt at helsesektoren sliter med rekruttering, og at helsearbeiderne velger andre yrker etter at de er ferdig utdannet. For bare noen få år siden var hjelpepleierutdanningen et av de mest populære valgene. I 2000 var andelen primærsøkere til helse- og sosialfag grunnkurs redusert til 9,7 pst. fra 16,2 pst. i 1994. Blant sykepleierne er det ifølge en Econ-rapport en arbeidskraftreserve på 18 500 årsverk. Norge er ikke tjent med å utdanne så mange sykepleiere som bare velger bort yrket sitt, i hvert fall ikke så lenge vi har behov for dem. Mangel på helsepersonell går utover pasientene. Operasjonsstuer blir stående tomme om det ikke er nok hjelpepersonell til å gjennomføre et kirurgisk inngrep. I førstelinjetjenesten kan de eldre risikere å bare sitte oppe en liten del av dagen, fordi kommunen mangler personell til større kveldsvakter. Etterspørselen blir i dag dekt på ulike måter. Det rekrutteres flere sykepleiere fra utlandet. Dette er både kostbart og ressurskrevende, og det gir ingen varig løsning på krisen i helsetjenesten. En kan vel også stille spørsmålet om det er riktig av Norge å tappe andre land for arbeidskraft, spesielt land som kunne trengt høyere kompetanse i sitt eget helsearbeid. Det blir feil når en bokstavelig talt går over bekken etter vann, eller «over to hav», som min partikollega bruker å uttrykke det når Aetat vil reise til Filippinene etter sykepleiere. Fremfor å importere helsepersonell burde vi legge til rette for at norske hjelpepleiere og sykepleiere blir værende i sine yrker. Da er det ikke bare et spørsmål om lønn. Årsaken til at mange slutter, har mye med arbeidsmiljøet å gjøre. Underbemanning, høyt arbeidspress og aleneansvar er årsaker som ofte nevnes. Dette kan vi gjøre noe med. Det gjelder også å tilrettelegge arbeidsplassen bedre rent ergonomisk, slik at en unngår for mange tunge løft som fører til slitasje, sykemeldinger og til at flere må slutte tidligere enn de egentlig ønsket. Faglig utviklingsarbeid er også viktig. Det er riktig som Høyre og Arbeiderpartiet skriver i sine merknader: En kan indirekte redusere sykepleiermangelen ved å satse på en mer fleksibel arbeidsdeling mellom personellgrupper. Det de to partiene ikke skriver noe om, er lønn, som er en viktig faktor. Vi har tidligere sett hva det har betydd for lærerne, og Kristelig Folkeparti tror at en oppgradering av lønn kan være et bidrag til å stoppe flukten fra yrket. Aftenposten skrev 5. mai i år at lønn gir ikke flere sykepleiere, men for dem som utøver yrket, kan høyere lønn være det incitament som får dem til å bli værende. Kristelig Folkeparti ser positivt på at vikarbyråer driver med utleie av helsepersonell. Men for dagens eiere av bl.a. sykehusene har det vært en dyr løsning, og vanskelig for langtidsplanleggingen. Kristelig Folkeparti ønsker en konkret plan for å få flere pleiere tilbake i sine yrker. Vi ønsker å få utredet en egen lønnspakke for disse gruppene. For å få flere inn i større stillingsbrøker foreslår vi at en likestiller tredelt turnus med helkontinuerlig skiftarbeid. Jeg tar opp de forslag vi er med på. Disse gir løsninger både med kortsiktige og langsiktige virkemidler. Det er spennende og utfordrende å arbeide i helsetjenesten. Fornøyd helsepersonell gir enda mer takknemlige og fornøyde pasienter.
Åse Gunhild Woie Duesund har teke opp dei forslaga ho refererte til.
Som mange har vært inne på nå i kveld og mange ganger før, er det en stor mangel på kvalifisert personell både i spesialisthelsetjenesten og i pleie- og omsorgssektoren. Skal vi ha mulighet for å få gjennomført de reformene vi har vedtatt her i Stortinget, er det helt nødvendig å få økt tilgangen på leger, sykepleiere og hjelpepleiere. Dette er det bred enighet om. Bare for noen måneder siden vedtok et enstemmig storting å be Regjeringen utarbeide en ny handlingsplan med ytterligere rekrutterings- og stabiliseringstiltak for sykepleiere og annet personell samt tiltak for å fremme en fleksibel arbeidsdeling mellom personellgruppene. Spesielt mente Stortinget at det var viktig med tiltak for å få flere sykepleiere tilbake til sine yrker. Det er helt klart et potensial for å rekruttere sykepleiere til pasientrettet arbeid og i tillegg avlaste allerede ansatte sykepleiere i administrative oppgaver ved bruk av andre personellgrupper. Faglig utvikling, godt arbeidsmiljø og dyktige ledere kan bidra til bedre arbeidsplasser og større stabilitet. Høyre mener en ny handlingsplan, som Stortinget vedtok rett før jul, slik en enstemmig komite bad om, vil bidra til å bedre helsepersonellsituasjonen. Det er ikke vanskelig å forstå at fagforbund arbeider for å få nedsatt arbeidstid for sine medlemmer, heller ikke at de ønsker å oppnå høyere lønn. Som tidligere fagforeningsleder vet jeg at dette er jobben deres. Som tidligere fagforeningsleder har jeg også stor respekt for forhandlingssystemet med hensyn til hvordan det skal fungere i praksis. En ting er i alle fall klart for meg: Det er ikke Stortingets oppgave å drive lønnsforhandlinger. Det er et forhold mellom partene i arbeidslivet. Forslaget om likestilling av tredelt turnus og helkontinuerlig skiftarbeid har vært behandlet i Stortinget flere ganger tidligere, som andre også har vært inne på, senest i januar 1998. Begrunnelsen fra flertallet for ikke å gå inn for dette var at daværende kommunalminister fra Senterpartiet mente det var nødvendig å foreta en grundig utredning av de praktiske og samfunnsøkonomiske konsekvenser ved et slikt forslag. Det har vi ikke sett noe til. I debatten vektla daværende statsråd Svarstad Haugland hvor viktig det var å ha en bred bakgrunn for å kunne ta stilling til dette spørsmålet. Derfor er det noe forunderlig at det samme parti, inkludert Svarstad Haugland, nå fremmer forslag om dette på nytt. Meg bekjent foreligger det ingen slik utredning som de selv brukte som begrunnelse for ikke å ta stilling til dette spørsmålet. Er det slik at Kristelig Folkeparti før de kom i regjering i 1997, var for dette, uten å se på de praktiske og samfunnsøkonomiske konsekvensene? Etter at de kom i regjering, hadde de behov for en utredning, og nå er de ute av posisjon og fremmer forslaget på nytt, uten konsekvensutredning. Dette er ikke troverdig. Og hva gjorde regjeringen Bondevik, inkludert Senterpartiet, i de to og et halvt årene de hadde muligheten fra posisjon? Situasjonen var jo ikke bedre da. De gjorde ingenting, absolutt ingenting konkret. De bare utredet, et arbeid som ingen har sett resultatene av. De fremmet ikke forslag om å sidestille tredelt turnus med helkontinuerlig skiftarbeid, heller ikke lønnspakke til pleie- og omsorgspersonell. Da er det ganske freidig av Senterpartiet å gå ut i media og klandre Høyre og Arbeiderpartiet for at vi ikke var med på å vedta å be regjeringen utarbeide en lønnspakke. Det står ikke til troende. Å innføre en arbeidstidsreduksjon i en situasjon med skrikende mangel på helsepersonell er helt feil medisin. Høyre har tro på at statlig ansvar for spesialisthelsetjenesten og fristilte sykehus, som gir helseforetakene arbeidsgiveransvaret, kan bidra til å bedre helsepersonellsituasjonen. Etter Høyres oppfatning vil sykehusene i større grad kunne bruke lønn og andre personalpolitiske virkemidler for å rekruttere helsepersonell ut fra lokale vurderinger ved det enkelte sykehus. Og jeg synes det er litt underlig at Høyre står alene om denne merknaden i innstillingen. Avslutningsvis vil jeg vise til innstillingen til budsjettet for 2001, og merknadene i denne innstillingen.
Man skal vel være noe forsiktig med dette i og utenfor posisjon. Man kan fort møte seg selv i døren. Det problemet som forslagsstillerne peker på i foreliggende Dokument nr. 8-forslag, er ikke et ukjent begrep, men har vært et vedvarende problem de siste 10–15 årene. Norge er heller ikke det eneste land i Vest-Europa som sliter med disse problemene i større eller mindre grad. De siste 10 årene har Norge vært heldig og har kunnet få overført helsepersonell fra bl.a. Sverige og Danmark. Dette synes nå å tørke inn, og det er nå vanskeligere å få tilsatt sykepleiere og spesialpersonell fra både Sverige og Danmark i korttids- og langtidskontrakter. Årsakene til flukten fra syke- og omsorgsyrkene er mange og svært sammensatte. Det er vanskelig å peke på en grunn alene til flukten fra yrket. Når en for kort tid tilbake kunne registrere ved en undersøkelse blant sykepleierstudentene at kun 50 pst. av studentene aktet å gå inn i aktiv sykepleie, må man virkelig stille spørsmålstegn ved hvilken motivering disse menneskene har for å gå inn i et yrke som helse- og omsorgsarbeidere. Enten man vil akseptere det eller ei, kan en ikke sidestille pleie og omsorg med et yrkesaktivt liv i næringsliv eller i servicenæringene. Forskjellen er selvfølgelig at her snakker vi om behandling, pleie og omsorg for levende, syke, omsorgstrengende mennesker, som stiller store krav til personligheten, interessen og ikke minst empatien hos helsepersonell. For 40–50 år tilbake i tid – så gammel er jeg – var kallet til å bli sykepleier ganske reelt. I dag er kallstanken nærmest borte ved valg av yrke innen helsesektoren, og til dels latterliggjort. Dette er jeg den første til å beklage. Jeg ser heller ikke bort fra at arbeidsgiverne innen helse og omsorg i for stor grad over lang tid har spilt på dette med kallstanken, og det har i mange tilfeller vært retningsgivende både for avlønning og tilrettelegging av arbeidsforholdene. Når avlønning og tilrettelegging av gode arbeidsforhold for helsepersonell både i og utenfor institusjon nærmest er frikoblet fra det ansvar helsepersonell har i forhold til den enkelte pasient, er det ikke merkelig at lønningene så langt har vært holdt nede og arbeidsforholdene vært både tilfeldige og for dårlige. Ikke minst gjelder dette bemanningsfaktoren. Det er etter min mening en dårlig løsning å prøve å løse bemanningskrisen i våre helseinstitusjoner og i vår omsorg med arbeidsinnvandring. Det er langt mer positivt og mer riktig, også sett i forhold til våre pasienter, å prøve å legge forholdene til rette for å tilbakeføre et betydelig antall sykepleiere til yrket og for å få redusert deltidsstillingene og brøkstillingene. For ikke så mange dager siden var det et oppslag i en av de større avisene om at sykepleierne hadde store problemer med å få heltidsansettelse i våre norske sykehus. Det gikk ikke, man måtte gå i brøkstillinger for å få den såkalte turnusplanen til å gå opp. Dette er bortimot tøv – ærede president, det skulle jeg kanskje ikke ha sagt! Norsk helsepersonell har jevnt over en høy faglig og etisk standard, og det vil derfor være særdeles viktig å satse på tilbakeføring av dem som er ute av yrket, både til sykehus og omsorg. Mange ulike tiltak kan vurderes. Jeg skal kort nevne noen, for det første en radikal omorganisering internt i våre sykehus, hvor både sykepleiere og for øvrig annet helsepersonell blir tillagt oppgaver de er utdannet for. Og da er ikke jeg så sikker på at behovet er så stort som noen vil ha det til i dag. Skal dette lykkes, må man legge om den nåværende lønns- og avansementspolitikken slik at det økonomisk vil lønne seg for sykepleiere å jobbe med pasientene. I dag er faktisk situasjonen slik at det blir mer i lønningsposen for helsepersonell ved å gå over i administrativt arbeid istedenfor å være hos pasientene. Dette må med letthet kunne forandres. Videre må det legges til rette for avansementsmuligheter internt i det enkelte sykehus og også i eldreomsorgen, på bakgrunn av faglig kvalitet og kompetanseheving. Grunnutdannelse for både sykepleiere og hjelpepleiere er i øyeblikket rimelig god i vårt land, kanskje langt bedre enn i flere andre land som vi kan sammenligne oss med. Problemet er bare frafallet når utdannelsen er avsluttet. Personlig har jeg god tro på at intern omorganisering i sykehusene vil rette på mange av disse problemene. Jeg er også opptatt av at vi skal få utvide muligheten med frittstående utleiebyråer for helsepersonell. Jeg tror det kommer i større og større grad. Mitt inntrykk etter kontakt med sykepleiere som har gått inn i slike vikaryrker, er veldig positivt, og jeg tror på dette i fremtiden.
Så langt på kveld vil ikkje presidenten seia noko om språkbruken.
Kanskje den største utfordringen vi har i helsevesenet og omsorgen framover, er å skaffe nok folk. Og det har vi visst lenge. I flere år har det vært dokumentert at det trengs flere titalls tusen nye arbeidstakere for å få reformen og nødvendig omsorg på plass. På tross av det har det ikke vært lagt inn nok ressurser i kommuneøkonomien slik at kommunesektoren har kunnet gjennomføre lønnsoppgjør som har gjort det mulig å rekruttere og beholde folk, eller å ha arbeidsforhold som har kunnet forhindre at folk har blitt sjuke på jobb og faktisk har blitt pasienter. Svært mange har ikke holdt ut til pensjonsalderen, men har måttet gå over i annet yrke eller har blitt uføretrygdet. Sånn sett produserer nå helse- og omsorgstjenesten sine egne pasienter. Det er lite hensiktsmessig, og det er ikke verdig. Jeg tror kallets tid er over, som Alvheim sa, og det har det vært lenge. Jeg tror vi bare må stikke fingeren i jorda og se at her må det skikkelige lønns- og arbeidsvilkår til. SV fremmet i forbindelse med kommunebudsjettet for i år et forslag om at Regjeringen og Kommunenes Sentralforbund skulle utarbeide en rekrutteringsmelding sammen. KS og Regjeringen har jo en konsultasjonsordning, som er ny, og vi mente at det hadde vært en god arena for å gå inn i disse problemstillingene og se hva som trengtes i kommunesektoren når det gjaldt pleie og omsorg. Hittil har også sykehusene ligget inne der. Vi mente at det vellykkede resultatet av rekrutteringsmeldingen for lærerne, hvor man fikk et lønnsløft og fikk på plass ordninger, gjorde at det kom optimisme inn i systemet. Dessverre var det ikke noen som ønsket å støtte forslaget fra SV den gangen. Men at Regjeringen bruker konsultasjonsordningen med KS, tror jeg må til for å få fram realistiske planer både for bemanning og for ulike ordninger for å rekruttere og beholde helsepersonell. Her vil jeg bare minne om at i forbindelse med reformene nå i kommunesektoren, både når det gjelder oppgavefordelingen og i kommuneøkonomien, varsles det om svært mange kutt i ulike ordninger som går på f.eks. bemanning og krav til kompetanse i stillinger. SV har vært skeptisk til dette. Vi synes ikke at Regjeringen på noen måte har dokumentert hvilke effekter man får ved å fjerne disse forskriftene og reglene, og at vi ikke da risikerer at det blir enda dårligere bemanning og enda dårligere kompetanse hos dem som skal gjøre jobbene. Vi frykter det, fordi vi ikke på noen måte kan se at det er for godt bemannet, eller at det er for mange ansatte med for høy kompetanse. Så til spørsmålet om å likestille turnus og skift. SV har reist det temaet som privat forslag i denne perioden. Og jeg synes denne debatten om hvem som har sittet lenge og utredet hva, er ganske uinteressant. Enten er det riktig, eller så er det uriktig. Det som forundrer meg mest, er kanskje Arbeiderpartiets holdning til dette. For hvis man ser litt tilbake på historien om hvordan arbeiderbevegelsen har jobbet både gjennom partier og gjennom fagbevegelsen, har det veldig ofte vært sånn at man har forhandlet fram løsninger som har vært riktige, i avtaler, og så har man etterpå politisk gjort dette til lov, fordi man har sett at det har vært riktig og nødvendig å gjøre dette for alle. Jeg er ikke sikker på at å likestille turnus og skift er det aller viktigste tiltaket – jeg er ikke helt sikker på det – men jeg tror vi skal se på det, for dette dreier seg om et viktig signal om likestilling mellom tunge yrker som krever svært mye. Jeg tror også det kan være slik at noen frykter at dette skal være en forkorting av arbeidstiden som vil føre til at det blir enda flere som jobber. Jeg tror faktisk det kan virke motsatt. Jeg tror at mange av dem som går i disse jobbene, er opptatt av at de føler seg forskjellsbehandlet på en negativ måte i forhold til dem som jobber i industrien. Jeg synes man skal la være å være så frenetisk opptatt av at dette er et forhandlingsspørsmål. Man kan gå tilbake og se på alt man har gjort til lov over tid, som i utgangspunktet var en forhandlet avtale. Hvis man ikke hadde fulgt opp det, hadde det vært stusslig med lovgivningen her i landet på mange av de sosiale områdene.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg skal prøve ikke å dra ut tiden for mye, men det er et par ting jeg har lyst til å kommentere, både fordi jeg fikk dårlig tid i hovedinnlegget og fordi det har vært sagt en del ting i debatten til nå – ikke minst det som ble sagt av representanten Sjøli fra Høyre. Der ble det framholdt at det ikke var Stortingets oppgave å drive lønnsforhandlinger. Jeg sa også i innlegget mitt at det ikke var lønnsforhandlinger vi drev med når vi sa at det burde utarbeides en lønnspakke. Men det var et klart signal om en oppvurdering av det arbeids- og ansvarsområdet og av de yrkesutøvere som er i denne sektoren. Det må det være mulig å bli trodd på. Når det gjelder lønnspakke eller ikke, og at det er freidig å kritisere andre for at de ikke er med på dette, må det være grunn til å spørre om den flertallsmerknaden som Arbeiderpartiet og Høyre har, har noe særlig gjennomslag når de sier: «Det er grunn til å anta at det både er potensiale for å rekruttere flere sykepleiere til pasientrettet arbeid og i tillegg avlaste allerede ansatte sykepleiere for bl.a. administrative oppgaver» osv. Det siste er jeg enig i. Men, som bl.a. en annen representant var inne på, er det også slik at en del sykepleiere velger administrative yrker fordi de er bedre betalt. Når det gjelder det å ha Stortinget som arena for lønnsforhandlinger, mener jeg at Høyre også har fremmet en del politiske synspunkt i den retning, ikke minst når det gjelder undervisningssektoren, og sagt at den yrkesgruppen innenfor offentlig sektor burde oppvurderes ganske betraktelig når det gjaldt lønnsnivå. Så lønn er virkemiddel. Og det er det også for Høyre, men Høyre viser til det først og fremst når det blir statlige helseforetak – da skal man kunne drive med lønnspolitikk som et virkemiddel. Jeg lurer da på: Er det fordi man skal ha store ulikheter innenfor disse yrkesgruppene, eller hva er det som gjør at lønn som virkemiddel er så mye bedre da? Bemanningsfaktoren må opp, sa Alvheim, og det er jeg jo enig i. Men det blir litt høna og egget, for vi må få flere inn i disse yrkene for at vi skal kunne få opp bemanningsfaktoren. Kallets tid er over – det tror jeg vi er enige om vi som er her i salen. Men da må vi også være enige om skikkelige lønns- og arbeidsforhold. Når det gjelder turnustjenesten, uansett om det har gått lang tid, og om det har vært utredninger eller høringer som ikke har kommet lenger, må det i hvert fall være politisk vilje til å få saken framlagt og debattert her i salen hvis vi skal komme videre med det og få likestilt turnusarbeid og skiftarbeid.
Bakgrunnen for at Høyre ikke har flere merknader til dette Dokument nr. 8-forslaget, er jo nettopp det jeg var inne på i mitt innlegg, at et enstemmig storting i forbindelse med budsjettet for inneværende år vedtok å utarbeide en ny handlingsplan med ytterligere rekrutterings- og stabiliseringstiltak for sykepleiere og annet personell. Det skulle vel holde. Det holdt i alle fall også for representanten Gløtvold før jul. Jeg har to spørsmål til representanten Gløtvold. Hva er å utarbeide en lønnspakke, hvis ikke det har med penger og lønn å gjøre? Det andre er: Hvorfor mente sentrumsregjeringen at det var nødvendig med en utredning av disse spørsmålene da de satt i regjering, og hvorfor er det ikke nødvendig nå?
Det er vel slik at det er høflig å svare på de spørsmål som blir stilt en, så jeg får prøve å gjøre det. Når det gjelder lønnspakke, er det klart at det har med penger og lønn å gjøre, men det er ikke lønnsforhandlinger i den sammenheng. Det er en oppvurdering økonomisk av den jobben som gjøres. Så får man diskutere hvordan dette skal legges inn og graderes i forhold til profesjonene innbyrdes i helsesektoren, men jeg mener at det i hvert fall er et behov for å signalisere det. Når det gjelder utredning og høring om turnustjenesten, var det på gang, og vi kan beklage at det ikke har kommet lenger. Men hvis det skal komme lenger, må det i hvert fall være politisk vilje på et tidspunkt. Om det manglet før, bør vi i hvert fall få det fram nå. Og det er ingen som har sagt at det ikke skal kunne utredes før det legges fram. Det er vel vanlig at Regjeringen gjør det med saker som den legger fram for behandling i Stortinget.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 20.[[Votering, sjå side 3722]] Det er truleg fleire enn presidenten som er glade for at det no vil verta ringt til votering!
: Da skulle vi være klare for votering i sakene nr. 1–20 på dagens kart.
Under debatten er det satt fram 22 forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Ranveig Frøiland på vegne av Arbeiderpartiet forslagene nr. 2 og 3, fra Arne Lyngstad på vegne av Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre forslag nr. 4, fra Arne Lyngstad på vegne av Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre forslag nr. 5, fra Inge Lønning på vegne av Høyre forslagene nr. 6–16, fra Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet, og forslagene nr. 17–22, fra Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti Presidenten vil gjøre oppmerksom på at det skal være en rettelse av forslag nr. 2. I siste linje er det i det forslaget kommet en «u» for mye. Setningen skal lyde: «økningen i stipendandel gjøres avhengig av avlagte vekttallpoeng.» Det voteres over forslagene nr. 17–22, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i arbeidet med lovutkastet utarbeide systemer for ekstern kvalitetskontroll av oppgaveutforming og prosjekter for best mulig å ivareta de hensyn som ligger til grunn for dagens ordning med ekstern sensur.» Forslag nr. 18 lyder: «I opprykkskriteriene for professor inkluderes undervisningskompetanse i tillegg til publisering og forskningsarbeid.» Forslag nr. 19 lyder: «Stipendandel gis som en fast andel av støttebeløpet, uavhengig av studieprogresjon.» Forslag nr. 20 lyder: «Kostnadsnormen knyttes opp mot grunnbeløpet i folketrygden, tilsvarende 2G.» Forslag nr. 21 lyder: «Det innføres inntektsavhengig tilbakebetaling av studielån.» Forslag nr. 22 lyder: «Det innføres avskrivning av studielån for studenter i fagene billedkunst, scenekunst, kunst og håndverk, ballett og diplomstudiene i komposisjon og direksjon.»
Det voteres så over forslagene nr. 6–16, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre en grad med betegnelsen bachelor basert på et 3-årig løp med basis i en ordning med 3 semestre per kalenderår.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag slik at alle studenter får fullfinansiert sine skolepenger uavhengig av hvor studiene foretas, så lenge det kvalitative innhold er tilfredsstillende.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag om lovendringer, slik at universiteter, høyskoler og disses randsoneselskaper omdannes til selvstendige rettssubjekter.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag slik at det opprettes uavhengige evaluerings- og akkrediteringsorganer. Disse skal ha ansvaret for å evaluere og tildele/trekke tilbake godkjenning av institusjoners opplæringstilbud.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag for å ivareta prinsippet om oppnevnt eksternt styreflertall ved høyere utdanningsinstitusjoner, og ellers den nødvendige, hensiktsmessige og forsvarlige representasjon av studenter, vitenskapelige ansatte og andre faggrupper.» Forslag nr. 11 lyder: «Styret ansetter administrative ledere ved høyere utdanningsinstitusjoner etter prinsippet om tidsavgrensede engasjementer. Tidsavgrensning i ansettelser stiller likevel styret fritt til å reengasjere dersom de finner dette ønskelig.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag slik at norske utdanningsinstitusjoner stilles likt med tanke på finansiering og godkjenning.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at bedrifter får trukket fra sine investeringer til forskning og forskningsrelatert arbeid ved anskaffelsestidspunktet for utstyret.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag, slik at det innføres en innsatsstyrt finansiering også innen høyere utdanning.» Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag til endringer, slik at også avdrag på studielån blir skattemessig fradragsberettiget på lik linje med renter.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag slik at kostnadsnormen for studenter knyttes opp til grunnbeløpet i folketrygden.»
Det voteres så over forslag nr. 5, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag med sikte på å gi universiteter og høyskoler rett til selv å velge organisasjonsmodell.»
Det voteres så over forslag nr. 4, fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at de høyere utdanningsinstitusjonene selv skal kunne fastsette den interne styringsstrukturen i sine organisasjoner, og at dette ansvaret skal ligge hos institusjonenes styrer.»
Jeg stemte mot og skulle stemt for.
Da blir stemmetallene 50 for og 50 mot. Presidenten stemte mot, og dermed er forslaget ikke bifalt.
Voteringslysene er ikke på her.
Voteringslysene er på ellers i salen. Da vil presidenten foreslå at vi tar voteringen en gang til. Det voteres altså over forslag nr. 4, fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre.
Det var jo en ganske stor forandring som skjedde der. Forhåpentligvis er det nå et riktig resultat. Det voteres så over forslagene nr. 2 og 3, fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre. Forslag nr. 2, med den foretatte rettelse, lyder: «Stortinget ber Regjeringen heve kostnadsnormen i Statens lånekasse for utdanning med om lag kr 1 100 pr. måned, og at dette i sin helhet skjer ved å øke stipenddelen fra 30 til 40 pst. Det forutsettes at dagens stipenddel på 30 pst. fortsatt skal være uavhengig av vekttall/studiepoeng, mens økningen i stipendandelen gjøres avhengig av avlagte vekttallpoeng.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen opprettholde ordningen med kunstfagstipend for billedkunstnere, ballettkunstnere og kunsthåndverkere. Kunstfagstipendet for disse gruppene settes til 66,6 pst.»
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa om å leggje til grunn at vitskaplege høgskular kan få universitetsstatus, og at statlege høgskular med meir enn ei forskarutdanning kan søkje om overgang til universitetsstatus. Det skal leggjast til rette for at høgskulane i Agder, Bodø og Stavanger kan få ei slik overgang. Ein skal også sjå kor vidt det kan verte utvikla eit innlandsuniversitet.»
Presidenten antar at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
Fremskrittspartiet vil gå imot innstillingens I, strekpunkt 3: «– Prinsippet om forskingsbasert undervisning på universitet og høgskular skal oppretthaldast.»
Fremskrittspartiet ønsker altså å stemme mot strekpunkt 3 under I.
Presidenten antar at Sosialistisk Venstreparti vil stemme imot.
Presidenten antar at Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti vil stemme imot.
Presidenten antar at Arbeiderpartiet ønsker å stemme imot.
Her regner presidenten med at Fremskrittspartiet vil stemme imot.
Fremskrittspartiet har lovet å gi subsidiær støtte når deres primærforslag har falt.
Det antas at Kristelig Folkeparti, Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Venstre vil stemme imot.
Presidenten regner med at Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre vil stemme imot.
Presidenten regner med at Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram 10 forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Petter Løvik på vegne av Kristelig Folkeparti, Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre forslagene nr. 2 og 3, fra Petter Løvik på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet forslagene nr. 4–10, fra Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres over forslagene nr. 4–10, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sette av midler til skolenes disposisjon i perioden 2002-2005 for stimulering til forbedringer i innhold og struktur på ungdomsskoletrinnet, i statsbudsjettet for 2002 påbegynne en styrking av ungdomstrinnet i skolen med 10 mrd. kroner over en 4-årsperiode.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen, ved bygg av nye skoler, legge opp til en arkitektonisk utforming som stimulerer til nye læringsformer og organisatoriske uttrykk i skolen.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen, ved revisjon av læreplanen, å legge til grunn en mindre detaljeringsgrad i læreplanens definisjon av nasjonalt lærestoff.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å inkludere medbestemmelse i hverdagen og det psykososiale arbeidsmiljø i sitt forslag til arbeidsmiljøbestemmelser for elever og studenter.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2002 legge inn midler for full PC-dekning i ungdomstrinnet i grunnskolen. Med dette menes tilstrekkelig allmenn tilgang til datamaskiner slik at IKT kan brukes aktivt av elevene i læringsprosessen.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2002 å legge inn bevilgninger som skal stimulere skoler til å prøve ut ulike pedagogiske og organisatoriske forsøk, herunder kompetanseutvikling for lærere.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2002 foreslå tiltak for å fjerne alle egenandeler i grunnskolen som gjelder undervisningsmateriell, utstyr og på undervisningsopplegg som følger av læreplanen.»
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Høyre og Fremskrittspartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringa gjere framlegg om omorganisering av grunnskulen sitt ungdomstrinn, med sikte på å gi elevane gradvis større valfridom og større høve til fagleg fordjuping.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringa gjere framlegg om å endre kompetansekrava for lærarar i grunnskulen sitt ungdomstrinn, slik at lærarar som underviser i teorifag skal ha minst eitt års fagleg fordjuping i faget.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for en differensiert lærerutdanning.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag om en plan for nedtrapping av kulldriften på Svalbard, inkludert plan om etablering av næringsvirksomhet som kan erstatte arbeidsplassene som går tapt ved nedleggelse av kulldriften.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Åse Gunhild Woie Duesund på vegne av Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 5. juni: «Stortinget ber Regjeringen legge frem for Stortinget forslag om endringer i lov om folketrygd som fører til at vedtak om yrkesskade fattes i ett kompetent organ og blir gyldig for andre ytelsesgivere.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Are Næss på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen basere sin framtidige helsepolitikk på det lovverket som er vedtatt for spesialisthelsetjenester, og de planer som ble ferdig utarbeidet i den enkelte helseregion i løpet av 2000.Samarbeid og bedre koordinering mellom de enkelte helseregioner, mellom de enkelte institusjoner og mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten må tilrettelegges og klargjøres gjennom utarbeidelse av en nasjonal helseplan der alle deler av helsevesenet blir gjennomgått og samordnet.I forbindelse med utarbeidelse av en slik nasjonal helseplan må også finansieringsordningene gjennomgås og forbedres; det samme gjelder ressursspørsmålene når det gjelder investeringsbehov, personellbehov, forskning og utdanning.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Are Næss på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen opprette en offentlig koordinerings- og formidlingssentral for ledig behandlingskapasitet som gir gratis formidling av nødvendig informasjon om behandlingskapasiteten i spesialisthelsetjenesten.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Are Næss på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen utvikle en felles arbeidsgiverpolitikk for å rekruttere og beholde arbeidskraft i det offentlige helsevesen.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Are Næss på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen iverksette en grundig, uavhengig evaluering av sykehusreformen etter andre driftsår. Evalueringen skal munne ut i en stortingsmelding høsten 2004.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Are Næss på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen om at eventuell statlig overtakelse av psykiatriens førstelinjetjeneste[[vernet botilbud, poliklinikker utenfor sykehus m.m.]] og barne- og ungdomspsykiatrien utredes, herunder samarbeid med primærhelsetjenesten. Ansvars- og eiendomsforhold til disse helsetjenestene skal inntil videre ikke endres.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Annelise Høegh på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at den innsatsbaserte finansieringen av sykehustjenester[[ISF]] utbetales direkte til det enkelte helseforetak i samsvar med produksjon av tjenester.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Annelise Høegh på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen inngå avtale med GetMedic eller andre private som tilbyr et fungerende informasjonssystem for formidling av ledig kapasitet ved norske og utenlandske sykehus, slik at norske pasienter kan få reell mulighet til å benytte retten til fritt sykehusvalg.»
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er: forslag nr. 1, fra John I. Alvheim på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 2, fra Are Næss på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti Are Næss har bedt om ordet.
På bakgrunn av statsrådens innlegg i debatten vil jeg be om at forslag nr. 2 blir omgjort til oversendelsesforslag.
Forslag nr. 2 er foreslått omgjort til oversendelsesforslag. Forslaget får da følgende ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen å foreta en full gjennomgang av driften ved Rikshospitalet, og legge saken fram for Stortinget på egnet måte.» Dette forslaget foreslås oversendt Regjeringen uten realitetsvotering – det anses vedtatt. Forslag nr. 1, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder: «I statsbudsjettet for 2001 gjøres følgende endring: Kap.PostFormålKroner731Rikshospitalet50Statstilskudd, forhøyes med fra kr 1 015 100 000 til kr 1 285 100 000 270 000 000»
Under debatten har John I. Alvheim satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en økonomi- og tidsplan for å gjøre Akuttutvalgets forslag til responstider gjeldende.»
Presidenten antar at Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti subsidiært nå vil støtte innstillingens III. – Det blir bekreftet.
Presidenten antar at Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti vil stemme imot, men er noe usikker når det gjelder Fremskrittspartiet.
Vi stemmer imot.
Under debatten har Are Næss satt fram et forslag på vegne av Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å øke kapasiteten ved de medisinske avdelinger i norske sykehus for å dekke behovet i tråd med den demografiske utviklingen i Norge, slik at korridorpasienter og overbelegg blir unødvendig.» Komiteen hadde innstillet: Dokument nr. 8:36[[1999-2000]]
Under debatten har Harald T. Nesvik satt fram tre forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre obligatoriske helsesjekker for barn i risikogrupper.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen så raskt som mulig utarbeide en informasjonsfolder som informerer om straffbarheten ved kjønnslemlestelse i henhold til lov 15. desember 1995 nr. 74 om forbud mot kjønnslemlestelse. Denne informasjonen må tilflyte alle relevante instanser så raskt som det er praktisk mulig.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å lovfeste helsepersonells – eller andre som får kjennskap til kjønnslemlestelse – plikt til å melde fra om at kjønnslemlestelse har funnet sted.»
Under debatten har Åse Gunhild Woie Duesund satt fram to forslag på vegne av Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen, med utgangspunkt i handlingsplanen for helsepersonell 1998-2001, raskt å fremme forslag til konkrete tiltak som kan få utdannet helsepersonell tilbake til sine yrker, og som kan få deltidsarbeidende hjelpepleiere og sykepleiere til å arbeide mer. Stortinget ber i denne sammenheng om at Regjeringen utarbeider en lønnspakke til pleie- og omsorgspersonell på linje med det som tidligere er gjort for andre yrkesgrupper innen offentlig sektor hvor det har vært store rekrutteringsproblemer. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide en ny handlingsplan for rekruttering av helsepersonell 2002-2005 der det legges vekt på konkrete tiltak for å rekruttere sykepleiere og annet pleie- og omsorgspersonell og stabilisere bemanningssituasjonen. I denne sammenheng ber Stortinget om at det fremmes forslag om endringer i arbeidsmiljøloven slik at tredelt turnusarbeid likestilles med helkontinuerlig skiftarbeid.»
Det foreligger ikke noe referat.