Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4053]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4053]]
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 25 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 30 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter – Det anses vedtatt.
Noe av det som har vært problemet med behandlingen av denne saken, er at Regjeringen helt fra proposisjonen ble lagt fram for Stortinget, hardnakket har stått på at det var bare dersom saken ble vedtatt slik den ble lagt fram, at den ville bli godkjent av EØS-kontrollorganet ESA. Med andre ord: Regjeringen gav Stortinget et ultimatum om enten å godta dette slik det er lagt fram, eller så vil St. prp. nr. 52 for 1998-99 falle på grunn av EØS-avtalen. Det er etter min mening oppsiktsvekkende at en regjering bruker EØS-avtalen som en trussel mot industriutvikling. Til spørsmålet om EØS-avtalen vil jeg si at alle partier i komiteen, bortsett fra Senterpartiet, er av den oppfatning at EØS-avtalen er et regelverk som skal sikre likeverdige konkurransebetingelser. Innenfor dette regelverket er det mulig å etablere systemer for tildeling av industrikraft som tar hensyn til ulike forhold, og som kan sikre industrien den nødvendige langsiktighet og forutsigbarhet. Ultimatumet fra statsråden har gjort saken vanskelig å behandle. St. prp. nr. 52 er etter Stortingets behandling endret på noen viktige områder – til det bedre for industrien. Disse endringene er støttet av regjeringspartiene. Det innebærer at disse endringene er innenfor det Regjeringen vurderer som holdbart i forhold til EØS. Endringene skal jeg komme tilbake til. Komiteen vurderte lenge om saken skulle sendes tilbake til Regjeringen med det formål å få et annet opplegg som gjorde det mulig å gjøre større endringer på betingelsene. Fra Arbeiderpartiets side mener vi at ordningen kunne vært innrettet på en annen måte, og at vilkårene industrien tilbys, kunne vært utformet på en annen måte, som kunne gitt større konkurransekraft og forutsigbarhet. Regjeringen ventet lenge med å få saken lagt fram for Stortinget. Samtidig fikk komiteen klare tilbakemeldinger fra bedriftene som gikk ut på at det haster med å få avklart framtidige vilkår, og at de ønsket å få saken behandlet nå. Derfor valgte komiteen å behandle saken raskt. Det ble tidlig klart at det var et flertall i komiteen som ikke ønsket å gjøre særlige forbedringer i opplegget. Fra Arbeiderpartiets side valgte vi framfor å lansere et alternativt opplegg vi ikke på noen måte ville få flertall for, å forsøke å endre noen av betingelsene til det bedre. Det mener jeg vi har oppnådd. Det viktigste forholdet i slike kontrakter er selvfølgelig prisen. På et tidlig tidspunkt ble det avklart at Arbeiderpartiet ikke ville få flertall for å gjøre endringer i det utgangspunktet Regjeringen foreslo. Fra Arbeiderpartiets side ønsket vi å legge mer vekt på det spesielle i slike langsiktige avtaler og muligheten for redusert pris på bakgrunn av gjenytelser fra industribedriftenes side. Dette fikk vi ikke flertall for. Allikevel vil jeg nevne at prisen, slik den er foreslått i St. prp. nr. 52, på 15,5 øre, kan konkurrere i markedet i dag, og prisen i de såkalte 104-kontraktene er for tiden over 16 øre. Ut fra interessen for å bli med på 104-ordningen kan ikke prisen være veldig langt unna det som bedriftene kan leve med. Det mest verdifulle i dette systemet er at vi vedtar hva som er betingelsene i 20 år. Det gir en god langsiktighet, og vi setter i alle fall en øvre grense for kostnadene. Det er flertall i komiteen for å gjøre enkelte endringer som gjør det å bli med i St. prp. nr. 52, mer interessant for bedriftene. Noe av det mest negative ved Regjeringens opplegg er at det er omstilling av den kraftkrevende industrien til å basere seg på rene markedsmessige betingelser som er målsettingen. Regjeringen leverer i St. prp. nr. 52 et system som legger opp til å omstille bedriftene og lokalsamfunnene der de er plassert. Regjeringen legger i proposisjonen fram et opplegg hvor andelen kraft bedriftene tilbys på denne type kontrakter, reduseres fra og med det tiende året. Regjeringen foreslo en kraftig reduksjon i kraftvolumene, med 6 pst. pr. år, der bedriftene ville ende på 40 pst. av utgangspunktet. Dette mener vi fra Arbeiderpartiets side er en urimelig hard nedtrapping, som vil gjøre usikkerheten større i et elprismarked hvor det allerede er stor usikkerhet knyttet til framtiden. Arbeiderpartiet foreslo å endre nedtrappingen av tildelt kraft, slik at bedriftene ved avtalens utløp sitter igjen med 50 pst. av utgangspunktet, og ikke 40 pst., slik Regjeringen foreslo. Dette er det flertall for. Det er en vesentlig forbedring – det gir bedriftene totalt sett større kraftmengde, og det øker forutsigbarheten i en lengre periode. Videre var bedriftene svært skeptiske til Regjeringens forslag om å la konsumprisindeksen alene regulere prisen. Dette ble det fra industriens side reagert kraftig mot, fordi det ville skape stor usikkerhet i forhold til utviklingen av prisen i disse kontraktene. Her oppnådde Arbeiderpartiet å få inn et element om at det også skal tas hensyn til utviklingen i engrosprisindeksen. Dette er også en klar forbedring av Regjeringens foreslåtte opplegg. Vi har også fra Arbeiderpartiets side ønsket å ta inn to nye bedrifter i ordningen i tillegg til hva Regjeringen foreslo: Becromal på Notodden og Hunsfos Fabrikker i Vennesla. Når det gjelder Becromal, er det verdt å nevne at denne bedriften ble tatt inn i det såkalte 104-regimet av arbeiderpartiregjeringen. Nå valgte Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å ta bedriften ut igjen. Jeg er fornøyd med at vi får flertall for at bedriften igjen får den langsiktighet og forutsigbarhet som tilbys i St. prp. nr. 52. Når det gjelder Hunsfos Fabrikker, er det verdt å legge merke til at det fra Senterpartiet – statsrådens parti – ikke i proposisjonen ble funnet grunn til å legge denne bedriften inn, til tross for at en rekke senterpartifolk her i Stortinget har talt varmt for å få sørlandsbedriftene med. Senterpartiet går med det inn for en urimelig forskjellsbehandling. Arbeiderpartiet foreslo å tilby Hunsfos samme vilkår som andre ved å komme med i St. prp. nr. 52. Det er det gode grunner til. Det gjenstår å se om det får flertall. Det vanskeligste spørsmålet har vært spørsmålet om leieavtalene i Sauda, Svelgen og Odda. Tiden tillater ikke å gå i detalj om hjemfallsordningen, men jeg må si noen ord. Når det gjelder Tysso II og Svelgen II, støtter Arbeiderpartiet at det inngås en leieavtale, ettersom det der dreier seg om første gangs hjemfall. Der er det også slik at det er brukerne av kraften som gis ny leieavtale. Når det derimot gjelder Sauda, oppfatter vi det slik at det her er snakk om annen gangs hjemfall. Det vil bryte fullstendig med det som har vært politikken gjennom hele etterkrigstiden, å tilby nok en periode hvor Elkem leier kraftverket. Det er også sånn at Elkem ikke lenger eier smelteverket i Sauda, og da ser vi ingen grunn til at Elkem og ikke Statkraft skal levere kraften til denne bedriften som til alle andre bedrifter. Ja, jeg vil si det så sterkt som at det vi nå er vitne til, er at det er en statsråd fra Senterpartiet som nå åpner for at staten skal frasi seg kontrollen over vannkraftressursene. I denne forbindelse vil jeg sitere fra et brev statsråd Arnstad fra Senterpartiet sendte komiteen i fjor, der det heter: «En hjemfallsordning som går over så mange år, og som blir utsatt for annen gang når hjemfallet nærmer seg, har ikke noen praktisk betydning for kontrollen med privat eierskap til kraftressursene.» Altså, for ett år siden mente statsråden at å la Elkem få leieavtale i Saudefaldene for annen gang er det samme som at staten oppgir styringen over vannkraften. Det må være lov å spørre seg: Hva har skjedd i mellomtiden? Så vidt jeg kan se, er det eneste som har skjedd, at Elkem selger smelteverket i Sauda til et fransk selskap, og at Senterpartiet snur – snur i et så prinsipielt spørsmål som spørsmålet om hjemfallsordningen. Det er ikke lenger noen overraskelse at regjeringspartiene går med sjumilsskritt bort fra tidligere standpunkter. Selv om hukommelsen er kort, husker vi de fagre ord som ble uttalt ved regjeringsdannelsen på Voksenåsen om denne industriens framtidige vilkår. Jeg har tidligere sitert statsråd Arnstad, som i fjor advarte mot å gjøre det regjeringspartiene nå gjør med hjemfallsordningen. Jeg vil også nevne hva Kristelig Folkeparti og Senterpartiet mente om dette spørsmålet da Stortinget behandlet omorganiseringen av Statkraft. Da mente både Kristelig Folkeparti og Senterpartiet – jeg siterer fra innstillingen den gang: hjemfall er «en forutsetning for å sikre nasjonal kontroll med kraftressursene». Ikke bare er det som skjer, i strid med intensjonen om hjemfallsordningen, det vil også føre til en svekkelse av Statkrafts posisjon. For Arbeiderpartiet er det viktig å holde på Statkraft som et stort, slagkraftig norsk kraftselskap. Arbeiderpartiet er ikke veldig fornøyd med det vi har oppnådd, men slik er det å ikke ha flertall i Stortinget. At de borgerlige partiene finner sammen og vil ha denne industrien over i markedets vold, burde egentlig ikke overraske noen. Vi som mener at denne industrien, som den bærebjelken den er for utviklingen av Industri-Norge, skal ha gode vilkår, får trøste oss med at nå vedtas det et opplegg for de neste 20 årene hvor vilkårene er faste og avklarte. Så er det opp til framtidige storting å avgjøre om det fortsatt skal være en politisk behandling av disse spørsmålene i framtiden.
Det har lenge knyttet seg stor interesse og spenning til prinsipper og prisnivå når det gjelder Statkraft-kontraktene til kraftkrevende industri. Vi har av industrien stadig fått høre hvilke rammebetingelser man må ha i denne bransjen. Store deler av den kraftkrevende industri beklager at det i dag ikke er større konkurranse på tilbudssiden i kraftmarkedet, noe som vil være en viktig forutsetning for at industrien som helhet skal kunne inngå kommersielle kraftavtaler med kraftleverandører. Kun enkeltstående industriselskap med en særlig gunstig kraftportefølje i form av egenkraft har i dag forutsetninger for å kunne lykkes i dette. Derfor vil vi i Fremskrittspartiet arbeide for at industriens rammevilkår må være mest mulig generelle og like for alle aktører. Et fungerende kraftmarked forutsetter også konkurranse på tilbudssiden, slik at kjøperne har mange selgere å forhandle med. Fremskrittspartiet mener at Regjeringen snarest må tilrettelegge for utnyttelse av norske vann- og gasskraftressurser, slik at industrien gis mulighet til i større grad å få delta i kraftutbygging og utvidet eierskap i kraftproduksjonen for bl.a. å sikre fleksibilitet på tilbudssiden, noe som industrien vil være tjent med. Regjeringens opplegg til nytt industrikraftregime er meget regelbundet, mangler fleksibilitet, og er utilstrekkelig overfor en slik utfordring, samtidig som det ikke behandler andre viktige forhold for å kunne lykkes i å oppnå konkurransedyktige kraftvilkår i fremtiden. Forslaget til prisvilkår tar utgangspunkt i et prisnivå på 15,5 øre/kWh, hvor systemtjenestene er innbakt. Gjennomsnittlig spotpris for perioden 1991-98 har vært 13,3 øre/kWh, og terminmarkedet fram mot 2004 ligger på 13-14 øre/kWh. Det tilbys i dag ti års kontrakter til om lag 15,5 øre/kWh uten at kjøperen må forplikte seg til å yte systemtjenester. Internasjonale industrikraftkontrakter har en fallende realpris, og marginalprisene på kull- og gasskraft ligger på 11-13 øre /kWh. Med andre ord, prisen på kraft som industrien blir tilbudt i denne avtalen, er en høyere pris enn den som for tiden er i markedet. For oss i Fremskrittspartiet er det helt klart et mål å føre en politikk som gjør at det kommer flere kraftprodusenter og selgere på banen. Norsk Hydro og Norske Skog har forhandlet seg fram til langsiktige leveranseavtaler med Statkraft, og Elkem har forhandlet seg fram til tilsvarende avtaler med Vattenfall. Norsk Hydro, Norske Skog og Elkem mener vel at de gjennom forhandlinger har fått bedre betingelser enn de ville ha fått i et fremtidig industrikraftregime. Det er følgelig ikke lenger samme behov for politisk fastsatte kraftpriser. Den økonomiske begrunnelse for at det offentlige burde være eier av kraftselskaper, var at man derved skulle hindre at privateide, regionale monopolselskaper utnyttet sin monopolmakt til å ta urimelig høye priser for elektrisk kraft. Dereguleringen av kraftmarkedet i Norge gjør at kraftselskapene ikke lenger har monopolmakt. Hovedbegrunnelsen for at kraftselskaper skal være offentlig eid, er ikke lenger til stede. Jeg kan ikke se en eneste fornuftig begrunnelse for at staten fortsatt skal være eier av Statkraft, og at kommuner og fylkeskommuner for så vidt skal være eiere av regionale kraftselskaper. I særdeleshet er det uheldig at eierrollen i Statkraft utøves av Energidepartementet, som samtidig har regulatorrollen i kraftmarkedet. Jeg vil beklage at denne proposisjonen blir behandlet før man behandler energimeldingen. Etter Fremskrittspartiets syn burde rekkefølgen vært snudd om, slik at Stortinget kan si noe om og gjøre noe med mangelen på elektrisk kraft i Norge. Til slutt: Jeg synes det er beklagelig at Regjeringen ikke har forhåndsklarert prinsippene for tildeling av kraft og om dette er i tråd med EØS-avtalen. Etter vårt syn burde Regjeringen ha forhåndsklarert prinsippene for tildeling av kraft med ESA før saken ble lagt fram for Stortinget. Til slutt tar jeg opp forslagene fra Fremskrittspartiet og forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre.
Øyvind Korsberg har tatt opp de forslag han refererte til.
Tilgang til rimelig og ren energi har i mange tiår vært et vesentlig bidrag til å opprette og opprettholde industri og samfunn i mange distrikter over hele landet. Dette er en viktig bakgrunn for det nye kraftregimet som Regjeringen har foreslått, og som nå i all hovedsak får tilslutning i Stortinget. Kristelig Folkeparti er tilfreds med opplegget som tar hensyn til prinsippet om likhet, behovsvilkår og et ønske om å knytte sammen kraftressurser og lokal verdiskaping. Det foreslåtte opplegget er også et viktig bidrag til en langsiktig overgang til framtidige markedsorganisatoriske rammer. Bedrifter og samfunn får med dette mulighet til å bygge opp kompetanse og sette i verk nødvendige omstillingstiltak. Statkraftkontraktene på såkalt stortingsbestemte vilkår for deler av kraftintensiv industri og treforedlingsindustrien utløper i årene 2004-2011. Det er derfor behov for en avklaring for denne industrien og de lokalsamfunn som er omfattet av avtalene, slik at det kan drives langsiktig planlegging lokalt. Nye industrikontrakter på myndighetsbestemte vilkår må innordnes i EØS-avtalen og en helhetlig energipolitikk. Det er for debattens del viktig å påpeke at en stor del av kraftintensiv industri og treforedlingsindustrien allerede har konkurransedyktige kraftavtaler på kommersielle vilkår i markedet. Regjeringens forslag får i all hovedsak tilslutning fra et flertall i Stortinget. Det er foretatt visse justeringer, bl.a. med Kristelig Folkepartis og Senterpartiets tilslutning, når det gjelder nedtrappingsplanen, indeksering og omfang. Nedtrappingen fra 2011 og ut kontrakttiden blir 5 pst. pr. år i stedet for 6 pst. pr år, som opprinnelig foreslått. Dermed blir kraftoppdekningen ved kontraktenes utløp 50 pst. av utgangspunktet, og ikke 40 pst. Dette er en liten endring som vil føre til større forutsigbarhet i en lengre periode. Prisen er i utgangspunktet foreslått til 15,50 øre/kWh for kraftkontraktene som etter Regjeringens forslag skal tildeles 16 bedrifter. Disse kontraktene får en varighet på 20 år fra 1. januar 2001. Prisen for leieavtalene i Saudavassdraget, Tyssovassdraget og Bremanger er foreslått til 15,75 øre/kWh. Leieavtalene får en varighet på 30 år beregnet fra 1. januar år 2001. Som følge av at indeksen justeres i forhold til forslaget fra Regjeringen må disse prisene settes noe opp. Men det er ikke snakk om vesentlige endringer. Når det gjelder justeringen i indekseringen av prisen, støtter sentrumspartiene forslaget om at departementet også skal ta hensyn til engrosprisindeksen i tillegg til konsumprisindeksen i utarbeidelsen av de endelige kraftkontraktene. Det har i lang tid pågått debatt om avgrensningen av kraftregimet. I dagens regime har både enkelte bedrifter innenfor kraftintensiv industri og treforedlingsindustri krafttilgang på myndighetsbestemte vilkår. Dette er i utgangspunktet svært sammensatte virksomheter. Det er stor forskjell i teknologi, produkter, markeder, lønnsomhet og kraftkostnadenes relative betydning i produksjon. Mange av de kraftintensive bedriftene er hjørnesteinsbedrifter på tradisjonelle industristeder som Mo i Rana, Odda, Sauda mv. I slike lokalsamfunn, med en særlig ensidig næringsstruktur, er det viktig å legge til rette for videre produksjon. Aluminiumsindustrien er i utgangspunktet en kraftkrevende industrivirksomhet som i proposisjonen ikke er gitt tilbud om kraftkontrakter. Dette er etter bedriftenes eget ønske. Denne industrien har forhandlet fram langsiktige kraftkontrakter i markedet, og har dermed ikke behov for kraft på myndighetsbestemte vilkår. Det er imidlertid ett unntak i proposisjonen, og det er Sør-Norge Aluminium. Denne bedriften ligger inne i forslaget fra Regjeringen. Dette er den eneste aluminiumsprodusent som ikke har avtale om langsiktig krafttilgang. Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre finner det i denne sammenhengen da naturlig også å innlemme Becromal på Notodden, som også er en aluminiumsbedrift. Denne bedriften videreforedler aluminium og tilfredsstiller kravene til kraftintensivitet. Ved å tilby bedriften kraftkontrakt vil det bidra til å legge til rette for videreforedling av et råstoff som produseres i Norge. Det vil også ha positive konsekvenser i forhold til sysselsettingen på Notodden, som er et tradisjonelt industristed, og i forhold til miljøet, ved mindre forurensing i forbindelse med transport av råvarene. Når det gjelder forslaget om å innlemme Hunsfos, har jeg i utgangspunktet stor forståelse for de lokale interesser som lenge har kjempet for at også denne bedriften skal få kraftavtale. Likevel er det i denne sammenheng naturlig å ta utgangspunkt i at treforedlingsindustrien ikke er lagt inn i det nye kraftregimet. Det er et resultat basert på en vurdering bl.a. av kraftprisens relative betydning i produksjonen. En innlemming av denne bedriften kan derfor oppfattes som unaturlig sett i forhold til andre mindre bedrifter innen treforedlingsindustrien, som naturlig nok også vil være interessert i en slik avtale. Når det gjelder den foreslåtte leieavtalen i Sauda, mener Kristelig Folkeparti at det er naturlig at Elkem tilbys ny leieavtale. Elkem disponerer de aktuelle kraftrettighetene fram til 2009 og 2010, og det er derfor naturlig at selskapet står for den videre kraftutbyggingen sammen med Sunnhordland Kraftlag. Dette endres ikke av at Elkem nylig har overdratt manganvirksomheten til franske Eramet. Den planlagte utbyggingen i Saudafallene vil neppe realiseres dersom Arbeiderpartiets forslag får flertall. En leieavtale slik den er foreslått, vil legge til rette for en betydelig industrisatsing i Sauda. Dette er også i tråd med det syn Kristelig Folkeparti tidligere har lagt til grunn om en begrenset adgang for enkelte bedrifter til videre leie av kraftanlegg og vannfall som er omfattet av avtaler om foregrepet hjemfall. De endringer som er foretatt i framlegget fra Regjeringen av Stortinget, er kun av mindre karakter. Det er svært gledelig at et bredt flertall på Stortinget slutter opp om de vesentligste forslagene i Regjeringens opplegg og dermed gir en viktig del av norsk industri mulighet til langsiktig planlegging. Til slutt: Arbeiderpartiets forslag om å innlemme både Hunsfos og Becromal vil ikke kunne få sentrumspartienes støtte, basert på tidligere angitte begrunnelser. Vi ser det likevel positivt at Becromal nå tas inn i tråd med det som er vårt primærforslag, nemlig at Becromal skal inn, uavhengig av hvorvidt andre bedrifter kommer inn eller ikke. Likevel vil vi uttrykke forståelse for at de representanter som representerer Vest-Agder, Aust-Agder og Telemark, vil kunne føle en frihet til også å støtte subsidiært det forslag som Arbeiderpartiet står som arkitekt for, og som sannsynligvis blir flertallsbeslutningen i Stortinget i dag. Jeg tar da opp forslaget fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
Bror Yngve Rahm har tatt opp det forslag han refererte til.
Saken vi behandler i dag, berører mange industribedrifter og lokalsamfunn – lokalsamfunn som er bygd opp rundt bedriften og i de fleste tilfeller lokalisert i Distrikts-Norge. Det nye kraftregimet vil påvirke planlagte investeringer og dermed berøre arbeidsplasser. Det er derfor forståelig at både fagforeninger, direktører og interesseorganisasjoner har engasjert seg i denne saken. Høyre er opptatt av at industrien i Norge skal ha konkurransedyktige rammebetingelser. Den kraftkrevende industrien bidrar i betydelig grad til videreforedling av kraft, til verdiskapning og sysselsetting. Industrien ligger langt fremme i å utvikle og ta i bruk moderne teknologi. Det understreker betydningen av at industrien får gode rammebetingelser. Høyre mener at langsiktige, forretningsmessige leveringsavtaler kombinert med salg av kraftverk til industrien vil skape et bedre fungerende energimarked og sikre industrien kraft til stabile og konkurransedyktige vilkår. Vi er skuffet over at Høyres forslag om å gi industrien mulighet til å kjøpe kraftverk tilbake, ikke oppnår flertall. En slik løsning ville ha skapt større forutsigbarhet og de beste rammebetingelsene for den kraftkrevende industrien. Når dette forslaget faller, vil Høyre støtte Regjeringens forslag om leieavtaler. Norsk Hydro, Norske Skog og store deler av Elkem dekker sitt kraftbehov gjennom forretningsmessige avtaler. Med økt konkurranse på kraftmarkedet vil det etter hvert bli mulig for flere bedrifter å oppnå gunstige vilkår i markedet. Høyre erkjenner imidlertid at det er behov for en ny runde med kraftkontrakter på myndighetsbestemte vilkår. Samtidig er det bred enighet om at de kontraktene som nå vedtas, er å betrakte som en overgangsordning. Høyre synes det er vanskelig å ta stilling til Regjeringens forslag. På den ene siden inviteres Stortinget til å ha en mening om hvilke bedrifter som skal tilbys nye kraftkontrakter, hvor mye kraft de skal få, og til hvilken pris. På den andre siden advarer departementet Stortinget mot å gjøre endringer i Regjeringens forslag, fordi det vil øke usikkerheten i forhold til EØS-avtalen. Vi må være forberedt på at med liberaliseringen av kraftmarkedet i EU blir det økt fokusering på at konkurransevilkårene i EØS-området overholdes. Jeg er uenig når Bent Hegna fremstiller Anne Enger Lahnsteins brev til komiteen som en trussel. Jeg oppfatter det i større grad som en konstatering av de faktiske forhold. Høyres holdning er krystallklar: Vi kommer ikke til å bidra til økt usikkerhet for bedriftene. Vi har stor forståelse for mange av de ønsker og krav som er kommet fra industrien. Men Anne Enger Lahnstein har vært krystallklar under behandlingen av denne saken. Endringer i omfang eller prisvilkår vil skape usikkerhet. Den risiko vil ikke Høyre ta eller være med og påføre bedriftene. Det valgflesk enkelte deler ut i dag, kan raskt vise seg å bli til den sure svie i morgen. Vi konstaterer at departementet mener at Regjeringens opplegg er i tråd med EØS-forpliktelsene. Men med den økte fokusering på konkurransereglene er vi overrasket over at departementet ikke har forhåndsklarert prinsippene for tildeling av kraftkontrakter med kontrollorganet i EØS, ESA. Med en forhåndsklarering ville man kunne feiet all tvil til side. Nå må vi leve med en usikkerhet. Høyre fremmer derfor forslag om å sende proposisjonen tilbake til Regjeringen med beskjed om at prinsippene skal forhåndsklareres med ESA. Dette forslaget ser ikke ut til å oppnå flertall. Høyre velger derfor subsidiært å støtte proposisjonen med henvisning til at departementet mener at denne er innenfor EØS-protokollens rammer. Det er lite dramatikk i de forslag Arbeiderpartiet fremsetter, selv om Bent Hegna i retorikk får Anne Enger Lahnstein til å fremstå som den reneste markedsliberalist. Substansen i Arbeiderpartiets forslag bærer mest preg av å være symbolske justeringer. Men hvis det er riktig at vi allerede befinner oss på grensen av hva ESA vil akseptere, kan slike justeringer bli kostbare for industrien. Det betyr ikke at Høyre er uenig i de forslagene som fremsettes i dag, men vi mener at det er departementet som må vurdere om dette er innenfor EØS-protokollens rammer. Jeg ser derfor frem til statsrådens innlegg senere. Den pussigste opptreden i dag er det Fremskrittspartiet som står for. De er imot myndighetsbestemte kraftkontrakter, ja, de går for et rent markedsbasert system. Samtidig stemmer de for Høyres forslag om å sende proposisjonen tilbake. Fremskrittspartiet står sammen med Høyre i å advare mot å gjøre endringer i Regjeringens forslag, men ser allikevel ut til å stemme for de endringene som foreslås i de kraftavtalene de er imot. Jeg vet ikke om dette er for å skape en total forvirring, eller et uttrykk for interne kompromisser mellom liberalistene og populistene. Men nærmere en politisk helgardering har knapt noe politisk parti vært i denne sal. Jeg vil avslutningsvis ta opp det forslag Høyre står alene om.
Jan Tore Sanner har tatt opp det forslag han refererte til.
Det er gledeleg at Stortinget i dag – etter alt å døma òg i all hovudsak – vil slutta seg til St.prp. nr. 52 for 1998-99, som legg fast prinsippa for tildeling av kraft til den delen av den kraftintensive industrien som stod att etter at store verksemder, som f.eks. Norsk Hydro og Norske Skog, på førehand hadde sagt farvel til det såkalla 104-regimet og skaffa seg kommersielle kontraktar. Det nye kraftregimet er ein konsekvens av endra rammevilkår innanfor kraftbransjen og avspeglar prinsippa som gjeld innanfor EØS-området. Fordi debatten om EØS i Noreg anten har vore fråverande eller prega av politiske slagord, vil det kanskje overraska mange at EØS-avtalen set klare grenser for vår handlefridom, også i ei slik sak. Men det er jo tilfellet, og særleg i spørsmålet om kraftpris har det vore nødvendig å innretta seg etter dei nye rammevilkåra. Det har Regjeringa gjort, og ho har eit klart fleirtal bak seg i komiteen for eit kraftregime som vil stå stødig, også internasjonalt. Så viser det seg at reaksjonane frå dei aktuelle bedriftene er noko ulike. Enkelte har f.eks. markert misnøye med opplegget. Men dagens debatt viser også at fleire vil vera med, og eg har sant å seia lettare for å forstå dei siste enn dei fyrste. Poenget er at bedrifter i langt større grad enn tidlegare skal kjøpa si kraft i marknaden. Dei er interesserte i å ha i botnen ein god porsjon eiga kraft, på langsiktige og pålitelege vilkår. Har dei det, vert det lettare å handtera marknaden. Det kraftregimet Stortinget sluttar seg til i dag, omfattar så vel regulære kraftkontraktar som leigeavtalar. Eit gjennomgåande prinsipp er at krafta, som tidlegare, skal gå til konkrete industriprosjekt. Kraft og lokalsamfunn blir knytte i hop. Dermed sikrar me at lokale ressursar framleis vert brukte til verdiskaping. Dei samfunna det her gjeld, utgjer ein viktig skanse for busetjinga i distrikta. Difor kan f.eks. Odda- og Sauda-samfunna gle seg i dag. Dei får no gjennomslag for det synet dei har hatt i lang tid. Bedriftene, fagrørsla, kommunen – alle har stått på i vissa om at dei hadde ei god sak. Det er såleis grunn til å ynskja Odda og Sauda til lukke med dagen, for det er store interesser som har stått på spel. Motstanden mot leigeavtalane har i første rekkje kome frå Arbeidarpartiet. Likevel sa partiet omsider ja til Odda, men nei til Sauda. Og det vert sanneleg lagt merke til. Argumentet er at leigeavtalen i Sauda riv bort grunnlaget for heimfallsinstituttet, den ordninga som hittil har sikra at private interessentar må levera tilbake til staten kjøpt eller leigd kraft når avtaletida er ute. Men slik skal det jo halda fram. Til representanten Hegna vil eg seia: Leigeavtalane kolliderer korkje i bokstav eller ånd med heimfallsinstituttet. Tvert om, dei fører ordninga vidare inn i framtida. Senterpartiet vil alltid vera med på å skapa fleirtal for denne overmåte viktige styringsreiskapen. Arbeidarpartiets argument er at andre gongs heimfall av kraft er akseptabelt, men ikkje om det skjer for tredje gong. Ei slik tolking støttar opp om Statkrafts ynske om å stå som utbyggar i Sauda. Men vil Arbeidarpartiet ha dette som prinsipp, noko som etter mi oppfatning er meiningslaust, er det sørgjeleg at partiet bryt prinsippet straks det er lansert. For om handling skulle fylgja ord, måtte Arbeidarpartiet i det minste, for å vera konsekvent, i alle fall røysta for Sauda IV, som er i nøyaktig same posisjon som Tysso II og Svelgen II. Men det skjer ikkje. Dernest bør det vera eit prinsipielt tankekors for same parti at om det vert sett sluttstrek etter andre gongs heimfall, vil heimfallsinstituttet fort nå fram til sin historiske endestasjon. Det er ikkje regjeringspartias line. Me ser det som yttarst verdifullt å kunna tenkja gjennom situasjonen kvar gong heimfall skjer. Det er på det punktet me kan utøva styring. Då er det godt å kunna spela på fleire verkemiddel, ikkje berre statkraftkontraktar, men òg leigeavtalar, men alltid med heimfall til staten. Det er og vert hovudpoenget. Leigeavtalane er ikkje noko framandelement, dei ligg prinsipielt i same løypa som f.eks. den avtalen Hydro fekk i Tyin/Årdal. Kampen om leigeavtalene tok til då Stortinget drøfta Dokument nr. 8:19 for 1997-98. Som saksordførar meinte eg alt då at det var grunnlag for å fatta positivt vedtak. Men saka vart utsett i påvente av det nye kraftregimet. Det skapte ny tvil i Sauda og Odda. I dag vert etter alt å døma vårt felles strev krona med hell. Med til historia høyrer det at AS Tyssefaldene tek på seg å rusta opp den gamle kraftstasjonen, eit framifrå kulturminne. Det er ei handling det vil stå respekt av, og det er naturleg at kraftselskapet tek seg av det framover.
Det temaet vi berører i denne debatten, en debatt som er avspist med minimalt med taletid og uten replikker, dreier seg om så vesentlige områder som rammebetingelser som kan være avgjørende for en rekke lokalsamfunns overlevelse, om distriktspolitikk og sysselsetting, og vår evne til å kombinere produksjon og miljø. La meg vende blikket bakover. Det er en sammenheng mellom industriens lokalisering og tilgang på kraft. Industrien ble lokalisert der det var tilgang på kraft, og mange av kraftstasjonene ble bygd for industriell utnyttelse. Denne sammenhengen var og er grunnlaget for en rekke lokalsamfunn, spesielt på Vestlandet og i Nordland. Å opprettholde denne sammenheng er derfor fundamentalt for industrisamfunnene, for distriktene og for en viktig eksportnæring for Norge. Men så er det reist miljøpolitiske innvendinger mot denne industrien. Jeg er overbevist om at dersom vi har evnen til og får muligheten til å kombinere de rette virkemidlene, kan vi ivareta de tilsynelatende motstridende interesser. Vi kan få langsiktige kraftavtaler som gjør at industrien investerer ut fra en langsiktig strategi, noe som vil sikre ensidige industrisamfunns overlevelse. Vi kan stille krav til kontraktene som vil medføre energiøkonomisering, som vil styrke den kraftkrevende industrien i Norge som den mest miljøvennlige i verden, en industri som vil være energieffektiv og som bruker den reneste energi vi kan frambringe. Dette kan ikke markedsmekanismene frambringe. Vår kraftkrevende industri er storforbruker av en begrensa ressurs, rein vannkraft. Om lag 35 TWh, dvs. om lag 25-30 pst. av vårt kraftforbruk, går til denne industrien. Det er et betydelig uutnyttet potensial, om lag 2,5 – 3 TWh, i gjenvinning – med andre ord tre hele Otta-utbygginger. 1 TWh er utnytta, og er en del av vårt energisystem. Når vi vet hvor mye kraft mange la i kampen for utbygging av Øvre Otta, er det forunderlig hvor uinteressert de samme partier er i å spare tre slike utbygginger. Det kunne vi gjort med en god avtale med industrien. For meg er det viktig å gi industrien rammebetingelser som motiverer for å overleve og utvikle seg i våre industrisamfunn. Uten langsiktighet vil ikke denne type industri investere for modernisering og energiøkonomisering. En del av den har allerede gjort en jobb for å bli energieffektiv, men det er ennå mye å hente. Vi skal pålegge den – og motivere den for – å bli bedre. Det koster å bli energieffektiv, det tar tid å tjene det inn igjen. Derfor trenger vi langsiktighet. Derfor trenger vi motivasjon, og for SV ville en avtale hvor energiøkonomisering fører til prisreduksjon på avtalekrafta og fjerner nedtrappingsplanen, vært ei skikkelig gulrot for å bli bedre – for å bli best. Jeg vil ta opp SVs forslag, som er gjengitt i innstillinga. I løpet av et femminuttersinnlegg rekker jeg ikke å gå inn på en del av de konkrete problemstillingene, men SV deler for det meste merknadene med Arbeiderpartiet. Jeg kan slutte meg til Bent Hegnas klart kritiske holdning til Senterpartiets kuvending vedrørende andre gangs hjemfall og forlengelsen av leieavtalen med Elkem når det gjelder Saudefaldene. Jeg deler også Arbeiderpartiets standpunkt vedrørende Odda, Tysso II og Bremanger når det gjelder Svelgen II. Vi er også enig når det gjelder Becromal og Hunsfos, så Arbeiderpartiet og vi står for det meste sammen på de konkrete punktene. Men vårt primære standpunkt – der var vi litt ensomme – var å få mer langsiktige, miljøorienterte avtaler med krav om et sterkt miljøpålegg til bedriftene, men samtidig faktisk bedre rammebetingelser enn det som forelå fra Regjeringa, hvis de påleggene hadde blitt fulgt opp. For ikke bare å stå i ensomhet har vi da valgt å gå sammen med Arbeiderpartiet i de fleste konkrete sakene, fordi det har vært den nest beste løsningen for oss.
Inge Myrvoll har tatt opp det forslaget han refererte til.
Da Regjeringen fremmet forslag om å tilby en del industribedrifter nye kraftkontrakter og leieavtaler, var mottakelsen positiv fra en rekke hold. Noen sa imidlertid at opplegget var for dårlig, og viste til at Regjeringen ikke hadde en offensiv industripolitikk som tok på alvor de lokalsamfunnene som er avhengige av kraftkrevende industri. Det ble antydet at Arbeiderpartiet ville komme med et annet og bedre opplegg. Nå vet vi at så ikke skjedde. Regjeringens forslag er avbalansert, gjennomarbeidet og godt. Det får tilnærmet full tilslutning i Stortinget, bl.a. med støtte fra Arbeiderpartiet. Ordningen med kraftkontrakter har vært sterkt omdiskutert. Derfor er det positivt at vi i dag kan fatte vedtak som gir den avklaring mange lokalsamfunn og bedrifter har ventet på. Det er også svært positivt at det er bred enighet om hovedspørsmålene. At Bent Hegna velger å kompensere for at Arbeiderpartiet ikke har nyttet muligheten til å fremme egne forslag når det gjelder f.eks. pris, med en tøff retorikk, får vi ta til orientering, men det endrer ikke de realitetene som jeg har beskrevet, nemlig at Arbeiderpartiet i det store og hele slutter seg til Regjeringens opplegg, selv om de hadde mulighet til å lage et annet opplegg hvis de valgte å prioritere det. Statkraft har i dag kontrakter på myndighetsbestemte vilkår på 17 TWh, og i tillegg disponerer industrien 4 TWh gjennom avtaler om foregrepet hjemfall. Nå foreslås det kontrakter med 4,5 TWh og leieavtale med 2 TWh. Det betyr at vi fra å være i en situasjon hvor kontrakter og leieavtaler har utgjort 1/6 av forbruket, nå kommer over i en situasjon hvor drøye 5 pst. av vårt kraftforbruk er regulert gjennom kontrakter og avtaler. Omfanget er redusert fordi aktørene har inngått kommersielle avtaler samt fordi myndighetene foretar en avgrensning og innstramming. Regjeringen forutsetter at nye kontrakter skal være en overgangsordning, og det legges opp til en gradvis nedtrapping i avtaleperioden. Venstre støtter fullt og helt Regjeringens opplegg. Det bygger på at en del bedrifter og lokalsamfunn trenger den avklaring og de rammevilkår de nå tilbys. Samtidig er det meget positivt at det er bred enighet om det opplegget for nedtrapping vi her går inn på. Det vil industrien kunne leve med, og det er et opplegg som også skal stimulere til enøkinnsats, som Myrvoll etterlyste. På noen relativt marginale punkter er det foretatt endringer i komiteen. Det er nevnt tidligere i debatten at det skal bli en nedtrapping til 50 pst. av kontraktvolumet i år 2020. Denne store seieren, som Hegna omtalte i sitt innlegg, utgjør en differanse på 0,5 TWh. To bedrifter med et samlet kraftvolum på 200 GWh tas inn, og det er en justering av indekseringen for kraftkontraktene som det er vanskelig å fastslå vil ha noen stor betydning. Dette endrer ikke hovedbildet: Regjeringen har fått full tilslutning. Jeg synes det er svært positivt at det er flertall for forslaget om leieavtale for Elkem i Sauda. Regjeringen får støtte fra Høyre og Fremskrittspartiet, og det er vi tilfreds med. Det er med undring jeg slår fast at Arbeiderpartiet ikke vil være med på en løsning som Sauda-samfunnet så sterkt ønsker. Og som representanten Dale på en god måte har beskrevet, er det ikke logikk i Arbeiderpartiets håndtering av Sauda-spørsmålet i forhold til den holdning de har når det gjelder Odda. Den løsningen for Sauda som nå ser ut til å få flertall, er helt identisk med den løsningen som Venstre har arbeidet for siden før valget, og som jeg lovte å arbeide for på et stort folkemøte som var i Sauda. Og til dem som har sagt at Senterpartiet har endret standpunkt, kan jeg melde tilbake at det er også det standpunktet Senterpartiet på det samme møtet, før valget, sa de ville arbeide for. Det er ikke rett som Bent Hegna sa, at statsråden har kommet med en «trussel». Han har anbefalt Regjeringens opplegg og argumentert godt for det. Jan Tore Sanner har rett når han sier at det var en virkelighetsbeskrivelse statsråden kom med, og jeg registrerer med tilfredshet at Arbeiderpartiet valgte å legge den til grunn for sin politikk.
Da St.prp. nr. 52 ble fremlagt i mars, var det for mange en lenge etterlengtet tilråding fra regjeringen Bondevik til et framtidig industrikraftregime. Allerede i 1995 ble det lagt press på daværende energiminister Jens Stoltenberg om behovet for framtidig sikring av industrikraft. Jens Stoltenberg forsikret Stortinget i sin energipolitiske redegjørelse den gangen om at «Regjeringen legger stor vekt på at kraftkrevende industri og treforedling har behov for langsiktige og stabile rammer for sin virksomhet, og derfor vil vi legge opp til at det sikres også i framtiden for denne industri». Det sa Stoltenberg i 1995. Statsråd Faremo understreket høsten 1996 at kraft fremdeles skal være et konkurransefortrinn for norsk kraftintensiv virksomhet, og i februar 1997 ble statsråd Frøiland fortalt at det hastet å få avklart et nytt regime. Terje Sandkjær fra Senterpartiet interpellerte den gang om behovet for langsiktige kontrakter generelt og for sørlandsbedriftenes behov spesielt. Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre gjorde seg sterkt bemerket i den interpellasjonsdebatten. Terje Sandkjær fra Senterpartiet, Jon Lilletun fra Kristelig Folkeparti og Ansgar Gabrielsen fra Høyre var enstemmige i sin tale, og snakket varmt for sørlandsbedriftene, kraftkrevende industri og treforedlingens behov for kraft. «Eg ynskjer noko meir tempo og noko meir vilje til å erkjenne at Agder er i ein spesiell situasjon som må rettast opp», sa Jon Lilletun den gang – men så ble det stille, helt stille. Det skulle altså gå to år før regjeringen Bondevik kom på banen i denne saken som opposisjonen mente hastet så svært i 1997. Det har faktisk ikke vært noe press fra de partiene som mente det hastet, etter at de selv inntok regjeringskontorene. Det er synd å si at framlegget er mottatt med ovasjoner. Med de sterke understrekningene fra departementets side om begrensningene som EØS-avtalen legger, fikk Stortinget seg forelagt en sak som gav lite rom for endringer fra Stortingets side. Regimet er å betrakte som en overgangsordning til vanlige kommersielle vilkår ved utløpet av kontraktsperioden, og tiden da kraft var et konkurransefortrinn for norsk kraftintensiv industri, vil definitivt være over. Saksordføreren har redegjort for våre standpunkter i forbindelse med leieavtalene til Elkem. Jeg registrerer at senterpartistatsråden i år har skiftet mening om leieavtalene. Eller kanskje har hun ikke det? Kanskje var opplegget i fjor sommer at denne saken skulle fikses i Stortinget. Høyre og Fremskrittspartiet ønsker å delprivatisere og børsnotere Statkraft, og fremmer forslag i innstillingen om dette. Arbeiderpartiet ønsker fortsatt at kraftverk i hovedsak skal eies og drives i offentlig virksomhet. Senterpartiet snakker til stadighet om viktigheten av nasjonalt eierskap og nasjonal kontroll over ressursene. Det er det de sier, men egentlig ikke hva de gjør. Statkraft som industripolitisk styringsverktøy svekkes ved statsrådens forslag om leieavtaler for Sauda. Jeg er glad for at sørlandsbedriftene gjennom denne innstillingen får tilbud om kraftkontrakter. Jeg registrerer at det bare er Arbeiderpartiet og SV som innlemmer Hunsfos i regimet, noe som det så langt har vært arbeidet tverrpolitisk for lenge. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet har signalisert subsidiær støtte til Hunsfos. Det gir flertall. Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre var i 1997 sterkt opptatt av at Hunsfos skulle få kraftkontrakter. Jeg registrerer at det var det de sa, men ikke hva de gjorde.
Fremskrittspartiet er glad for Regjeringens forslag til nytt industrikraftregime, som har som målsetting å gi bedriftene mulighet til å tilpasse seg ordinære markedsorganisatoriske rammer for kraftindustrien. Men vi ser også at Regjeringens opplegg er meget regelbundet, og mangler fleksibilitet. Fremskrittspartiet mener Regjeringen snarest må tilrettelegge for utnyttelse av norske vann- og gasskraftressurser i industriell sammenheng. Industrien må få mulighet til i større grad å få delta i kraftutbygging og få utvidet eierskap i kraftproduksjonen for bl.a. å sikre en fleksibel tilbudsside. Det er også viktig at rammevilkårene er generelle og like for alle, slik at enkelte grupper av næringslivet ikke blir behandlet annerledes enn andre fra myndighetenes side på grunn av spesialavtaler på kraft. Fremskrittspartiet mener at det ikke er politikernes oppgave å bestemme priser eller andre særordninger på kraft eller andre produkter. Vi mener det er markedets oppgave gjennom tilbud og etterspørsel å fastsette disse prisene. Fremskrittspartiet mener det ikke bør inngås nye kontrakter med kraftintensiv industri, men at kraften bør selges i markedet, til markedspris og etter markedsøkonomiske prinsipper. Jeg er kjent med at deler av industrien dekker sitt kraftbehov fra eget kraftverk, og at disse hjemfaller til staten i fremtiden. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at industrien bør få eie sine egne kraftverk uten at myndighetene skal benytte seg av hjemfall. Ut fra det jeg har sagt, har Fremskrittspartiet satt fram to forslag. Men jeg er så realistisk at jeg ikke tror vi får flertall for dem, derfor kommer vi til å stemme subsidiært for det nest beste. Jeg har merket meg Sauda kommunes ønske i denne saken. Som rogalandsrepresentant håper jeg at vi med vår stemmeavgivning på denne måten kan bidra til å gi Sauda mer industri.
På tampen av eit hundreår kan det vera greitt å gjera eit kort tilbakeblikk. Kva er det som har prega det hundreåret me no går ut av? Mange ting sjølvsagt, men ei av dei viktigaste hendingane er industrialiseringa av Noreg, særleg ved at ein tok i bruk vasskraftressursane våre. Historia om 1900-talet er ikkje minst historia om den kraftkrevjande industrien. På mange måtar kan ein seia at det var utnyttinga av vasskraftressursane våre som la grunnlaget for det moderne Noreg. At ein kunne ta i bruk denne ressursen, skuldast djerve og ikkje minst framsynte politiske vedtak. At me i dag enno diskuterer verkemiddel som har fungert i 60-70 år, seier mykje om det politiske handverket som den gongen blei utført. Innføringa av heimfallsinstituttet var ei historisk hending. Sjeldan har eit politisk vedtak vore så haldbart. Vedtaka me kjem til å gjera i dag, trur eg dessverre verken er like historiske eller kan vara like lenge. Ein ting ser likevel ut til å vera klart: Ved behandlinga av denne saka sikrar me ein del av historia vår. Eg er veldig glad for at det no ser ut til å vera ei løysing for Vestnorsk Industristadmuseum i Odda. Det er svært positivt at ein no får rusta opp kraftanlegget Tysso II. Det er ei sak som lenge har stått hjartet mitt nær, og eg er glad for den løysinga som me no får på den saka. For oss i Arbeidarpartiet har det alltid vore viktig at naturressursane skal vera eit felles eige, og at desse blir forvalta slik at dei kjem samfunnet til gode. For oss er det viktig at ikkje vasskraftressursane blir privatiserte, slik at det berre blir økonomisk avkasting som avgjer bruken. For oss er det eit mål at desse ressursane skal tryggja arbeidsplassar i norsk industri. Me veit at mange av dei verksemdene som foredlar vasskraft, ligg i Distrikts-Noreg, ofte på plassar med einsidig industri, der det er lite alternativ sysselsetjing. Å skaffa gode og føreseielege rammevilkår for denne industrien er derfor god distriktspolitikk. At kraftressursane kan nyttast der dei blir produserte, er òg positivt. Ved ei privatisering, slik høgrepartia går inn for, misser ein all offentleg kontroll med bruken av krafta. Sal på den opne marknaden eller til utlandet kan bli resultatet av ein slik politikk. Ordninga med heimfall til staten har vore viktig for den offentlege kontrollen med vasskraftressursane. Dersom Regjeringa sitt forslag om ny leigeavtale for Saudefaldene i dag får fleirtal, kan det vera ein spikar i kista for heile ordninga. Det undrar meg at sentrumsregjeringa går inn for eit slikt sjansespel. Særleg for Senterpartiet er dette ein politisk saltomortale i høve til tidlegare standpunkt og ideologi. At dette skjer nærast utan grunngjeving og debatt, er merkeleg. Særleg merkeleg er denne saka med tanke på at Elkem, som skal få leigeavtalen sin forlengd, ikkje lenger har industri i Sauda. Det er viktig å presisera at spørsmålet om forlengd leige ikkje er eit spørsmål om industrien i Sauda skal få kraft eller ei. Det skal den få, uavhengig av dette spørsmålet. Regjeringa sitt forslag om å forlengja leigeavtalen med Elkem vil ikkje berre utelukka Statkraft frå å vera med på å rusta opp og vidareutvikla kraftanlegga i Sauda. Den lokale samarbeidspartnaren Sunnhordland Kraftlag fell òg vekk. Eg er derfor glad for at tilhengjarane av forlengd leige opnar for at Sunnhordland Kraftlag likevel skal få vera med i det vidare arbeidet med tanke på utbygging. Det er positivt at styresmaktene vil stilla strengare krav til effektiv energibruk. Det er samtidig viktig at verksemdene blir stimulerte til å tenkja enøk ved at dei sjølve får sitja igjen med gevinsten. Det er viktig at styresmaktene i sitt arbeid ikkje ser den enkelte bedrifta isolert, men òg ser på korleis energien kan nyttast i samspel med samfunnet rundt bedriftene. Eit godt døme på slik heilskapstenking finn ein i den lokale enøkplanen som er utarbeidd i Odda og betalt av Odda kommune. Eg håpar at departementet kan støtta dei planane som kjem fram der. Når me i Arbeidarpartiet i dag i all hovudsak vil røysta for innstillinga, er det fordi me meiner at det vil gje industrien gode og langsiktige rammevilkår, og at det vil tryggja industrien og gje grunnlag for nyinvesteringar. Dette er særleg tilfellet etter at Arbeidarpartiet har fått fleirtal som sikrar verksemdene meir strøm, og ved at ein òg tar med fleire verksemder i dei vedtaka som i dag blir gjorde.
Regjeringens forslag til nye industrikraftleveranser er basert på langsiktighet og forutsigbarhet for å trygge arbeidsplasser og virksomhet på ensidige industristeder innenfor rammen av EØS-avtalen. 16 bedrifter er omfattet av forslaget til nye industrikontrakter. Prisen er i utgangspunktet 15,50 øre pr. kWh. Kontraktene varer til og med år 2020. Regjeringen går inn for å tilby nye leieavtaler for Saudavassdraget, Tysso II i Odda og Svelgen I og II i Bremanger. Prisen er i utgangspunktet 15,75 øre pr. kWh. Leieavtalene har en varighet til og med år 2030. Ved inngåelse av kontrakt og leieavtale må industrien avslutte eksisterende kontraktsforhold med myndighetsbestemte vilkår. For mange bedrifter kan dette gi betydelig lavere priser enn nevnt foran. Industrikontraktene og leieavtalene er en overgangsordning. Forslaget gir bedriftene mulighet for en gradvis tilpasning til ordinære markedsorganisatoriske rammer. Det er lagt vekt på at overgangsordningen konsentreres om de tilfeller hvor utfordringene knyttet til kompetanseoppbygging og omstilling er størst. Dette gjenspeiles bl.a. i det utvalget av bedrifter som er omfattet av proposisjonen, og ved at det er foreslått gradering av kontraktvolumene i forhold til bedriftenes kraftbehov. Det stilles krav om at industrien må bidra med effektregulering og tørrårssikring. Myndighetene kan dessuten på et hvilket som helst tidspunkt stille konkrete krav knyttet til effektiv energibruk. Jeg viser til at komiteen har understreket betydningen av dette, og jeg vil legge vekt på at kontraktene følges nøye på dette punktet. Det er forutsatt at kraftkontrakter og leieavtaler inngås innen 1. juli neste år. Flertallet i komiteen peker på at det ved etablering av de nye kontraktene må være et mål å få forpliktende avtaler om energigjenvinning. Jeg er ikke uenig i et slikt mål, men må understreke at det kan ta tid å få i stand slike avtaler. Flertallet i komiteen ber om at det ved indeksering av kraftkontraktene innarbeides et element som tar hensyn til engrosprisindeksen i tillegg til konsumprisindeksen. Jeg legger til grunn at departementet gis fullmakt til å konkretisere dette nærmere. En slik konkretisering må skje innenfor de rammene som EØS-avtalen legger. Jeg viser til departementets brev til komiteen av 28. mai og 9. juni, hvor det bl.a. er pekt på at bruk av engrosprisindeksen tilsier at åpningsprisen heves. Komiteens forslag omfatter ikke leieavtalene. Jeg gjør oppmerksom på at prisvilkårene i kontraktene og leieavtalene til 2020 er utarbeidet etter samme prinsipper. Det er vanskelig å se gode grunner for å behandle kontraktene og leieavtalene ulikt i dette spørsmålet. Jeg legger for øvrig til grunn at åpningsprisen i kontraktene heves noe, siden det er flertall i komiteen for en noe svakere nedtrapping av volumene fra 2011. Flertallet i komiteen vil tilby kraftkontrakter til Becromal og Hunsfos. Jeg legger til grunn at komiteen har vurdert alle forhold knyttet til dette, og at det ikke er aktuelt å utvide ordningen til nye bedrifter senere. Nye industriprosjekter må framover konkurrere på lik linje med andre prosjekter om krafttilgangen. Departementet har fire søknader om 104-kontrakter om kraft til behandling. Disse søknadene kom før fristen 19. mars i år og behandles på lik linje med tidligere tildelinger. Søknadene vil være ferdigbehandlet i løpet av kort tid. Jeg er tilfreds med at Regjeringens forslag i all hovedsak har fått flertall i energi- og miljøkomiteen og her i Stortinget i dag, og at en stor og viktig sak for industrien er klarlagt.
Det blir replikkordskifte.
Jeg har noen få spørsmål til statsråden. Er det å gå inn for ny leieavtale for annen gang i Sauda i tråd med det statsråd Arnstad mente i fjor? Og er det i tråd med det Senterpartiet har ment tidligere om hjemfallsordningen? Er det i det hele tatt i tråd med det som har vært prinsippene for hjemfallsordningen? Kan statsråden forsikre oss om at de endringene Stortinget nå gjør, er i tråd med EØS-avtalen, i og med at regjeringspartiene jo er med på det aller meste av de endringene som Arbeiderpartiet har foreslått. Så har jeg en liten kommentar til slutt. Statsråden legger veldig stor vekt på at dette skal være en overgangsordning, at industrien mer og mer skal over på markedsbestemte betingelser, og det er vel og bra. Men hva gjør Regjeringen for å sikre at det er nok kraft i det norske markedet, sånn at kraftprisene holder seg nede på et lavt nivå? Så langt har jeg ikke registrert at Regjeringen har løftet en finger for å få fram ny kraftproduksjon i Norge for å sørge for at kraftprisene holder seg på et lavt nivå.
Når det gjelder den leieavtalen i Sauda som i dag får flertall, er det ikke et brudd med tidligere praksis om hjemfall fra Senterpartiets eller Regjeringens side. Tvert imot er det, som representanten Dale pekte på, verken når det gjelder bokstav eller ånd, brudd med hjemfallsinstituttet. Hjemfallet ligger fast. Det er bare snakk om en fortsatt leieavtale. Leieavtalen er dessuten bedre rammet inn nå enn den har vært tidligere. Det kan være forklaringen på noe justert ordbruk siden Arnstads brev, som er referert i innstillingen. Leieavtalen er innrammet ved at søknad om konsesjon må være innlevert før 1. juli 2001, hvis ikke faller det bort. Dessuten er det slik at omfanget, volumet av kraften, er slått fast med behovsvilkår som gjør at om ikke det blir oppfylt fra leietakers side, vil kraften måtte leveres tilbake til Statkraft for samme pris som den blir levert for. Så det er svaret på det. Jeg skjønner egentlig ikke hvorfor Bent Hegna forsøker å sette spørsmålstegn ved Senterpartiets syn på hjemfall. Når det gjelder spørsmålet om endringene er i tråd med EØS-avtalen, er jeg ikke i tvil om at det opplegg som Regjeringen har lagt fram, er innenfor EØS-avtalen. Ellers viser jeg til det jeg sa om dette i mitt innlegg, også når det gjelder prisfastsetting. Når det gjelder spørsmålet om at dette er en overgangsordning, er det nettopp for å tilfredsstille EØS-avtalen. Etter å ha hørt Arbeiderpartiets representanter her i dag, må jeg nesten minne om at Senterpartiet faktisk tok regjeringskrise i 1990 på konsesjonslovgivningen og EØS-avtalen. Det er ikke vi som har stått bak det som nå gjør det nødvendig å legge opp et kraftregime her som på sikt er helt i tråd med markedsliberalistiske prinsipper. Vi har fått til en god løsning for industrien. Vi har fått til overgangsordninger, og vi har fått til et opplegg som er innenfor EØS-avtalen.
Det industrien ønsker seg, er et reelt tilbud når det gjelder tilgang på kraft og muligheten for å handle i et fritt marked. Det ville også være den beste garantien for en riktig pris og en lav pris, også med hensyn til EØS-avtalen. Statsråden har skapt litt usikkerhet når det gjelder proposisjonen i forhold til EØS-avtalen, og jeg oppfattet i det svaret som statsråden kom med til Bent Hegna, at det var litt mer usikkerhet ute og gikk. Da må jeg vise til brevet fra komiteen, der komiteen spør statsråden om forslag til ny industrikraftavtale er i tråd med EØS-avtalen. Det svaret som vi fikk fra statsråden 10. mai, har gjort meg usikker, og mer usikker ble jeg i dag, for i svarbrevet bruker statsråden uttrykk som «etter beste skjønn» og «departementet vurderer». Med andre ord: Statsråden er ikke helt sikker. Det samme gjelder brevet fra departementet 27. mai, der statsråden skriver at departementet finner det vanskelig å gi en presis vurdering av usikkerheten i forhold til EØS-avtalen. Dersom Stortinget inkluderer nye bedrifter, heller øker andelen av kraftbehovet. Og statsråden avslutter brevet med å skrive at en overgangsordning kan forårsake økt interesse fra konkurrerende industri i EØS-området. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor har ikke Regjeringen vurdert industrikraftkontraktene, slik at man med sikkerhet for industrien kan si at disse kraftkontraktene og leieavtalene er i tråd med EØS-avtalen?
Jeg må jo si at jeg er enig med Jan Tore Sanner når han i sitt innlegg i debatten pekte på at det er vanskelig å forstå hva Fremskrittspartiet faktisk mener her. Nå sier Korsberg at industrien vil ha markedsliberalisme, og ikke ha noe kraftkontraktregime – myndighetsbestemt regime – i det hele tatt. Samtidig vil altså Korsberg i dag bidra, så vidt jeg forstår, til at flere kommer inn under ordningen. Det må vel være fordi noen vil inn under ordningen, og at det slik sett er en skattet og positiv ordning som vi her har fått i stand. Så var det spørsmål om EØS-avtalen. Jeg har med største alvor pekt på at det vi har lagt fram, er vurdert nøye i forhold til industriens behov og de kravene EØS-avtalen stiller. Og jeg er altså ikke i tvil om at det regimet som ble presentert for Stortinget av Regjeringen, er innenfor EØS-avtalen. Jeg har pekt på, både i brev og i møte med komiteen, at hvis komiteen velger å gjøre store endringer i forhold til det, er det klart at man kan komme i en situasjon hvor det kan skapes usikkerhet. Når det gjelder de endringene som det ser ut til å bli flertall for i dag, vil jeg, i likhet med Gunnar Kvassheim, karakterisere dem som marginale. Så jeg mener fortsatt at dette er innenfor EØS-avtalen. Det er gode, langsiktige ordninger for den kraftkrevende industrien, spesielt i de områdene av landet som trenger tid på å omstille seg til en markedsorganisatorisk kraftsituasjon.
Det føles litt pussig for en EU-tilhenger å støtte seg til EØS-motstander Enger Lahnstein, men jeg tror ikke det er noen grunn til å mistenke henne for taktisk spill når hun har advart komiteen mot å endre Regjeringens opplegg. Jeg tror statsråden når hun sier at det er for å unngå usikkerhet i forhold til EØS. Jeg registrerer imidlertid at regjeringspartiene støtter enkelte forslag til justeringer, og jeg oppfattet statsrådens siste svar slik – og det er i grunnen det jeg ønsker å få bekreftet at jeg har forstått riktig – at hun mener at de foreslåtte endringene når det gjelder indeksering og svakere nedtrapping, med de presiseringer hun foretok i sitt innlegg, er innenfor EØS-protokollens rammer, slik departementet også mener at proposisjonen er. Disse to forslagene vil kunne få Høyres støtte, dersom statsråden altså kan bekrefte at de, med de tolkninger hun har gitt, er innenfor EØS-protokollens rammer. Da gjenstår det ett spørsmål, og det gjelder Becromal og Hunsfos. Jeg vil be statsråden foreta en vurdering her, om det er innenfor rammene å inkludere Becromal, eventuelt hvordan det vil forholde seg i forhold til Arbeiderpartiets forslag om også å inkludere Hunsfos.
Jeg må først si at det er helt riktig at jeg med det største alvor tar ansvaret for å få fram et regime som er innenfor EØS-avtalen, for jeg tror – når EØS-avtalen først foreligger – det er helt nødvendig. Dette er faktisk alvor – det må jeg nesten få si til representanten Hegna. Dette kan vi ikke tulle med, for å si det rett ut. Så var det spørsmål om disse justeringene som er foretatt – og jeg viser til mitt innlegg. Når det gjelder indekseringen, at man altså legger større vekt på engrosprisindeksen i forhold til konsumprisindeksen, viste jeg til et tidligere brev, og sa at det vil påvirke utgangsprisen. Og med hensyn til denne svakere nedtrappingen, gjelder det samme der. Det presiserte jeg i mitt innlegg. Dessuten sa jeg at jeg forutsetter at departementet får fullmakt til å arbeide videre med dette. På disse premissene mener jeg det ikke er tvil om at dette er innenfor EØS-avtalen. Når det gjelder Becromal, vil sentrumspartiene også støtte forslaget om at de tas inn i ordningen. Det vil, slik jeg har forstått det, ikke skje med Hunsfos. Jeg kan ikke gjøre noe annet enn å peke på det jeg sa i mitt innlegg på det punktet, nemlig at jeg regner med at når Stortinget velger å gjøre det, har man også vurdert konsekvensene. Men det er umulig for meg å gå lenger her. Jeg hadde regnet med å få spørsmål om hvorfor ikke saken er notifisert for ESA. Grunnen til det er rett og slett at vi ikke er i tvil om dette. Det som skal notifiseres for ESA, er i den grad man mener at noe er statsstøtte, eller kan være statsstøtte. Ikke noe som tilsier det, er til stede her. Vi mener at dette ikke er statsstøtte, og derfor har vi ikke notifisert.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Norsk kraftintensiv industri er historisk bygd opp med basis i norske energiressurser. Rundt siste århundreskifte var vannkraftutbygging og industrioppbygging så knyttet til hverandre at det oppstod store diskusjoner om hvorvidt det var staten eller industrien som skulle stå for utbyggingen av vannkraften. Det endte med at staten bygde, og at industrien fikk langsiktige, lave priser. Disse avtalene er gjennom mange tiår tatt godt vare på, og de har sin berettigelse, ikke minst på grunn av forutsigbarheten som fremdeles er hovedelementet for videreutvikling av denne type industri. Dette har regjering og storting vært enige om. Ja, så sent som i 1997 sier sentrumsregjeringen i Voksenåsdokumentet at det er viktig å sikre industrien forutsigbarhet og langsiktige rammevilkår. Videre heter det at det er en målsetting at norskprodusert energi fortsatt skal gi grunnlag for sysselsetting og verdiskaping i Norge. Industrien må fortsatt sikres langsiktig tilgang på kraft på rimelige vilkår, samtidig som det stilles krav til miljøtiltak i industrien. Det siste, miljøtiltak, er det eneste som er virkelighet i dag i forbindelse med St.prp. nr. 52. Det andre styres fra Brussel. Regjeringens forslag til nye kraftkontrakter vil gi redusert framtidig krafttilbud til industrien, noe som igjen fører til nedbygging av dagens kraftintensive industri. Slike steder er bl.a. Finnfjord Smelteverk i Troms og Rana i Nordland. Finnfjord Smelteverk har til nå satset store summer på miljøtiltak. En forverring av rammebetingelsene vil slå negativt ut, og her er ikke omstillingsmulighetene særlig store. Finnfjord Smelteverk har det vi kaller 104-kontrakter, som i dag ligger på ca. 16 øre pr. kWh. Departementets foreslåtte markedspris i St.prp. nr. 52 har en pris på 15,5 øre pr. kWh, der det også stilles krav til industrien om systemytelser. For de bedriftene som i dag har 104-kontrakter, skaper ikke endringene i det nye kraftregimet i utgangspunktet vesentlige forverringer i økonomien, men usikkerheten rundt nedtrapping og eventuell utfasing av hele regimet skaper uro for framtiden. Rana-samfunnet er det enkeltsamfunn som vil få de største endringene i rammebetingelsene etter at St.prp. nr. 52 er vedtatt. De fleste Rana-bedriftene har i dag kontrakter med gamle priser, som er forankret i kraftressurser etter nedleggingen av Jernverket. Det meste av dagens industri i Rana er bygd opp på disse kraftressursene. Derfor var det en viktig forutsetning for omstillingen i Mo Industripark at kraftpris og kraftmengde skulle være grunnlaget for en videreutvikling av en konkurransedyktig industrivirksomhet, jf. St.prp. nr. 103 for 1989-90. Slik man leser St.prp. nr. 103, er nedtrapping av de foreslåtte kontraktenes volum og økning i prisen som er gjort i St.prp. nr. 52, egentlig i strid med Stortingets tidligere vedtak. Det finske selskapet som eier Fundia i Mo i Rana, satte all sin lit til at norske myndigheter ville følge opp tidligere vedtak, og har de siste sju årene investert for om lag 500 mill. kr. Denne satsingen er en direkte konsekvens av flertallets industripolitiske vedtak i denne salen. Bedriften beskjeftiger ca. 800 ansatte, og dessverre er denne virksomheten nylig blitt kraftig rammet av dommen om arbeidsgiveravgift i ESA. Denne bedriften vil ikke makte to store økonomiske belastninger, og at en avvikling av en bedrift i denne størrelsesorden vil få konsekvenser for Industriparken og Rana-samfunnet, skal det ikke stor fantasi til å forstå. Her forventer hele Nordland også en innsats fra kommunalministeren. Virkeligheten er at markedskreftene har tatt over mye av styringen på energiarenaen, og man ser for seg at en fortsettelse av et bestående regime nå går mot slutten. Hovedspørsmålet er nå hvordan Stortinget skal ivareta industrielle sektorpolitiske hensyn, som beskrives i St.prp. nr. 100 for 1990-91om omorganisering av Statkraft.[[Presidenten klubber.]] Avslutningsvis vil jeg nevne den uthuling av hjemfallsinstituttet som nå er i ferd med å skje. Bondevik-regjeringa blir de første som lager hull i denne sikkerhetsventilen ved å åpne for eie og leie på inntil 140 år.
Jeg vil starte med at Arbeiderpartiet her har gjort et nummer av at Elkem har solgt til Eramet. Det sier de i innstillingen, er grunnen til at de ikke kan gå med på en ny leieavtale. Noe tilsvarende har aldri tidligere vært noen grunn for Arbeiderpartiet. Men siden nå Arbeiderpartiet har brukt dette som et argument for at ikke leieavtalen skal bringes i havn, synes jeg det er riktig å sitere litt fra et brev som Sauda kommune sendte til komiteen den 6. mai d.å.: «Ved årsskiftet 98/99 kjøpte den franske virksomheten Eramet ASA smelteverket i Sauda fra Elkem.» … «Har salget av smelteverket endret problemstillinger i denne saken? Er det ikke lenger noe som tilsier Elkems nærvær og rettigheter i Sauda?Sett fra Sauda kommunes side er svaret relativt enkelt: Salget av smelteverket synes gunstig sett fra kommunens og Sauda-samfunnets side. Bakgrunnen for salget var at Elkem ikke lenger hadde råstoffleverandør til sin manganproduksjon. Manganmalmforekomstene i verden domineres/styres av to globale konsern – og Eramet er del av ett av disse.»Virksomheten ved smelteverket er gjennom salget «sikret tilgang på manganmalm[[og til svært konkurransedyktige priser]] Dette bør Arbeiderpartiet legge seg på sinne. Det er altså grunnen til at Sauda-samfunnet synes det som skjer her i dag er meget positivt. Jeg synes det er beklagelig at et parti som Arbeiderpartiet ikke skjønner dette. Høyre mener også at tiden er inne for at vi får en delprivatisering av Statkraft. Derfor har vi sammen med Fremskrittspartiet fremmet et forslag om dette. I 1993 var det en debatt i Odelstinget den 1. juni. Da var det fem lokalsamfunn – Bremanger, Ålvik, Odda, Sauda og Høyanger, alle ensidige industristeder der kraftavhengig industrivirksomhet er nøkkelbedrifter i lokalsamfunnet – som ikke var kvalifisert til å ta del i de muligheter som Ot.prp. nr. 70 for 1992-93 ellers åpnet adgang for når det gjelder fremtidig hjemfall. Selv ber disse lokalsamfunnene tynt om likebehandling, og de gjør det tverrpolitisk. De industribedriftene som i perioden 1957-1966 inngikk avtale med staten om foregrepet hjemfall og leie av kraft der, ble ekskludert. Når Høyres forslag heller ikke i dag får flertall, betyr det en urettferdig forskjellsbehandling. Siste gang vi hadde denne saken oppe, gikk Fremskrittspartiet imot. Det syntes vi var trist, men denne gangen har de snudd, og vi har nå fått et flertall. Ordfører Anne Marie Brekke i Sauda er oppglødd over meldingen fra hovedstaden om at Elkem får leie Saudefaldene i 30 år til. Men hun tør likevel ikke slippe jubelen løs før saken er klubbet i Stortinget. Det er ikke bare ordføreren som vil slippe jubelen løs, men hele Sauda-samfunnet[[presidenten klubber]] [[presidenten klubber]]
Presidenten vil ikke tillate at representantene går utover den tillatte taletid. Det gjelder både siste og foregående taler.
Bruk av norsk vannkraft har vært et viktig bidrag til industrialiseringen av Norge gjennom hele dette århundre. Mange industristeder er helt avhengig av langsiktige leveranser av kraft for å sikre sysselsettingen, og Arbeiderpartiet er opptatt av fortsatt å sikre industrien muligheter til langsiktige og forutsigbare kraftavtaler. Det er ingen tvil om og ingen hemmelighet at Arbeiderpartiet hadde sett et bedre opplegg for industrien enn det vi i dag får vedtatt. Men den klare meldingen fra statsråden når det gjelder EØS-avtalen, har gjort saken vanskelig å håndtere, og Stortinget har i realiteten – for å si det på et litt folkelig språk – vært bundet på hender og føtter i denne saken. Stortinget har ikke egen fagkompetanse på statsstøttebestemmelser i EØS-avtalen, og må derfor basere sine beslutninger på Regjeringens vurderinger av hva avtalen tillater i et nytt kraftregime. Regjeringen har spesielt understreket at det avgjørende er at en ikke endrer prisforutsetningene. Blant annet derfor har Arbeiderpartiet lagt opp til å beholde det prisnivået som Regjeringen har foreslått. Arbeiderpartiet har valgt å innta en konstruktiv rolle og forsøker å søke støtte for å få endret dette regimet til gunst for industrien. Og vi har lyktes i å endre på noen viktige områder: Vi har fått støtte for å få endret nedtrappingen av tildelt kraft, slik at bedriftene ved avtalens utløp sitter igjen med 50 pst. av utgangspunktet og ikke 40 pst., som Regjeringen hadde foreslått. Vi har fått støtte for ikke å la konsumprisindeksen alene regulere prisen, men at også utviklingen i engrosprisindeksen skal tas hensyn til. Vi har fått støtte for å ta inn to nye bedrifter, henholdsvis Notodden og Hunsfos Fabrikker. Arbeiderpartiet mener at Sauda Smelteverk må sikres tilbud om langsiktige kraftleveranser. Men vi mener at det må skje gjennom kraftkontrakter på linje med det andre bedrifter får tilbud om. Vi har derfor gått imot forslaget om ny leieavtale for Elkem fordi vi mener at det bryter med hensikten med hjemfallsordningen. Selv om staten formelt sett er eier, vil Statkraft ikke ha disposisjonsrett over kraften. Dette ble også understreket av statsråd Marit Arnstad i et brev til komiteen i fjor der hun påpekte at «en hjemfallsordning som går over så mange år, og som blir utsatt for annen gang når hjemfallet nærmer seg, har ikke noen praktisk betydning for kontrollen med privat eierskap til kraftressursene». I dag ser det ikke lenger ut til at Senterpartiet er enig i det statsråd Arnstad mente i fjor. I Arbeiderpartiet derimot er vi enig i det standpunktet Arnstad hadde i fjor, og vi mener at det Senterpartiet sammen med stortingsflertallet nå legger opp til, undergraver formålet med hjemfallsordningen. Selv om det er uenighet i synet på hvordan hjemfallsordningen bør praktiseres, er det gjennom komitebehandlingen skapt et bredt flertall for andre endringer i det som var det opprinnelige opplegget fra Regjeringen. Det er vi glad for, og det bidrar til å gi industrien bedre forutsigbarhet for framtida.
De talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
Jeg vil få henlede oppmerksomheten på den merknaden som står nederst på side 3 og øverst på side 4 i innstillingen som medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV står bak, om at det skal stilles konkrete krav om effektiv energibruk når de nye kontraktene og leieavtalene skal inngås. Spesielt i denne merknaden pekes det på energi- og miljøprosjekter rundt Sarpsfossen. Det forundrer meg storlig at sentrumspartiene ikke har kunnet slutte seg til denne merknaden. I lengre tid har det vært arbeidet med at energi- og miljøprosjektet rundt Sarpsfossen har kunnet bli en realitet. Som kjent er dette et energigjennvinningsprosjekt som, hvis det blir gjennomført, kan frigjøre 350 GWh pr. år. Ved utnyttelse av kjent og driftssikker teknologi kan gjenvunnet energi fra Globe Hafslund forsyne Glomma Papp med 80 GWh, som er deres behov, og resten kan tilføres Borregaard som vil dekke 20 pst. av sitt totale behov for varmeenergi. For noen dager siden hadde vi den store debatten om utbyggingen av Otta-vassdraget, om det store behovet landet har for energi, og de miljøinngrep dette medfører. Her har vi altså et prosjekt som er nesten av samme størrelse som den vedtatte utbyggingen av Otta-vassdraget, og det uten miljøinngrep. Dette prosjektet vil derimot gi en stor forbedring av miljøet i hele Sarpsborg-distriktet. Jeg registrerer at ingen av sentrumspartiene har vært med i denne debatten, de har hele tiden meldt seg ut av den, til tross for at statsråd Marit Arnstad sa seg meget interessert i prosjektet. Hafslund Metall inngikk i 1996 en langsiktig avtale med Statkraft til ca. 20 øre/kWh med utløp 2004, en avtale som er helt annerledes enn de andre kontraktene som er knyttet til langsiktige kontrakter og energiavtaler. Men når Hafslund Metall er nøkkelen for å kunne gjennomføre et slikt miljøprosjekt, må dette kunne være grunn nok for Regjeringen til å kunne gå inn og enten løse Hafslund Metall fra dens kontrakt, eller reforhandle, så man knytter dette miljøprosjektet direkte opp mot den kontrakten, slik komiteen også stiller krav om. Etter det jeg forstår, er også statsråd Lahnstein interessert i at dette kan gjøres, selv om hun anså at dette kunne ta noe tid. Her er et prosjekt man kan gjennomføre uten at det tar noe tid.
Det går vel an å si at det tidligere kraftregimet ikke ble oppfattet som rettferdig. Det var slik at f.eks. Aust-Agders kraftkrevende industri ikke hadde Statkraft-kontrakter. Det var de lokale e-verkene, som Aust-Agder Kraftverk, som var hovedleverandør. Med det nye regimet virker det som om noe av skjevheten blir rettet opp. Norton i Arendal og Lillesand blir med i regimet, og det er bra. Mitt spørsmål blir: Er dette regimet bra nok, vil det sikre den kraftkrevende industrien strøm til en konkurransedyktig pris sammenlignet med det øvrige Europa? Svaret er tja. EU peker senest i en rapport datert 4. mai 1999 på at veksten i den kraftkrevende industrien er avhengig av evnen til å kutte produksjonskostnader, inklusiv strømprisene. Det kan altså hende at strømprisen i EU blir redusert, og med et åpent europeisk kraftmarked, må dette vurderes opp mot det norske kraftregimet. Det blir ikke enkle avgjørelser som bedriftene må ta – det er vanskelig å se 20 år fram i tiden. Det norske regimet bygger på 15,5 øre/kWh i 1999-kroner, og om 10 år skal volumet trappes ned med 50 pst. av utgangspunktet. Det nye regimet vil medføre en betydelig økning i kraftprisene de nærmeste årene sammenlignet med de gamle kraftavtalene. Det er i dag mulig i det frie markedet å inngå tiårsavtaler som kan være like gunstige. Jeg er derfor ikke imponert over det som den kraftkrevende industri tilbys. Det positive må være at prisen ikke skal justeres etter konsumprisindeksen, men etter engrosprisindeksen. Denne reguleringen burde etter min vurdering ha vært begrenset til 60-70 pst. og ikke en 100 pst. regulering av indeksen. Konklusjonen min blir: Totalt sett mer rettferdig bedriftene imellom, men prisen som tilbys, er for dårlig og peker klart i retning av en avvikling av et norsk kraftregime.
Representanten Blattmann fra Arbeiderpartiet hadde i et innlegg tidligere i kveld nærmest betenkeligheter med de uttalelsene som en del andre representanter fra Sørlandet hadde kommet med før valget i 1997. Det kunne tyde på at det kanskje falt henne tungt for brystet at vi i dag kan innfri det vi sa den gang. St.prp. nr. 52 for 1998-99, som vi i dag har til behandling, synes jeg har veldig mye bra i seg. Den har etter mitt skjønn først og fremst det i seg at en del av de geografiske skjevhetene som det har vært i forhold til sørlandsindustrien, er rettet opp. Det er viktig for norsk industri å få langsiktige rammevilkår. Det jeg skulle ønske, var at det i denne salen også var et større engasjement for stabile rammebetingelser for det totale næringslivet. Her gir vi en del av næringslivet 20-årige kontrakter med staten om leveranser til en gitt pris og på bestemte vilkår. Det er bra! Jeg skulle ønske at en del av de representantene som har stort engasjement i denne saken og i lignende saker, også hadde det når vi diskuterer andre rammebetingelser for næringslivet. Når jeg sier at denne saken er viktig for Sørlandet, er det fordi Vest-Agder vel er ett av de to-tre fylkene som har størst eksport pr. innbygger. Mye av den eksporten kommer fra denne industrien. Det som står i innstillingen i dag, skiller seg i veldig liten grad fra det som ligger i St.prp. nr. 52. Og det er vel kanskje en del av det som er frustrasjonen hos noen av arbeiderpartitalerne. Kanskje den siste sa det relativt eksplisitt. Han var relativt lite «imponert» – underforstått lite fornøyd med det Arbeiderpartiet selv har prestert i denne innstillingen. Og på det lufttrykket som man liksom kunne føle i brystkassen på saksordføreren, kunne det synes som han skulle ønske at romertallsvedtakene hadde vært litt mer fyldige. Jeg er imidlertid glad for at vi har fått et regime som sikrer industrien vilkår som definitivt er konkurransedyktige, som vil gi stabilitet, og som er nødvendige. Men jeg tror nok Kvassheim traff spikeren på hodet da han sa at det er liten avstand mellom det som ligger i proposisjonen, og det som ligger i denne innstillingen. Med den anførselen vi fikk fra statsråden om hva som ligger i I punkt 1 og 2, vil Høyre slutte seg til det som vår representant i energikomiteen sa. Helt til slutt: Det er ikke så ofte jeg utdeler ros til noen, især ikke til statsråder fra Senterpartiet. Men jeg føler den vikarierende olje- og energiminister gjør en god jobb når det er olje den ene dagen, opera den andre dagen og langsiktige kraftkontrakter den tredje dagen!
Dette er jo for dem som denne saken berører, en nokså stor og viktig sak. Vi snakker om 4 TWh/år. Vi snakker om industribedrifter som omsetter for anslagsvis 7 milliarder kr, og nokså mange titusener av mennesker som jobber i disse bedriftene. 50 pst. av dem som er berørt av avtalen, befinner seg i Nordland fylke, for øvrig et fylke som har en kraftproduksjon på 15 TWh/år, og som sender 5 TWh/år ut av fylket, langt sørover til glede for andre. Det er en industri som ikke bare har et utenlandsk marked å forholde seg til. Også Stortinget er de nødt å forholde seg til, og i tillegg har de Statkraft som de er nødt til å forholde seg til. La meg bare få lov til å si, siden tiden er så veldig kort: Det er ikke én eneste nordlending som tror at Statkraft er bedre i stand til å ivareta én eneste kilowattime bedre enn det industrien gjør i dag i Nordland fylke. Det må være soleklart at når man tar dette i en historisk sammenheng, må det være tillatt å understreke dette forholdet, at disse bedriftene, som ligger i et område hvor vannkraften er bygd ut for ett eneste formål, nemlig industriell virksomhet, må få lov til å ha en langsiktighet i det de fortsatt skal foreta seg. Da må ikke fremtiden bringe som løsning at de skal oppfatte forvalteren av denne kraften, nemlig Statkraft, som en konkurrent som helst vil ha disse kraftkontraktene annullert, og som også presterer å delta i en debatt og der fremsette en påstand om at de kjøper subsidiert kraft, altså at denne industrien på en måte er subsidiert. Det er langt fra tilfellet! Det finnes også der i gården nok av dokumentasjon på at konkurrentene til denne meget vellykkete industri i Norge har kraftkontrakter med betingelser som er langt bedre enn det Stortinget kommer til å vedta nokså enstemmig i dag. Til slutt: For øvrig synes jeg ikke Arbeiderpartiet skal gå så høyt på banen. Jeg husker da daværende statsminister Thorbjørn Jagland under valget i 1997 stod på Elkems trapp i Mosjøen og måtte svare på et entydig krav fra Elkem-ansatte om å få industrikraftavtalen reforhandlet og på plass snarest mulig. Ja, var svaret fra daværende statsminister og nåværende partileder Thorbjørn Jagland. Hadde jeg ikke visst bedre, skulle man nesten tro at Jagland fortsatt stod på Elkem-trappen i Mosjøen.
Et viktig forhold i proposisjonen er at det stilles krav om en effektiv energibruk. Regjeringen foreslår at myndighetene i de nye kontraktene og leieavtalene forbeholder seg retten til senere å stille konkrete krav knyttet til effektiv energibruk. Dette kan selvfølgelig ingen være uenig i. Jeg er derfor glad for at et såpass bredt flertall i komiteen – medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV – understreker verdien og betydningen av nettopp dette. Ved etableringen av de nye kontraktene må derfor disse forholdene legges til grunn, med det mål å få på plass forpliktende avtaler om energigjenvinning, slik flertallet påpeker i innstillingen. Mitt spørsmål er da: Hvorfor står ikke en samlet komite – også regjeringspartiene – bak slike klare formuleringer? Riktignok understreker også regjeringspartienes representanter i innstillingen betydningen av at en ved gjennomføringen av det nye kraftregimet legger betydelig vekt på energigjenvinning og enøk. Men hvorfor kan ikke de samme partiene være like konkrete som Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV, som viser til at det er en rekke prosjekter og mye energi som nettopp kan utløses dersom myndighetene stiller midler til rådighet for enøk og gjenvinning i industrien. Et slikt enestående prosjekt er nettopp det energi- og miljøprosjektet rundt Sarpsfossen som flertallet viser til, og som etter manges oppfatning nå har en enestående sjanse til å bli realisert. Derfor forutsetter jeg at statsråden og departementet følger opp det som jeg oppfatter som et meget klart signal fra et bredt flertall i energi- og miljøkomiteen, og som da også kan føre til at vi åpner for store og positive samfunnsmessige gevinster som kan realiseres. Jeg vil avslutningsvis bare spørre statsråden, også med henvisning til tidligere innlegg: Er statsråden villig til å følge opp dette?
La meg først si at jeg er glad for at Stortinget med et så bredt flertall slutter opp om Regjeringens forslag om å tilby 16 enkeltbedrifter nye myndighetsbestemte kraftkontrakter med en varighet på 20 år, fra 1. januar 2001. De mindre justeringene vi fra sentrumspartienes side har gått inn for når det gjelder nedtrappingsplanen, indeksering og omfang, må betraktes som det statsråden kalte marginale justeringer, som ikke vil skape problemer i forhold til EØS-avtalen. At man eksempelvis endrer nedtrappingen med 1 pst. pr. år i forhold til det opprinnelige forslaget på 6 pst. pr. år, må betraktes som en mindre endring, men som likevel kan ha betydning for den enkelte bedrift. Når et flertall i denne sal velger å plukke ut en tilfeldig valgt bedrift, Hunsfos, løfte den opp og gi den helt andre rettigheter enn tilsvarende bedrifter, er det en sak for Stortinget. Det er betenkelig ut fra likebehandlingsprinsippet. Hunsfos kan ikke karakteriseres som kraftintensiv industri, da kraften kun representerer i størrelsesorden 5 pst. Det vedtak stortingsflertallet vil gjøre i kveld, vil derfor framstå som urettferdig i forhold til de treforedlingsbedrifter som ikke får det samme tilbud. Dette er min hovedbegrunnelse for å gå imot Arbeiderpartiets forslag om å inkludere Hunsfos – ikke at det er fare for at denne ene bedriften vil skape et problem i forhold til ESA, men at det er blodig urettferdig i forhold til andre treforedlingsbedrifter som ikke har hatt en like effektiv lobby som det Hunsfos har hatt. Statsråd Lahnstein har understreket at Regjeringens opplegg er klart innenfor de rammer EØS-avtalen setter. Hun har også kommet med forsikringer om at de justeringer flertallet gjør, ikke representerer noe problem i forhold til EØS. Representanten Sanner opplyste i sitt innlegg at statsråd Lahnstein i møte med komiteen advarte mot å endre Regjeringens opplegg, og han henviste til at denne advarselen også hadde kommet fram skriftlig i brev av den 27. mai d.å. til komiteen, hvor det heter, slik representanten Sanner refererte det, at endringer vil skape usikkerhet. Men det er viktig at denne formuleringen ses i sammenheng med avsnittet foran i brevet. Der heter det følgende: «Departementet finner det vanskelig å gi en presis vurdering av usikkerheten i forhold til EØS-avtalen dersom Stortinget inkluderer nye bedrifter, eller øker andelen av kraftbehovet som tilbys dekket med nye kontrakter på myndighetsbestemte vilkår. Departementet vil imidlertid peke på at en utvidelse av ordningen vil svekke forslagets innretning som en overgangsordning, …» Og så heter det at dersom Stortinget endrer prisene, så kan usikkerheten øke. Dette betyr at det er vanskelig for departementet å gi en presis vurdering av usikkerhet på et meget upresist spørsmål der det refereres til nye bedrifter. Da spørs det hvor mange bedrifter det gjelder, og statsråd Lahnstein presiserte i sin samtale med komiteen at det avhenger av antall bedrifter. Dersom Stortinget derimot gjør noe med prisen, vil det skape økt usikkerhet. Dermed skulle det være krystallklart at de vedtak som Stortinget gjør i dag, skulle være innenfor EØS-avtalen.
Jeg må få slutte meg til statsrådens utsagn om at «dette kan vi ikke tulle med». Nå er det fra noen av dem som har ført oss inn i EØS, blitt framstilt som om det er statsrådens brev som er problemet. Det har vært presset og presset for å få et svar om dagens vedtak er innenfor EØS-avtalen eller ikke. Det presses for å få et ja- eller nei-svar. Jeg har da lyst til å minne om, særlig overfor Arbeiderpartiets talsmenn, at de i regjeringsposisjon ikke var i tvil om at differensiert arbeidsgiveravgift var innenfor, og at den hadde vi full kontroll over. Historien har vist noe annet. Jeg har også erfaring fra en del andre sammenhenger hvor vi har diskutert EØS-reglene og jurister har kranglet nokså sterkt om hvor grensedragningen skulle gå – ikke minst husker jeg det fra den gang vi diskuterte om LKAB hadde rett til å kreve trafikkeringsrett på Ofotbanen. Jeg er i tvil om det er mulig å vite presist hvor grensene går. Jeg er også i tvil om det er klokt å presse fram en grensedragning når det er usikkert hvor grensene går, hvis man ikke har et ønske om å arrestere en statsråd i ettertid for å ha tatt feil, men jeg går ut fra at det ikke er hovedmotivet. Et av de problemene vi har, er egentlig Statkraft – ikke det at Statkraft ikke er privatisert, men at Statkraft oppfører seg som om det var privatisert. Kraftavtaler som ikke har vært politisk fastsatt, men som en bedrift som kanskje hadde visse samfunnsmessige grunnholdninger, inngikk med industrien, ville ha vært mer uproblematisk en det som er fastsatt i denne sal. Så problemet er at Statkraft er for fristilt og oppfører seg deretter. Statsråden var inne på dette med energigjenvinning. Det kunne ta tid å få til avtaler. Men samtidig bør vi være klar over at hvis det ligger et potensial i den kraftkrevende industrien på om lag tre Otta-utbygginger når det gjelder gjenvinning, så er dette av rimelig store dimensjoner. Jeg tror det som er viktig her, er motivasjonen, nemlig at det lønner seg å være energieffektiv. Da går det på langsiktighet, og det går på inntjening. Det som ville vært gunstig, var om avtaleprisen for kraft nettopp kunne blitt redusert ut fra hvor energieffektive de var, og ut fra gjenvinningsspørsmålet. Så er det snakk om at dette er en overgangsordning, en gradvis overgang til markedsrelatert pris. Jeg synes ikke det er vel og bra, som det ble uttrykt av statsråden. Man knytter dette til omstillinger, men disse samfunnene har nettopp kraften som den viktigste omstillingsressursen. Som representanten Torny Pedersen var inne på, Rana uten krafttilgang ville ikke ha lyktes i den omstillingen som man har kommet gjennom. Nå ser jeg at presidenten står med klubba, så jeg får avslutte.
Det har vært brukt en del tid underveis i denne debatten fra regjeringspartienes side på å uttrykke takknemlighet for at Arbeiderpartiet har sluttet seg til hovedlinjene, mens Arbeiderpartiet synes det er hyggelig at sentrumspartiene og sentrumsregjeringen har sluttet seg til Arbeiderpartiets forslag. Vel, det kan sikkert være en interessant polemikk. Jeg tror kanskje at det som sentrumspartiene og Arbeiderpartiet i fellesskap bør være enige om og tilfreds med, er at vi kan få vedtatt et regime som er robust og sikkert for industrien i et langtidsperspektiv. Jeg må likevel få lov å knytte en kommentar til Bent Hegnas første innlegg, som var proppfullt av veldig store bokstaver og bl.a. gav uttrykk for at statsråden hadde truet komiteen med EØS og ESA. Jeg synes det er en bemerkelsesverdig beskrivelse, når statsråden faktisk orienterer om en virkelighet som vi er nødt til å forholde oss til. Og i likhet med hva statsråden selv gav uttrykk for i sted: Dette er ikke noe som vi tuller med. Det ville vært en klar forsømmelse av statsråden hvis hun på et så viktig område hadde unnlatt å påpeke nødvendigheten av å ha et ryddig forhold til disse spørsmål. I så måte synes jeg det tvert imot er beundringsverdig at statsråden er presis og ikke til å misforstå i sine uttalelser når en sak skal vurderes opp mot et regime som EØS-regler og en eventuell ESA-problematikk. Så sier Torny Pedersen i sitt innlegg, og det har vært hevdet før, at dette er i realiteten en politikk for nedleggelse av kraftkrevende industri. Det må vi tilbakevise. Det som Regjeringen har presentert, er et opplegg som er meget grundig gjennomtenkt. Det er robust i forhold til industriens behov i et langtidsperspektiv, og det er nødvendig at det ikke skapes unødvendig usikkerhet, også av hensyn til industrien. Og det er nettopp av den grunn at Regjeringen har påpekt at vi ikke kan gjøre for store dramatiske endringer i en sak som er så finstemt i møte med industriens behov, men også i forhold til de krav som stilles opp mot EØS-området og EØS-avtalen. Det er en kontraktsordning som i dag gir industrien all god mulighet for langtidsplanlegging og nødvendig omstilling, samtidig som de har sikkerhet for at de har den krafttilgang som de er i behov av, til priser som de kan leve med. På det grunnlag bør Stortinget og flertallet i dag være tilfreds med de vedtak som fattes.
Jeg skal prøve ikke å bidra til å forlenge debatten, men jeg må få si følgende: Senterpartiet har hevdet i flere innlegg at de ikke har snudd i spørsmålet om hjemfallsordningen. Sakens fakta er: I fjor sa statsråd Arnstad nei, i år sier statsråd Lahnstein ja til å gjøre endringer i prinsippene om hjemfallsordningen. Hvis ikke det er å snu, så vet ikke jeg hva som er å snu. Men de snur kanskje så ofte i Senterpartiet at det har gått i surr. Senterpartiet sier ja til å endre på prinsippene om hjemfallsordningen. Nok om det. Debatten i kveld viser at i dette spørsmålet spriker Stortinget i alle retninger. Vi får det som det er mulig å få til i Stortinget, slik som situasjonen er. Arbeiderpartiet er ikke fornøyd med det resultatet vi får, men så lenge verken regjeringspartiene eller høyrepartiene ønsker endringer til det bedre for industrien, er det lite Arbeiderpartiet alene kan gjøre med det.
Jeg vil få takke for denne debatten og konkludere med at jeg er glad for at Regjeringen i hovedsak får støtte for sitt opplegg. Jeg forstår den frustrasjonen som særlig Arbeiderpartiets representanter her har gitt uttrykk for, og som Gunn Karin Gjul uttrykte ved å si at vi er bundet på hender og føtter. Men det er mot det alvorlige bakteppe som EØS-avtalen faktisk innebærer her, at vi må si klart ifra hva det ikke er i tvil om er innenfor EØS-avtalen. Torny Pedersen nevnte ESA-dommen i arbeidsgiveravgiftsaken, det er bakteppet som vi også har når vi drøfter dette i dag. Derfor er min konklusjon ikke at Stortinget spriker, som Bent Hegna nå sa. Tvert imot har Stortinget tatt innover seg at her er det sterke begrensninger i hva vi som nasjonalforsamling kan gi av vilkår, og at Regjeringen har lagt opp til et opplegg som er innenfor EØS-avtalen, som er langsiktig og forutsigbar, og som sikrer arbeidsplasser, særlig på de ensidige industristedene. Jeg tar sterkt avstand fra forsøkene på å si at Senterpartiet uthuler hjemfallsretten. Hjemfallsretten rokkes ikke. En leieavtale innebærer at staten eier og hjemfall kan gjøres gjeldende. Dessuten er den leieavtalen som nå er presentert her, gjerdet inn på måter som gjør at man sikrer styring med dette. Det er dessuten et poeng at Arbeiderpartiet, slik jeg forstår det, vil støtte leieavtaler andre steder enn i Sauda. Så til Østfold-saken, som flere representanter fra Østfold har nevnt, om gjenvinning av energi. Vi er selvfølgelig glad for at vi får opp prosjekter som er lønnsomme for gjenvinning av energi. Vi trenger å satse både på enøk og på gjenvinning. Jeg har forstått det slik at dette konkrete prosjektet i Sarpsfossen er et meget lønnsomt prosjekt, at det har fått investeringsstøtte på 15 pst. av NVE, og at en nå har fått avklart kraftkontraktvilkårene. Det bør gjøre at forholdene ligger vel til rette for det prosjektet. Ellers er jeg selvfølgelig enig i at vi skal forsøke å få til kombinasjoner her, og at vi skal få planer så fort som mulig, men jeg sa i mitt innlegg at tida var kanskje noe knapp til å få dette til fra 1. juli 2001, som jo er det tidspunktet hvor disse kontraktene skal ta til å gjelde. Derfor ber jeg om forståelse for at vi kanskje kan komme til å trenge noe mer tid.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 4053]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4055]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 55 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 20 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
I Dokument nr. 8:51 for 1998-99 fremmer stortingsrepresentantene Hedstrøm, Alvheim og Nesvik følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen medvirke til at den akuttmedisinske beredskapen ved sykehuset i Askim blir videreført på nivået pr. 1. januar 1999 inntil akuttmeldingen basert på NOU 1998:9, Hvis det haster … Faglige krav til akuttmedisinsk beredskap, er behandlet av Stortinget.» Komiteen har forelagt forslaget for helseministeren, som har gitt komiteen en orientering i brev av 27. mai i år. Vedtaket om å samle akuttberedskapen innenfor indremedisin i henholdsvis Fredrikstad og Moss ble gjort av fylkestinget i Østfold den 12. desember 1996. Det ble da vedtatt at den akutt-indremedisinske beredskapen overføres fra Indre Østfold i løpet av første halvår 1999. Flyttingen av den akuttmedisinske beredskap i indremedisin fra Askim til Moss skjedde den 18. mai i år. Ifølge helse- og sosialplanene for Østfold, som også har vært behandlet i regionalt helseutvalg for helseregion 2, skal indremedisinsk og kirurgisk akuttberedskap samles ved sykehusene i Moss og Fredrikstad, mens sykehusene i Sarpsborg, Indre Østfold og Halden skal ha akutt «grunnberedskap» og til dels omfattende planlagt virksomhet. Askim kommune, sykehuskomiteen og Sykehusets venner i Askim er bekymret for det akuttmedisinske tilbudet i Indre Østfold, og har kontaktet fylkeslegen i Østfold om dette. Etter å ha kontaktet fylkeskommunen om de spørsmål som ble tatt opp i henvendelsen, har fylkeslegen opplyst at hun ikke har funnet det nødvendig å gripe inn. Det har heller ikke vært innrapportert noen episoder til fylkeslegen etter 18. mai d.å., da flyttingen skjedde, og fram til dags dato. Med bakgrunn i ovennevnte har helseministeren ikke funnet grunnlag for noe initiativ fra departementets side overfor fylkeskommunen i denne saken. Komiteen understreker at det er fylkeskommunens plikt etter sykehusloven § 2 første ledd å sørge for planlegging, oppfølging og drift av institusjoner og tjenester, herunder ambulansetransport. Jeg går ut fra at de respektive partiene selv vil redegjøre for sine standpunkt, og vil i det etterfølgende få orientere nærmere om Arbeiderpartiets argumenter for ikke å bifalle forslaget. Østfold fylkestings vedtak om å samle akuttberedskapen er en del av arbeidet med bedre funksjonsfordeling mellom akutt og elektiv virksomhet. Organiseringen er helt i tråd med Steine-utvalgets anbefalinger i «Pasienten først!», og lignende funksjonsfordeling har allerede gitt svært gode resultater i andre fylker. Steine-utvalget skriver: «Vårt desentraliserte sykehustilbud, med mottak av øyeblikkelig hjelp på de fleste sykehusene, krever en ikke uvesentlig legeressurs. Denne oppbindingen av legeressurser i akutt beredskap er lite produktiv, og vil av noen kunne bli karakterisert som sløsing med ressursene. Ved større grad av sentralisering av øyeblikkelig-hjelp-tilbudet, vil legeressurser kunne bli kanalisert til produktivt elektivt arbeid.» Arbeiderpartiet legger også avgjørende vekt på at både fylkestinget i Østfold og Regionalt Helseutvalg for Helseregion 2 har sluttet seg til en slik løsning. Jeg er overrasket over at Fremskrittspartiets representanter vil overprøve beslutningene som er fattet av regionale myndigheter. Forundringen blir ikke mindre med tanke på at Fremskrittspartiet i arbeidet med lov om spesialisthelsetjenesten la vekt på at sykehuseierne måtte ha stor frihet til å organisere spesialisthelsetjenesten lokalt. Det er derfor interessant at partiet ved første anledning ønsker at Stortinget skal gripe inn i lokale prioriteringer. Et av de fylkene som har kommet lengst i funksjonsfordelingen mellom øyeblikkelig hjelp og elektiv virksomhet, og med meget lovende resultater, er Telemark, hjemfylket til sosialkomiteens leder. Siden 1997 har Sentralsykehuset i Telemark vært delt i to. All øyeblikkelig hjelp går til hovedsykehuset i Skien, mens sykehuset i Porsgrunn er gjort om til et rent elektivt sykehus. I Porsgrunn drives nå bare planlagt virksomhet og poliklinikker. Nå opereres 25 pasienter pr. dag, fem dager i uken. Det finnes ikke lenger strykninger i operasjonsprogrammet. Skjermet fra øyeblikkelig hjelp kan Porsgrunn konsentrere seg om produksjon. Roen rundt den elektive virksomheten gir også meget gode muligheter i opplærings- og utdanningssammenheng, hvor kandidater nå i løpet av en dag kan vurdere opptil 16 like tilfeller. Det betyr mer effektiv spesialistutdannelse. Telemark fylkes ventelister på områder som generell kirurgi, urologi, gynekologi, øre-nese-hals og en del plastisk kirurgi er borte. Nå forsyner Porsgrunn sykehus seg derfor av nabofylkenes ventelister. Professor Truls Bjerklund Johansen, sjef for omstillingen ved Telemark sentralsykehus, har uttalt: «Konkurransen om pasientene er i full gang, og det kjennes bra å ligge i forkant av denne utviklingen.» Stortinget bør ikke spille på befolkningens frykt for et svekket sykehustilbud. Vi burde snarere stille spørsmål om hva Stortinget og Regjeringen kan bidra med for at omorganiseringen i Østfold skal bli mest mulig vellykket.
Stortinget behandler et forslag om å be Regjeringen medvirke til at den akuttmedisinske beredskap ved Sykehuset Østfold Askim blir videreført på nivået pr. 1. januar 1999 inntil akuttmeldingen basert på NOU 1998:9, Hvis det haster… Faglige krav til akuttmedisinsk beredskap, er behandlet av Stortinget. Vi mener det logiske må være at Stortinget først behandler denne melding, som er ventet i vårsesjonen år 2000, og som omhandler hele den akuttmedisinske kjeden i en helhetlig sammenheng, før det foretas omstrukturering av lokalsykehusene, bl.a. sykehuset i Indre Østfold. Hva skulle ellers være hensikten for Stortinget med å behandle en slik akuttmelding, hvis ikke den får praktiske konsekvenser i positiv retning for pasientene? Jeg bare spør. Nordland fylkeskommune har etter vår mening vært mer fornuftig enn Østfold fylkeskommune, hvor behandlingen av somatikkplaner er blir utsatt i påvente av akuttmeldingen og Stortingets behandling. Dette er en riktig konklusjon, fordi sentrale føringer vil gis for fremtidig akuttberedskap, som er et vesentlig element i og i betydelig grad styrende for sykehusstrukturen. For oss i Fremskrittspartiet er det uforståelig og beklagelig at det vel fungerende Indre Østfold lokalsykehus gjøres om til et elektivt sykehus uten fullverdig akuttberedskap. Tidligere har lokalsykehusene i Halden og Sarpsborg fått en lignende skjebne. Kunne vi bare forstå hvorfor! For det første: Forholdene for Indre Østfolds befolkning vil helt klart bli dårligere når den ikke lenger får et akuttilbud preget av nærhet og tilgjengelighet. Moss sykehus, som nå skal ha Askims akuttfunksjoner, vil ikke ha kapasitet til å ta imot 2 000 tilleggspasienter fra denne delen av fylket. Ambulansetjenesten og økt transporttid gir ikke like god hjelp eller sikkerhet som før. Nyere forskning har vist at tidsfaktoren for igangsetting av behandling av mange ulike lidelser er helt avgjørende for overlevelse og positivt sykdomsforløp. Dette hensyn ivaretas ikke ved en sterk sentralisering av akuttberedskapen. Og i tillegg, hvis ambulansetjenesten ikke er tilstrekkelig dimensjonert, noe vi opplever i Østfold, kan det skje i perioder med stor trafikk at pasienter med livstruende skader må vente altfor lenge før de får ambulanse. Og for det annet: Begrunnelsen for å avvikle akuttberedskapen ved lokalsykehusene er å få til økonomiske besparelser og en mer effektiv produksjon. Men går man til rapporter og utredninger, har man ikke funnet belegg for at større sykehus er billigere pr. behandlet pasient enn mindre lokalsykehus, selv korrigert for behandlingens vanskelighetsgrad. Snarere er det indikasjoner på at store sykehus kan bli dyrere. Grunnen kan være at de er vanskelige å styre. Administrasjonen svulmer opp og kan bli som et forvokst hode på en sliten kropp. Ingenting tyder heller på at kvaliteten av behandlingen gjennomgående er bedre på store sykehus. Riktignok kan de behandle flere alvorlige skader og sykdommer, men til gjengjeld er ofte presset på institusjonene så stort at det blir mindre tid til å behandle hver pasient med tilhørende fare for feilbehandling og reinnleggelse. Og i tillegg kommer krevende og kostbare transporter av alvorlig syke. NOU 1998:9 gir solid faglig støtte for å opprettholde akuttmedisin ved sykehus av Sykehuset Østfold Askims størrelse. Erfaringer tilsier at et sykehus på denne størrelse er godt egnet for å ha medisinsk akuttberedskap. Derfor er det Fremskrittspartiets bestemte oppfatning at Askim sykehus og befolkningen er best tjent med å beholde sin beredskap. Ved å fortsette som før frem til akuttmeldingen behandles gis Stortinget en mulighet til å vurdere og få avdekket realitetene bl.a. om kostnader, effektivitet og hensiktsmessighet. I mellomtiden kan fylkespolitikerne legge sin eksperimentering med sykehusstrukturen til betydelige millionbeløp på hylla. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag, inntatt i innstillingen.
Øystein Hedstrøm har tatt opp det forslag han refererte til.
Forslagsstillerne i denne saken ber Regjeringen medvirke til at den akuttmedisinske beredskapen ved sykehuset i Askim blir videreført på nivået pr. 1. januar 1999 inntil Stortinget har behandlet de forslag som vil komme basert på NOU 1998:9, den såkalte akuttmeldingen. Det hevdes at konsekevensene av å flytte akuttmedisinen fra Askim til Moss ikke er godt nok avklart til å skape trygghet og sikkerhetsmessig beredskap for pasientene fra Indre Østfold, og forslagsstillerne mener regjering og storting må påta seg et direkte styrings- og inngrepsansvar når, som det hevdes, «forholdene for syke mennesker med store smerter og et akutt behandlingsbehov ikke blir tilstrekkelig ivaretatt». Dette er relativt sterke påstander. Jeg har imidlertid den tillit til tilsynsmyndighetene – i dette tilfellet fylkeslegen i Østfold – at det ville bli grepet inn dersom denne påstanden var riktig. Det fremgår av helseministerens brev til komiteen av 27. mai at fylkeslegen i hele planleggingen av samlingen av akuttfunksjonene har vært i løpende kontakt med fylkeskommunen, og at hun som tilsynsmyndighet ikke har funnet det nødvendig å gripe inn. Det har heller ikke vært innrapportert noen episoder til fylkeslegen i denne sammenheng, også ifølge helseministerens brev. Jeg kan dermed vanskelig se at det er grunnlag for sterke påstander om ansvarsfraskrivelse og manglende trygghet og beredskap. For øvrig vil jeg vise til saksordførerens redegjørelse. De små sykehusene er et viktig ledd i vårt helsevesen, og de gjør en god jobb. Sosialkomiteen har besøkt Østfold, og jeg for min del fikk et svært positivt inntrykk av arbeidet ved Østfold-sykehusene. Særlig imponerende synes jeg at resultatene ved gjenoppliving utenfor sykehus er. Nå står sykehusstrukturen i Norge etter all sannsynlighet foran en omlegging, både på grunn av den medisinske utvikling og i sammenheng med endringer når det gjelder f.eks. samferdsel. Østfold er som kjent ikke det fylket hvor avstanden til sykehusene eller mellom sykehusene er størst. Imidlertid stemte Kristelig Folkeparti i fylkestinget i Østfold mot nedleggelse av akuttmedisin ved sykehuset i Askim. Flertallet stemte som kjent for. Avgjørelsen tilligger fylkeskommunen, og det regionale helseutvalg støtter avgjørelsen. Representanten Hedstrøm viser stor vilje til at Stortinget skal overprøve og detaljstyre så vel regjering som fylkesting. Kristelig Folkeparti vil ikke gå inn på en slik linje. Stortingets oppgave er de store linjer i politikken. Fylkesting og kommunestyrer har sine ansvarsområder, og de regionale helseutvalg har sine viktige funksjoner. Kristelig Folkeparti vil respektere gyldige politiske vedtak både når vi er enig og når vi er uenig i dem. Vi merker oss at Hedstrøm og medarbeideres forslag innebærer mistillit, ikke bare til fylkestinget, men også til fylkeslegen som tilsynsmyndighet. Dette vil ikke Kristelig Folkeparti være med på.
Under dekke av omsorg for befolkningen i Indre Østfold, som har mistet sin akuttmedisinske beredskap ved Sykehuset Østfold Askim, har Fremskrittspartiet ved Øystein Hedstrøm med flere, brakt saken inn for Stortinget ved å fremme et Dokument nr. 8-forslag. Befolkningen i Indre Østfold med lokalpolitikerne i spissen har hele tiden kjempet for at man skulle beholde den akuttmedisinske beredskap. Og ære være dem for det, det er lov å kjempe for sin sak! Men etter å ha overhørt Fremskrittspartiets seanse under demonstrasjonen utenfor Stortinget her i dag, oppfatter jeg dette utspillet mer som et ledd i den pågående kommunevalgkampen, enn å skape trygghet i befolkningen. Det er fullt lovlig, det også. Men når representanten Øystein Hedstrøm i Indre Smaalenenes Avis den 11. juni skaper et inntrykk av at forslaget om å flytte akuttberedskapen tilbake til Askim, kan få flertall, er det å underkjenne fakta og å skape falske forhåpninger i befolkningen. Det er kun Fremskrittspartiet som vil stemme for sitt eget forslag. SV, som er imot en slik endring, tar til etterretning at avgjørelsen er fattet av et demokratisk flertall. Selv om Høyre er enig med Fremskrittspartiet i at fylkeskommunen bør nedlegges og ansvaret for sykehusdriften overføres til staten, er det fortsatt slik at fylkeskommunene har ansvaret for og plikt etter sykehusloven § 2 til å sørge for planlegging, oppfølging og drift av sykehusene, og fylkeslegen, som er statens forlengede arm, har tilsynsmyndigheten. Som det fremkommer av dokumentet, ble det allerede i 1996 fattet vedtak i fylkestinget om å flytte akuttmedisinen ved sykehuset i Askim til sykehuset i Moss innen 1. juli 1999. Det er på ingen måte noe hastevedtak vi står overfor. Sykehusstrukturen har fylkestinget i Østfold debattert siden begynnelsen av 1980-årene. Østfold har vært landskjent for sine mange sykehus i forhold til øvrige fylker i landet, og også i forhold til befolkningen. Omstruktureringen har ført til at man har fått Sykehuset Østfold med fem innganger, hvorav to skal ha akuttmottak, Fredrikstad og Moss. I forbindelse med vedtaket om en slik omstrukturering ble det også fattet vedtak om å bygge ut ambulansetjenesten til en høy faglig standard. Etter det jeg har fått opplyst, har man styrket ambulansetjenesten, slik at den nå har en slik høy faglig standard. Ambulansetjenesten er også blitt styrket slik at den nå kan nå 60 pst. av Østfolds befolkning innen ni minutter. Avstandsargumentet er ikke lenger til stede, hvis man kan bruke et slikt argument i et lite fylke som Østfold. I tillegg skal sykehusene i Sarpsborg, Indre Østfold og Halden ha akutt «grunnberedskap» og til dels omfattende planlagt virksomhet. Omstruktureringen som fylkestinget har vedtatt, er i henhold til vedtatt helseplan og godkjent av regionalt helseutvalg for helseregion 2. Det forundrer meg litt at Fremskrittspartiet, som har vært en motstander av de beslutninger fylkestinget har fattet, ikke har arbeidet mer aktivt overfor det regionale helseutvalget hvis de virkelig har ment at dette er til skade for befolkningen. Jeg må si at det at man først etter at vedtaket er gjennomført, bringer det inn for Stortinget, smaker ikke meg godt. Bakgrunnen for selve omstruktureringen er at man skal kunne få en mer effektiv bruk av fagpersonalet. Forutsetningen for å legge akuttberedskapen til to av sykehusene er at man skal kunne behandle flere av alle de pasienter som står i kø og venter på behandling. Nå sitter ikke hardt tiltrengt fagpersonale og venter, men behandler pasienter isteden. Østfold er et grensefylke til Sverige, og i sykehussammenheng kan vi være glad for det. Svensk helsepersonell har i stadig økende grad avhjulpet mangelen på høyt kvalifisert helsepersonell, og de har også vært de som har brakt stafettpinnen videre innen akuttberedskapen og holdt den oppe. I dag kunne f.eks. NRK Østfold meddele tall fra Norsk pasientregister som viser at Østfold fylke er det fylket som har flest brudd på ventelistegarantien. Ventelistegarantien blir brutt 50 ganger mer i Østfold enn i det beste fylket, som er Aust-Agder. Og jeg synes dette må være et tankekors for Fremskrittspartiet, som jo også ønsker at den øvrige befolkning skal få det tilbudet de trenger, at de nå prioriterer akuttmottak så høyt som de gjør i stedet for at man kan bruke det hardt tiltrengte fagpersonalet til å behandle kronisk syke som også trenger behandling.
Lokalsykehusenes betydning og plass i norsk helsevesen har alltid vært en viktig og prioritert sak for Senterpartiet. Dette synet hevdet vi og kjempet for også i forbindelse med behandlingen av spesialisthelsetjenesten i forrige stortingsperiode da daværende regjering og helseminister Gudmund Hernes la fram forslag om en betydelig funksjonsfordeling mellom sykehusene med hensyn til elektiv virksomhet og store akuttmedisinske enheter. Vi har påpekt nærhet og trygghet som et viktig moment for opprettholdelse av våre lokalsykehus ikke minst i de deler av vårt land hvor avstandsfaktoren har meget stor betydning. Med henvisning bl.a. til svenske undersøkelser, vises det nå til i denne saken at det ikke er noe entydig vitenskapelig belegg for at store sykehus er mer kostnadsbesparende enn småsykehusene. Det er også tvilsomt om kvaliteten på pasientbehandlingen er bedre ved store kontra små sykehus. Det siste forholdet har det vært stor diskusjon om, og det er også det som bør telle mest i vår helsepolitiske tilrettelegging og disponering – nettopp å sikre pasientene den beste behandling. Senterpartiet har i lang tid våget å hevde disse synspunktene – mot til dels sterk imøtegåelse både fra faglige og politiske krefter innen helsepolitikken. Vi vet også at flertallet i Senterpartiet i Østfold har hevdet det samme og derfor gikk imot nedleggelse av akuttmedisinen i Askim og overflytting til Moss sykehus. Dette vedtaket ble realisert 18. mai i år og var dermed et faktum før behandlingen av Dokument nr. 8:51 for 1998-99 fra Fremskrittspartiet. Vi i Senterpartiet kan altså si oss enig med forslagsstillerne når det gjelder forholdene omkring akuttmedisinsk beredskap og hensynet til nærhet og trygghet i den sammenheng. Vi er slik sett uenig med flertallet i Østfold fylkeskommune i deres behandling av saken, men vi er også uenig med Fremskrittspartiet, slik de gjennom sitt forslag her i Stortinget tar tak i denne saken. Fremskrittspartiet har en merkelig arbeidsform og holdning, der hensynet til populistiske holdninger teller mer enn ryddig saksbehandling og konsekvente holdninger. Fremskrittspartiet er partiet som i noen sammenhenger snakker varmt for lokalt demokrati og selvstyre, i andre sammenhenger vil de nedlegge lokale forvaltningsenheter og overlater alt til statlig styring. Dette siste gjelder visstnok ikke minst i helsepolitikken. I denne saken blir det en håpløs blanding av statlig overstyring av et lovlig folkevalgt organs legale vedtak gjennom stortingsregjereri overfor Østfold fylkeskommune. Er det dette Fremskrittspartiet mener med statlig overtakelse av helse- og sykehusvesenet i Norge, der vi på Stortinget skal foreta enkeltbehandling av relativt detaljerte forhold i det enkelte fylke og gjøre vedtak over hodet på lokale myndigheter? Jeg mener å huske at nettopp Fremskrittspartiet, riktignok for noen år siden, hadde et slagord som lød: Fremtiden vedtas ikke, den skapes. Skal det være slik som Fremskrittspartiet her legger opp til, er det ganske sikkert at det vil skape svært uryddige forhold for framtida. Fremskrittspartiet har stor tro på statlig styring av helsevesenet. I forhold til den saken vi nå behandler, har staten vært inne i saksprosessen gjennom fylkeslegens deltakelse, og fylkeslegen har ikke funnet grunn til å gripe inn i det som er skjedd. Dette forholdet viser også helseministeren til i sitt brev av 27. mai d.å. og konkluderer med at på bakgrunn av de opplysninger han har, finner han ikke grunnlag for å gripe inn. Allikevel mener Fremskrittspartiet det skal gripes inn, og at lovlig fattede vedtak skal omstøtes. En kan mistenke Fremskrittspartiet i denne saken for å fremme dette forslaget primært med andre hensikter enn å sikre akuttmedisinen ved Askim sykehus. Fra deres eget forslag vil jeg ta fram to relativt sterke påstander: «Det kan gjennomføres lovendringer som overfører ansvaret for behandlingen ved fylkeskommunale sykehus til et statlig finansielt ansvar utenfor det ordinære oppdelte og oppstykkede helsevesen.» De sier også i forbindelse med sitt forslag til vedtak følgende: «Når nedenforstående forslag fremmes er det således et subsidiært forslag basert på de håpløse mangler Regjeringen og stortingsflertallet har ansvaret for når det gjelder helsevesenet i Norge.» Det er nok dette som er katta i sekken i denne saken mer enn bekymringen for akuttmedisinen ved Askim sykehus. For oss i Senterpartiet er spørsmålet om akuttmedisinsk tilbud ved våre lokalsykehus og så nær pasienten som mulig en stor og viktig sak. Men i denne sammenheng er synspunktene og lydhørheten i Østfold fylkeskommune avgjørende. Vi er enig i at de bør ta akuttmeldingen, basert på NOU 1998:9, på alvor og legge den til grunn for sine disposisjoner. Det bør og kan fortsatt bli et tema i Østfold fylkeskommune og fylkesting, bl.a. i denne valgkampen. Da må innbyggerne i Østfold kunne si sin mening gjennom kommende fylkestingsvalg og støtte de partier som prioriterer denne saken. Det er lokalt selvstyre og demokrati og riktig behandling for å skape et godt og riktig helsetilbud. Skal det være omkamp i denne saken, må det være på arenaen der den hører hjemme.
Jeg har oppfattet det slik at det forslaget som Fremskrittspartiet kommer med, har i seg to ulike problemstillinger. Den ene er: Er det fornuftig å beholde akuttberedskapen ved Askim sykehus, hvis man vurderer det i forhold til den beredskapen som har vært, og den endringen som nå har kommet? SVs klare standpunkt gjennom hele prosessen i fylkestinget i Østfold og i forhold til regionutvalget, har vært at det er fornuftig. Det hadde vært fornuftig å beholde den beredskapen ved lokalsykehuset i Askim, akkurat som det er fornuftig ved øvrige lokalsykehus rundt omkring i Norge. SV har vært helt klar i den saken, men har tatt til etterretning at et flertall mener noe annet. Den andre problemstillingen her er hvorvidt Stortinget kan overprøve lovlig og demokratisk fattede vedtak i et fylkesting, for så å omgjøre det etter at det er effektuert. Grunnlaget for det måtte være at liv og helse stod i fare, at de planene som her foreligger, kommer i konflikt med det, eventuelt gjennom meldinger fra fylkeslegen, eller at departementet finner betenkeligheter ved det. Det beskriver ikke departementet. Hadde departementet gjort det i et fylke som Østfold, hvor avstandene er små, ville det være rimelig å gjøre det i andre deler av landet, der avstandene er betydelig større. Jeg kan nevne at min egen hjemkommune, Alta, som har et innbyggertall på 16 500, ikke har noe sykehus, og at det er 15 mil til nærmeste sykehus. Det er ikke noe argument for at man skal avvikle det der man har velfungerende, gode akuttmedisinske avdelinger, men jeg bare sier at det må være et helhetlig perspektiv på dette. Det helhetlige perspektiv er totalt fraværende i Fremskrittspartiets forslag. Der er det ingen opptatthet av hvordan lokalsykehusene for øvrig fungerer. Jeg har hørt lederen snakke i ulike sammenhenger om lokalsykehus, noen ganger som varm forsvarer, andre ganger sterkt neglisjerende i forhold til de problemene de står overfor, problemer i forhold til rekruttering av fagpersonell osv. Da er det også blitt angrepet når jeg har trukket fram nødvendigheten av å ha en fordeling av legeressurser for å klare å skape rekruttering til de sykehusene. Fremskrittspartiet har i sitt alternative forslag til statsbudsjett for 1999 foreslått en nedskjæring for fylkeskommunene på 4,6 milliarder kr. De foreslår et kutt i rammetilskuddet til kommuner generelt på 2,29 milliarder kr. Fremskrittspartiets engasjement her er bare skuebrød, det er spill for galleriet uten noen som helst form for troverdighet hvis man ser dette i forhold til deres budsjettforslag. Jeg tviler ikke på at Fremskrittspartiet i den valgkampen som nå skal føres i Østfold, faktisk også skårer på det. Det er på mange måter forstemmende at så skjer, for hvis man hadde hatt anledning til å synliggjøre på hva slags måte Fremskrittspartiet tenker seg å stimulere aktiviteten ved lokalsykehus, ta vare på de akuttmedisinske funksjonene gjennom rammetilskudd, ville man ha sett at partiet har minst troverdighet i Stortinget når det gjelder det. Men likevel klarer de altså å fremstå, slik de gjorde foran Stortinget her i dag, som om de er selve forsvarerne og bevarerne av lokalsykehusene, samtidig som de skal avvikle nesten alle tilskudd knyttet til fylkeskommunen og mulighetene for at man skal ha rammer for videre drift. Slik sett synes jeg dette er noe av det mest råe og rendyrkede jeg har sett fra partiet etter at jeg kom på Stortinget, når det gjelder å skulle skåre popularitet i befolkningen på en lettvint måte. Jeg må si at det hadde vært lettvint for SV også å lande på det samme standpunktet, gi støtte til dette forslaget og tilsynelatende gi et slags inntrykk av at vi også skulle rydde opp i denne saken. Poenget er at det ikke er Stortingets oppgave å overprøve denne typen vedtak fattet i demokratiske organer, så lenge det ikke kan dokumenteres at liv og helse er i fare. Det kan altså ikke dokumenteres her, for da hadde det naturligvis kunnet vært dokumentert i hvert eneste fylke i Norge. Men det SV har tenkt å gjøre, er å komme sterkt tilbake i forbindelse med akuttmeldingen, fordi vi mener, og har hele tiden ment, at lokalsykehusene skal ivareta den funksjonen, akkurat som det står i Haga-utvalgets innstilling. Da håper jeg også at Fremskrittspartiet på en helt annen og langt mer seriøs måte vil være med i forhold til bevilgningsforslag fra SV, og fra forhåpentligvis andre partier i denne salen knyttet til rammer for driften av sykehusene. For nå er Fremskrittspartiet ikke villig til det, og er på mange måter dermed med på å undergrave hele grunnlaget for den videre driften av lokalsykehusene.
Det er lov å fremme private forslag i Stortinget. Men likevel er det grunn til å sette spørsmålstegn ved dette forslaget, et forslag om at Stortinget skal overstyre fylkeskommunen og oppheve fylkestingets vedtak om organisering av sykehusene i Østfold, slik representantene fra Fremskrittspartiet gjør i denne saken. Det er da vi ikke skal glemme at vi er i et valgår, og at valgkampen er i gang. Hva hadde skjedd dersom Stortinget hadde fulgt opp Fremskrittspartiets forslag i dag? For det første ville Stortinget overstyre lokaldemokratiet, i dette tilfellet fylkestinget, til de grader. Det ønsker selvsagt ikke et flertall her i Stortinget å gjøre – og det skulle bare mangle. For det andre ville det medføre at Østfold fylkeskommune måtte få mer penger til driften. Og det vil ikke et flertall her i denne salen, inklusiv Fremskrittspartiet, som vil gi 8 milliarder kr mindre til kommunene og fylkeskommunene enn det som et flertall i denne salen gjør. Vi har tidligere i dag behandlet kommuneøkonomien for neste år, og der er det bare Arbeiderpartiet som vil gi mer penger til kommunene til neste år enn det Regjeringen foreslår. For det tredje må jeg minne Fremskrittspartiet om at de har stilt seg bak budsjettforlikene de siste år. Forliket i fjor gav Østfold fylkeskommune 32 mill. kr mindre til sykehusene enn de hadde regnet med. Sykehuset i Østfold gjør en god jobb og behandler flere pasienter enn tidligere. Økt pasientbehandling er et resultat av at de har omorganisert, slik at tre sykehus skal ha akutt grunnberedskap og planlagt virksomhet, mens to sykehus skal ha full akuttberedskap. Dette har gjort at sykehusene får utnyttet fagfolkenes kapasitet bedre, og de behandler nå flere pasienter enn tidligere. Hele 4 000 pasienter var økningen på i fjor. Det er flott. Dette er også pasienter som lider og trenger behandling raskt. Jeg vil gi ros til helseministeren, gjennom sosialministeren, i denne saken. Allerede under sitt besøk i Askim i mai stod han oppreist. Han skuffet nok de 70 tilhørerne som hadde møtt opp, men sa at han ikke ville gripe inn i fylkestingets vedtak. At Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti, sammen med Arbeiderpartiet og Høyre, også er med på å avvise forslaget om å reversere flyttingen er bra. Og slik må det være dersom vi skal ha et lokaldemokrati. Fremskrittspartiet og Høyre ivrer etter å få lagt ned fylkeskommunen og at staten skal overta sykehusene. Det vil jeg bare ha sagt til dem som er så redd for at sykehuset i Askim skal bli lagt ned: Dersom staten overtar sykehusene, er jeg ikke i tvil om at det vil være liten forståelse i Stortinget for at vi skal ha fem sykehus i lille Østfold, der avstandene er så små at vi kan komme fra den ene ytterkanten til den andre på vel én time. Jeg har tro på at den organiseringen vi nå har vedtatt ved sykehuset i Østfold, vil gi et meget bra sykehustilbud til flere grupper som trenger behandling. Det gjelder ikke minst innenfor psykiatri, rehabilitering og for kreftsyke. Med knappe ressurser, både når det gjelder penger, leger og pleiepersonell, har vi ikke råd til at noen går på tomgang. Derfor må vi organisere sykehusene slik at de som trenger akutt hjelp, får det, men det er også mange andre grupper som trenger hjelp fort. Det er viktig at vi ikke glemmer disse. Til slutt: I og med at dette er mitt nærsykehus har jeg fulgt nøye med i denne saken, og det er nå akkurat én måned siden akuttberedskapen ved sykehuset i Askim ble flyttet til Moss. Erfaringene så langt er bra. Vi har fått bygd opp en ambulansetjeneste som er svært god, med meget godt utdannet personale og utstyr. Nå reddes liv i sykebilen. En førstehånds akuttberedskap på hjul – og et høyt kvalifisert, fullverdig akuttsykehus innen rimelig avstand – slik det nå er, vil gi innbyggerne i indre Østfold trygghet for liv og helse i framtida.
De talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
Eg kan i helseministeren sitt fråvær forsikra at eg vil ta med tilbake til han den breie støtta som er gitt frå Stortinget til hans handtering av denne saka. La meg elles kommentera dette forslaget ved å seia fylgjande: I sitt brev av 27. mai d.å. til komiteen viste helseministeren til at fylkeslegen i Østfold hadde mottatt ein klage frå bl.a. ordføraren i Askim kommune på ikkje forsvarleg akuttmedisinsk tilbod til pasientar frå indre Østfold. Klagen vart innlevert 18. mai, same dagen som den akuttmedisinske beredskapen i indremedisin vart overført frå sjukehuset i Askim til sjukehuset i Moss. Den akuttmedisinske beredskapen i kirurgi vart overført i 1993. I klagen vart det fokusert på fire tilhøve: Manglande sengekapasitet ved sjukehuset i Moss, lengre transport, manglande bemanning og ei samla vurdering av desse tilhøva. Fylkeslegen oversende i brev av 20. mai klagen til Østfold fylkeskommune for opplysningar. Sjukehuset Østfold, avdeling Moss, har i sitt svar på klagen gitt følgjande opplysningar: Nytt tilbygg ved sjukehuset i Moss blir ferdigstilt 26. juli d.å. og innflytta 9. august. Fram til denne datoen er det kompensert med midlertidige løysingar for å ta imot eit aukande tal akuttinnleggingar. Mellom anna er det inngått avtale med Moss legevakt om sambruk av undersøkingsrom. Hjarteovervakingskapasiteten er auka med fem senger, og det er moglegheiter for auka bruk av observasjonsplassar. Sjukehuset stadfestar at det i dei to første vekene etter overføringa ikkje har vore problem på grunn av manglande kapasitet på senger. Sjukehuset viser til at Østfold i dag har ei av dei beste ambulansetenestene i landet, og den kortaste responstida i landet når det gjeld utrykkingar med blått lys. I moderne medisin er tida frå eit sjukdomstilfelle oppstår, fram til ambulanse med nødvendig utstyr når fram til pasienten, viktigare enn transporttida. Elles peikar sjukehuset på at store delar av befolkninga i landet har monaleg lengre transporttid til sjukehus enn befolkninga i Østfold. Når det gjeld manglande behandling, er situasjonen ved sjukehuset i Moss, som ved andre norske sjukehus, prega av mangel på pleiepersonell, men situasjonen blir ikkje framstilt som verre enn ved andre sjukehus i Østfold. Det er sett i gang ei rekkje kompenserande tiltak: Ferieavviklingsperioden ved akuttavdelingane er redusert frå ni til seks veker. Det blir nytta vikarar i dei vakante heimlane. Det faste personalet påtar seg og blir beordra til ekstravakter. Det blir tilsett pleiarar med framandspråkleg bakgrunn. Etter det som er sagt av avdelingsleiarane ved akuttmottaket, intensivavdelinga og indremedisinsk avdeling, har dei to første vekene etter overflyttinga gått utan store problem. Det er ikkje registrert overbelegg utover det som er normalt. På bakgrunn av dette skulle det ikkje vera nokon grunn til å endra konklusjonen som helseministeren gav i sitt brev av 27. mai.
Jeg vil gjerne rette en åpenbar misforståelse, for representanten Nakkim hevdet at Fremskrittspartiet ikke hadde stått på barrikadene. Jeg vil bare si at Fremskrittspartiet har stått på barrikadene hele veien, også i fylkeskommunal og lokal sammenheng når det gjelder lokalsykehusene i fylket – det være seg også Askim. Gjennom flere år har det politiske flertall i Østfold fylkesting gradvis bygd ned de somatiske enheter rundt om i Østfold fylke mot befolkningens ønske. Man begynte først med fjerning av akuttberedskapen ved hvert av lokalsykehusene i Sarpsborg. Halden, Askim og Moss vil om litt lide den samme skjebne. Det er det ingen tvil om. Man må først bare bruke noen millioner kroner i sammenheng med nye strukturendringer, som det heter. Det regjerende politiske regimet i Østfold fylkeskommune velger modeller som er meget kostbare for skattebetalerne og pasientene. Østfold har lidd og lider fortsatt under vedtak som bidrar til å ødelegge deler av fagmiljøet ved lokalsykehusene – først og fremst fordi nedbyggingen av lokalsykehusene foregår stykkevis og delt, uten en helhetlig sykehuspolitikk. De årvisse strukturendringer har ført til at flere fagfolk innenfor sykehussektoren har forlatt Østfold fylkeskommune og Østfold fylke etter at de har kjempet en lang kamp for akuttfunksjonene. De som sitter igjen som de store taperne i dette, er pasientene og befolkningen som mister sitt lokalsykehus. Høyres og Arbeiderpartiets mål har vært klart helt siden 1980-tallet, selv om fremgangsmåten har vært forskjellig: Det skal være kun ett sykehus i fylket, og det skal bygges et nytt sentralsykehus – koste hva det koste vil. Det har kostet Østfolds skattebetalere flerfoldige millioner kroner å foreta sykehusutredninger, konsulentengasjement, diverse møtevirksomhet m.v., som har blitt finansiert ved nedskjæringer på tilbud i helsesektoren. Alle ombygginger og omstruktureringer gjennom årene ville ha gitt mange akuttavdelinger i fylket, og Askim med flere hadde sluppet dette hvis de forskjellige partiene hadde tatt til orde for andre løsninger og omprioriteringer. Hadde det ikke vært for at fylkeskommunen hadde fått ekstra skatteinntekter fra fylkets skattebetalere, hadde institusjonen, med sin store gjeld og medfølgende renter, kollapset for lengst. Jeg vil bare si helt til slutt: Når det gjelder overstyring, er det fylkespolitikerne som overstyrer befolkningen, for befolkningens interesser er ikke ivaretatt i denne saken. Befolkningens interesser vil ikke bli ivaretatt før vi får en annen finansiering, at vi beveger oss vekk fra rammefinansiering og pengene følger den enkelte pasient.
La meg slå fast, med strek under, at det er Stortinget som er ansvarlig for helsepolitikken i dette landet. Det kan det ikke være noen tvil om. Hvorfor skulle vi ellers i det hele tatt befatte oss med helsepolitikk i Stortinget? Så var saksordføreren i stand til å vise til Porsgrunn og Skien. Det var i grunnen kjærkomment for meg at han nettopp tok opp det. Man foreslo å fjerne akuttberedskapen ved sykehuset i Porsgrunn, som var en del av sentralsykehuset, 7 km unna. Man skulle spare 8 mill. kr ved å fjerne akuttberedskapen i Porsgrunn. Resultatet var at man fikk 11 mill. kr mer i utgifter ved å fjerne beredskapen i Porsgrunn. Så lå Porsgrunn der uten beredskap, med de problemene det har ført med seg over flere år. Så er det noen som påstår at vi ikke skal overkjøre fylkeskommunen. Det fylkeskommunen i dette tilfellet har gjort, er faktisk at den har overkjørt Stortinget, for Stortinget gjorde et vedtak for noen år tilbake om at intet skulle gjøres med sykehusstrukturen i dette landet før man hadde fått en konsekvensanalyse av forslaget – den gang fra Hernes – om å fjerne akuttberedskapen ved hele 32 lokalsykehus. Det er noen som påstår at Fremskrittspartiet bruker dette som en valg-gimmick. Jeg er enig i at forslaget kom rimelig sent i forhold til at vedtaket som ble gjort i Østfold, allerede var trådt i kraft før vi fikk behandlet saken her i Stortinget. Men likevel var det betimelig at forslaget kom, og det kan ha betydning for andre fylkeskommuner. Representanten Ballo sier at Fremskrittspartiet overhodet ikke har tillit i det politiske miljøet her i Stortinget. Nei, vi har dessverre for lite av det når det gjelder helsepolitikk. Men velgerne på utsiden av dette huset har stor tiltro til Fremskrittspartiets helsepolitikk. For oss er det viktigere, og for pasientene er det viktigere. Hvis man argumenterer med at lokalsykehus av liten størrelse har problemer med å skaffe seg fagfolk, da må jeg si: Det er jo nettopp det nedleggelsesspøkelset vi har hatt over år, også når det gjelder Østfold-sykehusene og andre lokalsykehus, som har gjort at rekrutteringen av fagfolk har vært meget vanskelig i de seneste år.
Vi har hatt en lang debatt om kommuneøkonomi før i dag. Det dreier seg bl.a. om hvordan fylkeskommuner skal ha råd til å drive sjukehus, og det dreier seg om andre viktige ting for folk. Det dreier seg om eldreomsorg, det dreier seg om skole, om alt som gjør livet greit å leve slik at man får hverdagen til å gå rundt. Hva sier Fremskrittspartiet da? Jo, da er det et evig kjør på å rasjonalisere, fjerne, kutte ut, flytte, legge ned, privatisere og gjøre alt billigere. Man skal ikke verne alle institusjoner. Her må ting bli annerledes og billigere. Få orden på dette! Ikke la det gamle fryse fast og bli værende sånn som det er. Så kom jeg inn for å høre på denne debatten. Det er ganske merkelig. Jeg husker nå at en representant fra Fremskrittspartiet for ikke lenge siden var oppe og snakket spesielt varmt for et sorenskriverkontor i sin kommune. Det var kjempeviktig. Der måtte det ligge. Men overalt ellers i landet kunne man godt flytte og rasjonalisere, og det var bare bortkastede penger hvis man hadde dette der folk bodde. Jeg har vært fylkespolitiker i mange år og stelt med sjukehus. Det var et strev. Det var et strev, fordi folk ønsket seg sjukehustjenester, de ønsket seg flere sjukehustjenester. De ønsket ikke at vi skulle legge ned sjukehus, og vi ville det ikke heller. Men hadde vi styrt med de rammene Fremskrittspartiet har, tror jeg i hvert fall at det ikke hadde vært mer enn ett sjukehus igjen i Hedmark – hvis det i det hele tatt hadde vært noen der! Hvis man skulle følge Fremskrittspartiets metode, nemlig bruke stykkpris og la pengene følge pasienten, hvor mange små sjukehus i lokalsamfunn ville ikke da bli lagt ned? Dette henger ikke sammen. Dessverre gjør det ikke det. Det som gjør meg mest lei, er at Fremskrittspartiet lurer folk i Askim med denne politikken. På alle områder ellers sier Fremskrittspartiet at det bare er å legge ned, flytte, skalte og valte med tjenester til folk, for det spiller ingen rolle hvor de er eller hvordan det er bare det er billig. Så får folk reise, og de får flytte – det er ikke måte på. Dette syns jeg er leit, for dette dreier seg om en viktig sak. Jeg er helt sikker på at Askim-samfunnet og politikerne i Østfold gjør så godt de kan for å få dette til. Og hvis Fremskrittspartiet virkelig hadde ment at det skulle være et sjukehus i Askim som skulle ha de funksjonene som Fremskrittspartiet er opptatt av, kunne Fremskrittspartiet ha fått det til hvis de hadde gitt rammer nok, slik at Østfold fylkeskommune hadde hatt et valg. Slik det er nå, har de det ikke.
Det fremgår av denne debatten og av innstillingen at Fremskrittspartiet blir stående alene i en så viktig sak som helsevesenet i det indre Østfold i denne sammenheng. Det er Fremskrittspartiet mot resten. Det har vi vært veldig vant til i vår korte partihistorie. Men det vil alltid være slik at noen må trekke opp løypa og fjerne en del gammel vanetenkning og noen hellige kuer. Og så kommer de andre partiene etter. Her blir det nærmest harselert over stykkprisfinansieringssystemet. Det er gjennomført i flere land med stort hell, og pasientene har valgmulighet. Hvis man spurte noen av de hundreder av mennesker som stod utenfor Stortinget her i dag, hvilket sykehus de ville velge hvis de fikk frihet til å velge, tror jeg at jeg kan si bestemt for de aller fleste av dem – hvis det ikke gjelder alle – at hadde folketrygden og Rikstrygdeverket betalt regningen, og det ikke var den private lommeboken det kom an på, ville disse menneskene valgt det sykehuset de er blitt så glad i. Det kan ikke være den minste tvil om at servicen og tryggheten er blitt redusert i indre Østfold etter at medisinsk akuttberedskap er blitt flyttet til Moss. Det har vært representanter her som sier at det går bedre i Østfold med hensyn til trygghet, service, behandlingskapasitet osv. Men sykehushistorien i Østfold har vært en begredelig historie – jeg vil kalle det for en tragedie. Det kan vi jo spørre innbyggerne særlig i Moss, Sarpsborg og Fredrikstad om. Are Næss var inne på tilsynslegen, og dekket seg bak det. Det er ikke mange dagene siden akuttberedskapen ble flyttet. Her har jeg tatt med meg et eksempel fra gårsdagens avis fra indre Østfold: «Akutt-mareritt i Moss.Egil Korseberg hadde 38,2 i feber, var omtåket av morfin og tabletter, og følte seg generelt elendig da han fikk beskjed om at han skulle sendes hjem fra akutten i Moss» – ikke engang i ambulanse. Hans lege sier at dette er kritikkverdig. Det vil komme mange eksempler som dette som jeg personlig skal ta for meg i valgkampen og konfrontere stortingsrepresentanter og fylkesrepresentanter fra Arbeiderpartiet, Høyre, SV, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og flere med. Så noen ord til Olav Gunnar Ballo, som var og holdt 1. maitale i Askim og sa han ville videreføre lokalsykehusene. Han burde samtidig ha fortalt Østfolds befolkning at han ville stemme mot noe han var for.
Det er lov å ha ulike meninger, og det er vel derfor det er forskjellige partier. Det er en del av demokratiet. Men jeg har lyst til å stille noen spørsmål til Fremskrittspartiet, og særlig etter Hedstrøms innlegg nå: Er ikke Hedstrøm redd for at han nører opp under en kanskje ubegrunnet frykt når en kjører denne saken så hardt som en gjør i forhold til Østfold og Askim? Representanten Hedstrøm sier at det er veldig viktig at folk får velge det sykehuset de er «glad i», men det er også en annen dimensjon her, som jeg vil be Fremskrittspartiet kommentere. Er det ikke like viktig at folk får den best mulige kvalitative hjelp når de er syke, og ikke bare at de får velge det sykehuset som er nærmest? Er det ikke like viktig at de får den mest kompetente hjelp som er mulig å få? Så har jeg registrert – og det har vel alle her – at Fremskrittspartiet har en annen finansieringsmodell for sykehussektoren. En må også godta at det er forskjellig syn på hvordan sykehusene skal finansieres. Men nå er det slik at det er et flertall her i Stortinget som har vedtatt en modell med rammeoverføringer. Jeg vil finne det naturlig at også Fremskrittspartiet forholder seg til det, det er den nødvendige og naturlige konsekvens. Da har jeg forstått det slik at Fremskrittspartiet har betydelig mindre penger å rutte med til kommunesektoren og til rammeoverføringene. Blir ikke det et lite paradoks for Fremskrittspartiet? En må jo innrømme at det også er en del andre oppgaver som skal finansieres gjennom rammeoverføringene. Så til slutt: Hvis en ikke skal ha et regionalt styringsnivå, må en ha en form for statlig kommandoøkonomi. Det er blitt sagt før her i dag at Fremskrittspartiets opplegg for styring av sykehussektoren minner veldig mye om femårsplanene i det gamle Sovjet, med detaljstyring fra statens side ned til minste nivå. Er det noe som har vist seg 100 pst. mislykket, er det nettopp det.[[Presidenten klubber.]] Jeg vil også be Fremskrittspartiet kommentere akkurat det, om de syns –
Taletiden er omme! Presidenten kommer nå til å holde strengt på taletiden, siden det ser ut til at vi får en lang natt sammen.
Jeg vil kort bare få lov til å kommentere et par ting overfor representanten Øyangen – jeg skal prøve ikke å forlenge debatten for mye. Det er ikke Fremskrittspartiet som står så hardt på for denne saken alene – det er faktisk Sykehusets venner i Askim og befolkningen i Askim som kjører denne saken. Det er altså brukerne som er veldig opptatt av å få beholde sykehuset i nærmiljøet sitt. Så vil representanten Øyangen belære Stortinget og oss andre som sitter her, om at vi i dag finansierer sykehusene våre med rammeoverføringer. Vel, det er ikke den fulle sannhet. Vi har et delt finansieringssystem i dag, med rammeoverføringer og innsatsstyrt finansiering. Det systemet som Fremskrittspartiet står for, og har stått for i mange år, har vi altså nå innført med 50 pst., så hvis representanten Øyangen skal belære oss, bør man i hvert fall fortelle hele sannheten.
Øystein Hedstrøm har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Jeg vil følge opp der Harald T. Nesvik sluttet. Når det gjelder innsatsbasert finansiering, har Fremskrittspartiet hele tiden ønsket en høyere stykkprisandel for å få til en mer effektiv produksjon ved våre sykehus. Og så til Gunhild Øyangen, at vi «nører opp under en kanskje ubegrunnet frykt». Jeg har selv sittet i Østfold fylkesting siden 1987 og har hele tiden kjempet for å videreføre ikke bare medisinsk beredskap, men akuttberedskap ved samtlige lokalsykehus. Det er da vitterlig innenfor dagens system også en rekke rapporter som viser at man har ikke noe særlig å tjene – heller kan man tape – på å sentralisere disse funksjonene. Det er derfor jeg har påstått at det ville vært en fordel å vente til Stortinget hadde behandlet akuttmeldingen.
Som flere har vært inne på her, har Østfold fylkesting nå vedtatt å samle akuttberedskapen for å bedre funksjonsfordelingen mellom akutt og elektiv virksomhet. Dette vedtaket er også helt i tråd med anbefalingene fra Steine-utvalgets innstilling – «Pasienten først!». Øyeblikkelig hjelp-funksjonen ved de fleste sykehus krever svært store legeressurser. Ved å samle øyeblikkelig hjelp-funksjoner vil man oppnå en bedre faglig kvalitet, en får utnyttet fagpersonellet bedre, får bedret kapasiteten og reduserer helsekøene. Fremskrittspartiet har her i Stortinget vært med på å vedta regionale helseutvalg, som skal ha som sin oppgave å utarbeide regionale helseplaner som skal godkjennes av departementet, nettopp for å få utnyttet ressursene best mulig til beste for pasientene. Men Fremskrittspartiet overprøver beslutningene i helseregionen og i fylkestinget. De roper på mer stat og mindre lokaldemokrati. Fremskrittspartiet er som Høyre opptatt av å gi sykehuseierne større frihet til å organisere sin spesialisthelsetjeneste slik de finner det mest hensiktsmessig for å gi et best mulig kvalitativt tilbud til befolkningen. Derfor er det oppsiktsvekkende at Fremskrittspartiet nå vil at Stortinget skal gripe inn og omgjøre lokale, lovlige – demokratisk fattede – vedtak. Dette er populisme og ikke ansvarlighet. Fremskrittspartiet spiller på befolkningens frykt for et svekket sykehustilbud. Men jeg har tiltro til vedtak som er gjort, til regionale helseutvalg og til at fylkestinget i Østfold er ansvarlige politikere som vil det beste for befolkningen. Men Hedstrøm hengte bjella på katten selv – det er en lokal valgkampsak som er det viktigste for Fremskrittspartiet.
Jeg understreket i mitt innlegg at SV har hele tiden ment og mener fortsatt at man bør ivareta akuttberedskapen ved de medisinske avdelingene ved lokalsykehusene. Det arbeidet vil vi videreføre, og vi vil følge opp i forhold til akuttmeldingen for å ha overordnede målsettinger knyttet til det fra Stortingets side. Det har jeg sagt her fra talerstolen, og det har Hedstrøm hørt, så jeg synes at man må ha krav på en viss redelighet i tilnærmingen. Spørsmålet er altså hva Stortinget har hjemmel til å gjøre. SV kan ikke se at Stortinget har noen hjemmel her til å overstyre fylkeskommunen. Så vil jeg si en ting til: Det er klart at i den grad Hedstrøms eksempel her, nemlig at en blir sendt hjem fra sykehus med 38,2 i feber, er et eksempel på grov uforsvarlighet, skjer det ute i hele landet grov uforsvarlighet daglig. Det betyr at vi må organisere helsevesenet på en så dramatisk annerledes måte at det må bygges nye lokalsykehus rundt omkring i en rekke norske kommuner, også min egen. Jeg har ikke sett noen initiativ fra Fremskrittspartiet til at helsevesenet skal skapes på den måten – tvert imot. Fremskrittspartiets politikk er i sitt vesen sterkt sentraliserende, setter en rekke lokalsykehus i fare og betyr at man får en opphoping av spesialister der man har flest fra før. Det er helheten i politikken jeg synes man skal være opptatt av. Jeg føler med den mannen som blir sendt hjem, og som ikke føler seg i stand til å være hjemme, og jeg håper at det er færrest mulig slike hendelser. Men når Fremskrittspartiet trekker fram den typen eksempler, kanskje rendyrker dem – gjør slik Hedstrøm sier og nærmest leter med lys og lykte for å finne dem – for så å kjøre dem ut overfor befolkningen, er det jo helt åpenbart at det man oppnår, er å skape en utrygghet i befolkningen, en frykt for alvorlige hendelser som vil forsterke konfliktsituasjonen. Jeg synes det må være et poeng for stortingspolitikere å ta ansvaret innover seg og si at dette må vi prøve å finne gode løsninger på over tid. Vi skal se på situasjonen i forhold til akuttutvalget og prøve å roe ned befolkningen, i stedet for å gjøre slik Hedstrøm her gjør fra talerstolen, nemlig å forsterke engstelsen, også der den synes ubegrunnet, for på den måten å kunne skåre lettvinte poenger i den forestående valgkampen. Jeg må mane Fremskrittspartiet til en smule edruelighet knyttet til dette spørsmålet.
I mitt fyrste innlegg viste eg til at fylkeslegen i Østfold hadde bede Østfold fylkeskommune om opplysningar. Vidare refererte eg til sykehuset i Østfold, avdeling Moss, si orientering om sine erfaringar frå dei to fyrste vekene etter den 18. mai. Lat meg i tillegg, for ordens skuld, opplysa om noko som eg ikkje fekk tid til i løpet av dei fyrste treminutta mine. Fylkeslegen i Østfold har enno ikkje motteke noka samla utgreiing frå fylkeskommunen i denne saka, men dei opplyser at det ikkje er kome inn nokon klager på drifta i løpet av dei fyrste fire vekene etter overflyttinga. Eg synest det ytterlegare understrekar den konklusjonen som helseministeren og eg har kome til. Vi har frå departementet si side ikkje funne grunnlag for noko initiativ overfor fylkeskommunen i denne saka.
Jeg vil starte med å stille et spørsmål til representanten Karin Andersen: Når har Fremskrittspartiet foreslått å legge ned sykehus og institusjoner? Hvis man kommer med slike påstander, får man være snill å dokumentere dem. Flertallet bruker Steine-utvalgets innstilling, «Pasienten først!», som utgangspunkt i denne debatten. Pasienten først er foreløpig en floskel. I denne saken er det i hvert fall ikke pasienten først, her er pasienten sist. For her skal man ta hensyn til budsjettbalanse, her skal man ta hensyn til innsparing og her skal man først og fremst ta hensyn til fagfolk som vil gå på vakt hver 12. natt istedenfor hver fjerde på et mindre sykehus. Representanten Øyangen er inne på dette med kvalitet. Det er overhodet ikke dokumentert at den faglige kvaliteten ved lokalsykehus er dårligere enn ved andre sykehus. Så påstår man at vi skaper utrygghet blant befolkningen i indre Østfold. Nei, vi har ikke skapt utrygghet. Det er fylkestinget som har skapt utryggheten, og befolkningen har grunn til å føle seg utrygg etter at akuttberedskapen er nedlagt. Det vet alle og enhver av oss som har satt foten innenfor et norsk sykehus og sett hvordan dette fungerer. Vi skal detaljstyre, sier representanten Øyangen, og viser til kommunismen og planøkonomien. Nei, vi står ikke for planøkonomi. Det er det Arbeiderpartiet som har gjort, i årevis. Vi står for fristilling av sykehusene, gjerne i form av AS, og en finansiering hvor pengene følger pasienten. Det er jo først etter at vi fikk innsatsbasert finansiering, etter forslag fra oss, at vi har fått en reduksjon i ventelistene i forhold til det de var etter 20-25 års arbeiderpartistyre.
Fremskrittspartiet spør om jeg kan påvise at de har foreslått å legge ned institusjoner. Det kan jeg ikke her og nå, men det har de sikkert. Men poenget er at Fremskrittspartiet i innstillinga om kommuneøkonomien, som ble debattert før i dag, har en merknad om at det er et effektiviseringspotensial i kommunesektoren på mellom 10 og 15 milliarder kr gjennom systematisk bruk av konkurranseutsetting. Jeg vet ikke om det er slik at man da skal ha private firmaer inn i tillegg til de kommunale og de fylkeskommunale tjenestene, slik at ingenting skal legges ned eller flyttes på. Det er mulig man tror at det går an, men det går i hvert fall ikke an å tjene 10-15 milliarder kr på det – så disse tingene går ikke sammen. I Fremskrittspartiet er de altfor lure til å peke ut en institusjon og si at den skal legges ned. Nei, det de sier, er at det går an å spare masse penger ved å legge ned en rekke institusjoner og funksjoner, men når noe skal flyttes på, spretter de opp og forsvarer det, og later som om de er de eneste som bryr seg. Men jeg tror ikke at Fremskrittspartiet bryr seg. Fremskrittspartiet ønsker stykkpris i helsevesenet. Det er sterkt sentraliserende. For de sjukehusene som er store og som kan tiltrekke seg flest pasienter, eller som har flest pasienter i sitt omland, vil jo sjølsagt få inn flest penger. Og da kan de utvikle nye teknikker, de kan kjøpe nye maskiner, de kan ha gode lønns- og arbeidsvilkår for sine ansatte, og de kan utvikle seg. Til det har SV sagt at det antakeligvis blir noen små sjukehus som blir nedlagt med dette stykkprissystemet, og da har Fremskrittspartiet svart: «So what?» Hva gjør vel det? Pasientene må jo få lov til å velge hvor de vil reise. Dersom det da er noen få pasienter som blir igjen og som kanskje er glad i lokalsjukehuset sitt og gjerne vil beholde det, spiller jo ikke det noen rolle for Fremskrittspartiet. For pengene skal følge pasienten, og der det er flest pasienter, der blir det også sjukehus. Der det er få igjen, blir det ikke noe sjukehus. Så til dette med at man blir sendt hjem fra sjukehus uten å være helt frisk. Ja, det er riktig det. Vi har vært med på mange sykehusdebatter der det har dreid seg om å flytte funksjoner, og man har hele tida kunnet henvise til en eller annen pasient, som hvis vedkommende ikke hadde bodd 10 minutter fra sjukehuset, hadde vært død. Og det er tragisk. Og det er en sannhet, det er slik. Men hvis vi skal styre helsepolitikken og hvordan vi skal bygge sjukehus etter det, må det jo bety at ikke noe menneske kan bo lenger enn 10 minutter fra sjukehustrappa – for noe annet er livsfarlig. Vi vet alle sammen at slik kan vi ikke ha det. Så det blir for lettvint når Fremskrittspartiet later som om deres generelle politikk, med den stykkprismetoden som Fremskrittspartiet påstår skal gi folk de tjenestene de vil ha, der de bor, ikke skal føre til nedleggelser av sjukehus, skoler og sjukehjem.
Jeg skal forsøke ikke å være noe særlig belærende. Jeg skjønner jo at de som er helt nyinnvalgte, har mye å lære meg. Jeg er bare interessert i å finne ut hva som egentlig er Fremskrittspartiets helsepolitikk, for jeg får ikke helt tak på det, så jeg må faktisk stille spørsmålene på nytt. Den innsatsstyrte finansieringen er ikke 100 pst. Det er ønske om 80 pst. i Fremskrittspartiet, men det er bare delvis. Det har da skapt betydelig uro, ikke minst i Østfold fylke, har jeg registrert, veldig stor uro, og kommunene og fylkeskommunen sier at de mangler hundrevis av millioner kroner. Det er det vi har fått informasjon om. Jeg vet ikke om Fremskrittspartiet vil kommentere det. Så er det en annen ting, og det er at Fremskrittspartiet for så vidt er det eneste partiet her i huset, så vidt jeg kan oppfatte, som ikke ser sammenhengen mellom kommuneøkonomi og mulighetene for tjenesteyting i samfunnet. Jeg har lyst til å ha en liten kommentar fra Fremskrittspartiet på akkurat den siden av saken – altså skattelette og det svakeste kommuneøkonomiske opplegget av samtlige parti på Stortinget, men likevel skal alle få alt. Hvis hele landet skal ha en sykehusdekning slik som i Østfold, må vi bygge mange, mange flere sykehus, ikke minst i Nord-Norge. Kunne noen kommentere det? Hvordan henger det sammen med det kommuneøkonomiske opplegget til Fremskrittspartiet, de økonomiske rammene, skatte- og avgiftslettelsen? Jeg ønsker bare å få klarhet i hvordan dette henger sammen. Det synes jeg det ville være veldig interessant om vi kunne få en oppklaring av før vi går til kommunevalgkamp, slik at det ikke bare dreier seg om det lille sykehuset i Askim og akuttberedskapen der. Det er viktig nok, det, men vi må ha helheten. Hvor mange sykehus skal vi ha f.eks. i Finnmark, i Troms og i Nordland – og på Vestlandet?
I forrige valgkamp mener jeg å huske et intervju med Carl I. Hagen i Adresseavisen. Lokalbefolkningen han besøkte i valgkampen, konfronterte ham med at det var dårlig med servicetilbud tilrettelagt fra storsamfunnet ute i distriktene. Da var Carl I. Hagens svar: Er det så håpløst å bo her, får dere flytte. Nå tar Hedstrøm hele lokalsamfunnet i Askim på sine skuldre, og det er nesten så jeg ser glorien rundt hodet hans når han sier at Fremskrittspartiet trekker opp løypa, Fremskrittspartiet står alene, og Fremskrittspartiet tar alt dette ansvaret innover seg. Jeg tviler på om det er slik, og det redegjorde jeg for i mitt første innlegg. Hva med folkestyret og demokratiske prosesser i denne saken? Hvordan trekker Fremskrittspartiet opp løypa da, og hva slags styrings- og forvaltningssystemer vil Fremskrittspartiet ha for framtiden når det gjelder sykehusvesenet? Skal det være et totalitært overstyre fra staten, og hvor kommer lokaldemokratiet og lokale synspunkter inn da? Hvor mange lokalsykehus ville overleve med en rendyrket Frp-modell med innsatsbasert finansiering? Stykkprissystemet vil virke sentraliserende, som bl.a. representanten Karin Andersen var inne på. Så sier Alvheim at denne saken viser at her setter man ikke pasienten først, men her er det budsjettbalansen man skal ta hensyn til. Ja, jeg har sagt at på mange måter i det faglige her er vi enig med Fremskrittspartiet i en del av vurderingene og prioriteringene. Men vi hørte i debatten i dag om kommuneøkonomien at Fremskrittspartiet sa at det i kommunesektoren er et betydelig inntjeningspotensial. Hvor blir det da av pengene som det offentlige skal bruke til helsevesenet? Fremskrittspartiet bruker nå innsatsstyrt finansiering som modell i sitt forslag – og tar det til inntekt for reduksjon i ventelistene. Jeg tror det er andre faktorer også, bl.a. den økning som har vært i den samlede ressurstilførselen til helsevesenet, og som i sum har gjort at helsevesenet tross alt har betraktelig andre arbeidsvilkår nå enn for bare kort tid siden. Det må også telle med. Jeg gir i hvert fall ikke innsatsstyrt finansiering æren for det som har skjedd med ventelisteproblematikken og reduksjon av køene.
Flere har ikke bedt om ordet, og debatten …[[Protester fra salen]] Presidenten må be representantene om å komme opp her og melde seg hvis de ønsker ordet. – Vidar Kleppe.
Jeg gikk ut fra at presidenten og bisitteren så ned i salen av og til. Jeg satt og viftet med hånden i lang tid, det kan sikkert de andre bekrefte. Dette er en viktig sak. Jeg vil ha meg frabedt at folk harselerer over Øystein Hedstrøm og Fremskrittspartiet som har tatt opp dette forslaget. Det er en alvorlig sak for folk som dette angår. Det er alvorlig når stortingsflertallet vil stemme ned et forslag om å likestille og se dette i sammenheng med Steine-utvalget. Politikk er å prioritere og å fatte beslutninger. Den argumentasjonen som går på at i denne saken er lokaldemokratiet så viktig, den prosessen som er gjort i Østfold fylke, de beslutninger som et knepent flertall har fattet i en så viktig sak i Østfold, er så viktig for stortingsrepresentanter som ikke tør å ta et ansvar, som ikke tør å stemme for dette forslaget, at de skjermer seg bak det. Det kaller jeg og Fremskrittspartiet for ansvarsfraskrivelse. Vi synes det er en plikt som folkevalgte representanter å løfte opp denne saken og ta den inn i nasjonalforsamlingen, når vi ser den behandlingen som folk i indre Østfold har fått på dette området. Vi tåler å sitte alene i denne sal og stemme for det vi mener er korrekt og riktig. Men det som er beklagelig, er at politikere fra andre parti som har vært på talerstolen i denne saken, og som har partifeller som sitter i fylkestinget i Østfold, som har tryglet dem om å følge opp vårt forslag, se dette i en sammenheng og stemme for likebehandling, ikke hører på eller lytter til sine egne. Det er etter min mening med på å øke politikerforakten, også blant politikere selv. Når vi ser at en Høyre-ordfører står utenfor Stortinget i dag og innstendig ber og trygler sine egne om å bruke sunn fornuft i denne saken, og når en ser at Høyre ikke bryr seg om den aksjonen som er på gang i Østfold, det engasjement som de enkelte har, vitner det litt om det som vi i Fremskrittspartiet i lang, lang tid har hevdet, nemlig at politikerne som sitter i denne salen, har godt av å komme seg ut og snakke med folk på grasrota – den vanlige kvinne og mann.
Jeg skal ikke forlenge debatten unødig, men spørsmål om ansvar for og tillit til helsevesenet har stått sentralt i denne debatten, og det er viktige spørsmål. Øystein Hedstrøm mente at jeg dekker meg bak tilsynslegen – det var visst slik han formulerte det. Nå er det vel slik at fylkeslegen i Østfold er en kvinne, og jeg har vanligvis vanskelig for, av rent kvantitative grunner, å dekke meg bak kvinner. Det skulle heller ikke være nødvendig i denne sammenhengen. Det er fylkeslegen som har tilsynsmyndighet, og fylkeslegen har ikke funnet grunn til å gripe inn. Denne saken har vært kjent siden 1996, også av fylkeslegen, men den er ikke reist før nå, muligens fordi det ikke har vært noe lokalvalg i 1997 og 1998. Men det alvorlige i denne saken er at hvis den elendighetsbeskrivelse som Fremskrittspartiet her bedriver, er sann, er ikke dette bare et problem i forhold til de politikerne som har gjort et vedtak. Hvis det er riktig det Fremskrittspartiet hevder, er jo det en meget sterk insinuasjon om at tilsynsmyndigheten – i dette tilfellet fylkeslegen – ikke gjør jobben sin, og det synes jeg er meget alvorlig.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 4055]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 55 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 20 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, har en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
I forbindelse med statsbudsjettet for 1999 ble minsteinntektsgrunnlaget for å få rett til sykepenger fra folketrygden hevet fra 0,5 til 1,25 G. Det er ingen grunn til å legge skjul på at det var en sak flere av oss likte svært dårlig. Det er derfor desto gledeligere at Regjeringen allerede nå i forbindelse med St.prp. nr. 67 for 1998-99 signaliserer at den vil komme tilbake i høstens statsbudsjett og endre dette forholdet. Regjeringen gir selv en vurdering av den endring som ble gjort i forbindelse med statsbudsjettet for 1999 og konkluderer med at endringen slo uheldig ut for enkelte grupper. Ut fra dette sier Regjeringen at denne saken bør tas opp igjen, og at minsteinntektsgrunnlaget bør vurderes i forhold til inntektsgrenser som ellers gjelder i folketrygden, f.eks. for opptjening av pensjonspoeng og i forhold til ektefelletillegg. På bakgrunn av dette vil Regjeringen foreta en nedjustering av minsteinntektsgrensen for rett til sykepenger i 2000-budsjettet. Vi er glad for at Regjeringen gir dette signalet allerede nå, og at den skjevhet som har oppstått, kan bli rettet opp fra årsskiftet. Denne saken gjelder spesielt for dem som har deltidsjobber, og kanskje spesielt innenfor lavt lønnsyrkene. Innenfor denne gruppen finner vi bl.a. mange kvinner og også yrkesvalghemmede som kombinerer arbeid og trygd. Det er viktig at disse grupper får arbeidsvilkår og forhold som gjør at de fortsatt vil og kan være i yrkeslivet ut fra sine vilkår og forutsetninger, og at de har et sosialt sikkerhetsnett som sikrer deres levekår. Forslagsstillerne til Dokument nr. 8:54 fra Sosialistisk Venstreparti ber i sitt forslag om at Regjeringen vurderer på nytt kravet til nedre inntektsgrense for å ha rett til sykepenger utover arbeidsgiverperioden. Dette vil altså skje gjennom det Regjeringen selv har lagt fram i vår, og de vil da se dette i sammenheng med andre forhold som gjelder i folketrygden. På bakgrunn av dette anbefaler flertallet i komiteen at Dokument nr. 8:54 for 1998-99 fra stortingsrepresentantene Karin Andersen, Ågot Valle og Olav Gunnar Ballo vedlegges protokollen.
Et medieutspill fra en politisk motstander er som regel ikke oppbyggelig lesing. Men i Verdens Gang den 11. januar 1998 hadde sosialminister Meltveit Kleppa et utspill som gledet særlig oss i Arbeiderpartiet. Til VG slo hun fast: «I min statsrådstid er det helt uaktuelt å svekke sykelønnsordningen.» Det var et avklarende utspill overfor landets lønnstakere, etter at det i valgkampen og i regjeringsforhandlingene var oppstått tvil om Senterpartiets holdning til sykelønnsordningen. Gleden ble dessverre raskt dempet da forslaget til statsbudsjett for 1999 ble lagt fram. Der foreslo den samme sosialminister Meltveit Kleppa å ta fra 200 000 lavtlønte retten til sykepenger fra folketrygden. Sosialministeren fikk gjennom sitt forslag i Stortinget med støtte fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget om å frata de 200 000 lavest betalte menneskene i Norge retten til sykepenger var kanskje det mest usosiale forslaget i Bondevik-regjeringens budsjettforslag. Det sier ikke så rent lite, for i det samme statsbudsjettet ble eldresatsingen utsatt med to år, sysselsettingstiltakene ble foreslått halvert, og egenandelene for helse- og omsorgstjenester ble foreslått økt med over 700 mill. kr. Alle disse usosiale forslagene ble for øvrig fremmet en tid etter at sosialministeren hadde avsluttet en kronikk i Vårt land om Forskjells-Norge med å sitere Øverland: «Du må ikke tåle så inderlig vel den urett som ikke rammer deg selv!» Fratakelsen av de lavest lønte retten til sykepenger har vakt berettiget og sterk kritikk fra organisasjonene i arbeidslivet og fortvilelse blant dem som er rammet. De som er rammet, er først og fremst kvinner, lavtlønte kvinner, ofte i tunge stillinger i omsorgssektoren, folk som gjør en kjempeinnsats, ikke minst for å realisere Stortingets handlingsplaner innen helse og omsorg, og som fortjener en klapp på skulderen og ikke i ansiktet. Norsk Studentunion har også påpekt at vedtaket har rammet studentene. Ifølge Norsk Studentunion mister studenten stipend fra Lånekassen hvis han skal tjene nok til å få sykepenger. Jeg har merket meg at motstanden mot sosialministerens politikk også har vært sterk langt inn i regjeringspartienes egne rekker. Det var oppløftende at Kristelig Folkepartis landsmøte gjorde opprør i april, og bad egen regjering om å vurdere på nytt den nedre inntektsgrensen for å ha rett til sykepenger. Det er helt riktig som Regjeringen skriver i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 1999: «Endringen slår sosialt uheldig ut for enkelte grupper.» Det er derfor underlig at Regjeringen ikke allerede i revidert nasjonalbudsjett og gjennom det dokumentforslaget som i dag er til behandling, bidrar til å rette opp den sosialt uheldige endringen. Men dette er vel nok en utgift som skal skyves på. Hvis man virkelig hadde ambisjoner om raskt å rette opp vedtaket, hadde det vært flertall for en slik politikk i Stortinget. Jeg konstaterer at det har vært viktigere for denne regjering å få plass til andre saker. Det uttrykker et bevisst valg og en politisk prioritering fra sentrumspartienes side. I Arbeiderpartiet er vi innstilt på å få tilbake det gamle taket, og vi har prioritert det i vårt opplegg for revidert nasjonalbudsjett. Regjeringen sier for øvrig ingenting om hvilket nivå en eventuelt planlegger å legge seg på. Det er også en uklarhet. Det er derfor bare å konstatere, og beklage, at Regjeringen ikke benytter anledningen til utvetydig å rydde opp i sin holdning til sykelønnsordningen. Jeg vil for øvrig ta opp det forslag som Arbeiderpartiet og SV står sammen om i komiteen.
Britt Hildeng har tatt opp det forslaget hun refererte til.
SV stod sammen med Arbeiderpartiet om forslaget i budsjettet om ikke å få den nedskjæringen på dette området som man fikk. Dessverre utgjør ikke de to partiene samlet noe flertall i denne salen, så det ble et kutt. Det har rammet en rekke personer, særlig kvinner, i lavlønnsyrker og deltidsstillinger. Det er naturligvis positivt, sett med SVs øyne, at man nå ser ut til å kunne få ordningen på plass igjen. Men SV ser det, på lik linje med Arbeiderpartiet, som beklagelig at man ikke kunne ha fått det til allerede nå i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. SV har lagt det inn og foreslår sammen med Arbeiderpartiet at man allerede nå gjenoppretter ordningen. Når regjeringspartiene nå har gått så langt som å si at de likevel skal se på ordningen og få den på plass i forbindelse med statsbudsjettet, må man forvente at det er den opprinnelige ordningen som skal på plass, og at man ikke her får en slags mellomløsning, der man ikke helt ut gjenoppretter den ordningen som eksisterte. Jeg må på nytt – og det er ganske naturlig – gjøre en visitt innom Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet gråt krokodilletårer i forbindelse med budsjettet når det gjaldt denne saken, og uttrykte at det var med meget tungt hjerte de så at denne gruppen skulle rammes. Likevel uttrykte de i sine merknader: «Disse medlemmer vil likevel gi sin støtte til dette forslaget grunnet budsjettforliket med Høyre og regjeringspartiene.» Så kommer Fremskrittspartiet nå tilbake med en merknad der de er veldig glad for at man nå skal få dette på plass igjen: «Disse medlemmer er derfor glad for at Regjeringen nå har varslet at den vil foreta en nedjustering av minsteinntektsgrensen for rett til sykepenger i forbindelse med budsjettet for 2000.» Det Fremskrittspartiet ikke sier ett ord om, er at hvis de hadde gått inn og støttet det fellesforslaget som nå foreligger fra Arbeiderpartiet og SV, hadde det vært et flertall allerede nå, og så hadde vi hatt ordningen på plass. Man hadde fjernet all usikkerhet. Poenget her er jo at Fremskrittspartiet uttrykker at de prøvde å øve påtrykk i forbindelse med budsjettforhandlingene for å få dette på plass. Nå har Fremskrittspartiet sjansen i denne salen til å få ordningen på plass nokså umiddelbart. Det at de ikke benytter seg av muligheten, gjør jo at man må stille spørsmål ved deres budsjettmerknader og troverdigheten av dem. Er det virkelig slik at Fremskrittspartiet har lagt seg i selen når de ikke er mer opptatt av dette enn at de nå velger ikke å støtte det forslaget som her foreligger fra Arbeiderpartiet og SV?
Under budsjettbehandlinga i desember i fjor vedtok et flertall i Stortinget bestående av regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet å støtte Regjeringas forslag om å heve folketrygdens krav til minsteinntekt fra 50 til 125 pst. av grunnbeløpet for å få innvilget sjukepenger. 200 000 arbeidstakere mistet derved retten til sjukepenger. Dette gjelder først og fremst kvinner i deltidsstillinger, funksjonshemmede og studenter. Nå har Regjeringa innrømmet at dette slår uheldig ut, men skyver det foran seg ved ikke å vurdere eventuelle endringer før i neste års budsjett. Det kan ikke være noen grunn til ikke å rette opp igjen denne urettferdigheten når det kunngjøres at det er et flertall for å gjeninnføre et lavere tak, særlig når en ser på forhistorien med uttalelser fra sentrale politikere fra Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet. I innstillingen til denne saken henviser Fremskrittspartiet til at det ikke lyktes dem i budsjettarbeidet for i år å oppnå flertall for å opprettholde sjukepengeutbetaling til arbeidstakere med en lønnsinntekt tilsvarende ½ G, og at de beklager dette. Jeg vil hevde at det er utrolig å fraskrive seg det ansvaret man har tatt ved å stemme for noe man påstår at man faktisk ikke mener. Det var store avisoppslag med sosialminister Meltveit Kleppa den 11. januar 1998, der hun kunngjorde at det i hennes statsrådstid ikke ville være aktuell politikk å redusere folks sjukelønn. Regjeringa vil satse på tiltak som fokuserer på arbeidsmiljøet for å redusere sjukefraværet, sa hun. Den 14. november 1998 stod det i Dagbladet med stor skrift: Anne løper ikke fra sykelønna. Utvetydig slo daværende leder i Senterpartiet fast at det overhodet ikke var aktuelt å røre sjukelønnsordninga for å få til en budsjettavtale med Høyre og Fremskrittspartiet. Og i Voksenåserklæringa er det stigende sjukefraværet omtalt med at man vil sette i gang kartlegging av det økte sjukefraværet og drøftinger med partene i arbeidslivet om tiltak innenfor dagens sjukelønnsordning, og i den forbindelse vurdere den økonomiske situasjonen for de langtidssjuke. På landsmøtet i Kristelig Folkeparti i år bad de Regjeringa om å vurdere saken på nytt, fordi endringen først og fremst ville ramme svake og sårbare grupper. Lederen i YS, Randi Bjørgen, hadde den 15. mai 1999 et interessant innlegg i Adresseavisen, hvor hun påstår at denne sjukelønnsendringa er i strid med likestillingsloven. Ja, ikke vet jeg, men hun hadde gode argumenter. Tall fra 1997 viser at 212 000 kvinner og 68 000 menn arbeidet mindre enn 19 timer i uka. Kvinneandelen er dermed 75 pst. Sjølforsørgelse er brukt som argument fra departementets side for å ha rett til sjukepenger. 56 712 kr er for lite å leve av, men det er kanskje akkurat de kronene som skal til, slik at en familie har økonomi til å klare sine forpliktelser. Det kan dessuten være mange årsaker til at man har en så vidt kort arbeidstid og lav inntekt. Mange har sosiale hensyn å ta, med små barn eller eldre i familien som trenger nærvær og omsorg. Det er svært urimelig å ikke få sjukelønn hvis en skulle bli sjuk, eller kanskje få et alvorlig sjukt barn. I en slik situasjon, uten sjukepenger, blir man avhengig av å bli helt forsørget, og dette har for mange også stor betydning for sjøltilliten i tillegg til å ramme økonomien. Alle med inntekt over 21 400 kr betaler trygdeavgift. Så små inntekter alene gir heller ikke rettigheter til pensjonspoeng, og man kan derfor stille spørsmål om dette også er rettferdig. Kvinner i deltidsstillinger trenger jobben sin, økonomisk og sosialt. Å gjøre slike vedtak som flertallet her gjorde i budsjettbehandlinga for dette året, gjenreiser forsørgerprinsippet og reduserer kvinners status. Her har mange hatt høy sigarføring og klare utspill. Det gjenstår at de tar ansvar for å gjennomføre alle lovnadene i praksis. Disse partiene protesterer for all verden, men følger villig med på ferden. Til Fremskrittspartiets merknad vil jeg si at det hadde vært mer realt og ærlig overfor det norske folk å forsvare flertallsvedtaket sitt, istedenfor å snakke som om de mener noe annet enn det de faktisk gjennom vedtak har vist at de gjør. Det er vedtaket som teller. Det er det som vil gjeninnføre denne retten for en stor gruppe lavtlønte.
Representanten Ballo var selvfølgelig på ferde her igjen. Nå har han brukt hele dagen i dag – sikkert nok på grunn av SVs mangel på innflytelse i norsk politikk – på å prøve å sette Fremskrittspartiet i det lys at det er Fremskrittspartiet som er det uansvarlige. Han har prøvd på det hele dagen. Det er tydelig hos alle partier i denne salen at man er kommet inn i en valgkamp. Den første jeg vil komme med en liten kommentar til, var siste taler, representanten Gravdahl. Når hun sier at Fremskrittspartiet protesterer – eller man protesterer for all verden, men følger med på ferden – så minner det meg om en liten sak som vi hadde her for kort tid tilbake, pasientrettighetsloven. Arbeiderpartiet gikk høyt ut på banen i avisintervju med å lovfeste rett til behandling. Så kjører man noen forhandlingsmøter, noe histen og pisten, og plutselig har man lagt så mange begrensninger i det at det ikke lenger er noen rett til behandling. Så jeg tror Arbeiderpartiet bør gå ganske stille i dørene. Men det er riktig som representanten Ballo sier, at Fremskrittspartiet gav sin subsidiære støtte til Regjeringens omarbeidede forslag til statsbudsjett. Vi fikk mye på plass i det budsjettet, men ikke tilstrekkelig. Det synes Fremskrittspartiet var trist. Men som vi skriver i merknadene våre, lyktes det ikke Fremskrittspartiet å oppnå enighet om å opprettholde sykepengeutbetalingen. Men vi synes heller ikke, når vi nå skal behandle revidert nasjonalbudsjett, at det er der man eventuelt skal ta den omkampen. Den debatten vil vi ta i forbindelse med statsbudsjettet. Og jeg vil minne om at statsråden har varslet i revidert nasjonalbudsjett at man da vil ta dette opp igjen til behandling, og det ser Fremskrittspartiet fram til.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Budsjettet for 1999 var eit tøft arbeid. Ulike estraordinære tilhøve, både i norsk og internasjonal økonomi, gjorde at Regjeringa såg seg nøydd til å føreslå store innsparingar. Det var naudsynt både å drøfta og føreslå tiltak som i ein meir vanleg budsjettsituasjon ikkje ville ha kome på tale. Regjeringa føreslo til saman 9 milliardar kr i innsparingar for å få ned renta. Med dagens rentekutt kan vi på nytt gleda oss over at vi er på rett veg. Vi visste at dei ulike budsjettiltaka våre ville kjennast av mange. Eg var glad då vårt budsjett vart lagt fram, at sjukeløna i hovudsak var tryggja. Eg var òg glad for at det var mange andre tiltak som vi trass i den tøffe prosessen likevel hadde fått plass til. Når det gjeld oppjusteringa av sjukepengegrensa, høyrer det med at Arbeidarpartiet hadde gått føre og vist veg gjennom sitt forslag i 1996 om å endra minsteinntektsgrensa for dagpengar. Etter det vedtaket som då fekk fleirtal, gjeld regelverket slik at grensa for dagpengar er 1,25 G «i nuet», altså frå det tidspunktet det er snakk om å verta ledig, eller eit gjennomsnitt på 1 G i løpet av dei siste tre åra. No har Regjeringa varsla nedjustering av grensa for sjukepengar frå år 2000. Eg merka meg m.a. Reidun Gravdahl si påpeiking av grensene for innbetaling av trygdeavgift. Vi har sjølve peika på både det regelverket som er i høve til opptening av pensjonspoeng i folketrygda og forsørgjartillegget. Det er naturleg å sjå alt dette i samanheng. Eg registrerer at når Regjeringa kjem med sitt forslag, kan det forventast brei støtte til det.
Jeg er sjølsagt glad for at det ser ut til at det kanskje kan bli en orden på dette etter hvert. Men det er forstemmende, og jeg syns ikke det ble spesielt bedre etter statsrådens innlegg nå, der hun påstår at det å ta sjukelønna fra de aller lavest lønte har vært med på å få rentenivået ned i Norge. Det syns jeg er ganske drøyt. I tillegg har det fra departementet kommet et brev der de begrunner hvorfor de har tatt sjukepengene fra dem som tjener minst. Det er fordi de i utgangspunktet har for lite å leve av! Det virker ganske spesielt fra ei regjering som har sagt at den ønsker å gjøre noe med forskjellene i landet. Jeg syns dette var et av de tristeste forslagene som ble vedtatt i budsjettet, et av de mest urettferdige og urimelige. De det dreier seg om, betaler inn trygdeavgift for inntekt over 21 000 kr. De får altså ikke ta del i alle folketrygdens rettigheter. De blir fratatt dem, uvisst av hvilken grunn. Fordi de er kvinner? Fordi de har for lite å leve av fra før? Jeg har aldri klart å få noen forklaring på det. Noen sier at dette er frivillig deltid. Det har da vel aldri vært sånn at man skal straffes for å ha en liten jobb, hvis det er det man ønsker. Dessuten har vi her vedtatt en rekke reformer, vi har et forholdsvis oppegående helsevesen, eldreomsorg osv., som er helt avhengig av deltidsarbeidere. Man er helt prisgitt at noen vil gå i slike små, dårlig lønte stillinger. Ubekvemt er det også. Og så skal de bli fratatt rettighetene, når vi er helt avhengig av dem! Vi burde stå på kne og si takk for at noen vil gjøre slike jobber. I stedet betaler vi dem på denne måten. Til slutt til Fremskrittspartiet: De snakker om at SV sikkert er så ivrig på dette og på andre saker fordi de har så liten innflytelse i norsk politikk. Ja, vi har sett hvordan det har gått med innflytelsen når Fremskrittspartiet har fått makt. Dette er ett av resultatene. Et annet resultat er at egenandelen ved sjukdom ble økt med 700 mill. kr. Et tredje resultat var at de som tjente aller mest, fikk skattelette. Jeg skulle likt å ha vært med på forhandlingsmøtene og sett på da Carl I. Hagen satt ved forhandlingsbordet. Viste han muskler på vegne av de sjuke og på vegne av dem som hadde en bitte liten stilling, og som skulle miste sjukelønna? Jeg er sikker på at hvis han hadde gjort det, hadde Bondevik reist seg opp og velsignet både Hagen og dagen og takket sin skaper for at han hadde fått en god sak. Men de gjorde ikke det. De brukte musklene for å gi til dem som hadde mest, og ta fra dem som hadde minst. Jeg syns godt de kunne ha mannet seg opp nå i dag til å være med på å gi dem pengene tilbake. Jeg syns det er en skam at Stortinget ikke kan gjøre det allerede i dag.
Harald T. Nesvik sa i sitt innlegg at jeg i dag har prøvd så godt jeg har kunnet å tegne et bilde av Fremskrittspartiet som et grovt uansvarlig parti. Det er mulig at jeg har prøvd det, men jeg synes at de som i størst grad har lyktes med det, er partiet selv. Jeg er veldig glad for henvisningen fra representanten Nesvik til side 27 i Fremskrittspartiets alternative budsjett, hvor man fikk fram 25,6 milliarder i skattelette. Når man sier at SV har plassert seg på sidelinjen og er misfornøyd med det, synes jeg det blir ganske meningsløst i en sak der Arbeiderpartiet og SV står sammen, og der Fremskrittspartiet faktisk blir sittende på vippen. De sier at her ønsker de en endring, men så får man høre fra representanten Nesvik at de finner det mest hensiktsmessig å ta det i forbindelse med statsbudsjettet. Med tanke på foregående sak der man diskuterte sykehuset i Askim, synes jeg med respekt å melde at det er en ganske ynkelig tilnærming hvis engasjementet fra Fremskrittspartiet virkelig skulle være så stort som de sier at det har vært i denne saken.
Jeg har merket meg at statsråd Kleppa har en gjennomgangsmelodi. Hver gang hun skal forsvare et upopulært forslag, viser hun til et eller annet Arbeiderpartiet har gjort, og mitt spørsmål til statsråden er: Når skal statsråden og Bondevik-regjeringen begynne å ta ansvar for sine egne beslutninger? Dagpengeordningen har svært lite med sykelønnsordningen å gjøre, bare så det er klarlagt. Det er noe helt annet å bli helt uten rettigheter under langvarig sykdom. Det er en forferdelig tilstand, og det har altså Senterpartiet gått inn for med åpne øyne. Men det ble ikke informert. Vi fikk et stort hefte med materiell fra Sosialdepartementet med informasjon om hva de foreslo i budsjettet for inneværende år. Og der står det at sykelønnen videreføres. Men det medførte jo ikke riktighet, så jeg ringte til LO og spurte om hvordan de så på at 200 000 mennesker blir fratatt retten til sykelønn. De hadde ikke oppdaget det, for det lå ikke i informasjonsmappen som kom fra departementet. Men nå har de oppdaget det, og de er like rystet som Arbeiderpartiet og SV er over denne saken. Når det gjelder Fremskrittspartiet, vil jeg si at det er ganske merkverdig at de ikke kan legge inn disse pengene nå. De opptrer jo ganske selvstendig, så vidt jeg har sett i de fleste andre saker. Men det er ikke sikkert at det er disse svake gruppene, hvor et stort flertall er kvinner med dårlig utkomme, som er de høyest prioriterte for Fremskrittspartiet. Det har vi merket oss, og det tror jeg også det norske folk også vil merke seg.
Jeg kunne tenke meg å spørre noen representanter for flertallet om hva de mener med det som står i en av deres flertallsmerknader. De henviser til et brev fra Regjeringa, så det er mulig statsråden kan svare på det. Det står at de mener at endringer slo uheldig ut for enkelte grupper. Hva mener man med det? Mener man at det er noen spesielle grupper som har vært rammet av dette, som man kan tenke seg å se på, eller er det faktisk alle som har mistet den retten? Skal vi nå begynne å dele folk som har så liten inntekt, inn i forskjellige grupper – noen skal få og noen skal ikke få? Det kan hende det ikke er det som er ment, men det er veldig vanskelig å skjønne hva det betyr. Så står det også at minsteinntektsgrunnlaget «bør vurderes i forhold til inntektsgrenser som ellers gjelder i folketrygden for eksempel for opptjening av pensjonspoeng og i forhold til ektefelletillegg.» Jeg vet ikke om jeg er litt angstfull, men kan det da vel aldri være slik at Regjeringa har tenkt å se på om man er gift eller ikke, når man skal få tilbake sykepengene hvis man tjener så lite?
Til representanten Karin Andersen fyrst. Eg går ut frå at fleirtalsmerknaden går tilbake på teksten slik den framgår i revidert nasjonalbudsjett. Der er det vist til at endringar slår sosialt uheldig ut for enkelte grupper. Eg trur at representanten Karin Andersen og eg vil vera einige om at det er ulike grunnar til at folk har ei deltidsstilling og òg ulik samla inntekt. Det er på ingen måte mi meining å gå inn og vurdera ulike grupper nærmare. La det vera klart. Det som Regjeringa har varsla her – og det står vi ved – er ei nedjustering av minsteinntektsgrensa for retten til sjukepengar i samband med budsjettet for år 2000. Så viste representanten Karin Andersen til opptening av pensjonspoeng og til ektefelletillegg. I begge desse tilfella er grensa 1 G. Eg sa sjølv i mitt fyrste innlegg at eg synest det er naturleg å sjå dette regelverket også i samanheng med innbetaling av trygdeavgift som pr. dato er 21 400 kr. Så til representanten Gunhild Øyangen sitt spørsmål. Eg forstår godt at ho ikkje likar å bli mint om endringane i dagpengegrunnlaget, som vart vedtatt i Stortinget med stort fleirtal. Det er ikkje tvil om at det òg er nokon som i dag opplever det vanskeleg at grensa no er sett der den er. Frå mi side var det eit forsøk på å forklara at vi har sett desse to regelverka i samanheng, men eg vil gjerne understreka at Regjeringa tek ansvar for dei forslaga som Regjeringa set fram. Vi hadde ein tøff budsjettprosess, vi måtte foreslå innsparingar i den storleiken som vart foreslått, på til saman 9 milliardar kr. Vi varslar nå endring på nokre område. På dette området varslar vi ei nedjustering frå Budsjett II i samband med budsjettet for år 2000.
Den reglementsmessige tiden er omme. Presidenten vil foreslå at dette møtet forlenges inntil dagens kart er ferdigbehandlet. – Det anses vedtatt.
Jeg vil gjerne få følge opp spørsmålet fra representanten Karin Andersen når det gjelder flertallsmerknadene, hvor det bl.a. står følgende: «Av hensyn til dette vil Regjeringen foreta en nedjustering av minsteinntektsgrensen for rett til sykepenger i 2000-budsjettet.» Jeg vil spørre statsråden: Betyr det at Regjeringen vil fremme et forslag om å gå tilbake til tidligere ordning, altså til 0,5 G, eller kan den ligge et sted mellom det og den løsningen man har i dag? Jeg vil også gjerne få stille et spørsmål til representanten Nesvik: Vil Fremskrittspartiet bryte et eventuelt samarbeid med Regjeringen om budsjettet for 2000 hvis ikke minstegrunnlaget for rett til sykepenger blir foreslått endret av Regjeringen – og da mener jeg endret til det nivået det var på før 1. januar 1999 – eller budsjettavtalen skulle innebære at Fremskrittspartiet måtte stemme mot et forslag de er for, enda en gang?
Eg vil gjerne svara på representanten Skogholt sitt spørsmål. Tidlegare i denne debatten har eg blitt konfrontert med eit sitat frå VG. Dette vart sagt i ein situasjon som viste seg å vera heilt annleis enn då budsjettet for komande år skulla leggjast. Det inneber at svaret på Skogholt sitt spørsmål om kvar ein no skal setja grensa, må vera at det er naturleg at det blir varsla i budsjettet for år 2000, som det no er sagt i revidert nasjonalbudsjett. Eg registrerer den breie semja som det synest å vera i denne salen, om å justera grensa tilbake til 0,5 G, og eg vil sjølvsagt ta det med meg i det vidare budsjettarbeidet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 4055]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 20 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Venstre 5 minutter og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Ved en interpellasjon fra stortingsrepresentant John Alvheim i Stortinget den 16. februar i år, om narkotikapolitikken, ble det fremmet ti forslag av Gunhild Øyangen på vegne av Arbeiderpartiet, og tre forslag av interpellanten på vegne av Fremskrittspartiet. Forslagene ble etter anbefaling fra Presidentskapet oversendt sosialkomiteen til behandling, og det er sosialkomiteens innstilling knyttet til disse sakene som Stortinget nå har fått seg forelagt. Sosialkomiteen ble ved sluttbehandlingen enig om at alle de 13 forslagene, med komiteens merknader, skulle oversendes Regjeringen uten at det i dag skulle bli votert i salen over noen av forslagene. Jeg noterer meg med en viss forbauselse at Fremskrittspartiet, som i komiteen var enig i en slik tilnærming, i dag likevel fremmer forslag for votering. Jeg regner med at de selv senere vil gi en begrunnelse for det. Forslag nr. 1 omhandler det forebyggende arbeidet, med anmodning til Regjeringen om at arbeidet skal gjøres tverretatlig, med samarbeid mellom skolehelsetjenesten, politiet, skolen, PP-tjenesten og barnevernet. Komiteen slutter seg i sine merknader samlet til betydningen av å koordinere innsatsen knyttet til det tverrfaglige og tverretatlige samarbeidet. Når det gjelder forslag nr. 2, som omhandler skolehelsetjenesten, oppfordres Regjeringen til å sørge for at skolehelsetjenesten får en mer sentral oppgave i det forebyggende og sosiale arbeidet med barn og unge, bl.a. gjennom oppbygging av foreldrekompetanse. Komiteen uttrykker her samlet at man må få til et sterkere formalisert samarbeid mellom skole, foreldre og helseetat, gjerne med støtte fra politiet. Fremskrittspartiet påpeker i en mindretallsmerknad at de ser det som uheldig dersom barnevernet blandes inn i det arbeidet.[[Ballo]] Når det gjelder forslag nr. 3, omhandler det metadonassistert behandling, og Regjeringen bes sørge for at behandlingen gjøres landsomfattende. Et mindretall, bestående av Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og SV, ser forslagets intensjon ivaretatt gjennom den opptrappingsplan som er beskrevet av sosialministeren i svarbrev til komiteen, datert 15. mars 1999. Komiteen understreker samlet at metadonbehandlingen må ses på som en siste utvei, og først når annen behandling er utprøvd. Alle partier, med unntak av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, understreker at aldersgrensen for metadonbrukere bør holdes høy, og at behandling med metadon ikke blir et alternativ til behandling med sikte på et rusfritt liv. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, viser til Stortingets vedtak av juni 1997 under behandlingen av narkotikameldingen, og ber ellers departementet om å bevilge tilskudd til hvert enkelt fylke, slik at reelle behandlingstilbud kan etableres snarest. De understreker videre at også beboere ved vernehjem bør kunne gis slik behandling uten at de skal måtte flytte ut av vernehjemmene. Forslagene nr. 4 og 12 omhandler iverksetting av tilbud om behandling med buprenorfin, eksempelvis Subutex, i påvente av metadonassistert behandling. Et flertall som består av medlemmene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, ber Regjeringen om snarest å iverksette et behandlingstilbud med buprenorfin. Mindretallet, de øvrige partiene, altså regjeringspartiene, Høyre og SV, mener at man først må ha erfaringer i bruken av buprenorfin gjennom det forsøksprosjektet som skal igangsettes, før endelig stilling tas til en mulig generell godkjenning og forskrivning. Med forslag nr. 5 bes Regjeringen sørge for at kommunene foretar kartlegging av tunge misbrukere, og at det utarbeides handlingsplaner. Komiteen slutter seg til intensjonen i forslaget og støtter også sosialministerens oppfordring om at den enkelte kommune skal utarbeide rusmiddelpolitiske planer og planer for den enkelte rusmiddelmisbruker, også for dem som ikke er under institusjonsbehandling. I forslag nr. 6 bes Regjeringen etablere oppsøkende helseteam og lavterskel helsetilbud for narkomane i de større byene. Statsråden har i sitt svarbrev til komiteen skrevet at hun har holdt tilbake midler i årets budsjett til en styrking av disse tilbudene, og at hun vil ha et møte med representanter fra aktuelle kommuner for å drøfte slike tiltak. Komiteens flertall støtter de skisserte forslagene i statsrådens svarbrev. Forslag nr. 7 gjelder en utredning av sprøyterom bemannet med helsepersonell. Komiteens flertall, bestående av medlemmene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, anmoder om at utredningen skal basere seg på muligheten for en prøveordning når det gjelder sprøyterom. De øvrige partiene understreker de mange faglige betenkelighetene med opprettelse av sprøyterom og ser et lavterskel helsetilbud som et av de viktigste tiltakene for å redusere overdosedødsfall, og at en styrking av det tilbudet derfor må være en riktigere vei å gå. Forslag nr. 8 dreier seg om kurs for hospitsene i overdoserelatert førstehjelp. I merknaden understreker en samlet komite at hospitsene er en dårlig boform for utsatte grupper, og at Regjeringen bør ta initiativ til utarbeidelse av en hygienestandard for hospitsene. Statsråden har i sitt svarbrev til komiteen henvist til erfaringene fra Oslo kommune med kurs for hospitsansatte og vil oppfordre kommunen til å orientere om de tiltakene som allerede er etablert, slik at denne kunnskapen også kan nyttes av andre kommuner med hospitser. Komiteen har merket seg det. I forslag nr. 9 bes Regjeringen om å organisere arbeidet mot overdosedødsfallene på linje med hvordan arbeidet med epidemilignende forhold med dødelig utgang organiseres. Medlemmene fra regjeringspartiene, Høyre og SV påpeker at det er lite hensiktsmessig å ha en tilnærming til overdosedødsfall som ved epidemier, idet det er få, om noen, likhetstrekk mellom smittsomme epidemier og overdosedødsfallene. Heller ikke flertallet, bestående av medlemmene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, har i sine merknader kommet inn på en tilnærming som ved epidemier, slik at det vel er uklart hvorvidt forslaget har funnet tilslutning i komiteen. Forslag nr. 10 gjelder opprettelsen av spesielle bokollektiv for utsatte grupper. En samlet komite viser til at Stortinget en rekke ganger har bedt om en evaluering av de offentlige og private tilbudene innen rusmiddelomsorgen og understreker at det er viktig at en slik evaluering nå blir foretatt, og at den blir forelagt Stortinget. Komiteens flertall, unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, anmoder Regjeringen om å motivere kommunene til å oppføre varierte botilbud, inkludert spesielle bokollektiver for vanskeligstilte grupper. SV uttrykker i tillegg at man ønsker en offentlig godkjenningsordning for institusjoner for rusmiddelmisbrukere som ledd i en kvalitetssikring av disse. Forslag nr. 11 gjelder overføring av hovedansvaret for tiltak mot overdosedødsfall til helseavdelingen i departementet. Statsråden argumenterer i sitt svarbrev til komiteen mot det, og komiteens flertall – alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet – slutter seg til statsrådens vurdering. Fremskrittspartiet, som er forslagsstiller, står fast på sin vurdering om at en slik overføring av ansvaret bør finne sted. Når det gjelder forslag nr. 12, ble det omtalt sammen med forslag nr. 4 knyttet til Subutex eller buprenorfin. Forslag nr. 13 gjelder utarbeidelse av en ny modell for å gjennomgå kapasitet og behov for behandlingstilbud etter nyere og moderne behandlingsprinsipper i samarbeid med fagrådet for rusvernet i Norge. Komiteens flertall, bestående av medlemmene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, støtter forslaget. Komiteen viser for øvrig til statsrådens svarbrev, der det er redegjort for at departementet har nedsatt en arbeidsgruppe for å se på det samlede døgnbehandlingstilbudet. En samlet komite har fulgt statsrådens oppfordring om at forslagene oversendes. Jeg går ut fra at Fremskrittspartiet selv vil redegjøre for hvorfor de etter komiteens avgivelse har endret sin konklusjon. Jeg ser at det er 2 minutter igjen av taletiden, men det har vært en lang dag, og jeg skal ikke forlenge den ytterligere.
Stortinget hadde for to år siden, nærmere bestemt 22. mai 1997, en omfattende debatt om narkotikapolitikken. Det er viktig å huske på dette, da man i dag har til behandling de 13 forslagene som ble framsatt av stortingsrepresentantene Øyangen og Alvheim på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i interpellasjonsdebatten 16. februar i år. La meg også i denne sammenheng få nevne at Stortinget behandlet handlingsplan for redusert bruk av rusmiddel 1. desember 1998. Stortinget har videre i interpellasjonsdebatter, spørretimespørsmål m.v. viet dette temaet stor oppmerksomhet. Og det er meget viktig. Jeg finner også grunn til å understreke at vår innsats i høyeste grad må rettes mot det forebyggende arbeidet samt gjøre stoffmisbrukerne stoffrie. Det må være vår primære oppgave. De 13 forslagene som ble fremmet 16. februar d.å., omhandler forebyggingstiltak og behandlingsopplegg for tunge misbrukere. Det tverretatlige samarbeidet, både sentralt og lokalt, er det viktig å prioritere sterkere enn i dag. Det tverrfaglige samarbeidet, f.eks. mellom skole, politi, barnevern, må ikke bli hindret av et rigid regelverk. Jeg håper statsråden vil ta nødvendige initiativ til et optimalt samarbeid. Dette vil sikre de beste resultatene. Jeg er klar over at statsråden har innledet samarbeid med flere departement og håper hun vil innlemme flere, f.eks. departementet med ansvar for undervisning. En samordning av de lokale innsatsfaktorene fra ulike forvaltningsnivå vil være avgjørende for å komme på offensiven i det forebyggende arbeidet. Komiteen ønsker å pålegge kommunene å utarbeide en lokal tiltaksplan som muliggjør at man kan handle tverretatlig og sammenhengende. Det er også viktig at skolen, særlig ungdomsskolen og den videregående skole, rustes opp med tanke på forebyggende arbeid. Vi må få et sterkere formalisert samarbeid mellom skole, foreldre, helseetat og politi. En oppgradering og styrking av skolehelsetjenesten og PP-tjenesten er en nødvendig forutsetning for at helseperspektivet skal få en sentral plass i det forebyggende arbeidet. Alle ungdoms- og videregående skoler må ha tilgang til en godt utbygd skolehelsetjeneste. Komiteflertallet ønsker at skolehelsetjenesten og PP-tjenesten skal tilføres midler fra planen for opptrapping av psykiatrien. Det er nødvendig at den enkelte kommune utarbeider reelle rusmiddelpolitiske planer og planer for den enkelte rusmiddelbruker, også for dem som ikke er under institusjonsbehandling. Skal kartleggingen av tunge rusmiddelmisbrukere bli reell, må kommunene få lavterskeltilbud og tiltak som kan skape kontakt med de forskjellige miljøene. Kommunene vil da også få en oversikt over den enkelte misbruker og vedkommendes hjelpebehov. Vi har dessverre for få akuttplasser og avrusningsplasser. En del institusjoner tar dessverre ikke imot brukere før de er avruset. Det er viktig med et tilgjengelig tilbud når rusmiddelmisbrukerne er motivert for behandling. Mange rusmiddelmisbrukere oppdager etter avsluttet institusjonsbehandling at vi mangler gode ettervernstiltak. En styrking av helsetilbudet til de mest forkomne rusmiddelmisbrukerne er viktig. Lavterskel helsetilbud er allerede opprettet i flere byer, bl.a. ved hjelp av statlige midler. Jeg har også registrert med glede at Sosial- og helsedepartementet i går bevilget ytterligere 3,9 mill. kr til lavterskel helsetilbud for narkomane i ytterligere tolv kommuner. Stortinget vedtok i mai 1997 under behandlingen av narkotikameldingen å gi alle som fyller kriteriene rett til metadonassistert behandling. Metadonassistert behandling er et tiltak for å øke livskvaliteten blant de tyngste narkomane og for å redusere antall overdosedødsfall. Vi har mange mennesker som står i kø for å få metadonassistert behandling, og tiltakene må i langt større grad enn hittil rettes mot hele landet. Behandlingstilbudet må bli landsdekkende snarest mulig. I en del kommuner er det vanskelig å få leger til å ta ansvaret for dette behandlingstilbudet. Jeg håper departementet vil ta et snarlig initiativ til å holde informasjonsmøter om dette behandlingsopplegget for aktuelle leger i alle fylkene, samt etablere stimuleringstiltak i fylkene. Det er viktig å følge opp metadonassistert behandling med tilbud om rusfrie boligtilbud, arbeids- og utdanningstilbud mv. Komiteflertallet ber også departementet vurdere å bevilge tilskudd til hvert enkelt fylke, slik at reelle behandlingstilbud kan bli etablert snarest mulig. Jeg har registrert at tunge misbrukere som har opphold på omsorgsbaserte institusjoner, som f.eks. Fredheim vernehjem i Hedmark, ikke får tilbud om metadonassistert behandling uten å fraflytte institusjonen. Komiteflertallet ber om at denne praksisen blir endret. Komiteflertallet ønsker at Regjeringen snarest iverksetter et behandlingstilbud med buprenorfin. Jeg viser til at det fra faglig hold blir hevdet at buprenorfin egner seg meget bra for dem som står på venteliste for metadonassistert behandling. Komiteflertallet forutsetter at buprenorfin skal kunne utskrives av interesserte allmennleger under veiledning av spesialister innen rusfeltet. Det er selvsagt en forutsetning at legemidlet benyttes som en del av en behandling og med nødvendig oppfølging. På vegne av alle tunge misbrukere som ønsker et alternativ til heroinmisbruket, ber komiteflertallet statsråden bidra til at denne muligheten blir en snarlig realitet. Jeg håper også at departementet vil vurdere mulighetene for å utvide dagens metadonkriterier til å omfatte yngre misbrukere med kortere tung ruskarriere på opiater enn ti år, slik komiteflertallet har bedt om. Forslaget om å utrede etableringen av sprøyterom bemannet med helsepersonell, er vel det mest kontroversielle. Komiteflertallet ber om at utredningen baserer seg på muligheten for en prøveordning. Man har ikke registrert overdosedødsfall i sprøyterommene i Frankfurt, men hjelpeapparatet kom i kontakt med ca. 35 pst. flere misbrukere, som tidligere var ukjent for hjelpeapparatet. Jeg håper statsråden vil bidra til en snarlig utredning, og jeg er glad for at en enstemmig komite mener at hospitsene er en dårlig boform for utsatte grupper. Også disse menneskene fortjener bedre boforhold. Vi kan ikke være bekjent av at mange mennesker ikke har noe botilbud i det hele tatt. I den sammenheng vil jeg vise til Stortingets behandling av Innst. S. nr. 100 for 1998-99 om boligetablering for unge og vanskeligstilte, og håper at Regjeringen vil motivere kommunene til å oppføre varierte botilbud, inkludert spesielle bokollektiver for vanskeligstilte grupper. Over 1 000 mennesker har dødd av overdoser de siste seks årene. Tallet ville ha vært langt større om vi ikke hadde hatt en meget dyktig ambulansetjeneste. Dette er ikke lenger bare et Oslo-fenomen. I 1998 registrerte vi flere overdosedødsfall utenfor Oslo enn i vår hovedstad. Komiteflertallet ønsker at denne utfordringen må håndteres som en helseutfordring, slik det er gjort i andre land. Dette må la seg gjøre også i Norge, selv om Sosial- og helsedepartementet via lov om sosiale tjenester fortsatt skal ha hovedansvaret for rusmiddelmisbrukerne og de rusforebyggende tiltak. Komiteflertallet ønsker at Fagrådet innen Rusvern i Norge trekkes sterkere inn i arbeidet med å utarbeide en ny modell for å gjennomgå kapasitet og behov for behandlingstilbud etter nyere og moderne behandlingsprinsipper. Arbeiderpartiets representanter har sterkt vurdert å be om en realitetsbehandling av forslagene, men vi har registrert at sosialministeren har signalisert en positiv holdning til de fleste av dem. Skulle det derimot ta lang tid å få vurdert forslagene, eller at flertallsmerknadene blir neglisjert, vil vi snarest fremme saken for Stortinget på nytt. La meg få avslutte innlegget med å kommentere forslaget til Fremskrittspartiet. Vi var i komiteen enig om ikke å realitetsbehandle forslagene, men oversende dem til Regjeringen for en snarlig oppfølging. Jeg vil derfor anmode Fremskrittspartiet om å omgjøre forslaget til et oversendelsesforslag. Det ville være meget uheldig om dette forslaget blir nedstemt. Det vil selvsagt gi statsråden et signal om ikke å prioritere dette tiltaket.
La meg i likhet med representanten Skogholt få si meg godt tilfreds med den pressemeldingen som foreligger, om at man har betalt ut betydelige pengesummer til 12 ulike kommuner når det gjelder lavterskel helsetilbud for rusmiddelmisbrukere. Jeg vil også innledningsvis faktisk få lov å takke sosialministeren for den vilje hun har vist ved å være åpen for nye tanker når det gjelder rusomsorgen generelt og bruk av medikamentell behandling spesielt. Jeg viser da til revidert nasjonalbudsjett hvor det er lagt inn midler i så måte. Når sosialkomiteen valgte å oversende forslagene, oppfatter jeg det som en rent teknisk løsning på en noe uvant saksbehandling, idet komiteen hadde til behandling 13 enkeltforslag direkte oversendt fra Stortinget til komiteen. Dette var i seg selv en noe uvant saksbehandling i sosialkomiteen. De enkelte partier har i foreliggende innstilling i store trekk anført i sine merknader det samme som partiene fremhevet i interpellasjonsdebatten den 16. februar 1999. Jeg vil derfor henstille til Regjeringen, og spesielt til sosialministeren, å se på denne spesielle oversendelsessaken, som omhandler et særlig problematisk saksområde, nemlig forebygging, behandling og oppfølging av narkotikamisbrukere. Jeg tør også anmode om at innstillingen tillegges større betydning og vekt i departementet enn det som er vanlig ved oversendelsesforslag. De ulike flertallsmerknader bør prege departementets dokument som senere skal forelegges Stortinget. Jeg tenker da spesielt i denne sammenheng på den bebudede stortingsmelding om kvaliteten i våre omsorgstjenester, som departementet har bebudet vil komme høsten 1999, om ikke før. Under interpellasjonsdebatten den 16. februar opplyste sosialministeren at det var nedsatt en arbeidsgruppe som bl.a. skulle se på de samlede døgnbehandlingstilbudene i landet, og at dette arbeidsutvalget skulle avgi sin innstilling og avslutte sitt arbeid før sommeren. I brev til sosialkomiteen av 25. mars 1999 anfører sosialministeren følgende: «Gruppen skal avslutte sitt arbeid innen 15. juni 1999. Den første av i alt tre delrapporter ble levert 9. mars d.å. Jeg vil vurdere hvordan jeg best kan følge opp disse rapportene. I dette vil jeg ta med meg innspill fra alle de sentrale aktører på områder, selvsagt også Fagrådet innen Rusvernet i Norge.» Jeg har imidlertid fått i hende en høringsuttalelse datert 7. juni fra Fagrådet innen Rusvernet i Norge, hvor kritikken av arbeidet som er fremlagt, er meget sterk. Jeg tillater meg å sitere følgende fra Fagrådets uttalelse: «Fagrådet beklager sterkt den knappe tidsrammen som har vært gitt for arbeidsgruppens betydningsfulle arbeid, gruppens mangelfulle sammensetning i forhold til å representere de viktigste fagmiljøene innen dagens rusfelt samt de avgrensninger i mandatet som gjennomgående foretas i rapporten.» Og videre: «Fagrådet beklager sterkt at rapporten kun bygger på gruppemedlemmene sine egne vurderinger og erfaringer fra rusfeltet. Det er videre bekymringsfullt at mye av datagrunnlaget består av mangelfulle og tildels feilaktige opplysinger, hovedsaklig innhentet via telefon fra fylkeskommunenes saksbehandlere innen rusfeltet.» Og endelig anføres fra Fagrådet: «Arbeidsgruppen har også hatt begrenset medisinsk kompetanse. Eksempelvis har den eneste legen som var tilknyttet gruppen trukket seg fra arbeidet uten at han er erstattet med tilsvarende kompetanse.» Et annet viktig ankepunkt fra Fagrådet innen Rusvernet er at helsetilbudet er blitt behandlet utenfor mandatet og uten informasjon fra helsevesenet, dvs. ikke er knyttet til døgnbehandling, og at de vurderinger som gjøres, igjen er uten noe adekvat datagrunnlag. Det foreligger heller ingen dokumentasjon på at gruppen under vurderingen av helsetilbudet har innhentet informasjon fra helsevesenet. For Fagrådet blir det et viktig anliggende at helsetilbudet må stå sterkt sentralt og få høy prioritet i rusmiddelomsorgen. En gjennomgående generell kritikk i høringsuttalelsen fra Fagrådet innen Rusvernet gjelder mangel på data og dokumentasjon for de vurderinger og forslag som utvalget antyder. Sluttelig anfører Fagrådet følgende: «Fagrådet vil understreke at helsetilbudet til rusmiddelmisbrukere bør bli gjenstand for større satsing. Tallene på overdosedødsfall, alkoholrelaterte skader/sykdomstilstander/dødsfall samt sykehusenes antatte store bruk av akuttsenger til rusmiddelmisbrukere burde sterkt understreke dette. Fokusering på overdoseproblematikk er viktig og må taes på alvor. Samtidig må dette ikke føre til at sentrale og lokale myndigheter fjerner fokus på alle de andre helsemessige skadene som følge av rusmisbruk.» Dette er sterke uttalelser fra det høyeste faglige organ vi har innen vårt praktiske rusvern, som jeg går ut fra sosialministeren vil se på og ta til etterretning når hun skal evaluere det arbeidet som er fremlagt. Til slutt viser jeg til forslaget som er omdelt på representantenes plasser, om å godkjenne preparatet buprenorfin for behandling av tunge heroinmisbrukere. Forslaget er fremmet med henvisning til Fremskrittspartiets merknad på side 4 spalte 2 i innstillingen, hvor det uttales at en ikke kan vente på utprøving av dette medikamentet ved metadonsenteret i Oslo, da det vil ta år før et evalueringsresultat foreligger. Så lenge mener Fremskrittspartiet at pasientene ikke kan vente på livreddende behandling. Vi vil derfor ha dette preparatet godkjent til forskrivning av psykiatere, indremedisinere og spesialister i allmennmedisin. Jeg registrerer med stor forbauselse at Arbeiderpartiet tenker å stemme mot dette forslaget. Det er så forbausende at det nesten er vanskelig for meg å tro det. Man stemmer altså mot noe man er for i denne spesielle situasjonen. Begrunnelsen fra Arbeiderpartiet for å stemme mot forslaget, som ble gitt av representanten Einar Olav Skogholt, er med respekt å melde lite troverdig. Jeg vil gjerne få lov til å sitere fra innstillingen, hvor Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet på side 7 spalte 1 har følgende fellesmerknad, satt i penn nettopp av Arbeiderpartiet: «Komiteens flertall, medlemmer fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, mener at buprenorfin bør kunne nyttes av interesserte allmennleger under veiledning av spesialister innen rusfeltet. Flertallet forutsetter at legemiddelet nyttes som del av en behandling, og med nødvendig oppfølging.» Til tross for denne sterke merknaden vil nå Arbeiderpartiet stemme ned forslaget, som rett nok i denne sammenheng er fremsatt av Fremskrittspartiet. Konsekvensen vil da være at Arbeiderpartiet for det første går tilbake på det de selv har skrevet i innstillingen, og for det andre at de svikter de tunge rusmiddelmisbrukerne som går og venter på behandling. I ytterste konsekvens kan dette føre til en økning av overdosedødsfallene. Og dette ønsker Arbeiderpartiet å ta ansvaret for? Det ønsker ikke Fremskrittspartiet, og derfor vil forslaget, som jeg nå tar opp, bli fremsatt for reell votering i denne salen.
John I. Alvheim har tatt opp det forslag han refererte til.
Det vakte stor oppmerksomhet da tallene på narkotikadødsfall i 1998 ble offentliggjort. Det er alvorlig når 270 personer døde av overdose i Norge i fjor. De døde ble i gjennomsnitt bare litt over 30 år gamle. Tall viser at misbrukerne blir stadig yngre. Over halvparten av dødsfallene skjer utenfor Oslo. Dette viser at overdoseproblematikken brer seg i takt med at markedet for billig og sterk heroin holder på å ekspandere over hele landet. Ifølge årsmeldingen fra Statens rettstoksikologiske institutt har ingen land i verden så mange narkotika- og pillemisbrukere i trafikken som Norge. Antall sjåfører som er tatt for narkorus bak rattet, har økt sterkt de siste årene, og det er bruken av tyngre stoffer som øker mest. Med bakgrunn i disse deprimerende tallene var det vi hadde en interpellasjonsdebatt i februar, der 13 forslag ble oversendt sosialkomiteen. For to år siden hadde den forrige sosialkomiteen debatt om narkotikapolitikken. Mange av forslagene vi har til behandling i dag, er nesten identiske med forslagene fremsatt i forbindelse med St.meld. nr. 16 for 1996-97. Både regjeringen Jagland og nå regjeringen Bondevik har fulgt opp arbeidet. Sosialministeren har brukt mye tid, hun har reist og hatt kontakt med misbrukere, pårørende og behandlere. Tilbudet om metadonassistert rehabilitering er gjort landsdekkende. Det er gitt støtte til drift av fem nye helsestasjoner for stoffmisbrukere i Oslo, og nye lavterskeltilbud skal etableres i andre byer. To av forslagene ble ikke drøftet for to år siden, nemlig ønsket om å gi Subutex for de tunge misbrukerne som venter på metadonbehandling og etablering av sprøyterom. For Kristelig Folkeparti er det viktig at de strenge kriteriene for å gi medikamentell behandling står ved lag. Alle andre behandlingstilbud skal være utprøvd først. Vi ser at for noen kan livskvaliteten bli bedre med slik behandling når brukeren blir fulgt opp med bo- og arbeidstilbud. Regjeringen har i revidert nasjonalbudsjett bevilget penger til forsøk med buprenorfinbehandling. Kristelig Folkeparti vil avvente resultatet fra et slikt forsøksprosjekt før vi tar stilling til en mulig generell godkjenning av forskrivning, og støtter ikke forslaget som er fremmet av Fremskrittspartiet i dag. Fra andre land vet vi at en liberal praksis har ført til at slike preparater lett blir omsettelige i gatemiljøet. Når det gjelder sprøyterom, er Kristelig Folkeparti med på flere kritiske merknader. Vi frykter at sprøyterom kan bryte ned vår restriktive politikk og bidra til en glidende overgang til legalisering. Målet om et samfunn fritt for narkotika står fast. Vi må ikke bli så straksorienterte at vi glemmer rusfrie institusjoner. Under høringen fikk vi vite at det nytter å satse på alternativer. Ved Selbukollektivet var 80 pst. stoffrie etter fem år. Jeg tror forebygging nytter. En må tilrettelegge for gode og trygge oppvekstvilkår. Skolehelsetjenesten og PP-tjenesten må styrkes. Flere skoler har prøvd ut kameratstøtteordningen. Ved Froland ungdomsskole har jeg sett hvordan ungdommer har fungert som viktige aktører og modeller i friminutt og fritid. De fleste var sivilarbeidere. Andre skoler benytter arbeidsledige, ungdom som venter på studieplass, eller har dette som praksisplass for å bli omsorgsarbeider. Ordningen har bidratt til mindre vold, mobbing og rus. Jeg vil gi honnør til frivillige organisasjoner og enkeltmennesker som bruker mye av sin tid i kampen mot narkotika. Natteravnene er et godt eksempel på dette. Tallene for de første tre månedene i år viser 38 pst. reduksjon i overdosedødsfall. Det kan ha sammenheng med at politiet i samme tidsrom beslagla store mengder heroin. Samarbeid på tvers av etater er viktig. Vi må satse på de unge. Nye motestoffer som GHB lokker dem. Lykkes vi i å gi de unge en rusfri ungdomstid, sparer vi den enkelte og deres familier for store lidelser og samfunnet for store kostnader.
Narkotikaproblemene angår oss alle. De rammer mange mennesker, familier og deres nære omgivelser. I tillegg til de mange menneskelige tragediene og de sosiale og helsemessige skadevirkninger av misbruket skaper problemene utrygghet i hverdagen for folk flest. Det er viktig å holde fast ved målsettingen for narkotikapolitikken, det langsiktige overordnede politiske mål: å arbeide fram mot et samfunn fritt for misbruk. Denne politikken har bred støtte her i Stortinget og i befolkningen. Det er en målsetting som gir uttrykk for samfunnets samlede holdninger til narkotika. Visjonen om et narkotikafritt samfunn er et uttrykk for et positivt menneskesyn, om tillit, tro og optimisme. At vi ikke har lyktes med alt i narkotikabekjempelsen, må ikke føre til at vi forlater vår målsetting. Vi vil ha et samfunn hvor stoffmisbruk er uakseptabelt. Et sivilisert og humant samfunn kan ikke tillate at mennesker går til grunne uten å prøve å hindre det. Noen hevder at eksperimentering med narkotika skjer som et resultat av vår mulighet til det frie valg. Men når avhengigheten av stoff er der, er det ikke lenger et fritt valg, verken for den som er avhengig, for foreldre eller søsken, eller for de barna som har foreldre som er rusmisbrukere. Et samfunn skal legge til rette for at vi kan utfolde oss og ha personlig frihet for utvikling og vekst, men det er like naturlig for et demokratisk samfunn å begrense og bekjempe det som krenker friheten til enkeltmennesket og omgivelsene. Alle mennesker har rett til et verdig liv. Narkotikaproblemene er ikke bare et problem som berører den enkelte, det berører, som jeg var inne på, alle. Derfor må samfunnet sette noen grenser, ikke minst må foreldre ta ansvar, og familiene må styrkes. Det er viktig å ha kunnskap om hva som foregår i de ulike ungdomskulturer. Ungdom søker etter identitet og fellesskap, og det vil ofte stå sentralt i hvilke valg de gjør. Analysen fra Ungforsk fra midten av 1990-årene viser hvordan brukshyppigheten for rusmidler er påfallende parallell med høydepunkter og nedganger i ulike ungdomskulturelle bølger, og i denne kunnskapen ligger det et stort forebyggingspotensial. Ungdom deltar ikke bare i sine egne miljøer. Identitet og tilhørighet bygges opp på arenaer hvor vi alle deltar. Derfor er det et felles ansvar å danne motkulturer og bygge opp under holdninger mot rus og hindre tilgjengeligheten til illegale stoffer. Men minst like viktig er det å ta utgangspunkt i tiltak som bidrar til at barn og unge gis mulighet til å styrke sin identitet, selvtillit og evne til grensesetting og evne til å motstå det presset som er i mange ungdomsmiljøer. Betydelige menneskelige og økonomiske ressurser investeres i det forebyggende arbeidet i dag. Et sentralt virkemiddel er å ta vare på og styrke de rusfrie miljøene. Å forebygge rusmiddelbruk blant ungdom handler også om å skape gode oppvekstvilkår for barn og unge. Skal vi ha mulighet til å lykkes med det forebyggende arbeidet, må samarbeidet mellom de ulike etater styrkes og de ulike tiltak samordnes bedre. Tiltakene som allerede er etablert, må styrkes ytterligere – det være seg oppsøkende helseteam, Uteseksjonen eller de psykiatriske ungdomsteamene. Høyre ser i likhet med resten av komiteen nødvendigheten av å foreta en grundig gjennomgang av de behandlingstilbud som er tilgjengelige i dag, og se dem i forhold til nyere behandlingsprinsipper. De frivillige organisasjonene som Forbundet Mot Rusgift, Juvente, Ungdom Mot Narkotika og andre utgjør et verdifullt supplement til den offentlige innsatsen, og forholdene må legges bedre til rette slik at denne ressursen kan utnyttes enda bedre enn i dag. Skolen er en viktig arena for forebygging, økt kunnskap og holdningsskapende arbeid. Kameratstøtteordningen som er etablert ved noen av våre ungdomsskoler, er et positivt bidrag til et bedre og tryggere skolemiljø. Denne ordningen må videreutvikles og etableres der det er størst behov. Skolehelsetjenesten har som et av sine hovedsatsingsområder å forebygge psykososiale problemer, og forebygging av rusmiddelproblemer har en sentral plass i dette arbeidet. Når det gjelder de tyngste stoffmisbrukerne, har det vært en bekymringsfull utvikling de siste årene, med en økning i antall overdosedødsfall. Det var hjerteskjærende å lese om Hege i Aftenposten på lørdag. Hun døde av en overdose, bare 15 år gammel – sannsynligvis en overdose av det nye stoffet GHB, et stoff som tas raskt opp i kroppen, og som brytes raskt ned. Det er ikke det samme som ecstasy, men et beroligende og sløvende stoff som dreper raskt ved overdose. Det er skremmende – og det er et lovlig stoff! Jeg vil spørre sosialministeren: Hvorfor er ikke dette stoffet på listen over ulovlige stoffer? Men det er også positive tegn å spore. De første tre månedene i 1999 har det i Oslo vært en reduksjon i overdosedødsfall fra 1998-1999 på 38 pst. I samme periode var det en nedgang i overdoseutrykninger på 27 pst. Det er selvsagt for tidlig å si noe om hvorvidt denne utviklingen vil vare, og om det er det samme for resten av landet. Noe av årsaken til nedgangen kan være den debatten som har vært rundt overdosedødsfall, bedre helse- og omsorgstiltak og politiets beslag av store partier med heroin. Derfor må tiltak fra politi og tollvesen som kan svekke tilgjengeligheten av heroin, tiltak som kan imøtekomme behovet for omsorg og lavterskelhelsetjenester til de mest utsatte gruppene, fortsette. Samtidig gjelder det å unngå eller å begrense tiltak som kan styrke sprøyte- og kickkulturen blant stoffmisbrukerne. Sprøyterom er et slikt tiltak som Høyre er svært skeptisk til. Det vil kunne være med på å bryte ned den restriktive narkotikapolitikken, gjøre bruk enklere og i verste fall bidra i retning av legalisering. Det er Høyre sterk motstander av. Det finnes ingen enkle løsninger for den tyngste gruppen misbrukere. Problemene er svært sammensatte, og det er viktig at de kommunale og fylkeskommunale helse- og sosialtjenestene samarbeider og vurderer i hvert enkelt tilfelle hva som er den beste behandlingen. I noen tilfeller kan det være aktuelt å tilrettelegge individuelt tilpassede omsorgsopplegg fremfor behandlingsopplegg med mindre ambisiøse mål for rehabiliteringen. Det er viktig ikke å undervurdere de positive ressursene og de iboende utviklingsmuligheter hos den enkelte misbruker. Tilbudet om medikamentell behandling må være siste utvei. Metadonbehandling er ment å øke livskvaliteten blant de tyngste narkomane og å redusere antall overdosedødsfall. For at behandlingen skal lykkes, viser forskningen at metadonprogrammer med streng kontroll og tett oppfølging gir gode resultater, men der hvor kontrollen er dårlig og oppfølgingen mangler, blir også resultatet dårlig. Metadon løser ikke noen problemer i seg selv og fjerner heller ikke behovet for rus gjennom inntak av andre typer rusmidler. Derfor er det viktig å understreke at heller ikke metadon er en enkel løsning på de kompliserte misbrukproblemene. Medikamentell behandling må ikke bli et alternativ til behandling som har et rusfritt liv som mål. Det må være stor bredde i behandlingstilbudene til rusmiddelbrukerne. Vi er nå i ferd med å bygge ut et landsomfattende tilbud om metadonassistert rehabilitering. Men dette må ikke forsinke de andre tilbudene og opphold på institusjon eller kollektiv. Høyre er tilfreds med at Regjeringen i revidert budsjett har foreslått å bevilge midler til et prosjekt med buprenorfinbehandling. Høyre vil understreke at rammene rundt et slikt prosjekt må være like stramme som ved metadonassistert behandling, og ikke slik som Fremskrittspartiet har foreslått, å legge det ut til enkelte legegrupper. Skal tilbudet bli tilfredsstillende, bør det etableres fremdriftsplaner for metadonassistert behandling i hvert fylke slik at den enkelte misbruker, familie og behandlingsapparat får nødvendig informasjon om dette tilbudet. Misbrukere som bor på vernehjem, og som fyller kriteriene for denne behandlingen, må kunne få det uten å måtte flytte fra vernehjemmene. Oslo kommune har forelagt for departementet et prøveprosjekt med bruk av buprenorfin overfor misbrukere som kvalifiserer til metadonassistert behandling. Høyre ser positivt på et slikt prøveprosjekt og ber departementet legge til rette for at det kan gjennomføres. Problemene rundt overdoser er sammensatte. Derfor må problemene møtes med helhetlige tiltak, og hovedansvaret må ligge i Sosialdepartementet og ikke overføres til Helsedepartementet, slik Fremskrittspartiet har foreslått. Komiteen er enstemmig i sin innstilling og oppfordrer Regjeringen om å vurdere de forslag som foreligger. Forandringene skjer raskt og det krever en kontinuerlig oppfølging og evaluering av tiltak. Høyre har tillit til at Regjeringen følger opp de forslag Stortinget nå ber om. Det gjelder nå å opprettholde en høy og vedvarende beredskap fra politikere på alle nivå, fra frivillige organisasjoner og fra foreldre og enkeltpersoner for å motvirke narkotikamisbruk.
: Denne saken har en forankring i virkelighetens verden som er alvorlig og tragisk. Når det gjelder den mer saksbehandlingsmessige og formelle forankringen, er utgangspunktet noe mer spesielt. Foranledning til de forslag vi behandler nå, er at det ble fremmet hele 13 forslag fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i forbindelse med en interpellasjon fra representanten John I. Alvheim den 16. februar i år. Forslagsmengden var av en slik art at Stortingets presidentskap besluttet å foreslå oversendelse av forslagene til sosialkomiteen. Det står selvsagt enhver representant og ethvert parti fritt å fremme så mange forslag de vil i Stortinget. Men det var noe påfallende at så mange og vidtrekkende forslag kom i forbindelse med en interpellasjonsdebatt, og ikke var fremmet med større styrke før, bl.a. i forbindelse med Innst. S. nr. 184 for 1996-97 om narkotikapolitikken og som ble behandlet så sent som våren 1997. Den behandlingen som da ble foretatt, var basert på St.meld. nr. 16 for 1996-97, framlagt av daværende arbeiderpartiregjering, men det var få signaler der i retning av de forslag som Arbeiderpartiet nå har kommet med. Nå har vi da også fått en viss erkjennelse i forbindelse med dagens innstilling av at narkotikapolitikken i Norge ikke har vært god nok. Jeg viser i den forbindelse til en flertallsmerknad fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, der disse partier setter «spørsmålstegn ved om den narkotikapolitikk som har vært ført i Norge frem til dags dato, har gitt de ønskede resultater, nemlig å redusere narkotikamisbruket». Det samme flertallet hevder i en annen merknad «at situasjonen når det gjelder overdosedødsfall i Norge, er kommet ut av kontroll. De siste 6 årene har over 1 000 mennesker dødd av overdoser, og alt tyder dessverre på at antall dødsfall øker for hvert år.» Dette er forhold som vi alle må og skal ta innover oss, men det er også å si at ikke et eneste ett av overdosedødsfallene er eller skal være under kontroll. Vi må forebygge, handle og behandle slik at vi ikke får overdosedødsfall. Heldigvis er det, i hvert fall tilsynelatende, stor enighet om en del tiltak når det gjelder narkotikapolitikken. Komiteen understreker enstemmig at det er viktig å jobbe med og stadig bedre det tverretatlige samarbeid, både sentralt og lokalt. Komiteen mener også at det er viktig å styrke allerede eksisterende tiltak som oppsøkende helseteam, Uteseksjonen og de psykiatriske ungdomsteamene. Skal kommunene øke innsatsen og bevilgninger til helhetlig forebyggende arbeid, må man etter komiteens mening også styrke de statlige midlene til dette formålet. Komiteen understreker også at en samordning av lokale innsatsfaktorer vil være avgjørende for å komme på offensiven i det forebyggende arbeidet. Kommunene bør pålegges å utarbeide lokale tiltaksplaner som muliggjør at man kan handle tverretatlig og sammenhengende. Skolens rolle, PP-tjenestens betydning og skolehelsetjenestens kompetanse må oppgraderes og styrkes. Komiteen støtter også Regjeringen og sosialministeren i at kommunene må oppfordres til å utarbeide reelle ruspolitiske planer samt lage plan for den enkelte rusmiddelmisbruker. Komiteen er også enig i at det på kommunalt plan etableres lavterskeltiltak med helsetilbud, og at tilbud om bolig, arbeid og oppfølgingstjenester skal ha mulighet til å bli iverksatt i det omfang det vil være behov for. Innenfor dette siste området er det etter min mening også behov for kultur og opplevelsestiltak for å skape en meningsfylt og rehabiliterende situasjon for å hjelpe folk tilbake til en rusuavhengig tilværelse. Til tross for den enstemmighet i komiteen jeg har referert til, er jeg i tvil om vi er så enige når vi kommer til realitetene. Det er nok å vise til dagens debatt her i salen når det gjelder kommuneøkonomien. Om jeg ikke tar mye feil, forsterket Fremskrittspartiet der sin negative holdning til kommunesektoren, som vi er enige om i innstillingen må ha en betydningsfull og mer aktiv rolle enn i dag for at forebygging, behandling og rehabilitering skal bidra til at vi unngår f.eks. overdosedødsfall. For med hvilke ressurser skal kommunene klare dette arbeidet om man lytter til Fremskrittspartiet? De sier tvert imot at det ligger et betydelig økonomisk innsparingspotensial i kommunesektoren, de vil redusere kulturtilbudene, og det ble vitterlig sagt på generell basis at Fremskrittspartiet ikke har noe engasjement overfor kommunene. Hvordan blir da det praktiske engasjementet til Fremskrittspartiet i narkotikapolitikken? Er det bare fine ord, eller er det entreprenøren som skal stå for alt også her – også det tverrfaglige og tverrsektorielle samarbeidet? Eller er det en stor og reell forskjell i norsk narkotikapolitikk allikevel, der Fremskrittspartiet er den fremste representanten for først og fremst medikamentell behandling? Fremskrittspartiet ønsker å reise en debatt rundt spørsmålet om hvorvidt kriminalisering av unge brukere av stoff har den avskrekkende virkning som nåværende politikk legger opp til. Fremskrittspartiet er også det partiet som går lengst i å anbefale bruk av medikament som et livslangt vedlikehold med et smertestillende middel. Fremskrittspartiet er også, sammen med Arbeiderpartiet, de som går lengst i spørsmålet om å etablere sprøyterom i Norge. Dette til tross for FNs narkotikakontrollråd som anmoder de land som vurderer å etablere sprøyterom, om å tenke nøye igjennom de negative konsekvensene dette har.
Jeg registrerer at flertallet i sosialkomiteen, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, skriver i innstillingen at de «vil stille spørsmålstegn ved om den narkotikapolitikk som har vært ført i Norge frem til dags dato, har gitt de ønskede resultater, nemlig å redusere narkotikamisbruket». For meg er det ganske åpenbart at dagens bruk av narkotika ikke er målsettingen for den narkotikapolitikk som er blitt ført. All informasjon viser dette ganske klart. All statistikk viser at overdosedødsfall og beslag av narkotika øker, samtidig som tilgjengeligheten øker. Jeg mener bestemt at det er på tide å gjøre noe med narkotikapolitikken, og jeg har tillit til at statsråden kommer til å følge opp det. Vi leser ofte statistikk, og statistikk er dessverre ikke egnet til å sette i gang tiltak. Utenfor disse veggene derimot er det ikke snakk om statistikk, men om den svakest stilte gruppen mennesker i Norge. Vi er alle klar over den fortvilede situasjonen narkotikamisbrukere befinner seg i. Jeg skal ikke forsøke å overgå de tidligere taleres beskrivelse av en situasjon som for oss andre kanskje er umulig å forstå. Derimot er det dette som må være vårt grunnlag i enhver debatt om nakotikamisbruk. Det er brukerne som er den svake part, og det må være samfunnets oppgave å hjelpe. I dag har debatten dreid seg mest om de som dør av overdoser, men like viktig er det å fokusere på dem som dør på grunn av dårlig helse eller tar sitt eget liv. Når vi lager en politikk for å bedre forholdene for våre narkomane, må livskvalitet og menneskeverd være i hovedsete. Venstre støtter komiteens innstilling om å oversende forslagene fra representantene Øyangen og Alvheim til Regjeringen. Dette er forslag som hver for seg vil kunne føre til en bedre situasjon for de narkomane. Men de bør inngå som en del av en helhetlig plan, som må komme fra Regjeringen. Jeg skal ikke gå inn på hvert enkelt forslag, men kommentere noen av dem. Jeg er langt på vei enig i det Fremskrittspartiet sier om metadonbehandling. Flere av dagens kriterier for å få metadonbehandling må vurderes. Dette gjelder f.eks. krav om fast bolig, et krav som overfor denne gruppen virker helt meningsløst. Aldersgrensene må også kunne vurderes. I dag begynner unge med narkotika i 12-13-årsalderen, og flere av overdoseofrene er under aldersgrensen for metadonbehandling. Vårt mål med behandlingspolitikken må være å bedre livskvaliteten for de narkomane, også for de yngre. Venstre kommer ikke til å stemme for representanten Alvheims forslag om behandling med Subutex i dag. Jeg synes det vil bli litt merkelig om Stortinget skal avgjøre bruk av enkeltpreparater på denne måten. Derimot vil jeg oppfordre Regjeringen sterkt til å prioritere og fremskynde arbeidet med utprøving av Subutex. Det er behov for alternativ til metadon, og Subutex ser ut til å kunne være et slikt alternativ. Jeg har tillit til at Regjeringen i forbindelse med oppfølgingen av arbeidsutvalgets arbeid presenterer muligheter for å løse de store problemene narkotikamisbrukere har. Akutthjelp, behandling med og uten medikamenter og etterhjelp må være presentert i en sammenheng. Jeg forventer også at det vil bli sett nøye på de resultater som er oppnådd i andre land, ved behandling av heroinavhengige. Andre tiltak for å bedre levekår for misbrukere, som f.eks. en gjennomgang av hospitsordningen, som også komiteen er inne på, må prioriteres. Jeg oppfordrer statsråden til å være ambisiøs når det gjelder tiltak og innsats fra storsamfunnet. Innsatsen så langt er langt fra tilfredsstillende. Halvparten av dem som omkom etter overdose i Oslo i fjor, hadde aldri vært i kontakt med behandlingsapparatet. Det betyr at vi ikke bare kan konsentrere oss om å bedre eksisterende behandlingsapparat, men vi må også finne ut hvordan vi skal få kontakt med misbrukerne – hvordan vi kan oppnå den tillit som er nødvendig for å nå fram. Dette er en stor utfordring. Venstre mener at det er viktigere at narkomane blir møtt med hjelp, fremfor å bli straffet for sin avhengighet. Dette kunne kanskje også fått flere narkomane til å søke hjelp, eller kanskje det ville blitt lettere for oss å oppsøke dem. I denne sammenheng må også sprøyterom vurderes.
I forbindelse med stortingsdebatten om narkotikadødsfall i februar la Arbeiderpartiet fram ti tiltak for både å styrke det forebyggende arbeidet og for å redde liv. Bakgrunnen for forslagene var den sterkt urovekkende utviklingen i antall overdosedødsfall i Norge. I 1998 døde 270, og 1 000 mennesker er døde på seks år. I 1998 fant flertallet av dødsfallene sted utenfor Oslo. Det registreres urovekkende mange dødsfall blant nye grupper heroinmisbrukere. Overdosedødsfallene har med andre ord spredt seg på en eksplosiv måte, både geografisk og sosialt. Narkotikadøden er ikke lenger et hovedstadsproblem, men et nasjonalt problem som krever oppmerksomhet og evne til handling på nasjonalt plan. Når vi fra Arbeiderpartiets side har funnet det nødvendig å gripe fatt i problemene på utradisjonelt vis, er det også fordi vi har grunn til å tro at dødsfallene representerer toppen av et isfjell, og at misbruk av narkotika har bredt seg som en forbannelse over hele landet, med et stadig større geografisk og sosialt nedslagsfelt. Det har heldigvis skjedd en viss oppvåkning i norsk narkotikadebatt denne våren. Den dypt alvorlige og tragiske situasjonen har fremmet nytenkning og ønske om å få gjort noe både blant ansvarlige politikere og i fagmiljøer over hele landet. Det er oppstått flertall her på Stortinget og i fylkeskommuner og kommuner, f.eks. i Vestfold og i Bergen, som er opptatt av å iverksette nødvendige tiltak som vi vet har fungert i andre land. Jeg har merket meg at sosialministeren nå i større grad er villig til å ta i bruk utradisjonelle grep mot overdosedødsfallene. Den budsjettmessige styrkingen når det gjelder metadon og prøveprosjekt for buprenorfin i revidert nasjonalbudsjett, vitner om det. Styrkingen på 10 mill. kr var for øvrig helt i tråd med Arbeiderpartiets alternative budsjett. Og vi er tilfreds med at sosialministeren tar signalene fra Stortinget, selv om vi har en sterk følelse av at det er nødvendig at Stortinget må være pådrivere. Sosialministeren og Regjeringen får i dag oversendt forslagene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, med klare styringssignaler i merknads form fra sosialkomiteen. Sosialministeren har dermed mandat og ryggdekning for å iverksette nødvendige tiltak, og sosialministeren bør gjøre det. Arbeiderpartiet er opptatt av strakstiltak mot overdosedødsfall, tilbud som kan føre fram til rusfrihet, og av langsiktig forebyggende arbeid rettet mot narkotikamisbruk generelt. For oss er det viktig at alle tre aspekter er med i en helhetlig narkotikapolitikk. Strakstiltakene må ha skadereduksjon som målsetting, og være rettet inn mot å forhindre dødsfall og forbedre de narkomanes helsesituasjon og livskvalitet. Dette kan bl.a. skje gjennom utvidelse av metadontilbudet, introduksjon av buprenorfin, lavterskel helsetiltak, og vi mener også en utredning av sprøyterom bemannet med helsepersonell. En innvending mot metadon og buprenorfin er at dette er uheldige medikamenter. Ja, det er mulig det. Men heroin er langt farligere, og vi må vel ta innover oss at heroin dessverre er alternativet. Situasjonen tilsier ikke at vi kan sette oss på vår høye hest. Skadereduserende tiltak redder liv og høyner de narkomanes livsstandard. I den ekstreme situasjonen Norge er i når det gjelder overdosedødsfall, har vi ingen tid å miste i forhold til å prøve ut tiltak og behandlingsformer som har reddet liv i andre europeiske land. Jeg er redd for at sendrektigheten i forhold til buprenorfin har noe å gjøre med hvordan vi ser på de narkomane, og hvilken status de har som gruppe i vårt samfunn. Hvis man f.eks. i USA hadde funnet en kur mot kreft, ville kanskje saksbehandlingen og introduksjonen av tilbudet i Norge skjedd i en litt annen fart enn hva som er tilfellet med buprenorfin. BrukerForeningen Tønsberg er en interesseorganisasjon for stoffbrukere som ganske unikt i Norge har samlet over 100 medlemmer. Foreningen legger meget stor vekt på buprenorfinbehandling, som kan gi misbrukerne og deres familier et verdig liv. Sosialministeren bør merke seg at flertallet går inn for at buprenorfin bør nyttes av aktuelle allmennleger under veiledning av spesialister innen rusmiddelfeltet. Jeg vil presisere at bruk av medikamenter må følges opp med omsorg og tiltak som kan lede til en ny livsstil. Medikamenter kan fungere bra, men er ikke nok. Dessverre haster det med å få på plass skadereduserende tiltak. Bare så langt i år har Oslo politikammer registrert om lag 45 narkotikadødsfall. Og når det gjelder situasjonen utenfor Oslo, frykter fagmiljøene at den tragiske tendensen fra foregående år forsterkes i 1999. Strakstiltak innrettet mot å hjelpe dagens narkomane må imidlertid suppleres med forebyggende tiltak for å forhindre at nye unge mennesker rekrutteres til narkotikamisbruk. Alt tyder på at de aller fleste av oss er utrolig naive i forhold til utbredelse av stoff i ungdomsmiljøene og i vide kretser ellers. En psykiater innen rusmiddelomsorg regnet det som et gjennomsnitt at det tok fire år fra ungene startet med stoff til foreldrene oppdaget det. I det viktige forebyggende arbeidet blant barn og ungdom er jeg glad for at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene står sammen. Det dreier seg om å skape trygge oppvekstvilkår og gode rammer for utvikling i forhold til familie, skole, fritid og nærmiljø. Det dreier seg om tiltak for å utjevne levekår og sørge for at ingen faller utenfor skole og arbeidsliv. Alle unger må bli sett, forstått og akseptert, med de forutsetninger de har. I dette arbeidet må vi alle ta ansvar, både foreldre, voksenpersoner og offentlige etater. Situasjonen er alvorlig. I «Kriminalitetsbildet 1998» fra Kripos går det fram at alle politidistrikter i landet nå gjør beslag av de vanligste narkotiske stoffer. Narkotikamisbruket sprer seg til nye barne- og ungdomsgrupper, og debutalderen synker. «Rusforum-Telemark» skriver f.eks: «Vi er inne i en tid der stadig flere ungdommer helt ned i 13-14 årsalder begynner med sterke stoffer. Ungdommer på 18 år har henvendt seg til sosialkontorene for å be om hjelp for sitt rusproblem. Disse forteller at de startet sin ruskarriere ved 13-14 års alder, og at de har gått på heroin og amfetamin siden de var 15 år.» Rapportene tyder dessverre på at situasjonen i Telemark ikke er unik, men derimot representativ for hva som er i ferd med å skje over hele landet. Dette krever langsiktig innsats og styrking av det forebyggende barne- og ungdomsarbeidet i hele tiltakskjeden. Dessuten fordrer situasjonen at vi makter å stå imot presset fra dem som ønsker å legalisere og ufarliggjøre narkotiske stoffer. Jeg er glad for at det er bred politisk enighet om den restriktive norske narkotikapolitikken. Jeg håper vi også i framtiden står sammen imot presset fra dem som vil lage hull i demningen.
Eg er glad for Stortinget sitt sterke engasjement i narkotikapolitikken og problema til dei tyngste narkotikamisbrukarane. Politisk engasjement – på alle plan – i samfunnet vårt er naudsynt dersom vi skal få til betre resultat på dette området. Det krevst mange ulike tiltak. Regjeringa har som kjent auka satsingane både på det førebyggjande rusmiddelarbeidet og tiltaka for rusmiddelmisbrukarar mellom misbrukarane med dei største problema. Eg er òg glad for at komiteinnstillinga syner at det er brei semje om noko av det aller viktigaste: å styrkja samordninga av innsatsen på tvers av etatar, profesjonar og dei friviljuge kreftene og å auka satsinga i skulane. Som del av oppfylginga av Handlingsplan for redusert bruk av rusmiddel, som Stortinget handsama i desember i fjor, har departementet allereie styrkt dei sju regionale kompetansesentra for å auka den faglege rettleiinga til lærarar og samarbeidet om andre rusmiddelførebyggjande tiltak i skulane. Rusmiddeldirektoratet held til hausten ein konferanse med kompetansesentra og statens utdanningskontor for å planleggja felles strategiar og samarbeid. Malen for dei kommunale rusmiddelpolitiske planane som no er under trykking og utsending til kommunane, strekar under at det er viktig å sjå alle tiltak mot rusmiddelproblem heilskapleg. Saman med helseministeren og justisministeren har eg dessutan sett ned ei arbeidsgruppe av embetsfolk frå både politiavdeling, kriminalomsorgsavdeling, helseavdeling og sosialavdeling frå dei to departementa våre. Den skal m.a. stimulera til auka samarbeid på lokalt nivå, særleg når det gjeld innsatsen for rusmiddelmisbrukarane med dei største problema. Eg finn det naturleg òg der å trekkja inn Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet. Sosial- og helsedepartementet tek sikte på å setja i gang eit kontrollert forsøk med bruk av buprenorfin for ein del av desse misbrukarane frå hausten av. Saman med helseministeren vil eg nøye vurdera fleirtalsmerknadene frå Arbeidarpartiet og Framstegspartiet om at lækjemiddel som inneheld buprenorfin, bør kunne skrivast ut av allmennlækjar med rettleiing av spesialistar. Eg finn grunn til å nemna at erfaringane med eit slikt opplegg i Danmark er blanda, og i Frankrike, som har ei tilsvarande ordning for metadon og Subutex, vert det rapportert om at om lag 30 pst. av dei føreskrivne lækjemidla vert omsette på den ulovlege marknaden. Eg vil gje denne merknaden både ei grundig og òg ei rask oppfylging. I Noreg vert m.a. dei vanedannande lækjemidla Dolcontin og Temgesic skrivne ut til fleire rusmiddelmisbrukarar utan anna oppfylging. Somme rusmiddelmisbrukarar har med denne praksisen fått eit betre liv, andre ikkje. Det vert òg meldt at begge preparata vert omsette på den ulovlege marknaden. Ved innføring av metadonassistert rehabilitering vart dei regionale sentra oppretta, m.a. for å sikra mest mogleg kontroll med utskriving av medikament samt sikra den oppfylginga av den enkelte klienten som er naudsynt i forhold til utdanning, arbeid, sosialt nettverk osb. Vi må heile tida vera opne for å vurdera om dei tiltaka vi byggjer opp, er dei rette i høve til å løysa klientane sine problem. Vi ser diverre allereie no at heller ikkje metadonassistert rehabilitering er løysinga for alle som prøver det tilbodet. Fleire mislukkast òg her. Det er ei stor utfordring å utvikla høvelege tilbod for dei som ikkje dreg nytte verken av den metadonassisterte rehabiliteringa eller dei medikamentfrie tiltaka. Departementet vil setja denne utfordringa på dagsordenen i ein eigen konferanse til hausten, der vi samstundes hentar inn erfaringar frå arbeidet med denne gruppa i m.a. Danmark, Nederland, Belgia og USA. Eg har varsla ei utgreiing av det rettslege synet når det gjeld ei ordning med sprøyterom, og eg har merka meg komitefleirtalet si haldning til dette. Eg vil i eit seinare innlegg koma nærare tilbake både til det og til fleire spørsmål som er reiste i debatten. – 5 minutt går veldig fort.
Tiden har nok gått, ja. Det blir replikkordskifte.
I det fylket som Magnhild Meltveit Kleppa og eg kjem frå, kjenner eg til at det i enkelte kommunar er store problem med å få legar til å ta på seg ansvaret for å dela ut metadon. Det er omhandla i innstillinga, der fleirtalet peiker på dette med informasjonsmøte som ein måte å ordna opp i det på. Men eg har oppfatta det slik at det nærmast er eit problem med instruksjonsmyndigheitene for dei kommunale styresmaktene, om dei kan påleggja privatpraktiserande legar med avtale å ta på seg denne jobben. Eg skulle gjerne hatt statsråden sin kommentar til dette. Det andre problemområdet som me slit med hjå oss, og eg trur òg i ein del andre fylke, er dette med avrusing – å få institusjonane til å ta narkomane inn til avrusing. Dei kjem ikkje vidare før dei kjem igjennom det. Og der har me òg, i alle fall i fylke der det er mange private institusjonar, problem med å påleggja nokon av institusjonane å gjera dette. Eg er veldig nysgjerrig på å høyra kva statsråden kan tenkja seg å gjera for å prøva å løysa dei problema, for det vert ikkje noka ordning med metadonbehandling dersom ikkje alle brikkene er på plass.
Eg vil gjerne ta det siste fyrst. Eg har merka meg begge desse problemstillingane som Oddbjørg Ausdal Starrfelt her kom inn på både i høve til Rogaland og andre fylke. Når det gjeld avrusing, har departementet sett ned ei arbeidsgruppe som går igjennom behandlingstilbodet slik som det er i dag, både det behovet som er i forhold til dei tilboda som finst, kvaliteten på tiltaka, organiseringa av dei og finansieringssystema. To delrapportar er allereie sende på brei høyring. Representanten Alvheim har referert frå delar av ei høyringsfråsegn. Den tredje er snart klar for utsending. Konklusjonane i desse rapportane vil, saman med høyringsfråsegnene, danna grunnlaget for vidare oppfylging overfor Stortinget om ulike tema. Når det gjeld avrusing og problema i samband med det som enkelte i dag peikar på, er det viktig å få til eit likt regelverk i alle fylke. Når det gjeld tildeling av metadon og legane si plikt til å yta nødvendige helsetenester, ser vi no på dei mellombels kriteria. Ein måte å gjera det på er å fylgja det opp der, men i tillegg er det heilt klart at vi òg må styrkja samarbeidet ytterlegare mellom dei sentra som har eit ansvar, og den enkelte legen som òg må påta seg ansvar, slik at folk får oppfylging.
Vi har nå fått en egen brukerforening for stoffmisbrukere – et tiltak som jeg tror kan få utrolig stor betydning i tiden fremover fordi vi nå har fått disse pasientene, disse menneskene, fram i lyset. Og jeg vil innledningsvis henstille til sosialministeren om at denne foreningen, i likhet med andre pasientforeninger, får den støtte de fortjener etter størrelsen. Jeg skal få lov til å sitere følgende fra et dokument som er utgitt av denne foreningen: «Da Buprenorfin er et mildere og mindre giftig virkestoff enn Metadon, blir det fra BrukerForeningens ståsted oppfattet som skremmende at man tvinger pasienter som fungerer utmerket med buprenorfin, til å gå over til metadon «fordi lovverket forlanger det». BrukerForeningen mener dette er et klart eksempel på en pasientgruppe som blir offer for et lovverk «som har overlevet seg selv».» Og mitt spørsmål gjelder dette utprøvingsprosjektet som man nå skal etablere med Subutex. Det er så mye dokumentasjon både innenlands og utenlands på dette at man kunne starte behandlingen i morgen om det var vilje til det. Vi hadde det samme problemet da vi startet metadonbehandlingen i prosjektet på Gaustad. Da hadde man i Sverige gitt denne behandlingen over flere år, men vi skulle på død og liv overprøve dette. Det resulterte i fire års venting før vi fikk den første pasienten under behandling. Hvor mange som hadde forlatt denne verden før den tid, vet ikke jeg, men det var mange!
Eg møtte representantar for BrukerForeningen Tønsberg i farten må eg seia, ute i Vandrehallen i Stortinget i dag. Det er den kontakten eg har hatt med den foreininga så langt. Eg har merka meg representanten Alvheim si oppmoding. Elles har eg brukt mykje av mi tid desse månadene som eg har vore sosialminister, i møte med både rusmiddelmisbrukarar og med behandlingstilbodet. Og er det noko som har vorte understreka for meg, er det at her finst det ikkje enkle løysingar. Om eit opplegg er vellukka for ein rusmiddelmisbrukar, er det ikkje sikkert at det let seg overføra til ein annan. Når det gjeld buprenorfin, er det kjent for Stortinget frå før at vi var ei gruppe som besøkte ein klinikk i Frankrike som har erfaring med dette over tid. Det er ingen tvil om at buprenorfin der var til god hjelp for fleire rusmiddelmisbrukarar. Det er heller ingen tvil om at for å ha moglegheit til å lukkast trengst det tett oppfylging. Vi ynskjer no å setja i gang forsøk knytte både til MARIO i Oslo og Bergensklinikkene i Bergen. Men la meg understreka at tett oppfylging er her, etter mitt syn, ein føresetnad.
Som jeg var inne på i mitt innlegg, har bruken av dette nye stoffet GHB økt betraktelig, og Oslo-politiet foretar nå ukentlig beslag av stoffet som man mener er det nye motedopet. Et GHB-dødsfall i fjor og flere spredte beslag før og etter årsskiftet gav en indikasjon på økt spredning. Og trenden er også kjent fra andre land, der stoffet omsettes i miljøer med ungdom som bruker ecstasy. Men først de siste par månedene er det blitt gjort mange beslag i Oslo, og det kan indikere en betydelig økning i omsetningen av stoffet. Nå har vi også tydeligvis fått et nytt dødsfall, som jeg var inne på i mitt innlegg, og da viser jeg til Hege, som døde av en overdose i en leilighet i Oslo 20 mai. Jeg har lyst til å gjenta mitt spørsmål til sosialministeren om hvorfor dette stoffet ikke står på listen over ulovlige stoffer. Hva vil sosialministeren foreta seg i forbindelse med de nye opplysningene som har kommet om dette stoffet?
GHB er eitt av fleire syntetiske stoff som er i omløp. Utviklinga går i retning av eit aukande tal på syntetiske stoff som kan misbrukast. Det er ingen tvil om at vi her får ei viktig utfordring i åra som kjem. I desse dagar gjeld det stoffet GHB, som er eit forholdsvis nytt stoff i misbruksamanheng. Eg deler representanten Sonja Sjølis vurderingar både i høve til oppslaget i Aftenposten og den oppfylginga som her er nødvendig. Helsetilsynet har no dette stoffet til vurdering. Dei ser på moglegheita for å føra det opp på narkotikalista. Det er visse prosedyrar i samband med det, men Helsetilsynet har lovt at denne saka skal gjevast høg prioritet.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
I mitt forrige innlegg holdt jeg meg strengt til komiteens tilråding og mindretalls- og flertallsmerknader, men jeg vil nå i treminuttersinnlegget komme inn på SVs syn. Det er slik at de fleste av de forslagene som er her, kan synes lite kontroversielle, med unntak av tre. Det gjelder de to forslagene knyttet til Subutex, og ikke minst gjelder det forslaget omkring sprøyterom. Jeg synes det er interessant når flertallet her, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, henviser til erfaringer med sprøyterom fra Frankfurt, som om de erfaringene skulle være entydig positive og at det skulle kunne ligge anbefalinger i det. Jeg vil sitere fra bladet Mot Rusgift, der man har behandlet alle de forslagene som er her i Stortinget i dag, og der man også refererer i forhold til bruken av sprøyterom. Det man sier der, er: «Erfaringene fra den første sprøyterometableringen i Schielerstrasse i Frankfurt var slik at stoffsalg og annen kriminalitet kom helt ut av kontroll. For å få noenlunde kontroll med dette måtte man sette strenge grenser for hvor mange stoffbrukere som kunne oppholde seg der samtidig, og hvor lenge de kunne være der. Flertallet av injeksjonene hos sprøyteromsbrukerne settes derfor fortsatt utenfor sprøyterommene. Det eksisterende sprøyteromstilbudet i Frankfurt benyttes i dag av 380-450 personer, dvs. 5-10 prosent av de injiserende stoffbrukerne. Sannsynligvis ville et eller flere sprøyterom i Oslo kunne nå en tilsvarende marginal del av målgruppen.» I det samme bladet refererer man i forhold til Helge Waal sin rapport fra han var i Frankrike, og erfaringer knyttet til bruken av buprenorfin, eller Subutex som flere her sier. Det synes jeg også er interessant. For når man hører på Alvheim i hans tilnærming til Subutex, er det som om man har en slags trylleformular her med bruken av det midlet, mens det man beskriver her i denne rapporten, er: «I Frankrike blir det opplyst at 74 prosent av brukerne ved franske sprøytebusser injiserer Subutex. 45 prosent injiserte stoffet daglig og 33 prosent hadde kjøpt stoffet på det illegale markedet. Det er også rapportert overdosedødsfall med Subutex sannsynligvis i kombinasjon med andre stoffer. Det er bl.a. derfor vanskelig å se at Subutex skulle kunne utgjøre noe alternativ til stoffavhengige som står i kø for å få metadon.» Det vil føre for langt her å komme inn på andre innvendinger i forhold til bruken av Subutex. Men det er helt åpenbart at innvendingene er betydelige, og at man i hvert fall må ha et regime knyttet til stoffet, som for metadon, men at metadon i det alt vesentlige vil kunne ha de fordelene som man er på jakt etter i forhold til Subutex, fordi det ville være lett å skjule. Man kan misbruke det, man kan oppløse det og man kan injisere det. Jeg synes det er rart at forslagsstillerne ikke tar innover seg en del av så viktige argumenter, men i stedet prøver å presse gjennom at den bruken skal man ha i Norge ved siden av metadon.
Eg vil takka statsråden for svar på replikken, men eg er nok redd for at problema kanskje er noko større enn det ho gav inntrykk av, særleg når det gjeld dette med legane si rolle. Men tilbake til saka. Trass i at representantar frå Arbeidarpartiet står bak dei fleste av forslaga i den saka som me handsamar no, vil eg i eit kort innlegg no mot slutten koma med nyanseringar og kritiske merknader på nokre punkt. Kanskje har eg eit noko gamaldags syn på korleis ein skal hjelpa narkomane. Eg er framleis i tvil om utviklinga i retning av å tilby stadig fleire folk former for vedlikehaldsdosar av narkotiske middel er bra, og om dette er den beste hjelpa eit samfunn kan tilby langtkomne narkomane. Eg har, må eg seia, nokså motstridande støtta forsøk med metadonassistert behandling. Eg har støtta det berre for dei som har kome lengst, som har prøvd ulike former for omfattande behandling, og som har halde på lenge. Grunngjevinga er god – dei narkomane skal få eit betre liv med metadon, og det kan hindra overdosedødsfall. Men det er no på tide å sjekka ut om dette er tilfellet. Er metadonbehandling det siste alternativet, får desse klientane eit betre liv, er dei stort sett rusfrie, og døyr færre av overdosar? Så vidt eg kan sjå, har iallfall talet på overdosedødsfall auka etter innføring av denne behandlinga. Det kan tenkjast at den auken ville ha vore større utan metadonassistert behandling. Men det kan òg vera at færre tek fatt på tung og omfattande behandling og satsar på å få metadon etter kvart. Det kan òg vera at dei døyr i denne prosessen, t.d. i samband med tilbakefall. Eg veit ikkje, men eg vonar statsråden er interessert i å undersøkja samanhengane her nærare før ei eventuell omfattande utviding av tilbodet. Når det gjeld buprenorfin, er eg meir enn nøgd med den framdrifta sosialministeren skisserer i sitt brev av 25. mars. Her må ein, etter mi vurdering, gå gradvis og sakte fram, og evaluera undervegs. Eg er i så måte glad for at Arbeidarpartiet ikkje finn å kunna stemma for forslag nr. 1, frå representanten Alvheim. Narkomane og deira nære har ofte svært vanskelege liv, og så vel førebyggjande tiltak som behandling kan gjera det mogleg for dei å få det betre. Men om det er noko eg har lært i mange års arbeid med bl.a. narkomane, er det at det sjeldan finst enkle svar på kompliserte og samansette spørsmål. Derfor må me ha eit stort spekter av tiltak for å hjelpa flest mogleg.
Jeg tror alle er bekymret over den utviklingen vi har sett, med stadig flere langtkomne rusmisbrukere og med svært mange overdosedødsfall forrige år. Vi må derfor justere kursen og satse mer offensivt på tiltak som letter livssituasjonen for dem som har utviklet narkomani. Det må handlekraft til, og vi må være åpne for nye virkemidler som kan redde liv. Det har vært nyrekruttering til harde stoffmiljøer i landet vårt. Dessuten har problemet spredt seg sterkt utover i distriktene. Det må satses på landsomfattende metadonprosjekt, og også de nye behandlingsmulighetene, så som buprenorfin, kan være aktuelle for tunge rusmisbrukere. Det er nær sammenheng mellom utøvelse av vold og bruk av rusmidler. Voldshandlingene begås ofte i ruset tilstand. Vi vet også at mange rusmisbrukere begår kriminelle handlinger for å finansiere sitt rusmisbruk. Vi må derfor finne tiltak som kan gi langtkomne rusmisbrukere et verdig liv, en livskvalitet som gir dem kraft og pågangsmot til å bekjempe sin avhengighet og til å tilpasse seg det samfunnet vi alle lever i. Det må være bredde i tilbudene, slik at man har en mulighet til å hjelpe både tunge og lettere rusmisbrukere. Nettopp derfor må vi heller ikke glemme de forebyggende tiltakene. Tverretatlig organisering lokalt, samarbeid mellom politi, skole, PP-tjeneste og barnevern er svært viktig. Skolehelsetjenesten må bli sentral i forebyggende og sosialt arbeid blant barn og unge. Jeg tror mange foreldre har god kompetanse og er gode støttespillere for sine barn. Men man tror gjerne det beste, og er ikke alltid nok på vakt før det er for sent. Opplysningsarbeid er derfor viktig, og ikke minst satsing på kulturtilbud som forebyggende tiltak. Vi må ikke bare satse på reparering, men ha et bredt spekter av tilbud som kan gi en meningsfull fritid for utsatte grupper. Bare å ha tanke for de langtkomne misbrukerne og tiltak for dem er kortsiktig tenkning. Barn og unge må settes i stand til å mestre livet sitt. De må få tilbud om fritidsaktiviteter de har lyst til å være med på, og de må få hjelp til å klare de store utfordringene de møter i skole og blant venner. Konfliktløsing, kontakt mellom ungdom, hjem og barnevern, botilbud for dem som har kommet i alvorlig konflikt med foreldrene, døgnkontakt, nettverk, utekontakter og støttekontakter må bli satsingsområder. Vi må vise omsorg før det er for sent.
Hvert eneste overdosedødsfall er en tragedie. Det skal vi ikke legge skjul på, og vi skal se alvoret i det. Men vi skal også, som tidligere talere har gjort oppmerksom på, registrere med glede den positive utvikling på dette området. Nå er det slik at vi må ikke la antallet overdosedødsfall være det eneste og ikke engang det beste mål på kvaliteten av vår narkotikaomsorg. Vi må huske på, som det ofte blir hevdet, at narkotikamisbruk må betraktes som en sykdom. Da må vi også vurdere resultatene av vår behandling ut ifra dette, og se på den totale sykelighet og dødelighet, slik som vi gjør når vi vurderer behandlingen av andre sykdommer. Da er det jo heldigvis slik at det relativt lave antall misbrukere i Norge indikerer at vi tross alt har hatt en relativt vellykket politikk på dette området, ikke god nok, men likevel relativt vellykket. Jeg skal ikke repetere representanten Ballos motforestillinger mot buprenorfin og sprøyterom, men bare kort peke på at når det refereres til Frankrike, er det jo slik at fallet i overdosedødsfall i Frankrike kom før bruprenorfin ble tatt i bruk. Og når det refereres til livreddende sprøyterom i Frankfurt, er det også her slik at sprøyterommene kom etter andre tiltak som førte til et redusert antall overdosedødsfall. Vi må altså ikke la overdosedødsfallene alene styre narkotikapolitikken, vi må ikke tro at buprenorfin, metadon eller sprøyterom er de enkle løsningene. Så vil jeg advare mot Fremskrittspartiets forslag nr. 1. Vi har et godt system, og vi har kompetente institusjoner til å vurdere godkjennelse av medikamenter i Norge. Stortinget er ikke en slik institusjon. Fremskrittspartiets stortingsrepresentanter har tidligere i dag villet overta oppgaver knyttet til fylkesting og regionale helseutvalg. Nå vil man også overta oppgaver for legemiddelkontrollen. Jeg noterer at Fremskrittspartiets stortingsrepresentanter har stor tro på egen kompetanse, men jeg vil advare mot å forskrive medikamenter fra Stortingets talerstol, det være seg på blå eller hvit resept.
Det kan hende at Fremskrittspartiets representanter faktisk har bedre forstand på dette enn det en professor i medisin har! Så fikk vi en forklaring på hvorfor Arbeiderpartiet vil stemme ned det forslaget jeg har fremmet: Det er uenighet i Arbeiderpartiets gruppe. Det har jeg stor forståelse for. Men hvorfor ikke si at det er grunnen? Hvorfor ikke være ærlig? Jeg tror det viktigste vi kan gjøre, og som vi kanskje har gjort – i hvert fall kommet i gang med – er å heve rusmisbrukernes status som mennesker. Vi må fjerne stempelet klienter, sosialklienter, lasaroner og kriminelle fullt ut. Det er mennesker, og det er faktisk syke mennesker vi snakker om her. Derfor bør helsevesenet ta et langt større ansvar enn det som hittil har skjedd. Det er mitt anliggende. Vi er alle enige om at vi ikke griper til medikamentell behandling først. Det gjøres etter at andre behandlingstilbud er prøvd. Men når det gjelder en heroinmisbruker, er det ikke grunn til å vente i ti år før vi setter inn behandling. I all annen medisin er det slik at jo tidligere man kommer til med behandling, jo bedre blir effekten. Så til representanten Sonja Sjøli, som sier at medikamentell behandling ikke må være noe alternativ. Nei, det skal ikke være det. Men hvis vi unnlater å bruke medikamenter her, så kan alternativet faktisk være døden.
Når det gjelder det framlagte forslaget fra Fremskrittspartiet, er jeg ikke lite overrasket og skuffet over representanten Alvheims uttalelse om at Arbeiderpartiets argument for å stemme imot var lite troverdig, da vi var sammen om en sterk merknad om dette. Jo visst er vi sammen om denne sterke merknaden om utskrivning av buprenorfin. Jeg vil også få gjenta følgende fra mitt hovedinnlegg hva angår utskrivning av buprenorfin: «På vegne av alle tunge misbrukere som ønsker et alternativ til heroinmisbruken, ber komiteflertallet statsråden bidra til at denne muligheten blir en snarlig realitet.» I Arbeiderpartiet går vi ikke tilbake på noe vi mener, men vi holder oss til avtaler som er inngått i komiteen. Det er ikke korrekt det representanten Alvheim sa i sitt siste innlegg, at splid i Arbeiderpartiets gruppe skulle være årsaken til at vi ikke ville slutte oss til forslag nr. 1. Men har vi lagt et løp i komiteen om hvordan vi skal håndtere sakene, står vi for det. Representanten Ola Gløtvold refererte til merknaden fra komiteflertallet om at vi hadde ført en narkotikapolitikk som ikke hadde vist gode nok resultater i Norge. Jeg er meget overrasket over at komitemindretallet ikke er enig med flertallet i at vi ikke har lyktes godt nok på dette området. Hadde mindretallet ment det, regner jeg med at man ville ha sluttet seg til en slik merknad. Videre er representanten Gløtvold overrasket over at det i 1999 kommer forslag som ikke ble tatt opp våren 1997. Jeg er meget imponert over den offensive holdningen Stortinget hadde under behandlingen av narkotikameldingen i mai 1997, der det bl.a. ble vedtatt, mot stemmene til Senterpartiet, å åpne for metadonassistert behandling for dem som fyller kriteriene. Også innenfor dette området skjer forandringene raskt. Det kommer nye behandlingstiltak, nye medikamenter osv. Derfor er det ikke noe merkelig at det nå kommer forslag som ikke var oppe til behandling i 1997. I likhet med flere talere er jeg glad for at statsråden er positiv til utradisjonelle grep for utprøving av nye behandlingsopplegg, nye medikamenter osv. Arbeiderpartiets representanter vil i likhet med Høyres representanter forvente at Regjeringen raskest mulig følger opp de forslag som er fremmet i Innst. S. nr. 215. Det var vel også en av årsakene til at en enstemmig komite valgte å følge anmodningen fra statsråden, nemlig å oversende forslagene uten realitetsbehandling. Jeg er glad for at statsråden bekrefter at hun vil følge opp forslagene som nå er oversendt, raskest mulig.
Etter møtet mitt den 13. april med dei 11 kommunane med flest overdosedødsfall i 1998 er til saman 12 kommunar no tildelte midlar for å styrkja helsetenestetilbodet. Eg føler behov for å understreka at lågterskel-helsetenestetilbod må integrerast i det ordinære helsevesenet, slik at det ikkje utviklar seg ei særomsorg på dette området. Eg føler òg behov for å peika på at representanten Oddbjørg Ausdal Starrfelt reiser ei viktig problemstilling: Kva med legane sine ulike engasjement? Det er ei utfordring dei prioriteringane som blir gjorde i den enkelte kommune og blant helsepersonellet, og vi er glade for at alle desse tolv tilboda kan fortelja at dei har helsepersonell på plass. Så til debatten om sprøyterom. Eg er nyleg gjort merksam på at FN sitt narkotikakontrollråd den 18. mai i år i eit brev til den danske helseministeren har gjort det heilt klårt at etablering av sprøyterom vil vera i strid med dei internasjonale narkotikakontrollkonvensjonane, som òg Noreg har ratifisert og er folkerettsleg forplikta til å fylgja. Det er noko vi må ta med i dei vurderingane som no skal gjerast. Det er òg noko som for oss må innebera eit forsterka engasjement for andre alternativ enn sprøyterom. Fagrådet innan Rusvernet er vigt spesiell merksemd. Eg ynskjer å understreka at eg vil leggja vekt på eit godt samarbeid med Fagrådet. Eg synest òg det er på sin plass å lyfta fram dei regionale kompetansesentra innan rusfeltet og den viktige rolla dei har innan det førebyggjande arbeidet, samstundes som dei har spisskompetanse på område som t.d. yngre rusmisbrukarar, kvinnelege misbrukarar, medikamentavhengige, arbeidsliv og rusmiddelmisbruk, familiearbeid og rus og psykiatri. Dei har som særskilde oppgåver å gje etterutdanningstilbod til kommunane og å utvikla spisskompetanseområda vidare. Dei er organiserte i eit noregsnett, og det er for departementet eit svært viktig fagleg rådgjevande organ. Så vil eg seia til slutt at eg er glad for det breie engasjementet som er i Stortinget for å styrkja det førebyggjande arbeidet. Det er ikkje minst nødvendig for å hindra ny rekruttering. Debatten i dag har òg vist at det ikkje er nokon lett veg for den som vil ut av sitt rusmiddelmisbruk.
La meg først svare på det som representanten Skogholt var inne på. Jeg sa at jeg synes det er greit at en har kommet til den erkjennelse at vi ikke har en god nok narkotikapolitikk og ikke har hatt det fram til dags dato. Framstillingen har ofte gått i retning av at overdosedødsfall og andre problemer innen narkotikapolitikken er noe som har skjedd de siste årene, og at det har vært et akuttfenomen nå. Så det synes jeg er en selverkjennelse. Så til Innst. S. nr. 184 for 1996-97 og narkotikameldingen, som ble behandlet for to år siden. Det er ikke riktig som representanten Skogholt sier, at vi ikke var med på metadonprosjektet. Jeg kan gjerne sitere fra innstillingen, hvor Senterpartiets og Sosialistisk Venstrepartis medlemmer «mener det er riktig med en utvidelse av tilbudet om metadon», men vi har «strenge kriterier» for dette: Det skal være for de mest slitne og de som har kommet opp i en viss alder. Så litt til det jeg ikke fikk avsluttet innlegget mitt med. Jeg viste til en del av de forslag og utspill som Fremskrittspartiet har kommet med, bl.a. at man vil reise en debatt rundt spørsmålet om hvorvidt kriminalisering av unge brukere av stoff har den avskrekkende virkning som nåværende politikk legger opp til. Hva er alternativet, vil jeg spørre Fremskrittspartiet om. Mener man at man ikke lenger skal kriminalisere bruk av narkotika? Ser vi her en utvikling i retning av en mer liberal holdning til narkotiske stoffer og en løsning på rusproblemene i retning av mer ensidig medikamentell behandling, vil vi i Senterpartiet i så fall sterkt beklage det. Det synes som om sentrumspartiene befinner seg i midten også i narkotikapolitikken, mellom SV på den ene siden og Fremskrittspartiet/Arbeiderpartiet på den andre. Vi synes behandlingen i komiteen har vært avklarende på en del områder, og vi forutsetter at Regjeringen kommer tilbake med tiltak som vil bidra til redusert rusmiddelbruk og til nedgang i antall overdosedødsfall. Men det er viktig å stille noen veldig sentrale spørsmål her: Hvorfor har vi denne utviklingen? Er det en fare for at vi ser for lettvint på det i dag også? Burde vi hatt en debatt hvor spørsmålet ble stilt: Hvorfor blir det slik? Hvorfor er livet så kipt for en del? Hva er det som er årsaken til det? Fremskrittspartiet sier at misbrukere er «syke», og at misbruk er sykdom. En tidligere helseminister yndet å snakke om at fattigdom er all sykdoms mor. Er det slik at samfunnet har blitt så fattig at vi har fått sykdommen rusmiddelmisbruk? Og i tilfelle, hva må vi gjøre med samfunnet da? Enkeltmenneskets situasjon – familie og samfunnsutvikling – skal vi sette det mer i sentrum enn bare å snakke om medikamentell behandling, som vi ofte gjør her?
Jeg føler bare behov for å si etter innlegget til representanten Gløtvold angående merknaden som går på hvorvidt man skal kriminalisere eller avkriminalisere unge misbrukere – og jeg tror at jeg her også snakker for i hvert fall en del av Arbeiderpartiets representanter, i tillegg til Fremskrittspartiets – at merknaden ikke er ment i retning av noen som helst legalisering, bare så det er helt klinkende klart. Men en ting er vi nødt til å gjøre, og det er å stille visse spørsmål ved den politikken som vi har ført på dette området. Det er den debatten man er nødt til å skape.
Heilt til slutt frå mi side eit svar i forhold til komiteens leiar og det han nemnde om at arbeidsgruppa som er nedsett, verken er fagleg godt samansett eller har fått tid nok på oppdraget sitt. Eg går god for gruppa slik ho er sett saman. Den tida som denne gruppa har fått til rådvelde, er bevisst frå mi side ut frå det utolmodet som eg har sjølv, og òg det utolmodet som Stortinget har målbore i forhold til å forsterka innsatsen. Eg ser no fram til dei høyringsutsegnene som er i ferd med å koma inn til departementet. To av delrapportane er altså sende på høyring, og den tredje er klar til høyringsutsending om nokre få dagar. Eg både trur og håpar at det materialet vil vera svært nyttig i det vidare arbeidet med dei ulike sidene ved rusmiddelproblematikken. Det vil òg dei 13 forslaga som Stortinget i dag har behandla, vera.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 4056]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4056]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
I forbindelse med behandlingen av Innst. S. nr. 243 for 1997-98, om trygdeoppgjøret, fattet Stortinget følgende vedtak: «Stortinget ber Regjeringen sammen med organisasjonene drøfte prosedyrer for regulering av grunnbeløpet i folketrygden. Det er særlig viktig å få avklart hvilken rolle Det tekniske beregningsutvalget skal ha, og hvordan avviket mellom forventet og faktisk inntektsutvikling for yrkesaktive skal forstås og brukes i arbeidet med å regulere folketrygdens grunnbeløp.» Komiteen viser til at disse drøftingene er gjennomført i møter avholdt 27. januar, 11. februar og 9. mars 1999. Komiteen viser videre til at selve drøftingsmøtene om reguleringen av selve grunnbeløpet foregikk 11. og 12. mai. Det viste seg tidlig at det var stor avstand mellom partene, og bruddet var tidlig et faktum. Organisasjonenes krav var en økning i grunnbeløpet på 2 200 kr, mens tilbudet fra Regjeringen var en økning på 1 580 kr – fra 1. mai 1999. Komiteens flertall, bestående av regjeringspartiene, Høyre og Arbeiderpartiet, har valgt å legge seg på Regjeringens nivå når det gjelder økningen i grunnbeløpet. Sosialistisk Venstreparti legger seg på en økning i grunnbeløpet slik at dette blir på 47 290 kr fra 1. mai 1999. Dette vil fange opp siste års etterslep. Fremskrittspartiet har valgt å ta organisasjonenes bekymring for utviklingen av grunnbeløpet de siste årene på alvor. Det er en kjensgjerning at grunnbeløpet over en rekke år er blitt underregulert sett i forhold til lønnsutviklingen for den gruppen som retningslinjene legger opp til at en skal sammenligne med. Det er faktisk slik at en kun én gang etter 1983 ikke har hatt en – bevisst eller ubevisst – underregulering av grunnbeløpet. Det var i 1989. Det er det eneste året en har fått en positiv utvikling, og da på 0,2 pst. Dette viser at flertallet i Stortinget ikke har ønsket en utvikling av grunnbeløpet på linje med lønnsutviklingen for yrkesaktive. Denne utviklingen de siste år viser med all tydelighet at Arbeiderpartiet ikke har noen grunn til å kritisere dagens regjering for en underregulering av grunnbeløpet, siden Arbeiderpartiet, da det var i regjeringsposisjon, stod for den samme skjeve inntektsutviklingen som dagens regjering står for. Jeg vil bare minne om at da minstepensjonen økte med 1 000 kr pr. måned, var dette noe Arbeiderpartiet i utgangspunktet ikke ønsket. Ja, det var faktisk så galt at Arbeiderpartiets leder i debatten da lanseringen med tusenlappen kom, var så frimodig at han uttrykte det slik at tusenlappen til minstepensjonistene var «kvalmende». Fremskrittspartiet legger i dag fram forslag om at grunnbeløpet økes med 2 200 kr, slik at etterslepet de siste to årene blir fanget opp. Fremskrittspartiet er meget bekymret over at grunnbeløpet har blitt underregulert over så mange år, og velger nå å gjøre noe med de to siste års etterslep, men samtidig sørge for å endre de retningslinjene som er lagt for selve trygdeoppgjøret. Fremskrittspartiet er overrasket over at de andre partiene sier i merknads form at de er bekymret over den underregulering som har funnet sted, men allikevel velger ikke å gjøre noe. Jeg må si at det undrer meg at disse partiene som er så bekymret over utviklingen av grunnbeløpet, løper fra sitt ansvar som politikere, når de har anledning til å gjøre noe med det de er bekymret for. Dette er et klart eksempel på ansvarsfraskrivelse. Organisasjonene skriver i sitt brev til sosialkomiteen av 4. juni 1999 følgende: «Organisasjonene mener at den grunnleggende årsaken til at underreguleringen av grunnbeløpet har kunnet pågå i så mange år, er at Stortingets retningslinjer mangler klare bestemmelser for hva som skal skje når underregulering oppstår.» Dette er noe som Fremskrittspartiet støtter 100 pst., og vi legger også fram et forslag til endringer i retningslinjene slik at en vil kunne få en ønsket utvikling i grunnbeløpet. Fremskrittspartiet fremmer derfor et forslag som går ut på å endre disse retningslinjene slik at de blir i tråd med ønsket om å sikre at utviklingen i grunnbeløpet er lik utviklingen for yrkesaktive, og ikke bare «om lag», slik dagens retningslinjer tilsier. Fremskrittspartiet fremmer også forslag om at dersom lønnsutviklingen viser seg å bli en annen enn det som er lagt til grunn ved forrige regulering av grunnbeløpet, skal dette reguleres før årets regulering starter. Disse forslag fikk kun støtte fra Sosialistisk Venstreparti i innstillingen. Jeg må dessverre si at det ikke var uventet at Arbeiderpartiet og Høyre ikke støttet disse forslagene, men bare kommer med en variant av et forslag som viser at disse partiene ikke ønsker å ta belastningen med å endre retningslinjene her og nå. De kommer isteden med følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til nye retningslinjer for regulering av grunnbeløpet slik at de trygdede får en lønnsutvikling om lag på linje med de lønnstakerne det er naturlig å sammenligne med.» Nok en gang blir altså ordet «om lag», som har skapt så store problemer tidligere, brukt. Det må være på sin plass å si at dette forslaget ikke innebærer noe som helst, da det er dette som allerede står i dagens retningslinjer. Det eneste nye som fremkommer i Arbeiderpartiets og Høyres forslag, er å be Regjeringen vurdere muligheten for å indeksregulere grunnbeløpet. Fremskrittspartiet har som standpunkt at dersom en ønsker å foreta endringer, gjør en dette når en har mulighet til det. I dette tilfellet er det nå man har mulighet til å endre Stortingets retningslinjer for trygdeoppgjøret. Fremskrittspartiet legger derfor fram sine endringsforslag slik at retningslinjene blir i tråd med ønsket om lik utvikling mellom grunnbeløpet og lønnsutviklingen for yrkesaktive. Fremskrittspartiet gjør slik som vi pleier, og handler når det er behov for handling, og ikke som Arbeiderpartiet og Høyre i denne saken, nemlig å snakke varmt om intensjoner, men la være å handle i tråd med disse. Fremskrittspartiet står for sine lovnader overfor de trygdede. Jeg tar herved opp det forslag som Fremskrittspartiet står alene om, og det vi står sammen med andre om. Avslutningsvis vil jeg si at dersom Fremskrittspartiets forslag faller, vil Fremskrittspartiet subsidiært stemme for Sosialistisk Venstrepartis forslag om økning i grunnbeløpet, slik at i hvert fall ett års etterslep blir fanget opp. Når det gjelder selve forslaget til retningslinjer, vil ikke Fremskrittspartiet, dersom Fremskrittspartiets forslag faller, gå inn for regjeringspartienes forslag om å vurdere det, men vil da subsidiært støtte komiteens tilråding, for det ligger i hvert fall én positiv ting i den, nemlig å indeksregulere grunnbeløpet.
Harald T. Nesvik har tatt opp de forslag han refererte til.
Grunnbeløpet og reguleringen av dette er kjernen i trygdeoppgjøret. Grunnbeløpet er det bærende element i de trygdedes inntektsutvikling, da de trygdedes inntektsnivå i stor utstrekning bestemmes gjennom denne reguleringen. Det er en uttalt målsetting at de trygdede bør ha en inntektsutvikling på linje med de yrkesaktive som omfattes av de kollektive tarifforhandlingene. I fjor endte trygdeoppgjøret med brudd i forhandlingene. Det samme skjedde i år. I likhet med i fjor er bakgrunnen for bruddet manglende kompensasjon for avviket mellom forventet og faktisk inntektsutvikling for yrkesaktive de senere år, noe som gir seg utslag i en fortsatt underregulering av grunnbeløpet. Organisasjonene hevdet i år som i fjor at Regjeringen ikke hadde vist noen forståelse eller villighet til å ta hensyn til etterslepet i grunnbeløpet. Under høringene hevdet organisasjonene at den manglende vilje fra Regjeringens side til å gå inn i disse diskusjonene, innebar en holdningsendring i forhold til tidligere regjeringer, og at det var det som i fjor førte til at organisasjonene brøt drøftingene. Det skal imidlertid påpekes at det også i tidligere år har vært en viss underregulering av grunnbeløpet, men det har i hvert fall vært en aksept fra tidligere regjeringer av at både historisk og fremtidig lønnsutvikling skal være med i reguleringen av grunnbeløpet, selv om en har vært uenig i forhold til hva størrelsen skal være. Underregulering av grunnbeløpet er ikke av ny dato, men har en lang historie. Spesielt ble dette påtakelig den tiden trygdeoppgjøret ikke bare omhandlet regulering av grunnbeløpet, men da også særtillegg, botillegg og andre overføringer og ordninger som hadde betydning for pensjonistenes disponible inntekt, var en del av det totale oppgjør. Det var nettopp erfaringene fra dette som gjorde at grunnbeløpet ble underregulert som følge av at andre ytelser, særtillegg, botilskudd osv., ble oppjustert. Over tid fikk dette særlig følger for brorparten av de trygdede. Det vil si at de med opptjent tilleggspensjon fikk en dårligere inntektsutvikling enn lønnstakere. For å sikre intensjonen i folketrygdens konstruksjon, slik den bl.a. kommer til uttrykk gjennom tilleggspensjonen, endret Stortinget i 1991 retningslinjene for regulering av grunnbeløpet. Det innebar at en isolerte forhandlingene om grunnbeløpet, mens de øvrige ytelsene ble en del av budsjettbehandlingen i Stortinget. De retningslinjene som Regjeringen i dag skal forholde seg til ved regulering av grunnbeløpet, bygger på prinsippet om parallellitet i grunnbeløp og lønnsutvikling. Trygdeoppgjøret i fjor ble i praksis, slik jeg ser det, en tilbakevending til situasjonen før de nye retningslinjene. De totale overføringene til de trygdede var store, bl.a. gjennom kraftig økning i minstepensjonene, men denne økningen måtte de øvrige pensjonister og trygdede betale ved en forholdsvis kraftig underregulering av grunnbeløpet. En stadig underregulering av G samtidig med forholdsmessig større økninger i minstepensjonene gjør at vi stadig kommer nærmere en flat pensjonsordning. Verdiforringingen av grunnbeløpet i forhold til lønnsutviklingen samt utviklingen mot en flat pensjonsordning gjør at folketrygden lett kan komme til å miste sin legitimitet ved at folk søker andre ordninger som kan sikre dem mot for stort inntekts- eller levestandardsfall ved overgang fra yrkesaktivitet til pensjonisttilværelse. Dersom en ønsker at folketrygden fortsatt skal være hjørnesteinen i vårt velferdssystem, hvilket vi gjør, må vi på en strukturell måte sikre grunnbeløpets utvikling. Dette var bakgrunnen for et enstemmig stortingsvedtak i fjor, der en bad Regjeringen sammen med organisasjonene å drøfte prosedyrer for regulering av grunnbeløpet i folketrygden og få avklart hvilken rolle Det tekniske beregningsutvalget skal ha, og hvordan avviket mellom forventet og faktisk inntektsutvikling for yrkesaktive skal forstås og brukes i arbeidet med å regulere folketrygdens grunnbeløp. Komiteens flertall, alle uten regjeringspartiene, konstaterer at Regjeringen bare delvis har fulgt opp Stortingets vedtak, og flertallet anser ikke at siste del av vedtaket om hvordan avvik skal brukes i arbeidet med å regulere folketrygdens grunnbeløp, er fulgt opp. På denne bakgrunn og ut fra behovet for mer forutsigbarhet for fremtidig inntektsutvikling for de trygdede har komiteens flertall funnet det riktig å be om at Stortinget i god tid før neste trygdeoppgjør får seg forelagt forslag til nye retningslinjer for regulering av trygdeoppgjøret, og at en i den forbindelse også får vurdert muligheten for å ta i bruk indeksregulering i forbindelse med oppgjøret. Arbeiderpartiet ser med bekymring på den underregulering som også har funnet sted ved dette trygdeoppgjøret, og at reguleringen av grunnbeløpet ensidig er knyttet opp til forventet lønnsvekst uten hensyntagen til de trygdedes etterslep. Arbeiderpartiet vil understreke at trygdeoppgjøret baserer seg på drøftinger mellom organisasjonene og Regjeringen, og at det er en del av arbeidsdelingen. Dermed må ansvaret fra statens side hvile på Regjeringen. Ut fra den arbeidsdeling som er mellom storting og regjering, finner vi det vanskelig å skulle gå inn og diktere et forhandlingsoppgjør fra Stortingets side og således overta Regjeringens oppgave. Vi vil derfor stemme for det framlagte forslag til trygdeoppgjør. Men samtidig ser vi det som nødvendig å få en strammere ramme for trygdeoppgjørene i framtiden. Derfor ber vi også om å få retningslinjer for trygdeoppgjøret, slik at en på en mer forutsigbar måte kan sikre at grunnbeløpet i framtiden utvikler seg på linje med lønnsutviklingen til lønnstakere som omfattes av de kollektive lønnsforhandlingene. Jeg vil anbefale innstillingen slik den ligger fra flertallets side, og også flertallets innstilling til III, som Høyre og Arbeiderpartiet står bak.
Ved behandlingen av trygdeoppgjøret for 1998 i Stortinget ble det vedtatt å be partene drøfte prosedyrer for fastsetting av grunnbeløpet. Kristelig Folkeparti vil derfor uttrykke tilfredshet over at partene er kommet fram til enighet om prosedyrene i trygdeoppgjøret.[[Woie Duesund]] I trygdeoppgjøret for 1998 fikk minstepensjonistene og andre med lav folketrygd en kraftig økning av folketrygden. Minstepensjonen for enslige økte med 13,2 pst. fra 1997 til 1998, mens minstepensjonen for ektepar økte med 14,6 pst. Det ble fra mange reist stor kritikk mot å øke minstepensjonen. Blant annet ble det påstått at det ikke ville bli noe igjen av tusenlappen. Undersøkelser som Statistisk sentralbyrå nå har gjort, viser at den økte inntekten til minstepensjonistene har vært god utjevningspolitikk. Enslige minstepensjonister har i gjennomsnitt fått økt sine inntekter netto med 9 920 kr. 66 000 personer uten tilleggsinntekter utover pensjoner har fått økt sine inntekter med netto 12 000 kr. Dersom man kun ser på grunnbeløpet, økte dette fra 1997 til 1998 med 5,75 pst., mens lønnsveksten var på 6,2 pst. Etter min mening må man ved et trygdeoppgjør se på totaliteten i oppgjøret, ikke kun grunnbeløpet. Med den sterke veksten av særtillegget ble trygdeoppgjøret i 1998 tidenes beste trygdeoppgjør. En skal heller ikke glemme at prisstigningen kun var på 2,3 pst. I sine merknader peker Arbeiderpartiet på at regjeringer ved tidligere trygdeoppgjør på 1990-tallet har vist forståelse for at både den historiske og forventede lønnsutviklingen må ha innvirkning på grunnbeløpet og reguleringen av dette. Ved å se på tabell 4.1 i proposisjonen ser man at dette ikke stemmer. Jeg vil også sitere fra Norsk Pensjonistforbunds brev til komiteen: «Stortingets retningslinjer for regulering av grunnbeløpet bygger på prinsippet om parallellitet i grunnbeløps- og lønnsutviklingen. Til tross for dette er grunnbeløpet blitt underregulert i alle trygdeoppgjør på 1990-tallet, selv om en har brukt retningslinjene for regulering av grunnbeløpet vedtatt av Stortinget av 23. mai 1991.» I perioden 1993-1997 økte grunnbeløpet med 3,2 pst, mens lønnsveksten var gjennomsnittlig på 3,6 pst. Jeg vil peke på at i denne perioden var det en arbeiderpartiregjering som hadde ansvar for trygdeoppgjøret. I revidert nasjonalbudsjett for 1999 er det lagt opp til en lønnsvekst fra 1998 til 1999 på 4,5 pst. for alle grupper under ett. Staten la under drøftingene av trygdeoppgjøret fram forslag om å øke grunnbeløpet med 1 580 kr fra 45 370 kr til 46 950 kr fra 1. mai 1999. Dette innebærer en økning av gjennomsnittlig grunnbeløp fra 1998 til 1999 på 4,52 pst. Minstepensjonen vil fra 1998 til 1999 øke med 7,6 pst. for enslige og 8,1 pst. for gifte. Forslaget til årets trygdeoppgjør er derfor på lik linje med andre lønnstakere, samtidig som minstepensjonen som følge av fjorårets trygdeoppgjør får en noe sterkere vekst. Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens forslag om å heve grunnbeløpet med 1 580 kr til 46 950 kr fra 1. mai i år. Det har vært en diskusjon i komiteen om å se på behovet for nye retningslinjer for regulering av grunnbeløpet for å oppnå bedre samsvar mellom utviklingen av grunnbeløpet og inntektsutviklingen for lønnstakere det er naturlig å sammenligne seg med. Jeg tar herved opp forslaget fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Jeg vil til slutt understreke at det er viktig at folketrygden gir en økonomisk sikkerhet for alle i alderdommen. Jeg er glad for at undersøkelser viser at den økte minstepensjonen har hatt god utjevningseffekt. Ikke minst er dette viktig for de mange eldre kvinner som har nedlagt et stort ulønnet arbeid i hjem og organisasjonsliv.
Åse Gunhild Woie Duesund har tatt opp det forslag hun refererte til.
Som det har fremgått av innlegg fra tidligere talere, er det slik at Høyre støtter Regjeringens forslag til trygdeoppgjør også i år. Vi har for vane å gjøre det, selv om vi ikke er like fornøyd med alle trygdeoppgjør. Men det er Regjeringens ansvar og Regjeringens oppgave å få trygdeoppgjøret i havn, og derfor bør Stortinget være meget tilbakeholdet med å spille rollen som overdommer, for da blir det ikke lett å føre drøftinger, hverken på dette eller på andre områder. Det betyr ikke at ikke Stortinget har rett og plikt til å gå inn og endre også på et trygdeoppgjør. Men etter mitt syn skal det altså svært mye til før man gjør det, for da tar Stortinget over en oppgave som med god grunn er lagt til Regjeringen. Men Høyre har forståelse for at organisasjonene har reagert ikke bare på denne regjeringens underregulering av G – det tror jeg vi gjør klokt i å innrømme noen og hver av oss som har sittet i regjering – men selvfølgelig har de også reagert på tidligere regjeringers underregulering av G. Underregulering av G-en underminerer hovedideen med hele folketrygden, nemlig for det første, som flere har vært inne på, at den både skal ivareta den såkalte standardsikringen, altså at man skal være sikret at overgangen fra yrkesaktivitet til pensjonisttilværelse ikke blir for brå – man skal ha mulighet til å opprettholde omtrent den standarden og det livet man har vent seg til. Det er den ene oppgaven. Den andre oppgaven er å være omfordelende. Folketrygden er ingen vanlig forsikringsordning, men den ivaretar begge hensynene, både et visst forsikringsaspekt og en omfordeling, en ivaretakelse av de grupper som av ulike grunner ikke har hatt anledning til eller mulighet til å ha inntektsgivende arbeid. Men etter hvert blir det jo stadig færre, heldigvis, som ikke tjener opp tilleggspensjon. Det eneste problemet er at ingen vil være minstepensjonister, men alle vil øke minstepensjonen, og de to ønskene er det ikke så lett å forene. Det har sine sider. Den siste økningen av minstepensjonene utover det en med rimelighet kunne forvente, viser også at det skaper problemer, det skaper en følelse av urettferdighet hos alle dem som har vært i arbeidslivet, og som kanskje har hatt både ubetalte omsorgsoppgaver og et yrkesliv utenfor hjemmet. Det virker urettferdig for dem at de ikke skal sitte igjen med noe mer enn dem som ikke har hatt denne typen dobbeltliv. Derfor er det viktig, tror jeg, at vi nå innser at så mange får rett til tilleggspensjon at man må tenke seg meget nøye om hva som skjer dersom man fortsetter med å øke pensjonene mest gjennom særtillegget, og ikke gjennom en regulering av G. Det er viktig for Høyre å sikre pensjonene og pensjonistenes levekår, og det er derfor vi ser med bekymring på den utviklingen som har vært i flere år, at pensjonistene får en svakere utvikling i sine inntekter enn utviklingen i lønnsveksten for de gruppene det er naturlig å sammenlikne med. Det er altså derfor vi er med på å advare mot underreguleringen av G-en, som, kombinert med de store økningene av særtillegget, faktisk svekker verdien av opptjente rettigheter. Det betyr at vi ikke bare svekker verdien av opptjente rettigheter, det betyr også at vi svekker tilliten til folketrygden og det systemet som den er og har vært siden den ble innført i 1967. Det Høyre ser positivt på, er at stadig flere ser seg tjent med å spare til pensjon i private ordninger i tillegg til folketrygden fordi det er en gunstig form å spare på, det er nyttig for samfunnet, og det er nyttig for den enkelte. Men vi ønsker altså å beholde en offentlig pensjonsordning som ivaretar disse to hensynene jeg var inne på i sted. Vi mener det nå er viktig å prøve å komme over i et system der vi finner en mer forutsigbar måte å regulere grunnbeløpet på. Det er bakgrunnen for at vi står sammen med Arbeiderpartiet og danner et flertall for å be Regjeringen – pålegge Regjeringen – å komme tilbake med forslag til nye retningslinjer for regulering av grunnbeløpet, og også vurdere mulighetene for å indeksregulere G-en. Greier man å finne frem til et godt og hensiktsmessig system for indeksregulering av G-en, ja da har vi på en måte bundet oss til masten og vil kunne få et system som sikrer større forutsigbarhet og større trygghet for fremtidig pensjonsopptjening. Jeg tror alle vil ha nytte av at man slipper de årlige dragkampene om hva som er en rimelig økning fra ett år til et annet, hva som blir lønnsveksten, og hva som er den historiske lønnsveksten. Det vil alltid være rom for skjønn. Et visst skjønn må det nok alltid være, men kan vi finne frem til et system som i større grad fastlegger prinsippene, slik at vi – som jeg sa – binder oss selv til masten, tror jeg mye ville være vunnet, og iallfall ville tryggheten for fremtidig pensjonsutbetaling være større og bedre enn i dag.
Det går tydelig fram av de papirene vi har mottatt fra organisasjonene, at det har funnet sted en underregulering av folketrygdens grunnbeløp gjennom en årrekke. Jeg synes det er interessant å høre på betraktningene, spesielt fra Arbeiderpartiets Britt Hildeng når hun trekker fram at det i 1998 var en spesielt kraftig underregulering, betinget av at man fikk oppregulert grunnlaget for minstepensjonistene. For hvis det var en kraftig underregulering i 1998, hvor kraftig må ikke da den underreguleringen ha vært i 1997, i 1994, i 1993 og i 1991 – for den saks skyld i 1987 – alle sammen år da Arbeiderpartiet satt med regjeringsansvar, og hvor det til dels har vært betydelig større underregulering enn for fjoråret? Uansett beklager SV at det har vært en underregulering gjennom mange år. Og når Stortinget får seg forelagt fra Regjeringen oppgjøret til godkjenning, ligger det en reell politisk innflytelse i det, som man altså har full mulighet til å benytte seg av. Det ønsker SV å gjøre. Og her står vi sammen med Fremskrittspartiet, bortsett fra at SV ikke strekker seg så langt når det gjelder oppjusteringen. Vi mener at man får rette opp den skjevheten som fant sted i fjor, så står vi på 4,5 pst. i tillegg til det, og så får man gjennom forhandlinger senere prøve å rette opp gradvis i forhold til tidligere skjevheter. For det blir mye som da skal rettes opp, og man klarer ikke å ta alt under ett. Jeg må si at det var en spesiell form for tungegymnastikk som her ble utøvd både fra Arbeiderpartiet og fra Høyre. For her fremmer man altså en form for kritikk overfor Regjeringen, mens man sier at man ikke kan gå inn og gjøre noe, for det vil man jo så nødig. Hva som egentlig da blir grunnlaget for kritikken, er uvisst. Det virker jo en smule besynderlig. Spesielt besynderlig blir det når man så fremmer et forslag til nye retningslinjer, der man velger de samme formuleringer som står i dagens retningslinjer, med nøyaktig samme ordlyd, «om lag på linje med de lønnstakere» osv. Selv om man leser dette flere ganger, klarer man ikke å se at det nye forslaget innebærer noen som helst endringer i forhold til dagens ordning, og da vitner det jo mer om en form for tåkelegging av at man selv ikke går inn og tar det ansvaret som man skulle tatt for å oppregulere grunnbeløpet i folketrygden. SV har som sagt fremmet sitt eget forslag, med en oppjustering på 1 920 kr av grunnbeløpet, som da tilsvarer etterslepet for 1998 pluss Regjeringens forslag for 1999. Og det forslaget vil vi fremme her. Vi står ellers sammen med Fremskrittspartiet om en god del av merknadene, og har den samme typen betraktninger når det gjelder endring av retningslinjene, som naturligvis må bli mye mer presise. Der man må understreke at reguleringen skal skje på linje med, og ikke, som det sies her, «om lag på linje med», for ellers vil man ha nøyaktig den samme åpningen som man har i dag for at en videre underregulering finner sted år om annet, og så vil et stortingsflertall her sitte og toe sine hender samtidig som de tilsynelatende ønsker å kritisere Regjeringen.
1999 er et spesielt år inntektspolitisk sett. Utgangspunktet for årets inntektsoppgjør var at etter en rekke år med en moderat kostnadsutvikling var lønnsveksten i fjor om lag dobbelt så høy som hos handelspartnerne våre. Det var en vanlig oppfatning i samfunnet at en slik utvikling ikke kunne fortsette, og i samsvar med drøftingene på en inntektspolitisk konferanse før jul ble et utvalg til forberedelse av 1999-oppgjøret satt ned i januar. Både på konferansen og i utvalget deltok hovedorganisasjonene i arbeidslivet. I utvalget, kalt Arntsen-utvalget, etter sin leder, var det enighet om at lønnsveksten i år burde begrenses til om lag 4 ½ pst., og at den fra og med neste år ikke bør være høyere enn hos handelspartnerne. Lønnsoppgjørene som så langt i år er gjennomført, har alle, uansett tidligere utvikling, lagt dette opplegget til grunn. Regjeringen mener at også trygdeoppgjøret, som er nært knyttet opp til lønnsoppgjørene, bør baseres på det samme. Organisasjonene for pensjonistene var ikke enige i dette, og dermed ble det ikke enighet om årets oppgjør. Men jeg vil gjerne berømme organisasjonene for den måten drøftingene, til tross for uenigheten, ble gjennomført på. Det var en god atmosfære, og drøftingene foregikk på en ryddig måte. Med den spesielle bakgrunnen for oppgjørene i år bør det være større sikkerhet enn i tidligere år for at anslagene for lønnsveksten vil holde, slik at grunnbeløpet i år vil kunne holde tritt med lønningene. Så til retningslinjene for reguleringen av grunnbeløpet og til Stortingets vedtak av 17. juni i fjor om prosedyredrøftinger. Som det framgår av proposisjonen ble slike drøftinger med organisasjonene gjennomført i tre møter i vinter. På møtene ble det lagt fram materiale fra organisasjonene og fra staten. I protokollen fra drøftingene som følger som Vedlegg 2 til proposisjonen, er nedfelt de punktene som det ble enighet om. Det gjelder hvordan materialet fra Det tekniske beregningsutvalget skal brukes i trygdeoppgjøret, hva anslagene for lønnsveksten i reguleringsåret skal baseres på, og at Stortingets retningslinjer av 23. mai 1991 for regulering av grunnbeløpet fortsatt skal legges til grunn. Det som det fra Stortingets vedtak ikke står noe om i selve protokollen, er hvordan eventuelle avvik mellom ventet og faktisk inntektsutvikling for yrkesaktive skal brukes og forstås ved reguleringen av grunnbeløpet. Dette ble naturligvis drøftet. Organisasjonene ønsket følgende tillegg til retningslinjene: «Dersom lønnsutviklingen for yrkesaktive viser seg å ha blitt en annen enn den som ble lagt til grunn og protokollert ved forrige års regulering av grunnbeløpet, skal grunnbeløpet justeres for dette avviket før årets regulering tar til.» Det ble ikke enighet om dette. I den omfordelte protokollen heter det at retningslinjene fra 1991 legges til grunn for drøftingene om trygdeoppgjøret. Som det går fram av pkt. 5 i proposisjonen, inngår lønnsutviklingen foregående år naturlig nok også i Regjeringens grunnlag for vurdering av grunnbeløpsreguleringen. Sammen med utviklingen i grunnbeløpet i foregående år og anslagene for lønnsveksten i reguleringsåret, vil mulige avvik mellom ventet og faktisk lønnsvekst i foregående år være en del av vurderingsgrunnlaget. Regjeringen ser det imidlertid ikke som naturlig å la reguleringen foregå i flere etapper. Vi mener at vurderingen, hvor flere forhold er med, bør føre fram til en samlet regulering av grunnbeløpet. Jeg viser til at det også ved oppgjørene i tidligere år har vært lagt fram et samlet forslag til regulering av grunnbeløpet. Jeg mener at Stortingets retningslinjer fra 1991 fortsatt gir et hensiktsmessig grunnlag for regulering av grunnbeløpet. Men jeg har selvsagt merket meg forslaget fra et flertall i komiteen om å be Regjeringen fremme forslag til nye retningslinjer, og at det forutsettes at saken kommer tilbake til Stortinget i god tid før neste trygdeoppgjør starter. Blir forslaget vedtatt, skal jeg selvfølgelig følge det opp. Til slutt vil jeg si meg tilfreds med at et flertall i sosialkomiteen slutter seg til Regjeringens forslag til regulering av grunnbeløpet og til de nødvendige bevilgninger.
Det blir replikkordskifte.
I forbindelse med budsjettet og budsjettframlegget for 1999 forutsatte Regjeringen en underregulering av grunnbeløpet på 0,3 pst. Det er en budsjettpremiss som aldri er blitt endret på. Synes statsråden at en slik forskuttering av et kommende trygdeoppgjør er i tråd med intensjonene i retningslinjene for trygdeoppgjøret? Og er denne budsjettpremissen grunnen til at Regjeringen ved dette trygdeoppgjøret ikke hadde økonomiske rammer for at en kunne gå lenger med hensyn til å sikre den utviklingen og det etterslepet som en har hatt i reguleringen av grunnbeløpet dette år?
Det er et vanskelig spørsmål for denne statsråden å svare på, spørsmålet om underregulering på 0,3 pst. Jeg vil bare kunne vise til det vi har gjort i dette lønnsoppgjøret, og be om at jeg får lov til å komme tilbake til Hildeng med et svar på dette senere, i og med at jeg personlig ikke var med på budsjettarbeidet for dette året, den gangen det ble fremlagt. Så hvis det kan være greit, må jeg gjøre det slik.
Trygdeoppgjøret og de møtene som i den forbindelse ble holdt med organisasjonene, er vel ikke forhandlinger, det går vel mer på drøftelser som man har. Jeg har i hvert fall inntrykk av, etter å ha lest protokollene fra de siste trygdeoppgjørene, at det er mer et «take it or leave it»-tilbud fra Regjeringen. Man går vel ikke i forhandlinger i det hele tatt når det gjelder selve beløpene. Det er i hvert fall det inntrykk undertegnede har. Men det kan statsråden få lov til å avkrefte, hvis man ønsker det. Det som kom fram under statsrådens innlegg, var den setningen i vedtaket som ble fattet i fjor, som går på hvordan forventet faktisk inntektsutvikling skal forstås og brukes i arbeidet med å regulere folketrygdens grunnbeløp. Statsråden sa at hun ikke kunne finne noen tolkning av det i protokollen. Da er mitt spørsmålet til statsråden: Hvis man ikke vet hvordan Stortingets vedtak skal tolkes, hvor er det da naturlig å henvende seg for å få vite hvordan det skal tolkes?
Det er riktig at det formelt er det vi kaller drøftinger med organisasjonene. Men både i fjor og i år har vi ført reelle forhandlinger, og i hvert fall forsøkt å komme fram til enighet. Vi har sittet sammen og prøvd å komme til enighet, hvilket vi ikke har klart. Men utover det, hvis det er det helt formelle man spør om, så er det drøftinger. Når det gjelder protokollen, viste jeg ikke til Stortingets uttalelser, men til protokollen som var inngått mellom organisasjonene og Regjeringen når det gjaldt diskusjonen om prosedyredrøftingene. Det var et helt sentralt tema i prosedyredrøftingene også i siste del av Stortingets vedtak i fjor, men i protokollen nevnte vi ikke disse drøftingene som vi hadde med organisasjonene. Det var fordi vi ikke ble enige om den delen. Det kan selvsagt diskuteres om det burde vært omtalt i protokollen, men det ble det altså ikke, og det var det jeg viste til.
Jeg skal ta replikk. Jeg vil bare først understreke at SV fremmer det forslag som fremgår av innstillingen. Vi har hørt fra Arbeiderpartiet og Høyre om den store bekymring man fra de to partienes side har når det gjelder den underreguleringen som finner sted. De kommer også med forslag til nye retningslinjer, som det riktignok er vanskelig å lese ut av hva endringene skal bestå i. Jeg vil spørre statsråden når det gjelder det forslag som foreligger i innstillingen fra flertallet av Arbeiderpartiet og Høyre: Hvordan oppfatter statsråden forslaget knyttet opp mot dagens retningslinjer? Hva kan man forvente at forslaget vil munne ut i – rimelig konkret ut fra forslaget slik det er formulert – når det gjelder endringer av retningslinjer? Kan statsråden gi en presis beskrivelse av hva statsråden i det hele tatt oppfatter som en forskjell i forslaget i forhold til dagens retningslinjer?
Olav Gunnar Ballo har tatt opp det forslaget han refererte til.
Akkurat i dette tilfellet ville jeg kanskje ha følt behov for å spørre Stortinget om forskjellen. Jeg synes at det på en måte er liten forskjell mellom de retningslinjene vi fører drøftingene ut fra i dag, og det forslaget som foreligger fra et flertall i Stortinget. Det som imidlertid vedtaket også inneholder, er at man ønsker en vurdering av en eventuell indeksregulering. Det er i så fall nytt, og det skal vi selvsagt gjøre, dersom dette blir vedtatt.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Eg konstaterer at komiteen sluttar seg til Regjeringa sitt framlegg om å auka grunnbeløpet i folketrygda med 1 580 kr til 46 950 kr frå 1. mai 1999. Representantane frå Framstegspartiet og SV har andre framlegg. Regjeringa sitt framlegg er basert på ein venta lønsauke på 4,5 pst. frå 1998 til 1999. Det er i samsvar med m.a. opplegget i Arntsen-utvalet, som partane i inntekstsoppgjeret har lagt til grunn i år. Det er òg i samsvar med lønsoppgjera så langt i år. Regjeringa har hatt drøftingar med pensjonistorganisasjonane om prosedyrane ved trygdeoppgjera, slik Stortinget bad om ved handsaminga i haust av statsbudsjettet for i år. Eg finn grunn til å minna om at resultatet av dei drøftingane er nedfelt i protokoll som pensjonistorganisasjonane og Regjeringa er samde om, og som er trykt som vedlegg til St.prp. nr. 78 om trygdeoppgjeret for i år. Som ein konsekvens av drøftingane, har vi frå i år fått forbetra samanlikningsgrunnlaget for grunnbeløpsreguleringa. Det er gjort ved at det er lagt inn tal for lønsutviklinga for lønstakarar i alt. Dermed kan vi no gje ei betre samla samanlikning. Det som det i år er diskusjon om, er altså ikkje fyrst og fremst nivået på grunnbeløpet frå 1. mai i år. Heller ikkje er det prosedyrane for gjennomføringa av trygdeoppgjeret, slik Stortinget tok opp i haust. Fleirtalet ynskjer framlegg til «nye retningslinjer for regulering av grunnbeløpet slik at de trygdede får en inntektsutvikling om lag på linje med de lønnstakere det er naturlig å sammenlikne med». Det som stortingsfleirtalet no tar opp, er spørsmålet om kompensasjon i etterhand i høve til avvik mellom faktisk og venta lønsutvikling i året eller åra før årets trygdeoppgjer. Når det gjeld forholdet mellom pensjons- og lønsutvikling, har skiftande regjeringar – ikkje minst frå Arbeidarpartiet – sitt å visa til. Gjennomgåande har det vore slik at grunnbeløpet over tid har auka noko mindre enn lønene. I perioden 1993-97 var auken til dømes gjennomsnittleg 3,2 pst. pr. år, medan lønsveksten var 3,6 pst. Regjeringa har òg prioritert andre forbetringar for pensjonistane, fyrst og fremst ved å auka særtillegga, slik at minstepensjonen har blitt trappa opp. Vi tok eit lyft i fjor, minstepensjonen vart auka meir enn i noko anna år i folketrygda si historie. Det gjorde vi samstundes med at vi la inn ein auke i grunnbeløpet om lag på linje med venta inntektsutvikling for lønstakarar. Eg er overraska over representanten Britt Hildengs påstand om at oppgjeret i fjor var så spesielt annleis enn andre oppgjer. Eg er samd i at det var spesielt på eitt punkt, og det var auken i særtillegget. Trygdeoppgjeret i fjor kom dei med dei lågaste inntektene mest til gode, samstundes med at alle pensjonistar fekk ein reell inntektsauke. 66 000 minstepensjonistar fikk 1 000 kr meir pr. månad. 330 000 pensjonistar får del i auka særtillegg, mindre di meir dei har av andre inntekter. Men det var ikkje berre det trygdeoppgjeret handla om i fjor. Når det så gjeld spørsmålet om å ta omsyn til avvik mellom faktisk og venta lønsauke i etterhand, seier Regjeringa i proposisjonen at det «vil inngå i grunnlaget for vurderinga ved regulering av grunnbeløpet det enkelte år». Eg forstår stortingsfleirtalet slik at dette vil dei formalisera noko meir, og Regjeringa er òg beden om å vurdera lønsindeksering. Det skal vi sjølvsagt gjera, det vil føra til større bindingar i den økonomiske politikken som ei regjering kan føra til kvar tid. Det går eg ut frå at fleirtalet òg legg til grunn. Ei automatisk lønsindeksering av grunnbeløpet vil gjera drøftingane med pensjonistorganisasjonane overflødige. På den andre sida kan det bidra til større tryggleik i forhold til den framtidige reelle verdien av pensjonspoeng som blir tente opp i dag. Det er avhengig av korleis ein indekserer. Eg hadde gjerne sett at det fleirtalet som ber oss sjå på retningslinjene, vurderte mindretalsforslaget som omhandlar det same, og som ville vera meir i samsvar med den øvrige handteringa av oppgjeret frå desse to partia.
Det blir replikkordskifte.
Når flertallet ber om forslag til nye retningslinjer, er selvfølgelig det ut fra en vurdering av at de retningslinjene vi har i dag, ikke ivaretar intensjonene godt nok, og det har hele denne debatten om trygdeoppgjøret vist. I forbindelse med forrige trygdeoppgjør og budsjett ble det vist til at ordningen med heving av minstepensjonen ville kunne skape problemer i forhold til regelverket som var knyttet til bostøtteordningen og nivået på bostøtten. I den forbindelse fremmet et flertall i Stortinget følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen fremme en ny gjennomgang av regelverket for bostøtte sett i lys av økningen i minstepensjonen på 12 000 kroner. Saken bør framlegges slik at behandling kan skje parallelt med behandling av trygdeoppgjøret.» Jeg kan ikke se at man har fått noen signaler fra statsråden om hvordan dette forslaget er fulgt opp. Jeg vil gjerne ha en redegjørelse for det. Jeg går også ut fra at denne statsråden, som har vært med og lagt budsjettpremisser, kan si noe om disse budsjettpremissene, hvor en forutsatte at grunnbeløpet skulle underreguleres med 0,3 pst. Kanskje denne statsråden kunne svare på de to spørsmålene jeg stilte i sted.
Det er Kommunal- og regionaldepartementet som handterer regelverket for bustøtte. Dei har varsla ein gjennomgang av regelverket. Dei har samtidig lagt til grunn at så lenge dagens regelverk er det som gjeld, skal den auka minstepensjonen ikkje få følgjer, men dei har varsla ein gjennomgang av bustøtteregelverket, og er i gang med det. Så til spørsmålet om underregulering. Det var eit viktig tema i samband med budsjetthandsaminga i haust. Det var ein invitasjon frå Regjeringa til å ta eit felles lyft for å sikra eit forsvarleg budsjett. Då var det tre forslag som hang saman. Det var for alle friske arbeidsføre folk i dette landet ein invitasjon til å levera inn ein fridag. Det var utviding av arbeidsgjevarperioden i samband med sjukefråvær, og det var ei underregulering av grunnbeløpet på 0,3 pst. Så fall dei to fyrste, som var aktuelle i samband med budsjettbehandlinga. Då vart det understreka frå Regjeringa si side at vi såg desse tre spørsmåla i samanheng. Det var derfor aldri aktuelt å trekkja dei inn i vårens trygdeoppgjer. Eg meiner òg at det som var varsla frå Regjeringa i budsjettet, var at det låg inne ein venta lønsvekst på 5 pst., og at det som låg inne på ymseposten i forhold til trygdeoppgjeret, var 4,7 pst. Vi valde å la venta lønsvekst og regulering av grunnbeløpet fylgjast åt, med 4,5 pst.
Innledningsvis vil jeg bare få si at jeg skjønner godt at statsråd Dåvøy har store problemer med å tolke forslaget fra Arbeiderpartiet og Høyre, i hvert fall når det gjelder formuleringen i den første delen, om nye retningslinjer. Slik jeg ser det, er den biten som det er interessant å se på, den som har med indeksregulering å gjøre. Så til sosialministerens innlegg. Et av argumentene hennes var at ved å indeksregulere grunnbeløpet ville drøftingene med organisasjonene falle bort – det virket faktisk som om hun var bekymret for det. Jeg tror nok ikke at det er det de er mest bekymret for i organisasjonene, de er vel heller interessert i å få en økning i grunnbeløpet. Så bare en liten sak til: Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har fremmet et eget forslag når det gjelder det som har med retningslinjene å gjøre. Regjeringspartienes egne representanter i Stortinget ber faktisk Regjeringen vurdere behovet for nye retningslinjer for regulering av grunnbeløpet. Da er mitt spørsmål: Trenger statsråden et sånt forslag fra sine egne grupperinger i Stortinget for å kunne ta et initiativ for å se på retningslinjene, eller er dette et området som statsråden vurderer selvstendig?
Fyrst til dei drøftingane som blir førte. Det er to arrangement i samband med det. Det eine er drøftingar som gjeld trygdeoppgjeret med organisasjonane, det andre er drøftingar i forhold til statsbudsjettet, der organisasjonane legg fram for Regjeringa kva tiltak dei meiner bør prioriterast overfor både pensjonistar og funksjonshemma. Eg har ansvaret for den delen av det som gjeld budsjettet, og for ei koordinering og samordning i forhold til andre departement, slik at organisasjonane samla sett skal ha høve til å klargjera så vel bustøtteordning og eldreomsorg som ulike tiltak overfor funksjonshemma som dei gjev råd om bør prioriterast. Dei framstiller dette som krav, men den typen møte er òg drøftingar. Så til eit godt spørsmål til, frå Harald T. Nesvik, nemleg behovet for dette mindretalsforslaget. Det er heilt rett, som han påpeikte, at slike initiativ kan Regjeringa ta sjølv. Eg oppfattar dette forslaget som eit innspel i forhold til det fleirtalsforslaget som er fremma. Eg hadde gjerne sett at både Arbeidarpartiet og Høgre vurderte det nærmare. Eg synest det ville vera meir i samsvar med deira eiga understreking av at dei eigentleg ikkje ynskjer å diktera eit forhandlingsopplegg.
Dette er et fremdrøftet forslag. Vi vil ikke gå inn og diktere. Men når vi ser at Regjeringen i liten utstrekning følger opp de intensjonene som ligger i retningslinjene, da ber vi om nye retningslinjer som gir strammere tøyler for det forhandlingsrommet som Regjeringen skal ha.
Både statsråd Dåvøy og eg har understreka at vi saman skal fylgja opp dei vurderingane som ein her har bede om. Men det må vera tillate å framføra ei aldri så lita undring i forhold til det engasjementet som er i år – eit år der ein faktisk har lagt seg på eit oppgjer i forhold til ei venta lønsutvikling. Og her har ikkje minst Arbeidarpartiet ei historie å visa til.
Replikkordskiftet er dermed omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
Det er og har vært litt av en skyggedebatt som er ført inntil nå fra det samme flertall som så lenge jeg har vært på Stortinget, har inntatt det samme standpunkt, nemlig at pensjonistene ikke skal ha den lønnsutviklingen som lønnsmottakere har. Det er realiteter i saken vi nå behandler. For retningslinjene sier at man bare skal ha «om lag på linje med», og så bruker man dette «om lag». Det er jo der selve problemet har ligget hvert eneste år i forhold til underreguleringen av pensjonene. Og så lenge man skal beholde disse retningslinjer med ordene «om lag på linje med», så kommer vi ikke av flekken. Det er ganske fantastisk at Arbeiderpartiet og Høyre fremmer et forslag til Regjeringen som innebærer akkurat det samme som det vi allerede i dag praktiserer, bortsett fra dette med indeksen. Hvorfor ikke være ærlig og si rett ut: Vi vil ikke at pensjonistene skal ha den samme lønnsutviklingen som lønnsmottakere. Da kunne vi unngått hele denne debatten. Men her har man brukt en ordflom fra ulike partier fra flertallet til en tåkelegging av hele problemet. Og så er man altså så freidig at man gir uttrykk for at man synes ikke det er riktig at ikke pensjonistene skal få en utvikling på linje med lønnsmottakere. Men hva gjør man? Ingenting. Og så denne påstanden som også kommer fra deler av flertallet, at Stortinget ikke kan gå inn og gjøre om forslaget fra Regjeringen. Hvorfor har vi sakene til behandling i Stortinget, hvis vi ikke kan gjøre noe? Vi kan gjøre noe hvis vi vil gjøre noe. Ja, det er for meg aldeles ufattelig. Så kritiserer man en regjering. Det gjør jeg også, og jeg vil gå litt lenger i min kritikk. Jeg skulle gjerne ha sett at den såkalte Verdikommisjonen som denne Regjeringen har nedsatt, så på dette og den behandlingen vi har gitt pensjonistene nå i 10 – 15 år med ulike regjeringer. Den ene regjeringen er slett ikke bedre enn den andre, og det er ingen grunn til spesielt å kritisere denne regjeringen. De har fulgt samme malen alle sammen. Taperne er blitt pensjonistene.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.[[Votering, se side 4057]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4061]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4061]]
Dette er en veldig grei innstilling. Slik ble det gjort i fjor også, og da stod det å lese i avisen litt utpå høsten da det ble klart at Regjeringa ikke hadde tenkt å kompensere lønnsoppgjørene i kommunesektoren: Ikke engang det lønnsoppgjøret som staten sjøl hadde framforhandlet i kommunesektoren, nemlig for lærerne, ble kompensert i statsbudsjettet. Og det var flertallet i Stortinget enig i. Jeg hadde en interpellasjon om temaet, og Stortinget sa at det var ikke rimelig å kompensere krone for krone, det ble feil. Men i egen virksomhet syns Stortinget og Regjeringa at det er slik det skal være. Jeg syns også at det er slik det skal være. Men jeg klarer ikke helt å skjønne hvorfor vi skal gjøre slik forskjell, og hva det er som gjør at kommunesektoren kan makte tilpassinger der de ikke får kompensert for et lønnsoppgjør, mens statens egen virksomhet skal bli behandlet på en annen måte. Jeg syns det er urimelig, og jeg savner en sammenheng i det vi gjør, både fra Regjeringas og fra Stortingets side, at lønnsoppgjøret i offentlig sektor blir håndtert på en litt mer helhetlig og sammenhengende måte heretter. Jeg regner med at vi får samme runden til høsten, og i år er ikke spriket så stort i og med at lønnsoppgjøret hadde et helt annet omfang i år enn det hadde i fjor. Men i fjor betydde det fantastisk mye. Det var et riktig og bra oppgjør. Det var et nødvendig oppgjør som kom, og det var det i staten også. Det er et oppgjør for lærerne vi snakker om her, og kommunalministeren har bl.a. vært på talerstolen i dag og sagt at antakeligvis bør lærerne også få bedre lønn, for det er nødvendig skal skolen bli bra nok. Jeg gir min fulle tilslutning til det. Men jeg har bare lyst til å minne både Regjeringen og Stortinget på at det er altså et lønnsoppgjør som også slår inn i kommunesektoren. Sjøl om staten ikke sitter og forhandler ved alle bord der, sitter de tross alt ved noen. Jeg syns det hadde vært rimelig og redelig at man i hvert fall hadde kompensert det lønnsoppgjøret man hadde framforhandlet sjøl, og at man hadde sett at det sikkert er et like stort behov for å ha skikkelige lønns- og arbeidsvilkår i kommunesektoren som det er i staten. Det håper jeg at statsråden merker seg, for da jeg reiste interpellasjonen i høst, var vedkommende som er statsråd nå, en av de personene jeg rådførte meg med, og som syntes at det var en nyttig interpellasjon, som absolutt pekte på et område der det var stort sprik, som man burde rette opp.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 14.[[Votering, se side 4061]]
Ingen har bedt om ordet til sak nr. 15.[[Votering, se side 4062]]
Det skal voteres over sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt fram ti forslag: Det er: forslag nr. 1, fra Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre forslagene nr. 2 og 3, fra Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 4, fra Sverre J. Hoddevik på vegne av Høyre forslagene nr. 5-10, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over forslagene fra Sosialistisk Venstreparti, så over forslaget fra Høyre, deretter over forslagene fra Fremskrittspartiet, videre over forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre, og til slutt over innstillingen. Det voteres over forslagene nr. 5-10, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i neste års budsjett legge fram forslag som kan redusere skatt på sjukdom og egenbetalingssatsene for barnehage og skolefritidsordning.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme endringer i inntektssystemet som øker inntektsutjamninga mellom kommunene slik at befolkningen kan få et mer likeverdig tilbud uavhengig av hvilken kommune eller fylkeskommune de bor i.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere en finansieringsordning for etableringskostnader knyttet til interkommunale tiltak.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innrette overgangsordningen som følger av innføring av løpende inntekts- utjamning, slik at kommuner får kompensert mang- lende inntekt eller trekkes for økninger i inntekt for 1998 og 1999 på nivå med utjevningen etter gammel ordning.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i budsjettproposisjonen for 2000, foreslå en statlig toppfinansieringsordning for særlig ressurskrevende brukere av kommunale tjenester.Ordningen skal forutsette en fastsatt kommunal egenandel og en statlig fullfinansiering av behov utover dette.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om en opptrappingsplan for statlig tilskudd til kollektivtrafikken.»
Det voteres over forslag nr. 4, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake i forslaget til statsbudsjett til høsten med forslag om å innlemme følgende øremerkede tilskudd til kommunene i rammetilskuddet: Kap. 221post 63 Tilskudd til skolefritids- ordningen Kap. 221post 66 Tilskudd til lønn, leirskoleopplæring Kap. 221post 67 Tilskudd til musikk- og kulturskolerKap. 234post 60 Tilskudd til formidling av reformlærlingerKap. 322post 61 Tilskudd til fylkeskommunale kulturoppgaverKap. 326post 60 Mobil bibliotektjeneste og biblioteklokalerKap. 616post 60 Tilskudd til forebyggende og kompetansegivende tiltakKap. 705post 60 Rekruttering m.m. av helse- personellKap. 705post 61 Turnustjeneste, videreutdanning m.v.Kap. 705post 62 Bedriftsintern utdanning m.v.Kap.1330post 60 Avgiftskompensasjon rutebilerKap.1427post 60 Kommunal naturforvaltningKap.1427post 62 Tilskudd til interkommunale friluftsrådKap.1441post 62 Lokal Agenda 21, utvikling av miljøvennlige lokalsamfunn.»
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen basere statsbudsjettet for 2000 på at basistilskotet vert redusert med ein tredjedel og at innsparinga ved dette vert inkludert i totalramma for overføringa til kommunesektoren. Basistilskotet vert å redusere med nye tredjedelar av dagen sitt nivå i 2001 og 2002, slik at det er heilt avvikla i 2003.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringa om å oppheve Nord- Norge-tilskotet.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «Skattøret for 2000 blir som følgende:Staten 9,9 pst.Fylkeskommunene 6,6 pst.Kommunene 11,5 pst.»
Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet har innstillingen.
Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har innstillingen.
Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har innstillingen.
Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har innstillingen.
Det voteres over forslag fra representanten Ulf Erik Knudsen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 1999: «Stortinget ber Regjeringen snarest legge frem forslag om lovrevisjon der medlemskap i studentsamskipnaden gjøres frivillig.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 1999: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en melding basert på en vurdering av organiseringen og økonomien forbundet med en rettighetsfestet adgang til opplæring i punktskrift for svaksynte og blinde som tillegg til ordinær undervisning for blinde og svaksynte. Opplæringen skal foregå enten i punktskriftmiljø eller integrert i den ordinære skole etter elevens eget ønske.»
Under debatten er det satt fram ni forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Bror Yngve Rahm på vegne av Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstreforslagene nr. 2-4, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslag nr. 5, fra Bror Yngve Rahm på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstreforslagene nr. 6 og 7, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 8, fra Jan Tore Sanner på vegne av Høyreforslag nr. 9, fra Inge Myrvoll på vegne av Sosialistisk Venstreparti Presidenten foreslår at voteringen legges opp slik: Først voteres det over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet og Høyre, så over forslag nr. 9, fra Sosialistisk Venstreparti, deretter over forslagene nr. 6 og 7, fra Fremskrittspartiet, videre over forslag nr. 8, fra Høyre, og så over forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Når vi har kommet så langt, går vi over til å votere over innstillingens forslag til vedtak, og presidenten vil i den sammenheng komme tilbake til forslagene nr. 1, 3 og 5. – Ingen innvendinger er kommet, og slik vil det bli gått fram. Forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet og Høyre, tas opp til votering. Forslaget lyder: «1. St.prp. nr. 52[[1998-99]] om Statkrafts industrikontrakter og leieavtaler sendes tilbake til Regjeringen. 2. Regjeringen bes forhåndsklarere prinsippene for tildeling av kraftkontrakter med ESA før saken på nytt legges frem for Stortinget i løpet av høsten 1999.»
Det voteres over forslag nr. 9, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Prisen i industrikraftregimet settes til 12,50 øre, forutsatt bindende avtaler om energieffektivisering og klimagassreduksjoner.»
Forslagene nr. 6 og 7, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag for å oppheve statens forkjøpsrett av kraftanlegg.» Forslag nr. 7 lyder: «Ordningen med hjemfall til staten av private kraftverk oppheves idet eiendomsretten til kraftverkene forblir hos nåværende eiere på permanent basis.»
Det voteres over forslag nr. 8, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for at konsesjonærer som i årene 1957-66 inngikk avtaler med staten om foregrepet hjemfall gis tilbakekjøpsadgang for anleggene på vilkår tilsvarende dem som er hjemlet i endring av industrikonsesjonsloven § 41 og vassdragsreguleringsloven § 20a av 11. juni 1993. Statkraft SF blir gjennom foretaksmøtet pålagt å forhandle om salg av de aktuelle anleggene.» Fremskrittspartiet vil støtte forslaget subsidiært.
Det voteres over forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag for å delprivatisere og børsnotere Statkraft.»
Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre har innstillingen. Fremskrittspartiet og Høyre støtter subsidiært.
Her foreligger det et avvikende forslag. Det er forslag nr. 5, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Omfanget av industrikraftkontraktene utvides med ytterligere én bedrift som plasseres i kategori 2 – Becromal, Notodden.» Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har innstillingen og får subsidiær støtte fra Fremskrittspartiet. Høyre støtter forslaget.
Etter denne voteringen vil presidenten henlede oppmerksomheten på forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Det er nå gjort et realitetsvedtak om det som er innholdet i henstillingsforslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre, og presidenten antar at forslagsstillerne nå vil trekke forslag nr. 3. Det nikkes. – Forslag nr. 3 er dermed trukket. Vi skal så votere over innstillingens II, og til dette foreligger det et avvikende forslag, nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget samtykker i at Olje- og energidepartementet får fullmakt til å tilby leieavtaler til de bedrifter og på de vilkår som er gjort rede for i St.prp. nr. 52[[1998- 99]] Presidenten antar at Fremskrittspartiet vil støtte forslaget. – Det nikkes.
Presidenten vil nå la votere over romertallene III og IV.
Det vil så bli votert over romertallene IV og V.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Annelise Høegh, på vegne av Høyre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 1999: «Stortinget ber Regjeringen i tråd med anbefalingene i NOU 1997:18, Prioritering på ny, opprette representative faggrupper som skal gi råd om prioritering innen eget fagfelt, og et samordnende, permanent prioriteringsutvalg som skal gi råd om prioritering mellom pasientgrupper.»
Jeg stemte feil.
Under debatten har Øystein Hedstrøm satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen medvirke til at den akuttmedisinske beredskapen ved sykehuset i Askim blir videreført på nivået pr. 1. januar 1999 inntil akuttmeldingen basert på NOU 1998:9 «Hvis det haster… Faglige krav til akuttmedisinsk beredskap» er behandlet av Stortinget.»
Under debatten har Britt Hildeng satt fram et forslag på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjeninnføre den tidligere grensen om minsteinntekt på 50 pst. av G for å få innvilget sykepenger med virkning fra 1. september 1999.»
Det voteres først over forslaget fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti og deretter over innstillingen.
Under debatten har John I. Alvheim satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet, og dette forslaget er omdelt i salen. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at preparatet buprenorfin «Subutex» blir godkjent foreskrevet av spesialist i psykiatri, indremedisin og spesialist i almenmedisin for behandling av narkomane.»
Innstillingens forslag er i sin form et oversendelsesforslag, og presidenten foreslår at den oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Åse Gunhild Woie Duesund på vegne av Kristelig Folkeparti og Senterpartiet forslag nr. 2, fra Harald T. Nesvik på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 3, fra Harald T. Nesvik på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 4, fra Olav Gunnar Ballo på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over forslaget fra Fremskrittspartiet, så over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti, videre over forslaget fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, deretter over forslaget fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet og så over innstillingen. Det voteres da først over forslaget fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «I.Grunnbeløpet i folketrygden blir satt til kr 47 570 med virkning fra 1. mai 1999.II.På statsbudsjettet for 1999 gjøres følgende endringer: Kap. 660Krigspensjon:70Tilskudd, militære, overslagsbevilgning, forhøyes med fra kr 290 000 000 til kr 299 400 000 kr9 400 00071Tilskudd, sivile, overslagsbevilgning, forhøyes med fra kr 690 000 000 til kr 712 300 000 kr22 300 000Kap. 664Pensjonstrygden for sjømenn:70Tilskudd, forhøyes med fra kr 193 000 000 til kr 199 200 000 kr6 200 000Kap. 666Avtalefestet pensjon[[(AFP):]] [[(jf. kap. 5701):]]
Forslaget fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «I.Grunnbeløpet i folketrygden blir satt til kr 47 290 med virkning fra 1. mai 1999.II.På statsbudsjettet gjøres følgende endringer: Kap. 660Krigspensjon:70Tilskudd, militære, overslagsbevilgning, forhøyes med fra kr 290 000 000 til kr 298 200 000 kr8 200 00071Tilskudd, sivile, overslagsbevilgning, forhøyes med fra kr 690 000 000 til kr 709 500 000 kr19 500 000Kap. 664Pensjonstrygden for sjømenn:70Tilskudd, forhøyes med fra kr 193 000 000 til kr 198 400 000 kr5 400 000Kap. 666Avtalefestet pensjon[[(AFP):]] [[(jf. kap. 5701):]] Presidenten antar at Fremskrittspartiet vil støtte forslaget subsidiært.
Forslaget fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti tas opp til votering. Forslaget lyder: «Retningslinjer for årleg regulering av grunnbeløpet i folketrygda endres til:Etter drøftingar på førehand med organisasjonar for pensjonistane gjer Regjeringa framlegg for Stortinget om regulering av grunnbeløpet i folketrygda.Reguleringa av grunnbeløpet skjer normalt 1. mai kvart år.Siktemålet for reguleringa skal vere å gi grunnbeløpet ei inntektsutvikling på linje med inntektsutviklinga for yrkesaktive og i tråd med prinsipp og mål som er lagt til grunn for gjennomføringa av det inntektspolitiske opplegget elles.Venta inntektsutvikling for yrkesaktive blir fastsett med utgangspunkt i inntektsoppgjera for offentleg tilsette og LO/NHO-oppgjeret. Det skal følgje med eit bakgrunnsmateriale som viser kva tala for venta inntektsutvikling for yrkesaktive er baserte på, og andre tilhøve som har hatt innverknad på fastlegginga av grunnbeløpet. Materialet skal også vise korleis inntektsutviklinga har vore for yrkesaktive og pensjonistar i dei seinare åra. Dersom lønnsutviklingen for yrkesaktive viser seg å ha blitt en annen enn den som ble lagt til grunn og protokollert ved forrige regulering av grunnbeløpet, skal grunnbeløpet justeres for dette avviket før årets regulering tar til.»
Forslaget fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet tas så opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere behovet for nye retningslinjer for regulering av grunnbeløpet for å oppnå bedre samsvar mellom utviklingen av grunnbeløpet og inntektsutviklingen for lønnstakere det er naturlig å sammenlikne med.Stortinget forutsetter at et eventuelt forslag blir lagt fram for Stortinget i god tid før neste trygdeoppgjør starter.»
Are Næss – til stemmeforklaring.
Jeg vil anbefale representantene for Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å stemme imot innstillingens III.
Da får vi ta separat votering. Vi voterer da først over innstillingens I og II, og så over innstillingens III.
Fremskrittspartiet og Høyre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre oversendt fra Odelstingets møte 8. juni 1999: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at åpningstidsloven oppheves.»
Det foreligger ikke noe referat.