Spoštovani kolegice poslanke in poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 21. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: Eva Irgl, Gregor Židan, Franc Kramar, Karmen Furman, Mihael Prevc, Franc Rosec, Dušan Verbič do 13. ure, Suzana Lep Šimenko, Tadeja Šuštar, Aleksander Reberšek do 13. ure, Samo Bevk do 12. ure, Igor Zorčič do 16. ure in Franc Jurša od 14. ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 9. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O FINANČNI RAZBREMENITVI OBČIN. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 25 poslank in poslancev s prvopodpisanim Danijelom Krivcem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, in sicer ministru Boštjanu Koritniku. Izvolite.
Cenjene poslanke in poslanci! Spoštovani župani, ki nedvomno spremljate današnjo sejo! Predlog ZFRO, torej zakona o finančni razbremenitvi občin, ki ga imate danes na mizi v redni obravnavi, je plod večmesečnega skupnega in poglobljenega dela Vlade in reprezentativnih združenj občin, vse z namenom, da zmanjšamo stroške občin. Dovolite, da uvodoma na kratko predstavim zgodovino nastajanja zakonskega predloga, ki ga boste obravnavali danes. Izhodišče, da država sprejme sistemski zakon, ki bo zmanjšal stroške občin, je bilo oblikovano ob podpisu dogovora o višini povprečnine za leto 2019, to je novembra 2018, s predstavniki reprezentativnih združenj občin. Ta dogovor je določil, da se ustanovi posebno delovno telo, ki naj bi v šestih mesecih proučilo možne spremembe zakonodaje, da se zmanjšajo stroški občin, ki izhajajo iz njihovih sicer zakonsko določenih nalog. V skupini so sodelovali predstavniki reprezentativnih združenj občin in uradniki resornih ministrstev, delo pa je koordiniralo Ministrstvo za javno upravo. Izhodišče za pripravo konkretnih rešitev so bili predlogi reprezentativnih združenj občin, ki so predlagali pregled kar 61 predpisov, od katerih jih je v ožjem izboru, tistih torej, ki sta jih obe strani dogovorili, ostalo 25. Tako se je začel oblikovati predpis, s katerim se je iskala rešitev, ki je sistemska in vzdržna na dolgi rok. Cilj je bil jasen. Namen predpisa, ki je dobil naziv zakon o finančni razbremenitvi občin, torej s kratico ZFRO, je, da se lokalne skupnosti čim bolj razbremeni ne le z vidika stroškov, temveč tudi z vidika administrativnih bremen. Dolgotrajni proces priprave besedila zakona, pri katerem je sodelovalo več vladnih resorjev, je bil zahteven, prav tako naporno pa je bilo usklajevanje in iskanje rešitev, saj gre za zakon, ki posega v devet drugih zakonov. Zato sem danes vesel, da je Državni zbor Republike Slovenije na dnevni red uvrstil obravnavo predloga zakona, za katerega sem trdno prepričan, da pomeni pomemben zasuk v razmerjih med Vlado in občinami, saj v temelju spreminja filozofijo priprave predpisov, ki se nanašajo na pristojnosti in financiranje občin. Ne zgolj zaradi dialoga, ta je bil prisoten že prej, temveč zaradi tega, ker sta bili obe strani vnaprej zavezani, da najdeta skupne rešitve tudi takrat, ko so se zdele razlike nepremostljive. Slovenske občine bomo s sprejetjem tega predpisa razbremenili zajetnega, ne bi bilo pa povsem neresnično, če bi rekli tudi nepravičnega finančnega bremena. S predlaganim zakonom se torej ureja zmanjšanje stroškov občin za izvajanje z zakonom določenih nalog, zmanjšanje administrativnih postopkov in pa povečanje nekaterih prihodkov občin. Načeli zakona sta uskladitev nalog z ustavnim načelom, da v pristojnost občine spadajo lokalne zadeve, ki jih občina torej lahko ureja samostojno in ki zadevajo samo prebivalce občin, ter načelo racionalnejše porabe sredstev. Znižanje stroškov občinam je sicer cilj, ki ga državna oblast lokalni obljublja že dalj časa, predvsem na račun povprečnine, ki že več let ni zagotavljala občinam zadostnega razvojnega potenciala – to je zelo pomembno. Vendar pa z ustrezno višino povprečnine ne pomagamo občinam, če jim hkrati na drugi strani z zakoni določimo nove naloge in pristojnosti. V tem pogledu je zakon, ki ga boste danes obravnavali in ki torej posega v devet področnih zakonov, poskus obratnega procesa – občinam odvzeti nekatere naloge, ki po svoji naravi sploh niso občinske. Takoj po prevzemu vodenja ministrstva smo na ministrstvu na mojo pobudo oblikovali delovno skupino Lokalna samouprava, v kateri se redno sestajam z županjami in župani, predstavniki reprezentativnih združenj občin. Sodelovanje je izjemno konstruktivno in prinaša vidne rezultate, med drugim ob ukrepih, ki so pred vami, še dodatne možne rešitve, ki bi občinam prinesle dodatne prihranke. Te rešitve so naslednje: poenostavitev postopka dodeljevanja sredstev za sofinanciranje investicij iz državnega proračuna, skrajšanje prehodnega obdobja pri določanju zneska skupne primerne porabe občin za sofinanciranje občinskih investicij, polno višino nepovratnih sredstev v višini 6 % primerne porabe bi občine prejele že v naslednjem letu, dodatno sofinanciranje občin z romskim prebivalstvom, poenostavitev kratkoročnega zadolževanja občin z vključitvijo v enotni zakladniški račun in pa obveznost plačila nezgodnega zavarovanja, zavarovanja odgovornosti in pravne zaščite za gasilske službe, kar bi prevzela država. Ker nisem želel upočasniti postopka obravnave in sprejetja tega zakona v Državnem zboru, te rešitve niso vključene v osnovno besedilo zakona, ki je pred vami. Verjamem pa, da jih bomo vanj vključili med obravnavo, s kolegi iz koalicije smo jih predhodno tudi že uskladili. Če bodo tudi članice in člani tega cenjenega zbora pritrdili naporom Vlade, bo s sprejetjem ZFRO dosežen pomemben etapni cilj: zmanjšanje stroškov občin za izvajanje z zakonom določenih nalog, zmanjšanje administrativnih postopkov in povečanje nekaterih prihodkov občin. Vendar nas tudi v prihodnje čakajo pomembni izzivi. O teh z občinami že tečejo pogovori, potovanje je končano, pot se pričenja. Iskrena hvala že vnaprej.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, mag. Branko Grims. Izvolite.
Spoštovani, vsem prav lep pozdrav! Lokalna samouprava ima v evropski ureditvi poseben pomen in prav je, da ji damo tudi po finančni plati tisto mesto, ki ji gre. Nikoli v zgodovini samostojne Slovenije še niso bili pogoji za delovanje občin tako ugodni, kot so ti, ki jih je vzpostavila sedanja vlada. Povprečnina, ki je določena za občine, je dvignjena na 628,20 evra, kar pomeni na letni ravni v prihodnjem letu 83 milijonov evrov več za delovanje občin, kot je to določila prejšnja, Šarčeva vlada. Poleg tega pa so tu na razpolago sredstva, ki jih je zagotovil predsednik Vlade s pogajanjem na evropski ravni, in evropskih sredstev za investicije, kajti to so neto sredstva za investicije, je tokrat na razpolago več, kot jih je bilo kadarkoli doslej. Bistveno več. Kot rečeno, skupaj to pomeni, da so pogoji za delovanje občin boljši in bolj ugodni pod sedanjo vlado, kot so bili kadarkoli v zgodovini samostojne Slovenije. Poleg tega pa se pripravlja še dodatna razbremenitev občin kot proces, ki ga je sicer začela že prejšnja vlada in odziv katerega je zakon, ki je tukaj pred nami. Zakon posega na več področij, pomeni po eni strani poenostavitev postopkov in po drugi strani dodatne prihodke za občine iz več naslovov, predvsem pa poenostavlja nekatere postopke in s tem omogoča občinam lažje in hitrejše delovanje. Pridobitev za občine bo tako dvojna. Po eni strani imajo že itak na razpolago več sredstev kot kadarkoli doslej, tudi več investicijskih sredstev, in po drugi strani se sedaj omogoča, da razpolagajo še z več denarja in se stroški za nekatera ravnanja oziroma dejavnosti, ki jih morajo uresničevati občine, prestavljajo tja, kamor v resnici sodijo, ker gre za državne zadeve. Učinek tega bo, da bo lokalna samouprava lahko končno zadihala s polnimi pljuči, in zaradi tega je seveda ta zakon vreden podpore. Poleg tega pa je zakon ustrezna osnova, ki jo bo mogoče s sprejetjem določenih amandmajev še dodatno nadgraditi, tako kot je sicer zdaj že sledilo iz besed ministra, ko je predstavil ta zakon. Vse to omogoča, da se zakon še dodatno izboljša in da se s tem zaključi proces, ki je trajal kar dolgo vrsto mesecev, v katerem so partnerji, na eni strani Vlada in na drugi strani ustrezna združenja občin, iskali skupne rešitve, ki omogočajo, da se po eni strani ustrezno izvede vse dejavnosti in po drugi strani, da se občinam omogoči boljše pogoje za njihovo delovanje, kot je bilo to doslej. Kakšni bodo finančni učinki tega zakona? Posamezni segajo od nekaj 10 tisoč evrov pa tja do 3 milijone evrov in pol, odvisno od področja, segajo namreč na področje kar devetih zakonov, od zakonov o upravnih taksah, o izobraževanju odraslih, zdravstvenem in socialnem zavarovanju, socialnem varstvu, uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, uveljavljanju trga dela, zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, notariatu in seveda do zakona o financiranju občin. Vse to, kot rečeno, podpiramo. Podpiramo to, da so občine uspešne, da so občine tiste, ki so ljudem blizu, ki omogočajo hiter razvoj, in zaradi tega bomo ta zakon v Poslanski skupini SDS podprli, v nadaljnjem postopku pa si bomo prizadevali, da bo besedilo, ki je danes pred nami, z ustreznimi amandmaji še dodatno izboljšano.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavil Rudi Medved. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Zakon o finančni razbremenitvi občin je nastal iz nuje, iz resnične nuje. Občine namreč že leta in leta opozarjajo, da jim država nalaga nove in nove finančne in administrativne obveznosti, česar pa ne spremlja ustrezno financiranje teh obveznosti. Pravzaprav še več, mnoga tovrstna bremena je država prevalila na občine, ne da bi te zanje sploh vedele v času sprejemanja zakonov ali predpisov. Zakaj? Ker ni bilo dialoga. Ni bilo dialoga. Ker občin uradniki na državni ravni niso obveščali, niso nič vprašali. V spominu mi ostajajo besede enega izmed visokih uradnikov, sodelavca na Ministrstvu za javno upravo, ki je takšno stanje opisal zelo preprosto. Ko so ob snovanju kakšnega predpisa ali zakona trčili ob problem financiranja, so mnogokrat zamahnili z roko, češ, to bodo pa že občine uredile, to je pa njihov problem. Seveda bodo, ampak s čim? S čim bodo to uredile? Tako je to, ko o usodi občin mnogokrat odločajo uradniki, ki ne vidijo preko avtocestnega obroča okrog Ljubljane, razen kadar se zapeljejo morda na kavo v Portorož, kar v sedanjih razmerah tako ali tako ni mogoče. Zato smo v vladi Marjana Šarca problem urejanja financiranja občin zastavili skupaj s tistimi, ki na te probleme opozarjajo. Skupaj z občinami smo začeli razčiščevati, kateri so tisti neupravičeni stroški, ki jih je država naložila občinam. Da ne bi govorili na pamet, smo takoj po nastopu mandata ustanovili delovno skupino za pripravo predlogov sprememb zakonodaje, katere temeljna naloga je bila zmanjšanje stroškov občin. To ni bila skupina v stilu: ko ne rešuješ problema, pa ustanoviš komisijo. Ne, to ni bila takšna delovna skupina. Delovno skupino z ljudmi iz večine vladnih resorjev in občinskih združenj je ustanovila Vlada in njej je bila ta skupina tudi odgovorna. Imela je jasen mandat, jasne naloge, in kar je zelo pomembno, terminski načrt. Skupina torej, ki je tudi po prepričanju lokalnih skupnosti prvič po dolgih letih vodila tisti pravi dialog. Prvič po dolgih letih so bile občine slišane, predvsem pa so, poleg tega, da so bile slišane, tudi sodelovale pri iskanju rešitev. In ta dialog je tekel nenehno, tudi v času, ko občine niso bile zadovoljne z višino povprečnine, smo se vsi skupaj trudili, trudili na eni strani zmanjšati stroške občin, na drugi strani pa urediti sistem financiranja občin tako, da višina povprečnine ne bo odvisna od volje vsakokratne oblasti. Ne bo odvisna od volje vsakokratne oblasti. Da končamo prakso vsakoletnega barantanja, ki pravzaprav niti ni imelo veliko skupnega z realnimi potrebami občin, pač pa je šlo bolj v stilu, kdo bo na tej tržnici močnejši. Višek tega barantanja je bilo sprejemanje proračuna za leto 2020. Kljub najvišje odmerjeni povprečnini doslej, ste tedanje opozicijske stranke dvigale letvico in barantale s koalicijo. Povprečnina je seveda izredno hvaležno polje za iskanje všečnosti pri županih. Seveda boste rekli zdaj vladajoči: »Vi takrat niste dali, mi pa smo zdaj v času epidemije dvignili povprečnino.« Ampak javne finance so bile kljub rekordnemu proračunu za časa vlade Marjana Šarca pod hudim pritiskom fiskalnega pravila, tega ne pozabimo. Zdaj vladajoči pa ste ob več kot 4-milijardnem primanjkljaju pač pogrešili še tistih nekaj 10 milijonov na račun zvišanja povprečnine. Da bi enkrat za vselej presekali s to prakso licitiranja višine povprečnine, smo se skupaj z občinami lotili prevetritve načina izračunavanja povprečnine, da bi dosegli pravično življenjsko delitev denarja med občine, ne da bi bila vsako leto potrebna še neka dodatna pogajanja, ki vnašajo slabo voljo na vseh straneh in problem povprečnine izpostavljajo kot politični problem. Pa ni politični problem. Financiranje občin je financiranje zadovoljevanja potreb vseh državljank in državljanov. Zato mora biti neodvisno od vsakokratne oblasti. Proces za dosego tega smo v vladi Marjana Šarca začeli, ne vem, ali zdaj teče, kot je slišati vsaj iz uvodne obrazložitve ministra za javno upravo, pa proces teče. In ukrepi, ki jih je kot dodatne naštel minister za javno upravo – nabor teh ukrepov ga je pričakal na mizi. Te ukrepe smo definirali hkrati s tem, ko je tekel dialog z občinami o zakonu o finančni razbremenitvi občin, in dobro je, da ta dialog teče naprej in da se v nadaljevanju implementirajo tudi ukrepi, ki jih je naštel minister za javno upravo. Da bi izčistili financiranje občin pa pometli z navlako, ki jo je med stroške občin natresla država, je nastal zakon o finančni razbremenitvi občin. To, kar je danes pred nami, je bilo mišljeno kot prva faza razbremenjevanja občin. Hkrati s spreminjanjem načina določanja povprečnine se bodo namreč zanesljivo še pojavila bremena, ki so neupravičeno na občinskih ramenih, zato bo v prihodnje ta zakon še potrebno nadgrajevati. Zakon bo sicer ne le finančno razbremenil občine, ampak bo deloma tudi povečal njihove prihodke in jih deloma tudi administrativno razbremenil. Vse rešitve v tem zakonu temeljijo na predlogih občin samih, to je zelo pomembno, zato je zakon pisan tako, kot se nam zdi edino prav – skupaj s tistimi, ki jim je zakon namenjen. Skupaj s tistimi, ki jim je zakon namenjen. Izraža potrebe občin in nekatere občinske pristojnosti opredeljuje kot državne in finančne obveznosti z občinskih proračunov prenaša na državni proračun. V primerih, ki jih ureja zakon, so namreč občine bolj ali manj le računovodski servis za državo. Preprosteje povedano, občine ne bodo več plačevale obveznosti, ki so po svoji naravi povsem državne obveznosti in niso povezane s specifiko posamezne občine, ampak gre za univerzalno obveznost. Oblika zakona sicer odstopa od vsakdanje prakse, saj gre za neke vrste omnibus zakon, ki posega v devet zakonov. V razmerah sprejemanja protikoronskih zakonov to ni nič posebnega, ob vložitvi zakona pa je šlo vendarle za posebnost, ki pa jo je mogoče utemeljiti s tem, da bi spreminjanje posameznih zakonov in predpisov vzelo veliko veliko časa. Zakon, ki tako naenkrat, in to pretehtano, posega na področja več zakonov, pa je mogoče sprejeti relativno hitro in je hitro operativen. Je pa tako, da zakonski predlog ne skriva nobenega trojanskega konja. Nobenega trojanskega konja. Usklajen je z vsemi resorji v zakonih, v katere posega. Vsa tri reprezentativna združenja občin so javno večkrat izrekla polno podporo predlaganemu zakonu, nazadnje tudi nedavno ob določitvi povprečnine za letos, ko so občine dale jasno vedeti, da bodo pristale na podpis sporazuma, če bo v Državnem zboru čim prej sprejet zakon o finančni razbremenitvi občin, ki sicer za občine pomeni tam nekje med 30- in 40-milijonsko razbremenitev na letni ravni. Torej, v vladi Marjana Šarca smo – in to nam priznavajo župani, županje, priznavajo nam reprezentativna združenja občin – odnos države do lokalnih skupnosti dvignili na višjo raven, na raven dialoga. In res v tem dialogu ni bilo in tudi v prihodnje zanesljivo ne bo vse idilično, ker dialog je pač tudi kompromis. Pomembno pa je, da tudi ko nismo našli skupnega jezika, smo se vselej znova vrnili za skupno mizo. Ker občine pač niso zgolj proračunsko breme te države. Ne moremo in ne smemo jih postavljati v položaj finančne odvisnosti od vsakokratne vlade in način financiranja ne more biti sredstvo discipliniranja ali zahtev po politični lojalnosti županov. Konec koncev smo občine mi vsi. Kam se vračamo? Če prej ne, ob koncu dneva se vračamo – kam? V svojo občino. In tam pričakujemo ustrezen standard življenja, ki pa ni kar samoumeven. Zato smo pri snovanju pravega, poštenega modela financiranja občin s tem zakonom pravzaprav šele na začetku. Pomembno pa je, da smo v dialogu, ki smo ga vodili z občinami v vladi Marjana Šarca, ustvarili model, ki edini lahko daje rezultate. Ne pozabimo, dobre zakone je mogoče pisati samo v tesnem sodelovanju, v res tesnem sodelovanju s tistimi, ki jim je zakon namenjen. Ta zakon, zakon o finančni razbremenitvi občin, je primer takšnega zakona.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Predrag Baković. Izvolite.
Predsedujoči, hvala za besedo. Spoštovani minister, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Da se stroški občin za izvajanje obveznih z zakonom določenih nalog iz leta v leto povečujejo, je pravzaprav dejstvo in je vsem znano. Na to so nas opozarjali tudi župani, prav tako se marsikdo od nas s tem dejstvom srečuje tudi ob opravljanju funkcije občinskega svetnika oziroma svetnice. Viri financiranja občin so različni: z dohodnino, nadomestilom za uporabo stavbnih zemljišč, taksami, koncesijskimi dajatvami, donacijami in drugo, a ne sledijo zahtevam za izvajanje vseh nalog, ki so v domeni občin. Predstavniki lokalnih skupnosti so se reševanja tega problema lotili resno in odgovorno. Občine so svoje obveznosti preizkusile z vidika izvirnih pristojnosti občinskih nalog in predlagale državi proučitev sprememb zakonodaje, ki bi zmanjšale njihove stroške, ki sicer izhajajo iz njihovih zakonsko določenih nalog. Takšno delovanje lokalne skupnosti je prineslo sodelovanje z Vlado. Novembra 2018 je Vlada s predstavniki reprezentativnih združenj sklenila dogovor o višini povprečnine za leto 2019, ustanovilo se je posebno delovno telo, delovno skupino, ki naj bi v šestih mesecih proučila možne spremembe zakonodaje, da se zmanjšajo stroški občin, ki izhajajo iz njihovih zakonsko določenih nalog. Vsled navedenega je bil pripravljen predlog zakona o finančni razbremenitvi občin, na podlagi katerega bodo občine razbremenjene nekaterih stroškov, le-ti pa so ocenjeni na okoli 31 milijonov evrov. Delovna skupina je pri svojem delu zasledovala cilj zmanjševanja stroškov za delo in detektirala kar 25 zakonov, ki jih je treba spremeniti za doseganje zastavljenega cilja. Katera plačila bo po tem zakonu prevzela država? Eno od njih je obveznost plačila prispevkov za obvezno zavarovanje za otroke do 18. leta starosti, ki se šolajo in niso zavarovani kot družinski člani. Financiranje nalog družinskega pomočnika, financiranje nalog mrliško pregledne službe, potem so tukaj spremembe v dobrobit občinskih proračunov tudi na področju izobraževanja odraslih in Zakona o upravnih taksah. Na podlagi slednjega se za lokacijsko informacijo zvišuje upravna taksa, uvaja pa se tudi tarifa za upravno takso za potrdilo o pogojih za spreminjanje meja parcel. Glede na to, da je bil predlog zakona v zakonodajni postopek vložen že decembra 2019 in da se je zaradi okoliščin, ki se nanašajo na odstop predsednika Vlade in iskanje novega ter nato še razglasitev epidemije, se je pač zakonodajni postopek ustavil. Reprezentativne organizacije, se pravi Združenje občin Slovenije, Skupnost občin Slovenije, Združenje mestnih občin Slovenije, so večkrat na Državni zbor naslovile prošnjo, da se obravnava in sprejetje predlaganega zakona čim prej nadaljujeta. Ocenili so namreč, da je bilo opravljeno veliko delo in ga je treba izvesti na način, da se predlog zakona čim prej sprejme. In zdaj lahko rečemo končno. Ob tem pa tudi z zanimanjem pričakujemo, kakšne dodatne razbremenitve bosta aktualna vlada in koalicija predlagali v nadaljnjem zakonodajnem postopku. Prepričani smo namreč, da bo sklep o primernosti za nadaljnjo obravnavo soglasno podprt. Spoštovani, Social demokrati bomo podprli predlog sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, in bomo v nadaljnjem zakonodajnem postopku tudi tvorno in aktivno sodelovali. Menimo namreč, da lokalne skupnosti s svojimi aktivnostmi in investicijskimi cikli pripomorejo h krepitvi gospodarske rasti in blaginje države, kar se je izkazalo že v neki drugi krizi. Pa tudi v času razglašene spomladanske epidemije so se občine organizirale ter občankam in občanom v največji meri pomagale prebroditi težave, ki so se ob epidemiji pojavile. V težavah se je v času epidemije in ustavitve življenja znašlo bistveno več občank in občanov, kot je to v nekih drugih normalnih časih. Zagotovo pa se bodo občine z občankami in občani tudi v prihodnjih mesecih povezale ter po načelu solidarnosti premagale tegobe, ki jih prinaša ta epidemije. Hvala za besedo.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavila Janja Sluga. Izvolite.
Evropska listina lokalne samouprave v 9. členu govori o finančni avtonomiji lokalnih skupnosti. Finančni viri lokalnih oblasti morajo biti v sorazmerju z nalogami, ki jih določata ustava in zakon. Evropska listina tudi priporoča, naj bodo finančni sistemi, na katerih temeljijo viri, ki so na voljo lokalnim oblastem, dovolj raznovrstni in prilagodljivi, da lahko, kolikor je mogoče, sledijo dejanskemu gibanju stroškov opravljanja njihovih nalog. Za zaščito šibkejših lokalnih skupnosti pa je treba uvesti postopke za finančno izravnavo ali druge ustrezne ukrepe za popravilo učinkov neenake porazdelitve možnih finančnih virov in finančnega bremena, ki ga nosijo. Slovenska Ustava v 142. členu določa: »Občina se financira iz lastnih virov. Občinam, ki zaradi slabše gospodarske razvitosti ne morejo v celoti zagotoviti opravljanja svojih nalog, država v skladu z zakonsko določenimi načeli in merili zagotovi dodatna sredstva.« Inštitut za primerjalno pravo pri Pravni fakulteti v Ljubljani je že davno ugotavljal, da je naša ustava glede načela finančne avtonomije celo bolj decidirana od Evropske listine lokalne samouprave. Zato je tudi Ustavno sodišče v svojih odločbah večkrat poudarilo, da iz ustavne zasnove občine izhaja, da naj bo ta sposobna samostojno opravljati lokalne zadeve oziroma zadovoljevati potrebe in interese svojih prebivalcev, in da je zakonodajalčeva dolžnost urediti sistem financiranja občin tako, da materialna podlaga ustreza nalogam, ki jih občina opravlja v okviru svojega delokroga, to pa je tudi predpogoj, da lahko prebivalci občine uresničujejo lokalno samoupravo. Kot veste, in je bilo danes že povedano, smo v prejšnjem mandatu nekoliko izboljšali sedanji model izračuna povprečnine. Sprejete spremembe posegajo v uteži pri izračunavanju primerne porabe občin, tako da bi bolj upoštevali demografsko strukturo prebivalcev. Ključni spremembi sta bili sprejeti namreč prav pri predšolskih otrocih in starejših. Občine, ki imajo visok delež starejših in mlajših prebivalcev, namreč od drugih odstopajo po višjih, visokih stroških družbenih dejavnosti, socialnega varstva in izobraževanja. Poleg tega je bila sprejeta Strategija razvoja lokalne samouprave v Republiki Sloveniji do leta 2020, kjer smo zapisali, da je treba posebno pozornost nameniti administrativnim stroškom in administrativnim oviram na ravni države, na katere so že takrat in ves čas od takrat opozarjale tudi občine. Zato je tudi prejšnja vlada, v kateri smo sodelovali, sprejela zakon o finančni razbremenitvi občin tako, da bo s spremembami devetih zakonov, ki so v pristojnosti različnih ministrstev, dosežen cilj zmanjšanja stroškov in administrativnih bremen ter povečanja prihodkov občin za izvajanje njihovih obveznih nalog in ustavne zasnove občin s ciljem, da občine izvajajo naloge, ki se nanašajo na lokalno prebivalstvo in so lokalne narave. V teh primerih ne gre samo za prihranke, ampak bodo na podlagi ustavne zasnove, da gre za lokalno nalogo, odslej nekatere občinske pristojnosti opredeljene kot državne, s tem pa se bo finančna obveznost z občinskih proračunov prenesla na državni proračun. Sicer pa je zakon, kot je tudi že bilo izpostavljeno, plod partnerskega odnosa Vlade in reprezentativnih združenj občin oziroma posebne delovne skupine, v kateri so sodelovali predstavniki posameznih ministrstev in združenj občin. Delovna skupina je sicer določila skupno 25 zakonov, ki jih bo potrebno spremeniti za doseganje zastavljenega cilja. To je torej za zmanjševanje stroškov za delo občin. Zakoni so bili razdeljeni v tri skupine. Teh devet, ki so danes zbrani v predlogu sprememb, je bilo izbranih za prvo fazo, ker ne zahtevajo večjih sistemskih sprememb. Zato bo delovna skupina z delom še nadaljevala. Zakon o finančni razbremenitvi občin kot omnibus zakon, s katerim Vlada predlaga noveliranje devetih področnih zakonov, ki so v pristojnosti različnih ministrstev, je torej zgolj prvi izmed zakonov za zmanjševanje stroškov in administrativnih bremen občin, ki mu bodo v prihodnosti sledili še drugi. V Poslanski skupini SMC pa želimo v okviru obravnave zakona o finančni razbremenitvi občin opozoriti še na nekatera druga dejstva. Po naši oceni bodo v letu 2021 lokalne skupnosti tako na podlagi ZFRO kot tudi dogovorjene povprečnine prejele največ sredstev v času po osamosvojitvi Republike Slovenije oziroma od reforme lokalne samouprave v letu 1994. Že letos bodo zaradi višje povprečnine, ki se je dvignila s 589 na 624 evrov, prejele 73 milijonov evrov več sredstev od načrtovanih. Za leti 2021 in 2022 pa se povprečnina zvišuje še za dodatne 4 evre. To pomeni 40 evrov višjo povprečnino, kot je bila pred nastopom te vlade. Dvig povprečnine in možnost višje zadolžitve občin za približno 25 % bosta pomembno vplivala na že zastavljene investicije, da jih zaradi epidemije ne bodo ustavljali. Finančne posledice tega zakona po koncu obravnave ne bodo znašale zgolj 31 milijonov in pol evrov, ampak bo ta znesek še višji, saj se je ta vlada z lokalnimi skupnostmi dogovorila še za nekatere druge rešitve iz nabora omenjenih 25 zakonov, kot je na primer skrajšanje prehodnega obdobja za sofinanciranje občinskih investicij po 21. členu Zakona o financiranju občin. Amandmaji k temu zakonu bodo torej v drugi obravnavi predloga zakona odpravili prehodno obdobje pri sofinanciranju občinskih investicij, tako da bi bilo 6-odstotno sofinanciranje z nepovratnimi sredstvi države mogoče že v naslednjem letu. Največji delež tega sofinanciranja bo pripadel občinam z največjim indeksom razvojne ogroženosti. Z amandmaji bomo poseben poudarek namenili tudi občinam z romskim prebivalstvom. Občinam z romskim svetnikom bi letno pripadlo dodatnih 4,7 milijona evrov. Poleg tega bo država tudi zagotavljala sredstva za subvencioniranje neprofitnih najemnin. Na predlog SMC pa bomo z amandmajem, ki ga je pripravila Uprava za zaščito in reševanje, s predlagano spremembo financiranja oziroma sofinanciranja standardiziranih gasilskih zavarovanj razbremenili občinski proračun še za sredstva prostovoljnih gasilskih društev, ki so jih ta do sedaj namenjala za tovrstna zavarovanja. Več o tem seveda v razpravi. Na podlagi vsega navedenega bomo seveda predlog zakona v SMC podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil Željko Cigler. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, kolegice, kolegi, vsi ostali! Povprečnina se v zadnjih letih ni ustrezno usklajevala z rastjo stroškov občin, ki so nastali zaradi zakonsko določenih nalog države, in treba je poudariti, da se obveznosti, naloge in financiranje le-tega, ki jih občine morajo izvajati, določajo na državnem nivoju. V Levici smo vedno podpirali finančno razbremenitev nalog, ki ne sodijo v primarne naloge občin kot organizacij lokalne samouprave, in bil je že čas, da se določi jasen nabor nalog občin, v skladu s katerimi bi moralo biti urejeno tudi financiranje. Težave bi bile gotovo manjše, če bi se že izvedli projekti reorganizacije, saj bi se naloge tako porazdelile med državo, regije in občine. Ker vladajoči v 30 letih tega niso uspeli izvesti, se moramo zadovoljiti s parcialnimi rešitvami, ki pa niso sistemske – to, kar danes ugotavljamo predstavniki vseh strank. Predlagani zakon, Predlog zakona o finančni razbremenitvi občin, v Levici razumemo kot korak v pravo smer. Določene naloge se bodo prenesle na državo in s tem bodo občine kadrovsko pa tudi finančno razbremenjene. Veseli nas, da bodo občine prihranile 31 milijonov evrov. S tem bodo nekatere lahko znižale zadolženost, druge pa izvedle več projektov iz svoje pristojnosti, namenjenih za svoje občanke in občane. Manj navdušeni pa smo v Levici nad predlogom, da se zviša upravna taksa za lokacijsko informacijo, in uvedbo upravne takse za izdelavo potrdila o pogojih za spreminjanje meje parcele. Namreč, upravna taksa ni strošek storitve, ampak je administrativno politično določena višina prispevkov osebe, ki potrebuje potrdilo, dokumentacijo, ki jo za izvedbo postopka pač potrebuje država. Zato ne moremo podpreti povišanja upravne takse, katerega namen je zagotoviti dodatna sredstva v občinski proračun. Potrebno razliko je potrebno zagotoviti z ustrezno višino povprečnine. Predlagamo, da gredo členi, ki spreminjajo upravno takso, ven iz predloga zakona. V luči sedanje krize, ko bo na udaru tudi državni proračun, pa nas skrbi, ali bo dovolj denarja na proračunih uporabnikov Ministrstvo za zdravje in Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, ki s tem zakonom prevzemata stroške občin. 31 milijonov, ki jih bodo občine privarčevale, bo pokril državni proračun. Iz gradiva je samo nakazano, kje naj bi se potrebni denar nahajal, bojimo pa se, da bodo ministrstva morala denar vzeti nekomu drugemu in da bodo s tem ustvarjene nove krivice. Govorim o ministrstvu za zdravje in delo oziroma socialo. Zato prosim oba pristojna ministra, da nam pojasnita, ali je v njihovih proračunih dovolj sredstev za zagotovitev izvajanja tega zakona, in če jih bo dovolj, je naše drugo vprašanje, katerim postavkam se morajo zaradi tega odpovedati oziroma jih znižati in račun katerih uporabnikov. Hitra ocena predloga, kot ga razumemo v Levici, bi se tako glasila: predlog ne pomeni le razbremenitve občin na račun države, ampak tudi na račun občank in občanov. 1,25 milijona evrov na letni ravni bodo namreč v obliki višje takse, nove takse in uvedbe takse dolžnosti za notarje nosili občanke in občani. Nove takse so se uvedle tudi leta 2015 in jih nosijo občanke in občani. Drugič. S prenosom financiranja mrliške službe in plačilom zavarovanja za nekatere kategorije oseb se lahko strinjamo. Tretjič. Kar se tiče družinskih pomočnikov, se le gasi mini požar. Ta institut se uporablja tudi zaradi manka primerne ureditve dolgotrajne oskrbe in manka postelj v domovih za starejše občane, manka varovalnih stanovanj in celo rešitve institucionalnega varstva za tiste, ki potrebujejo zdravniško oskrbo. Breme skrbi se sedaj prenaša na družinske člane, ki zaradi tega pustijo službo in skrbijo za svojega bližnjega, žal večinoma na ženske. Odgovornost je sicer deljena. Država ne uredi sistema dolgotrajne oskrbe, občine pa ne gradijo ustreznih domov za starejše in ostalih potrebnih kapacitet. Tukaj se pojavi vprašanje, ali ne bi morali občin spodbujati k izgradnji domov za starejše in ostalih nastanitvenih kapacitet, ne pa jih s prenosom finančnih bremen celo demotivirati, občin seveda, pri gradnji pomembne infrastrukture. In zadnjič. Glede pravice do družinskega pomočnika zakon določa, da vsem tistim, ki so lastniki nepremičnin, v naslednji odločbi določi tudi prepoved obremenitve in odtujitve premoženja v korist države, kar se tiče nepremičnine. Ker se občina lahko odloči za to možnost oziroma kasneje tudi to zahtevo opusti, ta prepoved pri dedovanju še naprej ostaja v korist države. Če bi pri tem morda občina še pogledala skozi prste, država tega gotovo ne bo naredila. In ob zaključku v razmislek. Če so se vlade in občine pogajale o tem, kako na račun države finančno razbremeniti občine, bi morala Vlada na koncu z zakonom predlagati le-to, torej finančno razbremenitev občin v korist povečanja povprečnine oziroma drugih načinov sofinanciranja s strani države. V predlogu, ki je pred nami, namreč ne gre le za obremenitev občin na račun države, ampak tudi na račun občank in občanov, kot sem povedal. Namesto reforme lokalne samouprave in njenega financiranja tako spet dobivamo gasilski ukrep, ki bo po žepu udaril občanke in občane. Enako se je zgodilo že leta 2015, ko je bil sprejet tako imenovani občinski Zujf. Od takrat do danes se ni ne prejšnja ne zdajšnja vlada ukvarjala z nujno potrebno reformo lokalne samouprave, ampak se je lotevala le gasilskih ukrepov. Hvala lepa.
Stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati bo predstavil Blaž Pavlin. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik. Lep pozdrav ministru, spoštovane kolegice in kolegi! V Novi Sloveniji podpiramo razvoj lokalne samouprave in prizadevanja za skladen regionalni razvoj vseh predelov Slovenije. Skladno z načelom subsidiarnosti, se zavzemamo za pravico lokalnih skupnosti, da samostojno urejajo, upravljajo in imajo v svoji pristojnosti vse javne zadeve iz življenja in dela prebivalcev na njihovem območju ter da ne posegajo v pravice in obveznosti drugih lokalnih skupnosti. Sistem upravljanja mora biti čim bližji ljudem in mora omogočiti uspešno načrtovanje in usklajevanje različnih interesov. Zavzemamo se za samostojnost občin, vključno s finančno avtonomijo, ki varuje lokalno samoupravo pred neupravičenimi posegi države. Z namenom optimizacije stroškov občin bomo predvsem manjše občine spodbujali, tudi finančno, k ustanavljanju organov skupnih občinskih uprav. Če država prenese na občine naloge iz svoje pristojnosti, jim mora zagotoviti za to tudi potrebna finančna sredstva. Manjšim, demografsko ogroženim in obmejnim občinam naj se zagotavljajo finančne izravnave za njihove posebne potrebe. Potrebno je oblikovati objektivna in pregledna merila za dodeljevanje finančnih sredstev občinam. Cilj države mora namreč biti, da državljanom na vseh delih Slovenije omogoči ustrezno prometno, energetsko in komunikacijsko infrastrukturo ter da poskrbi za druge ključne temelje, ki so potrebni za življenje in delo, kot so osnovnošolsko izobraževanje, nujna zdravstvena pomoč in oskrba starejših. Finančna razbremenitev občin. Na državo se prenesejo tiste obveznosti, ki bi po svoji naravi morale biti finančni strošek države. Stroški občin za izvajanje obveznih, z zakoni določenih nalog so se iz leta v leto povečevali, višina povprečnine pa temu ni v celoti sledila. Občine tako niso zmogle tekoče poravnavati vseh obveznosti, ostalo jim je tudi premalo sredstev za izvedbo razvojnih projektov in izboljševanje lokalne infrastrukture. Zato so združenja občin državi predlagala proučitev zakonodaje, ki bi zmanjšala stroške delovanja občin. Lansko leto smo ob sprejemanju proračuna za leti 2020 in 2021 v Novi Sloveniji predlagali amandma k zakonu o izvrševanju proračuna za prihodnji dve leti, ki bi povprečnino občinam dvignil na zakonsko predpisano raven. Žal naš predlog ni dobil zadostne podpore. Ker se povprečnina ni povišala na predpisano zakonsko raven, je prejšnja vlada, da bi pomirila župane, začela pripravo tega zakona. Z zamenjavo vlade so nastali pogoji, da se prisluhne potrebam občin v večji meri. Z drugim protikoronskim zakonom smo spomladi povprečnino za leto 2020 dvignili s 589 evrov na 624 evrov in izpolnili svoje dolgoletne obljube, ki smo jih zapisali tudi v koalicijski pogodbi. Minister za javno upravo Boštjan Koritnik in predstavniki reprezentativnih združenj občin so ob pripravi predlogov proračunov za leti 2021 in 2022 dosegli dogovor o povprečnini za prihodnji dve leti, ki bo v višini 628 evrov. Povprečnina bo tako kar za 40 evrov višja, kot je bila pred nastopom te vlade. Za vse občine skupaj pa to pomeni približno 80 milijonov evrov več denarja. Kaj je povprečnina in zakaj je pomembna njena višina? Povprečnina je ugotovljen primeren obseg sredstev na prebivalca v državi, ki omogoča financiranje osnovnih nalog, ki jih občinam nalagajo zakoni in drugi predpisi. Ministrstvo za finance po posebni, zapleteni formuli izračuna primerno porabo za vsako slovensko občino posebej. Ta je odvisna od dolžine lokalnih cest in javnih poti v občini, površine, oseb, mlajših od 15 let, deleža prebivalcev, starejših od 65 let, in skupnega števila prebivalcev. Povprečnina je osnova za izračunavanje primerne porabe posamezne občine. Od višine povprečnine je v veliki meri odvisno, koliko denarja bo posamezna občina dobila za svoje delovanje s strani države. Občine najbolj poznajo potrebe prebivalstva, ustvarijo pogoje za delovanje gospodarstva in s svojimi investicijami prispevajo velik delež BDP. Na tak način, če je zadostna višina povprečnine, se v največji meri zadostuje pogoju o finančni neodvisnosti občin. Druga možnost pa je vsekakor tudi razbremenitev občin. Ta današnji predlog o finančni razbremenitvi občin, ki ga je pripravila prejšnja vlada, prinaša naslednje rešitve: zvišuje se upravna taksa za izdelavo lokacijske informacije zaradi zahtevnosti njene izdelave; občine morajo po sedanji zakonodaji vsako leto sprejeti program izobraževanja odraslih; s spremembo se določa, da omenjeni program občine lahko sprejemajo za več let skupaj; po novem bo plačnik mrliških pregledov, obdukcij ter tehnične pomoči v zvezi z obdukcijo država; obveznost plačila obveznega zdravstvenega zavarovanja se prenese z občin na državo za otroke do 18. leta starosti, osebe, ki opravljajo dejavnosti družinskih pomočnikov, in tujce, ki imajo dovoljenje za stalno prebivanje in jim je priznana pravica do denarne socialne pomoči; financiranje oseb, ki opravljajo delo družinskega pomočnika, se po novem z občin v celoti prenese na državo. Sam zakon bi po našem mnenju bil lahko še bolj ambiciozen in bi lahko izkazal še višje prihranke za slovenske občine. V koaliciji smo se že dogovorili, da predlagani zakon še izboljšamo, zato imamo že pripravljene amandmaje, ki bodo sam zakon izboljšali: občine se razbremeni za sredstva, namenjena subvencioniranju prosilcev za dodelitev neprofitnih najemnih stanovanj; samostojno določanje občinskih taks s strani občin; opredelitev možnih kreditodajalcev, pri katerih se lahko občina zadolži; dodatna sredstva za občine, ki imajo romskega svetnika; sofinanciranje investicij ter finančne spodbude za občine, ki imajo skupne občinske uprave. Še posebej bomo uredili področja zavarovanj gasilcev in s tem razbremenili občine, saj je to področje pomanjkljivo urejeno. Obstoječa zavarovanja na področju izvajanja gasilske službe so sklenjena razdrobljeno po posameznih gasilskih zvezah oziroma po posameznih društvih in poklicnih gasilskih enotah. V praksi gre za zelo veliko število posameznih zavarovalnih polic z zelo različnim zavarovalnim kritjem. Predvsem pa je zavarovanje različno urejeno po posameznih občinah. Ministrstvo za obrambo je v dogovoru z Gasilsko zvezo Slovenije in poklicnimi gasilci pripravilo predlog sprememb Zakona o gasilstvu in Zakona o varstvu pred požarom, ki bi tako tudi na področju financiranja gasilskih zavarovanj omogočil, da Republika Slovenija po izvedbi postopka sklenitve tipiziranega gasilskega zavarovanja za pripadnike gasilske organizacije financira standardizirana zavarovanja, ki vključujejo nezgodno zavarovanje, zavarovanje odgovornosti ter pravne zaščite, ter da Republika Slovenija, če lokalne skupnosti sklenejo standardizirana gasilska zavarovanja za vozila, opremo in objekte, sofinancira ta zavarovanja tudi s sredstvi iz proračuna Republike Slovenije. V Novi Sloveniji podpiramo tako ureditev, saj bomo z dopolnitvami zakona v drugem branju uzakonili enotno in standardno zavarovanje tako za prostovoljne kot tudi za poklicne gasilce, in to enotno za vse občine. Strošek zavarovanj bo kril državni proračun. Poslanci Nove Slovenije bomo naslednji teden podprli sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, in že danes napovedujemo, da bomo skupaj s koalicijskimi poslanskimi skupinami vložili in podprli amandmaje, ki še dodatno razbremenjujejo občine.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavil Marko Bandelli. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, kolegice in kolegi! Zakon o finančni razbremenitvi občin je v čakalni vrsti za obravnavo že skoraj slabo leto. V zakonodajni postopek je bil vložen že decembra lani, torej v času prejšnje vlade. Ponosni smo na to. Za kako pomemben zakon gre, pričajo tudi številni apeli posameznih občin in reprezentativnih združenj lokalnih skupnosti v Sloveniji. V luči trenutne situacije je sprejetje zakona še pomembnejše, saj se mnoge lokalne skupnosti spopadajo z izpadi dohodkov zaradi posledic epidemije covida-19. Poglavitni cilj predloga je zmanjšanje nekaterih finančnih obveznosti občin. V različnih zakonih so določene obveznosti, ki so jih občine dolžne izpolnjevati, iz leta v leto pa je teh obveznosti več, posledično jih je čedalje težje izpolniti. Predlog ureja zmanjšanje stroškov lokalnih skupnosti za izvajanje nekaterih zakonsko določenih nalog in zmanjšanje administrativnih postopkov, povečali pa se bodo tudi nekateri prihodki občin. Predlog posega na področje devetih zakonov. Država bo tako prevzela obveznost plačila prispevka za obvezno zdravstveno zavarovanje za otroke do 18. leta starosti, ki se šolajo in niso zavarovani kot družinski člani, financiranje nalog družinskega pomočnika ter financiranje nalog mrliško pregledne službe. Zvišala se bo upravna taksa za lokacijsko informacijo, predlog pa uvaja tudi upravno takso za izdelavo potrdila o pogojih za spreminjanje meja parcel, o namenski rabi zemljišč. Občine bodo po novem lahko sprejele program izobraževanja odraslih za več let skupaj. Občine bi s sprejetjem tega predloga skupno prihranile več kot 30 milijonov evrov občinskih sredstev letno. To bi doprineslo tudi k razvoju in stabilnosti posameznih občin in ne nazadnje bo pozitiven vpliv opazen tudi na večji avtonomiji lokalne samouprave. Povprečnine že več let ne zadostujejo za zagotavljanje vseh zakonsko določenih nalog. Zato je pomembno, da zakon, ki bo občine finančno razbremenil, sprejmemo čim prej. Zakon bo, če bo sprejet, začel veljati prvega dne v mesecu, ki bo sledil mesecu, v katerem bo zakon uveljavljen. Kako hitro bo prišel v veljavo, je odvisno samo še od nas zakonodajalcev, kolegice in kolegi. V sodobnih demokracijah ima lokalna samouprava zelo pomembno vlogo. Pogoj za uspešno državo so stabilne lokalne samouprave, ki so sposobne izpolnjevati zakonsko določene naloge. Zato pa potrebuje jasne razvojne cilje in sredstva za doseganje le-teh. Predlog podpirajo tako posamezne lokalne skupnosti kot tudi reprezentativna združenja občin. V Poslanski skupini SAB si želimo učinkovito, kakovostno in transparentno lokalno samoupravo v službi občanov, zato bomo predlog zakona v prvem branju podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Robert Polnar. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Gospe poslanke, gospodje poslanci! Lokalna samouprava temelji na predpostavki, da sta učinkovito politično odločanje in učinkovita priskrba javnih dobrin dosežena takrat, ko ju zagotavlja tisti nivo oblasti, ki je ljudem najbližje. Lokalna oblast pri reševanju lokalnih zadev izhaja iz boljšega poznavanja problemov lokalnega okolja in ima s tem možnost za učinkovitejše reševanje teh problemov. Osnovni namen avtonomne lokalne samouprave je doseganje večjih narodnogospodarskih koristi, merjenih z gospodarsko rastjo in socialno enakostjo, ter učinkovitejše zagotavljanje lokalnih javnih dobrin, kot če bi jih zagotavljala centralna oblast. Bistveno je, da so občine finančno avtonomne in da samostojno odločajo o pridobivanju in porabi finančnih virov za svoje delovanje. To pomeni, da morajo imeti zagotovljen zadosten obseg pretežno lastnih virov, da lahko z njimi pokrivajo stroške za izvajanje svojih zakonskih pristojnosti, ter možnost odločanja o njihovi uporabi. Pri oblikovanju primernega financiranja, ki naj bo podlaga za učinkovito delovanje lokalne samouprave, izhajamo iz osnovnih načel Evropske listine o lokalni samoupravi, ki predpostavljajo: sorazmernost dodeljenih virov in nalog občin, sodelovanje lokalnih oblasti pri odločanju o dodelitvi virov, avtonomnost lokalnih oblasti pri razpolaganju z dodeljenimi viri, sodelovanje lokalnih predstavnikov pri urejanju teh vprašanj in fleksibilnost prilagajanja dodeljenih virov glede na spreminjajoče se potrebe v lokalni skupnosti. Predlagane določbe zakona o finančni razbremenitvi občin razumemo poslanci Poslanske skupine Desus kot segment nadaljnjega razvoja dvigovanja upravljavske in izvajalske sposobnosti slovenskih samoupravnih lokalnih skupnosti. Finančni učinki oziroma razbremenitev občinskih proračunov so ocenjeni na 32 milijonov evrov in se najbolj izrazito odražajo na treh področjih: na področju prispevkov za obvezno zdravstveno zavarovanje za brezposelne osebe v višini 19 in pol milijonov evrov, na področju sofinanciranja družinskega pomočnika v višini 7 milijonov in 900 tisoč evrov in pri stroških mrliško pregledne službe v višini 3 in pol milijonov evrov. Vse vrednosti so opredeljene v letnem okviru. Tako okvantificirano razbremenitev pa je potrebno umestiti znotraj okvira za pripravo proračuna sektorja država, ki določa najvišji obseg izdatkov lokalnih enot sektorja država. Za leto 2020 je to 2 milijardi in 340 milijonov evrov, za leto 2021 pa 2 milijardi in 360 milijonov evrov. Grobo rečeno, gre za seštevek vseh občinskih proračunov na letnem nivoju, zato teh 32 milijonov evrov pomeni 1,3 % celotne vrednosti. Središčna logika lokalne samouprave je preprosta: temelj sodobne demokracije in legitimnosti je decentralizacija javnih zadev in pristojnosti na nižje ravni odgovornosti. Načelo subsidiarnosti je temelj teh procesov, uveljavlja vertikalno delitev oblasti, ki navpično konkurenco pristojnosti in odgovornosti gradi od spodaj navzgor. Lokalna samouprava preprosto ureja celo vrsto javnih zadev z lastno odgovornostjo, lastnimi viri in v interesu lokalnega prebivalstva. Razmerja med velikostjo občin, njihovo učinkovitostjo pri zagotavljanju lokalnih javnih služb in participacijo državljanov v lokalnem javnem življenju so bila v središču razprav od uvedbe novega sistema lokalne samouprave leta 1994. Razprave o bolj učinkoviti ali bolj demokratični velikosti za občine in administrativne reforme, ki so sledile, so se odvijale skupaj s procesi prerazdelitve pooblastil med obema ravnema oblasti, državno in lokalno. Avtonomijo lokalne samouprave je zato potrebno razumeti kot stalno iskanje odgovorov na vprašanje, na kakšen način opravljati naloge občin. Tisti, ki bi vsevprek ukinjali ali pa združevali, morajo predstaviti svoje predloge, zato da bo občina, ki bo oblikovana v skladu z interesi prebivalcev, lahko funkcionirala kot pospeševalec ustvarjalne energije v lokalni skupnosti. Občina kot birokratska izmišljotina je bila, je in bo v vseh časih in krajih jalova. Poslanci Poslanske skupine Desus bomo Predlog zakona o finančni razbremenitvi občin v splošni razpravi ocenili kot primeren za nadaljnjo obravnavo, glasovali bomo torej za. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Jani Ivanuša. Izvolite.
Lep dober dan vsem prisotnim, še posebej gospodu ministru! Predlog zakona o finančni razbremenitvi občin je eno veliko veliko razočaranje. Šteje samo velik naslov o tem. Kljub temu da je bila imenovana delovna skupina za pripravo predlogov sprememb zakonodaje, ki bo zmanjšala stroške občin, so predlagani ukrepi zelo zelo skromni. V Slovenski nacionalni stranki smo pričakovali veliko bolj pomembne prenose pooblastil in s tem tudi stroškov z občin na državo. Ampak žal daleč od pričakovanega. Čeprav je v naslovu zakona zapisano, da gre za finančno razbremenitev občin, je treba povedati, da gre tudi za dodatno finančno obremenitev ljudi. V Slovenski nacionalni stranki nasprotujemo zvišanju upravne takse za lokacijsko informacijo ter uvedbi tarife za upravno takso za izdelavo potrdila o pogojih za spreminjanje meja parcel. Po oceni predlagatelja naj bi to navadne državljane stalo cirka 250 tisoč evrov. Podpiramo prenos nekaterih nalog in stroškov na državo, na primer plačilo mrliško pregledne službe ali pa financiranje nalog družinskega pomočnika. Nikakor pa ne podpiramo plačevanja prispevka za obvezno zdravstveno zavarovanje za tujce, ki imajo dovoljenje za stalno prebivanje in ki jim je priznana pravica do plačila prispevka za obvezno zavarovanje. To je popolnoma nepotreben strošek za občine in za državo. Tujci naj pridejo v Slovenijo delat, ne pa po denarno socialno pomoč ali druge socialne transferje. Takih imamo dovolj že pri nas. V Slovenski nacionalni stranki smo pričakovali, da bo ta zakon vseboval veliko veliko več konkretnih ukrepov, ampak nasprotno – vsebuje veliko manj konkretnih ukrepov. Upamo samo, da bodo naslednji predlogi zakonov o razbremenitvi občin bolj resni oziroma konkretnejši. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Še prej ima pa besedo minister Boštjan Koritnik. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Iskrena hvala vsem poslancem za stališča, za, kakor sem razumel, načelno podporo predlogu. Želel bi se zgolj odzvati – oziroma dodatno pojasniti, ker v tisti kratki predstavitvi nisem utegnil – na vprašanje spoštovanega poslanca Ciglerja iz Levice glede posega v proračun. Lahko zagotovim, da zaradi sprejetja tega zakona ne bo nikakršnega posega v obstoječe proračunske postavke. Ko bo zakon sprejet, bodo sredstva prenesena iz proračunske rezerve. Tudi ne bi bilo primerno, da je nekaj predvideno v proračunu, kar seveda še nima zakonske podlage, tako da brez skrbi, nobenega posega v tisto, kar se v proračunu nahaja. Sredstva so pa rezervirana tako za tistih 30 plus milijonov evrov na podlagi že sedaj, bi rekel, določenega v tem zakonskem besedilu in dodatna sredstva za morebitne amandmaje. Vsekakor upam in verjamem, da bomo v tem zakonodajnem postopku še dodatno z vašo pomočjo izboljšali to zakonsko besedilo, in seveda smo odprti in bomo hvaležni za predloge in sugestije v tej smeri. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič, pripravi naj se Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovani ministri in državna sekretarka, kolegice in kolegi! Začela bom tako. Končno! Zakon je bil v državno proceduro vložen že decembra 2019, danes je skoraj leto dni po tem in končno imamo ta zakon na mizi. Drugič pa – zakaj govorim končno? Zaradi tega, ker v zadnjih letih na področju lokalne samouprave ni bilo nobenega posluha oziroma ni bilo nobenega predloga. Sicer bi si želela, da bi se poseglo v več zakonov s tem predlogom, vendar nekje je potrebno začeti in to je korak v pravo smer. S tem predlogom, ki ga imamo danes na mizi, za finančno razbremenitev občin posegamo v devet različnih zakonov. Kajti občine opravljajo raznovrstne naloge, ene so določene z zakonom, druge si občina naloži sama, tretje pa so prenesene z države na občino, čeprav teh tretjih na koncu koncev uradno še nimamo. Ampak za vse te naloge občina potrebuje sredstva. Pogoji se izboljšujejo, v zadnjih letih se je povprečnina izboljševala, in kot je videti iz proračunskih dokumentov, bo tako sledilo tudi v prihodnjih letih. Ampak kljub temu, občine so vrsto let opozarjale in še naprej opozarjajo, da z viri sredstev, ki jih imajo na razpolago, ne zmorejo opravljati vseh nalog, prenesenih z države na občine, in se s temi posega v tiste naloge, ki si jih naložijo same. Današnji predlog je plod širokega konsenza reprezentativnih združenj občin in Vlade, kar je dobrodošlo, in končno bo občinam na podlagi teh predlogov, ki jih bomo sprejeli – kajti sliši se širši konsenz vseh političnih strank v Državnem zboru – omogočeno, da bodo lahko ta sredstva namenile drugam. Vsak predlog, ki bo razbremenil občine, bo omogočal, da bodo svoja sredstva zagotavljale za svoje izvirne naloge, kot so gospodarski razvoj občin, gradnja stanovanj, skrb za povečanje najemnega socialnega sklada, upravljanje in urejanje lokalnih gospodarskih služb, gradnja in vzdrževanje lokalnih cest, javnih poti, kajti tukaj se občine izjemno razlikujejo ena od druge, pa tudi vlaganje v rekreacijske in druge površine ter vzdrževanje vodovodov in energetskih objektov in še in še bi lahko naštevali. Teh nalog lokalnim skupnostim ne zmanjka. Na tem mestu se želim dotakniti tudi standardov in normativov za vrtce, ki stopijo v veljavo leta 2023, ki določajo, da mora biti najmanj 3 m2 površine v vrtcih namenjene na otroka. Ministrica je ravno včeraj izjavila, da je odgovornost na strani lokalnih skupnosti, to se pravi županov in občinskih svetov, da zagotovijo ustrezne pogoje za otroke. Na tem mestu se upravičeno – in včeraj sem imela kar nekaj klicev s strani županov – sprašujejo, kako naj zagotovijo ta sredstva za prepotrebne investicije, kajti skoraj 75 % proračuna lokalnih skupnosti porabijo že za obvezne naloge, sredstev za prepotrebne investicije pa jim enostavno zmanjkuje. Zato je takšen predlog, ki ga imamo danes v obravnavi, ki bo vsaj del sredstev sprostil, dobrodošel. Dejansko ti stroški, ki so navedeni, tudi ne spadajo v lokalno pristojnost. Na tem mestu se moram obregniti tudi ob to, da so občine prve, ki rešujejo težave lokalnega prebivalstva. Ne gre spregledati teh težav ob naravnih nesrečah, plazovih, poplavah, neurjih in le z zagotovljenimi sredstvi lahko pomagajo v stiskah svojim občankam in občanom. Tudi občine so v času prve razglasitve epidemije opravile izjemno pomembno delo, temu pa sledijo tudi sedaj, kajti z vsem, kar delajo, pripomorejo, da občanke in občani vzdržujejo kvaliteto življenja. Rešitve, ki jih naslavlja zakon. Zgolj nekaj bi jih omenila. Področje plačevanja pravic iz obveznega zdravstvenega zavarovanja in tudi pravic iz obveznega zdravstvenega zavarovanja za otroke do 18. leta starosti, ki niso vzdrževani družinski člani, se prenaša na državo. Že ob uveljavljanju pravic iz sprejetja Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, ko odločajo o tem centri za socialno delo, se mi je zdelo pravilno in logično, da bi ta strošek pokrivala država in ne lokalne skupnosti. Kajti da nekdo odloča o zadevi in potem pade breme samo in zgolj na lokalno skupnost, se mi ni zdelo korektno, in to je korak v pravo smer. Tudi pravica financiranja družinskega pomočnika, ki se prenaša z občine na državo, bo prinesla nekaj razbremenitev občin. Ob tem gre tudi izpostaviti, da o tej pravici odloča center za socialno delo, občina pa odločbo v tem trenutku zgolj izvršuje. Ob tem se pojavlja kar nekaj težav s samo zaznambo prepovedi na strani občine, in ko se bo ta naloga prenesla na državo, se mi zdi, da bo razbremenitev dela na lokalni skupnosti, občini, in tudi težav bo bistveno manj. Tudi plačevanje mrliško pregledne službe gre korak v pravo smer. Tudi zmanjševanje administrativnih nalog na področju izobraževanja odraslih je pohvalno, vendar tukaj ne bo razbremenitve v višini finančnih sredstev, vendar zgolj s področja administrativnega dela. Cilj zakona sledi tudi temu, da se lokalni skupnosti pridobi nekaj več sredstev oziroma prihodkov, tako se povečujejo prihodki iz naslova upravnih taks za lokacijsko informacijo. Prav tako se mi zdi pomembno, da notarji plačujejo stroške upravnih taks, in ne nazadnje, lokalna skupnost je temeljna celica državnega pravnega reda, v kateri se uresničujejo pravice in interesi lokalnega prebivalstva. Zaradi vsega navedenega zakon podpiram. Pričakujem pa tudi, kot je bilo danes že nekajkrat povedano, da bo koalicija pripravila amandmaje, o katerih pa danes zelo zelo težko govorimo, kajti predlogov amandmajev še nimamo, imamo pa zgolj to, k čemur so nas pozvali reprezentativni sindikati, in tudi te predloge, ki so, podpiram. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Jožef Horvat, pripravi naj se mag. Andrej Rajh. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister Boštjan Koritnik s sodelavcem, drage kolegice in kolegi! Na začetku mi dovolite, da se v imenu Poslanske skupine Nova Slovenija zahvalim zdajšnjemu kolegu, prej ministru gospodu Rudiju Medvedu, ki je vložil očitno veliko naporov, da je prišel do besedila, za katero lahko danes rečemo, in koalicija se je tu poenotila, da je dober nastavek za nadaljnjo razpravo, ko govorimo o razbremenitvi občin. In vesel sem danes te relativno široke podpore temu zakonu v prvem branju. Seveda verjamem, da se bodo vse poslanske skupine, ne samo koalicija, ki je danes že napovedovala vsebino nekaterih amandmajev, vključevale in da bomo ta zakon še izboljšali. Nova Slovenija ni nikoli problematizirala, da ta zakon v prvotnem besedilu posega v devet zakonov in da češ to ni v skladu z načelom pravne države. Kolegice in kolegi, mislim, da s tovrstnimi pristopi in kritikami lahko enkrat za vselej tudi nehamo. Za nas je ključno to, da je zakon učinkovit, da imajo v tem primeru lokalne skupnosti, beri občani, korist. Kot veste, je Nova Slovenija ponotranjila načelo subsidiarnosti tako v svojih programskih dokumentih kot tudi v svojih političnih ravnanjih. Naj samo spomnim, ker sem jo že večkrat omenil tukaj, na Evropsko listino lokalne samouprave, ki jo je Državni zbor ratificiral 15. novembra 1994, podpisal kakšen mesec prej, da smo potem lahko imeli nek pravni evropski okvir, neka evropska načela o lokalni samoupravi, ko smo 4. decembra 1994 prvič šli na lokalne volitve. Včasih se zdi zelo učeno – kaj pravzaprav pomeni to načelo subsidiarnosti? Zelo težko je pravzaprav po domače povedati definicijo, neki suhoparni pravni termini mi niso blizu. Pravi pa to načelo, da se morajo stvari urediti v najmanjšem, najnižjem ali najmanj centraliziranem mestu. Ali še bolj po domače, višji vir v hierarhiji mora zaupati nižjemu, da ta reši čim več izzivov na svojem nivoju s svojimi kapacitetami, s svojimi sposobnostmi. V tem smislu bomo še naprej zasledovali dobro okolje za izvajanje nalog, ki so z zakonom določene lokalni samoupravi. Na eni strani govorimo, veliko govorimo o povprečnini. Dobro je, če je ta povprečnina, spet po načelu subsidiarnosti, na nek način sporazumno določena med Vlado in med lokalnimi skupnostmi. V tem kontekstu moje priznanje ministru Boštjanu Koritniku, ki je pred kratkim dosegel dogovor o višini povprečnine za naslednje leto, 2021, in za leto 2022. Ta sporazum, ki so ga podpisali Skupnost občin Slovenije, Združenje občin Slovenije in Združenje mestnih občin Slovenije ter seveda za Vlado tudi minister, pristojen za javno upravo oziroma pristojen za lokalno samoupravo, pravi: v letu 2021 bo povprečnina v višini 628,20 evra, za leto 2022 pa izhodiščna v enaki višini. To povprečnino za leto 2021 smo mi pravzaprav že zapisali v koalicijski pogodbi v poglavju 5 Finance in so te številke pravzaprav prepisane iz amandmaja, ki sva ga na takratni nočni seji sopodpisala s kolegom Danijelom Krivcem. In sicer, da ponovim za leto 2020, za letošnje leto v višini 623,96 evra. Ta zadeva je že realizirana, saj je s 1. majem začel veljati protikoronski paket, ki je aktiviral to določbo iz koalicijske pogodbe. Gre za razliko od dosedanje rešitve, ki jo je prejšnja vlada dosegla, za skoraj 35 evrov, za 35 evrov, kar pomeni suma sumarum približno 70 milijonov več denarja za slovenske občine. Mi obžalujemo, da vse vlade, tu tudi lahko rečemo mea culpa, do danes niso uspele realizirati in sprejeti zakona o davku na nepremičnine, ki bi bil po naši oceni eden od ključnih finančnih virov vsake občine. Mi danes govorimo, no, mi ne, ampak bolj iz levega političnega spektra, da morajo bogati, beri tisti, ki imajo visoke plače, plačati več, da jih je potrebno bolj obdavčiti. To je napačen pristop. Potrebno je obdavčiti premoženje. Danes najbolje ali pa relativno dobro skozi pridejo tisti, ki imajo milijonsko premoženje, milijonska premoženja, občine pa od tega kaj dosti nimajo. Ampak okej. Se pa zavedamo, da vedno, ko si prizadevamo za znižanje dohodnine, dejansko na nek način udarjamo z drugo roko po žepu slovenskih občin. Naslednja razprava – danes seveda to ni tema. Kar pa vidimo mi v Novi Sloveniji, da je potrebno za občine narediti, je debirokratizacija. Pričakujem, da bo Strateški svet, ki ga vodi gospod Ivan Simič, čim prej ugotovil, kje se najprej koalicij strinja, v katerih ukrepih, da potem s tistimi zakoni gremo naprej. Gospe in gospodje, najbrž se nihče med nami ne strinja, da je normalno v neki državi, v naši državi Sloveniji, da postopki za občinski prostorski načrt ali spremembo občinskega prostorskega načrta trajajo nekaj let. Ni normalno. Tudi devet let, vem za nekaj primerov. In te zadeve moramo popraviti. Življenje pač teče hitro, situacije so nepredvidljive in ne moremo porabiti desetletja, da spremenimo nek prostorski načrt neke občine. Mi smo se tudi ukvarjali s tem in pogledali, kakšna je zadolžitev občin. Danes skupaj z Ministrstvom za finance lahko ugotavljamo, da obseg skupne zadolženosti občin in pravnih oseb javnega sektorja na ravni občin za prejšnje leto na globalni ravni ni zaskrbljujoč. Ni zaskrbljujoč. Imamo nekaj občin, ki so dramatično zadolžene, kar pomeni praktično, da ne bo možen razvoj v naslednjih enem ali dveh mandatih lokalne skupnosti, se pravi v štirih ali celo osmih letih. Tu si postavljamo vprašanje, kako je možno, da se kakšna občina tako zadolži, da potem dejansko ne more več dihati štiri ali pa več let. Ampak ker je bilo že nekaj govora na temo izboljšave, nadgradnje tega zakona, mi dovolite, da ob tem, ko sem že izrazil podporo zakonu in nisem kritičen do tega, da ta zakon posega v devet zakonov, mi dodajamo poseg, mislim da, še vsaj v tri. Še enkrat, morda bo kdo problematiziral, da ne zasledujemo načela pravne države, ampak za nas je ključna učinkovitost zakonodaje. Dotaknili se bomo in izboljšali zadevo glede sofinanciranja uresničevanja pravic stalno naseljene romske skupnosti. To omenjam tudi zato, ker tudi sam prihajam iz občine, ki ima romsko skupnost. Mi smo sicer v preteklosti uredili vse, ampak res vse za to romsko skupnost, črpali evropska sredstva za kanalizacijo, vodovod in tako dalje. Ampak to je treba povedati, ob pogoju, da lokalna skupnost ima romskega svetnika, in še, bi mi dodali, da se vsi državljani te države moramo zavedati tudi svojih odgovornosti. Velikokrat govorimo o pravicah, pravicah, pravicah, o odgovornosti pa ne. To je napačen pristop. Takšnih občin imamo 20 in tu gremo v izboljšavo. Prav je, da spomnim in da smo bili pozorni glede zagotavljanja sredstev občinam za sofinanciranje investicij v prehodnem obdobju. V tem kontekstu tudi pozdravljam in izražam neko zadovoljstvo, ki sem ga videl s strani županov in županj, ki so se srečali z našo vlado, potem ko je Vlada Republike Slovenije izpogajala dobre finančne parametre za naslednje večletno finančno obdobje in tudi sredstva za okrevanje in odpornost. Posegamo tudi v Stanovanjski zakon. Zdaj v podrobnosti ne grem, samo toliko, da morda opoziciji nakažem, v kateri smeri želimo ta zakon nadgraditi. In seveda posegamo tudi, to je bilo danes že omenjeno, v Zakon o gasilstvu in Zakon o varstvu pred požarom. To ne brez razloga. Vemo, kakšno nalogo ima posamezna lokalna skupnost glede varstva pred požari. Kot rečeno, k zakonom, ki zmanjšujejo stroške občin, se vključita še dva dodatna zakona, ponavljam Zakon o gasilstvu in Zakon o varstvu pred požarom, ki s predlagano spremembo financiranja oziroma sofinanciranja standardiziranih gasilskih zavarovanj razbremenita občinski proračun za sredstva, ki so jih občine do sedaj namenjale za tovrstna zavarovanja. Torej, ta zavarovanja zdaj gredo v breme proračuna države. To je znatna razbremenitev proračunov slovenskih občin. Predlog omogoča, tako vsaj naš predlog, da Republika Slovenija po določitvi standardiziranih gasilskih zavarovanj oseb, opreme, vozil in infrastrukture s strani Ministrstva za obrambo, ki je pristojno za požarno varnost, lokalnim skupnostim po izvedbi postopka sklenitve standardiziranega gasilskega zavarovanja za pripadnike gasilske organizacije omogoči financiranje nezgodnega zavarovanja, zavarovanja odgovornosti in pravne zaščite. Če lokalne skupnosti sklenejo standardizirana gasilska zavarovanja za vozila, opremo in objekte, ki jih določi Ministrstvo za obrambo, Republika Slovenija sofinancira ta zavarovanja tudi s sredstvi proračuna Republike Slovenije. Sredstva proračuna Republike Slovenije vključujejo za tovrstna zavarovanja tudi sredstva požarne takse. Mislim, da bodo to rešitve, ki jih bomo praktično vsi poslanke in poslanci podprli. Ne bom zdaj šel v podrobnosti, podrobnostim je namenjeno drugo branje, rad bi se pa tu seveda zahvalil tako ministru gospodu Boštjanu Koritniku kakor tudi ministru, ki je pristojen za požarno varnost, ministru za obrambo, ki bo, če bo ta zakon sprejet, imel še neke določene naloge, da bo določil posamezne pravilnike, vezane na rešitve, ki sem jih napovedal. Prav tako se tukaj zahvaljujem tudi državnemu sekretarju na Ministrstvu za obrambo mag. Damijanu Jaklinu, ki je sedel skupaj s poslanci koalicije, da smo oblikovali smiselne predloge in se potem na podlagi vsega tega odločili, da gremo s tem zakonom naprej, torej v prvo branje in potem po standardnem parlamentarnem postopku tudi naprej. Podpiram te rešitve. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Andrej Rajh, pripravi naj se Robert Polnar. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Jaz bom današnjo razpravo začel s pozivom, ki ga je prek socialnih medijev naslovil župan Mestne občine Maribor in ki mislim, da bi moral biti osnova za današnjo razpravo. Govorim o tem, da je Maribor šele na 208. mestu po primernosti financiranja občin po Sloveniji. To pomeni, da so bile v preteklosti storjene hude hude napake, ki so mestnim občinam nalagale obveznosti, ki jih očitno druge občine nimajo, da so po primernosti financiranja glede na naloge, ki so jim bile naložene, padle na sam rep. In to je podatek, ki so ga pripravili v Skupnosti občin Slovenije. Jaz do tega celotnega seznama nisem prišel, si pa prizadevam, da ga bom pridobil, in tudi mislim, da bi se ministrstvo na ta seznam moralo najprej odzvati, ker kaže na to, da so v sistemu določene nepravilnosti. Predlog, ki ga danes obravnavamo, se mi zdi zelo v redu, ker so v bistvu razbremenitve vezane na uporabnike, torej na prebivalce, se bom pa nekako dotaknil najprej preteklosti. Torej vemo, nastanek 200 občin je v razvojnem smislu predstavljal stagnacijo Slovenije, to je treba jasno povedati, in očitno kaže na to, da so takrat bili župani lahko tudi poslanci. Pa bom [[…]]Seveda je to stagnacija, razvojna neenakost, še posebej Mestne občine Maribor, ker je bila na tem področju, po podatkih, s katerimi je do nas stopil gospod župan, prikrajšana. Te zadeve je treba nasloviti. Če pogledamo takratni zakon, je takratni zakon predpisal, da mora imeti občina osnovno šolo, da mora zagotavljati zdravstveno ambulanto, da mora imeti trgovino, da mora imeti pošto, da mora imeti knjižnico in en družbeni prostor in 5 tisoč prebivalcev. Če pogledamo takratne kriterije, ki so zdaj očitno razveljavljeni, to pomeni, da takratni zakonodajalec sploh ni imel v mislih ene prihodnosti in bodočega razvoja, ker na primer gospodarstva sploh v teh alinejah ni omenjal in enih širših družbenih potreb, ki so v enem normalnem svetu samoumevne. Potem govorimo tudi o drugih načinih financiranja občine, povprečnina ni edini prihodek občine, so tudi dohodnina pa razna nadomestila ali pa vodne rente. Tu bi želel izpostaviti vodno nadomestilo, ki ga občine ob Dravi pridobivajo iz koncesijske rabe reke Drave. 60 % te dajatve se razdeli med občine. Pa bom tu vprašal, zakaj prebivalec občine Markovci dobi dvajsetkrat več kot prebivalec občine Maribor? To je tudi nepravičnost. Pa ni samo to, recimo prebivalec občine Ptuj dobi štirikrat manj sredstev kot prebivalec občine Markovci. Tu vidimo v bistvu tudi en generator, kako so verjetno nastale določene občine, ker so bili župani toliko prebrisani takrat in so te zadeve nekako potisnili naprej. Potem govorimo tudi o dohodnini. Konkretno iz mariborske občine se ustvarja, ali pa bom rekel, z območja reke Drave se ustvarja presežna vrednost, ki se ji subvencionira proizvodnja električne energije in 2 tisoč 500 delovnih mest v Šaleški dolini. Subvencionira ali pa financira se tudi gradnja elektrarn na spodnji Savi in tamkajšnja delovna mesta. Veste, ko se s tega območja na drugem koncu Slovenije financirajo delovna mesta, se tam tudi glede na dohodnino financira poslovanje občin in drugih zadev. In ko govorimo o eni primerni porabi, bomo v prihodnje morali nasloviti tudi te izzive, te krivice, te nepravičnosti, zato da bodo vse občine imele na razpolago za razvoj približno primerljiva sredstva. Jaz sem bil zgrožen, da sem na tak način iz medija izvedel, da je Maribor šele na 208. mestu po primernosti financiranja in da ta podatek ni javen. Ker če želimo nasloviti težave, ki jih imajo občine, moramo iti v bistvo problema. Jaz bom seveda te predloge, ki jih imamo tu, podprl. Pričakujem pa, da bomo te nepravilnosti, ki so, ne samo nepravilnosti, krivice, ki so nastale zaradi določenih anomalij v preteklosti, tudi v sklopu odprave neustreznega financiranja, razrešili in da boste vsi kolegi poslanci ta predlog in te anomalije, ki jih bomo dali k amandmajem, podprli.
Hvala lepa. Besedo ima Robert Polnar, pripravi naj se Anja Bah Žibert. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Gospe poslanke, gospodje poslanci! Lokalna samouprava je postala kazalnik demokratičnosti posameznega sistema. Kot posebno, avtonomno javnopravno področje je temelj družbene in državne ureditve v vseh sodobnih evropskih državah. Pri tem je odigralo odločilno vlogo ponovno uveljavljeno načelo subsidiarnosti, katerega izpeljava je decentralizacija javnih zadev oziroma pristojnosti na najprimernejšo raven. Načelo ima sicer tudi filozofski in pravni pomen, v institucionalnem in upravnoorganizacijskem pogledu pa pomeni stalen razmislek o razdelitvi pristojnosti glede urejanja in odločanja o javnih zadevah in sredstvih za njihovo uresničevanje. Načelo subsidiarnosti išče nenehno ravnovesje med svobodo posameznika in različnimi oblastmi. Pomeni pa tudi, da država in mednarodne institucije, predvsem Evropska unija, upoštevajo vlogo in položaj lokalnih in regionalnih oblasti v posamezni državi. Gre za stalni razmislek o delitvi pristojnosti glede urejanja in upravljanja javnih zadev med državo in lokalnimi skupnostmi. Formula delitve pristojnosti daje najnižji ali temeljni ravni oblasti vse, kar ne more biti bolje in učinkoviteje ali pa racionalneje uresničevano na višji ravni. V Sloveniji so osnove financiranja občin podane z ustavo in z Zakonom o lokalni samoupravi. Kot temeljno izhodišče ustava in zakon postavljata financiranje iz lastnih virov. Najpomembnejši davčni vir financiranja občin je dohodnina. Ustrezni finančni viri in premoženje občin so bistvena finančno-materialna sestavina lokalne samouprave. Financiranje lokalne samouprave v Sloveniji ureja Zakon o financiranju občin, pri čemer v prvi vrsti ureja financiranje temeljnih nalog iz občinske pristojnosti, poleg tega pa določa tudi pravila zadolževanja in predvsem sofinanciranje investicij, ki jih izvajajo občine. Financiranje občin temelji na načelih lokalne samouprave, predvsem na načelu sorazmernosti virov financiranja z nalogami občin in na načelu samostojnosti občin pri financiranju občinskih nalog. Zakon dejansko ne poda vsebine načela sorazmernosti virov financiranja z nalogami, je pa v njem navedena vrsta instrumentov za doseganje ciljev navedenega načela. Eden od najpomembnejših instrumentov je institut primerne porabe, ki je za posamezno proračunsko leto ugotovljen primeren obseg sredstev za financiranje z zakonom določenih nalog. Primeren obseg sredstev temelji na formuli, ki povprečnino na prebivalca prek mehanizma uteži dodeljuje posameznim občinam glede na njihovo število prebivalcev in ostale kriterije, zasnovane na geografskih in demografskih razlikah med slovenskimi občinami. Primerna poraba občine je z dejanskimi potrebami z mehanizmom ugotavljanja primerne porabe povezana prek povprečnine, ki skupaj z določenimi kriteriji oziroma dejavniki različnosti občin tvori enačbo primerne porabe. Povprečnina pa je na prebivalca v državi ugotovljen primeren obseg sredstev za financiranje z zakonom določenih nalog. V Zakonu o financiranju občin je določen tudi delež dohodnine, ki predstavlja odstopljeni davčni vir za financiranje primerne porabe. Od leta 2009 se občinam razporeja dohodnina v deležu 54 % odstopljene dohodnine. Posamezni občini pripada 70 % odstopljenega deleža, medtem ko 30 % tega vira predstavlja osnovo za solidarnostno izravnavo med občinami s šibkejšo davčno strukturo. Če občina s svojimi lastnimi in odstopljenimi viri ne zmore zagotoviti kalkulativno ugotovljenega obsega sredstev primerne porabe, predvideva Zakon o financiranju občin vključitev mehanizma finančne izravnave, s katerim država iz integralnega proračuna zagotovi manjkajoča finančna sredstva. S tem je zagotovljeno uresničevanje prvega načela lokalne samouprave, ki govori o sorazmernosti virov financiranja s pristojnostmi in nalogami ter iz njih izhajajočimi stroški. Drugo pomembno načelo, načelo avtonomnosti občin, se lahko uresničuje le, če občine večino svojih prihodkov pridobijo iz lastnih virov in so čim manj odvisne od kakršnihkoli pomoči ali dotacij integralnega proračuna. Tako praviloma velja, da naj sistem financiranja občin omogoča čim višjo stopnjo samozadostnosti, kar pomeni, da jim ne bi bilo potrebno uporabljati mehanizma finančne izravnave. V okvir obveznih nalog občin sodijo tudi razvojne naloge. Pomemben del stroškov za izvedbo razvojnih nalog je v občinskih proračunih izkazan kot investicijski odhodek ali pa kot investicijski transfer. Občine financirajo investicije predvsem z drugimi finančnimi viri, ne pa s sredstvi države ali s sredstvi, pridobljenimi v okviru mehanizma primerne porabe. Primerna poraba naj bi zagotavljala primeren obseg sredstev za financiranje z zakonom določenih nalog. V njenem izračunu pa se upoštevajo samo tekoči odhodki in tekoči transferji, ne pa tudi investicijski odhodki in investicijski transferji. To ima negativen vpliv na sedanje in prihodnje lastne finančne vire občin. Investicije predstavljajo neposredno obliko izvajanja razvojnih nalog občine. Pomenijo uporabo finančnih virov za ohranjanje in povečanje premoženja občine v obliki objektov komunalne ali družbene infrastrukture v obliki zemljišč, opreme in naprav ter drugega opredmetenega in neopredmetenega premoženja. Razvojne naloge občin so opredeljene tudi v zakonodaji, denimo v 21. členu Zakona o lokalni samoupravi, in izvajanje teh nalog zahteva finančna vlaganja. Pomanjkljivost obstoječega sistema financiranja je predvsem v tem, da so investicije občin z vidika države obravnavane kot vzporedne, pogosto manj pomembne dejavnosti občin. Toda investicije na lokalni ravni omogočajo zadovoljevanje potreb in interesov prebivalcev lokalne skupnosti in predvsem predstavljajo nalogo, ki mora biti izvedena s sorazmernimi finančnimi viri, zato so predvidene modifikacije v obliki amandmajev k 21. členu Zakona o lokalni samoupravi zelo dobrodošel element dodatne bodoče financiranosti občin. Se je pa treba vedno vprašati, ali je teh ciljanih 6 %, kot jih je določenih z zakonom, 6 % skupne primerne porabe občin, dovolj ali bi bilo tudi to zadevo potrebno modificirati. Gospe in gospodje, želel bi spregovoriti nekaj še o metodologiji za izračun povprečnih stroškov za financiranje občinskih nalog. Osnova za izračun povprečnih stroškov je Uredba o metodologiji za izračun povprečnih stroškov za financiranje občinskih nalog. Določa metodologijo za izračun povprečnih stroškov na prebivalca v državi in predvsem je to ključni vhodni element za izračun obsega primerne porabe posamezne občine. V osnovi gre za denarno vrednost na prebivalca, ki jo lokalna skupnost potrebuje v proračunskem obdobju, da financira vse tekoče stroške, nastale v okviru izvajanja njenih zakonsko predpisanih nalog. Izračun na podlagi zadevne metodologije pa zagotavlja financiranje zgolj tekočih stroškov ter nujnih obnov, potrebnih za nemoteno delovanje infrastrukture, s katero se dobavljajo javne storitve, ne zagotavlja pa financiranja novih investicij in tistih javnih storitev, ki jih lokalna skupnost zagotavlja izven predpisanega nabora. Tukaj velja popraviti izraz, ki sem ga uporabil, ne gre za financiranje, ampak za sofinanciranje novih investicij. Metodologija temelji na statističnem in vsebinskem opazovanju, spremljanju ter analizi povprečnih stroškov, ki so jih imele slovenske občine v preteklem obdobju. Kot izbrano obdobje zahteva analizo zadnjih štirih koledarskih let nastajanja stroškov pred letom opazovanja po prebivalcu v posamezni občini, za katerega je dovolj kvalitetnih in statistično ter vsebinsko primerljivih podatkov. Poleg ugotovljenih stroškov v preteklem obdobju metodologija zagotavlja tudi možnost korekcije potrebnih finančnih virov v naslednjem obdobju zavoljo uvedbe novih ali ukinitve obstoječih zakonsko predpisanih nalog. Zakon o finančni razbremenitvi občin, ki ga danes obravnavamo v splošni razpravi, je zato primeren moment, da se začne razmišljati tudi o določeni modifikaciji pravkar omenjene metodologije. Zlasti v tistem delu, kjer se uporabljajo štiri zadnja koledarska leta, ki glede na dinamiko, s katero so občine pri svojem financiranju soočene, lahko tudi pokvarijo dejansko situacijo, ki je nastala v preteklem proračunskem letu. To se pravi, razmisliti bo potrebno zelo resno, in to tudi v relativno kratkem času sprejeti, da se bo obdobje štirih koledarskih let skrajšalo samo na zadnje proračunsko leto, v katerem je bil izveden občinski proračun. Kakorkoli, na tem področju še vedno ostaja temeljna odločitvena dilema, ali prilagoditi obseg nalog občin razpoložljivim virom ali pa prilagoditi razpoložljive vire obsegu nalog. To je kvadratura kroga, ki je nihče ni uspel razrešiti, naš cilj pa mora biti, da se vsaj približamo optimalni razrešitvi. Vsekakor pa bo v perspektivi potrebno razmišljati o povečevanju zlasti davčnih prihodkov občinskih proračunov. Kot že ničkolikokrat doslej tudi tokrat poudarjam, da so v povprečju prihodki od dohodnine v celotnih prihodkih občinskih proračunov med 70 in 75 %, zato je edina resna perspektiva dodatnega financiranja občin dvig oziroma povečanje deleža dohodnine, tiste odstopljene, ki se namenja za financiranje občin, ali pa razmislek o tem, da se v bodoče kot finančni vir za sofinanciranje občin uporabi tudi delež največjega davčnega vira v državnem proračunu, se pravi del davka na dodano vrednost. Tako, gospe in gospodje, tole sem želel povedati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Anja Bah Žibert, pripravi naj se mag. Dejan Židan. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Spoštovani minister, spoštovana državna sekretarja, kolegice in kolegi! Danes dejansko ne bomo samo govorili o pomenu občin, kar se velikokrat počne. Velikokrat v Državnem zboru govorimo, kako pomembne so občine, kako pomembna dodana vrednost so, pa smo še vedno daleč od rešitev. Danes sprejemamo rešitve. Seveda, začetna pot, imamo še nekaj nadaljnjih postopkov, ampak začenjamo sprejemati rešitve in to je pomembno. Naj pri tem tudi izpostavim dejstvo, da se vidi, da tej vladi, ki je danes, gre za stvar. Zakaj to govorim? Ne gre za to, da bi želeli samo na vsak način vedno izpostavljati stvari, ki jih pripravljamo sami, ampak da znamo upoštevati tudi predloge, ki so nastali v preteklosti in so dobri, dobri v izhodišču. In danes na tej podlagi ta zakon obravnavamo. Prav tako je ključnega pomena to, kar je minister sicer povedal, ampak se mi zdi, da je pač potrebno to ponovno izpostaviti. Gre za potek priprave zakona, ki nastaja na ministrstvu pod ministrom Koprivnikarjem na podlagi delovne skupine, ki jo je ustanovil, ki se redno srečuje in s sodelovanjem izkazuje, da lahko prihajamo do dobrih in boljših rešitev. In to je prava pot. Tukaj še enkrat moje razočaranje nad opozicijo. Če bi sprejeli poziv vlade k sodelovanju, ki smo vam ga dali v preteklosti, bi morda tudi ta zakon že v tem delu, ko še iščemo dodatne rešitve za še izboljšanje, lahko pripravljali skupaj. Ampak pot je pač takšna, kot je sedaj, in seveda bo pač verjetno kakšna zadeva ločeno prišla tudi v drugi obravnavi. Sama se moram nekako spomniti tudi na potek samih povprečnin. To je pomembno. Za občine so bile povprečnine in so povprečnine zelo pomembne. Dejstvo je, da ta vlada izpolnjuje obljube, tudi zaveze iz koalicijske pogodbe, in že v samem protikoronskem paketu smo takrat popravili povprečnine, dvignili smo jih. Prav tako pa je pomembno to, da je nekako že dogovorjeno glede povprečnin za leti 2021 in 2022. To je tisto, kar je zelo pomembno – da se dela tudi za prihodnji čas in ne samo za ta trenutek. Skratka, kljub temu da je Vlada res okupirana z reševanjem krize, v kateri smo se znašli zaradi pandemije koronavirusa, dokazuje, kako proaktivna je tudi na drugih področjih. In to je zelo pomembno. Namreč, za lokalne skupnosti bo ta zakon, ko bo sprejet, zagotovo velika dodana vrednost. Ne nazadnje se zmanjšujejo stroški občinam, se pravi stroški občinam, povečujejo se nekateri prihodki občinam, to je druga pomembna rešitev, in tretja rešitev, ki ni nepomembna in o kateri imamo v državi Sloveniji velike probleme, administrativni postopki oziroma odstranjevanje administrativnih ovir. Tudi to prinaša ta zakon. Skratka, več ključnih stvari. Glede na to, da je minister oblikoval to delovno skupino, je seveda tekom teh srečanj prišel tudi do nekaterih drugih rešitev oziroma predlogov rešitev, ki pa so zelo pomembne. Ki pa so zelo pomembne. Jaz bi nekatere izpostavila, kajti dejstvo je, da je treba poslušati tiste, ki jim je zakon namenjen. Tukaj se je to zgodilo, seveda v nekem dogovoru, kaj vsi skupaj zmoremo. Poenostavitev postopkov dodeljevanja sredstev. Veste, to je zelo pomembno. Sploh če pogledamo manjše občine, ki imajo včasih težave z nekaterimi postopki. Za njih je pač ogromno birokracije, nekih ovir, nimajo zadostnega števila zaposlenih, zaposlenih strokovnjakov in to je pomembno. To mogoče izgleda tako banalno, ko je samo zapisano, ampak tisti, ki delajo na področju lokalne skupnosti, pa natančno vedo, kako je to pomembno, saj gre potem za sredstva za sofinanciranje investicij iz državnega proračuna. In to so investicije, to je razvoj občin. Mi potrebujemo dobro razvite občine, če želimo tudi dobro delovanje države. Potem poenostavitev kratkoročnega zadolževanja občin – odličen predlog. Kajti tudi ta bo pomagal občinam k hitrejšemu in boljšemu razvoju. Potem obvezno plačilo nezgodnega zavarovanja, zavarovanja odgovornosti in pravna zaščita za gasilske službe gredo na stroške ali pa obstajala bo obveznost države. Saj veste, o gasilcih zelo radi tukaj notri govorimo, včasih tudi kdo sam pove, da je gasilec, samo zato, da dodatno da moč tej, bom jaz rekla, družini. Zame so gasilci družina. Ne društva, ampak družina. Tukaj je zopet en ukrep, ki je zelo pomemben. Zelo pomemben ukrep. Minister, tukaj sem vam osebno, moram povedati, zelo hvaležna, da niste pozabili na občine, ki imajo težave z romsko populacijo. Tukaj ne gre za mojo osebno hvaležnost, ampak hvaležnost prebivalcev in občin, ki se s to problematiko ukvarjajo. In verjamem, da je tako tudi z ostalimi člani pododbora, ki ga imamo v Državnem zboru na to temo. Tudi kolega Predrag Baković je zdaj v dvorani in tudi on je eden tistih, ki se zelo zavzemajo za to, da pride do čim boljših rešitev, kakovostnih rešitev. Bi pa tukaj nekaj dodala. Zelo pomembno je, da se bo videlo, kam bodo ta sredstva šla. Upam, da me razumete. Da bodo dejansko šla za reševanje problemov, ki so ta trenutek najbolj pereči med romskim in ostalim prebivalstvom. Teh težav je trenutno največ in pomembno bo, kako bo ta denar usmerjen. Ne bom rekla, da so to ogromne vsote, so pa pomembne vsote in marsikaj dobrega se lahko na tem področju reši. Tako da to je zelo pomemben ukrep in še enkrat, ga več kot podpiram. Če bi lahko, bi dvakrat pritisnila na gumb. Zdaj pa še nekaj problemov, ki niso vezani na ta zakon. Minister, res niste vi tisti, ki bi morali to slišati, ampak verjamem pa, da lahko v okviru Vlade prenesete to tudi na druge svoje kolege. Gre za občine, predvsem manjše občine, ki so se začele dobesedno ukvarjati z vprašanji, ki bi za neko normalno življenje morali biti logično rešeni. Gre za ukinjanje pošt. Gre za ukinjanje poštnih storitev po občinah. Glejte, jaz prihajam iz okolice Novega mesta, okraj Novega mesta, tam se dogajajo te ukinitve pošt in prebivalci morajo več kilometrov, to ni zdaj kilometer do pošte, ampak več kilometrov je do tega, da bodo prišli do poštnih storitev. Nekdo bo rekel, saj ni problem, danes pa vsi, kar se tiče mobilnosti, zelo hitro pridemo z ene na drugo točko. Ampak dajmo pogledati tudi na starejšo populacijo, dajmo pogledati na ranljive skupine, ki jim to, da se ukinjajo pošte, pomeni resno zmanjšanje kakovosti bivanja v občinah. Drugo. Ukinjanje bančnih poslovalnic. Tudi to se dogaja. Jaz vem, da je to vezano in da gre za ukrepe, ki so vezani na banke, ampak vseeno bi država tukaj morala najti neke rešitve. Kajti ne gre samo za to, spoštovani, da zapirajo bančne poslovalnice, tudi bankomate ukinjajo. Občini vzamejo bankomat, občini vzamejo pošto, zdaj mi pa povejte, kakšno je življenje v tej občini. In to so še takšna, bom rekla, mogoče za nekatera [[…]]Boste rekli, saj to pa ni tako zelo pereče. Je pereče in je pomembno za te ljudi, ki tam živijo. Jaz tukaj res dajem poziv, da bi se čim prej nekaj storilo na tem področju in omogočalo občankam in občanom teh manjših občin, da vendarle lahko ohranijo kakovost življenja, ki so jo imeli na teh omenjenih področjih. Skratka, seveda je to prva obravnava zakona, jaz jo podpiram, se pa izjemno veselim naslednjega sklopa, ko bomo lahko govorili tudi o amandmajih, s katerimi bomo zagotovo naredili pomemben premik tudi na tem področju, predvsem pa klic k temu, da tudi na drugih področjih poskušamo na tak način iskati rešitve. Kajti kot rečeno, zelo pomembno je, da se poslušamo, zelo pomembno je, da sodelujemo, in mogoče bi si morali ta primer zapomniti tudi vsi poslanke in poslanci v tem državnem zboru takrat, ko se odklanja sodelovanje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Dejan Židan, za njim pa bo razpravljal Željko Cigler. Izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik, za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, gospod minister s sodelavcema, ostali prisotni in spoštovane gledalke in gledalci, lepo pozdravljeni! Danes obravnavamo pomemben zakon, zakon, ki smo ga pripravili v prejšnji vladi v tesnem sodelovanju z lokalnimi skupnostmi, torej z vsemi asociacijami slovenskih občin. To je zakon, ki bi lahko bil, če bilo nekoliko več truda v Državnem zboru, sprejet tudi že pred parlamentarnimi počitnicami. Vem, da sta ga dva zakona blokirala, vendar pač tega truda ni bilo. Ampak tudi to, da ga sprejemamo sedaj in da ga čim prej sprejmemo, bo koristno. Sam zakon po nekem hitrem izračunu verjetno prinaša, gospod minister, vsaj kakšnih 40 milijonov evrov koristi za slovenske občine na leto, s temi novimi ukrepi, ki ste jih napovedali, kar je dobro. Pa vam želim povedati, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, zakaj jaz mislim, da je dobro. Za razliko od ljubljanskih oblasti, mislim seveda državnih oblasti, kjer oblastniki enostavno izgubljajo stik z ljudmi, morajo županje in župani svojim ljudem vsak dan pogledati v oči in so zelo preprosto vprašani, kaj koristnega ste naredili za nas, kaj koristnega ste z našim denarjem naredili za nas, in morajo poznati odgovore. To je mogoče tisto največje zagotovilo, zakaj se v lokalni samoupravi marsikateri projekt kljub vsemu dobro izpelje in zakaj je mogoče lokalna samouprava bolj uspešna kakor državna politika pri nekaterih razvojnih projektih. To je prva zadeva. Druga zadeva, ki bi jo rad povedal, je tudi naslednje. Ko govorimo o položaju občin – pa to moram povedati, ker je povezano s tem zakonom – ne smemo pozabiti, da manjka v Sloveniji še vedno ta vmesna stopnja, na katero celo ustava napotuje, torej regije. Spoštovane poslanke in poslanci, poznate, da sam prihajam iz Prekmurja. Ko sem bil v nekem trenutku minister za kmetijstvo in okolje, nam je uspelo izpeljati enega največjih in najbolj potrebnih projektov za Pomurje kot celoto, to je tri krake pomurskega vodovoda. Mi smo, če danes pogledamo za nazaj, kako je bil takrat projekt že zavožen in kako smo s tem, ko smo vsak mesec sedeli ob moji prisotnosti – uradništvo iz Ljubljane je vsak mesec prišlo v Pomurje in se pogovarjalo z vsemi župani, zakaj nekatere stvari v predalih stojijo, kaj je potrebno še narediti – že izgubljeni projekt v bistvu spravili v življenje tako, da smo zgradili tri krake pomurskega vodovoda, ki daje na nek način rezervo, sploh sedaj, ko so klimatske spremembe dejstvo. Ni pa ta projekt bil dokončan. Ni še bilo dovolj projektov dokončanih in se bo ta drugi del drugega kraka, to je voda B, sedaj očitno zgradil. Tu se vsem tudi zahvaljujem, tako predstavnikom Vlade kakor vsem ostalim, ki ste pomagali, da se bo projekt, ki je vreden 33 milijonov in je nujno potreben, da zagotovimo varnost, kar se tiče oskrbe s kvalitetno pitno vodo za Goričko, izpeljal, ampak nekaj pa smo spoznali. Tako zelo velikih projektov majhne občine same enostavno skoraj ne morejo izpeljati. Potrebujemo regijsko organiziranost. Sedaj rešujemo 33-milijonski projekt pomurskega vodovoda 2 – moram dati vse priznanje prekmurskim in pomurskim županom, dali so svoje ljudi na razpolago občini, ki vodi projekt, tudi Vlada je prišla naproti, tudi to spoštujem in se Vladi zahvaljujem, kot kaže, bomo ta projekt uspešno izpeljali – ampak dejstvo, kar smo se naučili, pa je, da mi regije kot takšne potrebujemo, da bomo lahko velike projekte peljali naprej. Sploh sedaj, ko je, spoštovane in spoštovani, pred nami nova finančna perspektiva, kjer je relativno veliko denarja tudi za tovrstne stvari na razpolago. Jaz si ne predstavljam, kako bo v prihodnje, če bo vse odvisno od naših občin, ki jih spoštujem. Torej, to je tudi pobuda za vas, gospod minister. Tudi vi v skladu s svojimi pristojnostmi, čeprav vem, da potekajo tudi drugje aktivnosti, dajte na razpolago svojo energijo in svoje ljudi, da vsaj poskusimo priti, ker so stvari že daleč pripravljene, do regij na racionalen način, seveda tako, da bodo tudi pravilno financirane, in tudi tako, da bomo del administracije iz Ljubljane razporedili po regijah. To bo silno nasprotovanje te administracije, dokazovali bodo, zakaj to ne gre. Lepo je živeti tukaj v Ljubljani, ampak ljudje morajo biti na terenu in z regionalizacijo lahko del administracije porazdelimo po regijah, potem bodo ljudje pa res vsak dan pogledali tistim, za katere delajo, v oči in verjemite mi, da bodo nekatere stvari šle hitreje naprej. Ne nazadnje, ker se že na vas obračam, gospod minister, kljub vsemu, ker je pomembno za razvoj Slovenije, ne pozabiti, da se sekunde skorajda odštevajo, kar se tiče volilne zakonodaje. Pod prejšnjim ministrom smo prišli tako daleč, da je bila zadeva skoraj sprejeta, bil je pripravljen variantni predlog. Danes mislim, da smo že globoko proti koncu oktobra, konec leta je skoraj tukaj, ne dovolite, da bodo potem na vas pokazali z očitkom, da namerno tega niste storili, zato da ne omogočite volitev za naprej. Hvala vam.
Hvala lepa. Besedo ima Željko Cigler, za njim pa bo razpravljala Iva Dimic. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Najprej hvala, gospod minister, za odgovor, kjer ste mi povedali, da se bo sofinanciranje občin, praktično ojačanje dogajalo iz proračunske rezerve. Drugič. Rad bi rekel to, da sem z veseljem danes poslušal na Odboru za zdravstvo gospo Tino Bregant in danes tukaj Jožefa Horvata, ki sta oba govorila, da je občinska sredstva potrebno povečati na ta način, da se sprejme zakon o nepremičninah in da se obdavči tistega, ki ima premoženje. Pomemben del iz tega zakona naj bi bil namenjen prav financiranju občin. Če mislite resno, na to smo opozarjali že v preteklosti v Levici, imate tukaj absolutno podporo, koalicija, da dobite na ta način, skozi obdavčenje premoženja, dodatne vire za financiranje občin, ki bi lažje izpeljale marsikatere stvari, ki so danes potrebne za razvoj občine in za blagostanje občank in občanov, ki tukaj živijo. Rad bi povedal, da v Levici ob vsakem sprejemanju proračunov dajemo amandmaje, s pomočjo katerih bi se sofinanciranje občin povečalo, zlasti šolski prostor pa še mnoge druge stvari, ki so bile v preteklosti. Žal se te stvari ne upoštevajo. Ob tem bi rad izpostavil tudi osebno, ker sem delal na občini, da država za mnogo svojih stvari, ki jih sprejema, nove obveznosti za lokalne skupnosti, ne zagotovi sredstev oziroma preprosto stvari, ki bi jih morala financirati, svoje dolžnosti, ne financira. Tisto, česar ne financira, in govorim to že ne vem koliko časa, je na primer izvrševanje odločb o usmeritvi za osnovnošolce. Ker tega ne dela država, to financirajo občine. Drugič. Ko država sprejme kriterije, normative za funkcioniranje osnovnih šol, sem spadajo tudi prostorski pogoji. Država to sprejme, tega ne financira. Poglejte, še vedno ni zunaj – kaj je že? – javnega razpisa za sofinanciranje lokalnih skupnosti za vrtce in šole in to bodo morale občine potem iz povečane glavarine financirati. Tukaj je treba biti bistveno bolj konkreten. Dalje. Pomemben segment, ki na primer obremenjuje občinske proračune, so tudi šolski prevozi. Če smo mi uspeli za starejše občane, in to je pravilno, zagotoviti subvencioniranje javnih prevozov iz državnega proračuna, da se lahko brezplačno vozijo, zakaj tega ne uredimo tudi za šolske prevoze? Zlasti podeželske občine, ki so sicer manjše po številu prebivalcev, ampak se raztezajo po ogromnem področju, porabijo 20, 25 ali pa 30 % svojega proračuna za sofinanciranje prevozov. Dalje bi rekel tudi to. Moj soimenjak minister Cigler, minister za delo, družino in socialne zadeve, naj se dobi z občinskimi strukturami in tistimi, ki delajo na problematiki skrbi in odnosa s starejšimi občani. Namreč, pomembno je, da če ni dovolj postelj v domovih za ostarele, se s strani države zagotovi večji del sredstev za subvencioniranje pomoči na domu. Ker mnogi starejši občani potrebujejo pomoč na domu, v dom upokojencev pa ne morejo, ampak nimajo denarja, da do tega pridejo. In še tole bi rad rekel. Pomembna zadeva je tudi, da se zagotovi občinam pomoč pri ekološki sanaciji. Če smo pomagali Mežici, če smo pomagali Velenju v Ležnu, če pomagamo Celju skozi vrtce, pomagajmo tudi Anhovemu, da si vzpostavi nov vodovod, ki ne bo potekal po industrijskem področju. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Iva Dimic, za njo pa bo razpravljal Predrag Baković. Poslanka, izvolite.
Hvala lepa. Lepo pozdravljeni, spoštovani minister! Kadar govorimo o pozitivnih stvareh, kar se tiče lokalnih skupnosti in občin, v katerih živimo, si seveda vsak želi pripeti kakšno medaljo in reči, zelo se nam zdi pomembno, kako živijo ali pa živimo občani v posameznih občinah. Dejstvo je, da, lahko rečem, Nova Slovenija je že [[…]]Vsi se dobro spomnite tiste nočne seje Odbora za finance, tukaj tudi malo omenjam svojega kolega, prijatelja Dejana Židana, ko ni bilo pripravljenosti k sprejetju amandmaja, ki je bil na odboru sprejet in govori o višji povprečnini za občine. Kdaj že bi lahko ta denar občinam, ki bi ga seveda prelevile v korist občanov, koristno uporabili, pa takrat ni bilo volje. Mogoče tudi zato, ker je takratni minister gospod Bertoncelj rekel, da če se ta amandma oziroma če se to sprejme tudi na glavni obravnavi, bo on takrat nepreklicno odstopil. Lahko, da je bil takrat strah ali želja po oblasti ali pa mogoče čisto zgolj in samo nerazumevanje, kaj pomeni podhranjenost občin oziroma podhranjenost občinskega proračuna. Sama moram reči, da že kar dolgo časa lahko podrobno spremljam, kaj vse se je v preteklih letih prelevilo na lokalne skupnosti. Lokalne skupnosti so v preteklih letih dobivale samo zadolžitve, niso pa dobile virov financiranja. Zato je bilo prvo, kar je ta koalicija naredila, to, da je dvignila povprečnino, in sicer za leto 2020 na 623,96 evra in za leto 2021 na 628,20 evra. To so občine potrebovale, to je bilo nekaj realnega, če želimo govoriti sploh o kakšni lokalni samoupravi. Zdi se mi, da je zelo pomembno, vsi tisti, ki ste bili nekoč morda občinski svetniki ali svetnice, veste, kako je sestavljen občinski proračun. Današnji predlog, ki ga bomo v Novi Sloveniji seveda podprli, in tudi določeni amandmaji bodo sledili, govori o tem, na kakšen način bomo poskušali občine razbremeniti in te zadolžitve prenesti na državo. Danes je bilo govora tudi o Zakonu o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Res je, takrat se je z občin preneslo na lokalno skupnost tudi obračunavanje vrtcev. Jaz se spomnim, takrat je kar nekaj občin poslalo dopis, da se to prenaša na CSD in enostavno niso imeli več pregleda nad svojim denarjem. CSD, centri za socialno delo, so takrat začeli obračunavati znižano plačilo vrtca, občine pa so morale to kriti, ne da bi vedele, ali je kdo res upravičen ali kako zadeve stojijo. Zdi se mi, da smo takrat s tem zakonom, ZUPJS, začeli prvič jemati neko avtonomnost lokalnim skupnostim. Tudi podatka niso dobili, da bi vedeli, kdo, koliko je upravičencev glede znižanja plačila vrtcev. Potem je to šlo samo še naprej. Jaz se spomnim, seveda v času finančne krize, tudi plačila dopolnilnega zdravstvenega zavarovanja za vse brezposelne. Marsikatera občina je rekla, da jim je takrat odskočilo to doplačilo s kakšnih 15 oseb v neki povprečni slovenski občini tudi na 65, 75. Glejte, prav je, da so zavarovani, ne me narobe razumeti, ampak občine so ta strošek plačevale, niso pa dobile dodatnih finančnih sredstev. In zato so se občine tudi prek takih zadev izčrpavale. Izčrpavale. Se delno mogoče tudi zadolževale, predvsem pa niso imele nekega lastnega vira denarja, da bi lahko tudi v razvoj vlagale. Ker vsi vemo, kako je s kohezijskimi projekti – ti potrebuješ določeno višino lastnih sredstev, da lahko kandidiraš za kakšen projekt, ki bi seveda pomagal k boljšemu življenju v lokalni skupnosti. Moram reči, da ena izmed postavk v moji občini, mrliški pregledi in obdukcije, ki zdaj prehajajo nazaj na državo – glejte, rezervacija teh sredstev je bila okrog od 25 do 30 tisoč evrov, se pravi, za neko mogoče malo večjo povprečno občino, kar ni zanemarljivo. In s tem, da sedaj tile pregledi prehajajo na državo, se v višini približno 3 in pol milijonov evrov, tukajle piše, razbremenjuje vse slovenske občine. Če pogledate, kako se to vse razbremenjuje, si rečeš, to je korak v pravo smer. To je korak v pravo smer, da bo država poskrbela tudi za tiste socialno najšibkejše. Otroci do 18. leta starosti, ki se šolajo in niso zavarovani kot družinski člani, ker njihovi starši ne skrbijo za njih oziroma ne izpolnjujejo pogojev za vključitev v obvezno zavarovanje. To zadevo, to je morala do zdaj reševati lokalna skupnost oziroma občina, sedaj pa to prehaja na državo. In se mi zdi, da je to velika razbremenitev, tudi debirokratizacija, če lahko rečem, in prav je, da država za te najšibkejše poskrbi. Kot kaže, je vrednost te razbremenitve ocenjena na 19 milijonov 485 tisoč evrov. Kar se tiče razvoja samouprave. Glede razvoja lokalne samouprave je zagotovo bilo mogoče včasih ali pa v preteklosti mišljeno, da se bodo ustanovile pokrajine, ki bodo, bom rekla, kot nek sedež skrbele za dober, pravičen, enakomeren razvoj Slovenije. Pa spet moram tukaj reči – kdo je leta 2008 blokiral in je bil proti ustanovitvi pokrajin? Takrat je bila na Vladi, se ve, katera stranka. In lahko rečem, ko sem se dala podučiti o teh zadevah, da je bil takratni premier Borut Pahor tisti, ki je rekel: »Ne bom pristal na to, da se ustanovijo pokrajine.« Mi pa danes tukaj že 10, 12 let ves čas govorimo, da bi pokrajine prinesle nek boljši razvoj, enakomernejši, razvoj tudi s strani zdravstva, mogoče bolj enakomerno mrežo primarnega zdravstva. Kar je tukaj pomembno, je to, da imajo vsi občani in vsi državljani enake pogoje pri dostopanju do izobraževanja, do zdravstvenih storitev, do predšolske vzgoje, do vseh teh segmentov, ki delujejo na lokalnem nivoju. Poleg vsega tega, še enkrat poudarjam, pa je zelo pomembno, da lokalne skupnosti zagotavljajo sredstva za investicije v tem vmesnem času, kar je mogoče celo težko. Vsi se spomnimo seznamov zadolženosti posameznih občin, to, če greste na portale, takoj dobite ven, pa se mi zdi, da je tukaj potrebno razumeti vsako občino, da so v glavnem vse zadolžitve šle v korist, v razvoj infrastrukture v občini. Kar se mi zdi zelo pomembno, je tudi to, da mora biti cilj države, da državljanom v vseh delih Slovenije res omogoči to – dostopno, enakovredno infrastrukturo, bodisi prometno, energetsko bodisi komunalno infrastrukturo. Zdi se mi, da ta zakon, ki ga imamo danes, pa kakor slišim, ga tudi boj ali manj vsi podpirate, ravno to prinaša. Želim pa se dotakniti tistega, kar se mi zdi tudi zelo pomembno. Že moj kolega Jože je govoril, da bo Nova Slovenija tudi želela oziroma vložila predlog, da se uredi tudi na področju, ki se tiče gasilcev. Tukaj je potrebno vendarle končno enkrat razumeti, da je potrebno za gasilce poskrbeti, da je potrebno za javne gasilske službe na nivoju občin poskrbeti in da se bo za to poskrbelo. Jaz upam, da tudi z vašo pomočjo.
Hvala lepa. Besedo ima Predrag Baković, za njim pa bo dobila besedo Janja Sluga. Kolega, izvoli.
Predsedujoči, hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Tistim, ki ste ali pa smo, bom rekel, vsaj malo povohali, kaj pomeni voditi občino, ali kot župan, podžupan ali morda kot član občinskega sveta – zdaj ni pomembno, ali je to velika občina ali je to mala občina, težave so pravzaprav v vseh v principu podobne – nam je danes jasno, kaj ta zakon za občine ali pa, če želite, župane pomeni. Samo izplačilo družinskim pomočnikom, mrliško pregledne službe, obveznosti plačila prispevka za obvezno zdravstveno zavarovanje za otroke do 18. leta, ki se šolajo in niso zavarovani, bo na primer, če lahko rečem Občini Kočevje, od koder prihajam, prineslo cirka 370 tisoč evrov. To ni mali denar. Lokalne skupnosti znajo, veste, jaz verjamem, da vsi veste, tak denar oplemenititi in tudi potrojiti na nek način, in tako je tudi prav. Jaz sem včeraj ob poročilu varuha, ki se je nanašalo na kompletno sliko v državi, razpravljal in se precej osredotočil na situacijo tistih občin, ki imajo v svoji sredini večje ali manjše romske skupnosti. Moram reči, da – prej je o tem že kolegica Anja Bah Žibret razpravljala – v tem pododboru, ki deluje na njeno pobudo, pravzaprav nismo vsi pro et contra, ampak smo vsi bolj ali manj na nek način enotni, da je težava in da je treba nekaj na tem področju spremeniti. Priporočila, ki jih varuh pravzaprav že vsa leta piše o situaciji, o romskem vprašanju – pa ne gre zgolj za Rome, gre tudi za večinsko prebivalstvo, ki posledično tudi ima težave zaradi tega – in predlog, ki ga je pripravilo Združenje občin Slovenije – in se nanaša na to, da bi se sofinanciralo uresničevanje pravic stalno naseljene romske skupnosti in da bi se iz državnega proračuna občinam, kjer večinsko prebivajo pripadniki romske skupnosti, za potrebe proračuna zagotovila dodatna sredstva v nekem odstotku primerne porabe občin – se mi zdi, da so zelo pomembni in da je predlog učinkovit v dveh smereh. Katerih dveh smereh? Prva je ta smer, da občina dobi določena sredstva, s katerimi, seveda poleg vseh ostalih obveznosti, ki jih ima, opravi tudi nekaj za romsko skupnost. In po drugi strani, da bodo morda tiste občine, ki do sedaj niso imele občinskih svetnikov, pa bi jih po nekih uzancah ali pa po nekih pravilih morale imeti, šle v to smer, da bodo tudi one opredelile, da je dobro in koristno imeti v občinskem svetu tudi občinskega svetnika, ki zastopa romsko skupnost. Spoštovani, jaz, kakor sem razbral iz vseh teh razprav, ocenjujem, da se bo to v nekem momentu tudi zgodilo, da se bo ta stvar uredila. Kajti o tem je določil že Zakon o financiranju občin, da naj bi to z nekim posebnim odlokom ali ne vem s čim že uredili, pa se to nikoli ni zgodilo. Resnično je, da občine, ki imajo v svojih sredinah romske skupnosti, imajo stroške večje. Razpravljal sem včeraj o težavah, s katerimi se srečujejo zaradi, bom rekel, takih in drugačnih nezakonitih ravnanj, zaradi priseljevanj, zaradi slabe infrastrukture, zaradi slabih bivanjskih razmer in podobno. Nek odstotek primerne porabe – kakšen bo, jaz ne vem, kakor tukaj vidim, je Združenje občin Slovenije predlagalo 0,3 % skupne porabe – karkoli že bo, bo dobro. Karkoli že bo, bo dobro in to resnično pozdravljam, ker menim, da je tudi to eden od ključnih korakov za naprej. Seveda verjamem, da bodo župani in občine, lokalne skupnosti znali to dobro izkoristiti in da bodo ta sredstva dobila tisti pravi pomen, čemur so namenjena. Seveda, iluzorno si je tukaj predstavljati, da zdaj bo pa to nek denar, ki je namenjen Romom, da bodo lahko zgradili hišo ali pa ne vem kaj, ampak gre za to, da se stvari uredijo na tak ali drugačen način. O tem bodo odločali potem tudi občinski sveti, župani in tako je tudi prav. Resnično pozdravljam ne samo ta predlog, resnično pozdravljam pravzaprav celoten zakon oziroma novelo zakona in verjamem, da se bo v naslednjih branjih situacija še izkristalizirala in da bomo našli še več skupnih točk in tudi dobrih predlogov. Jasno je, da pozdravljamo to in da bomo v bližnji prihodnosti na istem bregu, da temu rečem tako. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Janja Sluga, pripravi pa naj se Janez Moškrič. Izvoli.
Hvala lepa. Jaz sem vesela, da imamo danes ta predlog zakona na mizi, zaradi tega, ker smo v resnici jaz in v moji poslanski skupini spremljali prizadevanja še takratnega ministra gospoda Koprivnikarja in tudi zdajšnjega ministra gospoda Koritnika, velika prizadevanja za ureditev financiranja občin, za vzpostavitev nekega normalnega dialoga z občinami, za neko medsebojno komunikacijo, ki pa potem prinese rezultate, ki jih imamo danes na mizi. Meni se še posebej zdi pomembno povedati to, da so takšni zakoni za moje pojme najbolj učinkoviti zato, ker niso predmet nekega arbitrarnega poseganja Vlade ali pa Državnega zbora v neko ureditev razmerij do občin, ampak so predmet tega, kar so združenja občin sama predlagala. Spomnim se tudi prizadevanj in vseh srečanj, ki so potekala že, ne vem, tam leta 2015 mislim, da je bilo, ko se je pripravljala takratna strategija razvoja lokalne samouprave. Tam je seveda vedno sodeloval tudi gospod Lavtar, ki je tudi danes prisoten. Skupaj se bova spomnila, kako so izgledala ta srečanja, kako burna so bila, kako različni predlogi občin so bili, kar je seveda normalno, občine so med sabo različne, nahajajo se v različnih položajih in tudi s tega vidika se srečujejo z različnimi težavami. In jaz sem vesela, ker smo takrat v resnici v 2016 s tem besedilom strategije razvoja lokalne samouprave prišli do nekega kvalitetnega dokumenta, ki je nastajal podobno, kot je nastajal zdaj ta zakon. Tudi takratna strategija je bila plod javne razprave, na katero so bili povabljeni občine, njihova združenja, ministrstva, politične stranke, zbornice, nevladne organizacije, tudi poslanci smo tam sedeli, državni svetniki in tako naprej. Tisto sprejetje strategije takrat ocenjujem kot en velik korak naprej. Kot rečeno, opredelila je že tista strategija mnogo težav in mnogo načel, po katerih bi se morali ravnati, da bi prišli do nekega boljšega položaja občin. Pa če citiram samo en razdelek, ki je vsebinsko povezan s tem, kar imamo danes na mizah. Takrat je strategija zapisala: »V prihodnje je treba izboljšati sedanji model izračuna povprečnine in pri tem upoštevati podatke o realnih stroških oziroma podatke o standardiziranih stroških glede na vrsto nalog, kjer je to mogoče. Tudi s tem posegom bi se sistem še bolj približal načelom finančne avtonomije občin. Solidarnost med občinami ne sme temeljiti na uravnilovki in oškodovati bolje razvitih občin.« Ta strategija tudi omenja, da je treba posebno pozornost nameniti administrativnim stroškom in administrativnim oviram na ravni države, na katere so občine že takrat opozarjale, po drugi strani pa tudi administrativnim oviram, ki jih lokalni sistemi postavljajo sami, torej občine same. Pri teh aktivnostih za odpravo administrativnih ovir naj bi poglavitno nalogo imela ministrstva, tudi v sodelovanju z Ministrstvom za javno upravo in seveda z združenji občin. V letih 2018 in 2019 so seveda potekala, tako kot vedno, srečanja s predstavniki reprezentativnih združenj občin in dogovor o višini povprečnine za leto 2019 v prvi točki določa, da se bo ustanovilo posebno delovno telo, ki naj bi v šestih mesecih proučilo možne spremembe zakonodaje, da se zmanjšajo stroški občin, ki izhajajo iz njihovih zakonsko določenih nalog. To, kar je danes na mizah, je seveda rezultat naporov, najprej ministrstva, potem pa seveda še te posebne delovne skupine. Kot je bilo danes že večkrat izpostavljeno, se je naredil nabor 25 zakonov, ki bi jih bilo potrebno spremeniti, da bi se v resnici dosegel zastavljeni cilj, in ta nabor je razdeljen v tri skupine v odvisnosti od tega, ali bodo spremenjeni še letos v tem paketu oziroma so že v pripravi in usklajevanju ali pa bodo pripravljeni naknadno, ker zahtevajo vendarle neke večje sistemske posege v zakonodajo oziroma v te spremembe. Prvi paket devetih zakonov v resnici spreminja Zakon o socialno varstvenih prejemkih, Zakon o urejanju prostora, nekatere zakone na področju kmetijske zemljiške politike, Zakon o varstvu osebnih podatkov, Zakon o zagotavljanju sredstev za določene nujne programe Republike Slovenije v kulturi, Zakon o divjadi in lovstvu, Zakon o vrtcih, Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije, in kot rečeno že v predstavitvi stališča naše poslanske skupine, z amandmaji tudi Zakon o gasilstvu in Zakon o varstvu pred požarom. Neposredne finančne posledice tega zakona so, kot je bilo rečeno, ocenjene v prvi vrsti na nekih dobrih 31 oziroma 32 milijonov evrov, v resnici pa lahko iz tega nastanejo še mnogo večji prihranki. Največji prihranek, nekje v višini 20 milijonov, se pričakuje na prenosu obveznosti plačila prispevka za obvezno zdravstveno zavarovanje z občin na državo za otroke do 18 let in za brezposelne državljane in tujce. Potem je tu financiranje nalog družinskega pomočnika, s tem zakonom bo to breme prevzela država in tu se pričakuje približno 8 milijonov finančnih učinkov, in za približno 3 milijone na podlagi prenosa financiranja nalog mrliško pregledne službe z občin na državo. Velja tudi omeniti, da je v sedmem odstavku 12. člena Zakona o financiranju občin določeno, da povprečnino določi Državni zbor z zakonom, ki ureja izvrševanje državnega proračuna. Na navedenih podlagah je v ZIPRS določena višina povprečnine, ki pripada občinam za leti 2021 in 2022. Za leto 2020 smo povprečnino občin dvignili na skoraj 624 evrov, kot določa tudi koalicijska pogodba. Na toliko je bila z lani dogovorjenih 589,11 evra povišana povprečnina že v drugem protikoronskem paketu, ki je začel veljati 1. maja letos. Na tej podlagi bodo občine v resnici že v letošnjem letu prejele nekje 73 milijonov evrov več sredstev, kot je bilo načrtovano, to pa seveda hkrati pomeni tudi dvig nepovratnih sredstev za sofinanciranje občinskih investicij na približno 51 milijonov evrov. Kot rečeno, z ZIPRS se za 2021 in 2022 povprečnina zvišuje še za dodatne 4 evre. To pomeni 40 evrov višjo povprečnino, kot je bila pred nastopom te vlade, in za vse občine skupaj pomeni to približno 80 milijonov evrov več, kar ni malo denarja. Vlada se je za to odločila kljub krizni situaciji in po naši oceni bosta dvig povprečnine in možnost višje zadolžitve občin za približno 25 % zelo pomembno vplivala na že zastavljene investicije, da se ne bi slučajno zgodilo, da bi jih zaradi epidemije morali ustavljati. Z amandmaji v drugi obravnavi bo koalicija predlagala odpravo prehodnega obdobja pri sofinanciranju občinskih investicij, da bi bilo 6-odstotno sofinanciranje z nepovratnimi sredstvi države mogoče že v naslednjem letu. Največji delež tega sofinanciranja namreč pripada občinam z največjim indeksom razvojne ogroženosti. Potem so pa tu še amandmaji, o katerih smo tudi že danes slišali, ki so namenjeni občinam z romskim prebivalstvom in bodo omogočili sofinanciranje občin z romskim svetnikom, ki jih je približno 20, da jim pripada dodatnih 4,7 milijona evrov. Poleg tega pa bi država zagotavljala tudi sredstva za subvencioniranje neprofitnih najemnin. V SMC smo predlagali tudi spremembo financiranja oziroma sofinanciranja standardiziranih gasilskih zavarovanj, s katerimi bi dodatno razbremenili občinske proračune za sredstva, ki jih občine oziroma prostovoljna gasilska društva doslej namenjajo za zavarovanja. Gre za še zadnjo s kar dolgega seznama zahtev ali pa težav, ki so bile identificirane še v času naše vlade 2014–2018. Takrat se je ob terenskem obisku vlade v savinjski regiji izvedlo srečanje predsednika Vlade in celotnega njegovega kabineta s silami za zaščito in reševanje, s poklicnimi gasilci, s prostovoljnimi gasilci in tako dalje, celotne savinjske regije. Na tistem sestanku se je identificiralo več težav, s katerimi se ukvarjajo gasilci, gasilske organizacije, pa s tem povezano seveda tudi občine. S tega seznama smo v resnici rešili že vse, kar je bilo takrat identificirano, to pa je še zadnja zahteva. Če samo spomnim. Najprej smo se takrat lotili zdravniških pregledov za gasilce, pa tehničnih pregledov za vozila, v katerih se prevažajo otroci, pa potem smo reševali usposabljanje za vožnjo gasilskih vozil in tako dalje. Zadnja kljukica s tega seznama pride pa z amandmaji, ki so jih na našo prošnjo na pristojnem ministrstvu pripravili in jih bomo zdaj v drugem branju vključili. Ti amandmaji pa bodo k 26., 27., 28., 29., 30. in 37. členu, v katerih bomo dodatno predlagali, da se reši tudi ta sredstva. Ta so bila do sedaj lahko namenjena zgolj za financiranje gasilske zaščitne in reševalne opreme, ki jo potrebujejo operativne gasilske enote, in za izobraževanje in usposabljanje gasilcev. S predlagano spremembo pa se razbremeni občinski proračun za sredstva, ki so jih občine oziroma prostovoljna gasilska društva do sedaj namenjala za tovrstna zavarovanja. Država bo tako omogočila financiranje nezgodnega zavarovanja, zavarovanja odgovornosti in pravne zaščite. Če lokalne skupnosti sklenejo standardizirana gasilska zavarovanja za vozila, opremo in objekte, ki jih določi ministrstvo, za požarno varnost, potem država sofinancira ta zavarovanja s sredstvi iz proračuna. V tem kontekstu naj samo spomnim, da so sredstva požarnega sklada, financiranega iz požarne takse, strogo namenska sredstva in so namenjena, kot sem že omenila, predvsem za sofinanciranje opreme, usposabljanja in delovanja operativnih gasilskih enot širšega pomena, za sofinanciranje delovanja in opremljanja drugih gasilskih enot, raziskav na področju varstva pred požarom ter za izobraževanje in usposabljanje za varstvo pred požarom. Samo višino požarne takse določa Uredba o požarni taksi, ki jo sprejme Vlada, sredstva iz požarnega sklada pa se delijo tako, da se najmanj 70 % mesečno zbranih sredstev nameni za izvajanje nalog varstva pred požarom v lokalnih skupnostih in za delovanje predvsem prostovoljnih gasilskih organizacij, ki opravljajo javno gasilsko službo. Za preostalih 30 % s to takso zbranih sredstev pa na podlagi Nacionalnega programa varstva pred naravnimi in drugimi nesrečami poskrbi Odbor za razpolaganje s sredstvi požarnega sklada. In če gremo na številke. V letu 2019 je znašal pritok iz požarne takse nekaj nad 9 milijonov evrov, pri čemer je bilo lokalnim skupnostim nakazano malo čez 6,3 milijona. Od preostalih sredstev pa je bilo zgolj okrog 350 tisoč evrov namenjenih za sofinanciranje nakupa gasilskih vozil in okrog 166 za kritje gasilske šole in nakup, vzdrževanje opreme. Tu je treba seveda posebej opozoriti, ko govorimo o teh 350 tisoč evrih, da eno samo v polnosti opremljeno gasilsko vozilo z gasilsko cisterno stane približno 250 tisoč evrov. In da je seveda za tak nakup večinoma potrebno dodati lastna sredstva. Zato še enkrat tudi s tem poudarjam, kako pomembno je, da država tudi v tem delu razbremeni prostovoljna gasilska društva in tudi lokalne skupnosti. In če bi omogočili, da se s sredstvi požarne takse financirajo tudi zavarovanja, bi tako omogočili, da se v večji meri financira tudi nakup vozil in vse ostale zaščitne opreme za gasilce. Ne vem, ali vsi poznamo, ampak prostovoljna gasilska društva imajo sklenjenih več vrst zavarovanj. Govorimo o nezgodnem zavarovanju za operativne gasilce, potem govorimo o nezgodnem zavarovanju za člane gasilske organizacije, potem zavarovanje za odgovornost, prispevek za zavarovanje za poškodbo pri delu, zavarovanje za invalidnost, telesno okvaro ali smrt kot posledico poškodbe pri opravljanju aktivnosti, zavarovanje gasilskih domov, požarno, izliv vode, potres, pač to klasično, kar tudi poznamo, in pa zavarovanje gasilskih vozil. Indeks rasti stroškov za ta zavarovanja je dejansko po krizi, po letu 2013 narastel za skoraj 20 %, pri čemer na eno gasilsko organizacijo na letnem nivoju to stane približno 10 tisoč evrov. Če se pa spomnimo ene zgodbe, ki se je pojavila tudi v medijih, ene nesrečne zgodbe o gasilcih, ki so pred nekaj leti pri gašenju požara utrpeli telesne poškodbe – vemo, kaj se je potem dogajalo med zavarovalnico in njimi. Ko so želeli uveljavljati zahtevek za odškodnino, je bil ta na zavarovalnici zavrnjen, ker niso imeli sklenjenega nezgodnega zavarovanja, kar je res težava. Zato predlagamo te amandmaje, ki jih predlagamo, in zato apeliram tu na vse poslance, da ko bomo v drugi obravnavi govorili o zakonu in govorili o teh amandmajih, da jih vsi skupaj v dobro lokalnih skupnosti in tudi v dobro naših gasilcev podpremo. Bi se pa mogoče za zaključek še odzvala na ugotovitve, da je zakon v resnici zelo pozno na naših mizah, s čimer se seveda lahko strinjam. Lahko se pa vseeno tudi pove, da vmesni čas vsekakor ni bil izgubljen, da je minister Koritnik ves vmesni čas izkoristil za dialog z občinami, za dialog z združenji občin, dosegel z njimi dodatna soglasja, dodatne uskladitve. Kot rečeno, se bodo z amandmaji kot plod, tudi kot plod teh pogovorov dodale dodatne rešitve, ki bodo prinesle še dodatne ugodnosti za občine, tako da ocenjujemo, da se je tudi v vmesnem času predlog samega zakona še bistveno izboljšal in prinaša neko dodano vrednost. Pa če samo preberem še en odziv enega izmed županov in predsednika Skupnosti občin Slovenije, ko je ob podpisu dogovora o povprečnini za leti 2021 in 2022 letos 30. septembra dejal, da je dialog v času sedanje vlade izredno dober, predvsem z ministrom, ki razume lokalno samoupravo. Pa če ga citiram: »Pravzaprav se je zdaj spoznalo, da smo partnerji države, da nismo nek nasprotnik, da smo v istem čolnu,« je dejal ta župan. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Janez Moškrič, pripravi pa naj se dr. Franc Trček. Izvoli.
Lep pozdrav! Hvala za besedo. Pred nami je zakon, ki mu ne nasprotuje nobena stranka v parlamentu, nekaj pomislekov je, ampak jih bom potem v nadaljevanju poskušal obrazložiti. Zakon je bil pripravljen že v prejšnji vladi, lepo je bilo povedano, da je bila pripravljena delovna skupina, v katero so bili vključeni predstavniki občin in Ministrstva za javno upravo. Že na začetku se je ugotovilo, da je zahtevek občin velik, okrog 61 predlogov je bilo danih z njihove strani. Katerih predlogov? Gre za predloge, ko občine pri svojem delovanju ugotovijo, da jim je država v vseh teh letih določene naloge z zakonom poverila, po drugi strani pa je vsakoletno dodeljevanje sredstev ena velika muka. Ko so bila pogajanja za to povprečnino, ki je bila danes že večkrat omenjena, vemo, kako je bilo to težko, ali so se kakšno leto uspeli dogovoriti ali se niso uspeli dogovoriti, vedno so predstavniki občin, združenja in mestnih in ostalih občin, poskušali povedati, da so bile določene naloge enostavno dane občini, denarja pa ni bilo oziroma so klasične naloge državnega organa. Seveda, ker ni bilo nikoli volje določenih nalog države, ki so bile prenesene na lokalno skupnost, spet nazaj vzeti, je bil to potem glavni razlog vseh nesoglasij, ki so bila. Če pogledamo, za katere naloge gre, lahko hitro ugotovimo, da je res, plačevanje zneska za brezposelne, osnovnega zdravstvenega zavarovanja za brezposelne, politika zaposlovanja sta državni nalogi. Ena od rešitev tega zakona je tudi to. Ampak če gremo še bolj nazaj pa ugotovimo, kaj je ključ problema. Ključ problema je po mojem mnenju, in tudi dva kolega sta prej že povedala, neuresničevanje 138. člena Ustave. Mi imamo občine, drugih lokalnih skupnosti, ki so predvidene s tem zakonom, pa nimamo. Če bi mi imeli pokrajine, regije – število ni važno, ampak vsekakor ugotavljamo, da bi to morali imeti. Že zdaj, če se vrnemo v ta čas, kako enostavno bi bilo, če bi vsak Slovenec vedel, v kateri regiji je, zdaj pa vzamemo statistične in podobne. Če samo ta vidik vzamemo. Če vzamemo vidik prostorskega urejanja, če vzamemo vidik načrtovanja infrastrukture večjih obsegov, vse to so stvari, ki nam vedno vedno delajo težave, in smo prišli do te točke, ko bo treba nekaj ukreniti. Tega so se zavedale tudi prejšnje vlade. Se pravi, prejšnja vlada je tikoma prišla do točke, da je uspela narediti to delovno skupino, da je uspela iz tistih 61 predlogov izluščiti 25 in pripraviti prvi sklop. Se pravi, zelo počasi, počasi. Ampak ker je bil pristop pravilen, tudi zato je lahko predstavnik Liste Marjana Šarca povedal, da je to visoko usklajen, dorečen zakon. Ja seveda, kako bo pa drugače, ko ste pa tiste, ki se jih tiče zakon, povabili v delovno skupino, kjer boste nekaj dobrega naredili za njih? Se pravi, država bo sredstva dala. Zdaj je pa samo še vprašanje, kako ambiciozna je bila prejšnja vlada. O tem zdaj ni potrebno govoriti, ker je to že za nami, in tudi zakon, ki je pred nami na mizi, vemo, da bo tisto ambicioznost prejšnje vlade še povečal, kar je povedala že govornica pred mano, natančno, kar se tiče vsakega gasilca v Sloveniji, njegovega zdravstvenega zavarovanja in še nekaj drugih zadev. Namen tega zakona je tudi določene anomalije, ki so bile v tej državi, odpraviti. Recimo na področju notariata. Če je notar zaprosil na občinski organ, oddelek za okolje in prostor za lokacijsko informacijo, jo je moral dobiti zastonj, če je pa Janez Novak zaprosil, je moral pa za to plačati. Se pravi, to je zdaj, ta anomalija je zdaj urejena. Gre samo za urejanje stvari, ki se praktično ne bi smele zgoditi, pa smo jih skozi kopico predpisov uspeli do te točke spraviti, da so se zgodile in so bile v zakonu. Kar je zelo pomembno za vse nas, ki se veliko pogovarjamo o zakonih, ki nekaj rešujejo, je tudi to, da, poglejte, namen tega zakona je samo finančno razbremeniti občine in smo že morali poseči v devet zakonov. Če bodo še amandmaji, in verjamem, da bodo, ker ta vlada je ambiciozna in ima namen pomagati občinam, predvsem občinam tudi razvojno pomagati, bo še kakšen zakon več. Takoj gremo v en kup zakonov in to je zelo pomembno, ko se obravnava kakšen drug zakon, ki tudi ima namen reševanja določenih posledic. Se pravi, nič ne moremo v Državnem zboru sprejeti, ne da bi posegli v kar eno kopico enih zakonov. Zato moramo zelo paziti, da se ne zgodijo kakšne anomalije, tako kot so se recimo pri tem notariatu. Že za samo plačevanje taks za požarno in gasilsko varstvo oziroma pravilno se reče, eno je zavarovanje za osebe, za prostovoljne in profesionalne gasilce, drugo pa je za del sofinanciranja na področju zavarovanja gasilskih domov, ki bo predmet koalicijskega amandmaja, je bilo potrebno poseči v dva zakona. Tako da to lahko imamo pred seboj in to mislim, da je pomembno. Ko je bila podpisana ta koalicijska pogodba, bi lahko pa rekli, saj je ta zakon v bistvu pomemben, vendar še večji skok v tem, da so občine pomembne in da ta vlada podpira občine, sta bila pa hitra ureditev povprečnine za leto 2020 in sklenjen dogovor o povprečninah za leti 2021 in 2022. Gre za znatno večja sredstva z dogovorom o povprečnini, ampak kljub temu da imajo nekateri pomisleke, točno vemo, da če ne bo razvoja, če ne bodo lokalne skupnosti vlagale v svoj razvoj, potem je to na dolgi rok lahko večji minus kakor tista zgodba z zadolževanjem, ki se bo zgodila, ki se bo morala zgoditi zaradi vsesplošne ustavitve ne samo v Sloveniji, ampak tudi v Evropi. Cela Evropa je popolnoma na istem, kar se tiče finančnega konstrukta. Lahko pa rečem, da me veseli tudi to, da je potem predstavnik Levice povedal, da finančna sredstva, ki jih bomo nekje vzeli pa nekomu dali, so vendarle sredstva davkoplačevalcev, so sredstva države, ki jih ustvari s kapitalom. Rečeno je bilo, da je potrebno iskati še nova sredstva, in omenjena je bila urejena davčna politika, s katero se strinjam. Nikakor se pa ne morem strinjati s kakšno nacionalizacijo, da bi tako dobila država sredstva. To je stvar revolucionarnih pristopov, tega pa si v demokratični družbi ne želim. Tako da sredstva so vedno omejena in vedno bodo omejena, naša naloga pa je, da se poskušamo res zavedati, kaj je najnižji nivo tega upravljanja v državi od občine in kaj je na nivoju države, kot so plačila mrliških preglednih služb, obdukcij in podobno. To je stvar države. In tudi kar se tiče sredstev, namenjenih za zdravstveno zavarovanje. Zelo pomembno pa je tudi to, da je v novem dopolnilu, ki bo prišlo, tudi področje romske problematike, ker novi amandma z namenom zagotoviti sredstva lokalnim skupnostim, ki imajo probleme z romsko problematiko – vemo, da je to en velik problem, in najbolje se ga tako reši, da se striktno nameni sredstva za komunalno infrastrukturo v teh naseljih. Vedno pa se nekateri tudi vprašamo, kako je s to ureditvijo, ali lahko tudi še kaj drugače pripomoremo k temu, da bi se ta naselja lažje uredila, ali je to samo s sredstvi države, občine za namen ureditve ali je tudi s tem, ko govorimo o socialni politiki, ali lahko s stimulativno socialno politiko pripomoremo k temu, da bodo tudi sami prebivalci tega naselja prišli na eno raven, da bodo vsak sam, bom rekel, na svojem področju, na svoji lokaciji poskušali ta naselja urediti. Tako da mislim, da so tudi še odprte zadeve v to smer in zato se veselim vseh dopolnil, ki bodo k temu zakonu, seveda v luči omejenih finančnih sredstev in pa tudi v luči tistega, kar je izvedljivo v prihajajočem času. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Franc Trček, pripravi pa naj se Marko Bandelli. Gospod, izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Vem, da boste na koncu rekli, da je o vsem živem, samo o zakonu ne, ampak je seveda potrebno zadeve dati v nek kontekst. Vsi, ki smo se tako ali drugače srečali s problematiko lokalne samouprave, vemo, da je to, jaz dostikrat rečem, najbolj zahtevno področje politike. Biti župan je najbolj zahtevna politična funkcija. Če si pameten župan pa porineš podžupanjo ali podžupana, da gre reševat kažin, je to še nekoliko težja funkcija. Ampak dajmo se najprej ustaviti. Država. V nekem razmisleku je dr. Ihan, infektolog, esejist, pisatelj, pred kratkim napisal: »Država smo vsi mi.« V množini. Tega se moramo zavedati. Država so občine, država je to, kar se gremo tukaj, in država je tudi to, kar se gredo branjevke na tržnici. Tako, ker se pogovarjamo o državi. Takrat ko sem 2014, na Ljudmilin rojstni dan, 1. avgusta postal poslanec, sem zelo kmalu začel težiti tedanjemu ministru Koprivnikarju glede obveznih nalog občin. Neki polmandat takrat velikega SMC sva se dajala, naj mi poda neko matriko vseh obveznih nalog občin, iz katere zakonodaje izhajajo in kako bomo to sfinancirali. Pa nekje na polovici sem obupal, če se malo spomnite. Rajši je z nekih helikopterjev bingljal v Ameriki, pa zavohal je peneze na IKT, kot da bi to počel, kar bi bila njegova primarna naloga. Tudi tisti, ki smo ali iz neke raziskovalne sfere ali tako ali drugače delovali v lokalnih skupnostih v občinah, ko postanemo poslanci, poslanke, prepogosto pozabimo, da se velik del tega, kar mi tukaj sprejmemo, nekako zvali na ramena, na izvrševanje lokalnih skupnosti, občin. Potem tu malo kibiciramo, ali je to 70 % ali je tri četrt zakonodaje, ampak dejansko je tako. Kolegica iz SMC je odprla samo eno temo, pa če bi bil grd, pa nisem, bi nekdo mislil, da zdaj sprejemamo zakon o ureditvi prostovoljnih gasilskih društev. Eno področje pa neki cel niz zadev. Če gremo v historiat, mi smo imeli reformo lokalne samouprave tam 1993, 1994. Takrat še kolega Tanko ni bil v parlamentu, verjetno kolega Bevk, če bi bil tu, pa ne vem, kdo še. In takrat je bila velika dilema, kako na novo sploh zakoličiti občine, pa se je malo razmišljalo o katastrskih občinah pa malo drugače. Takrat je bila celo neka nevarnost, da bi lahko dobili vse do 300 občin, če se spomnite. In je bila na tistem terenu neka dvojna logika. Eni so imeli logiko: pretirano drobiti se ni v redu. Pa imamo še vedno občine, kot je recimo Kočevje. Drugi so imeli pa nekako logiko, ki jo v osnovi kot sociolog tudi razumem. Veste, imeli ste neko občino, pa ste imeli sedež občine, pa ste imeli drugi malo večji kraj, ki se je počutil prikrajšanega, pa so bili: dajmo se drobiti. Potem smo imeli še tako spisan zakon in je iz zakona šla tista varovalka 5 tisoč občank, občanov, neka osnovna infrastruktura, in smo dobili število, ki ga imamo danes. Tisti, s katerimi sem skupaj hodil na bilaterale, veste, da je običajno, ko pridemo v nek drug parlament, to ena od tem, s katerimi vedno težim gostom: kako imate vi organizirano lokalno raven samouprave, ali je ustrezno financirana ali ni. Potem imamo tukaj še eno zgodbo. Mi imamo v Sloveniji zelo razpršeno poselitev. Imamo tudi neko ustavno zavezo, ne samo pri nas, v bistvu ima večina ustavnih parlamentarnih demokracij neko zavezo, v Beli krajini bi rekli, da ne glede na to, iz kje si pa čígav si, od koga si, moramo po vsem teritoriju Republike Slovenije zagotavljati enako kvaliteto življenja. V praksi to ne funkcionira, saj vemo. Po četrt stoletja nam je več kot jasno, da bi potrebovali reformo lokalne samouprave. Mi s tem zakonom, s katerim se bolj ali manj vsi strinjamo, malo gasimo požar. Ampak to ne izključuje tega, da potrebujemo neko reformo lokalne samouprave, ki se jo izvaja, če se omejim samo na Evropo, Danci so šli čez to, na avstrijski strani Koroške jo izvajajo, Albanci jo izvajajo pa še bi lahko dejansko našteval. Če gledamo naš trenutni sistem, je nekako tako, da so za občine na nek način uravnilovke iste, kar seveda, če malo gledamo praktično življenje, ne pije vode. Neke potrebe v Ribnici so že drugačne kot v Osilnici, kot na Hodošu, kot v Ljubljani, kot v Mariboru, in vse te reforme lokalne samouprave, ki se dogajajo, so pač izhajale iz tega spoznanja v praksi, da so razlike, ki jih je treba razumeti, premisliti in jih ustrezno zakonodajno urediti. In po drugi strani iz tega, ko se je dojelo, da smo dosegli ali so dosegli neko družbenoprostorsko infrastrukturno razvojno stopnjo, da je za nadgradnjo za neko malo bolj high tech kvaliteto življenja, če tako rečem, potrebno, kot to rečemo prostorci, agregirati na večjih prostorskih enotah. Ali po domače povedano, večje flehe teritorija skupaj razumeti in pedenati, v ljudskem jeziku. Dobro, mi seveda imamo s to razpršeno poselitvijo in s tem, da se je nekoliko zanemaril policentrični razvoj, težave že na tej dokaj bazični infrastrukturni ravni. Spomnite se recimo vodovoda v Pomurju, ko se potem malo zapne na narcizmu majhnih razlik pa imamo težave. Potem gremo lahko gledat, ne vem, v ljudskem jeziku povedano, ali imamo urejeno kanalizacijo ali ne, pa je to urejeno v resnici zgolj v nekaj občinah v Sloveniji. Dobro, tu bi se dalo razpravljati, ali smo kdaj bolj papeški od papeža. In tukaj se nam seveda potem cela vrsta težav pojavi. Veste, jaz zelo rad rečem, v občinskem proračunu je tisoč evrov ogromno denarja, v mestnih občinah je 10 tisoč evrov ogromno denarja, v državnem proračunu je pa 100 tisoč evrov ogromno denarja. Pa se bojim, da se bo po teh covidzgodbah to nekako še bolj podrlo pa da bi o nekih manjših zneskih lahko govorili. Ne glede na to, katera vlada je, katera vlada bo, mi po četrt stoletja potrebujemo reformo lokalne samouprave. Potrebujemo tudi razmislek, kaj se financira na občinski ravni, kaj se financira, če hočete, na nacionalni ravni. Moj osebni pogled na to je, da bi se tisto, kar je neka dogovorjena kvaliteta življenja, če hočete tudi ustavna kategorija, ki naj bi jo zagotavljali vsem nam, financiralo na nacionalni ravni. Če gremo v praksi gledat občinske proračune – kaj so veliki izdatki? Šolstvo, izobraževanje, vrtci, osnovna šola, primarna raven zdravstvenega varstva, tudi recimo neke druge zgodbe, ki so jih omenjali kolegi. Jaz osebno mislim, da bi to morali financirati z nacionalne ravni. S tem pa občinam omogočiti – ker kaj je trenutno problem občin? Problem občin je enostavno, da imajo premalo lastnih sredstev za razvoj. In ti se ne moreš iti lokalne samouprave, če nimaš od kod vzeti. Mislim, saj to razumejo malčki v starejši skupini v jaslicah. In se mi zdi, da ta premislek nekako potrebujemo. Če gledam, kaj so naredili sosedi 15 kilometrov stran od Maribora, oni so šli v reformo lokalne samouprave, uvedli so, zdi se mi, štiri tipe občin, glavarine se razlikujejo tam nekje po kakšnih 20 evrov in je nekako korenček – palica spodbuda: če se boste povezovali v večje občine, boste malo več penezov dobili. Ampak mi moramo seveda tudi razmisliti o obveznih nalogah. Neka manjša občina bo na prvo žogo dobila manj penezov, ampak bo imela manj obveznih nalog pa na račun tega bo za vsako obvezno nalogo dobila več penezov, če se tako izrazim. Se mi zdi, da neke te preskoke moramo narediti. Mi imamo pač v področni zakonodaji uravnilovko, vse občine so glih, imamo definirane mestne občine, nimamo pa zakona o mestnih občinah. Edina, ki si je nekaj priborila, si je priborila Mestna občina Ljubljana, ki mimogrede ni prestolnica, je glavno mesto, po 10. členu Ustave. In če se spomnite, za časa tistega velikega SMC se je to nekako noveliralo, če po domače povem, na ta način: Janković, če ne boš preveč težil, boš dobil malo več penezov, če boš pa hotel drezati v nacionalno politiko, pa jih boš dobil malo manj. Jaz prihajam iz Mestne občine Maribor pa tu že šesto leto tulim, da smo neka tretjerazredna občina. Nam v bistvu vsako leto glede na obseg obveznih nalog zmanjka okrog 20 milijonov. Zdaj bo pikico manj, ampak je to še vedno, veste [[…]]In na ta način je tudi Ljubljana vedno večja vas – ker potrebuješ nek kontrapol. Tukaj se dotaknemo, v klasični kulturi, geografiji se to imenuje centralnost krajev. Mestne občine so v bistvu regionalni centri, mi pa nimamo urejenega financiranja teh regionalnih centrov. In regionalni centri seveda imajo neke dodatne obveze. Če bi šli gledat zgodovino tega razdruževanja pa nastajanja novih občin, imate zgodbe, ko se občine medsebojno dolgo tožijo, recimo Litija pa občina zraven Litije, kjer so pač z državne ravni prišli neki penezi za ceste, potem pa tam izgubljamo desetletje s tem, kdo je koliko dobil, kdo ni koliko dobil. Če se malo politično zapne, en župan je, bom rekel, enosučni, drugi je drugosučni, smo imeli zgodbe, ali se bodo kakšne knjižnice sofinancirale ali ne, in tako naprej. Skratka, cel niz zadev. Imamo tudi v zakonu sicer nejasno definirano možnost, da neke občine dobijo posebni status. Verjetno, ko se je izvorno pisal ta zakon, je bilo to mišljeno v smislu, če je ta občina razvojno tako ali drugače prikrajšana, ampak kolikor jaz vem, tega nikoli v praksi nismo sprožili, pa tudi skozi noveliranje Zakona o lokalni samoupravi tega dejansko predefinirali. Ena zadeva, ki jo je kolega Moškrič pred mano omenjal, je seveda, da po logiki vsakdanjega življenja trčiš ob cel niz zakonov. Če mi področnih zakonov ne bi drobili na način, kot se jih je v Državnem zboru drobilo, bi verjetno bila ta perpleksnost zgolj kompleksnost. Dobro, saj včasih je za kaj logično, da je ločeno, ampak recimo če gledaš prostorsko zakonodajo, imaš trojček plus ena – četverček. Moraš razmisliti, okej, ali bi se dalo to. Ker temu seveda sledi tudi več podzakonskih aktov, več odlokov, več naprej, in potem prideš do tega, na kar prepogosto pozabljamo – da so naše občine tudi kadrovsko podhranjene za izvajanje nečesa tako kompleksnega. Potem pridemo do tega, kar mene zelo boli: da se zelo gleda na način, kot se gleda koalicija – opozicija v Državnem zboru, na odnos občinska raven – nacionalna raven. V tej luči pozdravljam ta zakon, ki gre malo v pravi smeri, da vseeno vidimo, da je to nekaj, kar mora sodelovati, kar mora špilati ne glede na partijsko izkaznico ali nepartijsko izkaznico. Veste, jaz se spomnim tam 2014, 2015, ko sta se tedanji župan Maribora in Miro Cerar dajala, kdo ni dvignil telefona, kdo je dvignil telefon, kdo je zdaj kriv, da ni nekega sestanka. Pa jaz še vedno pravim, žal se to ni zgodilo, druga ali tretja seja nove vlade bi morala biti na naši strani Trojan. Na ta način, da tudi nekako deemoniziramo Slovenijo, pa nimam nič proti Ljubljani, ne me narobe razumeti. Navsezadnje so tudi glede na zahtevnost dela, če se odkrito pogovarjamo, plače županov in županj, podžupanov, podžupanj prenizke. Pa tudi nekih ključnih strokovnih sodelavcev. Veste, tam v Mariboru, ko se menja oblast, se vedno zapne, koga bodo zaposlili za piarovca, pa tam je bruto plača dobrega jurja. Prosim vas lepo, resni piarovci imajo boljšo plačo od predsednika države, ki ne more s tremi jurji živeti. Se mi zdi, da se bomo tudi tej tematiki morali posvetiti in resno o njej govoriti in spregovoriti. V teh pandemičnih časih zelo radi govorimo: »Stopimo skupaj.« Časi krize so tudi časi, ko je treba misliti neko prihodnost, navsezadnje bomo spet malo zaklenjeni čukali doma. Tudi misliti, kako bomo dejansko šli v reformo lokalne samouprave, ker verjetno – ne glede na to, koliko tukaj bevskamo eni na druge, upam, da nas je večina takih, da si želimo nekega kvalitetnega razvoja Slovenije, nekega v bistvu dostojnega življenja. Veste, pogosto se pozablja, da je življenje na periferiji v številnih pogledih dosti dražje. Že če greš v štacuno v Vinico v Beli Krajini, te špeža, nek tedenski nakup pride 15, 20 % več kot v Ljubljani. Če živiš nekje v Halozah, recimo dva starša, oba hodita na šiht pa imata dva otroka, ki sta začela hoditi na šiht, pa da glih niso z istega konca, javnega potniškega prevoza skoraj ni, če se pelješ, vidiš tam pred bajto – kaj? Tri, štiri avte. Treba jih je tankati, treba jih je registrirati in tako naprej, veste. In ni naključje recimo lesnopredelovalna veriga. Zakaj so šli Avstrijci v zgodbe, v katere so šli, pa čeprav tiste neke njihove velike žage še dandanes delujejo nekje na nuli ali pa malo v minusu? Ja zato, da so ljudje ostajali, da so tudi mladi ostajali. Oziroma kot je to povedal Toni Verderber v nekem intervjuju pred kratkim, iz tam, malo višje od moje rojstne vasi ob Kolpi. Rekel je: »Pa kaka žica pa te zadeve, dajte nekaj zrihtati, da bodo mladi lahko tu živeli pa delali, in bo to tudi potem najboljša zaščita in tudi ne bo potrebno vojske na mejo gnati.« To so v bistvu neke zadeve, o katerih moramo razmisliti, ker drugače bomo šli v smeri nekaterih posttranzicijskih držav – pa zdaj je tega že konec – kjer je dejansko nekako tako, ali si v glavnem mestu ali te pa ni. Pa ne, da si jaz osebno tega ne želim pa številne državljanke in državljani, ampak to je tudi v osnovi protiustavno. Pa čisto za konec. Ali veste, kako vidiš, ali neka družba resno misli lokalno samoupravo in družbenoprostorski razvoj? Vidiš že po tem, če greš štet različne oblike prostorske členitve. Jaz sem šel to enkrat, že leta nazaj, mogoče 20, štet za Slovenijo pa sem se ustavil pri 56. Seveda, lovski revirji ne morejo biti čisto isto kot nadškofije, če se tako izrazim, ampak neka urejena družba ima teh členitev manj in so nekako bolj logične. Veste, v Franciji imate – koliko že? – 200 let tistih – koliko jih je? – 89, se mi zdi, tako imenovanih zgodovinskih departmajev. In to so se enkrat zmenil in to stoji. Pa tudi tam bi se mogoče lahko kregali, da tista polovica vasi bi pa mogoče bolj, recimo ker ravno Marka gledam, v tvojo občino štrlela, ne pa v neko drugo, ampak so na ta način nekako bili dovolj zreli, da ne rečem pametni. Na tej točki bi se ustavil. To so dejansko izzivi, ki nas čakajo, veste. In to je v osnovi tudi neko varnostno vprašanje. Če imaš ti neko urejeno poselitev, imaš na ta način tudi s to poselitvijo, s kvaliteto življenja, z zagotavljanjem delovnih mest vzpostavljeno neko varnostno shemo v družbi in državi. Tako kot smo že rekli, Socialni demokrati bomo ta zakon podprli. Malo me osebno boli, da ni bilo več debate na matičnem delovnem telesu, ker če prav razumem, bo zdaj en majhen milijon amandmajev uletel, že koalicijskih, verjetno od kakšnih strank, ki iščejo preživetje na robu parlamentarnega praga, tudi populističnih. Kar, se bojim, bo potem spet pripeljalo od nekega kažina, od katerega nas bo spet bolela glava. Vem pa, da bo Marko to še dosti lepše ubesedil za mano. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Marko Bandelli, za njim pa bo razpravljala Mateja Udovč. Kolega, izvoli.
Hvala, predsedujoči. Ne bom šel tako na široko, omejil se bom na stroko kot tako, zadovoljen, da je minister tukaj ostal in da posluša. Minister, seveda smo zadovoljni, absolutno smo zadovoljni s tem korakom. Veste, kot bivši župan majhne občine, ampak konkretne [[…]]Končno smo začeli razbremenjevati – čemo tako reči? – neke, ne bom rekel stroške, ampak raje nevšečne zadeve, za katere je prav, da smo jih razbremenili. Ampak vse to, kar smo naredili do zdaj, vam bom povedal pošteno, ni nič. To je pesek v oči. Bom tudi povedal, zakaj. Vse skupaj, sem čez palec pogledal, tu imam celo tabelo vseh občin, ta tabela točno nakaže, notri je vse, izplačila družinskim pomočnikom, mrliško pregledna služba, zdravstveno zavarovanje in skupaj, kolikor je. In nisem zgrešil dosti, kar je potem naprej, ker je bolj verjetno matematika, kar je, 1,3 – jaz sem na oko napisal 1 %. Nisem dosti zgrešil. Razbremenili smo 1 %. Vse je dobro, seveda je dobro, jaz se strinjam z vami in tudi prvi korak, ki smo ga naredili, je dober. Ampak je treba tudi povedati, da so povprečnine padle, ne v prejšnji vladi, ampak v predprejšnji vladi za časa Mira Cerarja. Takrat so drastično padle povprečnine. In vemo, da je bila to ena takšna zelo močna anomalija, in težko je potem priti spet na takšen nivo, ki naj bi bil nekako sprejemljiv za občine. Jaz sem imel velike težave takrat, veste. Vsako leto nismo vedeli, na kakšen način pripraviti proračun, ker do zadnjega nismo vedeli, koliko bo povprečnina. Vsako leto smo se borili oziroma so se borili in potem na koncu smo prišli izvedet, koliko bo ta povprečnina, ki nam bo sploh dala možnosti razvoja v eni občini. Upam, da se ne bo tega s časom nižalo, ker zdaj mi lahko – kako bi rekel? –razbremenimo stroške občinam, ampak veste, kaj nas čaka naslednje leto, po tem, kar imamo zdaj. Tako da se bojim, da je bil to samo začasni ukrep, da se bo že gledalo, na kakšen način in to. Ampak glejte, vam bom povedal tako, minister. Jaz, ko sem bil operativec, jaz sem bil tudi operativec na občini, sem točno videl, kje so bile največje postavke, kjer bi se lahko nekaj naredilo konkretno za občine, kjer bi lahko občinam dali ta pravi impulz, da bi lahko začele investirati in se razvijati v določenih sektorjih. Ker so določeni fiksni stroški občin, ki so jih sprejele država in vlade, prejšnje in prejšnje, ki so samo nalagale občinam, in potem so zahtevale od občin, da ni razvoja. In če ni razvoja, kaj se zgodi? Mladina gre, ker nimaš delovnih mest, nimaš nič. Torej, eno z drugim je bilo izredno povezano. Zdaj bom jaz šel na hitro čez nekaj točk, ker moram pustiti še nekaj časa tudi našim ostalim. Ampak glejte, vam bom povedal nekaj. Prva točka, razlika plačila do ekonomske cene vrtca. Jaz vam bom konkretno povedal, vi veste, zakaj gre. 23 % plačujemo občine za vsakega, ki gre v vrtec. To bi moralo biti na breme države. Če bi država prevzela teh 23 %, bi ostalo ogromno več denarja v občinah. O tem dajte razmišljati. Ker to vsak dobi, pa nisem nikoli razumel zakaj. Tudi tisti, ki imajo najvišje dohodke, dobijo 23 % subvencije. Saj smo zadovoljni, vsi mislim, da smo zadovoljni, da bomo plačali čim manj, ampak tako ne gre. Če hočemo priti na tisto raven, da malo popravimo te številke napram Evropi kot taki, mislim, da je tukaj treba pregledati. Drugače pa bi bilo teh 23 %, če bi šli v breme državi, en velik korak. Veste, kateri strošek je še ogromen strošek za občine? Regresiranje prevoza. To se mi zdi, da je en kolega prej nekaj že omenjal, ampak ni povedal bistva, kar je. Regresiranje prevoza. Mi smo sprejeli takšne zakone, da zahtevajo starši, da otroka prevzameš pred hišo in ga pripelješ domov pred hišo! Kje se je to videlo v zgodovini?! Mi smo hodili pet kilometrov, da smo lahko prišli v šolo! Jaz vem, da hočemo vse komoditete, kar je treba, in je tudi prav, da so, ampak ta regresirani prevoz je velik strošek za občine. Tukaj je treba nekaj napraviti. Ali se subvencionira nekaj ali ne, ker občine ne zmorejo več! Veste, kaj sem jaz naredil, ko sem postal župan? Šel sem z avtom, z avtom sem hodil en teden na turo, tako kot je avtobus hodil iskat otroke, in sem optimiziral, jaz sam sem optimiziral. V enem mandatu smo prišparali 440 tisoč evrov. Ampak to sem bil jaz, ker sem vedel, za kaj gre. In to je problem. Ali nuditi pomoč za optimizirati prevoze, da občine na tak način nekaj prihranijo pri tem. Ker jaz sem prepričan, da se vsi župani tega ne zavedajo in ne vedo, kako je to treba narediti, saj je čisto normalno, da nismo vsi enaki, ampak dajte začeti razmišljati prav o tem. To je en previsok strošek za občine in tukaj bi bilo treba po mojem mnenju nekaj napraviti. Potem normativi. Vi veste, za časa ministra Gabra je bilo sprejeto, da se zmanjšajo in se pokaže Evropi, da je manjša brezposelnost. Jaz sem prepričan o tem, kar je bilo takrat – da se naredi te normative, da se jih čim več zaposli in da – kako bi rekel? – bi razredi imeli manj otrok notri, da bi vrtci imeli manj otrok in vse, kar je treba. Saj je prav, saj smo vsi zadovoljni, da bi lahko imeli otroka, da bi bila ena učiteljica z nami ali pa bilo kdo, da nas je šest notri. Ampak to ne gre. Morali bi malo pregledati to zadevo, je stara 25 let, veste. Nekaj bi bilo treba tukaj na tem tudi narediti in dati možnost. Na tak način se razbremeni, razbremeni se s personalom in to je pomembno. Jaz ne govorim zdaj, da je treba odpustiti ljudi, daleč od tega, ampak dobiti ene sisteme, na kakšen način optimizirati. Ker to so pravi signali za občino in to so prave zadeve, s katerimi damo občinam možnost, da jim ostane nekaj denarja. Še ena zadeva, zelo pomembna, če veste, kakšno je breme občinam. To je razlika plačila v domu za ostarele. Vi ne veste, kakšne mahinacije, kakšne mahinacije otroci [[…]]Mislim, starši postanejo starejši, so stari ljudje, doma jih ne gledajo in jih dajo v dom za ostarele, prepišejo celo premoženje in izkazujejo potem občini, da nimajo s čim plačevati razlike do ekonomske cene, ker je penzija nizka, ker ne morejo plačati, kar je treba. Občina krije to razliko, to veste, kajne?! Veste, koliko je teh primerov? Veste, koliko sem imel jaz kreganja z ljudmi?! Pa sem točno vedel, da so si dva meseca prej prepisali vse premoženje. Ker po zakonu je predvideno, da če je premoženje, če občina rihta oskrbo starejše osebe v domu, premoženje je pa prodano, in se plača razlika, to je zakonsko. Jaz sem poenostavil to zadevo, zelo poenostavljeno povedal. Tukaj so grozne malverzacije, tukaj so take mahinacije v ozadju, da si ne morete misliti. Tukaj je treba nekaj narediti. Če ne drugače, vsaj da bi država, ne vem, ministrstvo za socialo prevzelo nase tudi malo te odgovornosti, ker so velike cifre, vam povem. To so velike cifre. Da ne bom šel tako na dolgo. Imam še en problem. Tukaj se sliši, da boste, bomo – ne vem, v parlamentu se sprejema te zadeve, se pravi, smo vsi skupaj tukaj – lahko nudili brezplačni vrtec drugemu otroku. Jaz vam dam samo en primer, jaz sem izračunal na hitro. Minister, dajte me poslušati, da boste razumeli, kaj govorim. Resno, poslušajte me. Drugi otrok v vrtcu – veste, kaj to pomeni? V naši majhni občini, kjer sem bil jaz župan, je približno 10 takih otrok, 10, ki so drugi otrok, za katerega bi moral biti vrtec zastonj, gratis, brezplačen. Če pogledam po tabeli tukaj [[pokaže predmet]] razbremenitve, ki smo jih naredili, je tukaj predvideno, za Občino Komen govorim jaz, ampak to je proporcionalno za vse občine, ker je proporcionalno narejeno povsod, je večja ali manjša občina. Govorimo o 44 tisoč evrih prihranka. V redu, dobro, bi človek rekel, super, smo dosegli, kar je. 10 otrok, drugih otrok, ekonomska cena vrtca je 424 evrov v Občini Sežana, skupno, ker imamo skupni vrtec. Na leto je za vrtec strošek za drugega otroka za občino 50 tisoč evrov. Se pravi, nismo naredili popolnoma nič! Mi smo razbremenili z določenimi stroški občine, dam primer Komna, 44 tisoč, drugi otrok, ki bo pa zastonj, bo pa 50 tisoč. V redu, če vzame tudi država za to nekaj bremena, če bi tako rekel. Razumete? Jaz dam samo primer, nič drugega. Jaz sem zadovoljen, da bi bil drugi zastonj, tudi tretji in vse, kar je, tudi, da bi bil vrtec zastonj. Tega nima nobeden na svetu, vrtec ni obvezen. Ampak to, kar nudimo, mislim, da je zelo dobro, in bi lahko nudili še več, tu sem vedno za. Ampak sem dal samo primer, da iz enega kraja dajemo možnost in prikazujemo nekaj, kar ni res, iz drugega kraja pa bomo ponovno tepli občine. To sem hotel samo pokazati. Dajte dobiti tukaj en kompromis, eno reč, dajte se dogovoriti, ker to na tak način ne gre. Zadnja zadeva in potem sem jaz zaključil. Na hitro, še pol minute. Večkrat sem povedal ministru, v zadnjih mesecih sem trikrat ali štirikrat z njimi govoril glede razbremenitev občin glede poklicnih gasilcev. Spadajo pod Ministrstvo za obrambo, ampak poklicne gasilce plačujejo občine, in to je zelo pomembna zadeva. In veste, vam povem, je veliko breme za občine to. Če bi Ministrstvo za obrambo prevzelo to breme nase, bi spet razbremenili občine. Jaz sem dal samo pet enostavnih zadev, ampak bi lahko govoril tukaj dve uri, vam bi pokazal [[nerazumljivo]], ker vem, kaj sem delal, kje sem stiskal, kje sem lahko dal in napravil te reči, ker poznam primer v nulo. Samo to sem vam hotel povedati. S tem bom zaključil. Hvala lepa, minister, hvala lepa, podpredsednik.
Hvala lepa. Besedo ima Mateja Udovč, pripravi pa naj se Tomaž Lisec. Izvoli.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Tale razprava mojega kolega je bila zelo zanimiva, vendar pa se v določenih segmentih z njim ne morem strinjati, sploh ne v tistem delu segmenta, ko govori – jaz razumem občine, da imajo stroške s prevozom v šolo, nikakor pa ne razumem dela, ko je govoril, da morajo plačevati občine prevoz otrok od doma, od praga doma do šole. Če jaz prav vem, zakonodaja pravi, za 4 kilometre oddaljenosti od šole ima brezplačen prevoz in mora občina to plačati, oziroma mora občina plačati tudi v primeru, ko ima otrok neurejeno pot, ko ima otrok nevarno pot do šole. Zato sem hotela to samo povedati, da ne bodo starši oziroma državljanke in državljani živeli v zmoti, da imajo čisto vsi brezplačni prevoz do svojih šol, od vrat do šolskih vrat. To mislim, da ne drži, me pa lahko kolega Marko Bandelli tudi popravi, če se motim. V svoji razpravi moram danes jasno poudariti, da se odločno zavzemam za finančno razbremenitev občin in lokalnih skupnosti, tako kot vsi moji predhodni kolegi. Občine je potrebno razbremeniti vseh nepotrebnih stroškov, ki nastanejo zaradi zakonsko določenih administrativnih postopkov in pristojnosti, po drugi strani pa jim je potrebno zagotoviti ustrezna sredstva in vire financiranja, da bodo lahko samostojno in kvalitetno urejale lokalne zadeve na območju, kjer živijo in delajo. S prenosom določenih skupnih pristojnosti in obveznosti z občinskih na državni proračun smo dejansko že blizu želenega ciljnega stanja, vendar pa se moramo zavedati, da brez zvišanja povprečnin tudi ne bo šlo. S takšnim pristopom bomo dosegli tudi bolj pregledno in gospodarno trošenje javnih sredstev. Lokalne oblasti se ne bodo več mogle izgovarjati na državo zaradi njene neučinkovitosti in obratno. Pa vseeno bi rada na tej točki opozorila, da ne smemo kar na pamet prenašati občinskih pristojnosti na državni nivo in posledično tudi obveznosti na državni proračun. Pred nami je še zelo zahtevna naloga, ki se jo občasno lotevamo, in sicer je to regionalizacija naše države. Z njo naj bi se skupne naloge, pomembne za določeno regijo, izvzele iz pristojnosti občin in države ter prenesle na regije. Prav tako pa tudi primeren obseg javnih sredstev. Teoretično je to vse lepo in prav, vendar pa se v vsakodnevnem življenju stvari običajno rade zapletejo, predvsem pri delu, kdo bo opravljal določeno delo, in seveda najbolj pri denarju. Skratka, pri zmanjševanju administrativnih ovir in prenosov pristojnosti moramo biti previdni, da si ne bomo sami povzročili težav v bodočnosti, vendar pa kljub temu podpiram predlog Vlade, ki predlaga Državnemu zboru sprejetje zakona o finančni razbremenitvi občin. S sprejetjem tega zakona se bo spremenilo devet področnih zakonov in doseglo zmanjšanje stroškov in administrativnih bremen za občino. Po drugi strani pa se bo zagotovilo kvalitetno izvajanje nalog, ki se nanašajo na lokalno prebivalstvo in so lokalne naloge. Vseh sprememb zakona na tem področju ne bom komentirala. Bi pa vseeno opozorila na predlagano spremembo Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju, ki se nanaša na prispevek za obvezno zdravstveno zavarovanje za družinske pomočnike, državljane Republike Slovenije in tujce, ki imajo dovoljenje za stalno prebivanje in ki jim je po zakonu priznana pravica do plačila prispevkov za obvezno zavarovanje. Pri prenosu te obveznosti me predvsem zanima, kdo in na kakšen način bo preverjal izpolnjevanje pogojev tujcev za plačilo tega prispevka. Pri preučevanju problematike razbremenitve občin in iskanju optimalnih rešitev sem aktivno sodelovala tudi z Gasilsko zvezo Slovenije. Prišli smo do zaključka, da so tudi na tem področju še določene rezerve. Tako smo v Stranki modernega centra za drugo branje pripravili še amandmaje na Zakon o gasilstvu in Zakon o varstvu pred požarom. S predlagano spremembo financiranja oziroma sofinanciranja standardiziranih gasilskih zavarovanj se bo razbremenil občinski proračun za sredstva, ki so jih občine oziroma prostovoljna gasilska društva do sedaj namenjala za tovrstna zavarovanja. Predlog omogoča, da se po določitvi standardiziranih gasilskih zavarovanj oseb, opreme, vozil in infrastrukture lokalnim skupnostim omogoči financiranje nezgodnega zavarovanja, zavarovanja odgovornosti in pravne zaščite tudi iz požarnega sklada. Če lokalne skupnosti sklenejo standardizirana gasilska zavarovanja za vozila, opremo in objekte, ki jih določi ministrstvo, pristojno za požarno varnost, država sofinancira ta zavarovanja tudi s sredstvi proračuna. Sredstva proračuna Republike Slovenije vključujejo za tovrstna zavarovanja tudi sredstva požarne takse. Če se bodo s sredstvi požarne takse financirala tudi zavarovanja, bi lokalnim skupnostim in prostovoljnim gasilskim organizacijam omogočili lažji nakup novih gasilskih vozil oziroma zaščitne opreme za gasilce, saj jim ne bo potrebno plačevati zavarovanja, prav tako bodo lahko vsi gasilci tudi dejansko zavarovani in ne bodo odvisni od občin oziroma od lastnih finančnih sredstev v primerih, ko jim občine niso namenile finančnih sredstev za zavarovanje. Zato predlagam, da se namensko sredstva iz požarnega sklada razširi tudi na zavarovanja gasilcev. To bo omogočilo občinam in prostovoljnim gasilskim organizacijam, da delež sredstev lahko namenijo tudi za namene zavarovanja. Ob vsem tem pa ne smemo pozabiti, da ima država na voljo še veliko manevrskega prostora pri dvigu požarne takse. Zato naj pred porabo sredstev iz integrale oziroma integralnega proračuna rajši dvignejo požarno takso, ki jo plačujejo zavarovalnice. Požarna taksa bi se lahko dvignila samo za finančno vrednost zavarovanj. Pri tem posegu bi dosegli win-win situacijo, kjer bi zavarovalnice plačevale malo več za požarno takso, gasilci pa bi prek zavarovanj zavarovalnicam vrnili denar. Krog bi bil tako sklenjen in nihče ne bi bil na bistveni finančni izgubi. S to potezo bi se povečala požarna varnost in tudi varnost samih gasilcev. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Tomaž Lisec, za njim pa bo razpravljal Rudi Medved. Izvoli.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovani predstavniki ministrstva, kolegi, kolegice, vsem skupaj lep pozdrav! Najprej morda, zakaj smo se v Poslanski skupini SDS sploh odločili, da imamo prvo obravnavo. Kar nekaj predhodnikov je že navedlo, kje vse bi bilo še potrebno prisluhniti občinam pri njihovem zagotavljanju tako obveznih kot tudi ostalih nalog, in da določene pristojnosti, ki so jih dobile, v preteklosti niso bile poplačane tudi z ustreznim financiranjem. Zato me veseli, da je danes minister v uvodu povedal, da ta zakon prinaša, prvič, administrativne razbremenitve, drugič, zmanjšanje stroškov, in pa tretjič, povečanje prihodkov. Ampak ta zakon bo vse to troje v dokaj večji meri dosegel šele s tistimi amandmaji, ki smo jih na srečo že videli v koaliciji, in upam oziroma verjamem, da so tudi koalicijsko usklajeni, in o njih malo več v nadaljevanju. Poleg tega pa bi vse tiste, ki veliko govorite o administrativni razbremenitvi občin, pozval, da glede na to, da se je ta vlada resno lotila debirokratizacije, posredujejo svoje pripombe. Veliko je zbranih tukajle tistih, ki sta jih pripravila gospod Simič in njegova ekipa in bodo posredno in neposredno tudi prizanesli nekaterim občinam. Zakaj smo v Poslanski skupini SDS želeli prvo oziroma splošno obravnavo? Ravno zato. Ker kot rečeno, potem ko smo dobili zakon v parlamentarno proceduro, smo videli, da gre za – pa naj mi bivši minister, tukaj sedeč, oprosti – deloma invaliden zakon. Lepo se sliši, finančna razbremenitev občin, ampak konkretnega učinka v tem zakonu, razen po mojem mnenju na dveh področjih – pa upam to reči zato, ker sem svetnik v občinskem svetu že, mislim da, četrti mandat in zelo dobro poznam te zadeve – razen na področju družinskega pomočnika pa mrliške službe skoraj ni dodane vrednosti. Tudi glede lokacijske informacije, ki se spreminja, glede na Zakon o upravnih taksah mislim, da zadeva še vedno ni dobra, in mislim, da bo treba tudi znotraj samega poteka znotraj Državnega zbora še ugotoviti, kaj sploh in čemu je namenjena lokacijska informacija in kaj smo naredili, če lokacijsko informacijo, namesto tega, da to plačujejo občine, pač plačujejo državljani. Skratka, da ne bom predolg. Opazi se ena razlika. Medtem ko gre pri tako imenovanih bolj levih vladah pri finančni razbremenitvi občin včasih le za poskus, da se pomaga Mestni občini Ljubljana, ki je dobila celo poseben status in poseben zakon in posebna finančna sredstva na račun drugih občin, in določene piarovske zadeve, ki če se samo spomnite, kako širokogrudno in kako širokobesedno jih je izgovarjal eden izmed prejšnjih ministrov gospod Koprivnikar, potem pa smo videli v praksi, da je bilo veliko besed, malo dejanj, pa še manj izplena, desne vlade delajo malo drugače. Manj govorimo, manj obremenimo občine in jim damo na drugi strani tudi več denarja. S tega stališča moram reči, da glede na to, da sem bil eden izmed tistih, ki je, odkar je bila poslanska skupina oziroma stranka SDS v opoziciji, vedno robantil tako v poslanski, predvsem pa tudi na samih sejah pri sprejemanju proračunov, da je – pa ne najdem pravega grdega izraza – nesprejemljivo, če želite, da se povprečnina ne dogovori, če že ne uskladi, če se ne dogovori s predstavniki ustreznih združenj, me veseli, da sta ta minister in ta vlada ne šla mimo združenj občin, ampak se z njimi dogovorila za višjo povprečnino. To je prvi velik dosežek. In drugi velik dosežek je, da smo ne glede na gospodarsko, politično, predvsem na pa na žalost na zdravstveno stanje in krizo, ki je prisotna ne samo v Sloveniji, ampak tudi v svetu, dosegli tako dvig povprečnine za leto 2020, celo za nazaj – primer, Občina Sevnica je dobila 600 tisoč evrov več, pokrila svoj proračun in prijavila še kakšno investicijo – kot tudi več denarja za prihodnje leto, vsaj za leto 2021 in za leto 2022. Tukaj me je samo strah, kar je prej kolega Bandelli rekel – da upa, da bodo to trajni ukrepi. Jaz tudi upam, da če, bog ne daj, pride kdaj kakšna vlada, ki bo spet lomastila po občinah, ne bo zniževala že dogovorjene povprečnine v naslednjih letih oziroma da je osnova za pogovor za leto 2023 znesek, ki velja tudi za leto 2022. Jaz osebno verjamem, da bo tudi tekom nadaljnje obravnave prišlo še do nekaj ustreznih amandmajev. Moram reči, da ne glede na to, da se tukaj velikokrat delimo na, bom rekel, naše, vaše ali pa koalicija, opozicija ali kakorkoli drugače rečete – ampak še enkrat, jaz moram reči, da se neki osnovni nastavki, ki jih je pripravila prejšnja vlada, v tem zakonu dobivajo vsaj s tem, kar smo že koalicijsko dogovorili, torej glede sofinanciranja, uresničevanja pravic stalno naseljene romske skupnosti, spodbujanja skupnega opravljanja nalog občinske uprave, področja občinskih taks in dveh zadev, ki sta meni zelo všeč, ena je glede področja gasilstva, ker o gasilstvu prevečkrat govorimo, pa premalokrat kaj storimo, da se tukaj določene obveznosti iz občinskih proračunov selijo v državni proračun – me zelo veseli ena stvar, ki je morda danes bila premalokrat omenjena. To pa je zagotavljanje sredstev občinam za sofinanciranje investicij v prihodnjem obdobju. Vsi vemo, končujemo tako imenovano perspektivo EU do leta 2020, upamo na čim boljšo perspektivo v naslednjem sedemletnem obdobju. In tukaj, jaz pravim, imamo tudi neko tretjo, vmesno, tako imenovano covid evropsko perspektivo, iz katere je Republika Slovenija tudi s pomočjo naših uspešnih pogajalcev izpogajala kar zajeten kupček – ne samo zato, ker se pač bližamo letu 2022, ko veste, da se predvsem na lokalni ravni, veliko bolj kot na državni ravni, bom po domače povedal, vrtijo mešalci, ko se delajo križišča, krožišča, takšne in drugačne poti, skratka ko obstoječi župani, ki bodo še kandidirali, želijo čim več prikazati – in bodo imeli poleg še enkrat omenjenega dviga povprečnine tudi pri tej drugačni razdelitvi sofinanciranja investicij veliko večjo možnost, tudi zaradi kreditiranja, ki je omenjeno v enem izmed predlogov za amandmaje za nadaljnjo obravnavo, da bo to vse skupaj prineslo še eno dodano vrednost občinam. Je pa res, tukaj moramo biti pošteni, da ko govorimo o sofinanciranju investicij na lokalni ravni, imamo, prvič, preveliko želja, pa na drugi strani včasih župani te investicije delajo neracionalno. Ko se gradijo spomeniki, namesto da bi se še vedno urejala tista nujno potrebna infrastruktura. Samo spomnite se, vsaj tisti, ki ste že kakšen mandat nazaj bili v Državnem zboru, koliko besed je bilo o ustavni kategoriji voda v ustavo. Pa se srečujemo še vedno – s katerim problemom? Nimajo še vsi Slovenci oziroma državljani in državljanke Republike Slovenije možnosti pitne, zdrave vode. Pa toliko govorimo. Skratka, jaz upam, da s tem, ko bomo v teh spremembah v nadaljevanju – upam, da soglasno, ne za koalicijsko-opozicijskim glasovalnim strojem – dali drugače, oziroma jaz mislim, da zelo boljšo možnost sofinanciranja, tega župani ne bodo izkoristili za neumne projekte v imenu svojih egov, ampak bodo to izkoristili za projekte v pomoč občanom in občankam. Kajti ne nazadnje je zakon o finančni razbremenitvi občin namenjen tako občanom in občankam kot tudi državljanom in državljankam. Tukaj še enkrat velika podpora tako finančnim razbremenitvam občin kot tudi tem debirokratskim oviram, ki so jih nekatere vlade v preteklosti izvažale na nižjo, tako imenovano lokalno raven. Upam, da bo še kakšen konkreten amandma do same seje matičnih delovnih teles in do seje DZ, in upam, da bomo zmogli, prvič, najti denar, in drugič, najti podporo tem ukrepom. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Rudi Medved, za njim pa bo razpravljala Maša Kociper. Izvoli.
Hvala lepa, podpredsednik. Od pripenjanja medalj za zasluge, kdo je kdaj ugotovil, da imajo občine problem, da je financiranje občin slabo, neustrezno urejeno, od tega, kdo je kdaj napisal kakšno strategijo, od tega občine v preteklosti seveda niso imele nič. Od teh ugotovitev niso imele nič. Od silnih strategij so imele na primer to, da od leta, mislim da, 2011 pa do nastopa vlade Marjana Šarca povprečnina sploh ni dosegala zakonsko določene višine, kaj šele, da bi občine uspele izposlovati kaj več od zakonsko določene. Ne, ravno nasprotno. Pretekle vlade so štartale tako nizko v teh pogajanjih, da na koncu, ko so malo popuščali, še vedno niso prišli na zakonsko raven. Jaz vam lahko povem za primer svoje občine – bil sem direktor občinske uprave ker nekaj let pa verjemite, da sem finančno stanje občine relativno dobro poznal – mi smo preračunali, kaj se je zgodilo v tistem obdobju. Občina je ravno zaradi tega, ker povprečnine sploh niso dosegale zakonske ravni, izgubila en cel proračun. En cel proračun v slabih 10 letih. V devetih letih, pravzaprav. To je več kot 10 milijonov, če ne štejemo še evropskih sredstev. To se je dogajalo ob tem, ko tukaj poslušamo, kako so si v preteklosti vlade prizadevale za to in ono. Seveda so tudi pretekle vlade čisto mirno gledale to obremenjevanje, dodatno obremenjevanje občin. Mirno so gledale, zmajevale z glavo, da to verjetno ni dobro, ampak se je to dogajalo ves čas. Ves čas. In zdaj potem tukaj slišimo, kaj je dodana vrednost tega zakona. Kaj je dodana vrednost tega zakona. Pa še nekaj prej, tudi trkanje po prsih takoj na začetku današnje razprave: ta vlada je ustvarila najboljše pogoje za delovanje občin. Trkanje po prsih. Seveda, dvignila je povprečnino, dvignila je povprečnino, hvala bogu. Hvala bogu, če se prelevim zdaj v občana neke občine, lahko seveda to pozdravim. Ampak kaj? To je nesistemsko in v razmerah, ko imamo tam nekje okrog 4 milijarde in še nekaj proračunskega primanjkljaja in ko so vse spone fiskalnega pravila popustile, bi lahko bila pravzaprav ta povprečnina še višja. Kaj bi se pa poznalo pri takšnem primanjkljaju? Kaj bi se pa poznalo, če bi še za 50 ali pa 100 milijonov dvignili? Ampak kaj se bo zgodilo, ko tega ne bo več? Ko tega denarja ne bo več. Bomo znižali občinam povprečnino, če ne bo kje vzeti? Če ne bo kje vzeti. In to se nam seveda prav lahko zgodi glede na situacijo, v kakršni smo. Zaradi tega, ko poslušamo, ali je bila vlada Marjana Šarca na tem področju ambiciozna ali ni bila ambiciozna, ali je dodala kakšno dodano vrednost ali ni dodala nobene vrednosti, dejstvo je – in mimo tega, tudi če se želi minimizirati prizadevanja prejšnje vlade na tem področju – da je vlada Marjana Šarca prva ugriznila v to kislo jabolko in sploh začela, sploh začela nekaj premikati na področju razbremenjevanja, stroškovnega razbremenjevanja občin, ter tudi tisto, kar je težje. Tisto, kar je težje – posegati na področje spreminjanja načina izračunavanja povprečnine. Ker je dejstvo, da tudi način izračunavanja povprečnine ni ustrezen. Če smo bili v preteklosti priče vsako leto temu nenehnemu barantanju, robantenju in kdo ve, čemu še vse, potem tukaj nekaj ne štima. Ne gre skupaj. Zakaj bi morale biti pravzaprav občine sploh v položaju, da morajo prositi kot za neko miloščino za to povprečnino, in zakaj se potem po drugi strani pa znajdemo v položaju, ko pa se vlada, ki je dvignila te povprečnine, trka po prsih, mi smo tisti, ki rešujemo življenja na občinskih nivojih, mi smo tisti, ki sploh kaj damo na potrebe občin? Vidite, v tem je problem financiranja lokalne samouprave. V tem je problem, v tej odvisnosti občin od volje vsakokratne oblasti. To na nek način sili župane tudi v neko lojalnost aktualni oblasti – seveda, če ne boš priden, če ne boste pridni, pa ne boste dobili. Dodana vrednost Šarčeve vlade je ravno v tem, v začetku tega dialoga in odpiranju teh kardinalnih vprašanj financiranja občin. Saj je res, da če govorimo o absolutnih zneskih, ta konkretni zakon res ne prinaša kakšnih epohalnih rešitev, ampak v simbolnem pomenu, da smo sposobni, da smo sploh sposobni začeti razmišljati v obratno smer – v obratno smer, torej ne več v smeri nenehnega obremenjevanja občin, ampak v obratno smer, da jih začnemo razbremenjevati – to je dodana vrednost takega zakona. Je dovolj ambiciozen, je premalo ambiciozen? Jaz vam ne bom razlagal zdaj vseh zgod in nezgod, ki so spremljale te rešitve, ki se zdaj tu ponujajo kot amandmaji k temu zakonu, in da bodo ti amandmaji pa zdaj ta zakon izboljšali do ne vem kakšnega nivoja. Vse te rešitve, to sem povedal že v uvodu danes, je imel minister praktično na mizi, ko je prišel na Ministrstvo za javno upravo. Leto dni je državni sekretar na Ministrstvu za javno upravo v prejšnji vladi, leto dni je hodil od Poncija do Pilata, da je našel rešitev za financiranje zavarovanja gasilcev. Leto dni je to trajalo. Če kdo misli, da je prišel zdaj novi minister pa je takole [[pokaže z gesto]] naredil pa kar imamo – ne, ni tako. Ni tako. Pojdite v kolesje državne uprave, boste videli, kako to je. Kako to je. In takšen zakon – saj ga je bilo relativno, bom rekel, preprosto pravzaprav uskladiti z reprezentativnimi združenji občin, ker smo vsi skupaj vedeli, kaj želimo. Pojdite ga medresorsko usklajevat. Pojdite ga medresorsko usklajevat pa boste videli, kakšen zalogaj je že za eno samo spremembo, ne pa za omnibus zakon, ki posega na toliko področij in toliko različnih področij. Je pa res tudi nekaj. Da takratni opoziciji, sedanji vladajoči opciji tisti začetki niso bili všeč. Niso bili všeč. Mi smo takoj, prvi teden praktično, ob nastopu začeli pogovore – jaz nikoli nisem hotel reči pogajanja, pogovore – o višini povprečnine za leto 2019. Prvi teden in smo relativno hitro to tudi zaključili. Na veselje tistih, ki smo pri tem sodelovali, vključno z občinami, smo ta sporazum, ne vem po koliko letih, ne vem, koliko let je minilo od zadnjega podpisa sporazuma, tudi podpisali. Tudi z zavezo, tudi z zavezo, da bomo med drugim pripravili tudi podlage za finančno razbremenjevanje občin, in še nekaj drugih zavez je bilo. Ampak, glej no, kaj se je zgodilo. Ob fotografiranju in laskanju drug drugemu, kako smo za dialog – mi smo bili takrat resnično, iskreno za ta dialog in v ta dialog smo iskreno tudi šli – kaj se je zgodilo? Slovenska demokratska stranka obvladuje Državni svet in evo, veto na rebalans prav zaradi povprečnine. Prav zaradi povprečnine. Potem pa razumi, če moreš. Mi se dogovorimo, podpišemo, v Državnem svetu, kjer so seveda prevladali lokalni interesi, pa veto. In da bo mera polna, po eni strani je bila ta povprečnina kar naenkrat prenizka, tako nizka, da je bilo treba iti z vetom, po drugi strani je pa vlada Marjana Šarca doživela tudi to, da je šel tisti rebalans proračuna pa na Ustavno sodišče, češ, da pa preveč troši. Ni šlo skupaj. Kako bo šlo to skupaj? Se pravi, po eni strani premalo, po drugi strani preveč. Veste, v takih razmerah ustvarjenega nezaupanja, ustvarjenega nezaupanja in jeze – da ne boste mislili, saj pravzaprav tudi v Vladi nihče tega ni s kakšnim velikim veseljem sprejel – v takšnih okoliščinah smo zmogli iti v ta dialog, katerega posledica je zdaj tale zakon o finančni razbremenitvi občin. Tisto, kar je pomembnejše od tega zakona, tisto, kar je pomembnejše, nisem zdaj zraven pa ne vem, v katero smer dialog teče, je pa sama sprememba načina izračunavanj določanja tako primerne porabe kot seveda povprečnine, ker – kje je izvirni greh? Izvirni greh tega nenehnega razhajanja med tekočo vlado in občinami, ko gre za višino povprečnine, je pač v zakonu, ki določa, da se za osnovo jemlje dohodnina iz predpreteklega leta, torej z dveletnim zaostankom. V času krize je bilo to sicer še celo dobro, ker so se zaradi krize, kljub temu da smo bili v globoki krizi, povprečnine vendarle občinam za tiste razmere še vedno nenormalno dvignile. Ne bom rekel nenormalno v absolutnih zneskih, ker to se nikoli do zdaj ni zgodilo, da bi se nenormalno dvignile, ampak so se dvignile. Z zamikom pa je seveda potem udarilo, da so v času konjunkture, pobiranja gospodarstva in krepitve javnih financ povprečnine tacale na mestu oziroma so bile pod zakonsko ravnjo. To so stvari, ki smo jih mi začeli odpirati. To so stvari. In to so bistveno težje stvari kot uskladiti en takle zakon o finančni razbremenitvi občin. Ker tam je pa interesov ravno toliko, kolikor je občin. Ravno toliko. In ko smo imeli prvi poskus, neko simulacijo, ki je potem med počitnicami – mislim, da leta, hm, ali je bilo to leta 2019? – ušla v javnost, pa ni bila za javnost, so župani tam avgusta, sredi počitnic uprizorili lov na medveda, češ, kaj jim delamo. Pa smo samo simulacijo naredili, kaj bi se zgodilo, če bi v obstoječih razmerah poskušali malo bolj pravično razdeliti povprečnino. Ugotovili smo vsi skupaj, da je to strel v prazno in da je treba zadevo začeti graditi s temeljev, ob soglasju. Na to so pristala vsa občinska združenja, temu so sledili župani, županje po vsej Sloveniji in ustvarili smo te temelje, da se vendarle financiranje občin uredi pravičneje in bolj življenjsko. In bolj življenjsko. To čaka zdaj politiko, sedanjo, prihodnjo, da se uredi, ob tem, seveda, da je zakon o finančni razbremenitvi občin nek temelj, kjer smo se zavestno, zavestno ustavili tam nekje pri 30 milijonih. Da ne bi kdo mislil, da nismo videli še vseh stroškov, ki bi jih bilo treba sneti z občinskih ramen. Še mnogo drugih je, ki danes tukaj niso bili omenjeni, še veliko drugih je evidentiranih, ampak zaradi interesa po ohranitvi vzdržnosti javnih financ smo naredili mejo pri teh od 30 do 35 ali pa celo 40 milijonih in pač prepustili stvar za naslednjo fazo. Tako smo mi to videli v skrbi tudi za javne finance, in v tej skrbi za javne finance potem bili obtoževani, da ne damo občinam. Glejte, res, da se je zdaj povprečnina bistveno dvignila za leto 2020, ampak že iz osnove je bila vendarle, in to je treba priznati, odmerjena kot najvišja v zgodovini lokalne samouprave. Seveda niso bili na občinskih ravneh zadovoljni in povedal sem tudi, zakaj je nenehno prihajalo do tega razkoraka, in še bo prihajalo do tega razkoraka med izračunanimi stroški, aktualnimi izračunanimi stroški in izračunano povprečnino na podlagi Zakona o financiranju občin. Do tega razkoraka, dokler se zakon ne bo spremenil, dokler se tudi sama formula za izračun povprečnine ne bo spremenila, bo prihajalo vedno. Ali bo brez teh posegov v prihodnje možno s tako dinamiko ob javnofinančni sliki, kot jo imamo, pa kakršna nas šele čaka, kar takole dvigovati povprečnino, to bomo pa vsi skupaj šele videli, ko bo prišel dan, ko bo morda treba pa povprečnino, ker denarja ne bo, preprosto znižati. Tisti dan bi pa tudi rad videl in te dogovore z občinami. V celoti gledano me seveda veseli, da ta državni zbor v zakonu o finančni razbremenitvi občin, ki ga je pripravila vlada Marijana Šarca, vendarle vidi dober dokument, dobro osnovo za nadaljnje tako finančno kot tudi administrativno razbremenjevanje občin, pa še marsikatero drugo.
Hvala lepa. Naslednja razpravljavka je gospa Maša Kociper, pripravi se gospod Jože Lenart. Izvolite.
Hvala, podpredsednica. V verjetno zadnjem delu te razprave, ki poteka že nekaj ur, je težko kaj posebej novega povedati. Številni razpravljavci so pred mano razpravljali, tudi bivši župani, ki veliko več vedo o tem, kako optimizirati in razbremeniti občine. Bilo je kar nekaj tudi dobrih predlogov, kako se ta razbremenitev lahko v praksi opravi. Mimogrede, strankarski kolega Bandelli me je prosil, da poudarim, da drži, da je treba vsem učencem in dijakom, ki živijo več kot 4,5 kilometra od doma, zagotoviti prevoz od vrat do vrat, kar seveda pomeni velik velik strošek za občine. Ampak jaz bom v teh nekaj minutah, ki so mi ostale, šla bolj na splošni nivo. Veliko je bilo povedanega o tem, kakšna je bila zgodovina razvoja občin, kje so največje težave, kje so, kot rečeno, praktične možnosti za izboljšave, in tudi prišlo je do nekaj kar enotnih zaključkov, kot je recimo ta, da imajo občine premalo lastnih sredstev za razvoj, da jih država preveč obremenjuje, in tako naprej. To se zdaj rešuje in to tudi v stranki SAB podpiramo, vsak korak v zmanjševanje administrativnih ovir, neko optimizacijo dela, neko jasno razbremenitev, kaj pade na državo in kaj pade na občine, je seveda zelo pozitiven. Ampak imamo pa osnovni problem. In ga bom zdaj, ker ne vem, ali ga je že kdo tako povedal, jasno povedala, čisto jasno še enkrat: absolutno imamo preveč občin. Absolutno imamo preveč občin. Na začetku naše države, ko so ob upoštevanju naše majhnosti in raznolikosti takratni očetje ustave pisali o tem, koliko naj bi imela posamezna občina stanovalcev, veste, da je bilo rečeno, da je to 5 tisoč ljudi. In če bi samo ta že takrat zelo velikodušno postavljen standard upoštevali, bi imeli dobrih 100 občin manj kot zdaj in bi imeli recimo 102 občini. To se mi zdi nekaj, kar bi ena takšna mala država, kot je Slovenija, zmogla in kar bi tudi pomenilo, da je kritična masa ljudi, ki so potrebni, da se te občine vodijo, da se upravljajo, da je dovolj znanja in da se lahko optimizirajo finančna sredstva. 100 občin bi po mojem mnenju to omogočilo, pa še tu bi bili prihranki možni. Ampak ne, ker je bila z leti zlasti, in to vsi vemo, desna opcija zelo naklonjena temu, da vsak malo pomembnejši strankarski veljak dobi svojo občino, smo pač zdaj tam, kjer smo. 212 občin, pri katerih absolutno ni pogojev, pri nekaterih, da bi sploh same opravljale svoje naloge. In eden od razpravljavcev je rekel: »Bistveno je,« in seveda, vedno v življenju je bistveno, »kdo je župan in koliko svojega dela in truda in znanja vloži v svoje delo.« To je povsod bistveno, na vsakem področju življenja. Ne more biti 212 odličnih županov. Ne more biti, ker to enostavno ne gre. Zato v svojem imenu sprašujem to vlado, to je desna vlada: ali razmišljate o tem, da bi končno začeli z nekim združevanjem, povezovanjem občin, kar bi na dolgi rok vodilo k manjšemu številu občin? Glede na to, kar sem povedala malo prej, mislim, da se vsi zavedamo, da kaj takega – se pravi optimizirati število občin, zmanjšati, povezovati, najprej s povezovanjem njihovih nalog in potem, saj pravim, v neki končni daljnosežni posledici zmanjšati njihovo število za pol – lahko naredi samo desna vlada. Zato ker v desni vladi, ponavljam, je večina ali pa večji del teh županov malih, majčkenih občin, ki si ne želijo vzeti svojega peskovnika in ki si ne želijo vzeti svojega županskega naziva in svoje tajnice in svojega fikusa. In tu nastanejo veliki veliki stroški za državo, bolj kot stroški pa nastajajo razvojni primanjkljaji. Ker voditi tako malo državo in razvijati lokalno samoupravo v tako majhni državi z 212 občinami, je pač nemogoče. Še enkrat, prosim za odgovor, ali ta vlada načrtuje zmanjšanje števila občin in na kakšen način se bo tega lotila. In če ne, zakaj ne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Jože Lenart, pripravi se gospod Gregor Perič. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoča. Spoštovani minister, kolegice, kolegi! Tudi jaz bom poudaril, da je veliko naporov za to, da je danes Predlog zakona o finančni razbremenitvi občin na mizi, vsekakor opravilo Ministrstvo za javno upravo s takratnim ministrom Rudijem Medvedom na čelu, in to od prvega tedna dalje s prevzemom resorja v letu 2018. Z veseljem sem ga danes poslušal pri podajanju poročila in v tej zadnji razpravi, ki jo je imel pred kratkim, kajti to je tista razprava, to je tisto strokovno, življenjsko podajanje in to je tisto, kjer je treba, da na takšen način sodelujejo tudi vlade med seboj, ko predajajo posle. Ministrstvo za javno upravo je zagotovilo zelo dobre temelje za konstruktivno razpravo z vsemi deležniki, ki pokrivajo občine, in tudi z Ministrstvom za zdravje, Ministrstvom za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, tudi Ministrstvom za finance, ki potem tudi prevzemajo ta finančna bremena. Danes smo slišali in verjetno se vsi tudi sami zavedamo, da gre za zelo zahtevno materijo, saj posega že v tej fazi v devet zakonov, v nadaljevanju pa bo potrebno posegati v še več nadaljnjih zakonov. In to je tudi tisti razlog, da ni prišlo do obravnave Predloga zakona o finančni razbremenitvi občin že v letu 2019, ko je bil začet zakonodajni postopek, saj je v tem obdobju že potekala obravnava dveh zakonov s tega področja, s področja Zpiza. Da pa ne bo to zvenelo kot samohvala prejšnje vlade, ki je postavila temelje, me pa tudi veseli in želim pohvaliti sedajo vlado, in spoštovani minister, da na teh temeljih nadaljujete in delate od tu naprej in nadgrajujete tisto, kjer ste do spoznanj prišli. Da smo lepo realni pa odkriti o sodelovanju, če sem že o tem govoril. In to mislim zelo odkrito in resno. Kaj je cilj sprememb? Predvsem to, da se finančno breme pravilno razporedi na nosilca za tiste naloge, ki so v pristojnosti občin, in za tiste, ki niso v osnovi v pristojnosti občin, vendar pa so jih občine opravljale glede na pridobitev dodatnih nalog skozi leta. Manjkal pa je dogovor, kdo in kako bo to financiral. Mislim, da je to osnova problema, ki je leta in leta bila nerešena in se je zdaj končno začela reševati. Pri tem pa je pomembno naslednje dejstvo. Lokalna skupnost bo suverena šele takrat, ko ne bo rabila več prosjačiti za to, kar bi morala imeti zagotovljeno, da opravlja servis v imenu države v teh primerih. In seveda te zagotovitve danes nima predvsem za ta področja, ki jih predlog zakona omenja, seveda pa še ne omenja vseh, mislim, da je še veliko zadev odprtih, kar je tudi kolega Medved navedel. Eden glavnih virov občin za financiranje teh aktivnosti je NUSZ, to se pravi nadomestilo za stavbna zemljišča, takse in tudi ostalo, ampak temelji predvsem na tem. Tu pa je treba poudariti, da vemo, da imajo posamezne občine zelo različne odloke za višino tega davka. Seveda je tudi z razlogom, da so različni. Na drugi strani pa morajo sedaj finančno pokrivati obveznosti plačila prispevka za obvezno zdravstveno zavarovanje za omenjene osebe, ki so v tem zakonu podrobno navedene, to se pravi, opravljajo te naloge za družinske pomočnike, za mrliške oglede. Naj omenim pri tem tudi sofinanciranje varstva starejših na domu, ki ga pa ta predlog še ni zajel in jaz ga vidim kot takega, da bi ga tudi moral, tudi zaradi tega, kar bom v nadaljevanju povedal. Upam, da bo zajet. In še veliko je tega, kar bo potrebno postaviti na svoje mesto v tem zakonu oziroma v tej pravilni, sorazmerni, racionalni razdelitvi med občino in državo. Za to gre. Torej gre na eni strani za zelo nesorazmerno finančno moč občin glede na vire davkov in na drugi strani za finančne obveznosti, ki jih moramo vsem občanom in občankam oziroma vsem državljanom in državljankam zagotavljati sorazmerno ne glede na to, v kateri občini, v katerem predelu Slovenije živijo. Mislim, da je to tisto bistvo, da potem take zadeve odpravljamo. Ker če jih nekatere občine, ki nimajo dovolj sredstev, niti ne morejo – zato sem tudi navedel to, da je treba urediti tudi ta del, pomoč starejšim na domu. Ker vemo, nekateri zdaj nič ne prispevajo k temu, nekateri pa celo 80 %. Tu mislim, da je pa že kršena ustava v določeni meri, če so take zadeve notri. Pač, moj pogled na to. Prenos finančnih obveznosti na Ministrstvo za zdravje in Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti bo na eni strani razbremenil občine in na drugi strani zagotovil sorazmerno pokrivanje vsem državljankam in državljanom kjerkoli v Sloveniji. To mora biti tisti cilj. Ne moremo pa mimo finančnih posledic zaradi prenosa obveznosti na ministrstva, ki jih sam predlog zakona še ne zagotavlja, vsaj mislim, da ne. Če ne, boste potem v razpravi tudi to zagotovili. Rebalans proračuna za leto 2020 je sprejet. Proračunski dokumenti za 2021, 2022 so v obravnavi in teh postavk v dokumentih ni opaziti, vsaj jaz jih nisem videl. Mislim pa, da so rezerve tiste, ki so oblikovane, da se lahko iz tega rešuje. Ali je konkretno kako drugače? V vladi Marjana Šarca smo finančne prihodke in odhodke načrtovali skrbno, v skladu z gospodarsko rastjo, zagotavljali smo uravnoteženost bilanc, sledili smo fiskalnemu pravilu, proračunskemu presežku, odplačilu javnega dolga. Na vse to, na kar smo še v sprejemanju proračuna 2020 tako prisegali in ste nas na to tudi opozarjali. Kljub vsemu smo tudi v letih 2018 in 2019 in vsekakor v proračunu 2020 namenjali sredstva za odpravo posledic varčevalnih ukrepov po krizi 2008 oziroma po uveljavljenem Zujfu. Tako smo poleg pokojninam, socialnim transferjem, dvigu minimalne plače, regresa namenjali več sredstev tudi za povprečnine občinam. Ja, res pa nismo odpravili zaostankov naenkrat, ampak postopno glede na to, kar je gospodarstvo ustvarilo. Torej, tudi mi smo skrbeli za to, da smo ustvarili več, in smo vsakemu dali več v obdobju, ko je bila gospodarska rast. Ta vlada pa ima malo drugačen pristop. Kljub krizi namenja vsem več. Žal ne čisto vsem, nekatere tudi črta. Ampak danes ni za to, da se spuščamo v podrobnosti na tem področju. Predvsem pa je namenila več občinam. Vsekakor to spoštujemo in si želimo, da je to pot k decentralizaciji in boljšemu razvoju občin in regij, ne moremo pa pri tem mimo tega, da ne opozorimo, da javni dolg Republike Slovenije narašča. Od leta 2014 do 2019 se je javni dolg Republike Slovenije gibal med 31 in 32 milijardami. V letu 2019 se je znižal prvič takole realno za pol milijarde, pri dobri gospodarski rasti in da smo odpravili določena nesorazmerja za nazaj, pa še vendar ne v celoti. Danes pa se ta dolg bistveno dviga. Po proračunskih dokumentih bo javni dolg do leta 2022, torej letos, naslednje leto in potem leto 2022, v treh letih, narastel na 42 milijard oziroma za 11 milijard, kar pomeni enoletni proračun Republike Slovenije. To moramo imeti v mislih, ko se ta vlada tako rada pohvali, kako je radodarna in vsem zagotavlja več. To je bilo danes predvsem iz vladajočih strank tolikokrat zelo pohvalno povedano, ampak samo en del, ta drugi del pa se žal vedno, verjetno tudi namerno spregleda, se v javnosti ne pove. Seveda pa nikakor nisem mnenja, da bodo aktivnosti Predloga zakona o finančni razbremenitvi občin spravile državo na kolena, daleč od tega. Finančni problemi države so seveda popolnoma drugje. Tako predlog zakona podpiramo in ga tudi sam podpiram in želim, da poiščemo še več racionalizacij, predvsem na temelju debirokratizacije upravljanja države, kjer ima ta vlada zelo velike načrte. Upam, da v smeri finančnih razbremenitev, ne pa prerazporeditev v druge interesne sfere. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Gregor Perič, pripravi se gospod Matjaž Nemec. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednica. Kolegice in kolegi, minister, predstavniki ministrstva, lep pozdrav! Danes smo, mislim da, zelo veliko slišali o tem, kakšen je namen zakona, ki ga imamo pred sabo, torej finančna razbremenitev občin. To se da doseči na vrsto načinov, čeprav smo slišali prejšnjega ministra, da tudi to ni tako enostavno – doseči finančno razbremenitev. Jaz sem vesel, da se je naredil nek korak naprej, ampak v ta korak naprej bo potrebno še veliko energije, veliko dela vložiti. Ko poslušam zdajšnje kolege v opoziciji – že osem mesecev je nova vlada, pa še nisem slišal niti enega varčevalnega ukrepa, enega predloga varčevalnega ukrepa na strani opozicije. Kar po svoje razumem, ker je v stiski celotna Evropa oziroma celoten svet in se zavedamo, da moramo tukaj pomagati vsem subjektom, tudi lokalni samoupravi, predvsem gospodarstvu, da vse te cikle zaženemo, zato da nam predvsem gospodarski subjekti ne odmrejo, ker potem se bomo težko pogovarjali o prilivih in prihodkih v proračune, ki jih imamo, tako državnega kot občinske. Nekaj izkušenj z lokalno samoupravo imam tudi sam in lahko rečem, da je ta korak, ki ga je naredila Vlada, zelo pogumen, pričakujem pa od lokalne ravni, da bodo sledili koraki tudi na nivoju lokalne samouprave. Ker kolikor poznam zadeve, so tudi na lokalnem nivoju marsikje neki fevdi, točno tako jih bom poimenoval, fevdi, ki jih ne smeš tikati, ker če se jih dotakneš in če sredstva, ki jih ima proračun na voljo, preusmeriš nekam drugam, se avtomatsko zgodi neka politična vojna, nek politični spopad. Tako da tukaj, to je predvsem izziv za vsako posamično lokalno skupnost, da racionalno razporeja tista sredstva, ki jih ima na voljo. Kogarkoli boste vprašali, vsak župan bo rekel, da teh sredstev ni nikoli dovolj, ker je vedno potreb več od zmožnosti, ki jih imamo. Moj pogled je tukaj usmerjen predvsem na Vlado in na ministrstva, ki imajo vpliv na to, da razmišljajo v smeri tega, da omogočijo občinam, dajejo na voljo neko infrastrukturo, pravno ali kakšno drugo, kjer lahko potem občine še same delajo na lastnih virih. To je moje pričakovanje – da se tudi občine same potrudijo in da izkoristijo obstoječe in tudi nove, da bolje pobirajo tiste davke in pristojbine, ki so v njihovi pristojnosti, da optimizirajo sezname, ki omogočajo pobiranje teh davkov, da bolje pobirajo, ne vem, turistično takso, nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča in kar je še podobnega, ker te rezerve niso nikoli dovolj dobro izkoriščene. Kar bi rad še poudaril v tej pol minute, ki mi preostane, je preprosto to, da bo v prihodnje – vsaj v novi perspektivi, ne v tej, ampak v tisti, ki bo sledila – teh kohezijskih sredstev neprimerno manj na voljo. Zato je pred nami vsemi zelo velik izziv, kako bomo predvsem razvojno funkcijo občin razvijali tudi v prihodnje. In če bomo čas, ki nam preostaja, dobro izkoristili, potem bodo tudi občine tiste, ki bodo eden od gonil razvoja in napredka, v nasprotnem pa bomo mi vsi skupaj imeli precejšnjo težavo pri zagotavljanju in financiranju občinskih storitev.
Hvala lepa. Sedaj je glede na odjave na vrsti gospod Boris Doblekar, naslednja naj se pripravi gospa Alenka Jeraj in nato še kot zadnji razpravljavec mag. Branko Grims. Izvolite, gospod Doblekar.
Hvala lepa za besedo, spoštovana podpredsednica. Spoštovane poslanke, poslanci! Lep pozdrav seveda tudi ministru za javno upravo in državnemu sekretarju! Danes imamo kar tako zanimivo temo, o kateri bi se lahko govorilo ure in ure ali pa dneve in dneve. Jaz sem zelo vesel, da je končno pred nami gradivo, ki samo še nadgrajuje tisto, kar smo že za občine naredili, in sicer dvignili povprečnine za pokrivanje tistih nujnih zakonskih obveznosti, ki jih občine imajo. Moram reči, da me zelo veseli, da imamo kar lep nabor predlogov za razbremenitev občin pred seboj. Iz same razprave in tudi iz predhodnih usklajevanj pa je bilo že razvidno, da nas čaka tudi kar nekaj amandmajev, nekaj sprememb, nekaj zanimivih stvari, ki bodo še naknadno prišle na vrsto oziroma bodo upoštevane. Občanke in občani, kar smo tudi mi poslanci sami, se moramo zavedati, da je občina tista naša samoupravna skupnost, tisti naš dom, kjer živimo, in prav je, da imamo v občinah urejene stvari, od infrastrukture, izobraževanja do vseh ostalih stvari, kar pa seveda občine stežka zagotavljajo s temi svojimi proračuni. Veliko je bilo že tudi govora na to temo, da bi morali te stvari že zdavnaj popraviti in se žal niso. Ta vlada je k sreči bolj naklonjena občinam, financiranju občin, torej občankam in občanom, že s tem, da smo bili ali pa da sta bila ta vlada in potem tudi parlament naklonjena temu, da so šle povprečnine kar za lep procent gor glede na to, da do zdaj ni bilo tako. Seveda si občine obetajo s tem zakonom kar nekaj stvari, ki jim bodo prav prišle in bo tudi več denarja potem namenjenega za investicije v občinah. Vemo tudi, da se občine prijavljajo na različne razpise, in če nimajo v proračunu zagotovljenih sredstev, se seveda tudi na takšne razpise potem ne morejo niti prijavljati oziroma ne pričakujejo finančne pomoči. Tukaj ni samo to, da bomo finančno okrepili občinske proračune, bistveno je tudi to, da bomo odpravili različne administrativne ovire, kar je tudi prioriteta te vlade. To je tudi bistven poudarek. Teh administrativnih ovir je mnogo preveč in tukaj bo potrebno narediti še marsikaj, je pa tudi marsikaj že pripravljeno in bo tudi kmalu prišlo pred nas poslance, da bomo o tem odločali. S tem zakonom se posega v oziroma spreminja devet področnih zakonov in predvsem me veseli, da bo za določene stvari, ki jih je do zdaj pokrivala občina, prevzela breme država, predvsem to, da se bo poskrbelo tudi za gasilce in pa izobraževanja odraslih, različna zavarovanja in seveda nadomestila za plačilo prispevkov in tako naprej. Jaz se zdaj ne bom dotikal vsake teme posebej. Verjamem, da bo še v odgovoru oziroma v razlagi minister pojasnil določene zadeve, ki so bile že tudi izpostavljene, in bom sigurno dobil zadovoljive odgovore glede na to, da sta se minister in tudi ministrstvo zelo poglobila v to zadevo in stvari zelo dobro poznata. Verjamem, da bomo s še dodatnimi amandmaji prišli do neke končne oblike zakona, ki ga seveda pozdravljajo tudi domala ali pa kar vse slovenske občine, tudi Skupnost občin Slovenije pa vse ostale skupine. Na tej točki bi zaključil. In seveda, zelo pozdravljam te spremembe in upam, da bomo na teh temeljih, ki so končno postavljeni, gradili naprej in pomagali občinam, občinskim proračunom s strani države tudi v prihodnje in končno nekoč prišli tudi do tistega, kar si vsi želimo, kar smo tudi bolj ali manj vsi poudarjali – da bo dejansko država pokrila popolnoma vse stroške, ki jih imajo občine za to, da zagotavljajo izvrševanje vseh zakonov. Začetek je, pozitivno vzdušje je in jaz verjamem, da bomo na tem samo še gradili in da bomo na koncu čez nekaj časa le prišli na čisto, kot se temu reče. Še enkrat hvala za vse, za kar ste se potrudili in ste pripravili, in upajmo, da bomo vsi skupaj potem to tudi potrdili in šli po tej poti naprej. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednja razpravljavka bi morala biti gospa Alenka Jeraj, pa je ni v dvorani, prav tako ni v dvorani mag. Branka Grimsa, tako da smo izčrpali seznam prijavljenih razpravljavcev in prehajamo na sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik Vlade gospod minister. Izvolite.
Najlepša hvala, predsedujoča. Hvala tudi vsem razpravljavcem za njihove komentarje. Poskušal se bom opredeliti do nekaj njih, tudi bolj na splošni ravni, saj tudi debata je bila, bi rekel, bistveno bolj celovita, kot je področje, ki ga ureja ta zakon, vsekakor se je pa tako ali drugače dotikala te problematike. Najprej bi omenil, spoštovana gospa poslanka Bah Žibert je omenila tudi ukinjanje pošt, poštnih poslovalnic, poštnih storitev, bančnih poslovalnic, bankomatov – mi na Ministrstvu za javno upravo, kolikor lahko, asistiramo županom, torej občinam, pri vzpostavljanju komunikacije s ponudniki, konkretno tudi z Združenjem bank v primeru ukinitve enega od bankomatov na Kozjanskem. Tako da tukaj, kolikor lahko, smo z njimi v nenehnem, rednem stiku in poskušamo pomagati tudi z odpiranjem pogovorov z drugimi resorji. Kar se tiče pripombe gospoda Ciglerja glede obdavčitve v občinah tistega, kar je njihovo premoženje. Z vidika optimizacije upravljanja naj povem, da smo na Ministrstvu za javno upravo skupaj s partnerji ravno pred pridobitvijo končnega poročila v okviru ciljnega raziskovalnega projekta Fiskalna kapaciteta občin v Sloveniji in jaz sem ravno včeraj preverjal vmesne rezultate, ki kažejo, da so občine različno uspešne pri generiranju vseh vrst davčnih in nedavčnih prihodkov in da uspešnost ni povezana z velikostjo občine oziroma s številom prebivalstva ali pa s tipom mestna napram nemestna občina, temveč se razlikuje od vira do vira. Nekatere občine pobirajo nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča v eni višini, druge v drugi, nekatere najemnino, druge ne oziroma v različnih deležih. Ta analiza, v nekaj treh mesecih pričakujemo končno poročilo, bo dober korak naprej. Tako kot sem napovedal že v uvodni predstavitvi, ta zakon je kamenček v mozaiku tega, da nekako optimiziramo delovanje in poslovanje občin oziroma da asistiramo županom pri urejanju tega področja. Kar se tiče pripombe kolege Bakovića glede višine primerne porabe občin za tiste občine, ki imajo romsko prebivalstvo. Omenjal je, da je bilo v nekem delovnem osnutku govora o 0,3 %. V teh, bi rekel, nekako dorečenih predlogih oziroma besedilu, zaenkrat v okviru koalicije, smo šli bolj na 3,5 % primerne porabe. Vprašanje, ki ostaja odprto, je, katerim občinam, ali tistim, ki imajo evidentirano romsko naselje, tistim, ki imajo romskega svetnika ali romsko komisijo, to je nekaj, kar bo pač treba v zakonodajnem postopku še doreči, vsekakor pa ne želimo biti administrativni, ampak želimo pomagati romskemu prebivalstvu oziroma občinam z romskim prebivalstvom. Bila je omenjena pripomba gospoda Bandellija glede tega zakona, ki pomeni 1-procentno razbremenitev. Naj poudarim, da se je povišala tudi povprečnina, kar sem ravno prej omenil, občine so različno uspešne pri generiranju dohodkov, tako da jaz verjamem, da ta 1 % v celotni luči bistveno več pomeni občinam. V končni fazi to kaže tudi odziv reprezentativnih združenj in posameznih županov, ker so se ti predlogi ustvarjali in oblikovali skupaj z njimi, in očitno to ocenjujejo kot primerno, ustrezno in nimajo pripomb na to. Še enkrat bom poudaril, da v sprejetem proračunu seveda ni predvideno izrecno, ni postavke za ta zakon, ker ta zakon še ni obstajal in ni bilo zakonske podlage, je pa v proračunski rezervi predvidenih dobrih 30 milijonov in potem še [[nerazumljivo]]30 milijonov za te ravno tako oblikovane spremembe, tako da tukaj skrbi ni. Toliko z moje strani. Hvala.
Hvala lepa, gospod minister. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Sprašujem, ali je še interes, glede na to, da nam je čas za razpravo še ostal. Vidim, da ne, tako da zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v torek, 27. oktobra, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in prehajamo na 10. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SLOVENSKIH DEMOGRAFSKIH REZERVAH, SKLADU ZA SOFINANCIRANJE POKOJNINSKEGA IN INVALIDSKEGA ZAVAROVANJA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 16 poslank in poslancev s prvopodpisanim Matjažem Hanom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 38 poslank in poslancev s prvopodpisanim Matjažem Hanom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona zato dajem besedo predstavniku predlagatelja gospodu Soniboju Knežaku. Izvolite.
Hvala, predsedujoča. Spoštovane kolegice in kolegi! 1996. leta je bil sprejet dogovor, s katerim smo delodajalcem znižali prispevek za pokojninsko in invalidsko zavarovanje za polovico. Od takrat naprej imamo konstantno v Zpizu primanjkljaj, ki se suče nekje okrog milijarde, kako leto malo manj, kako leto malce več, ki ga sedaj pokriva proračun. Projekcije, ki so bile narejene na podlagi demografskih kazalnikov, napovedujejo, da se bo ta primanjkljaj v blagajni že čez 20 let približal znesku 3 milijard. Politika je v preteklih letih zaznala ta problem, vendar kaj velikega ni bilo storjenega, bili pa so neki nastavki. Če jih samo omenim. 427. člen ZPIZ-2 opredeljuje, da se mora zaradi demografskih kazalnikov formirati demografski sklad, in sicer do leta 2015. To se pravi, da na tem področju zamujamo že najmanj pet let. In pa ne nazadnje tudi zakon o SDH opredeljuje, da se mora KAD preoblikovati v demografski sklad. To sta obe zakonodajni spremembi, ki sta bili sprejeti v času druge Janševe vlade. Mi v našem zakonskem predlogu sledimo tem zagotovilom in želimo z našim zakonom zagotoviti finančna sredstva, ki bodo zmanjšala ta primanjkljaj v Zpizovi blagajni. Če se dotaknem virov, ki smo jih opredelili za polnjenje tega demografskega sklada. Stalni vir so tako imenovane temeljne demografske naložbe. Če malce poenostavim, je to osem, devet slovenskih podjetij, uspešnih slovenskih blue chipov, katerih večinski lastnik je država ali ima deleže. Njih ne prenašamo v ta sklad, ampak prenašamo v ta sklad njihova sredstva, to se pravi 100 % dividend, ki jih ta podjetja ustvarjajo. Opredelili smo tudi, tako kot zakon veleva, dodatne vire, kjer predvidevamo 2 % od zbranih trošarin in pa deleže od kapitalskih naložb, ki jih ima država. Za vsa ta sredstva predvidevamo 20 let akumulacijske dobe, akumulacije, in pa seveda v tem času plemenitenje teh sredstev. Demografski sklad se bo tako prelevil v nekega portfeljskega upravitelja ne samo na Slovenskem, ampak tudi na svetovnih trgih, z neko razpršenostjo naložb. Po simulacijah, ki smo jih pripravili na podlagi zelo skromnih predvidevanj neke 2,5-procentne donosnosti, bi lahko tako po 20 letih akumulacije teh sredstev pokrivali nekako 15 % takratnega primanjkljaja v Zpizovi blagajni. To so zelo konservativne napovedi, po nekih realnih napovedih bi lahko zbrali v tem času tudi sredstva v višini 25 % tega primanjkljaja. Tisto, kar mislim, da je prav, da še tukaj povem, je, da pri teh temeljnih demografskih naložbah teh najbolj uspešnih slovenskih podjetij, katerih dividende naj bi polnile ta sklad, predvidevamo tudi nekaj varovalk, to se pravi, da se jih ne da kar tako odprodati, oziroma če bi katera vlada želela, ker 20 let je dolgo obdobje, te naložbe odprodati, mora iti po postopku v Državni zbor. To pa zato, da se ne nazadnje opredeli jasna politična odgovornost, kar je bila običajno v preteklosti precej zamegljena zadeva. Tisto, kar se mi zdi – da bi pri tem zakonu bilo potrebno več kot 46 glasov, kot je v ponedeljek omenil predsednik Vlade, ker gre ne nazadnje za neki medgeneracijski dogovor, ne gre toliko za današnje upokojence, ampak za tiste, ki bodo pokojnino uživali čez 20 let, in pa z nekim konsenzom sprejeta zakonodaja s tega področja bi dala tudi mlajšim generacijam nekakšno zagotovilo, da lahko ponovno začnejo verjeti, da bodo tudi oni kdaj deležni penzije. Tisto, kar bi še omenil, je, da tak sklad mora biti transparenten, zato smo predvidevali postopke vsakoletnih poročil na Ekonomsko-socialnem svetu, v Državnem zboru. Naj omenim, preden zaključim, samo še sestavo nadzornega sveta. Predviden je devetčlanski nadzorni svet, štirje predstavniki Vlade, en predstavnik delodajalcev, en predstavnik delojemalcev, predstavnik starejših, upokojencev in pa predstavnik mladih ter en predstavnik iz KNJF, to se pravi iz Komisije za nadzor javnih financ. Taka sestava zagotavlja, da ne bo imel v tem skladu nihče prevladujočega vpliva. Verjamem pa, da ste si zakon vsi prebrali in se že veselim razprave, ki je pred nami. Želim si, da bo usmerjena v izboljšavo tega in pa v predloge, ne pa v zgodovino, kot je to mnogokrat običaj tudi v tem državnem zboru. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za uvodno predstavitev mnenja dajem besedo predstavniku Vlade Mag. Peter Ješovnik, državni sekretar na Ministrstvu za finance, izvolite.
Spoštovana predsednica, spoštovani poslanci in poslanke! Vlada Republike Slovenije poudarja zavzemanje za ustanovitev demografskega sklada, katerega namen mora biti sofinanciranje vedno večjih izdatkov državnega proračuna v pokojninsko blagajno, kar je dejstvo že nekaj časa. Glede na negativne demografske projekcije mora demografski sklad naslavljati demografska vprašanja celovito, torej skrb za mlade, starejše in izplačevanje dostojnih pokojnin tako danes kot v prihodnosti. Vlada se sicer strinja s splošno znano oceno stanja in razlogi za sprejetje zakona, ki so jih podali predlagatelji, vendar predlagatelji opozarjajo, da ti razlogi in zakonske podlage za oblikovanje demografskega sklada obstajajo že od leta 2013. Vlada iz ugotovitev, ki izhajajo že iz same uvodne obrazložitve predloga zakona, ugotavlja, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo, saj ogroža sedanje in prihodnje stanje javnih financ iz naslednjih razlogov. Prvič. Cilj predloga zakona vzpostavitev globalnega portfeljskega vlagatelja je v nasprotju s poglavitno rešitvijo predloga zakona, to je koncentracijo naložb sklada zgolj v Krki, Modri zavarovalnici in Loteriji Slovenije, saj bi slednje predstavljale več kot polovico vrednosti naložb sklada, zato bi sklad po zapisu predlagateljev, citiram: »Z izpostavljenostjo le v eno državo oziroma nekaj podjetij ali panog svoja sredstva izpostavil prevelikim tveganjem, s tem pa ogrozil tudi svoje poslanstvo ter s tem zakonom določene cilje.« Drugič. Ocena finančnih posledic predloga zakona za državni proračun in druga javna finančna sredstva je pomanjkljiva in pavšalna, saj niti ne vključuje v predlogu določenih 30 % od zbranih dajatev iz naslova koncesij za izkoriščanje vode iz vodnih virov niti ne upošteva, da so to namenska sredstva Sklada za vode, in niti ne sledi splošnemu izhodišču integralnosti proračuna Republike Slovenije v primeru deleža trošarin, ki bi se letno namenjale skladu. Tretjič. Predlagatelji v utemeljitvi predloga zakona niso znali ali hoteli definirati vrednosti prenosov kapitalskih naložb med Republiko Slovenijo in skladom in s tem osnovne vrednosti začetnega premoženja sklada, na podlagi katere bi lahko utemeljili ocene glede vplačil sklada v pokojninsko blagajno po izteku dobe akumulacije. Četrtič. Predlagatelji kot vplačila v pokojninsko blagajno v dobi sofinanciranja navajajo dve vrsti deleža sredstev, 70 % dividend in obresti ter 4 % vrednosti naložb sklada, vendar ne določijo, kateri se nakaže v Zpiz, in v obrazložitvi k členu celo zapišejo, da se v pokojninsko blagajno vplačujeta kar oba. Petič. Sklad bi v obdobju sofinanciranja tako v Zpiz vplačeval ali bistveno manj, kot bi do tedaj dobil iz proračuna Republike Slovenije, ali vplačeval več, kot bi dobil iz proračuna Republike Slovenije, vendar bi imel zato hkrati bistveno nižjo vrednost naložb ali pa bi se vrednost njegovih naložb izčrpavala do konca obdobja sofinanciranja pokojninske blagajne. Šestič. V srednjeročnem obdobju bi prišlo po predlogu zakona do posledic pri dodatnem financiranju pokojninske blagajne iz proračuna, saj predlog zakona predvideva prva izplačila v pokojninsko blagajno šele leta 2042. Ob trenutno veljavni zakonodaji KAD v zadnjih letih za namene pokrivanja primanjkljaja pokojninske blagajne izplačuje letno sredstva v višini 50 milijonov evrov, do katerih v obdobju od 2022 do 2042 Zpiz ne bi bil več upravičen. Da zaključim. Vlada se zato do posameznih členov predloga zakona niti ne more opredeljevati. Na koncu sem dolžan še opravičilo, saj smo v pisnem mnenju Vlade navedli napačen podatek o deležih v kapitalskih naložbah, ko smo govorili o portfelju francoskega demografskega sklada. Mišljen je delež pod 1 % in ne pod 0 %, kar seveda nima smisla. To je tudi jasno razvidno iz seznama naložb v opombi 3. Hvala za pozornost.
Hvala lepa tudi vam. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Kot prvi dobi besedo gospod Aljaž Kovačič, da predstavi stališče Poslanske skupine LMŠ. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednica. Predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Poslanska skupina Liste Marjana Šarca bo SD-jev Predlog zakona o slovenskih demografskih rezervah, skladu za sofinanciranje pokojninskega in invalidskega zavarovanja na tej točki podprla, saj nas zelo skrbijo negativni demografski trendi v Sloveniji in si želimo najti učinkovito rešitev tako za svojo starost kot tudi za vse naslednje generacije. Alarmantno je, da je v Sloveniji že vsak četrti Slovenec starejši od 65 let. Leta 2013 smo s prispevki pokrili 66 % pokojnin, leta 2019 se je situacija malce izboljšala, na več kot 80 %, danes pa kažejo projekcije, da naj bi leta 2060 s prispevki pokrivali manj kot 60 % pokojnin, kar je premalo. Država že danes dodatno pokriva primanjkljaj Zpizu v višini ene milijarde evrov. V najslabši situaciji je bil dejansko ta primanjkljaj 1,3 milijarde evrov. V Listi Marjana Šarca podpiramo okrepitev vloge KAD pri sofinanciranju obveznega pokojninskega zavarovanja na način, da se mu iz naslova kapitalskih naložb in sredstev, zbranih iz privatizacije, poveča premoženje, zagotovijo stalni in dodatni viri, se mu za čas trajanja akumulacijske dobe prekine izplačila iz sklada ter da se po času akumulacije začne obdobje sofinanciranja primanjkljaja Zpiza. Strinjamo se s predlogom SD predvsem v tem delu, da v primeru ustanovitve sklada ne gre za prenos lastništva, kot na drugi strani predvideva vladni zakon, saj mora lastnik še vedno ostati Republika Slovenija. SDH bo opravljal funkcijo centralnega upravljavca državnega premoženja, sklad pa bo upravičen do njihovih celostnih donosov, ki jih bo poskušal čim bolj uspešno in učinkovito reinvestirati. Nekateri ekonomisti opozarjajo ravno na to, da če bi sklad postal lastnik naložb, bi mu to omogočilo lažje razpolaganje s premoženjem in bi bila večja možnost privatizacije. Svarijo pa tudi pred tem, da bi to pomenilo večje tveganje za Republiko Slovenijo, da bi narastle obveznice, da bi se znižala bonitetna ocena za Slovenijo, imeli bi tudi višje stroške financiranja, slabše dostope do finančnih trgov, zmanjšala bi se konkurenčnost Slovenije in tudi raven produktivnosti, prav tako pa bi se zmanjšal BDP. Kljub podpori pa imamo nekaj dilem glede tega predloga, ki ga danes obravnavamo, v zvezi z načinom upravljanja, virom financiranja, dobo akumulacije, vplivom politike ter navsezadnje tudi v zvezi z dejansko učinkovitostjo tega sklada. Ni zanemarljivo dejstvo, da mora država že sedaj vplačevati velik primanjkljaj v pokojninsko blagajno, da bo država imela izpad dohodkov zaradi prenosa upravljanja naložb na sklad, da bo imel sklad še dodatne stroške za vso svojo upravljavsko strukturo ter da bo tudi ob ustreznem donosu sredstev premalo. Zato smo v Listi Marjana Šarca mnenja, da bo potrebno v izogib zlomu pokojninskega sistema premisliti tudi o drugih komplementarnih rešitvah, ki bodo poleg sklada zagotavljale dodatne vire za sofinanciranje pokojninske blagajne. Tako bi bilo morda dobro razmisliti tudi o možnem dodatnem viru za akumulacijo sredstev v obliki dela dobička, ki ga ustvari Banka Slovenije. Rešitev pa bomo tako aktivno iskali tudi v ureditvi sistema dolgotrajne oskrbe, dvigu produktivnosti v Sloveniji, usmeritvi v visokotehnološke proizvode in storitve, dvigu deleža aktivnih starejših. Zavedati pa se moramo, da je pokojninski sistem pomemben za vsako družbo ter za vse generacije, zato je nujno začeti krepiti solidarnost med generacijami ter najti način, da bodo tudi mladi zopet začeli verjeti, da ne bodo le vplačevali v sistem, ampak bodo po delovno aktivni dobi imeli zagotovljene dostojne pokojnine za zasluženo varno starost. Sem že na začetku povedal, da bomo v Listi Marjana Šarca predlog podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine SD bo predstavil gospod Jani Prednik. Izvolite.
Najlepša hvala, podpredsednica. Predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Kot smo lahko slišali že iz uvodne dopolnilne predstavitve kolega Soniboja Knežaka, problem izvira iz časov, ko sam nisem dopolnil niti 10 let. In precej nas je danes v tej dvorani, ki lahko rečemo podobno. Drznem si celo domnevati, da smo v tej dvorani v večini tisti, ki v svojem življenju nismo imeli veliko vpliva na to, kako se je zasnoval pokojninski sistem ali pa kako se je odločalo o lastništvu, upravljanju in prodaji državnih podjetij. Gre za dve vprašanji, ki ju nekateri vztrajno poskušajo povezati v eno, vsi pa moramo živeti s sedanjo situacijo, ki je posledica dolge verige odločitev, na katere nas večina ni imela nobenega vpliva. Pokojninski sistem že danes ustvarja primanjkljaj, pokrivati ga moramo iz proračuna in vsi že danes vemo, da ga bomo morali še dodatno podpreti, če naj sistem drži medgeneracijsko zaobljubo, da bo vsaka aktivna generacija poskrbela za starejšo, ker lahko računa, da bo naslednja naredila isto. Če tega ne storimo, ogrožamo pokojnine vseh, ki se nadejamo prejemati pokojnine čez 20 let in več. Državno premoženje, od katerega si premnogi obetajo ogromne donose, ki naj bi rešili sistem, je zdaj, leta 2020, takšno, kot pač je. Za mojo generacijo in za vse tiste, ki upajo, da bodo čez 20 let prejemali pokojnine, tudi veliko sedanjih upokojencev je med njimi, ali pa bodo morali takrat s prispevki financirati sistem, je popolnoma nepomembno, kdo je kriv ali odgovoren, da je stanje takšno, kot je. Dejstvo pa je, da imajo take odločitve izjemen dolgoročni vpliv, zato si ne smemo dovoliti, da bi jih sprejemali brez temeljitega premisleka, poglobljene razprave in misli na prihodnost. Zato je prvo, k čemur pozivamo v Poslanski skupini Socialnih demokratov, da se pogovarjamo o vsebini in o prihodnosti. Minusa v pokojninski blagajni ni mogoče odpraviti samo z ustanovitvijo demografskega sklada. Vzroki za primanjkljaj so kompleksni in tudi njegovo odpravljanje bo moralo biti sestavljeno iz več rešitev. Z enim zakonom ne moremo hkrati reševati vsega – pokojninskih prispevkov, popraviti starih krivic, spodbujati rodnosti, dodatno investirati v gospodarstvo in hkrati še nekoliko preurejati razmerja pri upravljanju državnih podjetij. Če loviš dva zajca, ti bosta oba ušla, pravi pregovor ameriških staroselcev. Vendar pa je ustanovitev demografskega sklada pomemben del rešitve, če želimo zagotoviti, da bo sistem vzdržal v tistem kritičnem času, v letih od 2040 do 2070. Več pomembnih zakonov je začrtalo razloge in smer reševanja, demografski sklad v obliki rezerv za kritično obdobje, ki se mu dodelijo še dodatni viri financiranja, da bi z njimi podprli sistem in zavarovali pokojnine tudi v prihodnosti. Med nami so danes tudi poznavalci te vsebine, ki so imeli priložnost soodločati v nekaterih pomembnih vprašanjih. Dobro vedo, da si je vsakdo v teh procesih po svojih močeh prizadeval, da bi demografski sklad končno tudi dobili. Ker so tako ali drugače sodelovali pri sprejemanju odločitev, dobro vedo, da so se vsi dosedanji poskusi ustanovitve zataknili pri poskusih, da bi spremenili način upravljanja državnih podjetij. Tej pasti smo se poskušali na podlagi izkušenj več vlad izogniti s svojim predlogom. Na mizo ga dajemo, ker ne smemo več izgubljati časa. Če ima tudi Vlada svoj predlog in koncept, je prav, da se javno preučita, skrbno primerjata in obravnavata po vseh predpisanih postopkih. Druga past so pričakovanja, ki jih imamo. Če mislimo, da se lahko z ustanovitvijo demografskega sklada izognemo proračunskemu sofinanciranju pokojnin ali pa da je pošteno zapirati pošte in privatizirati infrastrukturo, razprodajati neprofitna upokojenska stanovanja zato, da bi vsako leto dobili posladek v obliki 1 % bonusa v pokojnini, ali je prav, da bi demografski sklad polnili samo z izčrpavanjem in prodajo državnih podjetij, ne da bi bili pripravljeni dati celo najmanjši znesek iz proračuna ali davkov za vir sklada? Če želimo doseči cilj, bomo morali ravnati manj sebično in storiti nekaj danes, da bomo lahko računali na jutri. Zato, spoštovani, nekaj dejstev, ki jih je treba pri odločanju upoštevati. Kot prvo. Pokojninski sistem ustvarja primanjkljaj predvsem zato, ker se je leta 1996 znižalo pokojninske prispevke delodajalcem. Zaradi teh odločitev je bilo takrat tudi sklenjeno, da se ustanovi Kapitalski sklad PIZ, ki je kasneje postal Kapitalska družba. Uzakonjeno je bilo tudi načelo, da se nanjo prenaša 10 % prihodkov iz donosov in prodaj državnega premoženja z namenom sofinanciranja pokojnin. S tem je bil v bistvu že vzpostavljen neke vrste nepopoln demografski sklad, ki pa ga žal zdaj izčrpavamo za trenutno porabo, četudi to pomeni le 1 % trenutnega zneska, ki ga vsakoletno namenimo za pokojnine. Ključno vprašanje je in ostaja, ali in kako smo se pripravljeni soočiti s problemom. Ali smo se pripravljeni čemu odreči in k čemu zavezati, da bi premagali ovire in dosegli cilj. Kot drugo. Državno premoženje leta 2020 je doslej preživelo dve bančni sanaciji in različne načine upravljanja – politično lomastenje v 90. in na začetku tega stoletja, previdne poskuse vzpostavljanja neodvisnih odgovornih upravljavcev pod vlado Boruta Pahorja, uzakonitev izkoriščevalskega prodajalca v obliki SDH v času druge vlade Janeza Janše in zadnje poskuse dveh vlad, da ga spremenita v pogodbenega strokovnega upravljavca, ki zanju upravlja njeno premoženje. Preživelo je tri valove privatizacije – prvo certifikatsko, drugo tajkunsko in tretjo vsiljeno kaznovalno. Njegov del deluje kot Kapitalska družba, nepopoln demografski sklad, ki pa se ga izčrpava za tekočo porabo brez realnega vpliva na višino pokojnin. Skupna vrednost vsega tega premoženja ne dosega niti 10 milijard evrov. Večina te vrednosti je zaklenjena v podjetja, ki imajo strateški pomen. Gre za ključno infrastrukturo in izvajalce javnih storitev, od katerih presežnih dobičkov ne bi smeli pričakovati, država pa mora prevzemati tudi lastninsko odgovornost zanje. Le še majhen del državnega premoženja je torej takšne narave, da bi zagotavljal stabilne dobičke in unovčljive donose, ki bi jih bilo mogoče uporabiti za sofinanciranje tistega resničnega problema – minusa v pokojninski blagajni, ki bo čez 20 let trikrat večji, kot je danes. Celotna dolgoletna zgodba upravljanja državnega premoženja v zadnjih 20 letih se lahko na kratko strne. V prizadevanjih, da bi odstranili politični vpliv, se je izgubila politična odgovornost za sprejete ključne odločitve, vzpostavila pa se je vsaj neka mera strokovnosti, neodvisnosti in preglednosti. To je potrebno ohraniti in po potrebi nadgraditi, ne pa znova v celoti postaviti vsega na glavo. Kot tretje. Mi smo v okviru zahtev že sprejetih predpisov, sprejetih pod več vladami in z glasovi mnogo poslank in poslancev in poslanskih skupin, in upoštevajoč izkušnje iz več poskusov uzakonitve tega vprašanja, pripravili predlog zakona, ki upošteva vse doslej sprejete predpise in standarde in izvršuje svoje temeljno poslanstvo zagotoviti pokojninskemu sistemu dodaten vir financiranja v demografsko najbolj kritičnih letih. Vprašanje upravljanja državnih podjetij smo skušali kar najbolj ločiti od vprašanj, ki so pomembna za demografski sklad. To pa so: viri, neodvisnost, preglednost, donosnost, varnost, razpršenost naložb ter demokratično, transparentno in strokovno upravljanje in nadzor. Scenarij in simulacije, ki so bili narejeni, pri tem mislim tako na analizo Majcna in Sambta iz leta 2014 kot na več dokumentov ministrstva za delo, družino in socialne zadeve, kažejo, da bo čez 30 let primanjkljaj Zpiza že presegel 2 milijardi in pol evrov. Vsaka poprava krivic ta znesek še dodatno poveča. Zaradi pritiskov po korekciji krivic lahko skoraj z gotovostjo napovemo, da se bodo ti zneski v obliki obremenitve proračuna v prihodnosti še povečevali. Tako imenovani vzdržni scenarij, ki sta ga predvidela Majcen in Sambt, na katerega so se naslonili nekateri predlogi za oblikovanje demografskega sklada, je v praksi socialno neizvedljiv. Pomeni namreč velikansko poseganje v pravice ter čezmerno podaljševanje delovne dobe. Ker je problem čez 20 let bistveno večji od sedanjega, ko še imamo nekaj manevrskega prostora za ukrepanje, je zato nujno in edino odgovorno, če skupaj rešimo vsaj ta del problema. Solidarnostni pokojninski sistem, po katerem aktivna generacija danes plačuje za upokojeno generacijo na podlagi zaveze, da bo zanjo to počela prihodnja generacija, je danes zaradi dolgoživosti in staranja družbe pod vedno večjim pritiskom. To ne velja le za Slovenijo, temveč za vse razvite družbe, ki morajo iskati razne rešitve za pokrivanje primanjkljaja svojih pokojninskih sistemov. Noben pokojninski sistem namreč ni tako vzdržen, da bi v celoti pokril vse potrebe samo iz zbranih prispevkov. Vzpostavitev demografskih skladov, ki v sedanjem času nalagajo sredstva, da bodo v kritičnem obdobju sofinancirali pokojninsko varnost prihodnjih generacij, je zato ena izmed takih rešitev. Pomenijo dodaten vir pokojninskemu sistemu, da v prihodnje ne bi bil odvisen samo od vplačil prispevkov in proračunskih doplačil. Nujna okrepitev pokojninskih zavarovanj pa bo zagotovo še predmet mnogo razprav. Pokojninska reforma, sprejeta v času druge vlade Janeza Janše, je imela v Državnem zboru visoko soglasje. Prestala je socialni dialog. Že zaradi tega smo dolžni izvršiti, kar predvideva, kot moramo živeti s posledicami. Naša odgovornost je tudi poprava morebitnih krivic, a na način, da ne ogrozimo dolgoročne stabilnosti socialne države. Če popravljamo storjene krivice iz pokojninske reforme, je edino pošteno, da podpremo sistem z davno predvidenim virom in ustanovitvijo demografskih rezerv za prihodnost, da bo medgeneracijska solidarnost delovala tudi čez 20 ali 30 let, ne le za politični mandat ali dva. Pri predlogu zakona smo imeli resnično iskrene namene. Uporabili smo vse izkušnje iz dosedanjih poskusov uzakonitve. Gradili smo na rešitvah, ki smo jih v dosedanjem delovanju v vladah skušali pripraviti, pa morda niti niso prišle do javnosti. V stranki smo že pred tremi leti izvedli temeljito razpravo, takrat sprejeli podrobne programske cilje in razrešili dileme, ki se pojavljajo danes, ko sta v javnosti dva koncepta demografskega sklada. Imamo dobre argumente za to, da so predlagane rešitve takšne, kot so. Ob upoštevanju strokovnih podlag, realnih dejstev in vseh dosedanjih prizadevanj verjamemo, da je predlog dovolj dobra podlaga za nadaljnjo obravnavo. V predlogu zakona je še možnost za izboljšave in tudi za dopolnitve. Potrudili smo se, da ga pripravimo na ta način. Vprašaje naložbenih omejitev in prehodnih obdobij, večja transparentnost in celo prostor za zagotovitev stalnega financiranja za določena pomembna vsebinska področja, na primer domovi za starejše ali demografska odpornost, se lahko izčistijo in uporabijo v nadaljnji obravnavi skozi amandmaje. Spoštovani, za takšne odločitve je treba iskati širok konsenz. Če bi nam uspelo doseči temeljno soglasje vsaj o trenutnem stanju in uzakonjeni smeri reševanja, bi zagotovo lahko razrešili tudi nekatere manjše dileme, ki so bile izpostavljene v razpravi, ko smo v zadnjem mesecu predstavljali predlog zakona vsem zainteresiranim deležnikom. Žal nam je, da predloga zakona ni obravnaval Ekonomsko-socialni svet. Nova pravila za obravnavo predlogov opozicije tako še vedno niso bila uporabljena in spoštovana. Žal nam je tudi, da iz ravnanj predsednika Vlade in njegove koalicije ni velike pripravljenosti za poglobljeno javno obravnavo in razpravo, a bomo na današnji točki dnevnega reda vseeno iskreno predstavili vse argumente za sprejetje tega zakona in skušali kar najbolj konstruktivno iskati rešitve iz razprave poslanskih kolegic in kolegov. Še vedno upamo, da bo pri končnem odločanju o primernosti predloga za nadaljnjo obravnavo prevladalo tudi dejstvo, da smo v svojem predlogu veliko pozornosti namenili transparentnosti, demokratičnemu nadzoru in preprečevanju političnih vplivov. Temu je namenjeno celo poglavje našega zakona. Naj nam bo dovoljeno opozoriti, da je predlog, ki ga je v Državni zbor poslala Vlada, ravno na tem področju deležen resnih strokovnih kritik. Naj bo to dodatna spodbuda, da predlog, ki je pred nami danes, skupaj nadgradimo in mu damo priložnost, da nadaljuje svojo obravnavo. Za sprejetje predloga zakona so torej štirje ključni argumenti: demografska gibanja, zakonitost in upoštevanje že sprejete zakonodaje, načelo socialne države in čas, saj vsako nadaljnje izgubljeno leto dodatno slabi sposobnost sklada, da doseže svoje cilje. S predlogom izpolnjujemo vse, kar nalagajo sprejeti predpisi, in upoštevamo vse standarde, ki jih moramo upoštevati kot razvita država, članica EU in OECD. Demografskim rezervam zagotavljamo jasen cilj, stalne in dodatne vire ter jim zagotavljamo neodvisnost od političnih vplivov, pri tem pa vzpostavljamo demokratični nadzor in politično odgovornost za razpolaganje s ključnim premoženjem, namenjenim reševanju demografskih pritiskov. Zato naj vas, kolegice in kolegi, ob tem uvodu pozovem le še k strpni in poglobljeni razpravi ter podpori k predlogu zakona.
Hvala lepa. Naslednja je na vrsti gospa Monika Gregorčič, da predstavi stališče Poslanske skupine SMC. Izvolite.
Spoštovana podpredsednica, predstavnika Vlade, spoštovane poslanke in poslanci! Pokojninski stroški zaradi staranja prebivalstva oziroma neugodnih demografskih trendov naraščajo v številnih državah. Te države zato vse iščejo rešitve za zagotavljanje dodatnih finančnih virov v obliki tako imenovanih demografskih skladov. Gre za sklade v lasti države, ki so ustanovljeni za vnaprejšnje zagotavljanje sredstev pokojninski blagajni v obdobju, ko bodo njeni odhodki večji od prihodkov, pa tudi za dodatne namenske investicije za starejšo populacijo. Po vzoru drugih držav se je tudi Republika Slovenija pri sprejetju pokojninske reforme na prehodu iz leta 2012 v 2013 odločila, da ustanovi svoj demografski rezervni sklad. V novem sistemskem pokojninskem zakonu s kratico ZPIZ-2 je za ta sklad določila tudi ustrezno pravno podlago. S posebnim zakonom bi se nato v roku dveh let moral urediti tudi izvedbeni del, torej delovanje in financiranje demografskega rezervnega sklada. A zakonski rok za ustanovitev se je iztekel konec leta 2014. Kasneje je bil tudi v Zakon o Slovenskem državnem holdingu umeščen izvedbeni člen, ki je določil, da se KAD najkasneje do 31. decembra 2015 preoblikuje v neodvisni, avtonomni demografski rezervni sklad. Že v mandatu Cerarjeve vlade smo si kot vodilna vladna stranka žal neuspešno prizadevali uskladiti in tudi sprejeti ta predlog, predlog zakona o demografskem skladu. A zlasti med SMC in eno od koalicijskih strank so bila razhajanja pri vprašanju nadzora, upravljanja in strukture naložb, ki bi jih imel v lasti sklad, tako velika, da do dogovora ni prišlo. Tudi v vladi Marjana Šarca se je ta usklajevani proces nadaljeval. Konstruktivno smo si prizadevali za ustanovitev tega sklada, ki bi skladno s smernicami dobre prakse korporativnega upravljanja koncentrirano upravljal s kapitalskimi naložbami države in zagotavljal ustrezen nivo varnosti, razpršenosti in donosnosti premoženja. Pripravljen je bil do neke mere usklajen zakonski predlog. Med strankami tedanje koalicije pa so se glavna razhajanja ponovno vrtela okoli sestave organov nadzora, upravljanja in še posebej glede sestave stalnih virov sklada. Ob primerjavi današnjega zakona zato ni težko ugotoviti, da so si predlagatelji ta predlog oblikovali na podlagi še nedokončno usklajene verzije prejšnje koalicije. Zato na tem mestu v izogib morebitnim napačnim interpretacijam, da bi lahko šlo za zakon, ki je usklajen, tudi SMC jasno sporočamo: vsebina tega zakona pred nami v nekaterih členih bistveno odstopa od zadnje delovne verzije nekdanje koalicije. Žal pa tudi uporaba zakonskega gradiva nekega drugega avtorja za dosego lastnih političnih ciljev ni nekaj novega. Resda takšno gradivo domnevno ne more biti avtorsko zaščiteno, je pa morda še za odtenek malce bolj sporen časovni vidik vložitve v zakonodajni postopek le malo, preden je svojo zakonodajno pot pričel vladni zakon. Tudi to je sicer že poznan manever oviranja oziroma upočasnitve sprejemanja vladnega akta. A vseeno, potem ste predlagatelji sami predlagali umik oziroma preložitev obravnave lastnega zakona. Vprašanje, ali je šlo pri tem res za iskreno željo po dodatnem usklajevanju gradiva z deležniki ali le za dodaten manever, da se obravnava vladnega zakona dodatno zamakne, saj se lahko prične šele po koncu obravnave vašega zakona. Če bi namreč res potrebovali dodaten čas, vam že na začetku ne bi bilo treba tako hiteti z vložitvijo. Ampak to so bili postopkovni manevri. Zdaj se želim vrniti k vsebini. V Poslanski skupini Stranke modernega centra ugotavljamo, da predlagani zakon sicer sledi nekaterim rešitvam iz mandata prejšnje vlade, hkrati pa se glede nekaterih rešitev, ki bistveno odstopajo od takratnega koncepta, ne moremo otresti občutka, da je v ozadju zaščita tako imenovanega nacionalnega interesa in želja po ohranitvi vpliva nekaterih interesnih skupin. Slednje je še posebej očitno razvidno iz selektivnega seznama družb, ki naj bi tvorile temeljne kapitalske naložbe sklada. To so Pozavarovalnica Sava, Slovenski državni gozdovi, Telekom Slovenije, Loterija Slovenije in podobno. Glede na to, da je med cilji zakona izrecno navedeno, da naj bi sklad deloval kot globalni portfeljski vlagatelj, torej brez prevladujočih poslovnih deležev, pa iz zakonskih členov izhajajo lastniške koncentracije naložb v Krki, Modri zavarovalnici in Loteriji Slovenije. Takšne koncentracije pa seveda pomenijo večjo izpostavljenost poslovnim in finančnim tveganjem. Gre seveda za očitno in veliko nedoslednost zakonskega predloga, zato se do drugih vsebinskih rešitev ni več smiselno niti opredeljevati. Poslanci Stranke modernega centra zato sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, ne moremo podpreti. Naj pa ob tem dodam, da je aktualna vlada že sprejela in v Državni zbor posredovala predlog svojega zakona o nacionalnem demografskem skladu. Poleg primarnega cilja, torej zagotavljanja dodatnih potrebnih sredstev za pokojninsko blagajno, sledi zakon tudi ideji centralizacije upravljanja državnih naložb. Prihodki sklada bodo namenjeni za sofinanciranje pokojnin že danes in ne šele čez 20 let, kot to danes predlagate predlagatelji tega zakona. Namenjeni pa bodo prihodki sklada tudi za druge demografske ukrepe, povezane z zdravstvom in socialo, na primer za gradnjo domov za ostarele. V Poslanski skupini Stranke modernega centra poudarjamo, da demografski sklad ne more biti projekt zgolj dveh političnih strank niti ne le vladajoče koalicije, ampak je to širši družbeni projekt. K sodelovanju je zato potrebno pritegniti tiste deležnike, ki jim je oziroma jim še bo v prihodnosti ta sklad namenjen. Seveda, potrebno je torej voditi ustrezen socialni dialog. Ustanovitev nacionalnega demografskega sklada tudi ne sme biti izgovor, da ne bi spreminjali in prilagajali pokojninskega sistema v prihodnje, na kar izrecno opozarja tudi bela knjiga o pokojninah. Demografski sklad ne more biti tista čarobna palica, ki bo rešila vso problematiko pokojninskega sistema. Njegova glavna vloga je le v finančni razbremenitvi sistema s pokrivanjem razlike med prihodki in odhodki pokojninske blagajne. Namreč, dosedanja doplačila teh razlik se vršijo v breme državnega proračun, zato ni upravičeno in ni primerno vseh upov za rešitev pokojninske blagajne polagati v ustanovitev kakršnegakoli takšnega sklada. Prej ali slej bo za to potrebna nova pokojninska reforma. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Luka Mesec, predstavil bo stališče Poslanske skupine Levica. Izvolite.
Hvala za besedo in lep pozdrav! V Levici podpiramo čim širšo razpravo o demografskem skladu, ki odpira številna pomembna vprašanja tako o financiranju pokojninske blagajne kot o upravljanju državnega premoženja, tako da bomo, in to povem ob začetku, podprli nadaljnjo razpravo o zakonu, ki so ga vložili Stranka Alenke Bratušek in Socialni demokrati. Kljub temu pa bom v svojem stališču nekoliko polemično zastavil nekaj vprašanj oziroma zavzel, recimo temu, skeptično pozicijo do koncepta demografskega sklada. Demografski sklad v slovenski javnosti predvsem po zaslugi nas politikov odzvanja kot nekakšna krilatica, nekakšen buzzword in vsi so nekako privadili svoja ušesa na to, da je demografski sklad nekakšna rešitev za pokojninsko blagajno, ki naj bi čudežno rešila prenizke pokojnine, minuse, ki se vsako leto nabirajo v pokojninski blagajni, okrog milijarde jih je letno že zdaj, in se bodo v prihodnje verjetno zaradi demografskih trendov še povečevali in tako dalje. Moja osnovna pozicija in tudi pozicija Levice je, da demografski sklad ni čudežna rešitev za te probleme, ne bo rešil ne primanjkljajev pokojninske blagajne ne problema prenizkih pokojnin, ki so dejanski problem te družbe. Naj spomnim. Po izračunih vsako leto se vedno znova izkaže, da praktično polovica upokojencev živi tam nekje pod pragom tveganja revščine. Tako da ob demografskem skladu si moramo zastaviti dve ključni vprašanji. Prvo je, kaj ta sklad rešuje, in biti tukaj zelo iskreni, drugo pa, kaj to pomeni za upravljanje državnega premoženja. Pa če grem po vrsti. Finance pokojninske blagajne in kaj bo rešil demografski sklad. Kot sem že prej povedal, je vsako leto pokojninska blagajna za približno milijardo evrov v minusu. Približno 4 milijarde evrov zberemo v Zpiz, iz proračuna pa gre tisto, kar zmanjka. Lani, 2019, je proračun v Zpiz vplačal 965 milijonov evrov, letos, po rebalansu, se napoveduje za praktično 200 milijonov večji minus, in sicer milijardo 150 milijonov evrov. Po projekcijah, ki jih za svoje izhodišče jemlje tudi predlagatelj, bo ta luknja leta 2040 dvakrat večja, kot bo letos, in sicer bo znašala 2,4 milijarde evrov. Na drugi strani pa imamo dva koncepta demografskega sklada, enega so pripravili Socialni demokrati in SAB, drugega predlagajo vladne stranke. Rezultat teh dveh skladov bo takle: po predlogu, ki je na mizi danes, SD in SAB, bi do leta 2040 iz naslova demografskega sklada na leto v pokojninsko blagajno prišlo 400 milijonov evrov, po vladnem predlogu pa 200 milijonov evrov. Se pravi, 2,4 milijarde evrov bo imela pokojninska blagajna po navedbah predlagatelja leta 2040 minusa, demografski sklad pa bo pokril od tega 200 oziroma 400 milijonov, odvisno od tega, kateri koncept bo zmagal, kar pomeni 8 % primanjkljaja po vladnem predlogu oziroma 16 % primanjkljaja po predlogu SD in SAB. Druga stvar, na katero je treba opozoriti, je, da to niso sredstva, ki bi bila ustvarjena iz nič, ki bi prišla na novo v pokojninsko blagajno, ampak bo k temu pripomoglo 20-letno varčevanje. Namreč, od leta 2020 do 2040, v akumulacijski dobi sklada, ki je zopet v obeh predlogih podobna, to pomeni, da bomo 150 milijonov evrov, ki se vsako leto iz naslova profitov državnih podjetij zdaj stečejo iz proračuna, pa lahko tudi v pokojninsko blagajno, po novem varčevali, ta denar, ga dajali na stran v demografski sklad, ki bo z njim trgoval na svetovnih kapitalskih trgih. Ampak teh 150 milijonov evrov letno za demografski sklad pomeni hkrati 150 milijonov evrov letno manj za državni proračun. Podobno je s prihodki od trošarin. Če se odločimo, da bosta šla 2 % prihodkov od trošarin v demografski sklad, to pomeni 2 % prihodkov od trošarin manj v proračunu ali pa 30 % dajatev iz naslova koncesij za izkoriščanje vodnih virov. Kar je plus za demografski sklad, je minus za proračun. Hočem povedati tole. Moramo se zavedati, da se s tem v proračunu odrekamo delu sredstev. Letos je bila, sodeč po portalu Proračun – .si se mi zdi, da je domena – ki ga je oblikovala prejšnja vlada, predvidena milijarda 150 milijonov investicij. Investicijska sredstva so ta, ki so najdragocenejša v proračunu. Potem ko so pokrite vse zakonske obveznosti iz naslova socialne države, pokojnin in tako naprej, je denar za investicije tisto, kar ostane državi, da z njim nekaj počne. Demografski sklad najverjetneje pomeni, da bo teh investicij za 20, 25, mogoče 30 % v naslednji 20 letih manj, zato ker jih bomo dajali v demografski sklad. Skratka, opozarjam, da ni vseeno, kaj se bo s tem denarjem v demografskem skladu počelo, in vprašanje je, ali je akumulacija oziroma plemenitenje tega denarja na svetovnih kapitalskih trgih najboljši način upravljanja tega denarja ali ne bi bilo mogoče bolje, da razmišljamo, kako doma, z domačimi investicijami doseči najboljše možne učinke tako na odgovore na trenutne probleme v družbi kot na to, kaj bo čez 20 let s pokojninsko blagajno. Tretji problem. Mi se pogovarjamo tukaj, da bomo postavili neke vrste državni kapitalski pokojninski sklad, ki bo, kot rečeno, denar vrtel na globalnih finančnih trgih. V naslednjih 20 letih naj bi ta denar oplemenitili, da bo lahko prispeval 400 milijonov na leto v državni proračun. Če se pomaknemo 20 let nazaj, v leto 2000, pa si predstavljamo, da bi država takrat sklenila, da bo ustanovila tak demografski sklad, ki bo do leta 2020 plemenitil denar na svetovnih kapitalskih trgih pa leta 2020 začel izplačevati dividende v pokojninsko blagajno, ali se lahko resno zanesemo na to, da ne bo vmes vsaj dveh kriz ali celo treh, kot so se zgodile od leta 2000 do leta 2020? Če spomnim. Na začetku 2000. se je zgodil tako imenovani dot-com bubble, ko je počil balonček IT, leta 2008 svetovna finančna kriza, ki ji je potem sledila še širša kriza evroobmočja, in zdaj imamo koronakrizo. Vse to vpliva na to, kaj lahko demografski sklad v naslednjih 20 – oziroma to govorim zato, da smo pripravljeni na to, da se lahko demografski sklad v naslednjih 20 letih sooči s podobnimi težavami in da ti donosi, ki jih predlagatelji predvidevajo, niso tako samoumevni, kot se mogoče zdi. Vreme v kapitalizmu ni vedno sončno. Moramo se zavedati, da lahko investicije na svetovnih kapitalskih trgih tudi propadejo in da lahko sklad na ta način izgubi del sredstev. In ne nazadnje, kar sem hotel povedati v tem uvodnem stališču, je, da se moramo pogovarjati o tem, kaj pomeni demografski sklad za upravljanje kapitalskih naložb države. Z našega gledišča, z gledišča Levice se nam glede na vse, kar sem prej povedal, te tri ključne zadržke, zdi, da je v bistvu glavna tema, o kateri moramo govoriti, ko se pogovarjamo o demografskem skladu, kako bomo upravljali z državnim premoženjem bolje, kot smo to počeli v zadnjih letih, oziroma predvsem, kako bomo omogočili, da bo demografski sklad tisti, ki bo plemenitil državno premoženje, ne pa ga razprodajal. Na podlagi vsega povedanega, kot rečeno, je moje stališče pa stališče stranke dobronamerno zmerno zadržano, ampak bi se radi o tem pogovarjali v najširšem možnem smislu. Ta zakon bomo v prvi obravnavi podprli, predvsem pa se veselimo izmenjave mnenj glede zadržkov, ki sem jih izrazil. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine NSi bo predstavil gospod Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovana gospa podpredsednica. Spoštovani državni sekretar! Vsi skupaj, spoštovane kolegice in kolegi, že dolgo vemo in Evropska komisija nas že dolga leta opozarja, da je slovenska družba tista družba, ki se znotraj Evropske unije najhitreje stara. Ta opozorila, kot rečeno, dobivamo že dolga leta, sami pa seveda to tudi znamo izračunati. Demografske projekcije, ki kažejo na visoko povečanje javnofinančnih izdatkov za pokojnine, postavljajo izziv vsem generacijam, da se skupaj dogovorijo, dogovorimo, na kakšen način lahko država s prerazporeditvijo svojih prihodkov zagotavlja kar najbolj pravično in spodbudno okolje za njihovo sobivanje, zato je nujno, da se v definiranje ključnih ciljev in izvajanje aktivnosti za njihovo doseganje vključijo vse generacije. Poudarjam, vse generacije. Slovenski pokojninski sistem, ki deluje na principu solidarnosti, v razmerah vse manjše aktivne populacije ni več zmožen zagotavljati dolgoročne vzdržnosti. Slovenski pokojninski sistem deluje na principu iz rok v usta, po domače rečeno, kar pomeni, da se prispevki od plač porabljajo za pokojnine tistih, ki so takrat upokojeni. Gre za tako imenovani pretočni pokojninski sistem, pri katerem pokojnina, ki jo bo dobival bodoči upokojenec, ni rezultat njegovih vplačil v pokojninski račun, s katerega bi po koncu delovne dobe potem to koristil, ampak se vsa vplačila takoj uporabijo za tiste upokojence, ki prejemajo pokojnino sedaj. Slovenski pokojninski sistem je že sedaj nevzdržen, tudi to že dolgo vemo, saj vplačani prispevki za pokojninsko varnost ne zagotavljajo dovolj sredstev za izplačilo pokojnin in mora manjkajoča sredstva zagotoviti država prek državnega proračuna in v skladu z zakonom. Slovenija nima sklada po vzoru zavarovalniškega sistema, kjer bi se denar oziroma premoženje za pokojnine nalagalo in plemenitilo, od česar bi imele korist tako sedanje kot prihodnje generacije upokojencev. Morda za slovensko javnost povem zgolj grobe številke, ki so danes sicer že bile tukaj predstavljene, koliko pravzaprav moramo v Sloveniji zagotoviti sredstev na letni ravni za pokojnine in vse, kar zraven spada. V lanskem letu smo za pokojnine in vse, kar zraven spada, morali zagotoviti približno 5 milijard in pol evrov. 5 milijard in pol. Iz prispevkov smo zagotovili zgolj 4 milijarde in pol – približne številke so to – kar pomeni, da je razliko, ki je 1 milijarda, moral prispevati v skladu z zakonom proračun Republike Slovenije – no, natančno, 50 milijonov je prispeval KAD – in to v času, ko smo imeli dokaj spodbudno gospodarsko rast, dokaj veliko zaposlenost. Gospe in gospodje, struktura slovenskega prebivalstva naj bi se glede na zadnje demografske projekcije Eurostata iz leta 2015 sicer v prihodnje zelo spremenila. Medtem ko bo delež otrok oziroma mladih od 0 do 19 let ostal skoraj nespremenjen, se bo delež starejših, ki so stari 65 let in več, od leta 2016 do leta 2070 povečal za več kot polovico, z 18,6 % na 28,3 %. Delež starejših se bo povečal zaradi številnejših generacij, rojenih v obdobju po drugi svetovni vojni, to so tako imenovane baby boom generacije, pa se vse do leta 1980, ko je bila rodnost še visoka, ter zaradi hitrega podaljševanja pričakovane življenjske dobe. To je sicer spodbudno. Na drugi strani se bo delež delovno sposobnega prebivalstva, to se pravi v starosti od 20 do 65 let, znižal za okrog 15 odstotnih točk, s 66,4 na 51,2 % vseh prebivalcev. Vse to kaže, da – nalijmo si čistega vina – sklad po meri SD in SAB in tudi sklad po meri koalicije oziroma naše vlade ne pomeni rešitve za pokojninski sistem. Mi smo odločeni, da bomo v naslednjem mandatu pristopili h koreniti spremembi pokojninskega sistema, ker pač takšen, kot ga imamo, preprosto ni vzdržen. Gospe in gospodje, ZPIZ-2, torej Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju 2, že sedem let, sedem let predvideva sprejetje zakona, ki ureja demografski sklad. No, mi smo del te vlade oziroma del te koalicije sedem mesecev. Glavni predlagatelj in avtorji zakona, Socialni demokrati, so praktično v vladi, če zdaj to primerjam, 12-krat dlje časa, kot je sedem mesecev. Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ZPIZ-2 torej, v svojem 427. členu, ki govori o demografskem rezervnem skladu, navaja, citiram: »S posebnim zakonom se v roku dveh let po uveljavitvi tega zakona uredi delovanje in financiranje demografskega rezervnega sklada iz prvega odstavka 8. člena tega zakona.« Res je, ta zakon je pripravila takrat naša vlada, sprejet je bil 4. decembra 2012 in je doživel tukaj v tej dvorani veliko soglasje. Začel pa je seveda veljati 1. januarja 2013. Kot rečeno, zgolj za osvežitev spomina, od 20. marca 2013 do 13. marca 2020 je bila stranka SD del različnih vlad. Sedem let je bilo časa, da bi kot koalicijska stranka predlagali zakon o demografskih rezervah, na koncu pa je bil vložen skorajda istočasno z vladnim zakonom o nacionalnem demografskem skladu. To zanimivo dejstvo si vsak seveda lahko razlaga po svoje, ne glede na to pa vendarle lahko rečemo, da cenimo trud Socialnih demokratov, ki ste ga vložili v pripravo predloga, ter razpravo o njem jemljemo resno. Na tem mestu se zahvaljujem posebej kolegu Soniboju Knežaku in strokovnemu sodelavcu, v Poslanski skupini Nova Slovenija – krščanski demokrati so zelo kvalitetno pripravili prezentacijo tega koncepta, ki je seveda bistveno drugačen, kot je koncept zakona o nacionalnem demografskem skladu, ki ga je Vlada že sprejela. Na nek način obžalujemo, da se nismo na nek drugačen način, ko je bila roka ponujena, prek sodelovanja partnerstev za razvoj ali kakorkoli že dogovorili, da bi morda integrirali te rešitve v vladni zakon. Mi imamo tukaj kar nekaj pomislekov. Zdaj nimamo dovolj časa, da bi vse predstavil. Problem imamo s sredstvi iz koncesij za izkoriščanje vode iz vodnih virov. Poglejte, na eni strani so bili predlagatelji zakona veliki zagovorniki ustavne pravice do pitne vode, s čimer ni nič narobe, na drugi strani bi pa zdaj dejansko jemali denar, po domače rečeno, iz tiste vreče, ki bi prav pitno vodo naj zagotavljala. Predlog kot dodatni vir namreč navaja tudi, citiram: »30 % od zbranih dajatev iz naslova koncesij za izkoriščanje vode iz vodnih virov.« Opozarjamo na Zakon o vodah, ki natančno določa plačila za vodne pravice in vodna povračila, ki so skladno s 162. členom omenjenega zakona namenski prejemki proračuna oziroma Sklada za vode kot proračunskega sklada. Člen točno določa namensko uporabo teh sredstev, torej sredstev Sklada za vode, kar bi v primeru odvajanja teh sredstev iz proračuna v demografski sklad pomenilo 30 % manj sredstev za financiranje, ja, na primer občinskih projektov novogradnje ali rekonstrukcije sistemov z oskrbo s pitno vodo za zagotovitev javne oskrbe s pitno vodo. Kot sem že omenil, gre za dva različna koncepta, koncept SD in SAB ter koncept vladne koalicije, zato Nova Slovenija ne bo podprla predloga sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Vojko Starović, predstavil bo stališče Poslanske skupine SAB. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovani! Stranki SD in SAB sta skupaj vložili predlog zakona o slovenskih demografskih rezervah oziroma ustanovitvi demografskega sklada, s katerim bi reševali demografske izzive starajoče se družbe in zagotovili dolgoročno stabilnost pokojninske blagajne. Stranka SAB se zavzema za oblikovanje dolgoročno trdnih demografskih rezerv, ki bodo garancija mlajšim generacijam, da bo pokojninska blagajna tudi čez desetletja stabilna in da bo delovala. Za to gre. Štiri stvari želim izpostaviti, ki jih naš predlog, ki ga imamo danes na mizi, vključuje, vladni pa na žalost ne. Če želimo zagotoviti dolgoročno stabilnost pokojninske blagajne, sredstev iz sklada ne smemo in ne moremo porabljati takoj. Zato je v našem zakonu predvidena najprej 20-letna akumulacija teh sredstev in šele po 20 letih, ko se bodo škarje še dodatno razprle, se lahko začne poraba. Torej takrat, ko je potrebno. Sredstva demografskega sklada morajo biti namenjena izključno pokojninam. Zakaj? Ker pokojninska blagajna, kakor sem že dejal, potrebuje stabilnost, potrebuje zaupanje mladih, da bodo pokojnine izplačane tudi čez 30, 40, 50 let. Vse ostalo, kar ste v vladnem predlogu dodali kot obvezno sofinanciranje, ste naredili v škodo te stabilnosti in v škodo pokojnin. Z vsem, kar bi šlo za druge stvari, prikrajšate upokojence. Zato še enkrat priporočamo poglobljen razmislek, ali je to prava smer. Naš predlog rezervira in zagotavlja sredstva izključno za pokojnine. Tretjič. Državno premoženje mora ostati državno premoženje. Ne ga prenašati na nek sklad ali karkoli. Ne gre, da z enim samim zakonom »sprivatiziramo«, pod narekovaji, vse, kar nam je še ostalo. V predlogu, ki je danes pred nami, pred nami vsemi, premoženje ostaja v lasti države, upravljanje z njim in vse odgovornosti z njim. Država prenaša le čiste donose in donos iz poslovanja in iz prodaje tega premoženja v korist pokojninskih rezerv. Na predlog stranke SAB je pravica do čiste pitne vode zapisana v naši ustavi. Voda je naše največje naravno bogastvo in prav je, da se del prihodkov od porabe vode steka tudi v demografski sklad in s tem na nek način vsaj delček naravnih dobrin, ki jih porabljamo danes, ostane tudi za prihodnost. To so štiri točke, ki so za stranko SAB ključne pri sprejemanju in oblikovanju demografskega sklada. O vseh ostalih stvareh smo se pripravljeni pogovarjati, pri teh štirih točkah pa ne bomo odstopali od svojih stališč. Jih bom ponovil: denar sklada samo za pokojnine; premoženje mora ostati v lasti države, le čisti donosi iz poslovanja in prodaje od tega premoženja gredo v upravljanje rezerv; vsaj 20 let je potrebno akumulirati sredstva, šele potem se lahko začne poraba; denar od uporabe vode, gre za naše največje naravno bogastvo, naj se v nekem deležu steka tudi v demografski sklad, sicer imamo predvidene lahko še druge vire. Zahvaljujem se kolegom iz SD, ki so v pripravo zakona vložili veliko energije in dela, da smo prišli do veliko bolj konsistentne in realne osnove za oblikovanje takega demografskega sklada, ki bo dejansko izpolnil svoj namen. V Poslanski skupini SAB bomo zakon seveda podprli kot tak, da je primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala vam.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Robert Polnar, predstavil bo stališče Poslanske skupine Desus. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Gospe poslanke, gospodje poslanci! Namen demografskega rezervnega sklada je zagotavljanje dolgoročne vzdržnosti pokojninskega sistema z zagotavljanjem določenih vnaprej financiranih sredstev za namen izplačevanja pokojnin. Ta sredstva bodo postala del dokladnega sistema pokojninskega zavarovanja po zaključenem obdobju akumulacije sredstev. S tem bo dosežen bolj uravnotežen prihodek pokojninske blagajne. Kapitalska družba je bila ustanovljena z namenom, da pokriva deficit v sistemu pokojninskega in invalidskega zavarovanja, ki se financira po sistemu medgeneracijske izmenjave. Po svoji vsebini in ciljih je od vsega začetka delovala kot demografski rezervni sklad. Formalno preoblikovanje v demografski rezervni sklad pomeni, da se mora finančno okrepiti. Državni proračun je od leta 2000 po zakonu dolžan skrbeti za izravnavo prihodkov in odhodkov Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje in omogočati njegovo uravnoteženo poslovanje. Obveznost države za pokrivanje razlike med prihodki in odhodki zavoda ostaja v vseh veljavnih, tudi v sedanjem pokojninskem zakonu. Obveznosti za pokrivanje primanjkljaja niso povezane s konkretnimi pravicami iz javnega pokojninskega sistema, marveč pomenijo nedoločeno in spremenljivo obveznost državnega proračuna. Navidezno uravnoteženi proračun zavoda zato pomeni latentno grožnjo uravnoteženosti državnega proračuna. Dejstvo, da je pokojninski sistem v veliki meri odvisen od državnega proračuna, vsebuje pomembno implikacijo tudi z vidika ideje demografskega sklada. Le-ta namreč v veliki meri temelji na podmeni uporabe nacionalnega bogastva za financiranje pokojninskega sistema. Demografski sklad je nuja. Na prihodkovni strani Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje v prihodnje ne bo stabilnih virov, tako v vsebini kot po višini, prihodkovna stran s svojo dinamiko ne bo mogla slediti naraščajočim odhodkovnim potrebam. Odločiti moramo torej o ustrezni institucionalni rešitvi, ki naj uredi zastavitev trajnih virov financiranja, način vodenja in upravljanja ter kakovostno bodoče delovanje. Po določbi Zakona o Slovenskem državnem holdingu bi se morala Kapitalska družba preoblikovati v neodvisni avtonomni demografski sklad 31. decembra 2015. To se, kajpada, ni zgodilo. Poslanska skupina Desus je v prejšnjem mandatu Državnega zbora vložila v zakonodajni postopek zakon o slovenskem demografskem skladu januarja 2018. Vlada je mesec in pol kasneje odstopila, zato je bil zakonodajni postopek končan. Glavni vzrok za nezmožnost sprejetja odločitev v zvezi s to pomembno inštitucijo je razpetost med privatizacijskimi ambicijami in zagotavljanjem socialne države. Očitno je, da učenje na napakah v slovenski politični in korporativni praksi pomeni njihovo ponavljanje, na pa njihove odprave. Groteskni politični zapleti, upravljavske farse in tragično padanje upravljavskih kompetenc, od Slovenskega državnega holdinga in Družbe za upravljanje terjatev bank pa do nekaj 10 vplivnih gospodarskih družb, so stalnica ne glede na politično oblast. V zadnjih devetih letih so štiri vlade ponavljale domala identične napake, zato so problemi očitno širši, sistemski in dolgoročni, povezani s politično kulturo in ekonomskim znanjem. Vprašanje je, ali smo jih sposobni obvladati in uresničiti cilj ustanovitve demografskega rezervnega sklada. Njegov temeljni namen je torej zagotovitev dolgoročne vzdržnosti pokojninskega sistema. Tisto, kar danes manjka, so dodatni po višini in strukturi stabilni viri. V preteklih letih je Desus poskrbel za enega od virov financiranja. V Zakonu o Slovenskem državnem holdingu iz marca 2014 smo dosegli, da se nameni 10 % kupnin od prodaje državnega premoženja za financiranje demografskega sklada. Do danes je na tem računu zbranih 159 milijonov evrov namenskih sredstev za prenos na sklad. Simulacije demografskih gibanj ne napovedujejo nič optimističnega. Do leta 2050 naj bi se v Sloveniji po projekcijah Eurostata delež starih 65 let in več s sedanjih 20 % povišal na 31 %, ob precej optimističnih predpostavkah o migracijah. Trenutno je vsak peti prebivalec star 65 let in več, leta 2050 bo tak že skoraj vsak tretji. Na drugi strani se bo zmanjševal delež starih od 20 do 64 let, kar bo še zaostrilo razmerje med delovno aktivnimi in tistimi, ki so v pokoju. Staranje družbe pomeni neizogibno naraščanje pritiska na javna sredstva za podporo zdravju in splošno ekonomsko blaginjo starejših državljanov. Demografski trendi in s tem povezano vprašanje javnofinančne vzdržnosti pokojninskega sistema na eni strani ter nizke pokojnine na drugi strani so kazalniki, ki kličejo po tem, da naš pokojninski sistem potrebuje konkretne ukrepe, in to ne samo v luči zaostrovanja pogojev upokojevanja in zamejitev na odhodkovni strani pokojninske blagajne. Na ta način smo v Sloveniji s pokojninskimi reformami blažili potrebe po večanju javnofinančnih sredstev, zdaj gre za to, da se zagotovijo dodatni finančni viri za pokojnine. Gospe poslanke, gospodje poslanci, v drugi polovici preteklega leta, od avgusta do novembra, v okviru prejšnje koalicije smo poslanci Desusa sodelovali pri pripravi zakona o demografskem skladu. Veljali sta dve temeljni predpostavki: prenos Kapitalske družbe na demografski sklad in 20-letna doba akumulacije. V sodelovanju z Ministrstvom za finance je bilo pripravljenih pet variant velikosti in struktur osnovnega kapitala. Za vsako varianto so bile izdelane simulacije bodočih donosov z upoštevanjem različnih stopenj donosnosti in akumulacijske dobe. Izpostavili sta se dve glavni pomanjkljivosti. Velikost premoženja demografskega sklada je bila v vsakem primeru prenizka, ravno tako velikost njegovih sofinanciranj pokojninske blagajne v prihodnjem obdobju. Predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, je v veliki meri nasledek in posledek takratnega dela. Od tedaj do danes pa se je zgodila še ena radikalna sprememba. Epidemija je temeljito spremenila javnofinančno stanje države, saj njenih posledic ni mogoče blažiti in omejevati brez uporabe težke oborožitve, se pravi visokega zadolževanja. To je potrebno upoštevati, zato ker gre za neizpodbitno realnost. Različni scenariji, časovne dinamike tako polnjenja demografskega sklada kot črpanja njegovih donosov so tako postavljeni v nepričakovan kontekst. Zanikanje realnosti pomeni nepriznavanje objektivnih dejstev. V našem konkretnem primeru je to privedlo do revizije stališča o nujnosti akumulacijske dobe v stališče do potrebe po sprotnem akumuliranju sredstev bodočega demografskega sklada in hkratni delni uporabi donosov za sofinanciranje pokojninske blagajne. Poslanci Poslanske skupine Desus nismo naklonjeni predlagani vsebini zakona o slovenskih demografskih rezervah, zato je ne bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Jani Ivanuša bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Lep pozdrav vsem prisotnim, še posebej vam, predsedujoči, pa seveda predlagatelju zakona! Prvopodpisani pod predlog zakona je Matjaž Han. Gospod, ki dobro ve, da moramo za svojo pokojnino poskrbeti sami, zato je polovični lastnik družbe M & M International, d. o. o., Radeče. Mimogrede, drugo polovico družbe si lasti kar družba sama. Sedem zaposlenih je v letu 2019 ustvarjalo skoraj 720 tisoč evrov prihodkov. Ti zaposleni bodo imeli zagotovo dostojno pokojnino. Matjaž Han kot posameznik je lahko torej za vzgled, ja, za vzgled vsem nam. Vsak od nas si mora sam zagotoviti dostojno pokojnino. Treba je misliti, treba je delati in seveda varčevati. Matjaž Han kot politik pa je neka druga zgodba. Na spletu je objavljen članek: Matjaž Han se je igral z Melanio. Seveda Trumpovo ženo. Zanima me, zakaj tega otroškega prijateljstva ni prenesel tudi na državno raven in bi lahko Melanio vprašal, zakaj Amazon, Apple, Alphabet, Microsoft, IBM in drugi ameriški velikani ne izberejo Slovenije za svojo destinacijo v Evropski uniji. Samo višje domače in tuje investicije v gospodarstvo, produktivnejše delo, delo z višjo dodano vrednostjo so rešitev za bodoče upokojence. Ko bodo imeli ljudje višje plače, bodo imeli tudi višje pokojnine. Čas za ustanavljanje demografskega sklada je bil v začetku 90. let, torej takoj po osamosvojitvi. Slovenska politika pa se je šla divje privatizacije, od izdaje certifikatov do menedžerskih odkupov. Tedaj bi lahko v demografski sklad dali družbe, kot so Adria Airways, TAM, Viator & Vektor, Litostroj, Aero, Smelt, Mura, Industrija usnja Vrhnika, Polzela, Vegrad, SCT, Primorje, Peko in tako, kakšne pol ure bi še lahko našteval. Žal se je preveč pokradlo. To je dejstvo, bilo je preveč lopovščine. Socialni demokrati zelo dobro veste, kje so te družbe danes. Tiste družbe, ki niso propadle zaradi slabega vodenja, pa je slovenska politika prodala tujcem. Kje so Radenska, Fructal, Nova Ljubljanska banka, Nova kreditna banka, Helios, Perutnina Ptuj in tako naprej? Kaj naj bi torej danes dali v demografski sklad? Po vašem predlogu tisto, kar je že v lasti države, pa delež državnih dividend in delež trošarin. S tem predlogom zakona bi zgolj preoblikovali Kapitalsko družbo v demografski sklad. Zagotovili bi neodvisnost in avtonomnost sklada. Dokler bo vsakokratna politika zamenjevala vse pomembnejše funkcije v državi, ne bo nobene neodvisnosti in avtonomnosti. Demografski sklad predstavljate kot globalnega portfeljskega vlagatelja, pri čemer pa ne navedete, kam bi vi vlagali na globalni ravni. Pišete celo o tem, da naj se preneha izčrpavati sredstva Kapitalske družbe za potrebe sedanjih upokojencev. Ali bi radi, da bodo imeli upokojenci še nižje pokojnine? Z izmenjavo kapitalskih družb med državo in skladom se v ničemer ne bo povečala vrednost premoženja demografskega sklada. Menjava je menjava. Sredstva bi se lahko povečala le s prenosom določenih državnih naložb na sklad. Predlog zakona za bodoče upokojence ne prinaša takšnih rešitev, ki bi lahko imele večji učinek. Poleg tega ne smemo zanemariti vseh stroškov, ki bi nastali ob ustanovitvi takega demografskega sklada. Praktično je ceneje, če se manjkajoča sredstva za pokojnine, ki se ne zberejo s prispevki za pokojninsko zavarovanje, financirajo direktno iz državnega proračuna kot pa iz demografskega sklada. Če bi demografski sklad ustanovili ob osamosvojitvi in bi vanj prenesli vse tedanje družbeno premoženje, bi se pokojnine financirale zgolj iz dividend državnih družb. V Slovenski nacionalni stranki menimo, da so glede na prazno državno blagajno in trenutne demografske kazalnike edina rešitev za višje pokojnine višje plače. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Mag. Marko Pogačnik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Spoštovani državni sekretar, kolegice, kolegi! Demografske projekcije kažejo na visoko povečanje javnofinančnih izdatkov za pokojnine in postavljajo izziv vsem generacijam, da se skupaj dogovorimo, na kakšen način lahko država s prerazporeditvijo svojih prihodkov zagotavlja kar najbolj pravično in spodbudno okolje za njihovo sobivanje. Ob osnovnem scenariju bi se po nekaterih predvidevanjih izdatki za staranje v Sloveniji v obdobju od leta 2016 do leta 2070 povečali z 21,9 bruto domačega proizvoda na kar 28,2 bruto domačega proizvoda, število upokojencev pa naj bi do leta 2070 naraslo za okoli 20 %. Slovenski pokojninski sistem, ki deluje na principu solidarnosti, v razmerah vse manjše aktivne populacije ni več zmožen zagotavljati dolgoročne vzdržnosti, saj vplačani prispevki za pokojninsko varnost že sedaj ne zagotavljajo dovolj sredstev za izplačilo pokojnin in mora manjkajoča sredstva zagotoviti država prek državnega proračuna. V Poslanski skupini SDS smo vedno podpirali ustanovitev demografskega sklada, nas je pa, bi rekel, manever Socialnih demokratov in Stranke Alenke Bratušek z vložitvijo tega zakona precej presenetil. Nedvomno izhaja iz dejstva, da je Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ki je bil sprejet leta 2012, predvidel ustanovitev demografskega sklada v roku dveh let. Potem je prišel še Zakon o Slovenskem državnem holdingu, ki je predvidel, da naj bi se sklad ustanovil do konca leta 2015. V vsem tem obdobju so bili predvsem Socialni demokrati vedno člani vladne koalicije. In ne razumemo, zakaj v tem obdobju niste ustanovili demografskega sklada, kot ga predlagate sedaj. Kaj je ključni vzrok, da ste se po sedmih letih neuspešnega oblikovanja demografskega sklada, kljub temu da ste imeli škarje in platno v svojih rokah, odločili za manever vložitve predlaganega zakona sedaj? Ali so razlogi nekje drugje? To verjetno veste najbolj sami. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke se s predlaganim konceptom in vsebino predlaganega zakona absolutno ne strinjamo. Prepričani smo, da se da zadeva pripraviti na boljši način, vsebinsko boljši, tudi zagotovitev sredstev za demografski sklad na drugačen način, kot ga predlaga obstoječi zakon. Ne nazadnje smo pa v Poslanski skupini SDS, v koaliciji, minister za finance vedno bili zagovorniki, da bomo upoštevali vse dobre predloge. V Poslanski skupini SDS ne bomo podprli tega predloga zakona. Prepričani smo, da ni premieren za nadaljnjo obravnavo. Pozivamo pa vse, da pri predlogu, ki ga je vložila Vlada, s svojimi predlogi poskušamo na ta način predlog, ki je poslan v Državni zbor, izboljšati. Jaz sem prepričan, da je pri teh zadevah potrebno sodelovanje tako koalicije kot opozicije, in prepričan sem, da lahko s predlogi, ki jih lahko predlaga opozicija, vse stranke tega državnega zbora, predlagani zakon samo še izboljšamo. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Prvi ima besedo kolega Knežak, predlagatelj.
Hvala, predsedujoči. Moram reči, da me veseli, po tem, ko sem poslušal razpravo vseh poslanskih skupin, da imamo veliko podobnih pogledov na skupno reševanje problematike primanjkljaja Zpiza. Malo sem si zapisoval, niti vseh ne bom pokomentiral, sploh ne tistih, ki se vračajo v neko preteklost, bi pa le nekaj zadev, ki sem si jih zapisal. Okrog vlade pač, da bodo prevelika tveganja, da ne znamo oceniti niti realnih virov. Jaz se opravičujem, iz našega materiala se je točno videlo, da tista črtica pomeni, da je šlo za tiskarsko napako, tako da vam danes povem, da okrepitev sklada pomeni dodatnih 451 milijonov. Vse tabele imamo dodobra razdelane, tako da lahko dobite vse podatke. Pa ne nazadnje tudi, odgovor Vlade sem bral kot neko užaljenost, ker smo si pač drznili, da smo prišli z nekim svojim predlogom. Tudi očitki največje vladne stranke, SDS, zdajle, da smo bili v vladi, zakaj tega nismo počeli – jaz sem že povedal, tudi na očitke SMC, mi smo pripravili predlog na osnovi že dokaj usklajenega predloga, ki ste ga v preteklih letih že dali. V tem ne vidim nič slabega. Zato smo računali, da bo neka dobra osnova za nadaljnje dogovore. Mi smo bili v vladi – ta očitek, da smo bili v vladi vseskozi – seveda smo bili v vladi, ampak mi finančnega ministrstva, ki je ključno pri vsem tem, nismo imeli že od leta 2011. Naj vas samo spomnim, da je bil SDH ustanovljen eno leto kasneje. Ampak o tem ne bom izgubljal časa. Ostale [[…]]Naj najdem. Mnenje Nove Slovenije smo tako že uskladili oziroma smo si izmenjali pri njih na sestanku. Mi se strinjamo, ne trdimo, da je to edina rešitev in zveličavna rešitev, to je en mozaik, en kamenček v mozaiku rešitev, ki jih bo morala v naslednjih letih še država sprejeti. Oni predlagajo, da vidijo večjo rodnost – se strinjamo, se pravi, da bo treba nekaj narediti na področju družinske politike, mladih, jim zagotoviti osnovne zadeve, ki se tega tičejo, najsibo to izgradnja stanovanj, zagotovitev služb pa še kaj. Mi naslavljamo en del problema, se pravi finančni primanjkljaj, ki ga zagotavljamo z dodatnimi viri, in to finančnimi viri. Razlika med vladnim in našim je to, da mi podjetij ne dajemo, lastništvo ohranjamo oziroma vsaj, kar se državnega premoženja tiče, ostane na SDH, ki je relativno dobro opravljal to zadevo. Ima še kar dosti prostora tudi za izboljšanje, ni pa bil slab. V glavnem pa tudi, naš predlog se drži smernic OECD, da teh dveh zadev ne mešamo – to, kar je tudi glavni očitek. Delna rešitev Levice. Kaj sklad rešuje? Tisto, kar je osnovni problem sklada – zagotavlja nek dodaten vir. Kaj pomeni to za državno premoženje? Kar se nas tiče, je pomembno, da ostane to premoženje v tem skladu kot nek dolgoročni vir, zato smo tudi opredelili temeljne demografske naložbe. Če malo primerjam oba, to je Luka dobro naredil. Trenutna dva predloga, ki ju imamo na mizi, sta taka, da naš predlog prinaša v Zpiz dvakrat več sredstev kot vladni predlog, to so dejstva. Ne rabi podjetij, ne rabi ne vem česa, Zpiz rabi finančna sredstva. To je edini naslov, ki ga mi s tem našim zakonom naslavljamo. Mi ne gradimo domov za starejše, ne dolgotrajne oskrbe, to je stvar drugih resorjev, ki so v tej državi odgovorni za to. Mislim, da kaj bolj resnih pomislekov, razen, dobro, nasprotovanja s strani pozicije opoziciji, nisem videl. Veseli me, da smo odprli to debato, mi je pa žal samo, da – to, kar je kolega iz SDS nazadnje rekel, da mora biti tu več sodelovanja – niste podprli oziroma že vnaprej napovedujete, da ne boste podprli, da gre v drugo branje, kar bi nam ne nazadnje omogočilo tisto, kar si želimo, se pravi še en mesec javne razprave. Mi smo jo opravili kvalitetno, bili smo na obeh sindikalnih centralah, dober odziv, ker naslavljamo probleme te države, en del problema, bili smo pri ZDUS, tudi pozdravljajo koncept. Tisto, kar nam žal ni uspelo, tudi še ne vem točno, zakaj, ker bi pa morali priti na podlagi dogovora iz decembra lanskega leta, je, da nismo uspeli priti na Ekonomsko-socialni svet. Tisto, kar je naša želja, je, da dobimo danes podporo pa da odpremo ta dialog še v naslednjih tednih. Zaenkrat toliko. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Andreja Zabret.
Hvala, predsednik, za besedo. Jaz bom najprej bolj na splošno, kar se tiče demografskega sklada in pa same demografije, povedala. Namreč, gre tudi za splošno razpravo in že več vlad se je ukvarjalo z ustanovitvijo demografskega sklada, tudi danes je bilo to že večkrat povedano, vendar na žalost še nobena vlada ni našla kompromisa. Je pa dejstvo, da vse skupaj traja že predolgo in da tudi demografija kaže že zelo očitne spremembe. Po zadnjih podatkih Statističnega urada imamo trenutno v Sloveniji 20,2 % vseh prebivalcev, starih 65 let, leta 2050 ta projekcija kaže že na 34 %, kar pomeni veliko spremembo. In to bo imelo res velik vpliv ne le na vzdržnost javne pokojninske blagajne, ampak tudi na druge dele gospodarstva in družbe, saj se s tem spreminjajo tudi potrošniške in druge navade in potrebe starejših. Vemo, da s prispevki zberemo premalo denarja in da razliko v Zpiz krije proračun. V povprečju je ta znesek, ki ga krije proračun, milijarda, seveda je odvisno od same gospodarske situacije, bilo je že tudi manj in pa tudi že krepko več. Za tak način, ki ga imamo zdaj, da proračun krije razliko, se je odločila Vlada sama leta 1996, ko je bil sprejet dogovor o znižanju prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, in od takrat naprej je proračun zavezan k pokrivanju primanjkljaja Zpiza. Morda, to je moje mnenje, je to tudi bila potuha, da se morda nikoli nobeni vladi pravzaprav ni popolnoma mudilo, da bi ta zakon zares sprejeli, saj bo razliko pač že pokril proračun. Kot sem že povedala in kot je bilo že tudi slišano, so demografski trendi resnično neugodni, premalo sredstev zberemo s prispevki in na proračun je posledično tudi vedno večji finančni pritisk. Kakšen je odgovor? Treba bo povečati prihodke oziroma dodatne vire. Vsi vemo, da večanje prispevnih stopenj ni smiselno, na to nas opozarja tudi OECD, saj bomo s tem zmanjšali konkurenčnost gospodarstva. Če pa povečamo delež proračuna, pa ponovno ogrozimo stabilnost javnih financ. Eden od dodatnih virov je sigurno demografski sklad, ne sme pa biti edini. Predvsem zaradi tega, ker, to je tudi moje osebno mnenje, ima Slovenija premalo kapitala, da bi lahko v celoti reševal to težavo, sploh če upoštevamo dejstvo, kako bi moral sklad delovati. Namreč, tako so tudi določeni strokovnjaki, začeti bi moral z nekim premoženjem, ki bi moralo delovati po principu, da se lahko investira tudi v tuje vrednostne papirje in kapitalske deleže in upravlja s portfeljem naložb. Če samo na kratko, kakšen predlog je dala Vlada, predlog, kar se tiče demografskega sklada. Da naj bi s tem skladom in s tem premoženjem, gre za 8,5 milijarde premoženja, sofinancirali tudi domove ostarelih, vrtce, poleg tega bi varčevali za demografski sklad in še sproti izplačevali pokojnine. Mislim, da so to prevelike želje pri takšnem kapitalu, kot ga imamo. Osnovno načelo sklada bi morale biti donosnost, varnost naložb, likvidnost, razpršenost in neodvisnost. Eden izmed razlogov, zakaj se politika ne more poenotiti, je tudi to. Mogoče sploh ta zadnji, neodvisnost. Vseh težav, kar se tiče demografije, se pač ne da rešiti čez noč. Dolgo se že ve in tudi strokovnjaki že dolga leta opozarjajo, kakšni so demografski trendi, zato se čez noč tega ne da rešiti. Po eni strani imamo verjetno veliko težavo, kako to urediti. Seveda, pomembno je, da to slej ko prej uredimo, vendar z veliko mero previdnosti, da ne uničimo in razprodamo še nekaj tistega premoženja in dobrih podjetij, kar nam jih je ostalo. Demografski sklad, to verjetno vemo vsi, ne bo reševal ali zviševal pokojnin in tudi ne bo v celoti razbremenil proračuna, ampak bo pomagal le blažiti sofinanciranje državnega proračuna v pokojninsko blagajno. Je pa tudi res, da demografija ni samo reševanje pokojnin, ampak je to pravzaprav že posledica. Demografija je veliko drugih stvari. Največ sredstev za pokojnine se nabere od vplačanih prispevkov, zato je zelo pomembno, kako deluje gospodarstvo, koliko ljudi dela, struktura zaposlenih, kako in kdaj nastopijo na trg mladi, sam sistem šolstva in tako dalje. Namreč, vemo, kako občutljiva je pokojninska blagajna za gospodarske cikle. Zato je morda tu zanimiva ena primerjava ali pa pomislek, ko določamo demografsko politiko. V zdravstvu lahko vplivamo tako na prihodkovno stran, se pravi s prispevki, kot tudi na odhodkovno stran, se pravi s samo učinkovitostjo zdravstvenega sistema. Pri pokojninski politiki pa lahko posegamo praktično le na prihodkovni strani, ne pa na odhodkovni, zato je toliko bolj pomembno, v kakšni situaciji je država in kako deluje gospodarstvo. Ena stvar, ki bi jo rada izpostavila in ki mene pri tej zadevi muči, oziroma meni osebno se zdi to zelo pomembno, je dolgoročna naložba – da bi morala država morda že v vrtcu, v osnovnih šolah in v srednjih šolah pa definitivno, poskrbeti za finančno pismenost otrok. Kaj s tem mislim? Zdaj vemo, da je prvi steber, prvi steber so vplačani prispevki delodajalcev in delojemalcev, pač premalo. Poleg prvega stebra imamo pri nas sicer tudi drugi steber, to je dodatno pokojninsko zavarovanje, ki je prostovoljno, vendar je država naredila na tem stebru absolutno premalo. Javni sektor in boljša podjetja sicer plačujejo za svoje zaposlene, vendar je vse premalo ljudi, ki bi bili ozaveščeni, da bi si sami plačevali in dodatno varčevali za poznejša življenjska obdobja, sploh mladih. Če lahko povem samo en primer. Ko sem bila, ne vem, že dolga leta nazaj, bom rekla 30 let nazaj, v Švici, so bili takrat zelo mladi ljudje, ki so prvič vstopali na trg dela, ki so se prvič zaposlili, in je rekel, ja, jaz dam od svoje plače, že prvi mesec, ko začnem delati, začnem varčevati za svojo starost, za svojo pokojnino. Jaz sem takrat, bom rekla, kot sem to videla s svojimi očmi, bila zelo presenečena: aja, pri nas pa za to poskrbi država. Mislim, da so ti časi, da se lahko zanašamo le na to vrsto pokojnine, mimo, da bi morali mladi, predvsem mladi – ker pač prej ko začneš varčevati, več boš lahko, ko boš šel v pokoj, od tega imel – začeti, ko se zaposlijo, plačevati in varčevati za svojo starost. To pa seveda ni odvisno samo od njih, kot sem rekla, bi morali o tem ozaveščati in izobraževati že mlade v šolah. Tudi država bi morala s posebnimi fiskalnimi ukrepi spodbujati to, da bi ljudje začeli varčevati. Zato je moj poziv, da ne smemo pozabiti na mlade, ki jih bo ta sprememba starostnih struktur najbolj prizadela, in odgovornost na nas je, da jim te izzive predstavimo, da se jih opolnomoči, da se pripravijo na spopad s temi izzivi. Če bi pa samo konkretno o tem predlogu, o katerem se danes pogovarjamo, kar se tiče predloga Socialdemokratov. V LMŠ predlogu ne nasprotujemo, saj je tudi zelo podoben predlogu demografskega sklada, ki smo ga pripravljali že v prejšnji vladi. Vendar smo že tudi takrat problematizirali predvsem to, da gre za prenos naložb z države na sklad, kjer se bo vzel en del dohodka države, se pravi te dividende in donosi od naložb, in s tem bomo ustvarili še večji primanjkljaj v proračunu, ker bo hkrati država morala 20 let ves manko pokrivati Zpizu, po 20 letih pa bo sklad sofinanciral delež za pokojnine, ki bo praktično majhen. To sofinanciranje ob najbolj konservativnem scenariju pomeni dobrih 400 milijonov letno. Se pravi, predvsem ta pomislek, ali je ta model, da je 20 let moratorija, učinkovit. In pa tudi glede donosov. V tem demografskem skladu so namreč zelo različna podjetja, tudi z zelo različno dejavnostjo, in je zelo težko vsem kar po istem redu reči, kakšen morajo imeti donos. Zelo je namreč odvisno, ali je donos, če rečem, ne vem, Geoplina ali Telekoma ali pa donos Pošte, ki vemo, da ima popolnoma drugačno dejavnost. Se pravi to in pa tudi dejstvo, ki ga je potrebno izpostaviti – da od teh družb ne moremo pobrati vseh dobičkov, ker tudi potrebujejo sredstva za investicije in razvoj. V LMŠ zakonu ne bomo nasprotovali. Predvsem je danes splošna razprava in se bo verjetno pojavilo več idej in predlogov, ki jih lahko potem v nadaljevanju tudi modificiramo in zakon morda v določenih točkah še izboljšamo.
Hvala lepa. Besedo ima Matjaž Han, pripravi se Gregor Perič.
Predsednik, hvala lepa. Državni sekretar, dober dan! Kolegice in kolegi, dober dan! Najprej, čeprav sem navajen, malo me vendarle moti benevolentnost tudi do tega zakona, tudi do tega koncepta, ki smo ga pač mi dali v Državni zbor. Zavedam se situacije covida, zdravstvene situacije, pa vendarle [[…]]Vsi ugotavljamo, da je v naši državi demografija en velik problem, da pokojninska blagajna že zdaj ne zdrži vseh naporov, ki jih pač mora dati v izplačevanje pokojnin, in vsi ugotavljamo in vse projekcije kažejo, da bo čez 20 let oziroma čez 30 let zadeva še bistveno bistveno slabša. Tu je verjetno skupna odločitev vseh, bom rekel in makroekonomistov in političnih strank in upokojencev in mladih. To se mi zdi ključno in tukaj smo, po mojem, vsi skupaj usklajeni. Tudi ne bom polemiziral s predhodniki in z njihovimi teorijami, zakaj smo mi to vložili, kakšen je naš namen in tako naprej, problem je, da v politiki, če se dva koncepta, bom rekel, ne srečata, ju je težko uskladiti. Ju je težko uskladiti. In tudi ne bom razpravljal o tem, katera vlada je bila daljša pa katera politična stranka je bila več na oblasti, ker tudi te številke in ti meseci ne držijo. Problem je, da je naš koncept od tega, kar sem videl, da je zdaj Vlada sprejela, resnično drugačen. Resnično drugačen, in kljub temu da se bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov trudili, da tudi projekt, ki ga ima Vlada, izboljšamo z amandmaji, če se bo le dalo, me je strah, da se koncepti ne bodo pokrili. Slovenija ima eno veliko težavo, to, da nima nafte kot nekatere druge države, da nima nobenih rud, s katerimi bi lahko financirali takšne in drugačne zadeve, edino, kar ima Slovenija, ima ljudi. Ljudi, ki plačujejo že vrsto vrsto let davke, ki ustvarjajo, v bistvu ustvarjajo in plačujejo davke v eno vrečo. In mi imamo samo eno vrečo, dragi moji. Eno vrečo za to, da si vse to, kar si, bom rekel, politika, kar si ljudje zaželijo, kar mislijo, da morajo dobiti, iz te vreče jemljemo ven. In ta vreča ni takšna vreča, da je denarja v njej v nedogled – ga ni. Zato je treba nekatere stvari vendarle za naprej predvideti, se organizirati, začeti varčevati in biti na nek način solidaren. Jaz mislim, da ta naša zgodba oziroma ta naš zakon odgovarja na to vprašanje. Mi imamo en problem. Pokojninski sistem je solidaren – hvala bogu, da je takšen, in upam, da bo takšen tudi ostal, ker to je ključno. In kar je najbolj pomembno, v pokojninskem sistemu morajo tudi mlade generacije in tudi zdajšnji upokojenci imeti občutek, da je ta zadeva trdna in da bo ta zadeva dajala kruh še naslednjim generacijam oziroma pokojnine. Če bomo izgubili upanje, da je ta pokojninski sistem dober, potem tudi vplačil ne bo in potem se nam lahko res naredi na nek način kaos. Vsi mi vemo, da smo naredili v preteklosti veliko napak v pokojninskem sistemu, da so šli nekateri ljudje premladi v pokoj, da smo jih v začetku 90. let – saj veste, kaj se je naredilo, ko smo šli v svojo državo, smo ljudi med 40. in 45. letom pa do 50. leta spravljali v pokoj, in ti so še danes relativno mladi, pa pokojnino pobirajo že 20, 30 let. Hvala bogu, da zdravstveni sistem laufa, da dlje živimo, in to so vse rezultati, zakaj moramo mi poleg tega, kar poberemo v pokojninsko blagajno, dati še vsako leto milijardo sredstev iz proračuna. Vsako leto. Tako da to so problemi. Ja, lahko, da se bomo pogovarjali, kot je rekel gospod Jožef Horvat, da je treba pokojninski zakon spremeniti. Ampak vi veste, kako je to težko. Ko smo ga mi, Socialni demokrati, spreminjali v dobri veri, smo dobili referendum. Ko ga je vlada Janeza Janše spremenila in je bil zelo podoben ali pa isti kot naš, samo z enim členom razlike, smo ga mi kot državotvorna stranka podprli, ker se zavedamo problema. Številke so pa absolutno krute, kar se tega tiče. Razlika med našim konceptom, jaz ne bom rekel manevrom, kot nekateri pravijo, in konceptom, ki smo ga videli, ki ga je pripravila Vlada, je velika. Prvo kot prvo, vse premoženje, ki ga mi mislimo dati v demografski sklad, ostane v lasti države, kar je za moje pojme kot državljana zelo pomembno. Vaša razlika je ta, da vse premoženje, ki ga želite v demografskem skladu imeti, daste v bistvu v tako imenovani demografski sklad in se odpoveste lastništvu in bo s tem lastništvom upravljala uprava in nadziral ga bo pač nadzorni svet. To je za moje pojme velika razlika. In ko nam očitate ali pa hočete očitati, da se bomo politično potem ukvarjali s tem – upravljavec bo ostal SDH, kar se nas tiče, in država se ne bo ukvarjala z raznimi upravami v nadzornem svetu, ampak SDH in upravljavec bosta pač upravljala s tem premoženjem. Ključno je, da dobimo denar v to malho. Ključno je, da dobimo denar, ne pa stene, ne vem kaj, ampak denar, denar iz dividend, denar iz trošarin, 2 % iz trošarin želimo imeti. Potem je SAB predlagal iz vodnega vira, mi predlagamo še edino bogastvo, ki ga imamo v Sloveniji, les, in da 20 let, dragi moji, akumuliramo ta sredstva, da ga bo čim več. Da ga bo čim več in da ga bomo lahko takrat, čez 20 let, na nek način vlili zraven državnega proračuna v to, da bomo lahko pokojnine izplačevali. Pa še takrat bo premalo denarja. Absolutno se jaz tega zavedam, absolutno bo premalo denarja. Ne znam si pa predstavljati – ker meni matematika približno gre – ne znam si predstavljati, da bomo v sistemu, ki ste ga pač vi predlagali, ki je seveda čisto za diskutabel, da bomo poskusili akumulirati denar, da bomo gradili, ne vem, kaj vse, kar bi morala tako ali tako država graditi, da se razumemo, in potem tega denarja ne bo. In potem se res vprašam, ali to sploh potrebujemo ali ne. Tukaj je razlika, zaradi katere mislimo, da je naš predlog mogoče boljši. Zakaj se ni v vseh teh letih uskladil? Jaz bom iskreno povedal. Nekaj so bili koncepti, potem se je velikokrat – saj gospod je bil zraven – kregalo, kaj bomo v ta sklad dali, katero firmo pa tako naprej. Jaz ne bom o nobeni politični stranki govoril, katera je bila za to, katera je bila za drugače, potem smo se pa kregali o nekih nadzornih svetih in kdo bo v nadzornem svetu in tako naprej. Zato je bilo nam seveda zdaj lažje – ker smo se uskladili s Stranko Alenke Bratušek, s katero imamo podoben pogled, približno vemo, kaj točno je problem, in nam se ni bilo treba z nobenim usklajevati. Jaz sem na koncu koncev vesel, da se je Vlada uskladila z vsemi temi partnerji, samo jaz mislim, da ta zgodba ne bo pila vode, da na koncu ne bo matematike. To je za moje pojme problem. To je moj problem – da na koncu ne bo prave matematike, kako bomo lahko akumulirali toliko denarja, da bomo čez 20 let čim več denarja vlili zraven proračunskih sredstev, da si bomo lahko izplačevali pokojnine. Ker jaz vem, da so zdajšnji upokojenci zaskrbljeni, samo dajmo se vprašati, kaj pa tisti, ki bodo šli v pokoj čez 10 let, kaj pa tisti, ki šele danes gredo na trg dela. Ja njim moramo upanje dati! Ker če bomo njih izgubili, potem bo seveda država nekaj časa še lahko plačevala, čez 15 let pa pač ne bo mogla več plačevati. In vi veste, kaj se naredi, ko sprejmemo kakršnokoli pokojninsko reformo – vsi začnejo bežati v pokoj. Mi ne smemo delati iz tega nekih velikih zgodb. Naš solidarnostni pokojninski sistem je super, seveda, vsi mi bi želeli, da bi imeli ljudje večje pokojnine, samo moramo pa se zavedati, da ljudje hvala bogu v tej državi bistveno dlje živimo, kot so živeli naši predniki, da smo dalj časa v pokoju in da dalj časa prejemamo pokojnino. Saj veste tisti pregovor, ko se pogovarjamo, ni važno, kako visoka je pokojnina, važno je, kolikokrat jo bom dobil. Ampak jaz mislim, da osebno res [[…]]Važno pa je, da ti ta pokojnina omogoča neko dostojno življenje. Moram reči, da me malo moti, državni sekretar, malo me moti ta benevolentnost, saj, glejte, tukaj vas moramo še tisti dve, tri ure poslušati, potem gremo pa tako narazen, v torek bomo pa zadevo zavrnili. Ampak mogoče pa je naš predlog dober. In ne vem, zakaj ga ne bi spustili v naslednjo obravnavo, v drugo obravnavo, bi se na seji matičnega odbora pogovorili, bi mogoče našli neko skupno rešitev in šli naprej. Mi bomo sodelovali, ko boste vi dali ta vaš predlog na odbor, in se bomo trudili, da ga bomo izboljšali, samo ne verjamem, da lahko pa koncept izboljšamo. Ker vse premoženje dati – vse, kar so tudi ti ta stari ljudje ustvarili, bomo dali zdaj na eno kopico in dali 15 ljudem, da ga bodo upravljali. In država s tem nič ne bo imela, razen to, da bo dala svoje nadzornike. Lastništvo bo od tega vašega demografskega sklada. Kako bomo prenose delali in tako naprej, bo to plačljivo, neplačljivo, to bo še verjetno stvar debate, ampak lastništvu se bomo odpovedali. Jaz pa ne vem, ali je najbolj modro, da se lastništvu odpovemo na takšen način. Ali smo zadovoljni z DUTB, z vodenjem DUTB? Pa ne pod vašo vlado, Marko, pa ne pod našo vlado ni bilo najbolj optimalno, ali pa nam se je zdelo pa vam se je mogoče kdaj zdelo, da ni najbolj optimalno. Mi smo se [[…]]In moram reči, tukaj se moram zahvaliti našim fantom, ki so šli okrog predstavit vsem poslanskim skupinam – hvala lepa vsem poslanskim skupinam, da ste jih poslušali – sindikatom, imeli smo tudi na gospodarski zbornici, ker mislimo, da je ta koncept boljši kot, bom rekel, vaš. Je pa res, to pa priznam, usklajevali sva se največ samo dve stranki in je bilo lažje. Ampak zato, da bomo še nekaj časa vladali, ne smemo narediti težave naslednjim generacijam, ki bodo v pokoju. Ker to je velika stvar, kar se ta moment danes pogovarjamo in kar se bomo pogovarjali za vaš predlog. To je tudi moja in naša odgovornost – da bomo sprejeli takšen zakon, da bo v bistvu naredil nek temelj, da bomo v to zaupali. Lahko bi govoril, še kregati se nimam s kom ali pa polemizirati, ampak na pravi način, da bi malo polemizirali o konceptih. Tako da, številke so krute, prej ko bomo naredili, boljše bo. Verjemite mi pa, da to ni bil manever. Še zaključek. Jaz sem predlagal gospodu Zorčiču, da bi novembra, za en mesec zakon preložil. Pa ne zato, da vašega bremzam, ali bomo čez en mesec ali dva meseca tako pomemben zakon sprejeli – če ga nismo zadnjih šest, sedem let sprejeli, bi še dva meseca počakal. Zato, da bi še Gospodarski zbornici predstavili, zato, da bi šli na Ekonomsko-socialni svet in da bi bila razprava. Jaz vem, najbolj fajn je narediti to v petek popoldne, ni glasovanja, covid je, to moramo skozi dati, v torek se bo zavrnilo. To me mogoče malo moti. Ne bom pa polemiziral z nobenim, ker ko sem mogoče kakšen stavek slišal, sem se samo nasmejal. Hvala lepa.
Hvala lepa. Tu se moram malo oglasiti. Predlagali ste kolegiju, pa je kolegij tako odločil. Besedo ima Gregor Perič, pripravi se Luka Mesec.
Hvala, gospod predsednik. Kolegice in kolegi, državni sekretar, ostali gostje! Jaz sem zdaj pozorno poslušal, pa ne uspem ugotoviti, ali se s tem zakonom mudi ali se ne mudi. Enkrat se mudi, potem čez kakšno minuto se ne mudi več oziroma se mudi z vlaganjem predlogov, potem bi potrebovali še nekaj časa, pa gre za manever, pa ne gre za manever. Naj si vsak sam ustvari vtis, dejstvo pa je, če poznamo nekoliko zakonodajni postopek, da Državni zbor o isti zadevi ne more voditi dveh zakonodajnih postopkov. Torej, najprej odloča o prvem zakonu, ki ureja določeno področje, potem odloča o drugem. In tukaj sta dve stranki opozicije nekoliko pohiteli. Ali pa ne. Ampak glede na to, da je Vlada že kar nekaj časa napovedovala vložitev zakona, ki ureja to področje, torej demografskega sklada, in se je praktično čez noč pojavil ta opozicijski predlog, se je težko znebiti vtisa ali pa tudi očitkov, da je šlo v tem primeru za neke vrste manever. Pa pustimo zdaj iskrenost predlagatelja ali pa neiskrenost, mislim, da je današnja razprava vsaj do te točke potekala in teče relativno korektno, pogovarjamo se o vsebini, kar mislim, da je najbolj ključno pri tako pomembnih, kot radi rečemo, sistemskih zakonih, ki močno oziroma pomembno vplivajo tudi na prihodnost urejanja področja demografije. Pa tu nisem čisto prepričan, da se pogovarjamo o demografiji oziroma samo o demografiji, ker spet ob spremljanju današnje seje vlada precejšnja terminološka zmeda. Enkrat govorimo o demografskem skladu oziroma demografskih rezervah, potem omenjamo to pokojninsko komponento, potem se pogovarjamo o neki formaciji, o nekem skladu, ki ima elemente premoženjskega sklada, tako da mislim, da si niti sami nismo enotni, kaj bi radi s tem predlogom oziroma z obravnavo tega predloga dosegli. Enotni smo si pa lahko kvečjemu o tem, da je potreb, ki jih imamo na tem področju demografije, zelo veliko. In jaz demografijo razumem relativno široko, tudi kot nadpomenko pokojnine oziroma pokojninskega sistema. Ta predlog, ki ga imamo na mizi, je naravnan predvsem pokojninsko, torej gre za neko dodatno podporo, nek dodaten vir, ki olajša financiranje pokojninskega sistema nekoliko kasneje, ker prihaja do razlike med vplačili in izplačili. Samo po sebi je to dobrodošlo, s tem ni prav nič narobe. In kot vsi korektno ugotavljamo, na žalost to ni in ne bo dovolj, tudi če mi tukaj najdemo popolno soglasje in v nekem trenutku glasujemo o nekem zakonskem predlogu, ki bo dobil 90 glasov – pomeni, da bo idealna rešitev za nek pokojninski oziroma demografski sklad – ne bo uspel razrešiti te razlike, ki prihaja med vplačili in izplačili, oziroma tega primanjkljaja, ki vsako leto nastane in ga potem iz državnega proračuna prelijemo v pokojninsko blagajno. Tukaj nas čakajo še številni, upam si trditi, veliko večji izzivi, predvsem v smislu pokojninske reforme. Tukaj bo pa, verjamem, veliko težje stisniti tisti gumb, ki bo – hočemo ali nočemo, pa naj se to sliši še tako zelo nevšečno z vidika neke politične debate – ko bomo morali delovno dobo enostavno podaljšati. Jaz razumem, da se o tem težko pogovarjamo, in razumem, da bo pred politiko, ko bo zagrizla v to kislo jabolko, zelo velik zalogaj, ko bo treba našim državljankam in državljanom pojasniti, da bo potrebno v nekem trenutku delati tudi dlje, ker enostavno ta pokojninska blagajna, tudi v povezavi s proračunom, ne bo mogla biti vzdržna, pa če mi ustanovimo en demografski sklad ali pa še kaj zraven. To pa ne pomeni, da ne moremo iskati nekih optimalnih rešitev znotraj tega, ko govorimo o demografskem skladu, ki pa ni samo pokojninski sklad, ampak zajema še številne druge vidike, ki so s področja družinske politike, s področja socialne politike oziroma politike v smislu podpore in gradnje domov za starejše, pa vprašanje dolgotrajne oskrbe, pa če hočemo, stanovanjske politike, pa politike mladih, pa medgeneracijskega sodelovanja, pa vprašanje izobraževanja oziroma bega možganov, pa oblikovanja kvalitetnih delovnih mest, pa vprašanje mobilnosti. Vse to zajema vprašanje oziroma področje demografije. Tako da moramo najprej sami med sabo razčistiti, kaj pravzaprav demografski sklad pomeni, in ali mi, ko govorimo o demografskem skladu, ne govorimo morda zgolj o pokojninskem skladu. V SMC smo naklonjeni rešitvi, ki bi šla v smeri nekega demografskega sklada, ki je predvsem premoženjski sklad, da tukaj s premoženjem države upravljamo na nek bolj pameten in racionalen način. Neke nastavke smo naredili še v času, ko je SMC vodila vlado, ko se je postavil dejansko sistem z nekimi merljivimi kazalci, da smo sploh lahko ugotavljali, kako dobro ali pa manj dobro podjetja v državni lasti ali pa z državnimi deleži sploh poslujejo, da lahko ocenjujemo tudi delo njihovih uprav. Seveda morajo slediti temu še številni drugi koraki, je pa država, verjamem, v precejšnjem precepu oziroma ima izziv v tem, da je to premoženje, v taki ali drugačni obliki, precej razpršeno na različne subjekte. Zakon oziroma vladni predlog zakona ima namen predvsem to, da vse te različne subjekte, ki jih je veliko težje spremljati, torej njihovo delo, da pod eno streho. Mislim, da je tukaj tista ključna točka razlikovanj v pogledih, kaj se v tem primeru zgodi. Ker kadar to naredimo, kadar določene subjekte ukinjamo, jaz verjamem, da se pojavi pri marsikom potem neka slaba volja, ker navsezadnje se tudi številne uprave oziroma neke režije, neki sistemi v tem smislu skrčijo, racionalizirajo, ni potrebno več toliko in toliko dodatnih podpornih storitev, to se lahko vodi bolj centralizirano oziroma tudi bolj racionalno, seveda je pa na drugi strani ob tej koncentraciji odgovornost tiste strukture, ki s tem upravlja, neprimerno večja. In mislim, da je to tisti ključni izziv, ki je pred nami, ko se pogovarjamo o demografskem skladu, takšnem ali pa drugačnem. Drugo pomembno vprašanje v tem smislu je pa, ko se pogovarjamo o virih tega demografskega sklada. V SMC menimo, da bi morali neprimerno več sredstev nameniti iz samih dividend za to področje, torej da bi morala država tiste dividende, ki jih dobi iz lastništva oziroma izdelovanja posameznih državnih podjetij, povečati, torej povečati ta delež, ki gre v sam sklad, da bi imela potem tudi tukaj Vlada oziroma sklad kot tak pri usmerjanju posameznih politik več nekega vzvoda. Zagotovo govorimo o neki delni namenskosti, če se tako izrazim, dejstvo pa je, da kadar sredstva gredo v integralni proračun, jim je zelo težko slediti, torej prihajajo iz nekega naslova, se pa potem izgubijo v tisti enotni vreči in je potem posamezne politike, za katere ugotavljamo, da so s strateškega demografskega vidika Slovenije in njenega razvoja v prihodnje ključne, veliko težje usmerjati. Znotraj nekega demografskega sklada, ki ima jasno definirane prioritete in mora doseči določene cilje, je potem to zagotovo lažje peljati. Eden od teh virov je lahko povečanje deleža dividend, ki se namenjajo za to, drug vir so lahko tudi neposredno transferji iz samega proračuna oziroma drugi namenski viri. En zanimiv in za naše pojme, torej v SMC menimo, ne dovolj izkoriščen vir, so pa tudi izkoriščanja naravnih bogastev. Ravno pred kratkim smo se pogovarjali o tem, da bi prepovedali pridobivanje določenih naravnih surovin na severovzhodu naše države, ob čemer nismo opravili neke širše razprave, kakšne posledice ima lahko vse to. Moje osebno mnenje je, da če ugotovimo, da pridobivanje nekega naravnega bogastva na način, ki ni ekološko in okoljsko sporen, lahko pomeni nek potencialen dodaten vir za nek demografski sklad, se potem ne smemo kar tako čez noč in zaradi neke všečnosti, ker se tako zdi fajn, ker nismo opravili dovolj širokega premisleka, odpovedati določenim virom. Na področju naravnih bogastev je teh možnosti še kar nekaj. Kot rečeno, eno so državni gozdovi, potem je tu vprašanje toplote, ki jo proizvedemo, pa električne energije in verjetno bi lahko našli še marsikaj. Tako da debata v tem smislu je prav, da je odprta, in verjamem, da se bomo tudi o tem lahko še zelo veliko pogovarjali. Nekoliko manj običajno pa je, da se nek tako zelo ključen in strateški zakon pojavi s strani opozicije, katerekoli, kot nek poslanski zakon, ker mislim, da mora priti s strani Vlade, mora absolutno imeti zadaj veliko kalkulacij, neke ekonomske analize, ki ocenijo čim več vidikov, da ne naredimo kakšnega koraka preveč ali pa premalo. V končni fazi tudi Vlada sama, kadar predlaga nek tako zelo pomemben zakon, mora, njena naloga je poiskati čim širše soglasje. Ne samo politično, ampak v čim širšem smislu tudi z vsemi deležniki, ki so kakorkoli vpleteni v to problematiko. Mislim, da nas čaka še zelo veliko nekega dela, predvsem pa se mi zdi pomembno, na kakšen način bomo zagotovili neodvisnost delovanja tovrstnih struktur, ki bodo upravljale z državno srebrnino, lahko rečemo tudi zlatnino. Ne bomo nič zgrešili, če bomo to preimenovali v zlatnino, oziroma tisto, kar je ostalo od ciklov, ki smo jih imeli, takih in drugačnih, privatizacijskih oziroma sanacijskih. Če samo pogledamo neko polpreteklo obdobje ob sanaciji bančnega sistema. Jaz se dejansko veselim izsledkov preiskovalne komisije o delovanju DUTB, kjer bomo tudi videli, na kako različne načine lahko upravljamo z državnim premoženjem pa navsezadnje tudi s terjatvami države kot take. Zato je absolutno pomembno, da struktura delovanja oziroma upravljanja demografskega sklada deluje karseda transparentno in ni podvržena dnevnim vplivom politike, sploh pa ne zato, ker zagotavljanje finančnih sredstev ni rešitev za danes oziroma za jutri, ampak bodo ti učinki vidni šele čez 10, 20 ali več let. Zato je ključnega pomena, da so te strukture karseda stabilne. Če zaključim. Marsikdaj se tu v Državnem zboru pogovarjamo s povečanimi decibeli, smo zelo ostri drug do drugega in iščemo predvsem tisto, kar nas razdvaja, pri čemer se ločujemo oziroma se ne moremo poenotiti. Potem se zgodi, da nek zakon gre skozi zakonodajno proceduro, potem se zgodijo neke volitve pa se oblikuje neka drugačna politična večina in so tiste najbolj sporne politične rešitve kar naenkrat okej, ker se jih tista nova politična garnitura, ki pride, praktično ne dotakne. Tako da jaz upam, da bomo v procesu iskanja najbolj optimalne rešitve za demografijo Slovenije v prihodnje premogli dovolj neke modrosti in tudi političnega dialoga, da si bomo znali prisluhniti in da bomo na drugi strani znali postaviti neko tako strukturo, ki ne bo podvržena takim ali drugačnim političnim nihajem. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima najprej predlagatelj.
Hvala, predsedujoči. Bom kratek. Saj sicer niti sam nisem prepričan, ali se želim oglašati pa nagovarjati 17 ali 18 poslancev, kolikor nas je še danes pri tem, o čemer pravimo vsi, da je za nas pomembna tema. Ampak kljub temu, želel bi dva stavka reči na temo, na to, kar je bilo že večkrat izpostavljeno, začenši okrog sredstev, ki jih mi namenjamo, na drugi strani pa bo proračun ostal brez njih. Mi nagovarjamo – od približno 250 milijonov, ki jih država dobi letno iz naslova dividend, mi naslavljamo z našim predlogom polovico teh sredstev oziroma še manj. Podatek iz leta 2018 je, da so imela ta podjetja, ki smo jih imenovali, temeljne demografske naložbe v 2018 za skupaj 114 milijonov tega dobička oziroma dividend. Naslednjih 30 milijonov – približno milijardo in pol imamo trošarin, se pravi, ta 2 % sta nadaljnjih 30 milijonov. In približno, naša ocena je, nadaljnjih 30 milijonov še iz ostalih virov. Mi jih notri nismo, danes so bile že omenjene koncesije za vodne vire, to so majhni zneski, zato jih ni notri. Ne, da jih nismo znali opredeliti, ampak gre za manjše zneske. Na žalost, tako kot je rekel kolega Han, mi nimamo nafte. Tisto, kar imamo, s tistim gremo. Moram pa reči, tako smo prišli do teh 160, 170 milijonov, o katerih govorimo, ki bi se jim po našem predlogu morala država v naslednjih 20 letih s to akumulacijo odreči, da bo lahko naslednjih 30 let prejemala tam cirka 500 milijonov dodatnih sredstev za pokojninsko blagajno. Trdno sem prepričan, da nismo bili nerealni, da smo kar večji del teh dobičkov še pustili tudi državi na razpolago, čeprav jaz mislim, da mora država zagotoviti za razvojne projekte iz tistih nekaj milijonov, ki jih dobi iz naslova dividend. Na koncu mogoče samo še to, kar se tudi ponavlja, češ, vsi imajo neke občutke, da s tem svojim predlogom nagajamo. Nikomur ne nagajamo. Če bi vam pa to debato dal za naslednje pol ure, kolikor časa bo še to trajalo, z dnevnega reda, pa sorry, se opravičujem vsem, zato ker smo si drznili vložiti tudi mi en zakon. Hvala lepa.
Replika, Matjaž Han.
Samo na eno stvar bi gospodu Periču repliciral, pa tudi mogoče vsem tistim, ki govorite, da bomo s tem našim zakonom zaradi tega, ker se dividende ne bodo vplačevale v proračun in tako naprej, proračun oslabili in ne bo mogel financirati tistega, kar bi pač moral financirati. Eno uro nazaj, eno uro nazaj, dragi moji, smo govorili o finančni razbremenitvi občin. Vsi vi, ne govorim tamle, ste govorili, kaj vse je treba še narediti in vzeti denar iz proračuna, tega istega, in ga dati na občine. Za tisto pa ni nobenega problema. Pa jaz sem bil župan, jaz točno vem, kaj so naloge občine pa kaj so naloge države pa kaj je država preveč dala. Ampak mi imamo samo eno vrečo, v katero filamo. Samo ena vreča je. In prav je, da v življenju razporedimo ta sredstva, ne, da bomo samo ta generacija, ki smo zdaj, uživali in imeli nekaj od te vreče, ampak od te vreče in od tega, kar zbiramo danes, morajo imeti tudi naslednje generacije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Luka Mesec, pripravi se Maša Kociper.
Najlepša hvala. Poskusil bom biti kratek. Najprej bi hotel podčrtati to, kar je bilo danes že rečeno, in sicer najpomembnejša stvar za vzdržnost pokojninskega sistema na dolgi rok ni ekonomska, ampak je v resnici zaupanje. Če ljudje ne bodo zaupali v pokojninski sistem, ne bodo vanj vplačevali. Zato je prva stvar, o kateri bi se morala politika dogovoriti, ta, da vse politične stranke, ne glede na politično barvo, interes, razhajanja, zagovarjamo vzdržen in javen, pretočen pokojninski sistem na dolgi rok. S tem imamo v resnici prvo težavo, ki jo bom omenil, ko se pogovarjamo o pokojninah, in sicer je tale strukturni problem, ki pokojninsko blagajno izčrpava. V Sloveniji imamo, recimo da, dva tipa zaposlenih. Redno zaposleni pri pravnih osebah v povprečju vplačajo približno 450 evrov mesečno za pokojninsko zavarovanje. In takih zaposlenih je tri četrtine oziroma okrog 750 tisoč. Druga četrtina, prekarci, espeji, okrog 250 tisoč ljudi, ki so zaposleni na netipičnih pogodbah, pa v povprečju na mesec za pokojninsko zavarovanje prispevajo pol manj kot tisti v rednih zaposlitvah. Se pravi, ta zadnja četrtina, prekarno zaposleni, in tukaj je spet politika tista, ki mora postaviti regulacije, kdo je lahko prekarec in kdo ne. Marsikdo je espe, pa je zaposlen pri delodajalcu in espe prispeva pri povprečni plači praktično polovico manj, kot če bi bil redno zaposlen. Se pravi, to je en strukturni problem, ki ga je treba nasloviti, zato da začnemo pokojninsko sliko popravljati, in to je odpravljanje prekarnosti. Drugi vidik, ki ga je treba nasloviti pri vzdržnosti pokojninske blagajne, so prispevne stopnje. Vemo in že dolgo opozarjamo, da od leta 1996 naprej delodajalci plačujejo praktično polovico manjši prispevek od delavcev. Delodajalec plača 8,85 % za pokojninski prispevek, delavec plača 15,5 %. Če bi se, kot smo bili v prejšnji vladi dogovorjeni, začelo povečevanje prispevka za delodajalce za 0,8-odstotne točke v naslednjih štirih letih, bi že leta 2024 na ta račun dobili v pokojninsko blagajno dodatnih 400 milijonov evrov za kritje primanjkljaja Zpizu. To sta dva strukturna vidika, o katerih se moramo nujno pogovarjati, višina prispevka in pa število prekarcev, ki jih ta država dopušča oziroma omogoča. Zadnjič sem slišal gospoda Simiča, ki vodi nekakšen urad za debirokratizacijo pod zdajšnjo vlado, ki je govoril ravno v obratno smer. On je rekel, treba je debirokratizirati espeje na način, da bodo ti lahko delali tudi samo za enega delodajalca, kar praktično pomeni, da se s tem ukinja redno zaposlitev. Ker zakaj bi pa delodajalci ljudi zaposlovali, če jih lahko najamejo prek espeja pa jim potem ni treba plačati bolniške, pol manjši je prispevek za pokojnine, nimajo pravice do dopusta pa odpustijo jih lahko kadarkoli? V to smer gre ta vlada. Se pravi, ravno obratno, kot bi morali delati, da bi bila pokojninska blagajna vzdržna. Drugi vidik vzdržnosti pokojninske blagajne je pa ta dolgoročni demografski, ki je v resnici bistveno manj zanesljiv od tega, kar sem zdaj povedal. Tukaj so težave znane in s politično voljo se jih da odpravljati, pri tem drugem vidiku, demografskem čez 20 let, so pa v resnici sami vprašaji. Okej, delamo na predpostavki tega stohastičnega modela, da bo upokojencev več. Ampak koliko več, kdaj se bodo upokojevali in koliko penzij bodo prejemali, je v resnici vprašanje. Na drugi strani, koliko bo delavcev čez 20 let, je tudi vprašanje, ki je odvisno prvič od tega, koliko bodo ljudje imeli otrok, kar je spet povezano s tem, kakšno delo bodo imeli, koliko bo prekarnih, kakšna bo njihova stabilnost v življenju, in pa od tega, kakšno politiko priseljevanja bo imela ta država. Jaz mislim, čeprav smo zdaj v neki zgodovinski etapi, kjer je očitno moderno postavljati žice na meji pa tja pošiljati vojsko, da če bomo hoteli imeti vzdržno pokojninsko blagajno čez 20, 30, 50 let, se bo treba malo bolj razumno pogovarjati o priseljevanju v državo, kot se pogovarjamo danes. In pa tretji vidik. Ekonomika pa takole. Mislim, da je navdih za demografski sklad v slovensko politiko prišel v bistvu iz Norveške. Tam imajo dva sklada v državni lasti. Vsak je vreden približno eno bilijardo dolarjev in njihov pokojninski sklad ima 9 tisoč 150 firm v 73 državah po svetu in je največji sovereign fund, kot se temu reče, na svetu. Ali mi lahko pridemo blizu takšne številke? Najbrž ne. Po ocenah predlagatelja bo v tem skladu začetni kapital 1,7 milijarde, povečal se bo do 2040 na 2,8 milijarde, se pravi, bo približno 300-krat manjši od tega Norveškega, in primerljivo manjši bo seveda tudi donos. Kljub temu pa mislim, da stvar odpira pravo vprašanje, in to je, da se moramo začeti na dolgi rok pogovarjati v slovenski politiki o tem, ali bomo prebivalci te države živeli samo od dela ali bomo živeli tudi od kapitala. Ker v zadnjih 20 letih je šla politika te države v smer, da se dividendam od kapitala odrekamo, firme so se prodajale, dobički gredo v tujino in živi se samo od dela. Ampak na ta način bo država na dolgi rok revnejša, kar kaže primer Norveške. Oni so delali obratno, oni svojo suverenost in svojo blaginjo utemeljujejo na kapitalu. Tudi jaz v tem smislu podpiram to idejo, ker bi jo tudi mi morali začeti graditi in se začeti spraševati, kako v situaciji, kjer smo, začeti vzpostavljati neko vzdržno domače lastništvo. Ena varianta je to, o čemer je bila včeraj konferenca Inštituta za ekonomsko demokracijo, v naslednjih 10 letih bo nekaj tisoč slovenskih podjetnikov, ki so danes starejši od 55 let, najverjetneje šlo v penzijo, vprašanje pa je, ali imajo v svojih firmah nasledstvo za vodenje teh podjetij. In vprašanje, ki se tukaj odpira, je, ali bomo vzpostavili recimo možnost, zakonsko možnost in stimulacijo, da lahko zaposleni v teh podjetjih odkupijo firme v obliki zadružnega prevzema od svojih lastnikov. V ZDA recimo na ta način zadruge, ki se jim reče ESOP, v privatnem sektorju zaposlujejo okrog 10 % zaposlenih in analize kažejo, da imajo zaposleni v teh zadružnih podjetjih v primerjavi z zaposlenimi v, tako rečeno, običajnih podjetjih osebno 10-krat več lastnine. To je recimo en moment, h kateremu je treba iti. Kot rečeno, prej sem podal nekaj zadržkov, ki jih v stranki imamo glede možnosti, da ta sklad reši pokojninsko blagajno in tako naprej, ampak vidiki, ki sem jih zdajle naslovil, pa mislim, da so bistveni za razpravo o tem skladu. Zato, če počasi potegnem črto, bomo mi nadaljnjo obravnavo tega zakona podprli. Ne nazadnje zaradi tega, ker odpira nekatera ključna vprašanja, na katera moramo kot politika odgovoriti in ki jim je absolutno vredno namenjati čas.
Hvala lepa. Besedo ima Maša Kociper, pripravita se Dušan Šiško in mag. Dejan Židan.
Hvala, predsednik. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Danes se pravzaprav tukaj pogovarjamo o tem, od česa in kako bomo živeli, ko bomo zaključili s svojo, da rečemo temu, delovno dobo, se pravi, ko bomo stari toliko, da ne bomo mogli več delati. To velja tako za tiste, ki so do tega obdobja že prišli, kot za vse nas in tudi za tiste mlajše od nas, ki nas to še čaka. Ali bomo tudi mi imeli srečo, da bomo imeli takrat na voljo neko normalno pokojnino, od katere bomo lahko živeli, ali pa bomo, tako kot v nekaterih najhujših kapitalističnih, neokapitalističnih državah umrli za svojimi stroji, pisalnimi mizami ali kjerkoli pač že kdo dela? Za odvetnike že tako rečejo, umrl je ta in ta odvetnik, do smrti še naprej leži na svoji pisalni mizi. Upam, da nas to ne čaka. Po drugi strani se pogovarjamo tudi o tem, kaj se bo v tej državi zgodilo z vsem premoženjem, preostankom premoženja, ki ga ta država sploh še ima, deleži v podjetjih in državnimi podjetji. To je v tej hiši vedno zelo atraktivna tema, ki zelo buri čustva ene in druge strani, vsaka ima na to svoje poglede. Danes lahko glede obeh teh pomembnih vprašanj ugotovim, da pravzaprav ne zanimata nobenega. Tukaj, če pokaže kamera mogoče na mojo levo stran, kjer sedi koalicija, spoštovani kolega Pogačnik je edini, edini, ki ga zanimajo pokojnine, in pa tukaj dva kolega iz SMC. Vseh ostalih pokojnine in državna podjetja, državno lastništvo očitno ne zanimajo. Zato bom jaz pač govorila morebitnim gledalcem, se pravi državljanom, ki to sejo spremljajo, konec koncev je tudi seja namenjena njim, ne pa nam, ki smo predlagatelji in ta zakon pravzaprav poznamo in vemo, o čem govori. Pa bom, glede na to, da je kolega Starović iz moje poslanske skupine že predstavil osnovne lastnosti tega zakona in da so tudi kolegi iz SD že veliko povedali, jaz vendarle šla na štiri ključne stvari, ki predstavljajo razliko med tem, kako si urejanje tega področja predstavlja koalicija in kako si predstavljamo mi, ki smo predlagatelji tega zakona. Začeli bomo s ciljem, kaj želi zakon doseči, kaj želi doseči zakon koalicije in kaj želi doseči zakon, ki ga danes kot predlagatelja predstavljata SD in SAB. Cilj pri našem današnjem zakonu, zakonu SD in SAB, je povsem jasen, in sicer sofinanciranje pokojninskega primanjkljaja v kritičnem obdobju od leta 2040 naprej, ko vsi izračuni kažejo, da bo pokojninska blagajna, kot je zasnovana zdaj, začela močno močno pešati. Vsi tukaj danes, tistih malo, kar jih razpravlja iz koalicije in ostali iz opozicije, se namreč strinjamo, da imamo demografski trend, ki ni pozitiven, da imamo izjemno starajočo se družbo, in strinjamo se tudi, da karkoli s temi skladi naredimo, oba sklada, ne eden, ne drugi, ne bosta v popolnosti rešila problema polnjenja pokojninske blagajne. Ne bosta. To vsi vemo. Ampak vseeno iščemo rešitve, ki bi problem vsaj omilile. To je naša naloga in rešitev, ki bi razbremenila proračun, da bi lahko proračun delal druge stvari, ki jih mora delati. In če je cilj našega zakona to, da se sredstva akumulirajo in se potem namenijo samo za pokojnine, kot je bilo to od nekdaj mišljeno za demografski sklad, lahko ugotovim za drugi zakon, zakon koalicije, da je cilj zelo nejasen. Samo 40 % sredstev se bo v tistem primeru akumuliralo, se pravi shranjevalo za naprej, 60 %, drage državljanke in državljani, se bo pa že sproti porabljalo. Sproti porabljalo za bombončke, ki so jih dobile koalicijske partnerice za to, da bodo ta zakon podprle. Za družinsko politiko, bombonček za NSi, za skrb za starejše, bombonček za Desus, iščem še bombonček za SMC, pa ga ne najdem, bodo kolegi potem povedali, ampak gotovo je nekje. In potem se bomo vprašali, kako to, da ta matematika, kot je rekel kolega Han, ne štima. Ker leta 2040 od tega potem pa res ne bo nič. Tako da že glede cilja se bistveno razlikujemo. Naš cilj je jasen, o njem se je v Sloveniji vedno govorilo, demografski sklad naj bo namenjen temu, da se rešuje problem pokojnin in naj bo samo za pokojnine. Gremo na drugega, številka ena po mojem listku. Kaj se dogaja s sredstvi? To sem povedala, 20 let akumulacije po našem zakonu, šele nato poraba, po zakonu Vlade poraba takoj in seveda v lasti voditeljev tega sklada, to lastništvo oziroma upravljanje bom pozneje še posebej razložila. In če grem zdaj kar na zame največji problem te razlike, je to način, na katerega bo ta sklad deloval. Naš zakon se imenuje zakon o slovenskih demografskih rezervah, skladu za sofinanciranje pokojninskega in invalidskega sistema in predvideva, da so viri za to, da se dividende iz državnih podjetij akumulira in reinvestira in na ta način ta sklad deluje. To pomeni, da se ne spreminja lastništvo, Republika Slovenija ostaja lastnik teh državnih podjetij in deležev, ki jih še imamo v državnih podjetjih, SDH ostaja upravljavec. To je bil nek namen demografskega sklada od nekdaj, odkar smo se o tem pogovarjali. Poglejmo si zakon vladne koalicije. Ta predvideva, da se lastništvo vseh državnih podjetij oziroma vsi deleži državnih podjetij prenašajo na sklad kar v enem šubu. In ta sklad se bo potem v nasprotju s kakršnimikoli načeli korporativnega poslovanja, kar kritizirata tako Združenje nadzornikov kot tudi KPK, upravljalo s predstavniki, ki bodo direktno imenovani od Vlade. Se pravi, v svoji vehementni navadi bo vlada Janeza Janše lahko – ne rečem, da nujno, ampak ta možnost bo tukaj podana – prenesla vse obstoječe premoženje, ki ga v tej državi še imamo, v enem šubu na ta sklad, si zagotovila popoln nadzor nad vodenjem in upravljanjem tega sklada. In kar se mene tiče, povsem možno je, da v enem šubu – zakaj bi se matrali ena po ena? – ta sklad tudi razproda vse, kar še imamo v tej Republiki Sloveniji svojega. Po možnosti eni madžarski firmi, da se ne bomo kesurili ena po ena pa iskali lastnike. Vem da pretiravam, vem, da stvari niso tako enostavne, ampak teoretično je to možno. Teoretično je to možno, kajti lastništvo vseh državnih podjetij se prenaša na sklad in ta sklad bo lahko z njimi prosto razpolagal. Prosto razpolagal. Pa poglejmo, kako je z upravljanjem. Po zakonu, ki ga SD in SAB predlagata, je to upravljanje decentralizirano. Vse morebitne prodaje in tako naprej bi morale potekati prek Državnega zbora, bila bi podana jasna politična odgovornost. Po predlogu, ki ga predlaga Vlada, ta njihov sklad deluje kot lastnik, naložbe ne le upravlja, ampak z njimi prosto razpolaga, lahko jih, kot rečeno, proda, pri čemer so tudi črtane praktično vse varovalke, ki upravljanje državnega premoženja ločijo od politike. Te varovalke so vnesene v zakonu o SDH na zahtevo OECD, če se spomnite, in te varovalke so tukaj popolnoma prezrte. In to mislim, da je nekaj, na kar je treba ljudi vsakič znova opozoriti. Treba je opozoriti tudi na razliko pri virih. Po zakonu, ki ga predlagata SD in SAB, se financira ta sklad tudi iz dodatnih virov, in sicer v skupni višini 170 milijonov letno, tudi iz vode in lesa in tako naprej. Sklad od koalicije, za katerega že tako ne vemo, kako bo sploh to matematiko zmogel ob sprotnem trošenju, nima predvidenih nobenih dodatnih virov. Nobenih. Tako da tudi jaz ne vem, kaj bo do leta 2040 sploh ostalo. In če pogledamo še imenovanje uprave, sestava nadzornega sveta nam veliko pove, in potem način preoblikovanja. Že takoj na začetku nam te razlike pri sestavi nadzornega sveta in pri načinu imenovanja povedo, da bo tukaj direkten vpliv Vlade, vladajoče politike, ki si seveda zdaj verjetno zamišlja, da bo še dolgo vladala Sloveniji, in kot rečeno, tako Združenje nadzornikov kot KPK nas opozarjata, da je zadeva izjemno izjemno problematična. Jaz bom tukaj zaključila, bom pustila še kolegom nekaj časa, ampak rekla bi, da so vsi izgovori o tem, zakaj smo mi zakon vložili, zakaj ga nismo prej in tako naprej, nepomembni. Pomembno je, da se mi pogovarjamo o dveh izjemno pomembnih vprašanjih in da naš zakon, zakon SD in SAB, omogoča alternativno varianto, in če bi bila želja po tem, tudi kompromis. Predstavnik NSi je rekel, ja, žal nam je, da niste sodelovali pri pogovorih. Meni je pa žal, da oni nočejo več sodelovati pri pogovorih, glede na to, da je ta zakon odprt in tudi njihov zakon šele prihaja v proceduro. Mi v opoziciji zdaj opozarjamo: kadrovanje, napadi na medije, ukinjanje neodvisnih regulatorjev in tako naprej. Janševa vlada je velikopotezna. Tako kot se ne ukvarjajo s tem, da zamenjajo enega po enega direktorje agencij, ampak kar v šusu sedem ali devet agencij združijo in vse zamenjajo, se jaz bojim, pa upam, da se motim, da bo tako velikopotezna tudi pri prenosu vsega premoženja na ta sklad, in potem upam, da ne tudi pri prodaji tega premoženja tujcem. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Dejan Židan, pripravi se mag Marko Pogačnik.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, predstavniki Vlade, ostali prisotni, lep pozdrav! Dovolite, da se na začetku osebno zahvalim gospodu Marku Pogačniku in Blažu Pavlinu. Zelo pomembno je, da sta tukaj, tako da nimamo občutka, da sami sebi nekaj govorimo. Hvala vam. Rad bi se zahvalil tudi Gregorju Periču in Moniki Gregorčič, vendar smo se z vami, torej z vašo stranko, SMC, dosti let pogovarjali, tako da tako poznate več vsebin kot ta dva, ampak sem vesel, da nismo čisto sami. To je prva stvar, ki bi jo želel povedati. Druga stvar. Čisto prav imate, da ima ta razprava o demografskem skladu predolgo brado. Moram reči, da sem imel tudi sam možnost, da sem celo kot predsednik Socialnih demokratov sodeloval nekaj let, ko smo bili skupaj v vladi. To govorim obema spoštovanima poslancema iz SMC, saj zgodovinski spomin imamo mi, vsi skupaj. Pa saj poznate, kako je bilo takrat. Socialni demokrati smo takrat imeli na koncu samo pet poslancev in smo zelo jasno povedali, v resnici nam večobličnost ni tako zelo pomembna, ker nam je najbolj pomembno, da skrbimo za krizo, ki bo čez 20 let. In smo se strinjali s SMC in z zakonom, pa tudi Desusu smo povedali, da katerikoli prej pride, naj bo sprejet pa ga kasneje popravljamo. Tako da tu imamo skupno zgodovino in zakaj bi jo zanikali? Skušali smo narediti, pa je pač prehiter odstop tedanjega predsednika mogoče kakšno stvar zamaknil ali pa tudi ne, ampak namen je bil pa dober. To je kot druga stvar, ki jo želim povedati. Tretja stvar, ki, spoštovane poslanke, poslanci, vemo, da vse nas teži, je vprašanje, ki je dosti enostavno: ali je politika, ki prepogosto razmišlja samo korak naprej, zelo redko pa več kot za štiri leta, ker takrat so ponovno volitve, sploh sposobna razmišljati za 20 let vnaprej? Lahko nam strokovnjaki prikažejo vse te krivulje, tudi vemo, da v resnici je tveganje pri teh krivuljah, ampak te, ki nam trenutno kažejo, ali so slovenski ali tuji, govorijo naslednje. Zaradi demografske krize, ki bo svoj vrh začela dosegati čez 20 let in bo trajala od 20 do 30 let, bodo takrat ekstremne težave. Ali smo mi danes sposobni reševati težave, ki bodo, ne da bo to vplivalo na volilni rezultat čez dve leti? Ker če v resnici sprejmemo pravi demografski sklad, mi čez dve leti ne moremo volivkam in volivcem pokazati, poglejte, zaradi tega pa je sedaj življenje boljše, ker ne bo. Zaradi tega bodo samo pokojnine nekoliko bolj varne čez 20 let. Pa še nekaj je potrebno povedati, da ne bo prazne utvare. Demografski sklad ne reši težav pokojninskega sistema. Demografski sklad ne reši težav pokojninskega sistema, je samo eden od temeljev, pa še marsikaj drugega bo potrebno narediti. Je pa eden od nujno potrebnih temeljev. Mi v tem trenutku imamo solidarnostni sistem, mislim, da se mu reče Bismarckov sistem, ki je solidarnostni medgeneracijsko, takole [[pokaže z gesto]] in tudi horizontalno. In danes govoriti, ej, moramo nekaj narediti, da bomo mi, ki sedaj vplačujemo, varni – ali se zavedamo, kaj se sprašujemo? Sprašujemo se tudi o tem, ali je naša dolžnost, da naši prispevki gredo v pokojnine naših mater, naših očetov, zato ker tudi takrat, ko so bili oni v delovni dobi, so njihovi prispevki šli v pokojnine njihovih mater in njihovih očetov, torej naših babic in dedkov. Mi tega sedaj ne moremo spremeniti. Mi imamo takšen sistem in reči, bomo obrnili to na glavo, pomeni, da bodo tisti, ki so sedaj v penziji, ostali brez prihodkov, brez pokojnin. Mi pač imamo takšen sistem in moramo vse narediti, da bo čvrst, da bo varen in da bodo temelji močni. Danes je bil omenjen že primer – mislim, da ga je gospod ali tovariš iz Levice povedal – da imajo nekatere države srečo, da imajo več naravnih virov, ki jih lahko izkoriščajo, in na te naravne vire dajo koncesijo ali posebne prispevke. Res so v prednosti tisti, ki imajo velike količine plina na razpolago, nafte ali česarkoli drugega. Tako se nekateri polnijo iz naravnih virov. Mi v Sloveniji smo lahko navdušeni, ker imamo res veliko lepot znotraj Slovenije. Ne verjamem, da bomo na to dali potem turistično takso za demografski sklad, je pa tudi možno, ker lepota je naša naravna prednost. Od onih klasičnih naravnih virov jih imamo pa zelo malo. Eden od teh naravnih virov je državni gozd, ki ga je na žalost zelo zelo premalo. Ne bom se sedaj spraševal, ali tisti predhodnik – jaz celo mislim, da nihče od nas, ki danes tukaj v tej dvorani sedimo, ni bil zraven pri tistem nesrečnem Zakonu o denacionalizaciji, ki je slovenski gozd enostavno dala nekomu drugemu pa smo sedaj lastniki samo nekaj čez 20 %. Ampak mislim, da smo leta 2015 nekaj naredili, čeprav meni takrat kot pristojnemu ministru ni bilo enostavno. Ali si zamišljate, da so mi nekaj časa celo govorili, da naj bolj pazim, da hodim stran od pločnika, da smo neumen sistem koncesij, od katerega je imela država zelo malo, spremenili ponovno v državno izkoriščanje našega bogastva. Tudi z glasovi SMC pa Desusa pa še marsikoga drugega, SAB, smo povzročili, da iz državnih gozdov sedaj na leto dobimo 10, 15, mogoče 20 milijonov evrov več. In jaz vem, da je dosti napadov sedaj na državne gozdove, ampak saj tudi razumem zakaj – ker nekomu smo ta denar vzeli in ga dali slovenski državi. Zato je tudi naš predlog, da ta denar, ki smo ga tam vzeli nekomu drugemu, gre v demografski sklad. Lahko vsako leto 5, 10 ali pa celo 20 milijonov, kakor se odločimo. Naslednji naravni vir, ki ga imamo, je voda, takšna in drugačna. Mi bi morali biti dovolj pogumni, da tudi del, ki se zbira zaradi uporabe vode, ki je slovensko naravno bogastvo, gre v slovenski demografski sklad. Vprašanje pa je sedaj, zakaj tisti, ki so pred nami sedeli v parlamentu, 30 let nazaj, ko je prišlo do osamosvojitve, niso takrat celotnega družbenega premoženja dali v nek poseben pokojninski fond. Zakaj so privatizacijo omogočili na način, da je povzročila slovenske tajkune in še marsikaj drugega, pidovske barone? Ampak jaz na to ne znam odgovoriti, pa je razlog enostaven – ni me še bilo takrat v politiki, ne poznam, kaj so se takrat naši predhodniki v tej dvorani, ko še ni bila prenovljena, pogovarjali. Ampak od tega velikega bogastva ni več ostalo veliko. Mislim, da 12 milijard, pa še tisto, kar je v lasti lokalnih skupnosti, pa še tam nekaj. Verjetno tudi zato, ker so nekateri v resnici nepokvarjeno verjeli v tisti del tržne ekonomije, da je trg najboljši regulator in je vse, kar je v lasti države, napačno in škodljivo. Nekateri mogoče niso imeli tako poštenega pogleda, ampak nekoliko drugačnega, ampak o tem ne bom sedaj govoril. Tega bogastva je ostalo relativno malo. Naš predlog je, da to bogastvo, ki nam je ostalo, ne gre v prodajo, ne govorim o razprodaji, govorim o prodaji, ampak da iz tega bogastva [[…]]Jaz sem danes ravno videl – gospod Marko, vi to bolj spremljate verjetno kot jaz – da je bil donos lansko leto na to, kar upravlja SDH, celo, mislim da, 6,9-odstoten, to je nekje STA objavil, to je relativno dober donos, boljši, kakor je bil v starih časih. Tudi strategija upravljanja kapitalskih naložb, ki je bila sprejeta v neki vladi, v kateri sem bil, mislim, da jo je vodil takrat gospod Miro Cerar, je omogočila, da smo jasno povedali, da imamo državno premoženje zato, ker želimo donos. Ne želimo 2-odstotnega donosa, želimo donos, kakršen je v Franciji. In potem želimo – ne celotnega, mi razumemo, da se gospodarske družbe morajo razvijati, ampak – del donosa pa dati za pokojnine, za zdravstvo, za šolstvo. Naša ideja je, da tega premoženja ne prodajamo naprej, ampak da donos zaklenemo. Saj potem pa je kontravprašanje, okej, kaj to zdaj v praksi pomeni. Ali boste teh 50, 100, 150 milijonov, ki gredo tekoče v proračun, proračunu odvzeli, zato da bodo upokojenci čez 20 let bolj varni? Odgovor je preprost: ja, to je naša ideja. Ampak zakaj? Zato, ker verjamemo, da kljub vsemu v trenutnem stanju – pa to epidemijo odmislimo, saj jo bomo naslednje leto v vsakem primeru premagali, ker bo vakcina – ker so gospodarske razmere takšne, proračun Republike Slovenije še zmore financirati tisto, kar je nujno potrebno, čez 20 let pa verjetno ne bo. Če bo stanje drugačno, bomo veseli, ampak prognoze, ki so nam na razpolago, so slabe. In zato mi želimo ta denar zakleniti in ga dati na razpolago našim zanamcem. Ampak seveda, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, vsi vidite, kje je težava. Mi govorimo o krizi, ki bo predvidoma čez 20 let. Torej govorimo o krizi, ki bo predvidoma čez 20 let, in seveda o vprašanju, ali je politika generalno – to ni samo slovensko vprašanje – sposobna razmišljati dolgoročno, ker 20 let je pa že dolgoročno razmišljanje. Mi smo danes dali, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, predlog razmišljanja Socialnih demokratov in SAB na mizo. Ne sprejmem očitka, da tudi pred tem nismo bili aktivni. Povedal sem – gledam seveda poslanko in poslanca SMC – imeli smo resne namene v naši skupni vladi. Mene ne boste slišali, da bom govoril o tisti vladi slabo, ne bom, ker vem, kakšne težave so bile, kaj vse smo morali narediti. Imeli smo resen namen. Morate priznati, da tudi takrat nismo bili mi tisti, ki smo zavirali. Povedali smo, kaj znamo, ampak ni nam uspelo. Ampak tudi tisto je bila osnova, da smo danes dali nekaj na mizo. Zato vas prosim, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, ne z nogo potisniti v blato tega, kar smo dali pred vas. Dajte nam možnost, da se pogovarjamo naprej. Ne trdimo, da smo mi lastniki vse resnice v tej državi ali na tem svetu, ampak dajte nam možnost, da gremo z zakonom naprej, se pogovarjamo, kakor smo se pogovarjali tudi v času vlade Mira Cerarja, odprto, včasih smo se dogovorili, včasih ne, ampak potem ponovno dogovorili, smo se pa odprto pogovarjali brez nekih slabih namenov v ozadju. In mogoče pridemo do nečesa – da bomo imeli demografski sklad, to pa je sedaj poanta, spoštovane in spoštovani, ki bo od politike odmaknjen. Jaz si ne želim, da bi tako pomembno premoženje bilo odvisno samo do razmerja moči v parlamentu, od trenutne vlade, ampak se vedno sprašujem nekaj, kar pa verjetno mora biti vprašanje vseh nas: ali znamo narediti model, kjer bodo najpomembnejši tisti, ki imajo primarni interes? Kdo so to? To so seveda trenutni upokojenci, to so trenutni zaposleni, ki bodo takrat, ko bo sklad moral biti aktiviran, že večinoma v pomembnem delu upokojenci, in to so tudi mladi. Torej ali znamo narediti model, kjer bo politika nekoliko bolj odmaknjena, več pravice soodločanja bodo pa imele te tri pomembne družbene skupine? Hvala za besedo.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Marko Pogačnik, pripravi se dr. Franc Trček.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Kolegi, kolegice, mene težko nekdo prepriča, da ne gre tukaj notri bolj kot ne s strani dveh predlagateljev za neko nagajanje pa, bi rekel, zaustavljanje časovne komponente predloga, ki ga je vložila v proceduro Državnega zbora Vlada, sedanja koalicija. Dejstvo je, da politika že nekaj časa razmišlja o demografskem skladu in da je tudi Zakon o pokojninah in invalidskem zavarovanju predvidel ustanovitev demografskega sklada že v letu 2012 in takrat zavezo, da naj bi se sklad ustanovil do leta 2014, pa potem še Zakon o Slovenskem državnem holdingu o preoblikovanju KAD v demografski sklad, zastavica je padla tudi, bi rekel, že konec leta 2015. Dejansko je tukaj preteklo osem let, osem let sta pa prav ti dve stranki, ki sta predlagateljici teh dveh zakonov, vodili Vlado Republike Slovenije. In me res zanima, zakaj vam v teh osmih letih ni uspelo pripraviti zakona, demografskega sklada, k čemur vas je tudi zakon zavezal. Zdaj ko niste v vladi, ko je bila ena izmed ključnih vsebinskih zadev iz koalicijske pogodbe obstoječe koalicije oblikovanje tega demografskega sklada, ste pa vi prišli in vložili ta predlog samega zakona. Meni je ta zadeva nerazumljiva. Dejstvo pa je, da smo v Slovenski demokratski stranki vedno opozarjali, od leta 2014, zakaj se demografski sklad ne ustanovi, kljub temu da ga zakon predvideva. Niste imeli nekega tehtnega odgovora, dejstvo je bilo vedno, da se znotraj koalicije, kar ste nekako danes tudi priznali, niste mogli poenotiti. Naša koalicija, ta vlada se pa je. In smo se odločili, da pač izpolnimo obveznosti, ki smo si jih zadali v koalicijski pogodbi. Vsaj po mojem vedenju ključni resor pri demografskem skladu naj ne bi bilo ministrstvo za finance, ampak predvsem ministrstvo za delo in socialo, to je bilo pa vedno pod okriljem Socialnih demokratov. V Slovenski demokratski stranki smo se zavedali te odgovornosti za ustanovitev demografskega sklada in zaradi tega smo glede na to, da po sedmih letih vlada, v kateri ste vi sodelovali, ni odreagirala, v letu 2019 vložili sami zakon o demografskem skladu in ste ga takrat enotno zavrnili. Tako da glejte, težko me prepričate, da tukaj ni ozadje nekje drugje kot v razlogih, ki jih poskušate na nek način skozi današnjo sejo opravičiti. Mi smo vas tudi sprejeli v poslanski skupini in se mi zdi korektno z vaše strani, da pač ta trud je, da ste predstavili vaš koncept, vaše predloge. Tukaj se v samem konceptu precej razlikujemo. Ne nazadnje pa jaz mislim, da je pomembno, da – tudi predsednik Vlade je že večkrat povedal, in minister za finance – se bodo vsi dobri predlogi pri konceptu oblikovanja novega demografskega sklada upoštevali. Jaz sem prepričan, da niso deležniki tega samo v Državnem zboru, daleč od tega, ampak da je potrebno poslušati tudi vse dobre predloge zunanjih deležnikov. Tudi stališče Poslanske skupine SD je nekako izpostavljalo pošto, da pošta zapira svoje poslovalnice. Ampak ali veste, posledica česa je to? To je posledica strategije upravljanja državnega premoženja, ki pošto zavezuje k ne vem kakšnim donosom. To strategijo upravljanja državnega premoženja ste pa sprejeli vi, ponovno Socialni demokrati, in v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo takrat pri sprejemanju le-te opozarjali, da je napisana pomanjkljivo, da so določne nejasnosti. Prav to je po moje vzrok za zapiranje poslovalnic pošte, to, da strategija to družbo sili k donosu. Tako da bi bilo fajn včasih pogledati tudi kakšen korak nazaj, kaj je kdo zagovarjal, kaj je bilo, ampak kot smo že tudi v stališču Poslanske skupine SDS povedali, tukaj je pomembno, da tako koalicija kot opozicija poskušata, bi rekel, sam program ali pa sam zakon o demografskem skladu s svojimi predlogi izboljšati. Jaz sem prepričan, da se to da narediti. Žal bom jaz glasoval pri tem zakonu, da je zakon neprimeren za nadaljnjo obravnavo. Razloge smo povedali, prepričan sem, da je koncept, ki ga je vložila v proceduro Državnega zbora sedanja koalicija, boljši, vi ste to priložnost imeli, niste je izkoristili. Jaz pa še vedno upam, da z nekimi predlogi – tudi z vaše strani se mi zdi, da so lahko koristni, da lahko pripomorejo k boljši končni verziji samega zakona. Notri v tem zakonu, ki ste ga pripravili, predlogu, je nekaj stvari, ki meni recimo niso najbolj jasne. Recimo zakaj imate DSU za temeljne demografske naložbe, tudi pri sami predstavitvi niste povedali nekih tehtnih razlogov, zakaj ste se odločili za DSU. Potem, problematizirali ste lastništvo, razliko v predlaganem konceptu našega zakona, vašega zakona. Tukaj se mi zdi, v vašem zakonu lastništvo res ostaja na Republiki Sloveniji, vendar pa vi s tem zakonom povozite tudi vse pravice, ki izhajajo iz lastništva, ali pa zaradi tega, ki so. To pomeni, dividende avtomatsko prenašate na sam sklad, pred skupščinami se morajo uskladiti z upravljavcem SDH in vsega skupaj. Jaz mislim, da se bo s tem konceptom, ki ga vi predlagate, naredila še dodatna zmeda na samem trgu, da bo sama zadeva manj transparentna, kot če prihaja do centraliziranega upravljanja državnega premoženja in se državno premoženje končno začne upravljati z enega mesta. V Poslanski skupini SDS smo prepričani, da je takšen koncept boljši, predlog nekakšnega takšnega koncepta upravljanja državnega premoženja z enega mesta je bil že v letu 2012, ko se je nekako oblikoval Zakon o Slovenskem državnem holdingu, potem je prišlo še do določenih izjem. To pomeni, da sta se izločila takrat Kapitalska družba in pa DSU. Na drugi strani poslušamo tudi SAB, kako je ta sistem boljši, kako jim gre za transparentnost, jaz bi pa pri tem rad opozoril, da je Zakon o Slovenskem državnem holdingu, ki je bil potrjen v času druge Janševe vlade, šla bistveno spreminjat predvsem vlada Alenke Bratušek, to pomeni v letu 2013. Šli ste ga pa spreminjat tudi v delu, ki ga danes precej izpostavljate, in to je nadzorni svet. Leta 2013, ne vem, iz katerih razlogov, to boste verjetno bolj vedeli vi, ste se odločili, da spremenite predlog sestave nadzornega sveta in da umaknete opozicijo iz nadzornega sveta Slovenskega državnega holdinga. Za to morate vedeti verjetno razloge vi, zakaj. To pomeni, predstavnika, ki bi bil predlagan s strani Komisije za nadzor javnih financ, ste umaknili, umaknili ste mu glasovalne pravice, na drugi strani ste mu dali pa mogoče samo odprta vrata, da je lahko sodeloval ali pa bil prisoten na sejah nadzornega sveta. Mislim, da so vse to koraki, ki govorijo v tej smeri, da ni vse tako, kot vi poskušate na nek način predstaviti. Jaz bom še enkrat povedal, jaz mislim, da je tukaj pomembno, da pri zakonu o demografskem skladu sodelujeta tako pozicija kot opozicija, ampak takšna dejanja, ki so se pojavljala v preteklosti, pa vsekakor ne govorijo v prid temu. Mislim, da je korak same izboljšave lahko, ko se bo obravnaval predlog zakona koalicije. Jaz sem prepričan, da bo ta predlog zakona prišel v zelo kratkem času ponovno na mize poslank in poslancev in da bomo lahko tukaj potem tudi neke dobre predloge verjetno tudi mi sami upoštevali.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Franc Trček, pripravi se mag. Marko Koprivc.
Hvala za besedo. Še dobro, da je kolega Marko dežuren, ker če bi bil Grims, bi verjetno nekdo že rekel, zakaj leta 1945 SD ni ustanovil tega sklada. Glejte, gre za neko preresno zadevo onkraj umetniškega političnega vtisa kogarkoli od nas. Gre za nekaj, kar bi se moralo ustanoviti že 15 let nazaj, vsebinsko iz izhajajoče zakonodaje pa pet let nazaj. Zdaj ko to poslušam, se spomnim, da sem kot mlad asistent pri indikatorjih družbenega razvoja leta 1995 govoril, da smo starajoča se družba pa da bi potrebovali tozadevni sklad. V tej debati me tudi malo čudi, ker se nekateri čudite, joj, nekje boste vzeli, da boste nekje ustvarjali. Ja jaz ne poznam, da bi kapital lahko kar iz zraka ustvarjali ali pa ne vem česa, iz nekega kvasa. Veste, saj imamo nek malo podoben sklad za razgradnjo nuklearke – ker vemo, na eni točki jo bomo morali razgrajevati. Po isti logiki bi rekli, ma klinec, dajmo ta sklad zapreti, takrat ko pride do tega, da bo treba betonirati, bomo pa iz proračuna vzeli. Je tudi ena zadeva, na katero pozabljamo. Pokojnine so v bistvu neka civilizacijska pridobitev, je medgeneracijska solidarnost, ki je k nam prišla relativno pozno. Moji stari starši so bili brez penzije, tiste kmečke so nekaj dobili za crkavico na koncu. Skratka, pokojnine k nam pridejo šele z generacijo naših staršev, nas, starih okrog 50. Imel sem tudi srečo, da sem na Norveškem sedel z državno sekretarko za državno lastnino, ki je imela čez oba sklada, o katerih je Luka govoril, pa še kaj drugega. Pa moram povedati, Rajić pa Logar sta po dveh petinah šla ven, ju ni to tako zanimalo. Meni se zdi predvsem pomembno, kdo je usposobljen za nadzornika in kdo je usposobljen za tozadevno upravljanje, ne, iz katere politične kvote je ta oseba. O čem se mi zdaj pogovarjamo? Mi se v bistvu pogovarjamo, kakšno penzijo bo imel Uroš Prikl pa ali si bo lahko bivša predsednica Desusa čez 20 let kupila raztrgane kavbojke, ker ji bodo modne všeč, ali bo morala iti na bolšji trg si kupit kakšno coto. O tem se mi pogovarjamo. V čem je razlika med našim predlogom pa tem, kar je zdaj v bistvu kot vladni predlog? Je v tem, da mi seveda gremo v neko konkretno delno reševanje takoj, da se pogovarjamo o tem, kako bomo čim prej, ker že krepko zamujamo, začeli vrečo polniti, vi se pa bolj pogovarjate o tem, kako si boste stolčke potalali, in na način država espe, kako bo nek gospod menjal nadzornike. In to je neka razlika. Navsezadnje ja, kot sem danes že citiral, kot je lepo rekel dr. Ihan, »država smo mi vsi«, v množini, in zato je tudi prav, kar je naš Matjaž Han lepo povedal – da lastnina ostane naša. Ob tem je v našem predlogu tudi varovalka, da težje pride do tega, ko ste bili nekateri v težki izbiri, ko se je na mizo vrglo 15 firm, ki se jih mora prodati. Sočasno pa noben resen ekonomski faks ni resen, če ne predava, kaj je nacionalni interes, če imaš državo. Ne seveda na tak zlorabljen način. O vladnem predlogu pravi bivši minister za finance iz kvote SMC, da gre za slabo idejo, ki ne zasluži resne obravnave. Njegov kolega dr. Bogomir Kovač pa pravi, citiram, da je »beda sedanjih političnih elit na področju razvojne strategije in politike države zastrašujoča«. Ob tem, kar mi predlagamo in kar je nujno – pa bi bilo dobro, če bi se imel s kom pogovarjati o tem – je pa seveda še neki problem učinkovitega ali neučinkovitega gospodarjenja, upravljanja Slovenije. Veste, tisto je bila Drnovškova zgodba iz leta 1996, takrat se je reklo, bodo delodajalci malo manj dajali pa bomo na račun tega dobili neko drugo in drugačno gospodarstvo – klinec, nismo ga dobili. A smo se iz tega kaj naučili? Pa imamo tretji mandat istega ministra za gospodarstvo pa glih ni minister za gospodarski razvoj in tehnologijo. Ob tem, kar mi predlagamo pa kar boste povozili, je pa tudi – in s tem bom zaključil, da še kolegom kaj ostane – da je najboljši demografski sklad, in bo morala biti, naložba v mlade, naložba v znanost, izobraževanje, raziskave in ja, tudi kulturo, in potem se bo tudi kultura tukaj spremenila. In kaj je naše bogastvo? Naše bogastvo je pamet. Te zadnjih šest let zelo malo vidim v tej stavbi, tule notri. Seveda pa bi vi radi hopsali na način, kot bi rekli v Srbiji – kako je ono? – »ima se, može se, nema se, glumi se«. Vi bi to malo talali že zdaj, ko bo, pa bo. Ampak veste, z nekim takšnim prerekanjem za nazaj pa z vašim pristopom jaz vem, da penzije ne bom imel pa lahko delam pohorski bataljon 2.0 pa bom s Pohorja v dolino vletel pa kaj pokradel, če mi drugega ne bo ostalo. Verjetno si take družbe ne želimo.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Marko Koprivc, pripravi se mag. Andrej Rajh.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi, tisti, ki ste prisotni, moram priznati, da se počutim čudno danes tukaj v Državnem zboru, ker je dejansko cela desna polovica dvorane dobesedno prazna oziroma konkretno en predstavnik Nove Slovenije, kolega Pavlin, sedi z nami, ostalih pa ni. Očitno za desnico, predvsem Janševo SDS tema o pokojninah v prihodnosti, oziroma kako zagotoviti sredstva v prihodnosti za vzdržne pokojnine, ni pomembna tema. Drugače si tega res ne znam razlagati. Pa da preidem na bistvo, o čem danes govorimo, kaj dejansko Socialni demokrati predlagamo in zakaj predlagamo ustanovitev tega tako imenovanega demografskega sklada. Dejstvo je, kot je bilo danes že večkrat povedano, da od leta 1996, ko so se znižali pokojninski prispevki za delodajalce, na nek način pokojninska blagajna ni več vzdržna. To je bil nek tak tipični neoliberalistični ukrep, za katerega so verjetno takrat verjeli, da bo na hitro, na kratek rok pomagal gospodarstvu, ampak kot vidimo, se na dolgi rok ta ukrep nikakor ni izkazal za dobrega. Delodajalci so bili nekoliko oziroma so še vedno razbremenjeni pri plačevanju prispevkov za pokojnino, hkrati pa se iz leta v leto zajedamo v pokojninsko blagajno in dokler je mogoče skušamo pač ta sredstva nadomestiti z injekcijami tako rekoč iz proračuna. Tako da to je osnovni greh, na nek način. Socialni demokrati smo predlagali ta zakon o demografskem skladu skorajda vzporedno z vladnim predlogom, ki predlaga alternativni, drugačen predlog rešitve istega problema. Bi pa rad povedal, da – bilo je veliko očitkov danes rečenih v smislu, kako da ste pa izbrali ravno ta čas in tako naprej – Socialni demokrati že dolgo delamo na tem področju. Pred tremi leti smo imeli zelo dolgo, poglobljeno razpravo, tudi konferenco stranke, ki je sprejela izhodišča za demografski sklad, vendar takrat, v takratni vladni koaliciji žal, kot je tudi že kolega Matjaž prej povedal, nismo našli nekega skupnega konsenza za sprejetje tega sklada oziroma vložitev predloga o demografskem skladu, in potem so se tudi naknadno še zadeve pripravljale, usklajevale, ampak nas je žal prehitel čas in je vlada predčasno padla. Ampak mislim, da ni bistveno zdaj nekako obtoževati drug drugega, kdo je kriv za to, da do zdaj ta demografski sklad še ni bil sprejet, pomembno je, da stopimo skupaj in da najdemo neko rešitev, rešitev za prihodnost, rešitev za naše generacije, za mlajše od nas in za mlade upokojence. Ker namreč po vseh kazalnikih čez 10 let ne bo več mogoče zapolnjevati primanjkljaja v pokojninski blagajni zgolj iz proračuna. Naša rešitev je taka, da bi se vse pomembnejše državne naložbe oziroma dobički od tega nalagali za 20 let v tako imenovani demografski sklad, da bi se pa z državnim premoženjem še vedno upravljalo tako kot doslej, prek SDH. Se pravi, za razliko od vladnega predloga, ki bi vse državno premoženje na nek način prenesel na ta novi sklad, je naš predlog, da bi se zgolj naložbe kopičile v okviru tega sklada, medtem ko pa bi se upravljanje izvrševalo, tako kot so tudi na nek način priporočila OECD, še vedno po enakih postopkih, kot so se doslej. Tukaj je zelo pomembno tudi dejstvo, da Socialni demokrati želimo, kolikor se da, zaščititi to državno premoženje, to državno srebrnino, zlatnino pred prodajo. Vemo, da so bile tudi vlade v preteklosti, sploh tiste bolj liberalno ali pa desno orientirane, vedno naklonjene prodaji državnega premoženja za kratkotrajno blaginjo, bi lahko temu rekli. To je seveda največja napaka, kar jih lahko naredimo, zato socialdemokratski predlog predvideva, da če bi prišlo do želja ali pa potrebe po prodaji česarkoli, mora o tem odločati politika – Državni zbor. Medtem ko se pa upravljanje s premoženjem po korporativnem načelu opravlja prek institucij, ki so za to v Sloveniji pač določene, oziroma konkretneje večina prek tako imenovanega SDH. Meni je žal, da – kljub temu da smo Socialni demokrati res pristopili zelo konstruktivno, predstavili smo naš predlog vsem poslanskim skupinam oziroma večini, razen eni, skoraj vsem poslanskim skupinam, želeli smo neko nadaljnjo razpravo, predlagali smo tudi, da bi se razprava nadaljevala, da bi se morda celo današnja seja prestavila – volje na strani vladne koalicije za to ni bilo. Oni so v zadnjih tednih spesnili nek svoj predlog, na katerega je bilo tudi s strani strokovne javnosti veliko kritik, tudi s strani Komisije za preprečevanje korupcije na primer. Pred seboj imam mnenje KPK, ki govori, da določene rešitve vladnega predloga, ravno tiste, ki so drugačne od naših, niso sprejemljive in so nevarne. Opozarjajo na vmešavanje politike pri upravljanju državnega premoženja in še na številne druge nejasnosti oziroma tveganja, ki bi bila prisotna pri spremembah, kakršne si zamišlja Vlada. Ampak kot rečeno, ključno je, da državljankam in državljanom vlijemo neko zaupanje v naš pokojninski sistem, da zagotovimo vzdržnost tega sistema in da se bomo tudi v prihodnje, tako kot smo se do zdaj, lahko pohvalili, da v Republiki Sloveniji vsak vendarle dobi svojo penzijo, tudi če ni najboljša, da bo ta sistem vzdržal tudi v prihodnje. Eden od pogojev za to je, da tudi prek demografskega sklada zagotovimo dodatna sredstva za pokojninsko blagajno, ni pa to dovolj. Jaz se tukaj strinjam in s kolegom Lukom in s kolegom Matjažem, ki sta prej govorila. To absolutno ni dovolj. To je zelo majhen delež, ki bi dal neko finančno injekcijo pokojninski blagajni. Kljub temu bo treba še vedno veliko delati na tem, da se zgotovi dovolj sredstev, ker se namreč zaradi demografije iz leta v leto te potrebe povečujejo, upokojencev bo na srečo, lahko rečemo, vedno več. Zato me še toliko bolj moti ta predlog Vlade, ki bi znotraj tega sklada zagotavljal sredstva, populistično, si upam reči, poleg za pokojnine – pa že za to ni dovolj – še za, ne vem, dolgotrajno oskrbo, še za številne druge zadeve. Kot je bilo prej rečeno, vsakemu koalicijskemu partnerju bi želeli dati nek bombonček, da bi na koncu predlog podprli. Socialni demokrati predlagamo, da se našemu predlogu da zelena luč za nadaljnjo obravnavo. Verjamem, da so možne številne izboljšave, in verjamem, da bomo skupaj dosegli nek konsenz in naredili nekaj dobrega za prihodnje rodove in tudi za današnje upokojence. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Andrej Rajh, pripravi naj se Jani Ivanuša. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Spoštovani kolega Pogačnik, glede na to, da ste se v svojem nagovoru spomnili moje predsednice gospe Alenke Bratušek, ko je bila predsednica Vlade – mimogrede, ona vas zelo ceni in spoštuje – se bom jaz spomnil tudi vašega predsednika gospoda Janše, ki je takrat, ko je bilo Sloveniji težko, klical trojko in klical k bankrotu. Lahko samo ugibamo in z veliko gotovostjo sklepamo, kdo bi nam, če bi prišlo do bankrota države, danes upravljal premoženje. Ne bi ga bilo nič. Hvala bogu se je takrat našla hrabra predsednica Vlade gospa Alenka Bratušek in sledilo je sedem let gospodarske rasti in danes imamo premoženje, dividende lahko prenesemo na demografski sklad za pokojnine, zato da bomo v obdobju 2040–2070 lahko en del problema, ki bo nastal, za katerega danes vemo, da je, nekako blažili. Menim, da ni korektno, da nas te skrbi ne bi brigale, in zavedati se moramo, da to, kar danes sejemo, bomo jutri želi. In če bomo danes poželi vse to, kar imamo, potem nas bo jutri bolela glava. To so preprosti, a resnični apostolati. Ravno zato smo skupaj s kolegi iz SD pripravili zakonski predlog o demografskih rezervah, v katerih se bodo ta sredstva našega premoženja najprej akumulirala, in to za obdobje 20 let, govorimo o dividendah, govorimo o sredstvih vodnega sklada, našega lesnega bogastva. Včeraj smo razpravljali o davku na digitalne storitve. To so vse možni prihodki tega sklada in prav je, da če mi vemo, da te težave danes obstajajo oziroma da se bodo v prihodnosti še povečale, da začnemo pravočasno ukrepati in da ukrepamo s tem, kar lahko naredimo. Prav je tudi, da se sredstva namenjajo za pokojnine. Že zdaj vemo, da se iz proračuna dodatno v pokojninsko blagajno namenja milijarda evrov sredstev in da se bo do leta 2040 ta primanjkljaj, ki je posledica povečane potrebe po izplačilih – torej manj delovno aktivnega prebivalstva, torej dve slabi prognozi – ta razkorak se bo samo še povečal in bo treba več plačevati. In če danes ne bomo ukrepali, nas bo že v bližnji prihodnosti bolela glava. Zaradi tega smo tudi predlagali zelo transparenten način upravljanja s tem skladom. Predlagali smo, da Državni zbor v nadzorni svet tega sklada imenuje devet članov iz Državnega zbora, da se štiri člane imenuje na predlog Vlade, da imajo štiri člane tudi predstavniki civilne družbe, torej predstavnik sindikatov, predstavnik upokojencev, predstavnik mladih, in enega člana na predlog Komisije za nadzor javnih financ, ki bi zagotavljal nadzor opozicije. Jaz ne razumem, zakaj bi kdorkoli takemu skladu nasprotoval, še posebej, ker vemo, da nas v prihodnosti, v prihodnjih desetletjih čakajo številni izzivi, povezani tudi z dolgotrajno oskrbo, z dražjim zdravstvenim sistemom, ki bo posledica dražjih metod zdravljenja in staranja prebivalstva, in tudi povečanega števila izplačil iz pokojninske blagajne in manjših vplačil. Mi s tem našim predlogom v bistvu naslavljamo težave pokojninske blagajne in jih v enem delu poskušamo tudi rešiti. Zato pozivam vse kolege poslance, da naš predlog, ki smo ga skupaj s kolegi iz SD vložili, podprejo in tako omogočijo nadaljevanje zakonodajnega postopka. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prišlo je do majhne spremembe. Sedaj dobi besedo mag. Bojana Muršič, za njo pa Marko Bandelli. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Meni se danes zdi, da tukaj prepričujemo prepričane. Pretežno govorimo Socialni demokrati in SAB in enostavno se mi zdi to malce ponižujoče. Sicer bodo tudi iz Stranke SMC govorili, vendar se mi zdi, da samo mi, in to se mi zdi skrajno nenavadno, ampak pustimo to. Demografske razmere se spreminjajo, Slovenija seveda postaja dolgoživa družba, v prihodnjih letih se tudi napoveduje vse večja neskladja oziroma nesorazmerja med generacijami. Povečalo se bo število starejših, delovno aktivnih ljudi bo pa manj. Tudi trendi rodnosti v prihodnjih letih niso najbolj obetavni in težko verjamem, da bo predlog o brezplačnem vrtcu za drugega otroka, ki je danes priromal v Državni zbor, dvignil rodnost staršev, ki se bodo odločali za to. Pomembno je, da izpostavimo, da bo manj delovno aktivnih ljudi skrbelo za pokojnine in druge socialne in zdravstvene izdatke. Naša odgovornost, vseh nas tukaj, pa je, da zagotovimo pokojnine za naše zanamce, zato tudi ta naš predlog o demografskem skladu. Mogoče je res, kot je bilo že nekajkrat omenjeno, da se zbujamo nekako pozno, vendar, to je dolgotrajni postopek in veliko premoženja države je bilo že olastninjenega in čakanja na to več ni. Rešitve, ki jih predlagamo Socialni demokrati, so torej: ustanovitev rezervnega demografskega sklada, v ta sklad se preoblikuje KAD z namenom sofinanciranja pokojnin, akumulacija v 20-letnem obdobju in njegovo oplemenitenje. Se pravi, 20 let se sredstva akumulirajo in šele po tem času se bodo lahko sredstva koristila. Z imenovanjem oziroma z oblikovanjem tega rezervnega sklada bi prišli do tega, da bi se končno nehalo izčrpavanje skupnih sredstev za tekočo pokojninsko porabo. Ključna podjetja v državni solasti se zavarujejo pred privatizacijo, v to se vključijo tudi dividende, donosi in morebitne kupnine. Vse se akumulira in odsvojitev ni mogoča, razen v soglasju z Državnim zborom. Ustanovijo se tudi dodatni viri oziroma zagotavljajo se dodatni viri, kot so deleži iz dividend, potem 2 % iz trošarin in 30 % iz koncesnin od koriščenja vode. Vsekakor menim, da je predlog, ki ga predlagamo, zelo pomemben za nadaljnje pokojnine, za naše zanamce in za pokojnine po letu [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Besedo ima Marko Bandelli, za njim pa bo dobila besedo Monika Gregorčič. Izvolite.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Sicer nimam dosti časa, računam na delitev časa. V glavnem, veste, spoštovani kolegi, zaskrbljujoča je tukaj ena druga zadeva. Veliko mladine sploh ne zaupa več v državo, pravzaprav v ta pokojninski sistem. Zaradi tega kar nekaj mladine želi čim več denarja v tem trenutku, namesto da bi razmišljali o tem, kaj bo jutri. Ker ne zaupa, enostavno ne zaupa in ne zaupa, da bo sploh prišla do pokojnine. To je zelo žalostno. Zdaj, v tem trenutku se dogaja to. Ker ko govorim jaz z mladimi, je ta problem zelo zelo prisoten. Sistem demografske strategije, ta, ki je tukaj na mizi, je po mojem zelo dobro pripravljen, je realen, in bi rekel, je tudi mogoč. Obvezna je tukaj ta akumulacija, mislim da je pravilna, toliko let mora biti, ne da bi se črpalo sredstva, in jaz vidim to kot zelo pozitivno. Na tak način obenem tudi zavarujemo našo državno srebrnino. Tisti ljudje, ki so nenehno, vedno obtoževali, da se prodajajo državna podjetja – sedaj je bila prav čista možnost, da se lahko prav v tem trenutku vidi, da jo želimo zavarovati. V takšnem momentu želimo mi zavarovati. Jaz mislim – to je po mojem mnenju, lahko rečem tudi po strokovnem mnenju kot mnenju ekonomista – da tudi to ne bo dovolj. To ne bo dovolj. Nujno bo potrebno podaljšati po mojem mnenju, tako kot je kolega Gregor povedal, delovno dobo. Ker drugače se tudi to ne bo izšlo. Živimo pač dlje časa in ne moremo zahtevati, da bomo praktično v pokoju več časa, kot bomo delali. Tako da je treba enkrat razumeti to, da bo tudi tukaj, o tej stvari treba nekaj doreči. Naš predlog omogoča in seveda jamči, da vsaj pretežno ostane državno to, kar je državno, vladni zakon pa omogoča sprivatiziranje vsega, kar še imamo. To moramo razumeti. Se pravi, zakon ki ga je Vlada pripravila, tisti zakon, ki je pripravljen z njihove strani, omogoča sprivatiziranje in odtujitev v trenutku. Omogoča, ampak jaz mislim, da si tega res vsi mi ne želimo. Jaz skoraj mislim, da bi morali državljani odločati o razprodaji ali ne razprodaji ali pa tudi o totalni privatizaciji tega, kar smo mi in kar so naši očetje in naše matere z žulji gradili toliko let. Tako jaz mislim, da vam dam v razmislek. Mislim, da ne more biti to odločitev v tem trenutku, v tej opciji, na limitu, če bi tako rekel, neodgovornosti, ki je zavladala zaradi spleta okoliščin, ne zaradi drugega. Po mojem ni pošteno, ni pravično in je tudi škodljivo. Jaz predlagam, da tukaj res vsi skupaj – sicer ni nobenega razen treh in sem zadovoljen, da so oni tukaj, ampak – dajte, prosim lepo, razmišljajte trajnostno in ne oportunistično. To bi jaz rekel. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Monika Gregorčič, pripravi pa naj se Alenka Jeraj. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Mogoče najprej glede na to, da je petek popoldan in da nas tukaj res sedi še bolj malo pa so bila prej naštevanja, koga vse ni, bi jaz dopolnila ta seznam, zaradi tega ker so nekako tisti pred mano, ki so naštevali, kdo vse manjka in koga ta tema danes ne interesira, izpustili informacijo, da tudi od kolegov iz Levice ni nikogar pa tudi kolegov iz LMŠ, tako da naj se da potem cela informacija o tem, kdo danes tukaj sedi [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Desusa tudi, tako. Tako. Ampak tudi to sejo bomo danes pripeljali do konca in prej še opravili, mislim da, do konca tole razpravo, za katero jaz ocenjujem, da je kar pomembna, ker ta tema zna odkriti ali pa prinesti na plano še druge pomembne vidike. Seveda je pa zagotavljanje dolgoročno stabilne pokojninske blagajne ključni primarni cilj. Gospod Han, povedali ste na začetku, da ste zakon pripravili s stranko SAB, da ste ga skupaj usklajevali, ker imate enak pogled na reševanje te problematike. Po moji oceni nimate samo enakega pogleda, ampak imate tudi iste ali pa enake interese. Ampak o tem malo več v nadaljevanju. Zakon je po moji oceni napisan dokaj nepregledno ali pa mogoče nejasno, komplicirano ali pa razdrobljeno. Oziroma ni njegova vsebina, njegova ključna vsebina takšna. Namreč če pogledamo 17., 18. pa tudi 19. člen, tukaj se prepletajo tako stalni viri, ki po mojem razumevanju ne bodo prešli v last sklada, pač pa bodo vir napajanja samo dividende oziroma donosi teh podjetij, ki so našteti v 17. členu. Potem so v 18. členu našteti dodatni viri, šest, sedem dodatnih virov je, pa naj samo naštejem, na primer 30 % prejetih dividend kapitalskih naložb, ki so opredeljene kot strateške, 50 % dividend naložb kot pomembne, potem 70 % prejetih dividend in kupnin, ki niso temeljne demografske naložbe, 2 % vsote trošarin, 30 % vsote zbranih dajatev iz izkoriščanja vodnih virov. To so kar tako neki odstotki nekih dajatev našteti, zelo nekonsistentno na prvi pogled. Jaz si nisem znala razložiti, zakaj in čemu ste se za takšne deleže odločali. Mogoče predlagatelj, če boste povedali, zakaj 2 % vsote trošarin in ne, ne vem, 3 ali pa 4 ali pa 5 ali pa 10. Jaz se bojim, da so tele določbe nekako kar en tak izbor glasbenih želja, bi lahko rekla. Kar se pa tiče samih naložb sklada v 19. členu, jih pa jaz razumem, da bodo to naložbe, ki bodo prešle v last sklada, to pa so Modra zavarovalnica, Loterija Slovenije in Krka, tovarna zdravil. Tukaj pa smo spet pri vprašanju, zakaj ravno te in zakaj ne kakšne druge. Ne vem, razložite mi oziroma odgovor glede na poznavanje določenih gospodarsko-političnih ozadij se mi nekako v obrisih ponuja, ampak bom vesela, če mi boste to lahko ovrgli. Potem pa tudi v 17. členu, katere so temeljne demografske naložbe, ki bodo prinašale dividende, 100 % njihovih dividend oziroma donosov bo vir tega demografskega sklada. To pomeni ne samo, da bodo dividende zaklenjene, ampak da so tudi te naložbe dolgoročno zaklenjene. Torej se v primeru tržnih nihanj ne bo dalo ustrezno odreagirati ali pa prodati deležev, če bodo tržne razmere narekovale, da bi bilo to bolj pametno in racionalno. Spet vprašanje, zakaj je tukaj specifično Zavarovalnica Triglav, zakaj so tukaj Slovenski državni gozdovi, zakaj je tukaj NLB, ki vemo, da je bila že prodana, državni delež, v določeni meri, Pozavarovalnica Sava, Telekom Slovenije pa Luka Koper. Odgovor se ponuja nekako v smislu, da se na ta način ohranja tisti nacionalni interes, ki sem ga omenila tudi v stališču naše poslanske skupine. Ta nacionalni interes pa ni nič drugega kot interes nekih vzpostavljenih gospodarsko-političnih vezi, da se deluje naprej po načinu, ki je bil ustaljen in ki še vedno deluje. Govorimo o kadrovanjih, kadrovskih povezavah, o podeljevanju nekih poslov privilegiranim ali pa točno določenim osebam, strukturam. To so tisti vzvodi moči, ki jih danes te neformalne strukture še vedno imajo, in s tem zakonom jih želijo in jih nameravajo tudi ohraniti. In ko sem rekla, dapredlagatelji SAB in SD zasledujete isti interes, v bistvu ste se, ko ste se podpisali pod ta predlog zakona, dobesedno samorazkrili, če lahko tako rečem. Bom sklenila. Glede na to, da so navedeni členi in naštete družbe in deleži, ki naj bi bili vir financiranja tega sklada, zelo poljudno našteti, navedeni, zbrani, je po moji oceni zakon res komplicirano napisan, nejasen, razdrobljen, nepregleden. Ampak morda je to tudi končni namen. Hvala.
Hvala lepa. Alenke Jeraj ni [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Tako ali tako zdaj prehajamo na ta zaključni del. Izvolite, predlagatelj Soniboj Knežak, imate besedo.
Hvala, predsedujoči. Dva kratka komentarja na kar eno kopico vprašanj, ki jih je zdajle gospa Gregorčič postavila. Ne mislim brati. To samo nakazuje, da si ni prebrala zakona. Preberite si, vse, kar ste spraševali, katere so temeljne demografske naložbe, morebitna tržna nihanja, vse to piše v obrazložitvi. Če bi si vzeli čas pa ga prebrali, danes ne bi bilo teh vprašanj. Morebiti samo tole, da nagovorim. Naložbe sklada, 19. člen, ali bodo prešle v last sklada. Če bi malo sledila tej zadevi, bi vedela, da so že zdaj last sklada. Samo toliko. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika, Monika Gregorčič. Izvolite.
Jaz se opravičujem, samo sklad še ne obstaja, tako da še ne morejo biti v lasti sklada.
Hvala lepa. Prehajamo v splošni del splošne razprave, v katerem dobita besedo še predstavnik Vlade in predstavnik predlagatelja. Želi besedo predstavnik Vlade mag. Peter Ješovnik? [[Da.]] Izvolite.
Podpredsednik, hvala. Vlada je svoje pisno mnenje podala, bilo je jasno obrazloženo. Tam smo podali zadržke, ki smo jih videli v opozicijskem predlogu. Tudi sam sem tukaj povzel, in nekatere poslanske skupine, to mnenje Vlade in nimamo več kaj dodati. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima še predstavnik predlagatelja Soniboj Knežak. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Najprej hvala tistim posameznikom, ki ste še vztrajali danes pri tej temi, mislim, da več kot pomembni. Tudi kar nekaj konstruktivnih predlogov je bilo, neka luč upanja, ki jo je na koncu izrazil kolega Pogačnik iz SDS, da kljub temu da nam bodo onemogočili, da gremo s svojim predlogom v neko širšo javno razpravo, bodo pa poskušali nekaj predlogov upoštevati. Če bom to doživel, bo pa tudi v redu. Še enkrat, zakaj predlog zakona. Zahtevana potreba po vzpostavitvi tega sklada je v 24 let stari odločitvi, da se delodajalcem za polovico znižajo pokojninski prispevki. Milijardni primanjkljaj, ki se bo v letih, naslednjih letih še večal – zaradi tega smo mi vložili ta zakon. Ključni razlogi so štirje, sem jih že nekajkrat omenil: demografija – trendi so jasni; drugi je zakonitost, naš predlog zakona sledi že sprejetim rešitvam v ZPIZ-2 in pa ZSDH-1 in ZSOS; tretji je načelo socialne države. Tudi za bodoče generacije pa za mladino moramo poskrbeti, da bo ta država še socialna. Zato ta zakon, da bo tudi mladim dano upanje, da bo tudi čez 20 let ta pokojninski sistem živel, da bo dajal pokojnine. Skratka tisto, kar je bilo danes že nekajkrat povedano – izredno pomembno je zaupanje. Ta pingpong, da smo vsi krivi – seveda, vsaka aktualna politika, ki je v državnem zboru že leta, je kriva, da se na tem področju krepko zamuja. Tudi Socialni demokrati se zavedamo svoje soodgovornosti za del tega. Prav to je bil pa hkrati tudi razlog, da smo vsa do sedaj opravljena dela združili in pripravili en predlog za javno obravnavo. Del te javne obravnave smo opravili, bil je dobro sprejet. Vladni predlog žal skozi to javno obravnavo ni šel. Sicer je bilo neko – ni bila seja Ekonomsko-socialnega sveta, ker ni bila pravilno sklicana, je bilo neko informiranje, skratka, spet neka posebnost, kot je že cel mandat te vlade neka posebnost. Tudi na koncu sem trdno prepričan, da moramo za spremembo takega zakona iskati en družbeni konsenz, to je 80 plus več glasov v Državnem zboru, ker gre za stvari, pomembne za vse. Ni težko razumeti tega zakona, je zelo enostaven, naslavljamo temeljni problem: finančni primanjkljaj. Mi ne prestavljamo premoženja, zagotavljamo en del finančnega primanjkljaja. En del. Če sem čisto plastičen, naslednjih 20 let bi se z akumulacijo 170 milijonov evrov, ki jih vzamemo iz države, iz prihodkov dividend in ostalih virov, zato da bomo naslednjih 30 let lahko dobivali pokojnine, po letu 2040, nekje v višini od 400 do 500 milijonov. Naslednjih 30 let. Poslanci so vprašali, takoj ko je prišel v parlament, zakaj, kaj je razlog, da ni bila politika zmožna te za vse nas pomembne zadeve urediti že zdavnaj. Danes sem dobil čisto pravi odgovor. Tisto, kar je prej kolegica iz SMC rekla v svoji razpravi – da je bilo že zelo veliko soglasje, niso pa se mogli dogovoriti glede upravljanja in nadzora. E, pa smo tam, v čemer je bistvo razlike med našim predlogom pa med predlogom Vlade. Njim gre za nadzor, za upravljanje, ustanovili bodo neki mastodont, ki bo upravljal preko 8 milijard državnega premoženja, da ne govorim, da se poenostavljajo zamenjave, nastavljanje svojih lojalnih, s tem da bodo od bistveno višjih sredstev, ki jih bodo dobili, 60 % namenili za tekočo potrošnjo, samo 40 % pa za državni sklad. Čisto za primerjavo, z bistveno manjšimi vložki bo naš predlog zakona zagotavljal skoraj enkrat višja sredstva v državni proračun oziroma za primanjkljaj v Zpizovi blagajni kot pa ta predlog, ki ga naslavlja Vlada. Koliko je to pomembno za zdajšnje upokojence, tisto, se mi zdi, da je metanje peska v oči. Za redke zdajšnje upokojence, za tiste, ki bodo še po letu 2040 uživali to penzijo. Tisto, na kar bi pa hotel opozoriti, je, da bo pa seveda vlada izkoristila to, da bo pač Desus verjetno še nekaj časa ohranila v koaliciji s tem, da bo izpolnila neko obljubo, ki jo že leta in leta obljubljajo, dejansko pa s stanjem upokojencev trenutno nima popolnoma nobene zveze. Upam, da smo uspeli koga tudi prepričati s tem našim predlogom, da mislimo resno, predvsem, da bi se potrdil v torek na glasovanju in da spustite ta naš predlog še v nadaljnjo razpravo. Čeprav mi ravno izkušnje iz preteklih šestih, sedmih mesecev te vlade ne dajejo nekega optimizma. Še enkrat se ob tej priliki vsem zahvaljujem za pozornost, tistim, ki ste vztrajali. In pa vsem skupaj en lep vikend. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Vidim, da je še interes. Se pravi, da bomo sprožili postopek. Če želita razpravljati tudi predstavnik predlagatelja Soniboj Knežak ter predstavnik Vlade, prosim, da se prijavita s pritiskom tipke za vklop mikrofona. V tem primeru dobita besedo kot zadnja, in sicer najprej predstavnik Vlade in nato še predstavnik predlagatelja. Prosim za prijavo. Trije prijavljeni. Najprej dobi besedo Vojko Starović. Pet minut za razpravljavca je na razpolago.
Hvala, ne bom toliko porabil. Nisem se niti mislil prijaviti, samo nekako so me zadnje besede, zadnji razpravljavci malo izzvali. Da se razumemo. Mi smo tudi mislili vložiti svoj predlog, kar se tiče demografskega sklada, demografskih rezerv. Nato smo videli, da SD tudi pripravlja, in smo se nekako združili. Hoteli smo prispevati, da bi prišli do neke solucije, do nekega zakona, ki bi bil vsem v korist in ki bi bil dobra osnova. Poglejte, strokovna javnost je na vladni predlog jasno in glasno odgovorila, da je skregan z načeli korporativnega upravljanja, skregan z načeli OECD, tudi komisija KPK se je oglasila, da je korupcija zraven mogoča. In zato smo se odločili, da damo en zakon, ki bi bil boljša osnova, ki je bil že prej pripravljen. Sicer so nekateri razpravljavci, ki so sodelovali pri pripravi zakona, ker so bili v prejšnji koaliciji, vladajoči, rekli, da nimajo zdaj pojma nič, to je vse narobe, ampak ne glede na to, poturice so pač poturice. Dajmo mi biti državotvorni, zopet apeliram na vse, dajmo iti iz enih osnov in zgradimo neko zadevo, ki bi bila za vse dobra. Saj dejansko, kakor so tudi kolegi iz SDS in SD in vsi ugotavljali, ta demografski sklad ne rešuje zadeve, ne rešuje pokojninskega sistema. Mi bomo morali iti v reformo. Morali bomo iti v reformo celega pokojninskega sistema, tudi glede tega, kar se tiče delovne dobe, starostne dobe. Mi bomo morali tudi v druge zadeve poseči. Ampak ena od zadev so tudi demografske rezerve, ki nam lahko pomagajo, da živimo normalno naprej in da bodo te generacije in bodoče generacije zaupale temu sistemu, da bomo mi za starejše ljudi poskrbeli. Za tiste, ki ne morejo skrbeti več zase, kar je bila že od Bismarcka naprej zamisel. To je pretočni sistem, izven tega sistema mi ne bomo nič rešili. Jasno pa je, da je druga rešitev to, kar pravi, kaj jaz vem, stroka, ne samo ekonomska, ampak tudi ostala stroka – na nas je, mi imamo velike rezerve v produktivnosti. Mi imamo prenizko produktivnost. Tudi tam je, višje plače pomenijo višje prispevke, kar nam vse to omogoča. In na tem moramo graditi, na znanosti, na šolstvu, na vseh teh stvareh in na vsem, kjer nam lahko država omogoča, da smo bolj produktivni, da inštitucije delujejo, da smo boljši. Ker če naredimo boljšo infrastrukturo, bodo tudi firme boljše delale, bodo plače višje, bo produktivnost višja. Torej na vseh teh področjih. Samo tisto, kar je ostalo od nekdanjega družbenega premoženja – jaz sem pač tu malo starosta in sem tudi že v prejšnjem sistemu delal in smo nekaj tudi ustvarjali in prispevali – smo nekako dali na neke sklade, na državo in potem smo to nekaj privatizirali, razprodajali, nismo gradili. Po mojem mnenju, to je pač moje mnenje, nismo gradili na pravi način. Včasih smo imeli velike firme, ekonomija obsega je svoje dala, zdaj smo vse razparcelirali na majhne zadeve, prodali. Tako da imamo tu nekje problem. Ampak to pomeni, če imamo te probleme, da imamo rezerve. In dajmo skupaj stopiti. Mislim, da smo s tem zakonom [[…]]Zahvaljujem se SD, da je pripravila dosti strokoven in dosti pripravljen razlog, na katerem dejansko lahko gradimo demografske rezerve ali pa demografski sklad, ampak je veliko boljša osnova, zato ker je usklajena s korporativnim upravljanjem in ne posega v državno premoženje, ampak samo rezervira donose iz tega. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prijavljenih ni več, zato zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v torek, 27. oktobra, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in 21. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali v torek, 27. 10. 2020, ob 9. uri. Želim vam varno pot domov. Ostanite zdravi čez vikend.