Spoštovane kolegice in kolegi, gospe in gospodje, lepo vas pozdravljam in želim uspešno delo! Nadaljevali bomo z včeraj pričeto 25. sejo državnega zbora Republike Slovenije. Najprej bi vas želel obvestiti o kolegicah in kolegih, ki se zaradi drugih obveznosti nadaljevanja seje danes ne morejo udeležiti. To so: kolegica Sonja Areh Lavrič, kolega Božič, kolega dr. Brejc, Cimperman, kolega Čebulj do 12.00 ure, mag. Gračner, Horvat, Jelinčič, od 14.00 ure dalje ne bo kolega Kacina, od 15.00 ure dalje ne bo kolega Merla, do 13.00 ure bo odsoten kolega Petan, do 14.00 ure mag. Vizjak, odsotni bodo tudi kolegi Trofenik, Veber in kolega Jaša Zlobec Lukič. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA - OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O VRAČANJU VLAGANJ V JAVNOTELEKOMUNIKACIJSKO OMREŽJE. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim kolegom Francem Pukšičem. Besedo dajem najprej predstavniku predlagateljev predloga zakona za dopolnilno obrazložitev; kolega Pukšič ima na voljo pet minut. Prosim, kolega Pukšič, imate besedo.
Hvala lepa, gospod predsednik. Poslanke in poslanci! Danes je pravzaprav, ne bom rekel zgodovinski dan, ampak vendarle dan, ko slovenski pregovor več ne velja - da vrana zrnja, ki ga je odnesla, ne vrne - tokrat vrana vrača zrnje nazaj. Hvala bogu, da je tako. Že od vsega začetka, pravzaprav od leta 1997, ko smo se prek odbora za infrastrukturo trudili, da bi priznali tistim, ki so vlagali bistveno večji delež v izgradnjo telekomunikacij, kot tisti v urbanih naseljih, da imajo vendarle ti po privatizaciji pravico dobiti svoj vloženi delež v izgradnjo telekomunikacij nazaj oziroma sodelovati pri tej privatizaciji, se končno dogaja, s proceduralnim dejanjem državnega zbora, ki lahko samo proceduralno izpelje to, kar mu je naložil referendum državljank in državljanov. Meni je sicer žal, da je bilo potrebno toliko napora in truda, da smo majhno količino političnih zanesenjakov oziroma nekaj posameznih politikov prepričali šele z referendumsko odločitvijo državljank in državljanov, da ni bilo dovolj volje in moči v tem parlamentu in seveda v vladi, da bi prisluhnila resničnim argumentom in predlogom ter sama pripravila zakon v takšni obliki, kot je danes pred nami. Za zgodovino je vendarle treba povedati, da se je k odločitvi, ki je danes pred nami, vključilo tudi ustavno sodišče. Tudi ustavno sodišče Republike Slovenije je naložilo vladi Republike Slovenije, da pripravi zakon, ki bo omogočal vračanje tistim, ki so prekomerno vplačali denarna sredstva, stvarni vložek ali fizični prispevek. Dejstvo je, da so to naredili predvsem ljudje s podeželja, z demografsko ogroženih območij s tistih območij, ki tudi danes po dvanajstih letih samostojne Republike Slovenije še najbolj zaostajajo in se razmerja med razvitostjo in nerazvitostjo še povečuje. Kaj šele bi bilo, če seveda ti prebivalci, te državljanke in državljani ne bi imeli čuta za razvoj in obstoj, da ne bi sami svojih neto sredstev prispevali ne samo v telekomunikacije, tudi seveda v vso ostalo infrastrukturo. Očitki tistih, ki so med vsem tem bili, da bo potrebno vračati tudi samoprispevke, kot so bili za šole, bolnice, vodovode, ceste in tako dalje, so bili neupravičeni in neutemeljeni oziroma utemeljeni bi bili šele takrat, če bi seveda prišlo tudi do privatizacije teh družbenih dobrin. Jaz upam, da tega časa ne bomo dočakali in da do takšnih anomalij v naši družbi ne bo prišlo. Zato imamo, hvala bogu, regulativ, to je referendum, volja ljudi, državljank in državljanov, ki pa je do sedaj še vedno pokazala, da imajo dovolj razuma in poguma, da se v trenutkih, ko je potrebno, odločajo pravilno. Hvala lepa. Upam, da bo proceduralne poti, ki so pač potrebne, ta državni zbor opravil in ta zakon tudi sprejel. Hvala.
Hvala lepa, kolega Pukšič za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Predlog zakona je obravnaval odbor za gospodarstvo kot pristojno delovno telo. Želi poročevalec besedo? [[Ne želi.]] Predstavnik vlade, ki bo navzoč pri razpravi o tej temi, je doktor Boštjančič, državni sekretar na ministrstvu za informacijsko družbo. Sedaj bodo sledile predstavitve stališč posameznih poslanskih skupin. Najprej bom povabil k besedi kolega Alojza Soka. Prosim, kolega Sok, imate besedo za predstavitev stališč vaše poslanske skupine, za njim kolega Pohorec.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Kolegice in kolegi, mene v bistvu ne čudi, da gospoda ministra danes ni tukaj. Do sedaj je bil vedno, ko smo o tem vprašanju govorili. Konec koncev gre za njegovo veliko zmoto, na to kar smo ga opozarjali. In še enkrat na začetku, ker ga ni, naj povem, da je Nova Slovenija bila proti temu, da se oblikuje neko novo ministrstvo, ministrstvo za informacijsko družbo. Kakorkoli že, to ministrstvo v svojem dosedanjem delu ni upravičilo svojega obstoja. Mislim, da smo sprejeli samo tri zadeve s tega področja: strategijo razvoja telekomunikacij, potem malo smo popravili zakon o pošti in zakon o telekomunikacijah, ki ga je itak pripravila že vlada doktorja Andreja Bajuka. Iz tistega zakona je minister Gantar samo izločil poglavje, ki je govorilo o vračanju vlaganj vložkovza razvoj telekomunikacij. Kakorkoli, potem je bil za to področje sprejet nek svojevrsten zakon, nek zakon, po katerem je vlada in pa seveda velika koalicija, ki je o tem zakonu glasovala, bila pripravljena vrniti samo 20 do 40% tistega, kar je bilo plačano za razvoj telefonije, pretežno na podeželskem delu Republike Slovenije. Torej, ker vlada predvsem pa minister ni želel prisluhniti upravičencem in se z njimi ni želel pogovoriti - ti so namreč predlagali, da naj bi se vrnilo 80%, verjetno pa so bili pripravljeni tudi na kakšen procent manj, če bi minister poslušal, pa tega ni želel -, je seveda potem prišlo do referenduma. In hvala bogu moram reči, da je v slovenskem narodu še toliko poštenosti. Na referendumu so se ljudje z veliko večino, z več 76% odločili, da je treba ta sredstva, če pride do privatizacije Telekoma, tudi dejansko vrniti tistim, ki so ta sredstva plačevali. Z referendumom smo tako dodatno zapravili velika finančna sredstva, ki bi nam sedaj, ko vlada govori o težavah v proračunu, še kako prišla prav, ampak tako pač dela ta vlada in ta velika koalicija v tej državi. Sedaj ste postavljeni pred dejstvo in pred dejstvo referenduma. Jaz upam, da boste to odločitev spoštovali in da bo vlada in seveda v prvi vrsti minister poskrbel, da se bo ta zakon začel čim prej uresničevati. Nisem pa prepričan o tem, poslušal sem namreč razpravo ministra na samem odboru in presenetilo me je, ko je izjavil: "Vlada ne bo zahtevala presoje na ustavnem sodišču." Torej, vlada ne bo zahtevala, ampak je že nekako nakazal, da bo potem to naredil nekdo drug. Predvsem naj bi po njegovem mnenju še vedno bil sporen 3. člen, kljub temu da so se ljudje na referendumu odločili drugače. To je torej izigravanje in pridobivanje na času. Ne izključujem možnosti, da ne bo prišlo do ustavne presoje zaradi 3. člena - to, kar je minister že napovedal. In glede na odločitve v zadnjem času našega ustavnega sodišča me tudi ne bi presenetila kakšna odločba ustavnega sodišča, ki bi bila v nasprotju z voljo, izglasovano na referendumu. Najverjetneje torej tej zgodbi še ni videti konca. Moram pa povedati, da je minister zamudil tisti ugoden čas, ko bi lahko poskrbel za privatizacijo Telekoma. Takrat se je bolj kot s privatizacijo ukvarjal s tem, kdo bo vodil Telekom. Zelo dobro je poskrbel, da je tam prišlo do zamenjave. Nadalje je poskrbel, da je Telekom ohranil monopol, na kar na opozarja tudi danes Evropska unija, državljani pa seveda drago plačujemo te njegove odločitve. Mislim, da imamo eno od najvišjih telefonskih naročnin v državah Evropske unije. Prek 2.000 tolarjev plača vsak naročnik v fiksnem telefonskem omrežju na mesec, ne glede na to, ali kaj telefonira ali ne. Torej, to so dejstva. Dejstvo je, da se danes, ne vem kolikokrat že, srečujemo s to isto problematiko in z današnjim dnem bo vsaj zakon sprejet. Kdaj bo pa prišlo do uresničitve tega zakona, pa je seveda odgovorna slovenska vlada. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Sok. Kolega Pohorca za predstavitev stališč poslanske skupine Desus ne vidim, tako vabim sedaj k besedi kolega Potrča, za njim bo nastopil kolega Sušnik. Najprej ima besedo kolega Potrč v imenu poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov. Prosim.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice in kolegi. Zakon o referendumu in ljudski iniciativi v 25. členu določa, da mora državni zbor najkasneje v enem letu izvedbe predhodnega referenduma sprejeti odločitev, s katero se uveljavi referendumski izid. Na referendumu, ki je bil opravljen 19. januarja letos, so se državljanke in državljani izjasnjevali o referendumskih vprašanjih, ki so vsebina predlaganega zakona. Ob 31,1-odstotni udeležbi jih je "za" glasovalo 76,72 procentov udeležencev. Predlagani zakon je pripravljen v skladu z referendumskimi vprašanje. Glede na navedeno, bom kot poslanec spoštoval zakon o referendumu in odločitev na referendumu ter glasoval za predlagani zakon. Ob tem pa bi rad poudaril, da vsebinsko s predlaganimi rešitvami ne soglašam. Prvič. S predlaganim zakonom, se bo prek 150 tisoč državljankam in državljanom, ki so sklepali s pravnimi predhodniki Telekoma Slovenije za pridobitev telefonskega priključka, povrnil znesek, višji od zneska za priključek telefona, ki so ga plačevali v istem kraju in času drugi ki takih pogodb niso sklepali. Prvotni delež vračila je znašal 20-40 odstotkov tega zneska, skupna vrednost je bila cirka 10 milijard tolarjev, na referendumu sprejeta odločitev pa predvideva 100-odstotno vračilo, kar znaša cirka 24 milijard. Menim, da je podlaga za vračanje dvomljiva, saj gre za dvostransko pogodbo, v katero ni bil nihče prisiljen. Sklepana je bila v drugačnih okoliščinah in večina teh vlaganj je že amortizirana. Pri teh pogodbah torej ni mogoče govoriti o prisili, ki bi jo izvajala država, in zato tudi ne o krivici, ki bi jo morala popraviti. Če bi sledili logiki tega zakona, bi se lahko postavilo vprašanje utemeljenosti in upravičenosti mnogih vlaganj, prispevkov za posamezne namene, recimo stanovanja, ki so tudi bila privatizirana, samoprispevkov, prostovoljnega dela v mnogih podjetjih, ki so bila privatizirana in podobno. Zato zakon lahko ustvarja tudi neenakopravnost med državljani. In drugič. Odločitev, sprejeta na referendumu, je legalna. Toda ta referendum je, vsaj po mojem, tipičen primer naše neustrezne referendumske ureditve. Referendum so na račun obveznosti države, to je vseh davkoplačevalcev, izglasovali namreč predvsem tisti, ki so od referendumske odločitve "za" pričakovali, da se bodo njim povrnila sredstva, ki so jih predtem vlagali. Rezultati to jasno kažejo. Da je za referendumsko vprašanje glasovalo cirka 385 tisoč volivcev, če seštejemo upravičence in njihove družinske člane, dobimo zelo podobno ali skoraj enako številko, in da je volilna udeležba in odstotek glasov "za" v neurbanih okoljih, od koder so upravičenci, po pregledu rezultatov bistveno večji kot v urbanih okoljih. V neurbanih okoljih je volilna udeležba mnogo višja, in procent "za" tudi, volilna udeležba skoraj 50 odstotna od povprečnih 30, ponekod za celo do 90 odstotkov, v urbanih okoljih, kjer tega neposrednega interesa ni bilo, je volilna udeležba cirka 20 odstotkov, glasovi za pa 50 in nekaj več. To potrjuje sklep, da so si zainteresirani na referendumu izglasovali pravico do vračila vlaganj, za katere so se pač pred mnogimi leti odločili. Zato mislim, da je ekonomsko in moralno ta odločitev sporna, toda povem še enkrat: spoštoval bom voljo in zakon, pričakujem pa, da bodo v podobnih primerih tako ravnali tudi drugi, da njihovo vsebinsko nestrinjanje z neko rešitvijo, ne bo imelo za posledico, da bodo kršili ustavo ali zakon, referendumsko ali ustavno odločitev, ali celo podpirali kršitve človekovih pravic drugače mislečih. Hvala.
Hvala lepa, kolega Potrč. Zdaj vabim k besedi kolega Sušnika. Predstavil bo stališče poslanske skupine Socialdemokratske stranke in za njim kolega Peče. Najprej pa kolega Sušnik, prosim imate besedo.
Hvala lepa, gospod predsednik, spoštovane poslanke in poslanci. Nič novega ne bom povedal, če v poslanski skupini Socialdemokratske stranke podpiramo sprejem predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o vračanju vlaganj v javno telekomunikacijsko omrežje. Mi smo prepričani, da je skrajni čas, da se ta problematika, ki jo je državni zbor začel reševati v letu 1997, takoj in nemudoma uredi v skladu z izidom predhodnega zakonodajnega referenduma, ki je bil z veliko večino izglasovan v letošnjem januarju. Dejstvo, da je bil izveden in izglasovan na to temo predhodni zakonodajni referendum, kaže na veliko neobčutljivost in nesposobnost tega državnega zbora, da prisluhne ključni in potrebni večini naših državljank in državljanov in uredi neko problematiko v tem primeru, odpravi krivice, ki so nastale pri dobivanju telefonskih priključkov, v skladu z večinsko voljo. Rad bi posebej poudaril, da je za rešitev te problematike bilo izvedenih niz postopkov, ki po našem mnenju samo odražajo voljo večine v tem državnem zboru, voljo vlade, da se ta problematika ne uredi. Že odločbo ustavnega sodišča iz leta 1999, ki je eksplicitno zahtevala, da se v novem zakonu o telekomunikacijah stvar vračanja uredi, je bila izigrana v nekem smislu v tem, da je vlada v nasprotju z 158. členu zakona o telekomunikacijah, ki je bil sprejet v letu 2000 oziroma državni zbor je zavezal vlado, da pripravi ta zakon v roku šestih mesecev, to se ni zgodilo, zgoditi bi se pa moralo do 11. novembra 2001. Z veliko zamudo je bil zakon, ki bi urejal to problematiko vračanj v javnotelekomunikacijsko omrežje, predložen šele 1. februarja 2002. 16. maja 2002 pa je bil ta zakon obravnavan in sprejet v državnem zboru. Tukaj bi rad posebej poudaril, da so bili vsi naši amandmaji, ki so povzeti v zakonskem predlogu, ki je bil potrjen na predhodnem zakonodajnem referendumu, bili v tem zakonodajnem postopku zavrnjeni z veliko večino glasov, kar enkrat več glasov je zavrlo naše amandmaje. In zaradi tega je bila sprejeta tudi odločitev državnega sveta, ki je 23.5. sprejel veto na sprejeti zakon, vendar je državni zbor kljub temu zakon ponovno potrdil z 49 glasovi za in 24 glasovi proti. Po vložitvi zakonskega predloga se je zgodba ponavljala. Odbor za gospodarstvo je ponovno predlagal državnemu zboru, naj izglasuje sklep, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Zaradi tega je bilo zbranih v okviru civilnega združenja, ki se je ukvarjalo s to problematiko, prek 70 tisoč podpisov. Kot sami veste, je bil 19.1. sprejet, potrjen ta zakonski predlog na predhodnem zakonodajnem referendumu Vse navedeno kaže na to, da se vlada in vladna koalicija na vse možne načine izmika udejaniti odločbo ustavnega sodišča in urediti vračilo prekomernih vložkov. Izmikanje gre v takšno smer, da se je ustavil začeti proces privatizacije Telekoma, da je bilo zaradi namere, da se ne uredi vračilo prekomernih vložkov, ustanovljeno celo posebno ministrstvo. Močno upamo, da se bo zdaj sprejeta referendumska odločitev dejansko uveljavila. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Sušnik. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil kolega Peče. Za njim kolega Vnučec. Prosim, kolega Peče.
Spoštovani navzoči. Prvopodpisani gospod Pukšič je dejal, da je bilo potrebno veliko napora in pa truda. Drži. Potrebno pa je dodati, da je bilo tudi zahtevanega veliko časa in da je to ena izmed tistih zakonskih materij, s katero so se v naši družbi ukvarjali čisto vsi akterji, kjer se je dejansko videlo, da je vlada Republike Slovenije nasprotovala predlagani rešitvi in da je vlada Republike Slovenije na vseh borbah z vsemi sredstvi poskušala doseči, da bi materija, torej cilji in predlogi rešitev zakona, bili drugačna, kakor je vlada rekla oziroma kakor je predlagatelj želel in kakor so na koncu potrdili tudi ljudje na referendumu. V Nacionalni stranki ocenjujemo, da vsi zapleti prek ustavnega sodišča, državnega sveta, referendumi in s tem zahtevan in pa vložen čas prikazujejo tudi na tem področju, da žal vlada Republike Slovenije in aktualna oblast nimata posluha za nek način modela, ki bi v naši družbi moral vladati. Prav tako pa je treba opozoriti, da je model privatizacije tudi na tem področju v naši družbi padel na popravnem izpitu. Dejstvo je, da se vidi, da nimamo napisanestrategije privatizacije. Zgodba telekomunikacijskega omrežja se po naši oceni ne bo končala samo zgolj s privatizacijo te zadeve, ampak bo to slaba popotnica tudi za nove modele privatizacije. V Nacionalni stranki bomo seveda predlog zakona podprli, kakor smo ga v prejšnjih obravnavah, in iskreno upamo, da bo tokratni predlog zakona o spremembah in dopolnitvah v državnem zboru naletel na zadostno podporo, da bo spoštovala tudi v tej meri, poleg vsebine, tudi referendumsko odločitev. Hvala.
Hvala lepa vam, kolega Peče. Kolega Vnučec bo sedaj predstavil stališče poslanske skupine Stranke mladih, za njim kolega Anderlič. Najprej kolega Vnučec. Prosim, imate besedo.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! V Stranki mladih Slovenije smo že ob sprejemanju zakona o vračanju vlaganj v javno telekomunikacijsko omrežje nasprotovali načinu in obsegu vračanja pred desetletji v slovensko telefonijo vloženega denarja, dela in materialnih sredstev, kot ga je predlagala vlada. Kot vemo, so ta denar morali odšteti vsi tisti, ki so želeli doma imeti telefon. Bolj ko je bil njihov dom oddaljen od večjih centrov, več denarja so morali prispevati. Vlada vzakon o vseh teh vložkov ni primerno vrednotila. Zato v Stranki mladih Slovenije podpiramo novelo zakona, ker smo prepričani, da je potrebno vsem, ki so vlagali v slovensko telefonijo, njihove vložke v celoti vrniti. Veseli nas, da je dobila ta rešitev večinsko potrditev tudi na predhodnem zakonodajnem referendumu. S tem so državljani zavezali tudi vladne stranke, ki so tej rešitvi nasprotovale, da morajo najkasneje v enem letu od izvedbe referenduma uveljaviti referendumski izid s potrditvijo v državnem zboru. Vendar je minister po referendumu izjavil, da se vladi ob takšnem referendumskem izidu ne bo več mudilo prodati Telekom, kar pomeni, da upravičenci denarja še dolgo ne bodo prejeli. To ocenjujemo kot nedopustno sprenevedanje vlade, ki želi državljanezopet pripeljati žejne čez vodo, kot je to že storila na mnogih drugih področjih. V Stranki mladih Slovenije na tem mestu spominjamo vlado, da bo Slovenija drugo leto postala članica Evropske unije, ki pa privatizacijo Telekoma zahteva. Zato upamo, da boste, če že ne upoštevali voljo državljanov, upoštevali vsaj zahteve Evropske unije. V poslanski skupini Stranke mladih Slovenije bomo predlog zakona podprli. Hvala.
Hvala lepa vam, kolega Vnučec. Kolega Anderlič? Ne boste predstavili stališč. Kolega Kramberger, boste predstavili stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke in s tem bomo tudi sklenili s predstavitvijo stališč. Prosim.
Hvala, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Na kratko želim predstaviti stališče Slovenske ljudske stranke do tega zakona. S tem vprašanjem se državni zbor, stranke in tudi vlada ukvarja že več kot štiri leta. Za nami sta dva zakona, stari zakon o telekomunikacijah, ustavna odločba, novi zakon o telekomunikacijah, ki smo ga sprejeli v tem mandatu, in končno tudi referendum, kjer so se ljudje s tako veliko večino odločili za to, da se preveč plačana oziroma nesorazmerno plačana sredstva v javno telekomunikacijsko omrežje povrnejo. V naši poslanski skupini smo ves čas ustvarjalno iskali rešitve, kako bi to zadevo rešili. Če se spomnite zakona, ki smo ga obravnavali, takrat naši amandmaji niso bili sprejeti, pa mislim, da so bili dobri. Predlagana je bila boljša rešitev, kot je bila takrat izglasovana, in mogoče celo boljša rešitev, kot je bila sedaj izglasovana s tem referendumom. Omeniti moram tudi združenje, ki je pri tem zakonu in referendumu odigralo pomembno vlogo. Na žalost pa to združenje in vlada kot predlagateljica zakona nista uspela najti dialoga, da bi lahko na nek kompromisen način rešili to vprašanje. Seveda, rezultat referenduma je bil pričakovan, na to smo tudi večkrat opozorili. Namreč ljudje, ki so plačali več kot desetkrat več kot nekateriv urbanih središčih, so, normalno, podprli ta predlog, torej ta referendum, in tudi mislim, in v poslanski skupini smo tega mnenja, da je prav tako. Kolegice in kolegi, v naši poslanski skupini bomo ta predlog zakona podprli. Od vlade pa pričakujemo, da bo sprejela takšne podzakonske akte, da bo ta predlog zakona izvedljiv, da se ne bo zavlačevalo in da bodo ljudje dejansko sredstva, ki so jih preveč plačali, tudi dobili. Povedati pa moram tudi to, da pričakujemo, da se bo izbral primeren trenutek za privatizacijo oziroma prodajo Telekoma, kjer bo pač del sredstev uporabljenih za to, da se bodo lahko ti, ki so preveč plačali, dobili to povrnjeno. Torej pričakujemo, da bo vlada pri izvedbi tega zakona nastopila, kot se reče, ustvarjalno, da se ne bodo samizapletali oziroma da se ne bodo iskale rešitve, kako ne bi tega rešili, pač pa, kako bi čim prej to zadevo rešili. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam, mag. Kramberger. S tem smo sklenili predstavitev stališč poslanskih skupin. Pristojno matično delovno telo k predlogu zakona ni sprejelo nobenega amandmaja, zato tudi za sejo zbora teh amandmajev ni vloženih in razprava o njih ni možna. Tako s tem zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Drugi odstavek 139. člena določa, da se glasovanje o zakonu lahko opravi najprej po preteku 24 ur po končani drugi obravnavi predloga zakona. Državni zbor bo sklenil to sejo državnega zbora že nocoj in torej ta poslovniški pogoj ne more biti izpolnjen. Ker mi poslovnik nalaga, da določim, kdaj bodržavni zbor opravil glasovanje, pravim, da bomo odločali o zakonu brez razprave, razen obrazložitve glasu, na naslednji redni seji državnega zbora. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Ob 10.50 uri bomo prešli na 3. točko dnevnega reda, to je na drugo obravnavo predloga zakona o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah, ki ga je v obravnavo zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim kolegom mag. Drobničem. Do 10.50 ure prekinjam delo zbora. [[Seja je bila prekinjena ob 10.35 uri in se je nadaljevala ob 10.52 uri.]] Spoštovanje kolegice in kolegi, nadaljujemo v skladu s predvidenim načrtom dela.
V nadaljevanju seje državnega zbora smo pri 3. TOČKI DNEVNEGA REDA - PRI DRUGI OBRAVNAVI PREDLOGA ZAKONA O HUMANITARNIH IN DOBRODELNIH ORGANIZACIJAH. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslancev. Prvopodpisani je naš kolega, magister Janez Drobnič in ga tudi prosim, da dopolnilno obrazloži predloga vloženega zakona o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah. Kolega Drobnič imate besedo, prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lepo pozdravljene kolegice in kolegi. Državni zbor Republike Slovenije v prejšnji sestavi je sprejel sklep, da se ob pripravi zakona o invalidskih organizacijah pripravi tudi zakon o humanitarnih organizacijah. Zakon o invalidskih organizacijah je bil sprejet že pred precej časa, zakon o humanitarnih še ni sprejet. V tem času vlada ni opravila svoje dolžnosti, svoje naloge, da bi pripravila zakon o humanitarnih organizacijah. S tem bi dobili celovito sistemsko zakonodajo za urejanje področja dobrodelnosti in humanitarnosti in integracije oseb v družbo. Očitno torej gre za neke vrste zapostavljanje tega problema in zato smo se odločili nekateri poslanci treh strank, da vložimo zakon o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah: poslanci Socialdemokratske stranke, Nove Slovenije in pa Stranke mladih. Zakon smo obravnavali na matičnem odboru in zakon ni dobil podpore. Mislimo, da je to neodgovorno početje, zlasti s strani vlade, da zavrača nek zakon, kjer urejen in pripravljen po evropskih standardih, sama pa ne pripravi drugega besedila zakona, obljublja ga, vendar ni bil sprejet. Sam sem tudi omenjal v postopku, da bi svoje besedilo umaknil, če bo vlada pripravila svojega. Vendar do obravnave na odboru tega ni naredila. Slovensko državo premetavajo problemi, je mlada in jo premetavajo problemi tranzicije. To se je pokazalo v nekaterih humanitarnih organizacijah, zlasti pa v Rdečem križu. To je tudi posledica, da to področje ni ustrezno zakonsko urejeno in da se nekateri v naši družbi na načela humanitarnosti in dobrodelnosti požvižgajo. Hudo je zlasti takrat, ko so ti nosilci dejavnosti ali pa se pojavljajo v vlogi takšnih organizacij. Seveda ni potrebno in umestno, da obsojamo vse po vrsti, ker vemo, da ta dejavnost je vendarle v Republiki Sloveniji se uspešno razvijala. Kaj zakon pravi? Prebral bom samo en odstavek: "Humanitarne in dobrodelne organizacije so prostovoljne in nepridobitne organizacije, ki delujejo kot društva, zadruge ali zavodi na področju socialnega in zdravstvenega varstva, ki jih ustanovijo invalidi, bolniki in drugi pomoči potrebni posamezniki z namenom, da v njih izvajajo posebne socialne programe in storitve, ki blažijo posledice invalidnosti oziroma bolezni, izenačujejo invalidove in bolnikove možnosti za ustvarjalno življenje in delo ter opravljajo druge dejavnosti, ki se nanašajo na razvoj socialnega in zdravstvenega varstva." Torej, to je v kratkem vsebina tega zakona. Organizacije delujejo po principu in imajo sestavine dobrodelnosti in samopomoči. So pomemben nosilec za izražanje interesov prizadetih oseb in izvajajo storitve na področju socialnega varstva. V shemi izvajanja socialnega in zdravstvenega varstva so lahko pomemben dejavnik, izvajalec javne službe, in to tudi zakon opredeljuje. V zakonu smo opredelili dejavnost na področju zdravstva in sociale. Te organizacije so upravičene do financiranja s strani fundacij za financiranje invalidskih in humanitarnih organizacij in sodelujejo pri oblikovanju državnih ukrepov. Kajti želimo in zavzemamo se za princip, da tisti, ki so prizadeti, o stvareh tudi odločajo. Zakon ureja tudi status ustanovitve. Pri tem imata pomembno vlogo ministrstvo za delo in ministrstvo za zdravje. Ključno področje, ki je v tem zakonu opredeljeno, pa je način plasiranja sredstev, ki ostajajo na računu, bodisi po zaključnem računu ali pa vmesne tekoče naložbe. To smo videli iz prakse, ki se je najbolj izigravala v primeru nekaterih humanitarnih organizacij. Ta zakon je potreben, v korist ljudi, ki so potrebni naše pozornosti, zato da se integrirajo v družbo. Skratka, ta zakon je potreben, zato apeliram, da ga tudi sprejmemo.
Hvala lepa. Kolega Drobnič, prosil vas bom, da kar ostanete za govorniškim odrom, ker ste prvi na vrsti za predstavitev stališč poslanske skupine Nove Slovenije. Pred tem naj še povem, da je v zvezi s tem zakonom odbor za zdravstvo, delo, družino, socialno politiko in invalide državnemu zboru predlagal, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Zdaj vas pa vabim, da predstavite stališče poslanske skupine. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik, da nadaljujem. Žal, pogrešam predstavnike vlade, torej predstavnike ministrstva za delo, družino in socialne zadeve. Ne vem, kakšni razlogi so jim napoti, da se niso udeležili tega, morda so že vse slišali, vendar pa menim, da bi bilo treba prisluhniti temu; to kaže tudi odnos ministrstva ali vlade do tega področja, kajti opravičila za to ni bilo sporočenega. Torej, v Novi Sloveniji smo dali pobudo, da se pripravi ta zakon, in smo ga tudi pripravili. Kot že rečeno, so se podpisu pridružili tudi poslanci drugih parlamentarnih strank. Če bi v naši državi načela humanitarnosti in dobrodelnosti delovala, če bi imeli neko zdravo tradicijo, potem tvegam tudi besedo in stališče, da morda tega zakona ne bi bilo treba sprejemati. Vendar, ker se nahajamo v takšnem turbulentnem obdobju, kjer se te vrednote še nekako lovijo, je tak zakon potreben. Ta zakon, ki je pripravljen, je celovit. Pokriva, kot sem že prej povedal, vse te kategorije oseb iz, lahko rečemo, družbenega obrobja, ki so potrebne pomoči. Zakon o invalidskih organizacijah, ki je bil sprejet, pokriva samo en segment in že tisto, to kaže praksa, ni posebno primerno urejeno. Takrat smo tudi povedali, zakaj ne. Sedaj se postavlja vprašanje, kaj bodo invalidske organizacije: ali bodo invalidske organizacije delovale po principu humanitarnosti, dobrodelnosti ali ne, ker bomo sprejemali še dodaten zakon. Kako razdeliti osebe iz tega, recimo temu družbenega obrobja, da bodo participirale ali koristile storitve, usluge ali pa tudi možnosti teh organizacij? Kako razdeliti? Ali v okviru humanitarnih organizacij ne bodo smele pristopati zraven kategorije invalidov, ki jih je v Sloveniji več kot 150.000, ali bodo do tega upravičeni samo bolniki? Kako to razlikovati? Ali morda multipla skleroza ni invalidnost? Ali morda cerebralna paraliza je invalidnost, pa ni bolezen? Ali je mišična distrofija morda samo bolezen ali samo invalidnost? Ta konkretna vprašanja se bodo pojavljala in treba jim bo najti odgovor. Kako umestiti vse te osebe, kje se bodo, v katerih organizacijah se bodo znašle? Zato je bil pristop, ki smo ga predstavili, celovit, za celotno področje, primeren in umesten. S tem bi odpravili vse te zagate, ki sem jih zdaj navedel. Poleg tega bomo morali tudi svetovni javnosti, evropski javnosti povedati, kaj so invalidske organizacije, ali so humanitarne, ali so dobrodelne, ali to niso, ker se s tem po zakonu ne bodo pokrivale. Torej, nekdo je bil zaveden in nekdo je ta državni zbor tudi zavedel. Ne vem, kakšne koristi od tega ima, vendar na koncu stanje bo dobro urejeno. Odločili smo se, da postavimo v ta zakon kot humanitarne, dobrodelne organizacije tri oblike: zavod, zadrugo in društva. Zakaj? Zato, ker so humanitarne organizacije tiste, ki izvajajo določene dejavnosti s socialnega področja in zdravstvenega področja, ker predstavljajo interese in opravljajo tudi določeno javno službo. In da bi vse te tri stvari zadostili, potem je treba dati možnost tistim, ki ustanavljajo eno, drugo ali tretjo obliko. Če pogledate v Italijo, zlasti severno, potem vidite, da je ta dejavnost, vsaj kar se tiče izvajanja, pa ni državna, ni javna služba, se izjava skozi tako imenovano kooperativo. Prevodkooperative je sicer, hočemo nočemo, zadruge, ki so skozi zgodovinsko izkušnje nekako devalvirale svoj pomen v naši stvarnosti. Ampak, ta način je primeren, to se je kar izkazalo tudi v Italiji in drugih evropskih državah. Torej, zakon ureja registracijo takšnih organizacij, naložbe prostih sredstev, da se ne bi odvijalo brez sankcij, tako kot v nekaterih humanitarnih organizacij, višino zaslužkov zaposlenih in tudi odpravnine, nadzor s strani inšpekcije in računskega sodišča, kam gredo sredstva po morebitni ukinitvi humanitarne organizacije. Na vse to odgovarja ta zakon. Drage kolegice in kolegi, ali so to pomembna področja, pomembna vprašanja, ki jih je potrebno za slovensko stvarnost urediti? To je ključno in zato je ta zakon potreben in seveda v Novi Sloveniji ga odločno podpiramo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker ste omenili odsotnost predstavnikov vlade, naj samo pojasnim, da v skladu s tretjim odstavkom 134. člena poslovnika v tem zakonodajnem postopku niti nimajo pravice do besede. Kolega Kebriča, ki bi predstavil stališče poslanske skupine DeSUS, ni. Kolegica Črnugelj bo predstavila stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov, za njo kolega Cukjati. Prosim, kolegica Črnugelj.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lepo pozdravljeni, kolegi in kolegice! Danes obravnavamo predlog zakona o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah prvopodpisanega Janeza Drobniča in skupine poslancev, ki je bil objavljen v Poročevalcu in ga je matično delovno telo državnega zbora Republike Slovenije za zdravstvo, delo, družino, socialno politiko in invalide dvakrat preložilo na svojih sejah, ob tretjem poskusu pa ga je na predlog in na podlagi poglobljene, sistematične in dobro vodene razprave zavrnilo oziroma predlagalo sklep, s katerim ne priporoča pripravljenega gradiva za primerno podlago za nadaljnjo obravnavo na državnem zboru, in sicer na podlagi drugega odstavka 128. člena poslovnika državnega zbora. Tudi v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov smo se na podlagi pripravljenega mnenja vladne službe in ravno tako službe za zakonodajo državnega zbora, ki zakonu očitajo vrsto sistemskih nedoslednosti in neusklajenosti, odločili, da predlaganega besedila ne podpremo. Za to smo se odločili tudi zaradi tega, ker smo menili, da bi bilo treba vložiti mnogo energije, da bi tu predlagano besedilo, ki je težko, konceptualno uskladili in ga uskladili s sistematiko in statusom že do sedaj sprejete zakonodaje, spreminjali v razpravi na odboru. In kaj je bilo eno glavnih vodil naše poslanske skupine, Združene liste socialnih demokratov, da se odločimo, da predlaganega besedila ne podpremo kot primerno besedilo za nadaljnjo obravnavo? Vsekakor tudi razprava, opravljena na matičnem delovnem telesu. Ta je pokazala, da zakon žal posega v osnovno kategorizacijo invalidskih in humanitarnih organizacij oziroma dobrodelnih organizacij in organizacij za samopomoč, in sicer tako, da ne bi mogli trditi, da je v skladu z že obstoječim pravnim redom in sistematiko na tem področju. Spreminja osnovni duh in vse do sedaj sprejete koncepte tega področja, ki smo jih do sedaj že obravnavali. Poleg tega je zakon zelo deklarativen in splošen, deloma na nekaterih področjih tudi mogoče nejasen in v nasprotju z že sprejeto terminologijo. Lahko ugotovimo, da ne razrešuje osnovnih dilem, ki so bile podane v uvodnem tekstu. O potrebnosti zakona poslanska skupina Združene liste socialnih demokratov ne dvomi, pa tudi pričakuje, da bo zakon v celoti sistematično normativno uredil tudi zahtevano in pomembno področje za vsakdanje življenje vseh nas. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov seveda pričakujemo, da bo vlada ta zakon v kratkem posredovala državnemu zboru v obravnavo, saj je bil to tudi sklep, ki ga je državni zbor sprejel kot obvezo. Hvala lepa.
Hvala lepa vam, kolegica Črnugelj. Kolega Cukjati bo sedaj predstavil stališče poslanske skupine Socialdemokratske stranke, za njim kolega Peče. Najprej kolega Cukjati, prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani prisotni! Na kratko lahko ugotovimo, da delovanje in financiranje humanitarnih in dobrodelnih organizacij ni dovolj dobro urejeno in da na tem področju zelo potrebujemo zakonsko ureditev. Ta zakon bi moral biti celo prej sprejet, kot je bil zakon o invalidskih organizacijah, kajti povsod v meni znanih deželah, je to krovni zakon in so invalidi šele potem naknadno subsidiarno urejeni, ko je že sprejet zakon o humanitarnih, dobrodelnih organizacijah. Da to področje ni urejeno, se je videlo tudi lani jeseni, ko se je delal program financiranja teh organizacij za leto 2003. Mi smo dobili kopije vrsto pritožb nekaterih humanitarnih organizacij, ki so seveda nasprotovale delitvi sredstev FIHA, in sicer v glavnem so se sklicevale na nekatere anomalije, ki se javljajo pri tem početju, in sicer so v glavnem izhajale iz tega, da pravzaprav o teh sredstvih odločajo tisti predstavniki, ki pravzaprav največ participirajo, to se pravi tisti, ki denar prejemajo, odločajo o delitvi sredstev. Dalje. Ni jasno tudi, kaj se dogaja s temi sredstvi v našem humanitarnem sistemu. Naj samo primer povem, iz poročila FIHA o financiranju invalidskih in humanitarnih organizacij za leto 2001 izhaja, da so humanitarne organizacije od prejetih sredstev le 70% namenile neposredno tistim, ki so ta sredstva namenjena, in kar 25% teh sredstev porabijo samo za lastno delovanje; od 407 milijonov so humanitarne organizacije kar 102 milijona porabile za lastne plače, zalastno organizacijo, za ohranjanje in delovanje samega sebe. Pri tem so humanitarne organizacije dobile tudi velika sredstva, pri katerih je morda zaposlen v tej organizaciji samo eden ali dva človeka. Še huje je pri invalidskih organizacijah. Tam najdejo sredstva neposredno invalida, to se pravi, da dobi invalid neposreden učinek teh sredstev, le v vsoti 46% teh sredstev, ki jih dobi invalidska organizacija. V nekaterih invalidskih organizacijah le 32%, to se pravi, manj kot tretjino sredstev FIHA, to sepravi, to je bila milijardo sedemsto tisoč v letu 2001, je prišlo neposredno do invalida in do zagotavljanja in reševanja njegovih problemov. Vse ostalo se nekje izgubi. Spoštovani, afer Rdečega križa je ogromno, Kirnov je veliko in mi nimamo sistema, ki bi to ustrezno nadzoroval in ustrezno omogočil, da bi večji delež teh sredstev prišel neposredno do tistih, ki ta sredstva potrebujejo. Zaradi tega nujno potrebujemo zakon o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah. Zakaj pa ta zakon še ni sprejet? Že v marcu leta 2000, torej, gospodje, pred tremi leti so bile pripravljene teze tega zakona, zelo dobro pripravljene, usklajene z ministrstvi, vendar nekje je to obležalo v predalih. In lani datiran dopis je novembra 2002 zaradi teh opozoril, ki smo jih s strani opozicije naslovili na državni zbor in na resorno ministrstvo za zdravje [[...]] [[Opozorilni znak za konec.]] [[...]]je minister obljubil - samo da dokončam [[...]]
Izvolite, da dokončate stavek.
Je minister obljubil, da bo to urejeno januarja letos. Sedaj je že, seveda, april in na vidiku ni nobenega dela, tako pač dela resorno ministrstvo za zdravje. Hvala lepa.
Hvala lepa vam, kolega Cukjati. Kolega Peče bo predstavil stališča poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, za njim kolega Vnučec. Najprej kolega Peče, prosim.
Spoštovani prisotni, v Nacionalni stranki smo ob obravnavi omenjenega zakona, materijo zakona poskušali in pa jo tudi spremlja dvonivojsko, in sicer: prvič, kaj bi zakon in njegova vsebina prinesla ljudem, po eni strani odjemalcem in pa tistim, ki so kakorkoli povezani z omenjenim zakonom. Po drugi strani pa, kaj bi vsebina zakona prinesla institucijam, ki se ukvarjajo s humanitarnimi, dobrodelnimi zadevami. Ocenjujemo, da je v preteklosti bilo ravno zaradi nejasnosti na tem področju samo ime humanitarnih in dobrodelnih organizacij postavljeno nekam, kamor ne bi smelo biti. Prav tako ocenjujemo, da je smiselno, da bi v obliki zakona imeli boljše opredeljen predvsem status humanitarnih organizacij, njihovo dejavnost, vodenje registra, njihovo financiranje, lastnino, prenehanje delovanja in pa v končni fazi tudi kazenske določbe. Zdi se nam pa popolnoma nesprejemljivo stališče vlade Republike Slovenije, ki po eni strani zakon opredeljuje kot nejasen in da je v nasprotju s pozitivno zakonodajo. Po naši oceni bi bilo smiselno dani zakon sprejeti in s tem vlado Republike Slovenije pritisniti oziroma postaviti ob bok, da pristopi k podzakonskim aktom. Pravna ureditev Republike Slovenije namreč določa, da za posamezne konkretne rešitve - in če že hočemo prestop iz deklarativne ravni na operacijsko raven, je seveda tu kar nekaj možnosti v okviru podzakonskih aktov. Po naši oceni tudi ne gre več zaupati vladi Republike Slovenije, ki je tako na temu področju omenjeni zakon na omenjenem področju že dolgo časa obljubljala, kakor na vseh ostalih. In če ne bomo pristopili k sprejemu in s tem k zavezi po podzakonskih aktih k močnejši opredelitvi statusa humanitarnih organizacij, dejavnosti, vodenja registra, financiranja, lastnine, prenehanje delovanje in kazenskih določb, se bojim, da bo ta materija ostala še naprej prazna, kar se vkončni fazi lahko odraža tudi v novem Rdečem križu in ga nočem izkoriščati oziroma njihovo zgodbo za današnjo razpravo. V Nacionalni stranki bomo zakon podprli, predvsem zaradi tega, ker smo prepričani, da vlada Republike Slovenije sama od sebe, žal, na tem področju ne bo storila nič, da pa jo lahko državni zbor s sprejemom današnjega zakona zaveže k podzakonskim aktom. Hvala.
Hvala lepa, kolega Peče. Zdaj vabim k besedi kolega Vnučca. Predstavil bo stališče poslanske skupine Mladih, za njim kolega Germič. Najprej kolega Vnučec, prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. V poslanski skupini Stranke mladih Slovenije se strinjamo, da je treba področje delovanja humanitarnih in dobrodelnih organizacij zakonsko urediti. Določiti je treba, katere so njihove pristojnosti in območja delovanja. Dogodki, ki smo jim bili v zadnjem letu priče v eni takih organizacij, nas opominjajo, da naziv humanitarna ali dobrodelna organizacija ne pomeni nujno ekonomičnega delovanja, prej poslovanje na meji legalnosti, ki ni bilo vedno usmerjeno v dobro tistih, za katere so bile te organizacije ustanovljene. Pod krinko dobrodelnosti in pomoči tistim, ki so je potrebni, so se izvajali posli z namenom okoriščanja posameznikov. Vendar škoda ni bila povzročena samo tej organizaciji, z afero se je omajalo tudi zaupanje ljudi v dobrodelnost in pošteno naravnanost vseh ostalih humanitarnih organizacij. Ne smemo pozabiti, da za delovanje Rdečega križa državljani plačujemo tudi obvezne prispevke ob nakupu poštnih znamk in avtobusnih vozovnic. Torej ta organizacija ne posluje samo s prostovoljnimi prispevki, ampak tudi z obveznimi dajatvami državljanov. Zato je še toliko bolj pomembno, da se pripravi sistemski zakon, ki bo to področje tudi uredil, vendar ne le zaradi velikih organizacij, kot je Rdeči križ. Prav je, da bi imele možnost do enakopravnega financiranja iz sredstev FIHO tudi manjše organizacije, ki skrbijo za pomoč specifičnim, pomoči potrebnim posameznikom. Prav je, da izenačimo vse te organizacije in jim omogočimo, s pomočjo sredstev, ki so namenjena vsem invalidom, bolnikom in drugim, da delujejo na jasen in pravičen način. Predlog zakona, ki ga imamo pred seboj, ocenjujemo kot poskus take ureditve načina, ki ga v Stranki mladih podpiramo, saj je treba zagotoviti enakopravno financiranje humanitarnih in dobrodelnih organizacij ter izenačiti možnost vseh: invalidov, bolnikov in drugih pomoči potrebnih posameznikov. Zato moramo to področje urediti na jasen in pravičen način, v skladu z načelom solidarnosti, dobrodelnosti in humanitarnosti. V mnenju zakonodajno-pravne službe sicer lahko preberemo, da predlog posega v osnovno kategorizacijo invalidskih in drugih organizacij in bi lahko povzročil določene sistemske nejasnosti. Vendar lahko te nejasnosti v postopku sprejemanja zakona odpravimo. Na odboru za zdravstvo, delo, družino, socialno politiko in invalide je vlada opozorila, da pripravlja zakon, ki bo urejal to področje, kar je pohvalno, vendar prepozno. Zato v Stranki mladih Slovenije pozdravljamo delo predlagatelja, ki je opravil to, kar bi vlada že zdavnaj morala. Od vlade pa pričakujemo, da bo k predlogu zakona vendar pristopila bolj konstruktivno in v obliki amandmajev korigiralatista področja, ki jih ocenjuje kot sporna. To področje vendarle potrebuje sistemski zakon, in to čim prej, saj se lahko kaj hitro zgodi, da bo v času, ko bo vlada pripravljala svoj zakon, zaradi zakonske praznine na tem področju slovensko javnost neprijetno presenetila še kakšna dobrodelna afera. Poslanci Stranke mladih Slovenije bomo zato zakon podprli. Hvala.
Hvala lepa, kolega Vnučec. Kolega Germič bo predstavil stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije, za njim pa bo predstavitev stališč zaključil kolega Brenčič. Prosim, kolega Germič.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Kot je bilo že v imenu poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije predstavljeno ob sprejemanju zakona o invalidskih organizacijah, da s sprejemom tistega zakona, področje katerega ureja tudi predlog zakona s prvopodpisanim gospodom Janezom Drobničem, to je zakon o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah, želimo, da vlada celovito uredi to področje. Hkrati pa v poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije ne bomo podprli tega teksta zakona iz naslednjih razlogov. Prvič, predlog zakona je namreč pravno nejasen, nekonsistenten in je v nasprotju s pozitivno zakonodajo, na kar je opozorila tudi zakonodajno-pravna služba državnega zbora v svojem mnenju z dne 18.11.2002. Bistven razlog za zavrnitev predloga je zlasti v dejstvu, da predlog zakona ne izhaja iz dejanskega poznavanja problematike organizacij civilne družbe, ki združujejo organizacije bolnikov s kronično boleznijo, kot organizacije, ki delujejo na področju dobrodelnosti. Med drugim predlog posega v dejavnost že opredeljenih invalidskih organizacij, hkrati pa oži dejavnost humanitarnih organizacij, kot je na primer dejavnost Rdečega križa Republike Slovenije, katerega delovanje ureja poseben zakon. Predlog zakona tudi ne vsebuje pomembnih sklopov vprašanj, kot so na primer: opredelitev definicij in meril, dejavnosti preventivnih programov in promocije zdravja kot bistvenih dejavnosti humanitarnih organizacij, ki združujejo kronične bolnike. Z neposrečenim prepletanjem pojmov "bolniki", "invalidi" in nedefiniranim pojmom "pomoči potrebni" ustvarja tudi terminološko zmedo. Končno pa je treba dodati, da je vlada Republike Slovenije že pripravila in tudi medresorsko uskladila svoj predlog zakona o humanitarnih organizacijah, ki upošteva tudi usmeritve, priporočila in izkušnje v državah Evropske unije ter uresničuje ustrezne napotke iz nacionalnega programa socialnega varstva do leta 2005. V začetku aprila je vladni predlog obravnaval tudi svet vlade za socialno varnost, ki je sprejel sklep, da naj zakon čim prej obravnava tudi vlada in zatem državni zbor. S tem, ko je predlog zakona vse do 16. aprila letošnjega leta obravnaval in potrdil tudi svet fundacije za financiranje invalidskih in humanitarnih organizacij, in da je predlog pripravljen za obravnavo na vladi, v poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije ne bomo podprli predloga zakona s prvopodpisanim mag. Janezom Drobničem. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Germič. Kolega Brenčič bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Najprej zaradi korektnosti, ker je predstavnik predlagateljev mag. Drobnič omenil, da bi bilo dobro, da bi tu sedeli tudi predstavniki ministrstva za delo, naj povem, da je pristojno ministrstvo za to področje ministrstvo za zdravje. Žal je morda nekaj vzroka, da ne pride do vladnega zakona, iskati tudi v tem. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke sprejemamo namero in namen predlagateljev predloga zakona o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah kot pozitiven pristop k nujno potrebni normativni ureditvi tega področja, na kar že dolgo opozarjamo številni posamezni poslanci in sprejeti sklepi matičnega delovnega telesa kot tudi državnega zbora. Tako se zaradi statusnih, organizacijskih in tudi zaradi vprašanja financiranja ter nujnosti ureditve tega področja se na državni zbor obračajo tudi številne organizacije in nemalo posameznikov. Žal pa se vladni predlog zakona, ki bi to področje tako vsebinsko kot konceptualno in sistemsko obravnaval na celovit način in primerno s pričakovanji tistih, ki jim je namenjen, ne pride in ne pride v proceduro, kljub številnim zagotovilom in danim obljubam. Zato je postopanje posameznih poslancev, kot v tem primeru predlagateljev tega zakona, povsem razumljivo. Predlog pa je, ne glede na dobre namene predlagateljev, vsebinsko in še bolj iz pravno-sistemskega vidika, kot je opozorila zakonodajno-pravno služba, pripravljen tako, da bi ga bilo glede na že dosedanjo prakso v nadaljnji fazi obravnave in sprejemanja le težko nadgraditi, da bi bil kot končni izdelek dober in njegova implementacija zagotovljena oziroma uspešna. V poslanske skupine Slovenske ljudske stranke smo seznanjeni s tekstom predloga zakona, za katerega pripravo je pristojno ministrstvo za zdravje in za katerega lahko rečemo, da bistveno bolje oziroma celoviteje in pravnosistemsko skladneje urejuje področje humanitarnih in dobrodelnih organizacij. Vendar pa ne razumemo tega, da se vlada ne in ne odloči predloga dati v proceduro državnemu zboru. Če je vzrok tega finančno vprašanje, se lahko to na tak ali drugačen način razreši skozi prehodne in končne določbe zakona. Ni pa mogoče, in je zato tudi od vlade nekorektno, še naprej zavlačevati z vložitvijo predloga zakona v proceduro državnemu zboru. V poslanski skupini bomo sklep matičnega delavnega telesa podprli, ker je žal, kot sem že rekel, predlog zakona kljub dobri nameri predlagateljev praktično silno težko zgraditi tako, da bi se v praksi tudi lahko učinkovito izvajal. Pričakujemo pa, da bo vlada Republike Slovenije opravilo to, kar od nje že lep čas pričakujemo, in predlog zakona, ki je več ali manj usklajen,tudi vložila v proceduro v najkrajšem času. S tem se tudi vzpostavljajo možnosti za vzpostavitev postopkov za določene korekcije ali popravke ali spremembe v dveh ključnih aktih, ki sta povezana s financiranjem humanitarnih in invalidskih organizacij, to sta pravila fundacije in pravilnik o dodeljevanju sredstev fundacije. Jaz se tudi zahvaljujem v tem svojem imenu, kot predsednik odbora, predlagateljem, da so kolikor toliko korektno ravnali in smo odlagali obravnavo tega zakona iz seje na sejo, vendar je bilo potrebno enkrat zakon vzeti v skladu s poslovnikom tudi v proceduro. Zato je danes predlog sklepa tu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolega Brenčič, z vašim nastopom smo sklenili predstavitev stališč poslanskih skupin v zvezi s predlogom zakona humanitarnih in dobrodelnih organizacijah. Pristojno delovno telo državnemu zboru predlaga, da ni primeren za nadaljnjo obravnavo.O tem predlogu sklepa bomo v skladu s časovnim načrtom dela današnje seje glasovali ob 18.15 uri. Do tedaj prekinjamo to točko dnevnega reda. Napovedujem, da bomo ob načrtovani uri, ob 11.30, čez slabi dve minuti, začeli z 4. točko dnevnega reda, to je s 3. obravnavo predloga zakona o nepremičninskem posredovanju. Do začetka obravnave tega predloga, ki ga je za tretjo obravnavo pripravila vlada, pa sejo prekinjam.
Kolegice in kolegi nadaljujemo z delom državnega zbora. Prehajamo na 4. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA 3. OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O NEPREMIČNINSKEM POSREDOVANJU. Predlog zakona je za tretjo obravnavo pripravila vlada Republike Slovenije. Besedo dajem predstavniku vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Minister za okolje, prostor in energijo, Janez Kopač, ima besedo.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci. Pred vami je predlog zakona o nepremičninskem posredovanju pred tretjo obravnavo. Dolgo je nastajal, z zelo intenzivnim sodelovanjem mnogih poslancev in z zadovoljstvom lahko ugotovim, da so vsi trije sistemski cilji predloga zakona, to je varstvo potrošnikov, zaščita javnega interesa in pa skrb za nadaljnji razvoj stroke na tem področju, v vseh dosedanjih razpravah in sprejetjem tudi vaših amandmajev k posameznim členom podprti in še dodatno izraženi. Ureditev zakonskih podlag zagotavlja upravičena pričakovanja o dvigu kakovosti storitev, po eni strani, podatki, ki bodo služili javnim evidencam s tega področja, pa bodo po drugi strani prispevali k trdnejšim ocenam ustreznosti iz zemljiške in stanovanjske politike države, k tržnemu vrednotenju nepremičnin in analizam siceršnjim dogajanj na trgu nepremičnin. Naj vas opozorim na dodatne predloge, ki so se pojavili sedaj v tej tretji obravnavi. Vlada je vložila dva amandmaja, ki sta bolj redakcijskega značaja, k 13. in 25. členu. Prosim vas, da jih podprete. Poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke je vložila amandma, ki govori o obveznem znanju slovenskega jezika. Vlada tega amandmaja ne podpira. Pa ne zato, ker se ne bi zavzemala za obvezno znanje slovenskega jezika v poslovanju s strankami, pač pa zato, ker je to že povsem ustrezno, sistemsko urejeno v zakonu o varstvu potrošnikov. Treba je dodati, da bi bila tovrstna zakonska zahteva, ki je predlagana v predlogu amandmaja, v nasprotju s pogodbo o evropski skupnosti, ki v 39. členu prepoveduje diskriminatorne ovire pri prostem pretoku delavcev. Še enkrat poudarjam, obvezno znanje slovenščine pri poslovanju pa je tako ali tako že zapovedano. Dobili smo še dodatne predloge gospodarske zbornice, ki sicer niso izraženi v obliki amandmajev. Morda je treba poudariti, da njihova pripomba v zvezi z vzpostavljanjem evidenc nepremičninskih družb in evidenc davčne uprave o prometu nepremičnin morda zadeva na to oziroma morda napoveduje to, da bo treba z ustrezno razlago to določbo še nadgrajevati v smislu zagotavljanja čim boljših evidenc oziroma celovitega zajema podatkov o nepremičninskih transakcijah. Pri koncu smo pri sprejemanju tega zakona. Predlagam, da podprete dva vladna amandmaja, da ne podprete amandmaja poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Napovedujem pa še po končani drugi obravnavi dva uskladitvena amandmaja redakcijskega značaja, za katera sem prepričan, da tudi ne bo nobene dileme oziroma nobenega spora pri njunem sprejetju. Hvala lepa.
Hvala, gospod minister. Naj vas opozorim na čas prijavljene razprave, LDS 9 minut, SDS 20 minut, Združena lista 5, SLS 15, Nova Slovenija 15 in Slovenska nacionalna stranka 5 minut. Čas, ki je namenjen za skupno razpravo o zakonu v celoti in o amandmajih. O predlogu zakona v celoti dajem besedo najprej predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev njihovih stališč. Najprej ima besedo kolega Alojz Sok, Nova Slovenija.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi. Po mnenju poslanske skupine Nove Slovenije bi lahko bil zakon, ki je pred nami in ki je potreben, boljši, takšen, kot je, pa bo, prepričani smo, povzročil, kar nekaj težav pri svojem izvajanju. Poskušal bom v tem času, kolikor mi je na razpolago, opozoriti na tista določila tega zakona, ki bodo pomenila v praksi določene težave. Prva takšna težava je že v neusklajenosti 5. člena. V kontradikciji sta prvi in pa četrti odstavek. Medtem ko prvi odstavek določa, da provizija določi v procentu od pogodbene vrednosti, pa potem četrti odstavek daje ministru možnost, da predpiše podrobnejša merila in pa pogoje. To je torej s pravilnikom poseganje v sam zakon, ko pa že zakon to na takšen način določa. Na ta določila smo opozarjali že v prejšnjih razpravah, vlagali smo tudi amandmaje, vendar žal neuspešno. Zato sedaj povem, da bo to predstavljalo določeno težavo in da bodo lahko različni udeleženci teh postopkov na tak ali drugačen način zakon tudi zaobšli. Nadalje je v 6. členu ministru dana pristojnost, da spreminja zavarovalne pogoje. Medtem ko je zavarovalna vsota v 6. členu zelo nizko določena in sploh ne upošteva prometa posamezne nepremičninske družbe ter je določena ne glede na velikost nepremičninske družbe v zelo nizkih zneskih, pa daje ministru možnost, da vsako leto na novo sprejme in predpiše zavarovalne pogoje. To s stališča zakonodaje ni dobro urejeno. 9. člen. Tu moram ministra popraviti: ni namreč Slovenska nacionalna stranka vložila amandmaja, pač pa je amandma vložila Nova Slovenija. To seveda kaže na to, da se vlada ni resno soočila s tem amandmajem, ker sploh ne ve, kdo ga je vložil. Gre pa za to, da predlagamo, da bi v trenutku, ko tuja fizična oseba opravlja nepremičninske posle v Republiki Sloveniji, bil eden izmed pogojev tudi znanje slovenskega jezika. To je vendarle pogoj - ta amandma smo vložili že v prejšnjih fazah, vendar je bil zavrnjen. Torej, zakon o varstvu potrošnikov resda govori o tem, vendar smo seznanjeni, da na nekaterih drugih področjih, kljub temu, da zakon o varstvu potrošnikov to določilo vsebuje, nastajajo določene težave. Zato še enkrat z amandmajem v tej tretji fazi predlagamo, da se to vendarle v tem specialnem zakonu za delovanje nepremičninskih družb zapiše. Ne more pomeniti nobene škode, če zapišemo ob ostalih pogojih tudi to, da tuja fizična oseba, če opravlja nepremičninske posle na območju Republike Slovenije, mora obvezno obvladati slovenski jezik, tako kot je pač v našem zakonu to znanje opredeljeno. Lahko si namreč predstavljamo, da bo ob vstopu Slovenije v Evropsko unijo kar nekaj tujih fizičnih oseb želelo opravljati to dejavnost na območju Republike Slovenije in da bo promet z nepremičninami pogostejši, ga bo več. Dobro bi bilo, da na takšen način z našimi zakoni ščitimo slovenski jezik. Konec koncev nas je na dejstvo, da Slovenija premalo ščiti slovenščino, opozorila tudi Evropska unija, komisija Evropske unije. Predlog je, in predlagam, minister, da o tem amandmaju še enkrat razmislite. Sicer ste rekli, da ga vlada ne podpira, vendar ker ste navedli napačnega predlagatelja, me nekako niste prepričali, da je vlada resno sploh o tem amandmaju razpravljala, pač pa ste samo takole, na hitro ocenili, da pač tega amandmaja ne podpirate. Potem naprej ta zakon vsaj v dveh členih, to sta 27. in 28. člen, uvaja ogromno birokracije v delo teh nepremičninskih družb, saj tem družbam nalaga celo kopico evidenc, ki jih morajo pri svojem delu voditi. Med drugim v 27. členu piše, da morajo nepremičninske družbe voditi evidenco o tehničnih podatkih nepremičnin. To je tako nedefiniran pojem, da praktično ne veš, kaj naj to pomeni. Kako bo neka družba vodila tehnične podatke o prodanih hišah? Ali to pomeni, da mora voditi podatke o tem, kakšne so vgrajene inštalacije, kakšni so vgrajeni aparati, materiali? Ne vem, jaz si enostavno tega ne znam predstavljati in ne vem, kaj naj bi to pomenilo,ker je to izredno širok in pa raztegljiv pojem. Voditi tehnične podatke o nepremičninah. To je zelo nedefinirano. Mi smo na ta dva člena, 27. in pa 28. člen, tudi v razpravi opozarjali in smo nekako želeli, da bi se število teh evidenc, število teh birokratskih postopkov zmanjšalo, ne pa, da se ti postopki podvajajo, da so tudi določila samih zakonskih obveznosti nejasna. Nadalje bi rad opozoril na 34. člen. Ta zakon predpisuje enormno visoke kazni. Jaz sem v tem parlamentu že večkrat opozarjal, da kazen mora biti vzgojna, ne pa uničujoča. Zagrožena kazen je od 3 pa do 30 milijonov. Če namreč neki majhni družbi naložite najvišjo kazen, recimo, potem to pomeni za takšno družbo uničenje. Sam sem, ko sem delal v inšpekciji, to večkrat doživel. Predvsem je tržna inšpekcija imela pravico kaznovati s tako visokimi kaznimi. Če ste vi nekega malega trgovca, ki je naredil nek prekršek, največkrat celo nepomemben, kaznovali z nekaj milijoni, potem to pomeni za takšnega trgovca ne kazen, ampak uničenje. Kaj ste s temdosegli? S tem ste dosegli to, da ste njega uničili, on pa je kot takšen pristal na borzi dela ali pa še kje drugje. S tem je največkrat povezano tudi uničenje družine. Opozarjam na to, ker iz lastnega dela te zadeve poznam. Ampak ni bilo posluha, da bi temu prisluhnili. Argument je bil, da kazen je od - do. Sodnik lahko kaznuje toliko ali pa toliko. To je res. Ampak če mu zakon to omogoča, potem nikjer ni zapisano, da ne bo tudi predpisalo najvišje možne kazni. Zakaj pa ne, če je kazen tako raztegljiv pojem. Še na en člen bi rad opozoril, to je prehodna določba. Nelogično je in nepotrebno, bi rekel, obremenjevanje, da tisti, ki so že pridobili dovoljenje za opravljanje nekega nepremičninskega posla, da tisti, ki že imajo opravljen določen strokovni izpit, da ne naštevam kje, se jim po zakonu ta obveznost še enkrat nalaga. To je torej poseg v neko že pridobljeno pravico. In sicer morajo v skladu s tem zakonom v roku enega leta od sprejetja tega zakona ponovno pridobiti strokovno kvalifikacijo za to delo. Nič ne rečem, da se jim je v zakonu naložilo, da se morajo permanentno izobraževati, ker je to dejstvo. Ampak da se jim nalaga, da morajo nek strokovni izpit, ki so ga že opravili, ob, še to moram omeniti, zelo nedifiniranem členu, kaj je sploh pravzaprav vsebina njihovega strokovnega izpita, še enkrat opravljati, to pa je seveda nelogično. Na eni strani jih finančno obremenjujete, na drugi strani večate birokracijo v tem namene. Vsa prizadevanja vlade, da bi zmanjšala birokracijo v tej državi, so s takšnimi predlaganimi zakoni zbledela in niso verodostojna. To so pripombe. Jaz jih v imenu poslanske skupine Nove Slovenije ne ponavljam prvič. Povedal sem jih v prvi obravnavi, potem smo vložili tudi amandmaje. Žal amandmaji niso bili sprejeti, niti takšni ne, kot je ta, ki govori o tem, da bi tuje fizične osebe pri nepremičninskem poslovanju na področju Slovenije morale obvladati slovenski jezik. Pravzaprav mi je zelo žal, da bo sprejet zakon, ki ne bo dober. Zakon bi lahko bil veliko boljši. Se pa strinjam, dazakon potrebujemo, ker je bilo to področje neurejeno. Zaradi takšnih pomanjkljivosti, ki sem jih naštel, naša poslanska skupina zakona ne more podpreti. Enostavno pač ne moremo pristati na tezo, da je bolje imeti slab zakon kot pa nikakršen. Bil je čas in če bi hotel minister prisluhniti, bi še bila možnost, da bi ta zakon popravili in ga primerno izboljšali. Hvala lepa.
Hvala, kolega Sok. Stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov bo podala kolegica Silva Črnugelj. Prosim.
Hvala, podpredsednik. Lepo pozdravljeni, spoštovani kolegi in kolegice! Danes obravnavamo predlog zakona o nepremičninskem posredovanju, ki je od prvega osnutka pretrpel vrsto kakovostnih sprememb. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov pričakujemo, da bo zakon skupaj z amandmaji, ki so bili predlagani s strani vlade, in tistimi, sprejetimi na odboru po zelo poglobljeni in izčrpni obravnavi, v kateri so sodelovali tudi predstavniki civilne družbe, zveze potrošnikov Slovenije, samostojno gospodarsko interesno združenje nepremičninskih podjetij, informacijska borza nepremičnin in ostali, prispeval, da se bo slovenski nepremičninski trg, nakaterem danes po nekaterih ocenah deluje nekaj več kot 300 nepremičninskih podjetij, katerim je posredovanje v prometu z nepremičninami primarna dejavnost, uredil in se pričel tudi širiti ter nekako tudi specializiral. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov pričakujemo, da se bo zaradi zahtev zakona več prodajalcev in kupcev odločalo za prodajo oziroma nakup s pomočjo posredniških družb, saj bo ta tako bolj varna, da se bo raven kakovosti posredniških storitev, ki trenutno v ponudbi nisonajbolj uravnovešene, izenačila in sistemsko uredila. Enako pričakujemo, da bo delo opravljeno bolj strokovno, sistematično in kakovostno, saj so pogoji za opravljanje te dejavnosti bistveno povečani in so bolj zahtevni, saj so zahteve, da nepremičninski posredniki imajo licenco in da ima nepremičninska družba oziroma pri njej zaposleni posredniki sklenjeno zavarovanje odškodninske odgovornosti, garant za varno in dobro poslovanje, da se bo trg bolj pospešeno reguliral ob pomoči pristojnega ministrstva, da bodo posredniki s svojim strokovnim znanjem in pridobljenimi izkušnjami prispevali k vzpostavitvi še boljših pravil panoge in dejavnosti in da se bo dejavnost kot taka tudi še bolj posodabljala. Pričakujemo, da bo v prometu nepremičnin zavarovan tudi tisti, ki je v verigi najbolj šibek člen. Glede dopolnjenega besedila, ki določa najnižjo vrednost nepremičnin, o katerem je bilo zelo veliko razprave, to določilo pričakujemo, da je bilo postavljeno in da to dejstvo ne bo zaviralo promet z drobnimi nepremičninami, kot so garaže, ute, različne parcele, travniki in podobno. 9. člen določa tudi možnost začasnega odvzema licence za opravljanje dejavnosti, kar samo zvišuje nivo varnosti posameznika in storitve same, tretji odstavek pa celo določa, da so primeri, ko se licenca za opravljanje dejavnosti trajno odvzame, s čimer se zvišuje odgovornost za opravljanje dela. Tukaj bi samo rada samo povedala, da pri nekaterih nepremičninskih posredovanjih so zneski tako visoki, da je ta ukrep tudi objektivno potreben. Pri 22. členu smo zahtevali in tudi uspeli, da se zahteva po pravniškem državnem izpitu umakne, saj po tolmačenju ni potrebno zastopanje pred sodiščem za take in podobne primere. Predlog zakona o nepremičninskem posredovanju predstavlja skupaj z ostalimi zakoni, kot so stanovanjski zakon, zakon o graditvi objektov, zakon o urejanju prostora ter za del zakonodaje, ki nasploh ureja prostor, da bo bistveno uredil kompletno področje in bistveno pripomogel k kakovostnemu nivoju posredovanja in dejavnosti na tem področju. Zato utemeljeno pričakujemo v poslanski skupini Združene liste velike spremembe na tem področju, ki bodo uredile segment na tak način, da bo varovan tudi javni interes ter zaščita potrošnikov in uporabnikov, da bo zlasti tistim neukim strankam, kiso prava nevešči, pomagala in jih zavarovala. Zakon bomo skupaj z vladnimi amandmaji v poslanski skupini Združene liste podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolega Jože Tanko bo predstavil stališče poslanske skupine Socialdemokratov.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Vsem prav lep pozdrav. Zakon o nepremičninskem posredovanju ima jasno izražen namen urejanja razmer na področju, ki se je vrsto let odvijalo precej svobodno in nekontrolirano. V obdobju, po spremembi družbenoekonomskega sistema, je namreč država sprostila val podjetniške iniciative in vsem državljanom omogočila, da so z majhnim začetnim kapitalom ustanovili pravne osebe za najrazličnejša področja in dejavnosti. Ta poenostavitev je bila potrebna, da se je sprostil podjetniški interes in se je marsikomu omogočilo lažji prehod iz težkih časov propadov in prestrukturiranja podjetij, pa tudi, da se je precej razbremenjeno odvil proces lastninjenja in tranzicije. Po približno desetih letih, ko je večji del te tranzicijske revolucije izpeljane in so interesi porazdeljeni, pa je napočil čas ponovnega preurejanja, čas ostrega čiščenja in ponovne koncentracije tudi na področju nepremičninskega posredovanja. Vsaj tako je razumeti predlog zakona. Kar ni v tem času opravil trg, bo ponovno naredila politika in razredčila vrste nepremičninskih posrednikov. Očitno je, da so velike in vplivne nepremičninske družbe uspele s svojimi težnjami in z lobiranjem v vladnih dvorih in so si z zakonom zagotovile bistveno večji tržni delež, kot so ga obvladovale do sedaj. Zakon bo prizadel zlasti majhne nepremičninske posrednike, ki so po dosedanji zakonodaji izpolnjevali pogoje in opravljali nepremičninske storitve. Rad bi poudaril, da se v poslanski skupini Socialdemokratske stranke nagibamo k bolj mehkemu pristopu in postopni uveljavitvi posameznih določb zakona, ki se nanašajo na izpolnjevanje pogojev nepremičninskih posrednikov. Menimo namreč, da po vseh teh letih več ali manj izrazito ohlapnih določil za opravljanje dejavnosti in za ustanavljanje družb ni najprimernejši oster in skokovit prehod. Čeprav podpiramo usmeritev, menimo, da bi bilo potrebno te pogoje razpotegniti na daljše obdobje. Postopnejša uveljavitev zahtevnejših pogojev poslovanja bi po našem mnenju prisilila nepremičninske posrednike, da sami ocenijo svoje sposobnosti in perspektivo in da se odločajo o nadaljevanju opravljanja dejavnosti. Prav gotovo bodo strožje določbe zakona ter zavarovanja odgovornosti za škodo, zlasti pa visoke zagrožene kazni, bistveno povečale tudi varstvo potrošnikov. Zavzemamo se, da se vsem, ki bodo na dan uveljavitve tega zakona opravljali tovrstno dejavnost, pa ne izpolnjujejo pogojev izobrazbe ali pa tudi prakse, izpolnili pa bodo druga pomembna določila zakona, izda licenca. Za vse, ki bodo želeli pridobiti nepremičninsko licenco po uveljavitvi zakona, pa naj veljajo določbe tega novosprejetega zakona. Menim, da ni nobene posebne potrebe, da se politično posega v pridobljene pravice, saj se prav te na nekaterih drugih področjih krčevito ohranjajo. Je pa nujno, da se v pravnem in poslovnem prometu zadeve zaostrijo in da se zaostri predvsem odgovornost. Prav gotovo je bilo zaradi ne dovolj preciznih določb zakona o obligacijskih razmerjih veliko zlorab in izigravanj tako nepremičninskim posrednikov kot naročnikov in tudi kupcev. Smiselne so tudi določbe, s katerimi se ureja pravni promet. Te so precej bolj zahtevne in stroge, maksimirana je provizija, čeprav je po našem mnenju še vedno previsoka in dopušča velike zaslužke za relativno enostavne in nerizične storitve. Ravno provizija je največkrat povzročala nejevoljo in dopuščala največje manipulacije in zlorabe. Kazni, ki jih določa zakon, so izjemno visoke. Tako visoke kazni so že kar značilnost tega resorja. Noben drug predlagatelj ni tako izrazito nagnjen k pretiranemu sankcioniranju. Menimo, da bi bilo to potrebno mnogo bolj uskladiti s slovenskimi razmerami. Morda bi bilo smiselno, da se tudi v bodoče razmisli o različnih višinah kazni za prvi in za vsak nadaljnji pristop. V poslanski skupini predloga zakona ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa za to stališče. Sledi stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke in kolega Sašo Peče. Prosim.
V nacionalni stranki ne bomo ponavljali vsega tistega, kar je bilo izrečeno skozi 24. in pa 23. sejo državnega zbora v letu 2003, 25.3., ampak bi se radi navezali na tri sklope vprašanj. Prvič, o svobodnem in nekontroliranem nepremičninskim trgu, ki je tudi po naši oceni v preteklosti res krojil slovensko gospodarstvo na tem področju in je imel eno veliko negativno posledico. To je zanemarjanje ene stranke v procesu, to je predvsem kupca, tistega nezaščitenega. Iz tega sledi, da se nam zdi smiselno in pa potrebno pristopiti k novem zakonu, katerega osnovni in bistven element bo vsekakor tudi zaščita kupca. Po drugi strani pa je potrebno pravilno opozoriti, da je vlada Republike Slovenije oziroma resorni minister v zadnjem času na nepremičninskem pravu naredil kar dosti. Seveda o posameznih zadevah, predvsem kar se tiče davščin, se bomo morali še srečati, ampak mislim, da je to materija druge razprave. Rad pa bi se vrnil k omenjenem zakonu, in sicer še vedno ocenjujemo, da je zakon ohranil vse tri osnovne elemente kot jih je minister oziroma predlagatelj navedel že v prejšnjih govorih. To so varstvo potrošnika, zaščita javnega interesa in pa razvoj nepremičninske stroke, po eni strani s tem kredibilnost posrednikov in seveda je to dobro znamenje za odločanje ob koncu današnjega dne. Tako so vsi elementi ostali v procesu med drugo in tretjo obravnavo. Rad pa bi opredelil naše nestrinjanje z nekaterimi govorniki, predvsem tistimi, ki govorijo o visokih zahtevkih, ki bodo čakali nepremičninske družbe, in sicer zahteva po znanju, izobraževanju, strokovnem izpitu, delovne izkušnje, licence in te stvari. V nacionalni stranki ocenjujemo, da je v redu, da tudi zakonsko reguliramo te ukrepe, kajti ocenjujemo, da s tem bomo olajšali in pa predvsem zaščitili kupca nepremičnin. To nam je v slovenski nacionalni stranki najpomembnejše pri našem odločanju. Če se moramo odločati med obema akterjema, po eni strani kupcem in prodajalcem, se nam zdi smiselno, da kupca na tem področju zaščitimo. Radi bi se pa še dotaknili dveh poglavij, in sicer provizije in pa kazni. Res je, provizije v omenjenem zakonu so visoke. Dolgo smo se v okviru naše poslanske skupine pogovarjali, kako znižati provizijske odstotke. Po drugi strani pa je tudi res, da so kazni v okviru omenjenega zakona, kot je ugotavljal eden izmed govornikov pred mano, visoke, kar pa se meni osebno in v poslanski skupini nacionalne stranke zdi tudi prav. Naj bodo za posle, kjer je velika provizija, po naši oceni sicer še zmeraj prevelika, tudi velike kazni. Višina provizije je po naši oceni sprejemljiva le pod pogojem visoke kazni in seveda doslednega izvajanja kazni. V zadnjem delu pa bi se rad dotaknil še amandmaja k 10. členu, in sicer: "Tuja fizična oseba ne more opravljati poslov nepremičninskega posrednika, če ne obvlada slovenskega jezika. Znanje slovenskega jezika se dokazuje z javnimi listinami." V naši stranki ocenjujemo - in bomo seveda amandma podprli - da bi ravno na tako pomembnem in zahtevnem področju, kot je nepremičninsko posredovanje, taka vsebina morala biti v zakonu. Kajti dejstvo je, da bi bila v procesu najsi bo komuniciranja ali prodajanja med kupcem in prodajalcem zahteva po znanju slovenskega jezika - in to ne kakršnemkoli, pač pa tistem, ki je naveden tudi v drugem stavku predloga amandmaja, torej "znanje slovenskega jezika se dokazuje z javnimi listinami" - še kako potrebna. V Nacionalni stranki apeliramo na vse poslance državnega zbora, na vse poslanske skupine in predvsem na vlado Republike Slovenije, da spremenijo svoje mnenje glede amandmaja z zahtevo po znanju slovenskega jezika in, prvič, s tem priskočijo na pomoč kupcem, in drugič, prispevajo k ohranitvi slovenskega jezika v bodoče tudi na tem področju. Apeliramo na to, da bi spremenili svojo odločitev, da bi rekli, da je amandma še kako dober in še kako zaželen. Vendar ker se bojim, da vlada Republike Slovenije tega ne bo storila, apeliram na poslance, da amandma podprejo. Hvala.
Hvala. Stališče poslanske skupine SLS bo predstavil kolega Janez Podobnik. Prosim.
Spoštovani podpredsednik, kolegice in kolegi, gospod minister! Dovolite, da podam stališče poslanske skupine o predlogu zakona o nepremičninskem posredovanju v tretji obravnavi, torej pogled do zakona kot celote. Po dobrem letu dni, ko sem kot poslanec vložil svoj predlog zakona o posredovanju v prometu z nepremičninami in s tem na nek način vlado spodbudil, da je tudi sama potem predlagala svoj zakon, je za nami kar uspešno obdobje iskanja možnosti za ureditev delovanja nepremičninskega trga. Z današnjim sprejetjem predloga zakona [[poslanska skupina Slovenske ljudske stranke bo zakon podprla]] bo Slovenija postala ena izmed držav, v kateri bo nepremičninski trg urejen zelo transparentno in bo še posebej dobro poskrbljeno za zaščito potrošnikov, za varovanje javnega interesa in tudi za lažje poslovanje nepremičninskih posrednikov ter tudi, kar ni nepomembno, za razvoj nepremičninske stroke. Tako so se pristojno ministrstvo, organizacije, ki združujejo nepremičninske posrednike, gospodarska zbornica Slovenije, nepremičninske družbe ter nevladne organizacije s področja varstva potrošnikov na poti oblikovanja in sprejemanja tega zakona v vladnem in državnozborskem postopku uskladile, in to do te mere, da po našem mnenju ni več prepirov med njimi o tem vprašanju. Zato je pred nami zakonska osnova za nepremičninskitrg v pogojih tržnega gospodarstva z jasno opredeljeno regulatorno in nadzorno vlogo države, ki bo odslej nosila veliko odgovornost za zagotavljanje enakih možnosti za vse udeležence na trgu. Vlada je v tretjem branju predlagala samo dve dopolnili, ki sta obe v bistvu redakcijske narave in jih bomo v poslanski skupini podprli. Opozarjamo pa na amandma, ki postavlja pogoj tujim nepremičninskim posrednikom za delo v Sloveniji, in sicer znanje slovenskega jezika. V poslanski skupini razumemo razloge za sprejem takšne določbe. Je pa potrebno vedeti, da bodo podobne omejitve veljale tudi za naše nepremičninske posrednike v tujini, kljub temu da bodo poslovali na skupnem evropskem trgu. Po našem mnenju bi lahko v sodelovanju s predlagatelji z dopolnitvijo tega amandmaja našli način, da ne bi bil v ničemer diskriminatoren, to se pravi, da ne bi omogočal delovanja tujih nepremičninskih posrednikov v Sloveniji kot dejavnosti in bi nekako zakonsko določil, da morajo v stikih s strankami znati slovenski jezik. Jaz bom potem kot poslanec v razpravi pri samem amandmaju predlagal tako rešitev. Če se bodo predlagatelji strinjali, mislim, da je poslovniško še mogoče, bi na tak način lahko bil ta amandma potem sprejemljiv za veliko večino poslank in poslancev. Posamezne določbe v zakonu so zagotovo plod kompromisov med različnimi interesi, ki se uveljavljajo na nepremičninskem trgu, in bodo zagotovo nekoliko prizadeli posamezne interesne skupine. Tudi sam sem se zavzemal v fazi sprejemanja, da bi dosedanje oblike izobraževanja in preverjanja znanja nepremičninskih posrednikov v celoti priznali, predvsem kot nagrado tistim, ki so se prostovoljno odločili za izobraževanje in so dejansko največ prispevali, da danes ta zakon sploh sprejemamo. Po drugi strani pa gre prisluhniti argumentom tistih, da je področje nepremičnin postalo tako pomembno, da skoraj ne mine več kot nekaj mesecev, da se že pojavi kakšen nov predpis, ki naj bi bistveno spremenil pogoje za njegovo delovanje. Zato po naši oceni velja prisluhniti temu argumentu.Zato podpiramo rešitev, da bodo morali nepremičninski posredniki opraviti dodaten preizkus znanja in se tudi v bodoče redno izobraževati. Podobno je tudi s kriterijem izobrazbenega praga za dostop do poklica nepremičninskega posrednika, kjer zakon postavlja dokaj visoko VI. stopnjo izobrazbe za tiste, ki na novo vstopajo v ta poklic. Upoštevali smo, da tisti, ki že vsaj tri leta uspešno delujejo kot nepremičninski posredniki, lahko nadaljujejo svojo delo tudi s končano V. stopnjo izobrazbe. Tisti, ki ob uveljavitvi zakona ne bodo izpolnjevali nobenega od predvidenih kriterijev, pa bodo imeli še štiri leta časa, da končajo predvideno izobrazbo. Morda bodo pri tem prizadeti starejši posredniki. O tem so nekateri kolegi v imenu poslanskih skupin nekaj danesže govorili. Starejši posredniki, ki so do sedaj uspešno delovali s poklicno izobrazbo in bodo morali morda tik pred upokojitvijo opravljati višjo šolo. Opozoriti pa je potrebno, da bodo lastniki nepremičninskih družb in drugi posredniki, ki ne bodo izpolnjevali zahtevanih kriterijev, lahko še naprej opravljali delo v nepremičninskih družbah, ne pa neposredno kot nepremičninski posredniki. Lahko pa bodo zaposlili ali vzpostavili drugačna pogodbena razmerja s posredniki, ki bodo izpolnjevali zakonsko predvidene kriterije. Slovenija ni osamljen primer države, kjer veljajo nekoliko višji kriteriji za dostop do tega poklica. V bližnji prihodnosti se bo, na primer, takemu klubu pridružila tudi Italija, ki z uveljavitvijo nove zakonodaje s tega področja predvideva zvišanje praga iz srednje na naslednji izobrazbeni nivo. Po sprejetju tega zakona pa čaka pristojno ministrstvo, pa tudi nepremičninske družbe in posrednike, in tudi samo nepremičninsko stroko, veliko izzivov. Ministrstvo bo moralo že v kratkem času pripraviti nekatere podzakonske akte, med katerimi je tudi program znanj, ki bo potreben za opravljanje strokovnega izpita. Oblikovati bo treba izpitne komisije in postaviti prve izpitne roke za opravljanje izpitov. Preveriti bo treba dosedanje izobraževalneprograme in določiti obseg znanj, ki jih bodo morali osvojiti vsi tisti posredniki, ki so opravili preizkuse znanj po dosedanjih programih izobraževanja. Vsa ta opravila naj potekajo na najvišjem možnem strokovnem nivoju in ob sodelovanju vseh organizacij ki so izkazale svoje opravičene interese v postopku oblikovanja in sprejemanja tega zakona. Spoštovane kolegice in kolegi! V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo veseli, da smo v koaliciji uspeli dokončati projekt, ki smo si ga zastavili že v sprejemanju koalicijske pogodbe, pa je celo kazalo, da ga v tem mandatu ne bomo uspeli dokončati. Na ta način Slovenija svoj nepremičninski trg odpira, ob polnopravnem članstvu v Evropski uniji. To seveda tudi pomeni, da bodo čez leto dni tudi za vse osebe iz držav članic Evropske unije veljali enaki kriteriji za nakupe nepremičnin, kot to velja za slovenske državljane. Vse ostale države kandidatke so svoj nepremičninski trg zaščitile s sorazmerno dolgimi prehodnimi obdobji. Znano je, da je Slovenija na podlagi španskega kompromisa morala, žal, svoj nepremičninski trg delno že odpreti. Ali lahko to dejstvo obrnemo v našo prednost, ali lahko rečemo, če smo nekoliko samozavestni, da bo odprtje nepremičninskega trga lahko tudi konkurenčna prednost Slovenije zaneposredne tuje naložbe, ki jo velja čimbolj izkoristiti. Hvala lepa.
Hvala vam, in še Jože Avšič, za poslanski klub LDS. Prosim.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem kolegicam in kolegom, ministru in predsedujočemu. Mislim, da mi ni potrebno biti tako dolg, kot so bili predhodniki oziroma kot je zelo temeljito gospod Podobnik predstavil zakon. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije smo seveda zadovoljni, da bo s sprejetjem tega zakona razrešeno eno od področij, ki je bilo doslej povsem odprto in podvrženo nekim divjim tržnim razmeram v SLoveniji. Ta zakon bo uredil razmerja med dvema vrstama potrošnikov in seveda nepremičninskimi posredniki Predvsem o tem smo se tudi na odboru za infrastrukturo in naši poslanski skupini prav veliko pogovarjali, da smo razčistili pravzaprav, da ta zakon obravnava v resnici dve vrsti potrošnikov. Tako tiste, ki jih vsi razumemo, to so neposredni kupci nepremičnin, kot seveda lastnike nepremičnin, ki se odločijo, da s pomočjo posrednika prodajo svojo nepremičnino. V trenutku, ko postanejo naročitelji in sklenejo v pogodbi odnos z izvajalcem te storitve, postanejo tudi ti potrošniki lastniki nepremičnin. Ta zakon skuša čimbolj pravično urediti razmerja enih, drugih in seveda tretjih, na način, za katerega menimo, da bo vsaj v tej fazi zadovoljil vsa različna mnenja in zahteve, ki smo jim bili priča v pripravi zakona. Zavedam se, da so nekatera področja morda malosporna, morda še diskutabilna. Tudi v naši poslanski skupini smo bili tisti, ki smo bili naklonjeni čim bolj odprti tržni ekonomiji na tem področju, se pravi brez pretiranih omejitev provizij in prepustitvi tega področja tržni naravnanosti, kot na drugi strani tisti, ki so bili za še bolj striktno zavarovanje interesov samo tistega dela potrošnikov, ki jih razumemo kot neposredne kupce nepremičnin. Zadovoljni smo lahko z rešitvijo, da imamo sicer v petem členu najvišjo omejitev, da pa imamo tudi za nepremičnine nižje vrednosti odprto možnost neposrednega dogovora med posredniki in pa naročiteljem in kupcem. Poslanska skupina Liberalne demokracije Slovenije bo zakon podprla, v pričakovanju, da bo tudi ministrstvo za okolje in prostor storilo vse, da bo ta zakon čim bolje tudi uveljavljen v praksi z ustreznimi predpisi, ki temu še sledijo. Hvala lepa.
Hvala vam. To so bila stališča poslanskih skupin. Končujem ta del razprave. O predlogu zakona v celoti odpiram razpravo poslank in poslancev. Dajem besedo Alojzu Soku. Po vrsti prijavljeni. [[Ne želi razpravljati.]] Jožef Jerovšek? [[Ni navzoč.]] Jože Avšič je pravkar govoril, splošna razprava o zakonu v celoti. Branko Kelemina? [[Ni navzoč.]] Leopold Kremžar? Imate besedo.
Zakon je nujno sprejeti in je dobro, da smo ga dobili, da bo to področje zakonsko urejeno. Tako je zagotovljena varnost potrošnikov po tem zakonu. In to je bistvo tega. Tu bi se zakon moral po mojem mnenju ustaviti. To je tisto, zakaj je in zakaj je dobro, da je, in zakaj mora biti. Žal, neke stvari so pa v zakonu, sicer v večini je tako, ki po moji oceni bi bilo bolje, da jih ne bi bilo. Govorim predvsem o 5. členu, ki se birokratsko vtikuje v dogovor med prodajalcem in kupcem in ne prepušča možnosti trgu, tržni regulativi, da opravi svoje delo tako, kot bi ga morala opraviti. V kombinaciji prvega in četrtega odstavka 5. člena je nevarnost, da bi se to birokratiziranje znotraj še nadaljevalo in še poglobilo. Zato mi ta člen ni všeč in nekajkrat sem v zvezi s tem zakonom že povedal, če bi bilo tako, kot jaz mislim, da bi moralo biti, potem teh omejitev ne bi bilo in bi trg sam dovolj dobro urejal te stvari. Jaz sem prepričan, da v dobro vseh drugih. Enako se mi ne zdi nujno, da imamo spremembo nekega sistema, kar zadeva izdajanje licenc, in sicer na ta način, da bo zdaj te licence izdajalo ministrstvo. Jaz sem globoko prepričan, da bi ministrstvo moralo samo predpisati pogoje - na kakšen način pride človek ali podjetje do licence, kaj mora za to imeti, kakšna znanja, kdo lahko ta znanja posreduje in kdo jih preverja. Skratka, postopek, kako priti do tega. Ne pa da to prenaša, kajti s tem bomo seveda, samo dodatno obremenili ministrstvo. Predvsem je problematično, da nimamo drugih področij urejenih na ta način. Sedaj jemljemo nek določen segment iz celotne družbe, ki ga bomo pač urejali na ta način, druga področja bodo pa urejena na drugačen način. Jaz se zavzemam tu za generalno, podobno ali pa enako linijo kar zadeva te reči. Skratka, na eni strani moje skorajda navdušenje nad tem, da bo zakon urejal in ščitil potrošnika in da bo tisto, kar je bistveno, ponujal in nudil garancijo, da ne bo dvojnih prodaj in tako naprej. Na drugi strani seveda pa te pomanjkljivosti, ki pa se mi zdijo popolnoma nepotrebne in en zelo dober zakon bodo pač na nekem področju hendikepirale. Hvala lepa.
Hvala, kolega Kremžar. Besedo bi še dobil kolega Davorin Terčon, pa ni prisoten. Želi še predlagatelj besedo? [[Ne.]] S tem zaključuje razpravo o predlogu zakona v celoti. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jih bomo vodili na osnovi pregleda amandmajev z dne 17.4.2003. Tako dajem v razpravo člen 10 ter amandma poslanske skupine Nove Slovenije k temu členu. Besedo želi minister Kopač.
Hvala za besedo. Najprej se opravičujem, ker sem prej zamenjal predlagatelja. Kar se tiče tega amandmaja k 10. členu je tak, kot je, nesprejemljiv. Tudi nomotehnično je lahko rečem nemogoč. 10. člen govori o pogojih za izbris iz imenika nepremičninskih posrednikov. Pravi člen, če bi že želeli uporabiti tak amandma, bi bil 9. člen. Ampak razumem, da 9. člen, ki ni bil spremenjen v drugi obravnavi, ni bil odprt in se nanj amandmaje ni dal vlagati. Ta amandma je pravzaprav nekoliko nenavaden. Vpis v imenik nepremičninskih posrednikov bi bil možen brez znanja slovenskega jezika. Pri izbrisu, členu, ki govori o izbrisu, bi pa dodali, tu piše: "tuje fizične osebe ne morejo opravljati posel nepremičninskega posrednika, če ne obvladajo slovenskega jezika." Razumete, da je nekoliko nenavadno. Skratka, v imenik ga spustiš, potem ga pa izbrišeš. Pa še to je treba poudariti. Zakon o varstvu potrošnikov in 39. člen pristopne pogodbe k Evropski uniji govorita o tem, da znanje jezika ni pogoj za vstop na trg, je pa pogoj za komuniciranje s strankami. To pa ja, to pa je dovoljeno. Zato bi podprli to vašo namero, vendar če bi se glasila, ne tako, kot tu piše, ampak če popravite amandma, na primer, dajem primer, v četrtem odstavku, ki ima sedaj že štiri točke, dodate še eno novo peto točko, torej govorimo o izbrisu iz registra, ta peta točka, na primer, če bi se glasila: "Nepremičninski posrednik se izbriše iz registra, če se s strankami ne sporazumeva v njim razumljivem jeziku." To pa je nekaj, kar ste nekoč že v obliki poslanskega amandmaja dodali k predlogu zakona o zdravniški službi. To je od tam pobrana dikcija, ki je seveda še sprejemljiva. Tekst, ki ste ga predlagali, pa že iz nomotehničnih razlogov, razumite, nekako ni sprejemljiv. Hvala.
Hvala minister. Besedo dajem predlagatelju tega amandmaja, Alojzu Soku.
Hvala lepa. Predlagatelj tega amandmaja je poslanska skupina Nove Slovenije.
Se opravičujem, mislil sem [[...]]
Sam sem samo s strani poslanske skupine Nove Slovenije zadolžen za obravnavo in podajanje stališča naše poslanske skupine. Torej, sigurno je, da smo ta amandma vložili iz tega dejstva, ker se zavedamo pomembnosti ščitenja slovenščine, če hočete slovenskega jezika, na vseh področjih. Kajti, če kaj bo ob vstopu v Evropsko uniji ogroženo kot, bi rekel, nacionalni interes, potem je to sigurno slovenska kulturna identiteta, vključno in na prvem mestu s slovenskim jezikom, če sami ne bomo poskrbeli za ščitenje svojega materinega jezika. Sam sem že večkrat v tem državnem zboru in tudi ostali poslanci povedali, da nas v bistvu tudi komisija Evropske unije na to opozarja. Nimamo še krovnega zakona o zaščiti slovenskega jezika. Ne vem, zakaj ta zakon ne pride v parlament kljub dejstvu, da se nam pojavljajo taki dnevni redi z nekaj zakoni, kot je ta na tej aprilski seji, ob strani pa stojijo tako pomembni zakoni, kot je zakon o zaščiti slovenskega jezika. Ampak dobro, to ni sedaj tema. Pač, govorimo o tem zaradi tega amandmaja. Razumem to dilemo, ki jo je izpostavil gospod minister, če je pač to tisto, na kar je pripravljena večina poslancev, da bi v ta zakon le vgradili neko varovalko in skozi zakon zavezali nepremičninske družbe, da s strankami poslujejo v njim razumljivem jeziku - in sam razumem, da je to na področju Republike Slovenije slovenščina - da pa se lahko ob nekaterih nepremičninskih poslih pojavi tudi kakšen drug jezik pri poslovanju s predstavniki tujih ambasad in tako naprej - da ne naštevam - pristajam pač v imenu naše poslanske skupine na to. Mi bomo ta amandma, ki smo ga vložili popravili, in ga vložili v popravljeni obliki, in sicer tako, da bi k četrtemu odstavku dodali novo peto alineo, ki bi se glasila: "Če se s strankami ne sporazumeva v njim razumljivem jeziku." Torej, napovedujem spremembo tega našega amandmaja. Že prej sem se dogovoril, da je to možno in ga bomo poskušali v najkrajšem času predložiti v pisni obliki. Hvala lepa.
Hvala vam. Besedo ima kolega Janez Podobnik.
Hvala, podpredsednik. Seveda, določba tega amandmaja nikakor ni ključna določba tega zakona. Večkrat se nam dogaja, da se nekako ujamemo, ko sprejemamo nek zakon, potem pa nehote nastopi problem uveljavitve statusa slovenskega jezika. Ampak, ne glede na to, je zelo pomembno, da zelo resno vsebinsko obravnavamo to vsebino. Če bi šli gledat vsebinsko, kako je zakon pisan, potem je razumljivo, da amandma, kot so ga v dobri veri zapisali kolegi iz Nove Slovenije - tak, kot je zapisan - sploh ne sodi v 10. člen, ki govori o odvzemu licence ter izbrisu iz imena nepremičninskih posrednikov, pač pa bi najverjetneje sodil v 9. člen. Ker pa ta ni bil amandmiran, ste ga poslovniško poskušali pripeljati v 10. člen. Obstaja torej problem in rešitev tega problema je tudi pomembna glede našega odnosa do Evropske unije in tudi do naše, bi rekel, pravne iznajdljivosti, da zapišemo norme, ki v nobenem primeru ne morejo biti sporne z vidika asociacijskega sporazuma. Bilo bi zanimivo, če bi pogledali določbo 7. člena, ki govori o izdaji licence, potem o 9. členu, ki govori o tuji fizični osebi, in pa 31. člena, ki govori o pristojnosti ministrstva, nenazadnje o pravilniku, ki mu bo minister določil vsebino in način, na primer obliko licence za opravljanje posla. In če vse to združimo, potem bi najverjetneje bila korektna rešitev in ne bo vničemer diskriminatorna, če ne najdemo načina, da je zapisano v zakon, da tuja fizična oseba, če ne bo imela zmožnosti, da bi se v razumljivem jeziku sporazumevala s stranko v Sloveniji, da se ji pač vzame licenca. Torej, ta amandma je v členu, ki je vezan na odvzem licence. To se pravi, to formalno ne bo pogoj za pridobitev licence, ampak če se bo v praksi pokazalo, da tuja fizična oseba, ki bo tudi nepremičninski posrednik, ne bo zmožna na primer - ne da bi se s predstavniki na nemški ambasadi pogovarjala nemško, ampak da bi se s stranko, ki je slovenske narodnosti in govori slovensko, ne bo sposobna sporazumevati v razumljivem jeziku, to je slovenskem jeziku, ji ne minister lahko odvzel licenco. In po mojem mnenju taka določba zakona ne bo tudi sporna za Evropsko unijo. Hvala lepa.
Hvala vam. Jožef Jerovšek je naslednji razpravljavec.
Hvala lepa. Gospod predsedujoči, spoštovane kolegice in kolegi. Sam podpiram namen in tendence tega amandmaja. Mislim, da je v zakonu o nepremičninskem poslovanju nujno potreben. Sedaj, če bodo predlagatelji spremenili nekoliko dikcijo tega amandmaja in njegovo umestitev v 10. člen, potem sem pripravljen seveda podpreti tudi to, čeprav se pa zelo zavzemam, da bi v zakonu tudi stala določba, da se znanje slovenskega jezika dokazuje z javnimi listinami. Glejte, ta amandma je treba sedaj gledati v nekoliko spremenjeni luči. Po odločbi ustavnega sodišča o tako imenovanih izbrisanih, ki so za mene ne izbrisani, ampak izpisani, ki so se nekoč sami izpisali in si niso pridobili slovenskega državljanstva, in mi vemo, da so se ravno te osebe, ki nekoč niso želele govoriti slovensko, ki so žalile slovensko državljanstvo, slovensko državo, v znatni meri tudi ukvarjale z nepremičninskimi posli. Tu so, na tem trgu so prisotni številni lobiji. Mislim pa, da z zakonom moramo zagotoviti, da na tem področju, nepremičninskem področju, ne bi zavladala tudi slučajno kdaj kakšna nepremičninska mafija, ki bi jo lahko involvirali na slovenski prostor skozi tuje fizične osebe. Mi vemo, da nekatere posle, dostikrat se uporablja izraz, da nekateri del poslov v Slovenji, recimo, obvladuje tako imenovana "zelena mafija". To ne na nepremičninskem področju, ampak vemo točno, na katerem delu. Če bomo v zakonu sprejeli nujno potrebne omejitve, ki bodo na nek način tudi te zadeve omejevale, potem se bomo takšnim nepravilnostim lahko izognili. Mislim, da skrb za slovenski jezik v slehernem zakonu ni odveč, ampak da je nujno potrebna in je popolnoma normalno, da za komuniciranje s strankami v slovenski državi, ki uporabljajo svoj materin jezik, mora tisti, ki hoče izvajati nepremičninske posle in posredovati v nepremičninskih poslih, tudi obvladati slovenski jezik. Hvala lepa.
Hvala lepa. Še mag. Janez Drobnič, prosim.
Hvala lepa za besedo. Verjetno vsi veste, da je bila namera tega amandmaja povsem dostojna in tudi z vsebinskega vidika jasna. Tudi če bi bili spremenili 10. člen na takšen način, bi lahko skozi uskladitvene amandmaje v končnem besedilu zakona to pripeljali tudi v 9. člen. To se je v državnem zboru že dogajalo, mislim, da kar velikokrat, in ne bi bilo nobenih problemov. Vendar, da ne bomo zapletali, ker pa le želimo vsebinsko določbo vgraditi v zakon oziroma vsebino, intenco in cilj, potem je seveda možno tudi na takšen način. Zato smo pravzaprav podali spremembo dikcije tega amandmaja. Hkrati še enkrat poudarjam, da je bil amandma povsem korektno pripravljen, lahko bi sledil tudi nomotehnično in bi lahko skozi zakonodajni postopek to stvar rešili, verjetno nekoliko težje, ampak takšna je tudi naša odločitev, da ne bomo povzročali dodatnih zapletov.
Hvala lepa. Kolega Peče, nimate več razpoložljivega časa, ker ste ga že porabili. Proceduralno? To pa je možno.
Rad bi izrazil obžalovanje. Mislim, da ni pošteno s strani vodstva državnega zbora, da kot predstavnik Nacionalne stranke ne dobim besede. Samo sekundo počakajte, prosim. Poglejte, ravnokar je prišlo do nove dikcije amandmaja. Kako naj poslanska skupina vnaprej predvidi, da bo prišlo do spremembe vsebine amandmaja? To je popolnoma nemogoče! In enako nemogoče bi bilo, da bi v Slovenski nacionalni stranki najavili še štiri minute za razpravo. Zato le prosim, da s tem novim dejstvom, torej da bo prišlo do predloga nove vsebine amandmaja, odobrite dodaten čas za razpravo. Kajti v nasprotnem primeru - to moram tu povedati - bomo začeli v Nacionalni stranki prijavljati maksimalen čas za razpravo. Ker to pomeni, da dejansko onemogočate, da bi spregovorili o nekih novostih, ki se pojavljajo med samo razpravo v državnem zboru. Ni v mojem interesu, da bi Slovenska nacionalna stranka zavlačevala, toda če državni zbor in vodstvo državnega zbora ne bosta toliko elastična in omogočala v določenih trenutkih ob spremembah, da se o le-teh tudi govori, nam ne bo preostalo drugega, kot da bomo vsakokrat podalizahtevek za maksimalen čas razprave pri vseh predlaganih zakonih. Odločitev je na vaši strani. Hvala.
To delno sicer drži, vendar je časovni razpored seje pripravljen v skladu z vašimi predlogi, kolikor želi kdo razpravljati, in tako tudi vodim sejo. Ko ste čas porabili, žal pač nimate več možnosti. Res pa je, da je možno do konca razprave svoj amandma umakniti, spremeniti ali dopolniti. In če želite zdaj o tem razpravljati, vam dajem tri minute.
Hvala za elastičnost. Mislim, da je vaša odločitev pravilna, še posebej, če bi to prakso v državnem zboru nadaljevali, saj bi pripeljala do mirnejšega vzdušja. Toda, k samem amandmaju. Osebno prav tako ocenjujem, da je smiselno amandma k 10. členu, torej o potrebi znanja slovenskega jezika, sprejeti, kajti v končni fazi - kar je tudi eden izmed govornikov poudaril in mislim, da je smiselno še enkrat poudariti - je lahko na koncu v uskladitvenem amandmaju uveljaviti to vsebino najsibo v 9. členu ali v 2. členu. Rad pa bi še dopolnil zadevo, in sicer, ker sem v predstavitvi poslanske skupine dejal, da nameravamo zakon podpreti, moram reči - pogojno. Če bomo amandma s tako vsebino tudi vpeljali v zakon, ga bomo v Nacionalni stranki podprli. Torej, zakon bi podprli kvečjemu, če bi bilo, da "osebe, ki se ukvarjajo s tovrstnim prometom, torej z nepremičninskim posredovanjem, morajo obvladati slovenski jezik", z dodatkom, "znanje slovenskega jezika se dokazuje z javnimi listinami". To zadevo smo napovedalitudi že 25.3.2003, ob 17.08, ko smo napovedali za obravnavo v tretjem branju. Takrat smo verjeli, da bo vlada Republike Slovenije pripravila predlog s tovrstnim amandmajem, kajti v končni fazi je takrat amandma padel za samo en glas. Srečali smo se s podobnim amandmajem, za je glasovalo 29 poslancev, proti 30. In v Nacionalni stranki še enkrat in verjetno zadnjič okoli današnjega zakona: če bo državni zbor imel po naši oceni toliko modrosti, da bo tudi na tem področju zaščitil slovenski jezik in samo komunikacijo ter udeležence v procesu, bomo zapolnili oziroma bomo podprli zakon, nikakor pa ne moremo sprejeti argumenta, češ da ta amandma ni dober in da je podobna vsebina že v krovnem zakonu, zakonu o varstvo potrošnikov, je seveda slab argument. Nič ne stane ta državni zbor, če opredelimo to zadevo tudi v 10. členu in ga pozneje prek uskladitvenega amandmaja vložimo v 9. člen. Hvala in še posebej hvala vam, gospod podpredsednik.
Hvala. Lahko zaključim razpravo o 10. členu? Vlada še, minister, imate besedo.
Hvala za besedo. Poglejte, da ne bo strahu, da ne bi predpisovali česa z javnimi listinami, naj poudarim, da 7. člen, ki govori o izpolnjevanju pogojev za vpis v register, že sedaj govori o tem, da se pogoji dokazujejo z javnimi listinami. 31. člen, drugi odstavek, pa govori, da pristojni minister predpiše vsebino strokovnega izpita, način in postopek preverjanja in ocenjevanja znanja, vsebine in način dopolnilnega usposabljanja, vsebino in obliko licence za opravljanje poslov in tako naprej ter način vpisovanja v imenik. To moramo narediti v, ne vem treh ali šestih mesecih po uveljavitvi zakona. Verjetno bom to delal še jaz in vam seveda jamčim, da bomo to predpisali na način, ki zahteva izkazovanje z javnimi listinami. Hvala lepa.
Hvala. Sedaj bi zaključil razpravo o 10. členu, še prej bi vas pa obvestil naslednje. Poslanska skupina Nove Slovenije je svoj vloženi amandma k 10. členu spremenila in ne velja besedilo, ki je tu. Ker je zelo kratko in jasno, ga bom prebral, bo pa prišlo v pisni obliki na klop. Pred glasovanjem bomo imeli vsi torej to besedilo. Nov amandma se glasi: "V 10. členu se v četrtem odstavku doda nova, peta alinea, ki se glasi: "Če se s strankami ne sporazumeva v njim razumljivem jeziku." To je torej amandma, ki je zamenjal prvotnega. S tem zaključujem razpravo o 10. členu in amandmaju k njemu. Dajem vrazpravo še člen 13 in amandma vlade k 13. členu. Želi kdo besedo? [[Nihče.]] Zaključujem razpravo o členu 13. V razpravo dajem člen 25 in amandma vlade k členu 25. Želi kdo razpravljati o njem? Nihče. Zaključujem razpravo o členu 25 in razpravo o členih inamandmajih. O amandmajih in o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora glasovali danes ob 18. uri in 15 minut. Prekinjam točko dnevnega reda. Sejo bomo nadaljevali ob 12. uri in 50 minut.
Nadaljujemo z delom. PREHAJAMO NA 5. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O POSTOPNI ZAMENJAVI AZBESTNO-CEMENTNIH CEVI V VODOVODNI INFRASTRUKTURI ZA OSKRBO S PITNO VODO. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim Brankom Kelemino. V zvezi s tem zakonom je skupina 11-ih poslancev s prvopodpisanim mag. Andrejem Vizjakom zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Dajem besedo predstavniku predlagateljev za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Na voljo imate 15 minut. Kolega Branko Kelemina, imate besedo.
Hvala. Spoštovani vsi skupaj. Kot prvopodpisani iz skupine predlagateljev predlaganega zakona, najprej opozarjam vodstvo državnega zbora, medije in tudi javnost, mogoče tudi lahko rečem, da izražam protest na netočen, razloga sicer ne poznam, napovednik dela državnega zbora, ki je bil objavljen v Dnevniku TV1 v ponedeljek. Novinarka je korektno in resnično poročala o tem, da je na 25. seji državnega zbora samo 9. točk dnevnega reda, od tega samo pet zakonov. In se tudi spraševala, zakaj tako, in nekatere intervjuje v zvezi s tem opravila. Napovedala je tudi, da med temi petimi zakoni ni nobenega poslanskega, kar je seveda pravica poslancev državnega zbora, kar je pa neresnica, da ne rečem celo mogoče laž. Zdaj je namreč na dnevnem redu predlog zakona o postopni zamenjavi azbestno-cementnih cevi v vodovodni infrastrukturi za oskrbo s pitno vodo. Zakaj je torej bila potrebna ta neresnica, ne vem. Če že niso smeli seznaniti javnosti o tem, da je na dnevnem redu zakon skupine poslancev s prvopodpisanim Kelemino, torej mene, potem bi vsaj po pravici povedali, da je nek poslanski zakon pa le na tej 25. seji državnega zbora. Kar je pa najhuje, po moji oceni, je pa to - da če pa je, se pa opravičujem - nihče od vodstva državnega zbora na takšno neresnico ne reagira, in tudi ne vem, zakaj ne. Velikokrat se take stvari dogajajo v poročilih medijev in potem ne zasledim, da bi vodstvo državnega zbora take stvari negiralo. To sem bil dolžen povedati, ker se čutim prizadetega ne samo kot poslanec, predlagatelj zakona, ampak kot predstavnik državnega zbora, ki je zainteresiran za to, da se obravnavajo tudi tisti predlogi zakonov, ki so jih predlagali poslanci. Da pridemo na predlog zakona o postopni zamenjavi azbestno-cementnih cevi. Razlogi, ki so me navedli na to, in skupino poslancev, da smo podpisali ta predlog zakona in ga tudi sestavili, je bil ta, da je nedvomno ugotovljeno in to ni potrebno posebej razlagati slovenski javnosti in pa komurkoli v državnem zboru ali strokovni javnosti, da je azbest kot material škodljiv, strupen, karcenogen in da je v bistvu prepovedan, prepovedana njegova uporaba na vseh nivojih. V zvezi s temje sprejetih cela vrsta tudi državnih predpisov pa tudi mednarodnih predpisov - ne bom jih zdajle navajal, lahko si jih ogledate na različnih straneh. Narejeno je bilo tudi ogromno študij v zvezi s tem, vendar žal, so vse te študije nekako bolj ali manj prikazovale, kot da azbest v vodi naj ne bi bil tako grozno škodljiv, kot je azbest, kot so azbestna vlakna, recimo, pri izpostavljenosti pri vdihavanju ali pri drugih stikih človeka z azbestom. Torej, študije nekako dokazujejo, da azbest naj ne bi bil takogrozno škodljiv, čeprav je škodljiv, to se ve. Najhuje je pa to oziroma zakaj teh študij pravzaprav ni. To pa je zaradi tega, ker so le tiste študije, ki so bile narejene, povedale, da se reakcija na azbest, predvsem pri takem dotiku, kot je zaužitje azbesta, pojavlja komaj po desetih, štiridesetih letih. Se pravi, po prvi izpostavi azbestu. Mi pa dejansko, če upoštevamo, da je to lahko tudi 30 let, 35 let, še dejansko v Slovenji, v svetu je to sicer malo drugače, smo prišli ravno v to kritično obdobje in se bo po naši oceni ta škodljivost azbesta v vodi pokazala že v nadaljevanjih pri naših ljudeh na njihovem zdravju. Mogoče tudi zaradi tega seveda se določene stvari še danes niso dale tako natančno dokazati. Ker je azbest škodljiv, ker je strupen,ker je prepovedan na vseh nivojih, je ocena moja in pa tudi predlagateljev bila, da ga tudi ne bi smeli uporabljati za vodovodne cevi. Torej, za medij, po katerih se pretaka oziroma za materiale, po katerih se pretaka zdrava, čista pitna voda. Kajti, če že na naših izvirih imamo našo zdravo pitno vodo, recimo, da jo imamo - ker vemo, da je nimamo; vemo, da so predvsem izviri že danes velik problem, ampak to ni stvar tega zakona, zato o tem ne bom govoril. Mogoče se bo kdo drug teh stvari dotaknil. Ampak, če že imamo zdravo pitno vodo, potem pa jo po nekih strupenih ceveh eksploatiramo do uporabnika, mislim, da se to ne sme zgoditi in da tudi zaradi tega ne bi smelo priti do ogrožanja zdravja ljudi. Razlogi, zakaj sem tudi osebno predlagal obravnavo tega zakona, je tudi to, da imamo v občini Sevnica, od koder izhajam, kar nekaj kilometrov takih cevi. Moram povedati, da so ljudje razmeroma dobro osveščeni in že nekaj let nazaj zahtevajo zamenjavo teh cevi. Zakaj? Namreč, v naši občini se je pojavilo kar precej, predvsem pa v samem mestu Sevnica, kjer se uporabljajo te azbestne-cementne cevi, se je pojavilo bistveno povečano število obolenj ljudi na prebavnih traktih, in to hudih bolezni. Se pravi, nad statističnim povprečjem Slovenije. Nihče dejansko ni odkril vzroka, zakaj se je to zgodilo. Zato ljudje, ki so pa le dokaj osveščeni, poznajo škodljive posledice azbesta, so razmišljali o tem, ker bakteriološke analize vode in vse ostale analize vode ne kažejo na to, da bi bila voda zastrupljena oziroma oporečna. Ljudje, ki so osveščeni, pač dvomijo v to, da je lahko tudi prihajalo do teh povečanih stopenj bolezni prebavnih traktov zaradi vsebnosti azbesta v vodi. Odločil sem se za to - in tudi skupina poslancev za predlog tega zakona - ker vemo, da so investicije na tem področju zamenjave vodovodnih cevi izredno visoke in da občine kot takšne, posebno, kjer imajo nekaj 10 km takšnih cevi, niso sposobne v bistvu same, s svojimi lastnimi sredstvi teh sredstev zagotoviti in v skrajno hitrem času te cevi zamenjati. Namreč,dogaja se to, da smo mi ravno sedaj v nekem obdobju v Sloveniji, ko so te cevi - tudi te študije kažejo na to, ki so bile narejene na podlagi teh različnih interesov, da smo v neki fazi, kjer so te cevi vgrajene 30, 40, 45 let in je njihova doba trajnostipotekla. Študije tudi povejo, da ravno v tem obdobju, ko se življenjska doba teh cevi izteka, da so takrat možnosti, daje vsebnosti azbesta v vodi bistveno večje, kajti cevi so dotrajane in pride do večje erozije samih cevi in potem tudi do vsebnosti azbesta v vodi. Lahko tudi povem, da je razlog prav gotovo tudi to, ker sem že prej povedal, je ta doba od prve izpostavitve azbestu in do obolelosti nekje od 10 do 40 let. Ta pojav se bo v bistvu lahko pokazal na zdravju naših ljudi šele v prihodnosti. Vemo, da je v Sloveniji na podlagi tudi študij, teh stvari si nismo popolnoma nič izmišljali, vgrajenih še vedno nekje okoli 800.000 kosov azbestno cementnih cevi. Dolžine so šest metrov, to pomeni, da je v Sloveniji vgrajenih okoli 4.000 do 5.000 km, morda več, morda manj. Ne vem, če ima vlada danes bolj točne podatke, da jih bi lahko povedala. Seveda, med tem časom, od leta 1999, odkar je bil zakon predlagan v obravnavo, do danes se je nekaj km teh cevi zamenjalo prav gotovo, še zdaleč pa ne vseh. Danes se sicer teh cevi za oskrbo z vodo ne vgrajuje več, je pa dejstvo, da takrat, ko je bilo to aktualno pred 30 leti približno, smo mi v Sloveniji te azbestne cevi izdelovali in je prihajalo včasih tudi do političnih odločitev ali pa političnih pritiskov na graditelje vodovodnih sistemov, da so vgrajevali poceni - vprašanje - ali pa z nekimi izredno dobrimi karakteristikami, vsaj predstavljene so bile verjetno tako, tehnično, strokovno, da so vgrajevali azbestno-cementne cevi. Danes smo seveda v obdobju, ko bi bilo potrebno nujno zaradi staranja cevi, zaradi dotrajanosti cevi te cevi v najkrajšem času zamenjati. Lahko vam tudi povem, da sem sam slučajno bil nekoč tudi vodja obratov na komunali in tako naprej, neko obdobje, pa tudi sicer drugače se zanimam za te stvari, tudi zaradi moje profesionalne stroke. Veliko sem se srečeval z defekti oziroma okvarami na teh vodovodnih sistemih. Lahko vam povem, da smo velikokrat, ko smo odkupovali določeno območje, ugotovili, da so bile šestmetrske cevi, ki so debele tudi podva centimetra, če je šlo za večje pritiske, bile na nekaterih delih tudi na dolžini treh metrov popolnoma zlizane, tako rekoč na nulo in so zaradi tega potem počile oziroma je prišlo do okvare. Torej je ta azbest nekam, ki je bil v teh ceveh, moral iti. In kam je bil plasiran - bil je seveda raztopljen v vodi oziroma pomešan z vodo in ljudje so to konzumirali. To je dejstvo. In to se seveda vsepovsod dogaja tam, prvič, kjer gre za starejše tipe cevi, pa tudi kjer je hitrost vode v cevovodih visoka. Kajti, predpisa o tem, kakšna hitrost lahko v cevovodih z azbestnimi cevmi je, ni in če gre za visoke hitrosti vode v teh ceveh, potem je erozija toliko večja. Je pa tudi seveda odvisno od kvalitete vode, ali ta voda vsebuje še mogoče kakšne druge primesi, kotje pesek, zaradi česar lahko pride do večje erozije. Zelo vprašljiva in problematična je pa tudi odprava defektov na takšnih ceveh. Sam sem bil prisoten in vem, takrat, ko se te cevi žagajo, nikdar se tako rekoč skoraj ne da stoodstotno očistiti tistih delov. In tam, kjer so bile te razpoke, kjer so se ti koščki, iveri drobile, je potem tudi nekaj teh stvari se splaknilo naprej v cevovod in ljudje so vse te stvari konzumirali in popili. In to se ni dogajalo samo v naši občini, to se je dogajalo povsod po Sloveniji; tam, kjer te cevi so. Mi smo navedli nekaj podatkov. Nekatere občine, ki smo jih zasledili, nekatere občine imajo tudi več sto kilometrov takih cevi. Upam, da imate točne podatke, koliko jih pravzaprav je. Skratka, glede na to, če hočemo zavarovati zdravje naših ljudi, kar je temeljni pogoj vsake države, da ima zdravo ljudstvo, potem je nujno - in zakon je prav gotovo utemeljen s tem - da te vodovodne cevi čim prej zamenjamo in da država s svojimi sredstvi, s svojim deležem pomaga občinam, da bi v čim krajšem času te cevi zamenjale. Trdno sem prepričan, da boste predlog zakona podprli in da bomo lahko v drugi obravnavi z amandmaji vsebino zakona bistveno izboljšali in da bomo potem tudi našemu ljudstvu, našim ljudem zagotovili zdravo, čisto pitno vodo, kar je temeljni pogoj za zdravo življenje. Hvala lepa.
Hvala vam. Besedo dajem predstavniku vlade, ministru za okolje, prostor, energijo mag. Janezu Kopaču.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik! Poslanke in poslanci! Vlada tega predloga zakona ne podpira. Odklonilno stališče z detajlno utemeljitvijo je napisala že novembra 1999 in je seveda na takem odklonilnem stališču ves čas do danes vztrajala. Na kratko bom poskušal povedati, zakaj. Zakon izhaja iz napačne predpostavke. V 6. členu je ta predpostavka zabeležena, češ da so azbestne cevi zdravju škodljive. Nikjer ni nobene analize ali pa nobenega strokovnega dognanja, ki bi kaj takega potrjevala. Azbest je seveda še kako škodljiv, ko zaide v pljuča. Ni pa do sedaj dokazano, da bi bil kakorkoli škodljiv, če zaide v prebavni trakt. Voda v prebavnem traktu je nekaj drugega kot morebitna voda v pljučih. In zato, seveda, utemeljevati zakon s tem razlogom ni primerno. Edina reč, ki jo je tu tudi predstavnik predlagateljev in je utemeljena, je, da takrat, ko se žaga te cevi prihaja do drobljenja, do prašnih delcev, ki se potem v večji količini naenkrat spirajo in če se jih seveda ne očisti. Zato je treba biti pri vzdrževanju biti še toliko bolj previden. To pa je tudi vse, kar bi utegnilo biti problematično z vidika zdravja. Razumemo pa, da je azbestne cevi težko vzdrževati oziroma da jih je drago vzdrževati, da se rade lomijo in da jih je primerno nadomestiti z drugimi materiali, ki so, kar se vzdrževanja tiče, bolj primerni. No, razumemo, da je to tudi veliko finančno breme za občine, vendar tega ne občine ne država ne more čez noč razrešiti. Mi že danes sofinanciramo okoljsko komunalno infrastrukturo iz državnega proračuna. Sredstva so približno milijardo tolarjev na leto, znotraj njih je tudi del sredstev namenjenih izboljševanju vodnih virov. Znotraj tega je del preusmeritve oporečnih vodnih virov k neoporečnim, kar pomeni tudi včasih spotoma še zamenjavo ali pa uporabo drugih vrst cevi, ne več azbestnih, tako da lahko rečem, da delno proračun, tako, mimogrede, sicer zaradi drugega temeljnega namena, to že delno financira. Tudi na ekološko-razvojnem skladu imamo posebno postavko ugodni krediti za zamenjavo azbestnih cevi;vendar znova poudarjam, ne zaradi zdravstvenih razlogov, pač pa zaradi tega, ker to obremenjuje sredstva komunalnih služb oziroma tiste službe v občini, ki je zadolžena za dobavo pitne vode. Skratka, menimo, da zakon, tak kot je, tudi s predvidenimi finančnimi posledicami, ko naj bi na državni proračun preusmerili kar obremenitev v višini predvidenih 15 milijard tolarjev, absolutno ni sprejemljiv, tega denarja v proračunu ni. Predvsem pa, moram znova poudariti, je zavajajoče utemeljevanje potrebnosti tega zakona z nekimi zdravstvenimi zagatami, ki naj bi jih povzročale azbestne cevi. Zato vlada seveda temu predlogu zakona nasprotuje. Hvala.
Hvala, gospod minister. Sledi razprava, najprej predstavitev stališč poslanskih skupin. Ivan Mamić bo kot prvi predstavil stališče poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala lepa za besedo. Pozdravljam še nekaj preostalih prisotnih! Zanima me, komu bom govoril, ker namreč magnetogramov več kot toliko ljudi niti ne berejo, pa vendar. Sam nisem strokovnjak za kemijo, se pravi, tudi o azbestu ne morem kaj dosti govoriti. Dejstvo pa je, da se je toliko let v Anhovem - tam, kjer so proizvajali te azbestne izdelke - molčalo. Ne vem, ali so se sprenevedali ali niso vedeli, da azbest škoduje zdravju. Jasno mi je, da je prah tisti, ki res škoduje pljučam, ker ga vdihavaš, in da je verjetno bolj nevarna kritina iz tako imenovanih azbestnih valovitk. Ta prah pa je prišel ne samo po zraku, ampak verjetno tudi prek rastlin, vode in tako naprej. Tako da o tem ne bom dosti govoril, ker stvari ne poznam. Je pa gotovo, da tisti ljudje, ki imajo karkoli veze z azbestom, pa naj bo to kritina ali pa cev, navsezadnje tudi kanalizacijska cev, mislim, da imajo upravičen strah do tega. Ko govorimo o tem zakonu, seveda, je največji problem - finančna sredstva. Zato se po moji oceni vlada v glavnem zaradi tega ne strinja, kar je minister konec koncev tudi omenil. O teh sredstvih bi rekel tako: da se tu zdaj ponavlja zgodovina, približno to, kar smo danes v 1. točki imeli o telekomunikacijah, ko smo mi tudi predlagali zavrnitev tistim, ki so vložili, je minister Gantar rekel, da tega denarja država ne more plačati, 24 milijard in ne vem še koliko in da bo davkoplačevalce to toliko in toliko stalo, pa smo mi lepo predlagali, naj se iz tistega denarja, kar je, pa tudi, če je negativen, naj se razdelijo delnice tistim ljudem, ki so vložili, pa sploh ni hotel slišati. Zdaj pa se pogovarjamo, da dokler se ne bo lastninilo, ljudje ne morejo dobiti plačano. Zakaj to omenjam? Zato, ker tudi ta vodovodni sistem je delala pravzaprav država, državno podjetje. Takoj, ko se je sistem vzpostavil, potem so pobirali najemnino za vodo, kolikor se je pač porabilo, po cenah, ki so jih sami določili, in le če niso bili toliko pametni - samo jaz tega ne verjamem, da niso bili pametni - niso imeli tudi fonda za amortizacijo. Če ga pa imajo, in zdaj pravijo, da denarja ni, to se pravi, da se sprenevedajo, ali pa so, oprostite izrazu, lopovi. Se pravi, da bi se iz tistega denarja morala vodovodna mreža obnavljati. Ima svojo življenjsko dobo, ne vem koliko je, pravijo, da je to 25 let ali ne vem koliko in da se potem ta stvar uredi na tak način. Zdaj, ali bodo davkoplačevalci spet to plačevali - navsezadnje izgleda, da bomo ravno morali. Samo, ker je problem - jaz bi temu rekel - akuten in tudi, če mogoče danes še ni, pa bo v treh, štirih, petih letih res akuten. Zato v poslanski skupini Nove Slovenije ta zakon podpiramo. Mislim, da je zelo, zelo nujno potreben. Če bi bila sredstva za zamenjavo cevi v enem letu, bi bilo to še najboljše; ampak v naslednjih petih, šestih ali ne vem koliko letih, pač, kakr se zmenimo, mislim, da bi bilo to mrežo treba obnoviti in da bi ljudje potem živeli kolikor toliko normalno, kar se vsaj tega segmenta življenja tiče. Da ne govorimo o tem, kaj pomeni ekologija, kako je zastrupljeno: in zrak in zemlja in vse skupaj. Za božjo voljo, dajmo nekaj narediti za to državo. Hvala.
Hvala. Branko Kelemina bo predstavil še stališče poslanke skupine Socialdemokratov.
Hvala še enkrat, spoštovani. Naša poslanska skupina Socialdemokratska stranka bo seveda predlog zakona podprla v prvi obravnavi. Razlog je čisto preprost. Naši stranki, če pač drugim je, nam ni vseeno, kakšni so ljudje oziroma ali so zdravi, ali niso zdravi, ali uživajo, kar imajo po zakonu in ustavi in tako naprej pravico uživati - zdravo pitno vodo in država in lokalne skupnosti so dolžne zagotoviti ljudem zdravo pitno vodo, neoporečno vodo. Mi se zavedamo tega problema, zavedamo se problema, da azbest je strupen, je škodljiv, zavedamo se tudi tega, da je treba odpraviti popolnoma vse razloge in vse vzroke, ki bi lahko prispevali k temu, da bi ljudje zaradi neoporečne vode prekomerno zbolevali. Tu je temeljni razlog. In naša poslanska skupina prav gotovo to podpira. Dejstvo pa je, da zaradi dotrajanosti cevi, kot je že bilo povedano, smo prišli v obdobje, ko je te cevi treba zamenjati, in to je približno 4.000, 5.000 kilometrov teh cevi po naši oceni. Danes predstavnik vlade ni postregel z nobenim novim podatkom, se pravi, manipulirajo z nekim mnenjem k predlogu zakona iz leta 1999, ne morejo najti moči seveda, ker ignorirajo stvari do kraja, da bi se potrudili vsaj malo, pa poskušali z nekimi novimi argumenti, z nekimi novimi podatki dokazati, da azbest v vodi ni strupen. Ampak lepo vas prosim, povejte mi, kam potem ta azbest gre, ki se v vodi raztopi, kam gre? Poglejte, tukaj imam eno študijo oziroma celo to je naredil naš raziskovalni sektor, če se ne motim, in vam bom prebral, ker očitno se meni pač ne verjame, ker mislijo, da zagovarjam neke zadeve, ki nimajo nobene pravne podlage oziroma nimajo nobene znanstvenepodlage, nobene politične podlage in tako naprej. Poglejte, kaj so zapisali na podlagi raznih ugotovitev študij in tako naprej v našem raziskovalnem sektorju, kjer so, jaz upam in verjamem, zelo nevtralni in pošteni ljudje. Samo en stavek bom prebral. No,to že: "Večina položenih azbestno cementnih cevi za pitno vodo je starih od 25 do 35 let." To so ugotovili in pravijo: "Ugotovljeno je tudi, da so ponekod znatne izgube," - vode mišljeno - ker te cevi na določenih delih vodovodnega omrežja preprosto izginejo. Vzrok za to je agresivnost vode in pa agresivnost prsti v kateri so nameščene te cevi. Se zavedate kaj to pomeni? Se pravi, nekdo je na razmeroma strokovni podlagi ugotovil, da te cevi preprosto izginejo. Prej sem vam povedal, da sem na lastne oči, kot seveda vodja enega sektorja v javnem podjetju, pri zamenjavi teh cevi - pa tudi drugače, ko sem se srečeval s temi zadevami - ugotavljal, da so šestmetrske cevi na dolžini tudi treh, štirih metrov v enem delu ali pa na polovici v celoti izlizane. Kam jeto šlo? To je na kilograme azbesta, ki se je raztopil v vodi na takšen ali drugačen način. In ljudje to konzumirajo po 30 let! Lepo vas prosim! Saj to ni, da je enkrat popil en kozarček vode, ni nekdo iz Ljubljane prišel v neko tako občino, recimo, k nam v Sevnico, in popil en kozarček vode ali pa popil šalico kave ali čaja iz te vode. Ne, ljudje to pijejo po 30 let in več! In posledice, kot smo prej ugotovili - in tudi ta študija to ugotavlja in tako naprej, da se posledice pojavljajo komaj po desetih do štiridesetih letih po prvi izpostavitvi azbestu, tudi v pitni vodi. In gospod minister pravi, da ni dokazano, da to škoduje zdravju. Saj nikjer tudi ni dokazano, da koristi; niso še tega ugotovili in se tudi nihče s tem ne ukvarja. Poglejte, tu je celo zapisano nekje, da se nihče s tem v Sloveniji več ne ukvarja. In vse te stvari, ki jih gospod minister tu razlaga, dejansko ne držijo. Gre za osnovo, enostavno država kot taka, kot celota, zaradi tega, ker je nekoč - trdim, tudi s političnimi ukrepi - prisiljevala določene upravljavce, graditelje vodovodnih sistemov, da so vgrajevali azbestne cementne cevi, danes dolžna zaradi spremenjenih okoliščin oziroma tudi zaradi osveščenosti ljudi te cevovode pomagati zamenjati. Dolžna jih je pomagati zamenjati - to je moje osebno prepričanje in prepričanje naše poslanske skupine. Občine, ki imajo razmeroma velike kilometraže teh cevi, same tega niso sposobne narediti. In to, kar gospod minister govori, da je vsako leto namenjenih nekaj sredstev za odpravo oziroma zamenjavo tega, ugodnih kreditov in tako naprej, to vse skupaj ne drži. Samo pojdite pogledat proračune, naše proračune, proračun ministrstva za okolje in prostor, vseh šest let, kar sem sam spremljal kot poslanec državnega zbora te zadeve, pa boste videli, koliko denarja ministrstvo namenja za takšne rešitve oziroma sploh za samo gradnjo vodovodnih sistemov v naši državi. Mizerno nizka sredstva! Po 150, po 180 milijonov, ne vem, če smo kdaj prišli čez 250 milijonov - za celo Slovenijo! Lahko pa povem primer, dasmo se samo v moji krajevni skupnosti lotili končno izdelati vodovodni sistem na neki globalni ravni, zato da bi vsaj ena krajevna skupnost v občini imela iz enega sistema vodo, zato smo šli delat vrtino in tako naprej, pa bo celoten sistem, se pravi, za eno krajevno skupnost, za 230 priključkov, stal čez 200 milijonov! Čez 200 milijonov! Za 220 priključkov! Potem si pa lahko predstavljate, koliko to pride na en priključek. In ljudje sami vsega tega ne morejo plačati. Sploh pa, kjer gre za ogromne kilometraže teh azbestnih cevi, vemo, da je kilometer zamenjave takšnih cevi - odvisno seveda od profila - tam nekje od 8 do 20 milijonov po kilometru, odvisno tudi od terena in tako naprej. In občine tega same ne morejo storiti, zato jim je treba pomagati oziromaljudje imajo pravico po zakonu in tudi po ustavi do zdrave pitne vode in država kot celota jim je to dolžna zagotoviti, in to v najkrajšem času. Skratka, naša poslanska skupina je trdno prepričana, da je teh problemov, s katerimi se ukvarjajo lokalne skupnosti in tudi upravljavci vodovodnih sistemov, ogromno, in da je treba s strani države pomagati tem lokalnim skupnostim. Sicer smo res predvideli, da je treba zagotoviti s strani države dodatna finančna sredstva za te namene, vendar ne zahtevamo, da se ta zadeva uredi v enem letu. Tudi predlog zakona predvideva, da bi se v sedmih letih, kar bo potem, če gledamo zdaj to starost cevi, preseglo že prek 40 let, starost teh cevovodov, nekaterih, in bi bilo nujno te cevi zamenjati in v tem obdobju sedmih let bi država iz svojega proračuna namenila mogoče na letni ravni približno 3 milijarde tolarjev iz tega vira, ostalo pa bi morale zagotoviti lokalne skupnosti oziroma upravljavci vodovodnih sistemov. Namreč, danes se ljudje mogoče ne zavedajo dovolj problema oskrbe z zdravo pitno vodo v Sloveniji, premalo se zavedajo, saj se tudi premalo o tem govori, toda poleg zraka je voda tista substanca, ki je za človeka še kako pomembna, ki jo vsak dan potrebuje v velikih količinah, tako zraka kot vode, in če ti dve substanci nista neoporečni, potem je logično, da tudi zdravje ljudi ne more biti na nekem visokem nivoju. Nič nam ne pomaga, resnično nam nič ne pomaga, če nas po asfaltni cesti ali pa tudi po avtocesti, če hočete, upepeljenega peljejo na pokopališče, nič nam ne pomaga. Najprej je treba zagotoviti zdravo pitno vodo, čisti zrak in šele potem vse ostalo. To je moje osebno prepričanje in tudi prepričanje naše poslanske skupine, zato bomo ta zakon z veseljem podprli. Hvala lepa.
Hvala. Naslednji bo stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke predstavil kolega Sašo Peče.
Spoštovani prisotni! Tudi tokratno izvajanje moram začeti z določeno vrsto kritike. Toda s kritiko začenjam samo zaradi tega, ker bi rad na ta način spodbudil vlado Republike Slovenije k drugačnemu pristopu. Poglejte, mnenje k predlogu zakona, ki ga je v proceduro vložil prvopodpisani gospod Kelemina, je iz leta 1999. To pomeni, štiri leta stara obrazložitev oziroma njihovo mnenje k omenjenemu zakonu! Dejstvo je, da so večinoma vse panoge v naši družbi v zadnjem obdobju toliko napredovale in prišle do novih spoznanj, da bi vlada Republike Slovenije po moji oceni in po oceni Slovenske nacionalne stranke morala pristopiti k izdelavi svojega novejšega mnenja. Mislim, da gre v tem primeru, torej ko vlada Republike Slovenije vztraja na svojem stališču iz leta 1999, na zdravstvenih ugotovitvah iz leta 1999, za podcenjujoč odnos do azbestoze. Dejstvo je - če grem po vrsti, se opravičujem - da je minister za okolje in prostor v svojem govoru, v katerem je seveda zavrgel predlog zakona, govoril tudi o potrebnih finančnih sredstvih in češ, da si država ne more privoščiti v tem trenutku sredstva, ki bi jih ta zakon nosil za seboj. Torej sredstva, ki bi bila potrebna za zamenjavo cevi iz materiala azbesta v vodovodu za material, ki ne vsebuje azbesta in njegovih posledic. Dejstvo je, da je predlagatelj zakona finančne posledice dejansko prikrojil v svojem 3. členu, ki se glasi: "Najmanj 50% sredstev, ki so potrebna za zamenjavo cevi iz prejšnjega člena, se zagotovijo iz sredstev državnega proračuna." Po naši oceni, po oceni Nacionalne stranke je dolžnost države, da po eni strani sredstva, ki jih pridobi s strani državljanov - davkoplačevalcev, jih takrat imenujemo - tudi porabi za davkoplačevalce. In v vsem področju javnih financ je izključno in najpomembnejše vprašanje prioritete, kaj kdo smatra, da je v tem državi pomembnejše. V Slovenski nacionalni stranki trdimo, da je vladna politikapostavljanja prioritet napačna; da prioritete v naši družbi, v naši državi, Republiki Sloveniji ne bi smel predstavljati luksuz vlade, ki je tako ali tako ocenjena, kot ena najbolj luksuznih vlad v Evropi, ampak bi prioriteto morali sestavljati zdravje ljudi, predvsem takrat, kadar niso sami odgovorni za svoje nezdravje; in v primeru cevi nastopa točno to stanje. Kratko bi spregovoril v imenu poslanske skupine še o samem azbestu oziroma azbestozi in mogoče bo tudi predstavnikom vlade, za katere upam, da nas poslušajo v svoji sobi, ker jih tu očitno ni, prikazati. Azbestoza se odkriva na posebnem specialističnem pregledu, drugače je ni možno odkriti. To je zelo pomemben podatek. Kajti dejstvo, ki ga je minister za okolje in prostor navajal, da vlada Republike Slovenije zakona ne bo podprla, zaradi tega, ker zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo, ker zdravstvena škodljivost uporabe AC cevi za distribucijo pitne ni strokovno dokazana. Torej, dejansko življenje, obstoja negativnih posledic tovrstne infrastrukture za pretok vode sploh ni mogoče prikazati. Ko govorimo še o azbestu, bom tudi tokrat apeliral na vlado Republike Sloveniji, da pristopi k spremembi zakona o zdravju in varstvu pri delu, kjer je ravno na področju azbestoze, ki je opredeljena kot poklicna bolezen in to poklicno bolezen ugotavljajo poklicni zdravniki, ki pa paciente lahko sprejmejo le, če jih v soglasju z delodajalcem - in sami niti ne morejo priti do spoznanja o svoji bolezni. Česar se jaz osebno bojim, da če državni zbor ne bo sprejel predloga zakona gospoda Kelemine, bomo imeli ogromno obolenj oziroma obolelih ljudi, ki ne bodo niti vedeli za svoje stanje. Da se ne bo enako zgodilo kot v okviru azbestnega zakona, kjer je vlada Republike Slovenije mnogo, mnogo prepozno uredila tri sklepe s pomočjo državnega zbora, kajti takrat, ko je nastopala oziroma takrat, ko so v določeni panogi ljudje zbolevali za azbestno boleznijo, vlada o temu ni hotela niti slišati. Pozneje, 20, 15 let kasneje pa sprejme tri sklepe za neozdravljivo bolezen, namesto da bi predhodno preprečila nastop te bolezni. V lanskem letu smo mi sprejeli -šele v lanskem letu, dvajset let po temu, ko bi lahko že to sprejeli - da so sklepi oziroma so predlogi naslednji: da se prestrukturirajo podjetja, ki jo upravljajo proizvodnjo in distribucijo azbestnih izdelkov; da se neozdravljivi bolniki predčasno in ugodnejše upokojijo. Tretji sklep, izplačilo odškodnin. In če se verjetno tudi spomnite, je vlada Republike Slovenije za odškodnine namenila manj, kot je zahtevano - za 20% oškodovancev. Iz katerega naslova? Iz tistega naslova zakona o zdravstvenem varstvu pri delu, ki onemogoča, da bi človek sam šel na specialističen pregled, ampak je seveda potrebno imeti za to odredbo oziroma navodilo delodajalca - in do tega ne prihaja. Ocenjujem osebno, da se tu nahajamo v enem zaprtem krogu, ki žal izvira izključno iz javnih financ, izpostavljanja prioritet javnih financ. In dokler bo imela politika, vlada Republike Slovenija - tudi izvršilna veja oblasti in pa tisti organ, ki sestavlja zakone - miselnost, da prioriteto predstavlja nekaj, s čimer se lahko kažeš navzven, nekaj provizoričnega, in ne dokler bodo za prioriteto postavljeni tisti elementi, ki dvigujejo kakovost, zdravje, standard življenja, bo v naši družbi trajalo tako, kot je.Meni je osebno žal, da je to stališče vlade Republike Slovenije, ampak stališče in mnenje pa morebitni ukrepi so razvidni iz prvega dokumenta iz 1999 leta. Vlada Republike Slovenije sploh ni bila od tistega leta dalje pripravljena izdelati nove študije. Dejstvo je, da vsi vemo, da so azbestna vlakna več kot škodljiva in da je azbestoza neozdravljiva. Za samimi azbestnim zakonom, torej pridelavo in pa prodajo izdelkov, ki vsebujejo azbest, smo zamujali dvajset let. Danes imamo možnost, da zadevo nekako razrešimo, danes za vodovodno infrastrukturo. Jaz iskreno upam, da bo ta državni zbor to naredil danes, ne pa takrat, ko bodo vse posledice že na planem. Takrat ne bom imeli več kaj oziroma zanamci ne bodo imeli več kaj, kot sprejeti kakšen sklep, ki se bo opravičeval uporabnikom tovrstnih cevi. Osebno ocenjujem, da bi proračun Republike Slovenije z malo boljšim pripravkom bil sposoben prenesti strošek iz naslova 3. člena zakona. V Slovenski nacionalni stranki bomo zakon podprli, apeliramo pa, da ga podprete tudi vsi poslanci in pa poslanke. Hvala.
Hvala. Besedo ima kolega Bogomir Vnučec, stranka Mladih.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik, spoštovane kolegice in kolegi. V stranki Mladih Slovenije z velikim ogorčenjem sprejemamo mnenje vlade o predlogu zakona o postopni zamenjavi azbestno cementnih cevi v vodovodni infrastrukturi za oskrbo s pitno vodo, v katerem predlog zakona zavrača, ker po njihovem mnenju zdravstvena škodljivost uporabe azbestnih cementnih cevi za distribucijo pitne vode ni strokovno dokazana. V mnenju vlada navaja: "Dosedanje študije, ki so raziskovale povezanost splošnega onesnaževanja okolja z azbestom in izdelki, ki vsebujeazbest, niso nedvoumno dokazale, da obstaja neposredna vzorčna veza s pojavom rakavih tvorb med prebivalstvom, ne glede na medij, preko katerega bi azbest lahko prišel v človekovo telo." To navaja vlada. Vlada se, kot vidimo, izgovarja na pomanjkanje nedvoumnih, neposrednih vzorčnih zvez, ne zanika pa, da obstajajo posredne zveze in z njimi povezani škodljivi vplivi azbesta na veliko večino državljanov, ki jim priteče voda po ceveh. Kot primer tega lahko navedemo tudi raziskovalno nalogo, ki jo je gospod Kelemina že prej omenil v imenu predlagatelja. V stranki Mladih Slovenije ne sprejemamo takšnega sprenevedanja in odločno podpiramo predlog zakona, katerega namen je, da se v Sloveniji, ki ima v svojem omrežju za oskrbo z vodo visok odstotek azbestnocementnih cevi, ki so že dotrajane in škodljive, le-te zamenjajo s cevmi, ki zdravju in okolju niso nevarne. Kot vemo, je država do sedaj že sprejela zakone in uredbe, ki so zaščitili delavce, ki so bili izpostavljeni azbestu, medtem ko odškodnin, ki jim pripadajo, v veliki večini še vedno niso prejeli. V Stranki mladih Slovenije menimo, da je mnenje vlade do predloga zakona takšno, kot je, predvsem zaradi višine sredstev, ki bi jih morala nameniti za realizacijo postopne zamenjave azbestnocementnih cevi, saj lokalne skupnosti same ne bodo zmogle financirati celotne investicije. Vlada se izogiba predvsem z izgovori, da na tem področju ni strokovne literature, ki bi proučevala to področje, obenem pa konkretno in nedvoumno ne povpraša kvalitetnih slovenskih strokovnjakov, ki bi te vplive lahko že zdavnaj proučili in jih po našem mnenju tudi dokazali, saj poznamo tudi primere, ko smo pri nekaterih zakonih bolj papeški od papeža in že presegamo neke evropske normative in imamo strožje kriterije, kot jih poznajo v Evropi. Interes vlade je tukaj, da se izogne finančnim sredstvom in se izgovarja na dokazljive pojave na zdravje in pa ne vidi potrebe, da bi k predlogu zakona sama pristopila, kaj šele, da bi sodelovala pri samem sprejemanju z amandmaji. Če na koncu omenimo še predvidena sredstva, ki bi bila porabljena, vidimo, da bi investicija, kot smo že slišali, znašala približno 15 milijard za celoten projekt oziroma približno 3 milijarde na leto, recimo to bi bilo v petih letih. To pa so sredstva, ki jih vlada očitno ne želi nameniti za ta projekt. Cena je očitno za vlado še zmeraj previsoka, navkljub temu, da bi zakon na daljši rok zagotovo pozitivno vplival na zdravje velike večine naših državljanov. Zato bomo v poslanski skupini Stranke mladih Slovenije zakon podprli, ker menimo, da je zdravje tista prva vrednota, ki jo tudi ustava zagotavlja, in znesek teh sredstev, če lahko v prispodobi omenimo, 1,5 falkona, mislim, da ne sme biti problem. Hvala.
Hvala. Kolega Richard Beuermann bo predstavil stališče poslanskega kluba LDS.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Danes smo pri prvi obravnavi zakona o postopni zamenjavi azbestnocementnih cevi v vodovodni infrastrukturi za oskrbo s pitno vodo, ki jo je v zakonodajni postopek vložila skupina poslancev s prvopodpisanim Brankom Kelemino. Z relativno kratkim zakonskim besedilom želijo predlagatelji doseči hitro zamenjavo azbestnocementnih cevi s takšnimi, ki potencialno ne predstavljajo zdravju škodljivih snovi, ter z zakonom predpisati sofinanciranje iz državnega proračuna. Tako naj bi najmanj 50% potrebnih sredstev zagotovila država, ostala sredstva pa naj bi zagotovile občine, na katerih območju se bodo izvršile zamenjave teh cevi. Glede na dejstvo, da so predlagatelji zapisali, da je temeljni cilj tega zakona varovanje zdravja ljudi in človeku prijaznega okolja, se zdi primerno, da se naredi primerjava z mednarodnimiizkušnjami in prakso, ki je prisotna na tem področju. V zvezi s tem velja poudariti, da sta bili v okviru raziskovalnega sektorja državnega zbora danes že omenjeni izdelani dve raziskovalni nalogi, in sicer maja 1999 raziskovalna naloga o uporabi azbestnocementnih cevi in septembra 2002 dopolnjena naloga o financiranju zamenjave le-teh, v kateri so bili zbrani osnovni podatki o azbestu kot osnovi, ki je dokazano škodljiva za zdravje. Pregledane so bile študije o vplivih na zdravje ljudi, zakonodajna ureditev za azbest pri nas in v državah Evropske unije. Avstrijska uredba o azbestu posebej ne govori o azbestnocementnih ceveh za pitno vodo. V Avstriji so v glavnem že zamenjali tovrstne vodovodne cevi, zato v praksi ni potrebe po takem zakonu. Treba paje poudariti, da tudi tedaj, ko je bila aktualna zamenjava azbestnocementnih cevi, na zvezni ravni niso bili sprejeti nobeni posebni normativni akti, pač pa le na lokalni ravni. Prav tako ni bilo nobenih finančnih podpor ali fondov, ki bi vsaj delno pokrivali stroške zamenjave dotrajanih azbestnocementnih cevi. Podobne rešitve pozna tudi nemška zakonodaja. V nalogi je obdelana tudi švedska zakonodaja. Država je tam v 60. oziroma 70. letih imenovala posebno komisijo za azbest, ki je izdelala program in predlagala ukrepe. Program je vseboval tudi navodilo, po katerem je moral urad za prehrano obvestiti prebivalstvo o nevarnosti azbesta in o proizvodih, ki ga vsebujejo. Za sanacijo vodovodnih cevi, da se ne bi v pitno vodo mešal azbest, so odgovorne lokalne skupnosti. Kljub temu pa program ni predlagal, da bi lokalne skupnosti zamenjevale azbestnocementne cevi z drugimi, ki so zdravju manj škodljive. Financiranje zamenjave je v izključni pristojnosti lokalnih skupnosti, za tovrstne investicije pa uporabljajo sredstva posebnih fondov. Tako je, recimo, v treh državah, ki jih omenja ta raziskovalna naloga. V tej nalogi je bila uporabljena delovna verzija nacionalnih smernic za azbest, ki so bile izdelane aprila 1999, in na osnovi gradiv medresorske komisije za nevarne odpadke. Le-ta ima podkomisijo za azbest, ki je predlog za te smernice obravnavala maja 1999, smernice pa izdeluje inštitut za varovanje zdravja Republike Slovenije. Dokazano je, da je človekovo zdravje ogroženo predvsem pri vdihovanju prostih azbestnih vlaken. V svetovni literaturi tudi ni zaslediti resnih študij o vplivu azbestnih vlaken iz pitne vode na pojavljanje kateregakoli malignoma med uporabniki pitne vode iz azbestnocementnih cevi. Azbestna vlakna se v naravi pojavljajo v različnih oblikah. Nekatera dokazano lahko povzročajo raka, kot na primer amfivolna oblika azbestnih vlaken, za nekatera, na primer krizotilna vlakna, pa ni dokazana vzorčna zveza z nastankom rakavih obolenj. Rezultati do sedaj izvedenih raziskav o vsebnosti azbesta v vodovodni vodi v Sloveniji kažejo na prisotnost le krizotilnih, ne pa na potencialno mnogo bolj rakotvornih amfivolnih azbestnih vlaken. Slovenskih kot tudi mednarodnih predpisov o mejnih dovoljenih vrednostih azbestnih vlaken v vodovodni vodi trenutno še ni, zato se uporabljajo ameriški predpisi, in sicer predpisi ameriške okoljske agencije, ki dovoljuje do 7 milijonov vlaken na liter. Slovenski strokovnjaki s tega področja predlagajo uveljavitev nekoliko nižje vrednosti, pri 4 milijonih vlaken na liter. Koncentracije azbesta v vodi so zelo različne, večinoma so manjše od milijona vlaken na liter, vrednosti na 100 milijonov pa so dobili samo tam, kjer so cevi že začele razpadati zaradi dotrajanosti ali fizičnih poškodb. Propadanje azbestnocementnih cevi je predvsem odvisno od kislosti in trdote vode. Pri tem je pomembno, da je velika večina vodovodne vode v Sloveniji rahlo bazična. V bazičnem okolju pa se na notranjih stenah cevi sčasoma naredi nekakšna zaščitna plast, ki preprečuje izločanje azbestnih vlaken. Spoznanja o nevarnosti azbesta so vodila do različnih rešitev. Niti v mednarodnih pravnih aktih niti v zakonodaji Evropske unije in njenih članic ne obstajajo predpisi, na podlagi katerih bi bila prepovedana uporaba azbestnocementnih cevi za distribucijo pitne vode. Rušenje hiš, na primer, ki so imele vgrajene azbest, je bilo ocenjeno kot bolj tvegano v primerjavi z obstoječim stanjem. Tako v omenjeni raziskovalni nalogi, kot v mnenju vlade o predlogu zakona je omenjena splošna doktrina ki velja v svetu in ki pravi, da se cementazbestni proizvodi, mišljene so seveda tudi vodovodne cevi, ne odstranjujejo, če to ni nujno potrebno, pač pa je potrebna večja pozornost pri vzdrževanju tovrstnih proizvodov. Seveda pa je nujno, da upravljavci vodovodov zagotovijo redno spremljanje kvalitete vode in skrbijo za izvedbo četrtletnih analiz prisotnosti azbesta v vodi. Posebej je potrebno poudariti, da rešitev, predvidena v 9. členu predloga zakona, ki govori o varnem skladiščenju zamenjanih azbestnocementnih cevi, nikakor ni ustrezna, saj je ob zamenjavi le-teh najbolj varno pustiti zakopane in ob njih položiti nov vodovod. Popolnoma nerazumno bi jih bilo izkopavati, pri tem ogrožati zdravje delavcev in jih potem ponovno zakopavati v deponijskem prostoru za nevarne odpadke. Sicer pa skoraj vsa komunalna podjetja, ki upravljajo z vodovodnimi sistemi, azbestnocementne cevi že zamenjujejo z drugimi, največkrat pa ne vedo, s katerimi cevmi naj jih zamenjajo. Izbirajo namreč med litoželeznimi, polivinilkloridnimi in polietilenskimi cevmi. Po podatkih, zbranih v nacionalnih smernicah za azbest, je 23 od 40 podjetij pri zamenjavi pustilo stare cevi v zemlji, ostali pa so jih odlagali na komunalna odlagališča. Precej uporabnega gradiva o problematiki pitne vodeje dostopnega tudi na svetovnem spletu. Kot primer navajam dokument svetovne zdravstvene organizacije: Predpisi za kvalitetno pitno vodo, kjer v zaključku piše, poudarjam, "čeprav je azbest znan kot povzročitelj karcinoma ob vdihavanju, pa razpoložljive epidemiološke študije ne podpirajo hipoteze, da zaužitje azbesta v vodovodni vodi povečuje tveganje karcinoma. Še več. Ekstenzivno hranjenje testnih živali z azbestom, ni povečalo pojava tumorjev v gastrointestinalnem traktu. Zato prepričanje, da je uživanje azbesta zdravju škodljivo, ni konsistentno in ni potrebe po posebnih predpisih za azbest v pitni vodi," konec navedka. Tako prosim, svetovna zdravstvena organizacija. Pa še je precej teh dokumentov na internetu, samo potrebno jih je poiskati. Po temeljiti proučitvi dostopnih gradiv, tako slovenskih, kot mednarodnih, smo se odločili, da v poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije zakona ne bomo podprli. Hvala.
Hvala. In še stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke in kolega Janez Podobnik.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani predlagatelj zakona, gospod Kelemina. Po našem mnenju je pred nami zakon, pri katerem bi morala imeti ključno besedo, torej ali bo šel skozi proceduro ali ne, stroka. Na drugem mestu vstopa potem politika in njena presoja. Nikakor ne dvomimo v namen predlagatelja, da stori nekaj, kar bo dobro za varovanje zdravja ljudi. Res pa je, da ta zakon, ki govori o postopnem odstranjevanju, postopni zamenjavi azbestnocementnih cevi v vodovodni infrastrukturi za oskrbo s pitno vodo, da ta zakon hočeš nočeš, in kar je prav, tudi v parlamentu odpira vprašanje, ki se mu reče, azbest je dokazano nevaren in zdravju škodljiv material. V današnji razpravi bi po našem mnenju tudi morali ločiti v okviru seveda tudi strokovnih dognanj, kakšna je njegova škodljivost zdravju, če vstopa v telo preko dihal ali pa če vstopa v telo preko vode, preko gastrointestinalnega trakta. Ko smo se v poslanski skupini odločali, kako naj ravnamo smo se posvetovali s številnimi strokovnjaki, z nekaterimi, ki so najvišje akademske naslove dobili tudi v tujini prav na področju varovanja zdravja. Pogledali smo skoraj vso zakonodajo, ki v Sloveniji velja. Pogledali smo še posebej, morda po dolgem času smo prebrali nekatere določbe nacionalnega programa varstva okolja. Pogledali smo, kako so to vprašanje reševali v drugih državah. Naš ključni prigovor, predlagatelji zakona, in tukaj je naše stališče enako stališču vlade, pa je v naslednjem: Splošna doktrina v razvitem svetu je, da se cementnoazbestni proizvodi, če je le mogoče ne odstranjujejo, če to ni nujno potrebno, pač pa je bistveno vzdrževanje, da ne pride do kontaminacije, če pa je cevi potrebno zamenjati, pa naj stare ostanejo nedotaknjene v zemlji. To se nam je zdelo ključno stališče in predlagatelj je tej usmeritvi v zakonu dal premalo teže. Glede samih epideoloških študij je potrebno povedati, da so le te nedvoumno dokazale povezavo med poklicno izpostavljenostjo azbestu in nastankom mezotelijoma ter pljučnega raka, vzročne povezave pa so šibkejše z rakom na ustni sluznici in žrelu. Pojavljanje raka na gastrointestinalnem traktu v povezavi z izpostavljanjem azbestu pa še ni z gotovostjo dokazano, čeprav so se raziskave po letu 1970 močno okrepile. Pri tem bi radi opozorili na prvi stavek v mnenju vlade, ki je sicer zapisano, je bilo že sprejeto leta 1999. Na kratko ga je ponovil tudi danes minister in govori o naslednjem: Dosedanje študije, ki so raziskovale povezanost splošnega onesnaženja okolja z azbestom in izdelki, ki vsebujejo azbest, niso nedvoumno dokazale, da obstaja neposredna vzorčna povezava s pojavom malignomov, rakavih tvorb med prebivalstvom, ne glede na medij preko katerega bi azbest prišel v človekovo teklo. Dokazano pa je, da je lahko človekovo zdravje ogroženo predvsem pri vdihovanju prostih azbestnih vlaken, in to zaenkrat le pri poklicni izpostavljenosti prostemu azbestu. Poudarjamo to besedico "zaenkrat". To mnenje je bilo zapisano leta 1999. Ker je to mnenje vlade, je potrebno povedati, da se na nas poslance obračajo svojci prizadetih ljudi, ki so živeli izven tovarniških zidov, na primer Salonita Anhovo, niso bili poklicno zaposleni v tej tovarni, pa so zboleli za azbestozo, dobili so mezotelijom - pljučnega raka in umrli. Teh je več deset in njihov število se povečuje. Ti ljudje niso bili poklicno izpostavljeni pač pa so žal živeli v neposredni bližini, kjer je bila v preteklih desetletjih v zraku velika koncentracija azbestnih vlaken. Do spoštovanja do teh ljudi je potrebno prav to na tem mestu omeniti. Če zakonodajalec ugotovi, imamo sprejet zakon, ki pokriva socialne in nekatere druge okoliščine težke situacije, v katerih so se znašli tisti, ki so bili poklicno izpostavljeni temu materialu. Če pa se ugotovi, da so bili temu izpostavljeni tudi ljudje, ki so živeli v neposredni bližini, bo potrebno ta zakon dopolniti. Nekaj o azbestu v pitni vodi in pijačah. To pa je tema, ki se neposredno dotika zakona, ki ga predlaga kolega Kelemina. Od leta 1946 do prepovedi azbestcementne proizvodnje je bilo v Sloveniji proizvedenih več kot 1,5 milijona ton azbestnih cevi. V Sloveniji smo prodali pol milijona ton cevi, ostale smo izvozili.Življenjska doba naših cementazbestnih cevi, v katere se je vgrajevalo do 20% azbesta obeh tipov, kot je že kolega omenil, krizotila in anbibolov, ki so veliko nevarnejši, je 45 let. To se pravi, življenjska doba je 45 let. To pomeni, da so prve položene cevi že dotrajane in da jih bo potrebno zamenjati vse do srede tega stoletja. Tukaj imajo predlagatelji zakona prav. Potrebno jih bo postopno zamenjevati. Posebna pozornost pa je potrebna pri ceveh, ki so vgrajene več ko 40 let, in pri tistih, ki so vgrajene na področjih, kjer pričakujemo večjo agresivnost vode. Prej sem že omenil, da je splošna doktrina v razvitem svetu, da se cementnoazbestni proizvodi, če je le mogoče, ne odstranjujejo, če to ni nujno potrebno, pač pa je bistveno vzdrževanje, da ne pride do kontaminacije. Če pa je cevi potrebno zamenjati, pa naj stare ostanejo nedotaknjene v zemlji. Pred zamenjavo azbestnocementnih cevi pa je potrebno konzultirati ustrezne službe o ustreznosti cevi iz drugega materiala, ki se ga vgrajuje. Ena od strokovno podprtih smeri so tako imenovane polietilenske cevi, so pa še nekatere druge. Tu bi se lahko tudi spomnili na stare dobre čase, nekaterih zelo uspešnih civilizacij v zgodovini, ko so imele veliko večino cevi iz lesa, pa so živele zdravo. V Sloveniji imamo še zelo veliko vgrajenih cementnih azbestnih cevi, kot rečeno, po podatkih jih je največ v občini Tolmin, več kot 40 kilometrov. Koncentracija azbestnih vlaken v vodi, ki teče skozi cementnoazbestno cev, močno varira. V glavnem pa je manjša kot en milijon vlaken na liter, to je enota MFL. Za primerjavo so vrednosti koncentracije azbesta v vodi, ki teče skozi erodirane naravne azbestne plasti zemlje. Te pa so samo okoli 100 MFL. Koliko prostih azbestnih vlaken bo v vodi, je odvisno od agresivnosti vodja. Le-ta se definira a Ph in trdoto vode. Agresivna voda lahko cev korodira in azbestna vlakna se sproščajo v vodo. V takih primernih so vrednostni koncentraciji od 1 do 10 MFL. Večinoma se v vodo sproščajo krizotilna vlakna. V Sloveniji je povprečno voda precej trda, kar pomeni, da se na notranji strani cevi običajno naredi kalcijeva obloga, ki seveda preprečuje sproščanje azbestnih vlaken. Azbest je v Združenih državah Amerike merjen tudi v vinu, pivu in v gaziranih pijačah. Najpogosteje so bili viri teh vlaken azbestni filtri, ki so jih rabili za bistrenje vin in ostalih pijač. Tudi v Sloveniji smo imeli tovarno filtrov za bistrenje vin. Izmerjene koncentracije azbesta v teh pijačah so bile od 1.1 do 6.6 MFL. Podatkov za Slovenijo za bela vina, pivo ingazirane pijače žal nimamo. Kljub dejstvu, da se azbest v svetu vedno bolj prikazuje kot splošni karcinogen, to se pravi rakotvoren, pa je po dosedanjih študijah jasno, da so koncentracije azbesta, ki jih povezujemo z rakom na gastroindestinalnem traktu, torej na prebavnem traktu, veliko večje, kot je koncentracija azbesta, ki povzročajo pljučne bolezni. Doslej v strokovni literaturi tudi ni opisano povečano tveganje za razvoj raka na gastroindestinalnem traktu za tiste prebivalce, ki bi bili izpostavljeni le azbestu iz pitne vode, poudarjam, le azbestu iz pitne vode. Zato so standardi o koncentraciji azbestnih vlaken v pitni vodi, ki jih sprejemajo različne države, zelo različni in so odvisni od tveganja, ki je še sprejemljivo za določeno državo, tudi od tako imenovanega "cost benefit" stroška, ki bi ga imela država ob zamenjavanju cevi in pa tudi od modela, ki je bil pri izračunavanju tega tveganja uporabljen. Ta ameriški standard je bistveno drugačen, kot je nemški standard. Kaj se torej naj stori ob predlagani problematiki. Pred odločitvijo o odstranjevanju azbestcementnih cevi bi bilo potrebno ugotoviti ali voda zares vsebuje azbestna vlakna, in če jih vsebuje, koliko jih vsebuje. Potrebno bi bilo vzeti večje število vzorcev, najbolje iz pip, in vodo ponovno dajati v analizo ustrezni instituciji ter tudi izkoriščati najnovejše metode, na primer elektronske analize azbestnih vlaken. V Sloveniji je bilo doslej narejenih samo nekaj takih analiz. Ena zadnjih, ki je dala slovenske vzorce v preverbo tudi v Nemčijo, je pokazala na primer, da gorenjska voda skoraj povsem odgovarja ameriškim standardom, nikakor pa ne nemškim. Ameriški standardi imajo višje vrednosti. V Sloveniji neposredno standarda za pitno vodo o tem vprašanju še nimamo. V okviru strokovnih institucij bo potrebno najprej sprejeti odločitev, katere vrednosti bomo jemali kot standard oziroma to je vedno strokovna odločitev, tukaj stroka predlaga, potem pa praviloma vladni organi sprejmejo, koliko smo pripravljeni tvegati. Mi smo v poslanski skupini razmišljali, kaj lahko danes državni zbor stori. Ima dve možnosti. Ena možnost je, da podpre predlagani zakon in predlagani zakon v postopku dogradi. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da ne bo v državnem zboru taka večina dosežena. Zato predlagamo drugo pot. Ko smo šli pogledat v nam dostopni literaturi in študijah, katere zakone, pravilnike in druge akte imamo v Sloveniji, ki določajo ravnanje z azbestom, smo ugotovili, da jih je veliko. To so pravilniki, nenazadnje tudi, ki so pravneposredno povezani prav z azbestom, tudi na primer v odpadnih vodah. Istočasno smo šli pogledat nacionalni program varstva okolja, ki določa, da je ena od zavez vlade do leta, mislim da, 2008, da se uveljavljajo pogoji za zamenjavo ekološko nesprejemljivih surovin. In ko smo šli pogledat, katere so to na podlagi tega programa ekološko nesprejemljive surovine, smo v evidenci na točki 53. in 54. videli zapisano, da piše tudi azbest. Torej tudi za azbest ima vlada nalogo, da uveljavlja pogoje za zamenjavo ekološko nesprejemljivih surovin. Potem smo šli pogledat v poslovnik, kakšna bi bila poslovniška možnost, da bi na podlagi današnje razprave zavezali vlado, da bi nam poročala in bi nam dala informacije o teh vprašanjih, smo se naslonili na člen 237. Državnizbor lahko sprejme sklep, s katerim se od vlade ali od posameznega ministra zahteva, da poroča državnemu zboru o izvrševanju zakonov, drugih predpisov, ki jih je sprejel državni zbor - tudi nacionalni program je lahko tak predpis - ter o drugih ukrepih izsvojih pristojnosti in njihovih učinkih. Zato bomo v poslanski skupini vložili v proceduro naslednji sklep, v skladu z 237. členom poslovnika predlagamo naslednji sklep: "Od pristojnih ministrov se zahteva, da v treh mesecih poročajo državnemu zboru o izvrševanju in učinkih nacionalnega programa varstva okolja, objavljen v Uradnem listu 83/99, ki ga je na svoji seji 16. septembra 1999 sprejel državni zbor, ter posebej o uveljavljanju pogojev z zamenjavo ekološko nesprejemljivih surovin." In kratka obrazložitev. Inštitut za varovanje zdravja Republike Slovenije je na podlagi razpisa pristojnih ministrstev že leta 1998 z namenov zbrati ter obdelati relevantne podatke o azbestu začel projekt z naslovom: Nacionalne smernice za azbest. Nacionalni program varstva okolja omenja azbest kot ekološko nesprejemljivo surovino. Glede na perečo problematiko uporabe azbesta in njegovih posledic za zdravje, menimo, da je zahteva po poročilu o izvrševanju nacionalnega programa varstva okolja utemeljena. Podlaga za tak sklep pa je v 237. členu poslovnika državnega zbora. Hvala lepa.
Hvala za vašo razpravo. To so bila stališča poslanskih skupin, sledi razprava poslank in poslancev. Najprej dam besedo mag. Majdi Potrata.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci. Odkar je mednarodna agencija za raziskavo raka v Evropi uvrstila azbest v prvo skupino rakotvornih snovi, se je splošna zavest o škodljivosti azbesta za človekovo zdravje, pa tudi za njegove kvarne posledice v okolju, močno okrepila. Res, da je odkrita predvsem vzročna povezava med vdihovanjem prostih azbestnih vlaken pri poklicni dejavnosti, vendar je takih položajev, v katerih so posamezniki vzpostavljeni azbestu, tudi v našem vsakodnevnem življenju kar nekaj. Naj vas spomnim na doslej še ne omenjeno situacijo, recimo, na z azbestnimi oblogami prevlečene likalne deske ali likalne podloge. In to je vendar nekaj, kar je v naših domovih. Zavest o škodljivosti azbesta nam seveda narekuje celovito reševanje te problematike. Ko govorim o celovitem reševanju, pa mislim o odgovornosti države pri določanju prioritet pri odpravljanju kvarnih posledic ali škodljivih posledic azbesta. Pri tem mislim predvsem na to, da se moramo soočiti z več vidiki reševanja. V prvo skupino bi vsekakor uvrstila vse tiste probleme ali tiste postopke, ki so povezani z reševanjem tistih, ki so za rakom zaradi škodljivih vplivov azbesta žeoboleli. Seveda pa mislim tudi na ukrepe, potrebne za preprečevanje škodljivih posledic. To vsekakor potem vpliva tudi na dinamiko reševanja problemov. Pri tem se mi zdi zato popolnoma logično, da najprej odstranjujemo azbest v okolju na tistih mestih, kjer je njegova kvarnost ali škodljivost že dokazana, mislim predvsem na kritine, obloge in izolacije, manj ali teže pa je zagovarjati hitrost odstranjevanja v enakem tempu pri tistih primerih, ko gre za nižje tveganje. Dovolite, da k temu nižjemu tveganju vendarle uvrstim tudi azbestnocementne vodovodne cevi, kar je bilo danes v razpravi kar nekajkrat dokazano ali omenjeno, da resnih ali trdnih zagotovil raziskav o tem, da bi bila krizotilna vlakna v pitni vodi, odkrita zaradi azbestnih cevi, tako zelo škodljiva, kot so to prosti azbestni delci. Naj navedem nekaj primerov iz svojega domačega okolja. V Mariboru se radi pohvalimo z dobrim podnebjem in z dobro pitno vodo. Zato sem se pri direktorju mariborskega vodovoda pozanimala tudi v zvezi s postopki nadomeščanja azbestnocementnih snovi, nenazadnje kot mestna svetnica spremljam to problematiko, vem, da je v Mariboru nekaj več kot 52 km azbestnocementnih snovi, in vem tudi, da je mariborski vodovod skupaj z zavodom za varstvo okolja naslovil na zavod za zdravstveno varstvo prošnjo za zdravstveno mnenje, ki bi govorilo o vsebnosti azbestnih vlaken v mariborski pitni vodi. Na Institutu Jožefa Štefana so tako analizo napravili. Če sklenem, bi lahko ugotovila, da v pitni vodi v Mariboru prekomernih količin azbestnih vlaken ni, vse v mejah tistega, o čemer je bilo v razpravi že govorjeno, da standardov pravzaprav za to področje v Sloveniji ni, da pa primerjalnih študij teh analiz, ki so bile v Sloveniji opravljene, tudi ni. Vsekakor pa velja opozoriti na to, da so tudi pripravljavci zakona citirali neko študijo, in sicer študijo Metode Dodič Fikfak, v kateri gre za študijo vpliva azbestnih vlaken na zdravje ljudi in zdravstvene posledice uživanja pitne vode, onesnažene z azbestom. V zaključku te študije zapisano, naj citiram: "Po dobljenih rezultatih in primerjavah z meritvami in posledicami takih koncentracij drugod v svetu pa se je šele smiselno odločati, ali odstranjevati cevi ali ne. Splošna doktrina v razvitem svetu je, da se cementazbestni proizvodi, torej tudicevi, ne odstranjujejo, če to ni zaradi dotrajanosti nujno potrebno, pač pa je potrebna večja pozornost pri vzdrževanju teh proizvodov. Tu po moje nastopi problem - da so cevi že dotrajane, ampak taista zadeva ne velja samo za azbestnocementne cevi, pač pa tudi za cevi iz drugih materialov. Da so vodovodna omrežja v Sloveniji že dotrajana, stara so tam med 30 in 40 ali 45 let, je dejstvo, ugotovljivo dejstvo. Treba je povedati, da so s tem povezane tudi velike izgube vode, ki so v Sloveniji bistveno višje,kot so drugod v svetu. Recimo, za Evropsko unijo veljajo 15% izgube vode, na Japonskem, denimo, samo 5%. Če govorim o Mariboru, so izgube snovi 30%, za Ljubljano pa pravijo, da so še bistveno višje. Tisto, kar bi torej kazalo v zvezi z azbestnocementnimi cevmi omeniti, vsekakor ne kaže prezreti tega, da so azbestna vlakna v pitni vodi navzoča. Kaže pa vendarle reči, da trdnih dokazil o njihovi enaki škodljivosti, kot so prosta azbestna vlakna, ni. Zato je vendarle treba apelirati, naj država s pametno politiko odstranjuje škodljive posledice azbesta predvsem tam, kjer so te dosti bolj očitne in tudi dokazljive. Hvala.
Hvala. Besedo ima France Cukjati.
Hvala za besedo. Ob tem zakonu se pojavljajo tri vprašanja. In sicer, naprej stanje vodovodov. Veste, da so azbestne cevi debelejše, kot je strešna kritina iz podobnih materialov, da je v njih večja koncentracija in večja gostota teh vlaken in da so položene v zemljo, ki ni vedno oziromaje zelo redko alkalna. Večinoma je ta zemlja kisla. V primerjavi s strešno kritino, dobro veste, da je življenjska doba okrog 20 let, kar pomeni, da to snov ob povprečnem številu deževnih dni v letu, ki je približno 80 deževnih dni, voda to kritino v 20 letih tako spere, tudi s pomočjo atmosferskih kislin, da postane porozna in tako krhka, da ni več uporabna. Podobne razmere so v zemlji, kjer je pretok vode mnogo večji. Deževni dnevi v zemlji so 365 dni v letu, hitrosti teh voda, ki tečejo skozi te cevi, so narasle v teh letih, kajti poraba vode se je povečala, kisla zemlja opravi svoje. Tudi sam sem že videl cevi, ki so bile izkopane, in njihov videz je bil strahoten. Skozi take cevi ne samo, da se izpere notranja cementna plast, temveč se neposredno pokaže od znotraj mreža vlaken. In ob tem, ko pokajo in gredo te cevi skozi terene, ki so sedaj neprimerno bolj transportno obremenjeni, kot so bili pred 40 leti, se pojavlja pokanje in nevarnost vdora fekalnih snovi zaradi srka v teh ceveh. Tako zagotovo stanje teh cevi in starost teh vodovodnih sistemov je taka, da bomo morali razmišljati o zamenjavi. Ne govorim in ne strinjam se, da je treba nove sisteme zamenjavati, kajti pri novih sistemih je cementna plast še dokaj dobra in potrebno je seveda pristopiti k zamenjavi starih vodovodnih sistemov. Drugo vprašanje: vprašanje škodljivosti. Trditev, da je uporaba teh cevi neškodljiva, se mi zdi neresna. Vi sami veste, koliko časa je potreboval posamezen sistem in posamezna obremenitev okolja, da je bilo nekako tudi družbeno priznano, da je škodljivo. V Idriji, glede živega srebra, dobro veste, da so morale cele generacije otrok biti pohabljene, prizadete, toksičnost je morala biti izredno visoka, da se je ugotovilo, da je živo srebro strupeno. Glede Anhova sami veste, koliko časa smo potrebovali, da smo priznali škodljivost uporabe tega in da se je pravzaprav nedvoumno pokazala ta škodljivost v zelo neprijetni obliki, kjer v primeru odkritega mezotelijoma je življenjska doba pacienta samo še eno leto. Tudi v primeru Anhova je pričakovati, na podlagi raziskav, da bo vrh, to se pravi največje število obolenj zaradi Anhova, kjer smo proizvodnjo ukinili leta 1997, bo šele leta 2025, gospodje. To, kar smo mi ukinili leta 1997, bomo največjo posledico čutili šele leta 2025. Taka je projekcija, ki jo daje ta raziskava. Do leta 2040 bomo še imeli hude bolnike na račun tega. Zato mislim, ni pretirano za čakati, da bi nekoliko bolj resno jemali tudi ta vodovodni sistem. Vprašanje je tudi to, da se naše razmišljanje nekako noče prilagoditi bolj globalnemu pristopu. Poglejte, za samo škodljivost tobaka smo potrebovali, ne vem, koliko let, da smo ugotovili, ne samo dim je škodljiv, to, kar pride v pljuča, dim kot dim, ampak nikotin kot kemična substanca, ki gre po celem organizmu. To je škodljivo. Pri azbestu, pri vdihavanju prahuazbestnih vlaken tudi ne gre samo za silikozo, ne gre za vpliv drobcev in malih delcev na pljuča kot mehaničen vpliv, ampak gre za kemičen vpliv, saj rak je posledica kemičnih sprememb v teh celicah. In tako je tudi tu. Tu pa prihaja azbest ne z vdihavanjem, ampak prihaja pač v telo na drug način. Vprašanje je sedaj, če bi resno vzeli ta problem, kdo pa naj to reši, kdo naj zamenja stare vodovodne sisteme, ki vsebujejo azbest, z novimi manj škodljivimi. Tukaj pa se pojavlja globalni problem oziroma neobčutljivost te države do lokalnih skupnosti. Vi sami veste, da ni več doba vaških vodovodov. Površinski viri usihajo ali so okuženi, umazani. Teh ni več. Mi iščemo globoke vire in velike vire, iz katerih seveda črpa več vasi, več občin in večja populacija vodo. Pomeni, da že iskanje vodnih virov ni več občinski problem, ampak je nacionalni problem. Podobno je tudi z deponijami. Problem deponij ni več problem posamezne vasi, ampak je reševanje in iskanje regijskih deponij. Prav tako je problem elektrike. Torej, elektrika, voda, odpadki postajajo nacionalni problem. Mislim, da tukaj bo potrebno pristopiti k pojmovanju tega, kaj je dolžnost države pri vprašanju zagotavljanja prebivalstva s pitno vodo. Vsekakor ne tako, da bi tiščali glavo v pesek in rekli: saj ni noben problem, tako kot pri atrazinu ni noben problem, kot smo slišali ministra za zdravje, čeprav je bilo zamolčano, da v primerih, tako rekoč, koktejla atrazina in nitratov, ki se pojavlja ob gnojenju teh površin, in tak koktejl, taka spojina v želodcu,ko pride v reakcijo z želodčno kislino, dobimo nitrozatrazin dušikov, ki je seveda deset tisočkrat bolj strupen od samega atrazina. Vendar mi lahko tiščimo glavo v pesek in ne pristopamo k reševanju teh problemov in prepuščamo ves problem lokalnim skupnostim. Vendar te lokalne skupnosti tega problema ne bodo nikoli mogle razrešiti, kajti ostaja globalen slovenski problem. Rešitev je tu z ene strani res taka, da naložimo lokalni skupnosti, da reši ta problem sama. Tako kot, recimo, v Avstriji. Vendar, gospodje, potem moramo tudi delež bruto narodnega proizvoda v enakem deležu zagotoviti našim lokalnim skupnostim kot v Avstriji. Naš delež pa je dva do trikrat manjši, kot je tam. In tu bo potreben posluh države. Mislim, da na takih primerih, kot je, recimo, problem azbesta in pa Anhovega, in problem, ki je vključen in odprt s tem zakonom, se kaže odnos države do lokalnih skupnosti. Hvala lepa.
Hvala. Sedaj ima besedo kolega Anton Butolen.
Hvala za besedo. Po teh analizah in pa poglobljenih razpravah bom zelo kratek. Želim opozoriti samo še na en segment. Treba je vedeti, da je v Sloveniji še kar nekaj področij, kjer še sploh ni oskrbe z zdravo pitno vodo in tam se običajno oskrbujejo s kapnico. Ta pa veselo priteka v cisterne po azbestnih strehah. V tem smislu bi opozoril, da je zakon pomanjkljiv. Če ga bomo že podprli v prvem branju, bi predlagal, da spremenimo že naslov: zakon o izgradnji infrastrukture za oskrbo s pitno vodo in postopni zamenjavi oziroma odstranitvi azbestnocementnih cevi v vodovodni infrastrukturi. V tem smislu je treba potem tudi dograditi ostale člene. Hvala lepa.
Hvala. Besedo dajem Franciju Rokavcu.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Osebno menim, da je problem obravnave današnjega zakona o postopni zamenjavi azbestnocementnih cevi v vodovodni infrastrukturi pri oskrbi s pitno vodo na dveh nivojih. Prvo, nivo zavedanja škodljivosti azbesta v okolju, v celotni infrastrukturi, s katero živimo državljanke in državljani. In drugo, vprašanje dotrajanosti vodovodne infrastrukture, in to, kar je bilo na koncu rečeno tudi v prejšnji razpravi, izgradnje infrastrukture tam, kjer je sploh ni. To sta dva različna, med seboj zelo pomembna problema. Dejstvo je, tudi iz okolja, iz katerega prihajam, kjer je v samem mestu Litija sekundarni vod izrecno zgrajen iz azbestnocementnih cevi, ki so bile zgrajene pred 30 leti, in področje, ki je izpostavljeno predvsem glede na konfiguracijo terena in pa tudi za azbestnocementne cevi je zelo negativna struktura tal, je izpostavljeno mnogim poškodbam. O poškodbi teh cevi pa ni bilo zanikanja tudi s strani zdravstvene stroke, da ni morebitne nevarnosti za zdravje ljudi, če so cevi iz azbestnih vlaken. Dejstvo je, že iz same študije, ki je bila narejena pri odstranitvi azbestnocementnih cevi v Ormožu, je ugotovljeno, da je koncentracija azbesta v vodi zelo različna. Večinoma so vrednosti manjše od 1 milijona vlaken na liter. Tam, kjer so pa zaradi dotrajanosti cevi začele razpadati, pa so našli vrednosti tudi do 100 milijonov vlaken. Se pravi, problem je na tistih sistemih, ki so v razpadanju. Iz okolja, iz katerega prihajam, je potrebno vodo ali prekuhavati ali pa mora biti klorirana tudi zaradi stalne nevarnosti poškodb. Zato menim, da bi moral državni zbor temu predlogu, ki je mogoče le malo preveč napisan samo z namena, kar se tiče zdravja in škodljivosti. Jaz sem že prej uvodoma povedal, da bi morali razdeliti problematiko na dva dela. Na eno področje, kjer je dejansko možno ugotoviti ali predvidevati zelo verjetno, da obstaja velika verjetnost za tudi zdravju škodljivo uporabo pri dotrajanih vodovodnih omrežjih, in tam, kjer so dejansko vodovodna omrežja dotrajana ali pa jih celo ni. To sta dve vprašanji, s katerima, mislim, da bi se morala država in pa tudi državni zbor ukvarjati. Mislim pa, da je zelo slabo, da se danes te današnje razprave ne udeležuje ne predstavnik vlade oziroma predstavnik ministrstva za okolje in prostor. Uvodno besedo je gospod minister povedal, potem je pa odšel iz dvorane. Menim, da je problem bistveno bolj pereč in širši, kakor samo predstavitev stališča do vprašanja zakonskega predloga, ki je dejansko bil predstavljen v isti obrazložitvi, kot je bilo predstavljeno pred štirimi leti. In tudi sam zalogaj, petnajst milijardni zalogaj države za vložek sofinanciranja, se mi v primerjavi s porabo davkoplačevalskega denarja nanekaterih drugih segmentih, ki ni bil tako pravičen, v petih letih ne zdi tako velik, če bi s tem zagotovili večjo zdravstveno varnost ljudi na tistih področjih, kjer je dejansko že sedaj permanentna nevarnost za zdravje prebivalcev pri uživanju zdrave pitne vode iz azbestnocementnih cevi v vodovodni infrastrukturi, kakor tudi ureditev vodovodne infrastrukture na tistih področjih, kjer je sploh ni.
Ali lahko zaključite kolega Rokavec? Prosim.
Bom zaključil gospod predsedujoči, samo zaključno misel. Zato menim, da bi dejansko bilo smiselno, da bi ob koncu razprave temeljito razmislil, tudi sam državni zbor, ali ne bi bilo vredno dejansko nadgraditi tega zakona. Sklep, če bo sploh prišel v proceduro, ki ga je predlagala poslanska skupina, ima mogoče tudi možnost. Ampak dvomim, kakšna bo realizacija sklepa potem v praksi. Hvala lepa.
Hvala. Zdaj ima besedo kolega Samo Bevk.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Sredi druge polovice prejšnjega stoletja, dobrih 30 oziroma 20 let nazaj, so se vrstili znanstveni dokazi, da vse vrste azbestnih vlaken povzročajo azbestozo, pljučnega raka in raka popljučnice. Vse več pa je tudi dokazov, da azbest povzroča raka tudi na drugih organih. V Evropski uniji potem sledimo sprejemanju različnih direktiv vse od leta 1983 do 1999, ko je bil sprejet zadnji predpis na tem področju, ki je napovedal konec uporabe azbesta v državah Evropske unije, tudi za azbestnocementne proizvode, kot cevi, strešne kritine in fasadne plošče ter podobno. Kot je v enem izmed svojih člankov opozorila dr. Janja Šešok, pa direktiva ne zahteva takojšnje odstranitve azbesta in proizvodov, ampak svetuje postopno odstranjevanje dotrajanih. Dokler so nepoškodovani, jih je najbolje pustiti, kjer so, in jih redno pregledovati. Po tem zadnjem predpisu morajo vse članice Evropske unije najkasneje do 1. januarja 2005 uskladiti svojo zakonodajo na tem področju. Tako imamo na razpolago dovolj časa, da uskladimo svojo zakonodajo s pravnim redom Evropske unije. Temeljni zakon, zakon o prepovedi proizvodnje in prometa z azbestnimi izdelki ter o zagotovitvi sredstev za prestrukturiranje azbestne proizvodnje v neazbestno, pa smo v državnem zboru sprejeli že leta 1996. V zvezi s predlogom zakona o postopni zamenjavi azbestnocementnih cevi v vodovodni infrastrukturi za oskrbo s pitno vodo, ki ga je predlagala skupina poslancev, moram povedati, da so me prepričali argumenti vlade, ki zakonu sicer nasprotujejo, vendar bi kljub temu želel, da bi vlada svoje stališče do zakona napisala na novo. Konec koncev je mnenje vlade staro skoraj že štiri leta in mislim, da bi ga lahko v marsikakšnem elementu dopolnili, seveda v skladu z napredkom stroke na tem področju. Vsekakor pa bo zakon oziroma ustrezen podzakonski akt o postopni zamenjavi azbestnocementnih cevi v vodovodni infrastrukturi treba prej ali slej sprejeti. Moj predlog bi bil, da bi tak predlog akta pripravila vlada in ga potem poslala v državni zbor. Predlog zakona skupine poslancev ima zelo velike finančne posledice tako za proračune lokalnih skupnosti kot za državni proračun, okroglo 30 milijard tolarjev. Prav zaradi tega menim, da je prioritetna naloga države, da mora najprej izpolniti svoje obveznosti, ki jih narekuje temeljni protiazbestni zakon. O tej problematiki sta letos v državnem zboru poglobljeno razpravljala tako odbor za gospodarstvo kot komisija za peticije. Sprejetih je bilo kar nekaj sklepov, ki pozivajo pristojne, da izpolnijo svoje zakonske obveznosti. Zato bi bilo moje sporočilo ob obravnavi tega zakona, da naj vlada Republike Slovenije najprej izpolni svoje obveznosti ob že sprejetih zakonskih aktih. Do konca leta 2004 bi namreč moral državni proračun za dokup zavarovalne dobe in za izplačila odškodnin prizadetim izplačati 6,2 milijarde tolarjev. V sprejetih proračunih za leti 2003 in 2004 pa manjka 1,2 milijarde tolarjev. Zato bi bilotreba najprej zagotoviti manjkajoča sredstva in si šele kasneje z novimi predpisi nalagati dodatne obveznosti, ki jih sicer naše javne finance kratkoročno ne bodo zmogle. Hvala lepa.
Hvala. Besedo za razpravo dajem kolegu Francu Pukšiču.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. S predlogom zakona, ki je vložen, se strinjam. Strinjam se tudi s tistimi razpravljavci, ki so govorili, da je treba pri tem zakonu upoštevati še dejstvo, da na nekaterih območjih niti pitne vode ni. Seveda se pa globoko ne strinjam z vlado in s tistimi razpravljavci, ki mislijo, da če temu prebivalstvu na demografsko ogroženih območjih teče voda po salonitnih ceveh, naj bodo tiho in naj bodo veseli da vodo imajo. Dejstvo je, da je te cevi na teh področjih potrebno zamenjati. Tako kot piše v zakonu, pri 3. členu, glede financiranja, ni problem tega tudi realizirati, tudi s strani občin, če bo seveda država izpolnila svoje pogoje. Eden od teh pogojev je. Ko smo sprejeli zakon o skladnem regionalnem razvoju, smo zapisali, da bomo namenili demografsko ogroženim področjem 1 procent bruto domačega produkta. Vsega tega seveda ta država, ta vladujoča koalicija ne dela. Dela sicer in rabi ta sredstva, torej toliko sredstev, 1 procent bruto domačega produkta porabi, vendar ne za demografsko ogrožena področja, ampak za hangarje, za avione, za zavarovalnico Triglav, za Elan in tako dalje in tako dalje, SIB banka in tako dalje. Na teh področjih troši, ne enega procenta, ampak seveda več,zato je nujno potrebno, da je ta zakon sprejet, da gre ta zakon v drugo branje. Tu se bo izkazalo, ali je ministrica včeraj, ko mi je odgovarjala na poslansko vprašanje, resnično mislila, in govorila o regionalnem razvoju, če bo seveda začela uresničevatito, kar je bilo sprejeto. Strinjam se s predhodnikom, s poslancem Bevkom, da je vlada dolžna izpolniti tiste zakone, ki so že bili sprejeti in jih realizirati. Tako seveda tudi na tem področju. Zato bom sam seveda tudi podprl ta predlog za drugo obravnavo. Bom pa zelo konkreten. Na področju, s katerega prihajam, je zajeto približno 20 oziroma točno 19 občin, še je tako imenovanih azbestnih oziroma ne imenovanih, azbestnih cevi, po katerih se pretaka voda približno 120 kilometrov. Gospe in gospodje, zavedati se je treba, da prav zaradi takšnega materiala je tudi izguba pri vodi približno 30 procentov. To pa je nacionalni interes, da se izguba tega, poleg zraka in vode, kar sta osnovna dva elementa za preživetje in živetje, spremeni. To mora biti nacionalni interes. Če pa seveda ta vlada tega ne zna, potem ni drugega, kot da pove, da ji pač to ni v prioriteti, in se bo to pokazalo tudi pri glasovanju. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima kolega Janez Komljanec.
Hvala za besedo podpredsednik. Predvsem v 50. in 60. letih, pa še pozneje, je bila salonitna cev iz Anhovega izbrana kot sodobna tehnološka novost za izgradnjo vodovodnih sistemov pa še česa drugega. Takratna znanja o škodljivosti azbesta za zdravje ljudi so bila slabo raziskana in skromna. V Sloveniji se je takrat izgradila velika večina vodovodnih sistemov. Koliko salonitnih cevi je še danes v Sloveniji vgrajenih v vodovodne sisteme, še do danes ni nihče zbral natančno, zagotovo pa jih je več kot 1000 kilometrov. Spoznanje o škodljivosti azbesta v Anhovem na zdravje ljudi, ki so bili zaposleni v proizvodnji in kako drugače v stiku z azbestom pri vsakodnevnem delu, in spoznanja v svetu o škodljivosti azbesta na zdravje ljudi, je sprožilo tudi upravičeno skrb, kaj pa pitna voda iz vodovodnih sistemov, zgrajenih iz salonitnih cevi. Zaradi te skrbi je pred nami tudi vložen zakon. Ugotovimo pa lahko, da je večina slovenskih vodovodov zgrajenih iz salonitnih cevi na koncu svoje življenjske dobe, tako zaradi časa in staranja materiala kakor tudi zaradi ne tako redke nestrokovne vgradnje, predvsem preplitko polaganje cevi, prihaja do vse pogostejših defektov. Sistemi so tako tudi čedalje manj tesni, česar posledica so velike izgube vode. Iz strokovne literature je zaslediti, da pri alkalnih vodah, teh je v Sloveniji večina, praktično ni erozije cevi. Notranje stene cevi imajo celo kalcitne obloge. Torej je prehod azbestnih vlaken in azbestnih cevi v pitno vodo minimalen. Pri kislih vodah je nevarnost veliko večja, ker je voda agresivna in dejansko tudi najeda cevi, zato več vlaken prihaja v pitno vodo. Kisle vode so povezane tudi s silikatnimi kameninami. V teh pa je skoraj gotovo tudi prisotnost azbesta Tako lahko taka voda vsebuje azbestna vlakna že na izvoru, torej pred cevjo. Torej je lahko že na izvoru neprimerna in manj primerna glede na število azbestnih vlaken, ki jih vsebuje. Iz literature je mogoče zaslediti, da z vgradnjo primernih filtrov učinkovito zmanjšujemo vsebnost organskih anorganskih vlaken v vodi. Maksimalno dovoljena koncentracija ameriškega predpisa in prej iz leta 1993 drugega trenutno, vsaj strokovne literature ne omenjajo, dovoljuje do sedem milijonov azbestnih vlaken na liter pitne vode. Analiza, ki jo je opravil kemijski institut v Ljubljani za enega slovenskih vodovodnih sistemov, za katerega podatke imam, je imel takrat še 18 kilometrov salonitnih cevi, je z metodo elektronske mikroskopije ugotovil v vzorcu pitne vode skromnih 14 tisoč azbestnih vlaken, torej daleč pod dovoljeno mejo. Treba je povedati, da v tem mestu pijejo tudi alkalno vodo, torej nekislo, tako kot večina Slovencev. Povsod v Sloveniji pa seveda ni tako. Iz obstoječe literature je tudi razvidno, da v svetu še ni dokazano, da je prisotnost azbestnih vlaken v pitni vodi zdravju škodljiva, kar pa ne pomeni, da na tem področju ni potrebno storiti vse potrebne preventivne ukrepe, da bomo v bodoče pili vodo brez prisotnosti azbestnih vlaken. Iz omenjenega naj povzamem nekatere zaključke. Vsi upravljavci vodovodnih sistemov iz salonitnih cevi bi morali nemudoma dati v analizo vodo in tako ugotoviti prisotnost azbestnih vlaken v pitni vodi. Kjer pijejo vodo iz okolja s silikatnimi kameninami, bi morali analizirati tudi vodo na izvoru. Tako bi v Sloveniji dobili natančne podatke, kakšno vodo pijemo glede na prisotnost azbestnih vlaken v pitni vodi, in to bi bil tudi podatek za ukrepanje. Glede na življenjsko dobo azbestnih cevi se pojavlja čedalje več okvar, lomov in s popravilom takih cevi zagotovo neposredno vnesemo nekaj azbestnih vlaken v pitno vodo. Torej prihaja čas zamenjave salonitnih cevi. Kakor mi je poznano, se to na marsikaterem vodovodnem sistemu v Sloveniji že nekaj let dogaja, seveda postopoma, glede na razpoložljiva finančna sredstva občin iz naslova amortizacije občinske javne komunalne infrastrukture. Po mojem mnenju je potrebno vodovodne salonitne cevi zamenjati predvsem zaradi dotrajanosti, ob tem pa naj bo prisotna preventivna skrb za zdravje, kar pomeni, da je potrebno pri izbiri materialov novih cevi pridobiti potrebne a teste in zagotovila, da ne vnašamo z novimi materiali v vodovodne cevi kakšnih drugih, še ne dovolj raziskanih, škodljivih snovi, da ne bi zamenjali ene nevarnosti z drugo. Ob zamenjavi vodovodnih cevi je v svetu prevladalo spoznanje, da salonitne cevi ostanejo v zemlji in da je tak način manj škodljiv, kakor njihovo izkopavanje in odlaganje na za to urejene deponije. Smatram, da za reševanje opisane problematike ne potrebujemo predlaganega zakona, da pa je potrebno na podlagi drugih predpisov pri razpoložljivih finančnih sredstvih iz obstoječih postavk državnega proračuna in drugih skladov za namene sofinanciranja občinske javne infrastrukture za zamenjavo salonitnih cevi take projekte obravnavati prednostno, posebej tam, kjer je opažena prisotnost azbestnih vlaken v pitni vodi in dotrajanost sistema večja in s tem za zdravje ljudi bolj nevarna.
Hvala. Jožef Jerovšek je naslednji razpravljavec. Imate besedo.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice, kolegi! Ker nas danes prvič spremlja del Slovenije preko kabelskih operaterjev, pozdravljam tudi naše gledalce. O tem zakonu o postopni zamenjavi azbestnocementnih cevi za oskrbo s pitno vodo je potrebno reči, da so takšne snovi, kot vidimo iz obrazložitve zakona, instalirane v glavnem v bolj demografsko ogroženih območjih Slovenije. Iz tega tudi izhaja stališče vlade in stališče ministra Kopača, da takšna zamenjava seveda ni potrebna, da skoraj, po njegovih besedah zdravstveno ne ogroža nikogar. Jaz sem trdno prepričan, da če bi večino teh km cevi imeli v večjih središčih, da bi bila pripravljenost vlade bistveno drugačna. Zavedati pa se moramo, da po raziskavah in po navedbah strokovnjakov, azbest ubija na dolge proge. Bolniki zbolijo za posledicami azbestnih vlaken šele po 20, 30 letih. Tako prave slike o ogroženosti ljudi tudi na podlagi pitja vode, ki je v stiku z azbestnimi cevmi, še pravzaprav ne poznamo. Azbestoze se še pred 15 leti nismo zavedali, čeprav smo imeli v Sloveniji tovarno salonita oziroma azbesta. Vprašanje je na podlagi slike o nevarnosti teh cevi v vodovodnem omrežju popolnoma razjasnjeno. Kot kemik se sicer zavedam, da se, kjer imamo opravka z zelo trdimi vodami, intenzivno izločakalcijev karbonat, ki tvori zaščitno plast. Vendar na obratih, na kolenih, tam, kjer so zožitve, kjer prihaja do večjih hitrosti vode, tam oblaganja ni in tam prihaja do abrazije, do brušenja teh vodovodnih cevi. Več, ko je takšnih mest na vodovodnem omrežju, večja je možnost, da prihaja do znatnejše koncentracije azbestnih vlaken in so seveda tam ljudje tudi bolj ogroženi. Ko pa razpravljamo o potrebnosti postopne zamenjave teh cevi in pripravljenosti naših oblasti, da se sooči s tem, da ima del Slovenije pitno vodo, ki se pretaka po nevarni napeljavi, in ko ima odklonilno stališče do tega, da bi šli z zakonom v reševanje tega problema, seveda postopoma, moram povedati naslednje. 21. januarja smo na odboru za gospodarstvo obravnavali izvajanje zakona o prepovedi proizvodnje in prometa z azbestnimi izdelki ter zagotovitvi sredstev za prestrukturiranje azbestne proizvodnje v neazbestno. In kot je bilo tu že navedeno, precej nežno in medlo, s strani gospoda Bevka, vlada zakona ne izvaja. Od 6,2 milijarde, kiso predvidene po zakonu v proračunu za leto 2003 in 2004, manjka 1,2 milijarde. Tudi pri tem zakonu, čeprav ljudje umirajo, gre vlada na biološko reševanje, se pravi, s smrtjo. Čaka, da čim več ljudi umre, da ne bodo deležni odškodnin in dokupa teh let. To je izvajanje - tudi pri tem zakonu, ki tako pomembno vpliva na zdravje ljudi - tako imenovane "doktrine ministra Kopača", da nekaterih zakonov ni treba izvajati, sploh če so upravičenci z obrobja Slovenije, z demografsko ogroženih delov, z delov, kjer jenajnižji standard. Zato me ne čudi stališče vlade pri tem zakonu. Nima razumevanja za ljudi, za ogroženost ljudi, ki ne spadajo v neke elite. Pravzaprav je tu minister Kopač na nek način prikazal, da vlada pač prednostno skrbi predvsem za svoje ljudi. Glejte, strinjam se tudi s tem in sem vesel, da je kolega Butolen opozoril na to, da pri nas, v Sloveniji, tudi na področju preskrbljenosti s pitno vodo vlada velika neenakopravnost, neizenačenost ljudi. Na tem področju se kaže, da Slovenija ni socialna država, da se socialne razlike povečujejo - ob tem ko se nekateri obdajajo s faraonskim bogastvom, pa drugi nimajo pitne vode. Strinjam se, da mnogi zbirajo deževnico prek salonitnih streh v svoje vodnjake in da so ti znatno ogroženi. Mislim, da bi sliko o ogroženosti naših državljanov morala obvladati vsaj slovenska vlada in se ne obnašati tako, kot se s stališčem do tega zakona. Sam bom seveda ta zakon podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sedaj ima besedo kolega Jožef Špindler.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci. Jaz ne vem kako na dolgo ne bi razpravljal, glede na to, ker ste večinoma že vsi več ali manj vse povedali. Smatram, da država na to področje prav gotovo mora poseči z zamenjavo teh salonitnih cevi, ki jih je nujno potrebno zamenjati, saj lahko trdim za naš vodovodni sistem ljutomerskega področja je še teh cevi nekje okoli 35 kilometrov. Ugotovitve so ene ali druge, to pač naj tisti odgovorijo, kaj jeprav, ki se spoznajo na to. Jaz o tem ne bi debatiral. Vendar pa smatram, da lokalne skupnosti ne bodo zmogle potrebnih investicijskih sredstev za zamenjavo teh cevi, kljub tem, da se v zakonu predvideva, da bi tu naj država sofinancirala najmanj 50% sredstev. Seveda pa bo potrebno tudi del teh sredstev zagotoviti predvsem za samooskrbo vode. Še posebej naše področje v severovzhodni Sloveniji je prav gotovo najbolj akutno, saj je podtalnica v Prekmurju nekje na minimalni zdravstveni ravni. Na desni strani Mure je malo boljša voda, tako je tu meni lažje debatirati o tem, vendar pa smatram, da bi država morala nekoliko več sredstev dati predvsem v ta nerazvita področja za enakomernejši regionalni razvoj, kot je v zakonu že večkrat zapisano. Upam, da bo tudi v take namene ta denar v največji meri namenjen. Projekti so več ali manj pripravljeni, tudi mogoče za nova zajetja in pa za sanacijo tega akutnega problema, ki ni samo na našem področju. Vem, da je potrebna vodooskrbe tudi Bela krajina, pa mogoče še katero drugo področje, ki ga nisem omenil. Želel pa bi, da tega denarja ne bi preveč odšlo predvsem na razvita področja, kot se sedaj to dogaja. Temu nasprotujem in smatram, da imamo zakon o regionalizmu napisan in bi ga tudi v tej meri morali podpreti. Želim pa, da ta zakon oziroma podzakonske akte naj sprejme vlada. Hvala lepa.
Hvala lepa. Janez Podobnik je še prijavljen k razpravi. Leopold Grošelj. Bojan Kontič.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Naj že v uvodu povem, da se strinjam z vsemi vami, ki ste razpravljali v to smer, da je potrebno uveljaviti v praksi že sprejeta zakonska določila. V mislih imam seveda tista, ki zahtevajo najprej uveljavitev pravic tistih, ki so zboleli za azbestozo in smo jih že opredelili z zakonom, in da ti uveljavijo pravico, ki jim iz tega zakona gre. Hkrati je pomembno, da po potrebi, če bo potrebno, tudi z zakonom določimo postopno odpravljanje potencialno zdravju nevarnih sestavin, kot so azbestne cevi za potrebe vodovodne distribucije, morda tudi zamenjavo na način, o katerih je govoril gospod Podobnik, vzporedne, nove vodovodne veje, torej obstoječe cevi pustiti tam, kjer so, kajti njihovo odstranjevanje je zdravju škodljivo, predvsem za tiste, ki jih odstranjujejo. Posebnih raziskav o zdravju škodljivem vplivu azbestnih cevi v našem prostoru nismo, oziroma niso izvajali. Tudi dokazanega vpliva na zdravje uporabnikov pitne vode iz salonitnih cevi ne poznam. Za enkrat torej ne razpolagamo s podatki o nevarnosti za uporabnike vode, dobavljene po salonitnih cevovodih. Res pa je, da vedno več uporabnikov postavlja vprašanje o škodljivosti in zahteve o zamenjavi azbestnih cevi, čeprav je delež azbestnih cevi, s pomočjo katerih javnokomunalno podjetje, za primer, oskrbuje uporabnike v šaleški dolini s pitno vodo le, 5,7 odstotka. To je nekaj več kot 32 kilometrov. Kljub relativno skromnemu deležu pa bi za zamenjavo teh cevi različnih premerov potrebovali približno 1,7 milijarde tolarjev. Tudi rok, ki je predviden s tem zakonom, ki ga danes obravnavamo, je preoptimistično zastavljen oziroma prezahteven. Tri leta je vsekakor premalo časa za zamenjavo vseh spornih cevi. Povprečna starost grajenih azbestnocementnih cevi znaša okoli 35 let. Govorim za naše področje. Cevovodi so v notranjosti obloženi z milimeter, do dva milimetra debelo plastjo kalcijevega karbonata ali apnenca, vodnega kamna, ki je normalno prisoten kot raztopljen mineral v večini voda, ki se pretakajo skozi apnenčaste kamnine. Kalcijev karbonat ni zdravju škodljiva sestavina v direktnem stiku s površino salonitne cevi pitne vode samo na mestih, kjer je plast kalcijevega karbonata poškodovana. Kot sem že dejal, bi bilo treba, če že, z zakonom predpisati obvezne zamenjave azbestnih cevi v določenem razumnem roku, upoštevajoč, tako časovni kot finančni obseg. Podjetja, ki opravljajo in uporabljajo vodovode s salonitnimi cevmi, bi morala izdelati sanacijski program, ki bi moral vsebovati točne podatke o katastru, dolžini in premerih salonitnih cevovodov v uporabi, letnico izgradnje, število oskrbovanih uporabnikov in knjižno vrednost teh cevovodov. Prav tako mora program definirati stroške zamenjave salonitnih cevovodov, realen terminski plan, v katerem je možno fizično realizirati investicijo, upoštevajoč tehnično dokumentacijo, in seveda vse potrebne upravne postopke. Predlagani zakon opredeljuje strokovno nadzorstvo, ki pa bi moralo imeti značaj nadzorno koordinacijskega organa, z nalogami: oblikovati enotno metodologijo za izdelavo sanacijskih programov, pomoč podjetjem s svetovanjem pri izdelavi sanacijskih programov, presojo realnosti izdelanih sanacijskih programov, potrjevati sanacijske programe, dajati soglasje k višini azbestne takse in nadzorovati namensko uporabo teh sredstev, nadzorovati potek izvedbe sanacijskih programov. Kot sem že omenil pri nalogah nadzorno-koordinacijskega organa bo verjetno treba pri financiranju investicij razmišljati tudi o tako imenovani azbestni taksi. Pričakovati, da bo lokalna skupnost sposobna nameniti 50% sredstev za zamenjavo spornih cevovodov, je seveda nesprejemljivo, ker bi to pomenilo preveliko obremenitev za proračun posamezne lokalne skupnosti. Torej, zamenjava cevi oziroma nadomeščanje da, vendar skladno s potrebami in realnimi ocenami. Če že ni dokazane škodljivosti azbesta v vodi, prav gotovo zdravju prijazne cevi iz azbesta niso. Hvala lepa.
Hvala vam. Cvete Zalokar Oražem trenutno ni prisotna. Jože Tanko, prosim.
Hvala lepa za besedo. Tudi vse lepo pozdravljam! Danes obravnavamo enega od zakonov, ki predvideva preventivna ravnanja in tudi takojšnje ukrepe države in lokalne skupnosti. Vsem nalaga pospešeno zamenjavo nevarnih in ponekod tudi dotrajanih azbestnih vodovodnih omrežij z omrežji iz sodobnejših in varnejših materialov. Glede na to, da se zadnje čase veliko govori o varni in zdravi prehrani in da se vse več vladnih resorjev ukvarja s problemi zdravstva, s problemi oskrbe potrošnikov z varno hrano, s problemi varovanja potrošnikov - naj ob tem omenim samo cirkus s kloranfenikolom pa, recimo, tobačni in alkoholni zakon - in glede na to, da se s tem zakonom poskuša pospešeno zmanjšati in na koncu odpraviti škodljive vplive zastarelih tehnologij, je pričakovati, da bo ta zakon dobil nedeljeno podporo kolegov poslancev. Še posebej ob dejstvu, da vse študije potrjujejo, da je azbest nevaren in rakotvoren in da se ga je povsod v razvitem svetu več ali manj že izločilo iz uporabe. Azbest je material, ki deluje na organizme zelo počasi. Negativni učinki se pojavijo šele po daljšem obdobju, po 10 ali še več letih. Morda prav zato probleme, povezane z azbestom, obravnavamo tako malomarno in omalovažujoče, jih odrivamo in dopuščamo, da je še vedno veliko število prebivalcev izpostavljenih oziroma prisiljenih ne samo uporabljati, ampak celo uživati azbest, saj je velik del vodovodnih omrežij iz azbestnih cevi. Azbest užijejo z uživanjem "zdrave" pitne vode. Kljub temu, da se vsi zavedamo, da gre za veliko in stalno negativno delovanje na zdravje občanov, da gre za veliko okoljsko in zdravstveno breme, je prav neverjetno, da do sedaj niti ministrstvo za zdravje niti ministrstvo za okolje nista temu problemu namenila zadostne pozornosti, niti vlada ni odreagirala. Nihče iz oblastne strukture ni naredil ničesar, da bi se to nevarno okoljsko breme, po katerem se transportira zdrava pitna voda, odstranilo iz uporabe in zamenjalo z bolj prijaznimi materiali. Leta 1996 je bil sicer sprejet zakon, s katerim se je pristopilo k reševanju dela problemov, povezanih z azbestom. Zakon se nanaša na odpravljanje posledic proizvodnje in prometa s tem zdravju nevarnim materialom, zagotavlja sredstva za prestrukturiranje in ureja tudi zagotavljanje finančnih nadomestil za tiste, ki so imeli neposreden kontakt z azbestom v proizvodnji. Gre torej za zakon, ki naj bi oškodovancem pomagal olajšati probleme, ki so si jih nakopali zaradi dolgotrajnega dela z azbestom. Vendar država svoje obveznosti po tem zakonu izvaja počasi in nedosledno saj imajo upravičenci precej ali pa celo izjemno veliko težav. Država se obnaša, kot da tega problema sploh ni. Ta zakon, ki ga obravnavamo danes in ki ga je v proceduro vložil poslanski kolega Kelemina, pa v bistvu vsebinsko pomeni nadaljevanje zakona oprestrukturiranje azbestne proizvodnje, saj se z njim poskuša urediti najmasovnejši in največji del problemov, ki so še ostali povezani z azbestom. V veliki meri je preventivne narave, saj naj bi lokalne skupnosti s pomočjo države v nekaj letih nadomestile škodljiva azbestna omrežja s sodobnejšimi in zdravju bolj prijaznimi materiali, s čimer bi preprečili nadaljnje zastrupljanje prebivalcev velikega dela Slovenije z rakotvornim azbestom. Ker verjamem, da vsi želimo prispevati k izboljšanju stanja na tem področju, je logično, da ravnamo pragmatično in praktično, in da zakon podpremo. S tem omogočimo vladi, da skupaj z lokalnimi skupnostmi pripravi programe za menjavo teh omrežij in da v naslednjih proračunih zagotovi po nekaj milijard tolarjev letno. Ta vlaganja v zamenjavo azbestnih omrežij so vlaganja v zdravje državljanov in se bodo zagotovo povrnila, posredno in neposredno. Iz razprav danes je bilo čutiti, da igra pomembno vlogo denar. Verjamem, in to drži. Vendar, ko imamo na izbiro varnost in zdravje ali pa luksus, mora imeti prednost zdravje. Seveda vemo iz vseh teh medijskih objav, da se veliko denarja transferira v naš standard, v prestiž, zato pogosto zmanjka denarja za najbolj običajne, najbolj nujne in najbolj potrebne zadeve. Vendar pomanjkanje denarja kot argument, ali pa kot eden izmed ključnih argumentov, zakaj se zakona ne podpre, je smešen. Jaz upam, da bo premagal razum in da bodo vsaj tako imenovani zeleni v nekaterih strankah, na primer člani združenja Globe ali pa zdravniki, ki se morajo s temi problemi ukvarjati po profesionalni in po etični plati, stopili skupaj in zagotovili temu zakonu ustrezno podporo. Država je prva, ki mora storiti korak k boljši zdravstveni varnosti in njej bodo gotovo sledile tudi občine. Sam bom ta zakon podprl. Hvala.
Hvala lepa. Na vrsti je kolega Richard Beuermann.
Hvala za besedo. Jaz bom relativno kratek, ker je nekaj stvari, ki sem jih želel povedati, bilo že povedanih s strani nekaterih kolegic in kolegov. Bi pa pokomentiral nekaj razprav, ki so se danes dogodile ob razpravi ob tem zakonu. Mene zelo žalosti, kadarkoli imam občutek, da se ta prostor zlorablja za demagogijo. Danes je bilo večkrat govora o demografiji, o demografsko ogroženih območjih in tako naprej. Eden od poslancev je celo govoril, da je večina teh cevi na demografsko ogroženih območjih. Seveda je govoril na pamet ali pa je govoril zavestno, demagoško, zato sem se odločil da bom predstavil, sploh pa še, ker ni pozabil pozdraviti televizijskih gledalcev pravo resnico. Pred sabo imam namreč nacionalne smernice za azbest, zaključno poročilo, ki ga je izdelal Inštitut za varovanje zdravja Republike Slovenije. In na strani 55 je ene "lušna" tabela, mislim "lušna", ni ravno "lušna", če se zavedamo tega, da cementnoazbestne cevi seveda predstavljaj določen problem in da jih bo slej ko prej potrebno zamenjati. Seveda se sam zavzemam za to, da se jih zamenja takrat, ko je to potrebno, ne pa da z nekimi "horuk" zadevami gremo in menjamo cevi, če so še uporabne in če jih je še možno normalno uporabljati. Rečeno je bilo, da so te cevi na demografsko ogroženih območjih. Poglejte, največ teh cevi po teh podatkih, ki jih imam pred sabo, je v občini Radovljica, in sicer 200 kilometrov, Kranju 190 kilometrov, Domžalah nekaj več kot 140 kilometrov, Kopru nekaj več kot 120 kilometrov, Gorici nekaj več kot 110 kilometrov in potem sledijo Ptuj, Grosuplje, Novo Mesto, Sežana, Žalec in tako dalje.Potem pa presodimo, ali so to občine, kjer imamo probleme z demografijo ali niso. Hvala lepa.
Hvala vam. Besedo dajem Branku Kelemini.
Hvala še enkrat, spoštovani vsi skupaj. V razpravi tako poslanskih skupin kot tudi poslancev so bile kar precej omenjene razno razne literature, zakoni, predpisi, splošni, taki in drugačni, zelo argumentirani, natančno opredeljeni. Sam kot predlagatelj, eden od predlagateljev, pa tudi v imenu poslanske skupine o teh stvareh nisem govoril. Ampak to ne pomeni, da jih nismo pogledali, da jih nismo preštudirali, prav gotovo. Šli smo čisto od vrha, od ustave in smo pogledali celotno zakonodajo na tem področju tudizadaj, ne samo, ko smo ta predlog zakona pripravljali, zdaj ponovno. Žal nisem osebno uporabljal vseh teh inštrumentov v svoji razpravi, ker si s temi papirji, ki obstajajo pri nas, pa tudi v tujini, kdo ve kaj ne moremo pomagati. Enostavno si ne moremo znjimi pomagati. Posebno pa ne v našem primeru, ko želimo doseči nekaj, kar v bistvu večino hoče ignorirati in se vsi opirajo samo na neke papirje in neka znanstvena dognanja, nihče se pa ne vpraša, kaj se dejansko v praksi dogaja. To, kar je najbolj pomembno, spoštovane kolegice in kolegi! Dejstva govorijo drugače. Saj ne bom trdil, da vsi ti papirji in študije, ki jih počnejo nekje po svetu in tudi pri nas, da so povsem za v smeti, niso pa v vseh primerih najbolj uporabne, niso. Zakaj? Bom povedal, ne biti nestrpni. Skratka, da ne bi kdo mislil ali pa ugotavljal, da slučajno sam ali pa mi nismo preštudirali določenih dokumentov; prav gotovo smo jih. Tudi vlada je, recimo, v svojih papirjih navedla ali pa v svojem odgovoru, ki je star, kot smo že ugotovili,celo večnost, da na tem področju ureja celo vrsto stvari, od sprejemanja meritev, študij, nacionalnih programov in tako naprej. Saj to je vse prav, in mogoče tudi v nekaterih stvareh to prav pride, ta birokracija. Vendar v tem primeru, ki ga želimo rešitis tem zakonom, nam vsi ti papirji, vsa ta dokumentacija ne pomaga popolnoma nič. Zaradi tega lahko sprejmemo še ne vem koliko meritev pa študij naredimo, naši ljudje bodo še vedno pili vodo, v kateri je tudi azbest - to je dokazano, da je, in tudi velike količine tega azbesta so v nekaterih vodah že odkrili. Je pa dejstvo, da se s tem enostavno ljudje premalo ukvarjajo, zato ker je javnost premalo osveščena, o čemer sem povedal, in ne vrši javnega pritiska na stroko in oblast, da bi te stvari ustrezno pospešeno reševala. V tem je ves problem! Saj je logično, jaz se zavedam vloge vlade, vas, koalicije, in tako naprej, da zaradi, ne vem, nekega kroničnega pomanjkanja in zainvestiranja države in porabe državnega denarja za vse mogoče zadeve, nepotrebne, se tudi teh razno raznih brezveznih študij, ki se jih je naredilo že na milijone - in se študije delajo zato, da se z neko študijo ugotovi, da se mora narediti nova študija in tako naprej, saj o tem sem že govoril, čisto konkretno sem vam dokazal. Celo sami birokrati so zapisali, da tako delajo. Milijarde denarja se vrže v smeti tako rekoč, tiste najnujnejše stvari se pa ne razrešijo. Nič nam ne pomaga cela vrsta dobrih podatkov, konkretnega problema s tem še nismo rešili. To je osnovno dejstvo. Vsi govorite, da študije kažejo, da se ne da dokazati, da niso nedvoumno dokazale, da obstaja neposredna vzročna zveza s pojavom malignomov, rakastih tvorb in tako naprej med prebivalstvom. Niso pa tudi dokazali, da to ne obstaja. Niso dokazali! Ne! Vsi samo pravijo, da ni dokazov, da to obstaja, niso pa tudi dokazali, da to ne obstaja - ker ne vedo, enostavno ne vedo, od kod tudi določena povečanja obolenj na posameznem območju. Celo nasprotno, tu v tej, ki ste jo tudi navajali, seveda vi navajate - pa vam nič ne zamerim spoštovani kolegi, v svojih razpravah navajate tiste podatke, ki vam odgovarjajo, iz določenih dokumentov. Jaz pa navajam tiste, ki odgovarjajo meni, ker mislim, da zagovarjam interes širšega števila ljudi, ki so prizadeti zaradi pitja oporečne vode, okužene z azbestom. Nič vam ne zamerim, da vi pač govorite o tistih stvareh, ki vam prijajo, vašim ušesom in pa tudi mogoče vaši zavesti. Ampak poglejte, tukaj piše o nevarnosti azbesta v tej raziskovalni nalogi. Problematiko azbesta v pitni vodi in povečano število rakovih obolenj so proučevali v številnih epidemioloških študijah. V večini ni bilo statistične značilne povečave, vendar so ugotovili rahlo povečano število rakovih obolenj pri ljudeh, ki so uživali pitno vodo z veliko vsebnostjo azbesta. Lepo vas prosim! Rahlo povečano število rakovih obolenj pri ljudeh, ki so uživali pitno vodo z veliko vsebnostjo azbesta. Ja, kaj še hočete? Ali hočete 10.000 mrtvih pred nogami, da boste enkrat spoznali, da je potrebno nek problem rešiti. Lepo vas prosim, tako se ne rešujejo pomembna družbena vprašanja v državi. Ne. To je treba rešiti že na podlagi indicov, da nekaj obstaja in je verjetnost, da pride do kakršne koli večje škode na zdravje prebivalstva zaradi vsebnosti azbesta, in je že treba ukrepati. Ne pa čakati na celo vrsto rezultatov študij, ki bodo pokazale, da se je to dejansko zgodilo. In poglejte, kaj je vlada tukaj zapisala, ukrepe, ki jih bo naredila na tem področju, poglejte, čeprav iz leta 1999, jaz ne vem, kaj ste do danes naredili. Projekt je bil v roku zaključen konec meseca oktobra letos, glede vseh teh raznoraznih meritev in študij in tako naprej, obdelati je potrebno le še podatke o količini azbestno cementnih vodovodnih cevi, ki so še v uporabi in podatke o zbolelih in umrlih iz registva raka ter napisati končno poročilo. Ste videli, prijatelji moji! Torej bomo čakali sedajle, da bomo ugotovili in zbrali vse podatke o umrlih in iz registra rakavih napisali končno poročilo. Tako. V redu, prav, meni je tudi, če se vi strinjate. Jaz tega predloga zakona v bistvu ne predlagam zaradi svojega lastnega interesa popolnoma nič. Jaz vode iz takih vodovodnih cevi ne pijem. Tudi kavici se raje odrečem in tudi čaju, če je možno, tam, kjer vem, da to obstaja. Ne, jaz bom sebe, ker sem ekološko osveščen, zaščitil. Jaz to predlagam zaradi ljudi. Ne rabim pa tudi nobene predvolilne kampanje in tako naprej, če bi slučajno mi kdo to oponašal, mogoče že veste za moje opredelitve, ampak kakor koli. Jaz delam čisto svobodno kot svoboden poslanec. Vsi se tudi zgovarjate na celo vrsto strokovnjakov in tako naprej, kakšne študije so naredili. Niste pa hoteli povedati vsega, kar je pa zapisano v tej raziskovalni nalogi. Poglejte, bom pa prebral, če želite. Vi pač navajate svoje argumente, jaz pa bom navajal tiste, ki so v prid rešitve te situacije, o kateri govorim. Situacija v Sloveniji pa je taka, citiram en del, da imamo položenih relativno veliko azbestnocementnih cevi za pitno vodo in za večino je rok varne uporabe že potekel. O tem ste vsi govorili. Večina je govorila,da smo dejansko prišli v obdobje, ko je rok potekel. Cela vrsta tudi strokovnjakov in študij in tako naprej govori, ko poteče rok tem cevem, jih je potrebno zamenjati. In potem govorite, da ad hoc jaz zahtevam, da mi to zamenjamo. Ne. V roku šestih let oziroma sedmih let, petih let, preden se bo naredil program in tako naprej, zelo strokovno bi bilo treba pristopiti k temu in ugotoviti, mogoče resnično ni potrebno vsepovsod to zamenjati, zato je pa potrebno narediti program. Zbrati je treba podatke na tem področju s strani vlade, oblasti, da se na tem programu nekaj naredi. Če na nekem področju ni potrebno zamenjati teh cevi, zakaj bi jih zamenjali? Jaz se popolnoma strinjam. Ampak so pa določena območja, ki jih je potrebno takoj zamenjati zaradi potečenegaroka uporabe in pa zaradi tega, to je pa zelo pomembno, kar vsi zanemarjate, ker sem prej povedal, da bom govoril o dejstvih, ne kar tako na pamet neko prazno slamo mlatite. Sedaj mi pa povejte, če je tukaj zapisano, tudi v tem poročilu, kar sem že prej prebral, "ker cevi na določenih delih vodovodnega omrežja preprosto izginejo". Ja, kam izginejo, spoštovani kolegi? Ja, kam izginejo? Ja v vodo. In ljudje to popijejo. Jaz vam bom povedal, da imam izkušnje, da določeni odseki cevi, tam kjer so vode, ker mi nimamo predpisov o hitrosti vode v teh cevovodih, mi nimamo predpisa. Če ga pa imamo, pa povejte, če ga imamo. Torej ga nimamo. Ker so hitrosti vode v teh cevovodih prekoračene in vemo, če voda teče počasi v nekem mediju, posebno pa tudi v salonitnih ceveh potem pride do nabiranja neke obloge znotraj. Če je pa ta hitrost vode prevelika, to pa se da izračunati, fiziki to znajo izračunati, pa pride do erozije. Jaz sem vam prej povedal, samo nočete poslušati in vse druge argumente navajate, da so določene, nesamo tukaj, kot v tem poročilu piše, da so določeni odseki cevi izginili, ampak da smo dejansko izkopali cevi, ko je prišlo do defekta, do okvare, ki so bile tudi na nekaj metrih dolžine popolnoma obrabljene, "zlizane", rečem v našem žargonu. In kam je tošlo? Kam je šel ta azbest? Ljudje so ga popili, kam pa drugam! Pojedli so ga. In če minister govori, da ni potrebno na tem področju nič narediti, da je to vse O.K. in tako naprej, potem si naj pa na solati naredi azbestne cevi. Če je tako neškodljivo. Jazne razumem tega. Zakaj pa potem ne? Skratka, moja ocena je, da tistih bistvenih elementov, bistvenih vzrokov, tako rekoč podatkov, ki bi jih morali upoštevati pri tem predlogu zakona, da se zamenjajo vodovodne cevi vsaj tam, kjer je to resnično nujno potrebno zaradi velike obrabe cevi, zaradi dotrajanosti cevi. Tiste argumenei, ki govorijo v prid temu, da bi bilo potrebno te cevi zamenjati, bi bilo treba upoštevati. Vendar, žal ste se odločili, da tega ne boste storili. Kakorkoli že, meni je zelo žel. Bomo videli sicer, kakšno bo glasovanje, ampak resnično to, kot je že bilo povedano, malo več bi mogoče razni ekologi, pa tudi vsi ostali, ki ste v nekih združenjih za varovanje zdravega življenjskega okolja, kot je Globe in tako naprej, predsedniki, malo več posluha bi morali imeti za te stvari in upoštevati resnično tiste argumente, ki so najbolj merodajni oziroma ki bi se dejansko lahko nagnili v to smer, da bi se pristopilo k uresničevanju tega zakona in da bi resnično tam, kjer je to nujno potrebno, če že ne drugje, naredili nek program, na podlagi katerega bi te azbestne vodovodne cevi zamenjali. Zdaj moram še to argumentirati. Vse te teorije in razlaganja, kako oblast pomaga pri zamenjavi teh vodovodnih cevi ali pa na splošno pri gradnji vodovodnih sistemov v Sloveniji, kot ste prej sami ugotavljali, da ogromno ljudi živi nadstandardno, tako rekoč, marsikje v Sloveniji pa še vode ni. Tudi v mojem kraju, kjer živim, je še tako, da ljudje pijejo oporečno vodo - da še marsikje ni bil zgrajen vodovod. Dobro, saj so ljudje dočakali tudi primerno starost, tudi do 80 let, ne glede na to, da so pili kapnico, hvala bogu, izgleda, da so izredno trdnega zdravja ali kakorkoli. Ampak oblast kot takšna bi morala več posluha in več pozornosti nameniti oskrbi državljanov z zdravo pitno vodo. To je njena temeljna dolžnost. To, kar pa počnejo zdaj, pa ni vredno oziroma je zelo slab zgled ali pa slabo delo oblasti na tem področju. Poglejte, večino projektov, ki jih financira ministrstvo za okolje, prostor in energijo, če sem zelo natančen, v svojih razpisih sofinancira izgradnjo novih vodovodnih sistemov in sicer 20%. 20%! To je tako rekoč skoraj nič. Poleg tega je treba DDV odbiti, tako da potem končna številka pride na izstavljeno situacijo 16%. S 16%, če greš računati, kakšne vse postopke moraš izvesti v zvezi s tem, od javnega razpisa in tako naprej do še bolj zakompliciranih stvari, dokumentacije in dokazovanja resničnih stroškov in tako naprej, je teh 16% čista izguba! Čista izguba! Zato predlaganih 50%, da bi se nekoliko prej prišlo do teh sistemov, da bi se zamenjale azbestnocementne cevi, kjer je to resnično potrebno, mislim, da ni pretiran odstotek, ker bi še vedno morale lokalne skupnosti oziroma upravljavci sistemov vložiti velika finančna sredstva, da bi prišlo do zamenjave teh škodljivih cevi. Poskušal sem vam povedati samo nekaj tistih najbolj trdnih argumentov, ki ste jih nekako na vsak način poskušali pozabiti ali pa potisniti nekam na stran. Predvsem gre za to, da je moja ocena pri tem, da se enostavno temu posveča premalo pozornosti, ker so ljudje premalo obveščeni. Prej nisem do konca prebral - poglejte, dr. Peter Otorepec predlaga, da se odseki vodovodnega omrežja, kjer so cevi najstarejše in zato najbolj izpostavljene razpadu, čim prej zamenjajo - čim prej zamenjajo! - ostale pa v doglednem času. Vodovodi naj pripravijo terminske načrte, in tako naprej. Če vi navajate določene strokovnjake, tudi jaz navajam ime nekoga, ki je tudi dr. in je predlagal, da je treba te cevi čimprej zamenjati iz znanih razlogov, ki sem jih prej navajal in trdnih argumentov. Ta predlog zakona je predlagala skupina poslancev, gospod Ivan Božič je tudi podpisal, takrat gospod Franc Jazbec, Vincencij Demšar. Tudi Jože Jagodnik, Združena lista, iz Maribora ni tega podpisal kar tako, brez zveze, ampak je z nekimi argumenti prav gotovo in se je strinjal s tem, da se to področje uredi. Drugi pač niso pristopili oziroma tudi ni bilo po moji oceni potrebe, ker dejstva sama govorijo, da je to potrebno storiti. Jaz sem pač prepričan in pričakujem, da boste spoštovani, kolegi, kolegice, našli razumevanje do vseh, da določen del tistih najbolj ogroženih vodovodnih sistemov poskušamo na podlagi tega zakona razrešiti v prid naših ljudi in zdravja naših ljudi. Hvala lepa.
Hvala. Iz seznama prijavljenih razpravljavcev dajem besedo še Rudolfu Petanu. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Jaz bom začel na koncu, ker so kolegi že ogromno povedali. Verjetno se vsi spomnimo, da azbestnocementnih ali cementnoazbestnih izdelkov ne smemo kar tako puščati v naravi ali odlagati na smetiščih ali pa je vsaj ne bi smeli. Zakaj? Zato, ker je škodljiv vpliv na podtalnico. To se pravi na smetišče jih ne bi smeli, lahko bi pa po teh izdelkih transportirali vodo za pitje in za uživanje. To se pravi, tu je totalna nelogika, totalno nasprotje. Že samo to dejstvo govori, da v naravi ne smemo odlagati odpadkov teh izdelkov, da je potrebno cevi za vodo čimprej zamenjati, kajti to je verjetno še bolj škodljivo kot pa je odlaganje v naravi, preden šele pride v podtalnico. Tu je pa že direktno v stiku s tisto vodo, ki jo vsakodnevno uživamo. To se pravi, to je argument, ki govori v prid predlagatelja in v prid tega zakona. Če gremo lepo po vrsti. Vsekakor je treba to zamenjati. Spomnimo se, kdaj smo mi začeli polagati ali uporabljati te cevi. To je bilo obdobje neke mode. Azbest je bil moda, še predvsem za velike premere, ker so te cevi lažje, tudi montaža je lažja. To se pravi, šlo je za čisto podjetniški interes, manj pa zdravstveni interes. Dejstvo je pa po drugi strani tudi to, da če neko stvar uvedeš v takšen sistem, kot so vodovodni sistemi, škodljivost se ne pokaže čez 10, 20, mogoče šelečez 30 let. Ampak v tujini so relativno hitro ugotovili vpliv, ki jo imajo cevi na vodo, ki se pretaka po njih in so začeli hitro ukrepati. Tuje države so zainteresirane, da se čimprej zamenjajo te cevi. Pri nas je pa seveda nekaj čisto drugega. Mi namesto, da bi nekaj sanirali, mi delamo študije. Ti naročniki seveda vplivajo na te študije in potem nič čudnega, da dobimo takšno študijo, ki pravi, da se zazna večje število obolevnosti za rakom, vendar ne vem, tako kot je zapisano, malo nerodno mi je tudi topovedati, da to pa ni škodljivo, povečan je vpliv raka, vendar ni kritično. Ne vem, kaj bi moralo biti kritično, kolega je lepo to opisal. Mi imamo seveda nek drugi problem. V tistem zanosu delovnih uspehov iz prejšnjega sistema, ki ni bil vedno slab, to moramo tudi povedati, tako da se ne bomo narobe razumeli, smo pač zgradili tovarno za te cementnoazbestne izdelke in seveda zdaj to tovarno imamo. Dejstvo je, da imamo tu ogromno delovnih invalidom ravno zaradi azbesta, ki pa kljub temu, da imamo zakon, ki smo ga sprejeli ob koncu prejšnjega mandata, ti ljudje še ne dobijo teh pravic, ki jim gredo iz tega zakona. Sedaj bi še radi ta zakon popravljali zato, da bi ti ljudje še kasneje dobili tisto, kar jim gre, če jim sploh lahko kakšno nadomestilo damo, če lahko denar odtehta tisto, da so izgubili zdravje. Mi jim še vedno nočemo priznati, tako kot tudi cel sistem zdravstva v prejšnjem obdobju ni hotel priznati, da ti ljudje, ki so delali z azbestom, da imajo okvare, zdravstvene okvare in da obolevajo. Tako tudi sedaj mi nočemo priznati, da so te azbestnocementne cevi škodljive in nam, tistim, ki uporabljamo to vodo, da škodi organizmu. Nočemo enostavno še priznati in se sprenevedamo in delamo nove in nove analize, ki bi naj ugotovile, da to ni tako zelo škodljivo. Dejstvo je, da cevi, po katerih se pretaka voda, so podvržene eroziji. Azbest je takšna zadeva, tudi če je pomešan z betonom, da erodira, že veter vpliva. Zato so tudi strehe iz azbestnih snovi škodljive, ker veter erodira, vpliva, ker je to pač takšen izdelek, da se lušči in to so zelo majhni delci, ki jih seveda potem mi vdihavamo. Še hujše je pa to, v ceveh, kjer se dobesedno strgajo te cevi, kjer so pretoki večji in pa kjer je hitrost v teh ceveh večja. Tam, kjer je hitrost manjša, so pa lahko tudi druge okvare, kot so razpoke, in tam je pa še hujša zadeva. Ne samo, da se tam izpira azbest, ampak pride do zunanjih vplivov, to se pravi, da pride do pronicanja iz zemlje. Marsikje so stvari škodljive preko smetišč, bom zdaj omenil, ker sem že na začetku začel, tudi marsikdaj odpadki, živalski odpadki, in to pride v cevi in v vodo. Zato se ne smemo čuditi, če imamo tudi takšne težave z biološko oporečnostjo vode zaradi teh cevi. Ampak nam tega še v bistvu ni dovolj. Še nekaj bi želel opozoriti, zakaj se nekateri toliko upirajo in kljub temu, da analize pokažejo, da so izgube vode nenormalno velike, tudi do tretjina in celo več gre v izgubo. Ampak nas to ne moti. Tu bi omenil neko drugo zadevo. Verjetno se ne govori zastonj, so razpoke, vendar tretjinaali pa še več, pa skoraj ni mogoče, ker potem bi morali ob vodovodih imeti prave vrelce vode, pa tega nimamo. Dejstvo je še nekaj drugega. Pod tem se skriva še nekaj drugega - tako se govori - da je to zelo priročna zadeva, da lahko nekateri veliki porabniki vode [[to je živilska industrija pa še kdo]] dobivajo vodo zastonj, potem pa rečemo, imamo azbestnocementne cevi, ki puščajo na veliko. Ni res! Tudi to bi se bilo treba vprašati, tam, kjer so tako strahovito velike izgube vode, kdo dobiva vodo zastonj. Tudi to, gospodje, kolegice in kolegi, v Sloveniji ni nič novega. Sam verjamem tem govoricam, seveda dokazati ne morem, ker potem bi moral izkopati, kar je nesmiselno pri nas. Ampak tudi to je priročna zadeva, zato se tudi nekateri tako upirajo, da bi zamenjali cevi, ker potem ne bi mogli reči, če bi imeli litoželezne ali pa kakšne druge cevi, da bi rekli, zdaj pa 30% vode izgubimo. To ne gre. To je edino pri teh ceveh možno, ker vemo, da so razpoke relativno pogosta zadeva, ampak tako velike pa tudi ne. In da zaključim. Vsi vemo, da azbestnocementni izdelki niso dobri za odpad. Za prenos vode, ki jo vsakodnevno uživamo, bi bile pa še vedno dobre. Gospe in gospodje, to je totalen anahronizem in govori o nečem drugem, ne pa o tistem, kar je predmet tu, da jeto škodljivo. Je škodljivo. Zato bom podprl ta zakon, s tem da bi rekel, da če bi že danes vse te cevi zamenjali, bi bilo že zdavnaj prepozno, bili bi že vsi bolj ali manj kontaminirani, eni več drugi manj. Hvala lepa.
Hvala. To je bila razprava poslank in poslancev. Preden bi izkoristili še preostali čas, če se bomo tako odločili, bi povedal samo svojo odločitev glede dodatnega predloga, ki ga je podala poslanska skupina Slovenske ljudske stranke. V okviru rednega zakonodajnega postopka, prva obravnava predloga zakona [[to so členi od 121 do vključno 124 poslovnika državnega zbora]] ni predvidenih vlaganj dodatnih sklepov. Zato se tudi Ljudska stranka sklicuje na 247. člen poslovnika, ki govori sicer o sodelovanju vlade pri delu državnega zbora, in ta člen, smatram, da je možno dati predlog kot samostojno točko dnevnega reda ali pa eventualno okviru poslanskih vprašanj. Člen 122 govori, da se po splošni razpravi sklepa, ali je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo ali ne. Ostalo nam je še pet minut do konca te točke dnevnega reda in sprašujem, ali v skladu s prvim odstavkom 71. člena poslovnika želi še kdo razpravljati v okviru teh razpoložljivih petih minut. Kolega mag. Drobnič, želite razpravljati? Želi še kdo drug, da razdelim čas? [[Nihče]] Kolega Drobnič, imate besedo.
Hvala lepa za besedo. Dovolite še nekaj besed z moje strani v zvezi z zakonom, ki ga sprejemamo, v zvezi z azbestnimi cevmi. Veliko argumentov je bilo povedanih glede azbestnih cevi, glede vplivov azbesta na zdravje prebivalstva, na zagotavljanje zdrave pitne vode, kar je v javnem interesu. Mene bo seveda najbolj zanimalo, bo teklo glasovanje ob koncu razprave v večernih urah. Kot jih je že nekaj pred menoj povedalo, da učinki direktno prek vode na človeka seveda niso jasno dokazani, ni pa nikjer rečeno, da teh učinkov ni. Učinki se lahko pojavijo tudi, in resno se moramo vprašati, po amortizaciji teh cevi. Vemo koliko milijonov kilometrov je teh cevi in resno vprašanje je poleg tega zakona, kako bomo rešili to vprašanje. Odslužene cevi bodo verjetno zagledale luč sveta, s tem pa postanejo zelo nevaren agens. Za dobo trajanja se ta nevarna substanca ne uniči, pač pa takrat začne učinkovati. To bo resno vprašanje, kaj s tem odpadnim materialom. Zato jaz odločno podpiram sprejetje tega zakona za zamenjavo. Hkrati pa bi lahko v postopku sprejemanja dopolnili tudi s temi določbami, kako ravnati s tem materialom, da ne bi škodljivo vplival na zdravje prebivalstva Slovenije. Odgovornost je na nas. Menimo, da je potrebno ta zakon sprejetii zato, da bi se reševalo pravočasno, da se ne bomo srečali z rezultati in posledicami, podobnimi, kot velja za azbestno izdelovanje, tisto, kar ureja azbestni zakon. Strokovnjaki so nam povedali, da bodo ključne posledice in največje šele prišle, kajti ta doba, ko nastane bolezen in ta inkubacijska doba je zelo dolga in se lahko pojavi šele po precejšnjem številu let. Tako je kakršno koli prelaganje tega zakona ali pa odlaganje neodgovorno početje. Še enkrat resno pozivam vse poslance, da ta zakon podpremo in da gre v postopek sprejemanja. Ali so vse določbe in ureditve, členi ustrezno postavljeni, o tem ne morem čisto natančno soditi. Vendar imamo v postopku sprejemanja možnost, da vložimo dopolnitve, da bi bil zakon takšen, kot ga potrebuje Slovenija. Slovenija ima žal preveč slabih izkušenj. Izkušnje tudi z zatajevanjem, ko je bila že odkrita nevarnost različnih snovi. Konec koncev tudi ta reka Rupa je bila onesnažena.Vedela je strokovna javnost, zlasti pa vladne službe, vendar niso obvestile državljanov. Še bolj zaskrbljujoče pa je, da nismo ravnali tako, kot jim veleva zakon, in tako, kot jim veleva vest. V tistem času so se otroci kopali v umazanih vodi in to je pustilo posledice na zdravju ljudi. Ne gre samo za zakon, ne gre samo za finančne posledice, gre za zdravje nas in za zdravje potomcev. Hvala.
Hvala. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje odločali ob 18.15, zato prekinjam to točko dnevnega reda.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci. Lep pozdrav vsem v mojem imenu. Prehajamo na 6. TOČKO DNEVNEGA REDA - OBRAVNAVA POROČILA O DELU KOMISIJE ZA ODNOSE S SLOVENCI V ZAMEJSTVU IN PO SVETU, OD 27. MARCA 2001 DO 31. DECEMBRA 2002. Poročilo, s predlogi sklepov, je v obravnavo državnemu zboru predložila komisija za odnose s Slovenci v zamejstvu in po svetu. Besedo dajem predsedniku komisije, gospodu Francu Pukšiču, za dopolnilno obrazložitev. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi, gospod državni sekretar! Komisija za odnose Slovencev v zamejstvu in po svetu, kot veste, je bila imenovana približno pol leta po sestavi državnega zbora v tem mandatu. Jaz se nisem želel sprehoditi čez statistične podatke, ki jih je opravila komisija v tem mandatu, ampak ker sem v časopisju danes zaznal, da je nekdo to poskusil narediti, vendar z ogromno napakami, je nujno potrebno, da to vendarle naredim. Podatki so v programu dela od takrat, ko je bila ustanovljena, torej 27. marca 2001, do 31.decembra, torej do konec lanskega leta. Med tem časom je bilo nekaj čez 20 sej, bilo več obravnav predlogov zakonov, kot zainteresirano delovno telo, in drugih aktov državnega zbora. Druge oblike dela komisije v tujini so bili obiski delegacije komisije pri Slovencih v zamejstvu in po svetu, obiski z udeležbo na različnih srečanjih, sejah ali drugih zadevah na osnovi vabila. V državnem zboru je bilo preko 70 različnih dogodkov. Med njimi sprejemi predstavnikov Slovencev v zamejstvu in po svetu, delovni sestanki, dve vseslovenski srečanji v državnem zboru, tiskovne konference, sestanki, posveti in drugi pogovori. Delo komisije, ki se je nanašalo na manjšine, je slonelo na odpravljanju problematike, in sicer v zvezi s problematiko zapiranja dvojezičnih šol na avstrijskem Koroškem, s topografijo, seveda v zadnjem času izredno dosti tudi z Radiom 2 in Radiom Agora, potempoložaj slovenskih manjšin v sosednjih državah v povezavi z vključevanjem Slovenije v Evropsko unijo, položaj slovenskih manjšin v Italiji in izvajanje zaščitnega zakona ter seveda obravnava pisma krovnih organizacij. Med komisijo in uradom pri zunanjem ministrstvu Republike Slovenije je bila povezava, in sicer sodelovanje ter spremljanje določenih aktivnosti v zvezi z javnim razpisom in tudi z informacijo komisiji v zvezi z izborom na osnovi javnega razpisa, potem pa seveda v tesnem sodelovanju pri pripravi zakonov, kot je zakon o zunanjih zadevah, zakon o evidenci volilne pravice, zakon o državljanstvih in drugo. Tu seveda moram povedati, da tudi z ostalimi ministrstvi, ki so navedena, smo imeli dobro sodelovanje. Komisija se je odzvala vsa tri leta tudi pri predlogu priprave proračuna Republike Slovenije, in sicer z amandmaji. Žal pa na matičnem delovnem telesu, to je na odboru za finance, in državnem zboru amandmaji niso bili sprejeti. Poleg vsega ostalega je komisija pripravila tudi resolucijo o Slovencih po svetu, iz leta 1996 resolucijo o Slovencih v zamejstvu, 23. januarja 2002 je bila sprejeta resolucija o Slovencih po svetu. Ta resolucija o Slovencih po svetu je naletela na izredno pozitiven odnos. Dobil sem občutek, da so po tej sprejeti resoluciji Slovenci po svetu nekako bolj zadihali, zaživeli, vendarle Republika Slovenija, skrbi, želi skrbeti za ohranjanje slovenstva, slovenskega jezika in kulture. S to resolucijo smo jim pravzaprav dali priznanje za vse to, kar so prestali, pretrpeli podnekim drugim režimom, ko so se izseljevali, in za vse to, kar so naredili za domovino Republiko Slovenijo v vsem svojem obdobju, kjerkoli že so. Komisija je sodelovala in se spoznala z delom civilne družbe, kot je slovenski svetovni kongres, izseljensko društvo Slovenija v svetu in Slovenska izseljenska matica ter Rafaelova družba. V državnem zboru je komisija organizirala delovne pogovore, povezane z aktualno problematiko, na katerih so sodelovali predstavniki Slovencev iz zamejstva in po svetu. Na pogovorih o tej problematiki smo po sprejeti resoluciji zastavili tudi pripravo zakona, z delovnim naslovom: O Slovencih, ki živijo izven meja Republike Slovenije, in to je tudi naše prioritetno delo v naslednjem časovnem obdobju. Če še nekoliko preletim obiske, ki so bili pri Slovencih v zamejstvu in po svetu, moram poudariti, da so na obiskih, ki jih je organizirala komisija, predvsem na teh večjih, bili prisotni tudi posamezni predstavniki urada za Slovence v zamejstvu in po svetu, kar se je izkazalo zelo koristno - z ene strani so dobili politične odgovore, z druge strani pa tudi konkretne odgovore v zvezi s prijavami na razpise in tako dalje. Prek stikov na pogovorih in obiskih je komisija pridobila informacije ter se seznanila s problemi ter predlogi slovenskih organizacij in društev. Obiski so bili tako s strani članov komisije kot tudi predstavnikov Slovencev v tujini ocenjeni kot nujni in koristni, saj je bilo Sloveniji večkrat očitana nezainteresiranost ter nepoznavanje in zato neustrezno oblikovanje odnosov z njimi. Ob obiskih pri Slovencih v zamejstvu in po svetu je komisija obiskala tudi predstavnike oblasti teh držav. Delegacije komisije so imele na obiskih v Braziliji, Argentini, Bosni, Švici, na Švedskem, uradne pogovore s predstavniki oblasti, nakaterih so lahko izmenjali mnenja in predloge v zvezi z življenjem in delom Slovencev, ki živijo v teh državah. Običajno so ti pogovori potekali v zelo prijateljskem in konstruktivnem ozračju, člani delegacije pa so bili tako uradno seznanjeni s pogledi in nameni oblasti glede položaja in pomoči Slovencem, ki tam živijo. Predstavniki oblasti so v razgovorih ponavadi tudi obljubili, da bodo proučili in po možnosti upoštevali predloge predstavnikov komisije, ki so jih na podlagi razgovorov s Slovenci tudi posredovali. Ob pomembnosti in potrebnosti takšnega načina obiskov tudi pri predstavnikih oblasti je pravzaprav zapisano tudi v vseh depešah, ki jih dobimo po obiskih iz ministrstva za zunanje zadeve, torej iz veleposlaništev ali generalnih konzulatov ali konzulatov v državah, kjer smo bili. Po teh obiskih je seveda komisija tudi pripravila poročilo, ga posredovala vladi, odboru za mednarodne odnose in ostalim zainteresiranim za to področje. Glede sprejemov v državnem zboru je pomembno povedati, da so ob teh sprejemih v državnem zboru proti koncu leta vedno nekako narejeni pregledi dela preteklega leta in okvirni program napovedi dela za prihodnje leto. Tako ti sprejemi niso samo formalni, ampak tudi vsebinski, saj ti predstavniki, ki tu sodelujejo, tudi vsebinsko sodelujejo pri programu za naslednje leto. Komisija za Slovence v zamejstvu in po svetu ima tudi 3 delovna telesa oziroma delovne skupine. Ena je bila torej že predhodno za pripravo resolucije, sedaj pa sta dve, in sicer eno je delovna skupina za evropske programe in regionalno sodelovanje, druga delovna skupina je na področju kulture in izobraževanja. Ti dve skupini pripravljata skupno sejo, kako na tem prostoru po maju 2004, ko bomo v tem enotnem prostoru brez meja kako bomo v bistvu funkcionirali. Pomembno pa je, da bomo ob tej pripravi tudi spremenili, dopolnili resolucijo o Slovencih v zamejstvu. Po petih letih so ji že določene zadeve prerasle in je potrebna novelacije. Ena od delovnih skupin pa je tudi delovna skupina za pripravo zakona o SLovencih, ki živijo izven meja Republike Slovenije. Vsi skupaj bomo lahko zadovoljni, če bomo ta zakon pripeljali čez parlamentarno proceduro v tem mandatu. Jaz sem globoko prepričan, da nam bo to s skupnimi močmi uspelo. Sedaj je z zakonom tako daleč, da ga bomo v maju že obravnavali na seji komisije, predhodno pa seveda delovna skupina, tako da ga bomo potem razposlali po DKP-jih in po društvih po celem svetu. V dovolj dolgem časovnem obdobju pričakujemo tudi odzive, tako kot smo to imeli že pri pripravi resolucije. Iz priprave resolucije imamo s tega naslova zelo pozitivne izkušnje. No v zakonu bomo seveda tudi uredili področja, ki do sedaj niso, čeprav je veliko zakonov, ki parcialno urejajo določeno problematiko v zvezi s Slovenci v zamejstvu in po svetu. Tupa bo sedaj urejeno tisto, kar še ni, med drugim, kot je repatriacija in seveda v zvezi z izvajanjem volitev po svetu. Premalo je imeti zakonodajo, ko pa vnaprej veš, da se ne da izvrševati. O teh problemih smo na komisiji govorili že nekajkrat in na koncu prišli tudi do nekih zaključkov, ki jih bomo predstavili v tem našem zakonu. Doslej sta bili dve pomembni vseslovenski srečanji v parlamentu. Da povzamem samo to, da je bilo prvo na deseto obletnico samostojnosti Republike Slovenije, da se je udeležilo tega srečanja 59 predstavnikov slovenskih društev iz sveta in zamejstva in da je po predstavitvah uradne slovenske politike od vlade do parlamenta spregovorilo še 27 razpravljavcev. Naslednje srečanje je bilo lansko leto 8. julija, kjer je bilo prisotnih57 predstavnikov slovenskih društev in organizacij, da je po razpravah spregovorilo še 33 razpravljavcev. Letos pripravljamo ponovno 8. julija 3. srečanje, na katerega bomo povabili tudi vse predstavnike, Slovenke in Slovence, ki so po svetu parlamentarci ali v zveznih ali deželnih parlamentih. Predlagam, spoštovane kolegice in spoštovani kolegi, da poročilo s predlaganimi sklepi, videl sem pa tudi že nekaj amandmajev, ki ste jih predložili in nekaj dodatnih sklepov, tudi podpremo in sprejmemo, saj bo to omogočilo za boljše poznavanje in razumevanje slovenstva po svetu. Jaz sem prepričan, da Slovenija je in bo ostala domovina vseh Slovencev, pa ne glede na to, kjerkoli že so in zaradi česa so morali oditi. Hvala lepa.
Gospod predsednik, hvala lepa. Vlada se k razpravi ni priglasila. Med nami lepo pozdravljam predstavnika vlade, državnega sekretarja v ministrstvu za zunanje zadeve, gospoda Črtomirja Špacapana. Mi pa prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Najprej bo stališče poslanske skupine Nove Slovenije predstavil dr. Jožef Bernik. Izvolite.
Gospa podpredsednica, gospod državni sekretar. Z velikim veseljem sem sprejel imenovanje v komisijo za Slovence v zamejstvu in po svetu. Zakaj tudi ne, saj sem skoraj pol stoletja živel med njimi. Vendar, žal, ta komisija ni bila vnesena v novi poslovnik državnega zbora. Zakaj neki? Morda iz pozabe ali pa na osnovi gledanja, ki ga je izrekla v prvi Drnovškovi vladi, če se ne motim, ministrica, in je komentirala, da z izseljenci ne bo problema, saj bo to narava sama rešila. To se pravi, da bodo pomrli in jih ne bo več. Jaz upam, da to mišljenje, če je bilo takrat razširjeno, da danes ni več. Kot vidite iz poročila, je bila komisija izredno delovna. Zato čestitam predsedniku Francu Pukšiču za njegovo energijo in vizijo in seveda podpredsedniku, gospodu Jožetu Avšiču, ter vsem članom komisije za izredno dobro sodelovanje in veliko delo. V Novi Sloveniji podpiramo poročilo, ki je bilo podano in bomo tudi morda še kakšno rekli na to temo. Želim pa v svojem imenu in v imenu Nove Slovenije komentirati nekatera področja in stanje na njih. Slovenci po svetu, ko uporabljam ta izraz, mislim tudi na naše zamejce in bom tudi v tem kontekstu govoril o potrebah in stanju med njimi. Najprej bi želel potrditi dobro sodelovanje med našo komisijo in slovenskim uradom ministrstva za zunanje zadeve. Ta urad ima od naše ustanovitve oziroma ustanovitve naše komisije na čelu že tretjega državnega sekretarja. Izgleda pa, da se mora vsak od njih učiti na delovnem mestu, vendar moram priznati, da je vsak to dobro storil. Vsekakor pa to ni dober znak, kajti nekaterim se zdi, da je ta urad nekakšna čakalnicaza višje mesto. Dejansko je to priznanje vsem državnim sekretarjem, ki so imeli to mesto, kajti vsi so napredovali na višja mesta. Seveda pa je to do neke mere tudi koristno, čeprav ne za delo z izseljenci, da se ti ljudje spoznajo z dilemami in področjem ki ga prej morda niso poznali. Na vsak način pa ne bi želel, da bi se govorice o tem, da se bo ta urad v sedanji funkciji ukinil in se bodo morda nekatere funkcije prenesle na nižje nivoje, da bi se to uresničilo. Zdi se mi, da bi bil to slab znak vlade vsem Slovencem, ne samo tistim, ki živijo zunaj Slovenije. Ko sem že pri uradu, bom omenil še nekaj stvari. Poglejte, od osamosvojitve naprej smo začeli z ministrstvom za Slovence po svetu. Če bi pa se danes resnično zgodilo to, kar govorice pravijo, potem bi bil to tudi čuden smerokaz za vse nas, tudi za nas v parlamentu. Upam da to ne bo tako. Vendar moram opozoriti na dejstvo, da se je nekaj državnih sekretarjev na tem mestu zavzemalo za prenos dejavnosti sedanjih društev na nek državni zavod, prek katerega bi tako vse delo. Kot verjetno že veste, so tukaj med nami štiri organizacije, katerih dejavnost na področju stikov in dela s Slovenci je kar velika. Najstarejša je seveda Rafaelova družba, ki jo je ustanovila slovenska katoliška cerkev na začetku prejšnjega stoletja. Druga je Slovenska izseljenska matica, to je ustanovil prejšnji režim in mu je tudi služila v politične namene, tako da je imela nadzor nad izseljenci. Po nastanku naše države se je ta organizacija spremenila v civilno društvo. Tretji jeSvetovni slovenski kongres, ki je bil ustanovljen na dan napada na Slovenijo ob navzočnosti številnih Slovenk in Slovencev iz sveta. Že več let vsako leto prirejajo za slovenske strokovnjake v svetu in doma srečanje, kot so recimo srečanja z zdravniki, srečanja s poslovneži, srečanja z znanstveniki in podobno. Najmlajše je slovensko izseljeniško društvo Slovenija v svetu. Ustanovili so ga mlajši povratniki slovenskega rodu iz Argentine. Vsa ta društva se prijavljajo na razpise za svoje programe in tako, čeprav ne [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]tistega, kar predlagajo, vsaj dejavnost teče naprej. Če se vrnem govoricam o tem, da naj bi se ustanovil zavod, ki bi prevzel sedanje dejavnosti od vsaj treh organizacij, bi želel povedati, da ne vidim nobenega razloga za to in bi ta stvar pomenila tudi to, da se vračamo v nekatere prejšnje čase. Moram povedati, da v naši stranki Nova Slovenija menimo, da bi ta smer bila napačna in škodljiva za nas vse, za državo in našo družbo. Prvič, to bi bil povratek k socialistični praksinacionalizacije civilnih društev v Sloveniji. To bi bila v popolnem nasprotju z evropsko prakso. Že tako imamo v Sloveniji veliko manj resničnih civilnih društev, kot bi jih potrebovali. To bi pa seveda šlo v nasprotni smeri. Drugič, država, kot vemo, ni bila sposobna reševati v centralizirani obliki mnogih problemov in tudi tega ne, zato je sodelovanje civilne družbe nujno potrebno tudi pri nas. Sedaj pa še nekaj drugih komentarjev, ki bi jih rad podal. Pogosto vidimo pomanjkanje vizije, kaj bi bilo treba še narediti. Seveda to ni vprašanje samo komisije ali pa urada, to je vprašanje naše širše družbe. Zaradi tega upam, da bomo mogli naše sodelovanje z izseljenci po svetu populizirati tudi širše med ljudmi v naši državi. Nekoliko je problem tudi v tem, da se politiki nismo znali, zmogli ali hoteli se dogovoriti, kaj so naši narodni interesi. Človek bi mislil, da je eden narodnih interesov, da se slovenstvo krepi, ne samo doma, ampak tudi po svetu, tak primer imamo pri mnogih drugih emigracijah po svetu. Zaradi tega bi bilo žalostno, da bi tudi Slovenci ne pripravili možnosti, da to vizijo in naš nacionalni interes v tem pogledu utrdimo. Možnosti priprave skupaj z našimi izseljenci in zamejci so zelo nujne v tem smislu, da bi morali pomisliti, ko pridemo v Evropsko zvezo, kako bomo lahko sodelovali z našimi zamejci, predvsem pa tudi z ljudmi, ki so v svetu. Znano je, da so nekateri narodi, recimo, irska vlada je z veliko širokogrudnostjo omogočila ljudem, ne vem katere generacije, v Združenih državah Amerike da so dobili irske potne liste in so s tem potem mogli delovati v Evropski uniji. Seveda, razočaranje je pa v toliko, ker smo večkrat opozarjali vlado, da bi bilo koristno imeti ali pa predstaviti kakšen načrt, kako sodelovati oziroma kako se pripraviti ter kako pripraviti naše zamejce do tega, da ugotovimo možnosti ali pa morda celo nevarnosti za sodelovanje na področju izseljenstva, gospodarstva in tako dalje, potem ko Slovenija vstopi v Evropsko unijo. To je vprašanje, ki resnično nikdar ni bilo, bi rekel, pripravljeno, kljub našim številnim pozivom. Na vsak način smo veseli, da je to poročilo prišlo v državni zbor in pokazalo, da je komisija delovna in da ima še precej načrtov do konca mandata. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil gospod Ivan Kebrič. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica, za besedo. Spoštovani državni sekretar, kolegice, kolegi! Že iz dijaških let me spremlja uvodni verz "domovina, ti si kakor zdravje". Kjerkoli sem hodil po svetu, sem se rad vračal v domači kraj in občutil tisto, čeprav se nista cedilo vedno ali pa zelo redko, med in mleko. Ko v tujini srečaš našega narodnjaka, ko slišiš slovensko besedo, ti postane toplo pri srcu, da slovenska beseda tudi v svetu nekaj pomeni in upamo in menimo, da ne bo zamrla. Naši zdomci, Slovenci po svetu se združujejo v društva. Zakaj? Ko delam z veseljem v komisiji za zdomce in zamejce, se srečujem s temi problemi, ko prisluhnemo, kaj jih teži, zakaj se družijo in kakšne cilje imajo. Materialna sredstva ne morejo, pa čeprav je komu, ne glede na to, iz kakšnih razlogov je šel iz naše domovine, sedaj samostojne Slovenije, boljši kos kruha, večji kos ne more nadomestiti tistega duševnega, psihičnega, srčnega zadovoljstva, ko se počutiš med svojimi v veliki družini. V društvih se združujejo predvsem zato, da bi obdržali in se lahko pogovarjali v domači, slovenski besedi. Zato ni dovolj, da jim matična država ali domovina nudi samo neko moralno oporo, ni dovolj, da se jim da od časa do časa tako ali drugačno priznanje. Žal, vse bolj se svet materializira in vse bolj gre vse preko denarja, vse se plača in pregovor pravi, da vse se plača in vse se vrača. Sloveniji se bo marsikaj bogato vrnilo, ko bo določene investicije, ne samo, kot sem dejal, moralno pomoč, ampak tudi materialno podpirala naše zdomce, da se bodo lažje združevali. V tej komisiji smo obiskali mnoge, kise srečujejo bodisi s takimi ali drugačnimi težavami. Osnovno je, da jih oskrbujemo z našimi knjigami, da imajo živ kontakt z domovino, na drugi strani pa, so vedno bolj pomembni elektronski mediji, da jim tudi omogočamo poslušanje radia, gledanje televizije iz domačih logov in z domačo, slovensko besedo. Menim, da se nam bo bogato obrestovalo in da je osnovni problem, da jim zagotavljamo določeno možnost vrnitve, kajti naši zdomci, ki so že dalj časa v tujini, imajo željo vrniti se v domači kraj, k svojim sorodnikom, znancem, prijateljem in sonarodnjakom. Menimo, da najmlajša, tretja ali celo četrta generacija se srečuje z določenimi problemi, kajti trend mladostnikov je malo drugačen, kot pa tistih, ki so že desetletja odsotni, ampak se vedno radi v okviru svojih materialnih možnosti, pa tudi v tistem okviru, ki ga jim lahko domovina nudi, vračajo, kot sem dejal, v domače kraje in obujajo spomine na tisto svojo mladost, ki so jo pri nas doživeli. Čeprav si tretja generacija že v tujini prisvaja tuja državljanstva oziroma državljanstva dežel, držav, v katerih živijo, bi z našo pomočjo lahko tudi pri teh obdržali slovensko besedo in slovensko zavest. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov nam bo predstavil gospod Samo Bevk. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani zbor! V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov podpiramo delo komisije za odnose s Slovenci v zamejstvu in po svetu. Kljub sprva dokaj negotovi usodi, ko so se v začetku leta 2001 v državnem zboru konstituirala posamezna delovna telesa, smo v Združeni listi socialnih demokratov podprli ustanovitev komisije. Ustanovitev komisije smo podprli tudi zaradi pozitivnih izkušenj iz prejšnjega mandata, saj lahko kot njen takratni član potrdim, da smo v ospredje postavljali državniški interes do naših ljudi, ki živijo v zamejstvu in širom sveta. Strankarske oziroma parcialne dnevnopolitične interese pa smo zavestno puščali ob strani. Skrb za avtohtone slovenske narodne manjšine v sosednjih državah, za slovenske izseljence in zdomce je ustavna kategorija. Država ima tudi nalogo, da pospešuje njihove stike z matično domovino. V 5. členu ustave je tudi izrecno zapisano, da lahko Slovenci brez slovenskega državljanstva uživajo v Sloveniji posebne pravice in ugodnosti, katerih vrsto in obseg določi poseben zakon. V Združeni listi socialnih demokratov smo soglasno podprli obe temeljni resoluciji, ki ju je v zadnjih sedmih letih sprejel naš državni zbor, in sicer leta 1996 resolucijo o položaju slovenskih avtohtonih manjšin v sosednjih državah, in s tem povezanimi nalogami državnih in drugih dejavnikov Republike Slovenije, in leta 2000resolucijo o odnosih s Slovenci po svetu. Imamo tudi precejšnje število zakonov in drugih predpisov, ki določajo njihove posebne pravice in olajšave kot to izhaja že iz drugega odstavka 5. člena ustave. Posebej uporaben je pregled tovrstne zakonodaje, ki ga je pred kratkim pripravil vladni urad za Slovence v zamejstvu in po svetu. S tega vidika lahko ugotovimo, da je za Slovence v zamejstvu in po svetu na normativni ravni zelo dobro poskrbljeno. Po navedbah slovenske enciklopedije naj bi zunaj meja slovenskega etničnega ozemlja živelo več kot 350.000 izseljencev in njihovih potomcev. Po nekaterih ocenah pa naj bi jih bilo skupaj z zdomci okoli 500.000, kar je več kot petina vseh Slovencev. Seveda so v tej številki upoštevani izseljenci, ki se zavedajo etničnega izvora. V začetku 21. stoletja je po ocenah strokovnjakov 170.000 zamejskih Slovencev, ki živijo na tradicionalnem slovenskem poselitvenem ozemlju neposredno za državno mejo. Od tega jih je v Italiji na Tržaškem, Goriškem in v Videmski pokrajini 100.000, v Avstriji na Koroškem in Štajerskem do 60.000, na Madžarskem oziroma v Porabju 5.000 in nekaj tisoč vzdolž slovensko-hrvaške meje. Poleg tradicionalnih kategorij, kot so zamejci, izseljeni in zdomci, pa so žal dokaj zapostavljene skupine Slovencev v državah, ki so nastale na ozemlju nekdanje Jugoslavije. Z vstopom Slovenije v Evropsko unijo se bo bistveno spremenil položaj slovenske narodne manjšine v Italiji, Avstriji in na Madžarskem. Naša komisija je zato ustanovila dve delovni skupini za evropske programe in regionalno sodelovanje ter za področje kulture in izobraževanja. Skoraj zagotovo bomo torej od 1. maja prihodnjega leta člani Evropske unije. Meje z Italijo, Avstrijo in Madžarsko bodo sicer izginile in praktično ne bodo več zaznavne šele z vstopom Slovenije v schengenski sistem. Težave na slovensko-hrvaški meji pa bo od takrat naprej lajšal maloobmejni sporazum, ki ima pri svojem uveljavljanju kar nekaj težav. V Evropski uniji tako ne bomo imeli notranjih meja, sprostil se bo pretok blaga, kapitala, oseb in storitev. Prav to bo zelo olajšalo življenje ob sedanji meji in bo pozitivno vplivalo tako doma kot da rečem v narekovaju, v "zamejstvu." Toda to ne pomeni, da naj se država odreče skrbi za svoje narodne manjšine v sosednjih državah, celo nasprotno. Po mojem mnenju bo potrebno sodelovanje še okrepiti, vendar na povsem drugih temeljih, posebej tudi na področju kulture, izobraževanja ter skrbi za slovenski jezik. Zaradi tega tudi v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov podpiramo posodobitev resolucije o položaju avtohtone slovenske narodne manjšine v sosednjih državah. Predlagam tudi, da komisija za odnose s Slovenci v zamejstvu in po svetu v državnem zboru organizira javno predstavitev mnenj, katere zaključki bodo lahko dobra osnova za dopolnitev prej omenjene resolucije. Seveda pa je posebno skrb potrebno nameniti tudi Slovencem, ki živijo v državah, nastalih na ozemlju nekdanje Jugoslavije. Prav tam se danes soočajo z velikimi socialnimi problemi, morda celo večjimi, kot kjerkoli drugje po svetu. Država se mora odzivati tudi na različne krize v svetu, kot je bil to na primer gospodarski in finančni zlom Argentine, v kateri živi veliko naših rojakov. Menim, da se je vlada v konkretnem primeru dobro odzvala, saj se je v domovino vrnilo kar nekaj naših rojakov iz južne Amerike. Prav gotovo se bo vlada tudi aktivno vključila v pripravo zakona o odnosih Republike Slovenije s Slovenci, ki živijo zunaj njenih meja, kot je bilo rečeno in kot pravi v sklepu komisije. In za zaključek. Podrobneje seveda o teh posameznih delih poročila ne bom razpravljal oziroma komentiral njegove vsebine. Poudaril bi, da bo poslanska skupina Združene liste socialnih demokracijo predlagane sklepe podprla skupaj z amandmaji skupine poslancev, s prvopodpisanimJožetom Avšičem. Ima pa pomisleke v zvezi s četrtim sklepom, saj menimo, da je status urada za Slovence v zamejstvu in po svetu v pristojnosti vlade Republike Slovenije. Se pa zavzemamo za to, da ohrani dosedanji obseg dela in pristojnosti v okviru predvidene organizacije. Najlepša hvala za pozornost!
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Socialdemokratske stranke Slovenije bo predstavil gospod Franc Pukšič. Izvolite.
Še enkrat, hvala lepa, gospa podpredsednica. Kolegice in kolegi! V Socialdemokratski stranki smo veseli in ponosni, da nam je v domovini, ki jo imamo radi ne samo mi, ki živimo v Sloveniji, ampak tudi Slovenci, ki živijo po svetu, v tem mandatu uspelo prepričati večinoin ustanoviti - čeprav nekoliko pozno, pa vendarle - komisijo kot samostojno delovno telo za Slovence v zamejstvu in po svetu. Iz poročila je bilo oceniti, da je bilo dosedanje delo dobro, zato se v Socialdemokratski stranki s poročilom strinjamo in bomo podprli tudi predlagane sklepe komisije. Pomembno se nam zdi posebej poudariti na simbolni in tudi vsebinski ravni predvsem organizacijo vseslovenskega srečanja Slovencev v državnem zboru Republike Slovenije; ob obiskih Slovencev po svetu in v zamejstvu tudi uradne pogovore s parlamentarnimi in vladnimi predstavniki v tistih državah, kjer Slovenci živijo. Pomembno se nam zdi, da je bila pripravljena in sprejeta resolucija o Slovencih po svetu v državnem zboru. Ob tej priložnosti pa moramo vendarle opozoriti tudi na težave, ki so nastale ob zamenjavi sekretarke v lanskem letu, izključno zato, da se takšne napake več ne bi ponavljale. V Socialdemokratski stranki želimo, da bi komisija nadaljevala delo predvsem na področjih, kot je priprava zakona, drugič, nadelovnih skupinah, evropskih programih in regionalnem sodelovanju ter sodelovanju na področju kulture in izobraževanja in se dobro pripravila za maj leta 2004. Končno upamo, da bo sprejeta ali spremenjena zakonodaja v smislu zakona v zvezi z volitvami v državni zbor, volitvami predsednika in referendumi taka, da bodo Slovenci po svetu vendarle lahko pravico, ki jim jo zakonodaja daje, tudi uresničevali. Seveda podpiramo tudi ostale naloge, ki si jih je komisija zadala. V Socialdemokratski stranki se zavedamo, da je nacionalni interes dobro sodelovanje med Slovenci doma in v tujini. Zato bom zaključil z mislijo, s katero smo se na lanskoletnem srečanju v državnem zboru vsi strinjali, in sicer: Slovenci doma in po svetu ljubijo svojo domovino in materin jezik; to smo dokazovali tisočletja in to dokazujemo tudi danes. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Bogdan Barovič. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoča. Spoštovane kolegice in kolegi! V Slovenski nacionalni stranki smo ob pregledu poročila o delu komisije za odnose s Slovenci v zamejstvu in po svetu enotno ocenili, da je komisija v slabih dveh letih opravila veliko dela. Delo se je nanašalo na politični, ekonomski, kulturni in socialni položaj Slovencev, ki živijo v zamejstvu in po svetu. Še posebno velik pomen ima v tem mandatu sprejeta resolucija o odnosih s Slovenci po svetu. Res pa je, da bo pomembno delo komisije v prihodnjem obdobju, v prihodnjih mesecih in letih, ko bo morala sprejeto resolucijo izvrševati, prav tako pa bo veliko obveznosti komisiji prinesel, upam, da sprejeti zakon o odnosih Republike Slovenije s Slovenci, ki živijo zunaj njenih meja. Pomembno dejstvo, ki v poročilu ni toliko poudarjeno, je, da komisija na obiskih pri Slovencih v zamejstvu in po svetu deluje enovito in v največji možni meri izključuje politično raznobarvnost njenih članov. Skoraj vedno je skušala doseči konsenz, predvsem pri nekaterih, sicer redkih vprašanjih, kjer so bili pogledi na posamezna dejstva različni. V Slovenski nacionalni stranki ocenjujemo, da je redno srečevanje in soočanje Slovencev v zamejstvu pomembno. Z obiski in poslušanjem težav, s katerimi se zamejski Slovenci srečujejo, je komisija dosegla trojni učinek. Prvič, uvedla je nekakšen, v navednicah "nadzor" nad delom zamejskih Slovencev. Drugič, s svojimi obiski je opozorila oblasti držav, v katerih slovenski zamejci živijo, da ima država, Republika Slovenija, nadzor nad izvrševanjem politike do zamejcev. In tretjič, odlično se je obnesla praksa, da se je komisija na svojih obiskih srečevala tudi s parlamentarnimi kolegi držav, ki jih je obiskala. Na ta način so bile informacije in težave Slovencev neposredno in takoj prenesene oblastem obiskane države in s temi informacijami je komisija opozorila na pomanjkljivosti ali nepravilnosti, s katerimi se Slovenci v zamejstvu in po svetu srečujejo v državah, kjer živijo. Vsi obiski, ki jih je komisija imela v dosedanjem mandatu, so bili za Slovence v zamejstvu in po svetu zelo pomembni, kar se je odražalo v velikem zanimanju za srečanje s člani komisije. Odražalo se je z dobro pripravljenostjo obiskanih Slovencev na obisk in z vsebino obiska, ki je bila v največji meri ažurnain strukturno namenjena kraju in času. V Slovenski nacionalni stranki ocenjujemo tudi, da bo morala komisija pri svojem delu več pozornosti nameniti ohranjanju kulture in jezika, ki kljub vsem našim prizadevanjem za ohranitev bledi. Slovenci po svetu v veliki meri povezujejo ohranjanje jezika in kulture z denarjem, ki naj bi jim ga namenjala matična država Republika Slovenija. Takšno miselnost in prepričanje bo treba spremeniti. Spremeniti z načinom, kako pomagati Slovencem v zamejstvu in po svetu pri ohranjanju jezika in kulture, hkrati pa vnesti državnim oblastem, kjer ti Slovenci živijo, prepričanje, da so na zakonski osnovi in po moralni plati v teh državah dolžni pomagati bolj in več, Slovencem mislim, kot to delajo do sedaj. Poročilo komisije je izčrpno. Upam pa tudi, da bo vlada prisluhnila nekaterim dejstvom in zahtevam, ki izvirajo iz sporočila, predvsem pa ocenjujemo, da bi bilo dobro oblikovati zakon o Slovencih in delo komisije tudi podpirati. Na koncu naj omenim še kvalitetno strokovno pomoč, ki jo s svojim delom dokazujejo s kvalitetno vsebinsko pripravo potrebnih materialov vsi, ki pomagajo pri proučevanju težav Slovencem. Na koncu naj omenim še, pa čeprav nisem hotel, tisto, kar se govori ali pa prebira po časopisih. Sem član te komisije in moralno [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Lahko dokončam? [[...]]zavezan, da se na obiske pripravim. Obiskujem Slovence zato, da jim pomagam. Bil sem tako v Bosni kot tudi v Argentini. Tisti, ki govorijo, da je to turizem ali pa pišejo samo dve stvari, ali gre tri ali petčlanska komisija in obišče Slovence, se seznani s težavami in jim pomaga tja, kjer živijo ali pa pride deset tisoč Slovencev od tam, kjer so, v Slovenijo. Odločitev je pač na pameti teh ljudi. Jaz sem prepričan, da vsi Slovenci posvetu cenijo pomoč te komisije in da jo tudi potrebujejo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Stranke mladih Slovenije, bo predstavil gospod Bogomir Vnučec. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! V Stranki mladih Slovenije vidimo zamejske Slovence po svetu kot pomemben del slovenstva. S svojim delovanjem v tujini širijo slavo Slovencev kot pridnih, delovnih in zanesljivih ljudi. S tem nam vsem lajšajo pot v vse bolj globaliziran svet. Iz njihovih izkušenj se lahko tudi veliko naučimo. So del narodnega telesa in preko odnosa do njih se lahko presoja tudi naša narodna zavest. Zato je prav, da jim tudi država Slovenija kot institucija nudi ustrezno pomoč in podporo, ohranja in neguje stike ter na ta način lajša življenje zamejcem, ki so manjšina v tuji državi, in njim tudi vedno lahko, kot tudi ostalim Slovencem po svetu ki so si našli novo domovino, a prve nikoli pozabili in so, kot sami radi večkrat rečejo, na dveh krajih doma. Podpora zamejcem in Slovencem po svetu je tudi temeljna naloga komisije, ki je pripravila poročilo, o katerem danes razpravljamo. Poročilo je dokaj obsežno, a kljub vsemu ga lahko beremo bolj kot katalog zadev, ki spadajo v to področje, kot pa ga beremo kot vsebinsko zaključeno zadevo. Glede na vsebino je to logično, saj govorimo o živem organizmu, ki se dnevno sooča z različnimi situacijami in tudi pritiski. Žal, dnevno nastajajo situacije, ki prej omenjeni katalog zadev širi, ne pa manjša. Še posebej to velja za zamejce, ki imajo v zadnjem času vse težje pogoje za svoje delovanje in tudi za svoje življenje. Deloma je za to brez dvoma kriva pasivna politika slovenske vlade, ki se ne zavzema aktivno za vsak posamezen problem. Menimo, da bi veljalo glede zamejcev ubrati odločnejšo politiko proti sosednim državam, predvsem zaradi dejstva, da smo tudi sami ustrezno rešili manjšinska vprašanja in imamo zato vso pravico terjati tudi to od drugih. Danes ni čas, ne mesto, da bi tudi oziroma da bi se spomnili zapletov s slovenskim radijskim programom, za katerega so bili naši rojaki pripravljeni celo gladovno stavkati. Komisija Slovenije za odnose Slovencev v zamejstvu in po svetu ima omejena pooblastila, menimo pa, da je v preteklem obdobju dokaj dobro opravljala svoje delo. Kopica sklepov in predlogov čaka na uresničitev, vendar je to že naloga vlade, a ne le vlade. Cela kupica subjektov se ukvarja s to problematiko in večkrat je slišati glasove o premajhni koordinaciji, s čimer se strinjamo. Bi pa mogoče veljalo število teh subjektov še razširiti, na primer urad za mladino bi lahko aktivno sodeloval z namenom obdržati aktivne tudi potomce izseljencev, kajti lahko bi ustrezno vsebino popestrili, tudi namesto, da so aktivni samo starejši tudi za mlajše. Na koncu bi pa rad sam to še dodal, kar smo že slišali, da se gre komisija turizem. Menimo da to ni tako, kajti ti obiski koristijo predvsem zdomcem in Slovencem po svetu. Teh obiskov so veseli, čutijo da niso pozabljeni in teh obiskov je, lahko rečemo, še premalo. Ko se govori o njih, je pametno gledati skozi oči izseljencev in njihovih želja, ne pa zgolj skozi stroške, kajti poslanci so le oziroma smo ambasadorji države Slovenije in nekakšni začasni konzularni svetovalci izseljencev, ki imajo vedno vrsto povsem praktičnih vprašanj. Zato bomo seveda v Stranki mladih podprli ustrezne sklepe, ki jih je predlagala komisija. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil gospod Jože Avšič. Izvolite.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem v dvorani. Poslanska skupina Liberalne demokracije Slovenije je obravnavala poročilo o delu komisije za odnose s Slovenci v svetu in zamejstvu v tem mandatnem obdobju. Mnenje poslanske skupine je, da je poročilo morda celo v preveliki meri zbirka poročil, različnih sklepov in informacij, ki so sicer le priloga poročila. Kljub temu poslanska skupina meni, da poročilo dovolj korektno prikazuje delo, s katerim se je komisija ukvarjala v navedenem obdobju, z vsemi poudarki na dejavnostih, za katere je bila ustanovljena, da ne ponavljam, mislim, da je bilo danes že velikokrat povedano, na katerih področjih in zakaj je bila ta komisija ustanovljena v državnem zboru. Med največje dosežke komisije v tem mandatnem obdobju sodi zagotovo predlog resolucije Odnosi s Slovenci po svetu, ki ga je pripravila delovna skupina komisije in ga je po široki razpravi tudi med zamejskimi Slovenci in Slovenci po ostalih delih sveta sprejel državni zbor 23. januarja 2002. Vsekakor so zelo pomembna tudi vsa slovenska srečanja, ki so bila organizirana v prostorih državnega zbora v letih 2001 in 2002 in ki se pripravlja tudi za letošnje leto. Poslanska skupina Liberalne demokracije Slovenije pa obžaluje, da se tovrstna srečanja včasih skušajo izkoristi tudi tako, da se udeležencem in javnosti prikazuje skrb za Slovence in izpolnjevanje ustavnih obveznosti do Slovencev v zamejstvu in po svetu tudi kot domeno predvsem opozicije, zlasti največje opozicijske stranke. To potrjuje vsakoletni zaplet z govorci, kjer mora zbrane posebej pozdravljati vodja oziroma predsednik največje opozicijske stranke, ne pa največjega poslanskega kluba v državnem zboru, če je že to potrebno. Izvajanje nalog državnega zbora Republike Slovenije pri izvajanju ustavnih nalog do Slovencev v zamejstvu in po svetu je seveda naloga vseh, takopozicijskih kot opozicijskih poslanskih skupin in prispevek poslanske skupine LDS pri izvajanju le-teh je ustrezen njeni zastopanosti v državnem zboru. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije smo tudi mnenja, da bi bilo ob poročilu treba izpostaviti nekatere pozitivne premike pri izboljšanju položaja zlasti zamejskih Slovencev, kjer ima prav gotovo vpliv tudi politika Republike Slovenije do tega področja in delo komisije je vsekakor sestavni del te politike. Omeniti velja vsekakor sprejem globalnega zakona za slovensko manjšino v Italiji, kjer je slovenska politika sorazmerno veliko sodelovala po poteh in na način, ki je v politiki pač primeren, zato da je bil zakon sprejet. Pomagali smo tudi pri mrtvem hodu od sprejema zakona pa do njegovega izvajanja, ko so se Slovenci v Italiji znašli pred nekaterimi težko premostljivimi materialnimi problemi. Izpostaviti je prav gotovo treba pomoč pri šoli v Špetru, pa volilni uspeh Slovencev v italijanski Gorici, pa recimo izboljšanje stanja na Madžarskem, kjer se kažejo tudi premiki pri slovenski radijski postaji v Zgornjem Seniku, in ne nazadnje tudi dokaj pozitivne korake pri udejanjanju zahtev do Avstrije za izvajanje avstrijske obveze do slovenskega programa na njihovih radijih. Mislim, da so to tiste izpostavljene teme, s katerimi smo se veliko ukvarjali, so pozitivne in jih velja tudi na tem mestu poudariti. Vsekakor pa niso edine. V poslanski skupini smo zelo polemično razpravljali o sklepih, ki jih je komisija predlagala državnemu zboru Republike Slovenije v sprejetje, predvsem tudi zaradi nekaterih nekonsistentnosti s samim poročilom. Nekateri sklepi, zlasti eden pa celo verjetno presega pristojnost državnega zbora Republike Slovenije v odnosu do vlade Republike Slovenije. Zato smo v posebni delovni skupini te sklepe ponovno proučili in predlagali ustrezne amandmaje, skupaj s poslanci tudi nekaterih drugih skupin, vendar o teh amandmajih, njihovi vsebini in namenu potem, ko bodo na vrsti. Hvala lepa.
Hvala lepa. In še zadnje stališče, to je stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke, ki ga bo predstavil gospod Janez Podobnik. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi, državni sekretar! V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo, da se je komisija za odnose s Slovenci v zamejstvu in po svetu odločila prav, ko je izkoristila poslovniško možnost in je poročilo o svojem delu na več kot polovici mandata tudi poslala v plenum, v državni zbor ter ga tudi opremila z nekaterimi sklepi. Kot je videti, so nekateri sklepi že rodili reakcijo, saj so se pojavili določeni amandmaji in dopolnitve, ki te sklepe tudi dopolnjujejo, nekateri jih pa tudi nekoliko zmanjšujejo. Kot je bilo že povedano, je bilo v začetku mandata tega sklica državnega zbora nekaj manjših zapletov, ko smo razmišljali o tem, ali in na kakšen način ustanoviti to telo v državnem zboru. Takrat smo najverjetneje oziroma so tisti, ki so tukaj malo komplicirali, naredili napako. To je v tem simbolnem smislu, v odnosu do Slovencev v zamejstvu in po svetu, eno zelo pomembnih delovnih teles državnega zbora. Jaz sem prepričan, da kakršnakoli že bo prihodnost države Slovenije v Evropski uniji in kjerkoli, v katerihkoli povezavah, tako telo mora biti ustanovljeno v državnem zboru. Postalo je neločljiv del državnega zbora in prav je, da ga imamo. Nov poslovnik je prinesel še eno novost, o kateri najverjetneje vsi niti ne vemo. Poslovniško smo določili, da se lahko organizacije Slovencev v zamejstvu in po svetu neposredno, s pobudami in predlogi obračajo na komisijo, le-ta pa jih tudi obravnava. Odprli smo torej neposredno povezavo med temi organizacijami in samo komisijo. To pomeni, da je komisija tudi na poseben način obremenjena, je pa tudi njena odgovornost velika, kajti njene pristojnosti niso tako velike. Kadar se pojavijo neposredni problemi, jih pa dobro rešuje tudi zato, ker zelo tesno sodeluje z vladnim uradom za Slovence v zamejstvu in po svetu, z ministrstvom za zunanje zadeve, resorjem za šolstvo, za kulturo in tako naprej. O posameznih elementih tega poročila so kolegi že veliko povedali, zato ga ne bi želel ponavljati. Rad bi spomnil na to, da imamo ustavno določbo, da imamo dve resoluciji, da imamo zakone, da imamo poslovnik, da imamo komisijo, da imamo vladni urad, da imamo tudi nekatere druge vladne institucije, da imamo znanstvene institucije. Vse te so odgovorne in se ukvarjajo s položajem, življenjem in bivanjem Slovencev v zamejstvu in po svetu. In že samo dejstvo, da je poročilo prišlo na plenum, in relativno pozitiven odziv vseh poslanskih skupin, je priznanje komisiji, priznanje predsedniku in spodbuda za še bolj ažurno delo morda za še bolj poglobljeno delo. Kot že rečeno, ta odločitev je bila dobra. Ampak lepe besede, pozitivne besede, pa seveda ne odtehtajo dejstva, da naši rojaki v zamejstvu in naši rojaki v zdomstvu in izseljenstvu živijo svoje življenje, ki ga neusmiljeno določajo procesi asimilacije. Procesi so vztrajni, so nezadržni in seveda so tisti, proti katerim se pravzaprav najtežje borimo. Ampak boriti se je treba. Seveda slovenska narodna skupnost v zamejstvu utripa drugače kot v izseljenstvu in zdomstvu, še posebej v izseljenstvu. Zato je prav, da je ena od nalog komisije tudi ta, da vzdržuje redne stike s predstavniki Slovencev v zamejstvu in po svetu. Da jih obišče. Da gre k njim, da jih obišče v njihovih društvih, v njihovih verskih središčih, v njihovih znanstvenih institucijah, v njihovih pedagoških in šolskih institucijah, medijskih, ali pa da gre v zamejstvo in obišče njihove politične organizacije, gospodarske strukture, kulturne, tudi znanstvene, imamo jih. To ni parlamentarni turizem, če se to naredi. To je izpolnjevanje določb odloka o ustanovitvi te komisije. Zanimivo je, da je pred kratkim zelo vpliven in spoštovan zamejski pisatelj, profesor Pahor, dejal, da matica, država Republika Slovenija, premalo odgovorno in zavzeto skrbi za prihodnost svojih avtohtonih manjšin. To je izrekel kot velik Slovenec, velik pisatelj in kot nekdo, ki od znotraj doživlja, kako ta skupnost živi in ve, da se pač dotikajo procesi asimilacije. Jaz sem trdno prepričan, da ob kulturnih povezavah, tukaj bi rad posebej podprl amandma, ki ga je kolega Školč napisal kot dodatni sklep glede knjižnic, da presegamo, da gremo v enotni kulturni prostor in da slovenski avtobusi, ki prinašajo slovensko knjigo, gredo čez slovenske meje. Te meje bodo v nekaj mesecih itak postale drugotnega pomena. To se pravi, da poleg kulturnih stikov, šolskih, znanstvenih, da ne zanemarimo gospodarskih stikov. Prva resolucija, ki je bila sprejeta, kot je bilo rečeno, že pred štirimi leti, je predlagala posebna telesa, da bi se okrepili gospodarski stiki in institucije, ki bi krepile gospodarsko bazo Slovencev v zamejstvu, še posebej njihovo finančno. Spomniti se je treba, kako pomembno vlogo je imela Tržaška kreditna banka. Finančna podstat vsake skupnosti je praktično ključna. Zato smo tudi predlagali dodatni sklep oziroma amandma, da se v tem sklepu še posebej doda tudi pomen gospodarskega sodelovanja. Upam, da ga ne bo en izglasovan amandma naredil invalidnega in da bo postal brezpredmeten. Drugo področje je področje izseljenstva in zdomstva. To pa živi še na posebej prepišnem razpoloženju asimilacije. Potrebno je povedati, da smo kot država Slovenija v sodelovanju z organizacijami in društvi, ki pokrivajo življenje Slovencev v izseljenstvu in zdomstvu, pred težko nalogo, kako se soočiti z dejstvom tako imenovane generacijske vrzeli. To velja za generacije v Avstraliji, tudi v Kanadi, v ZDA delno, predvsem pa tudi v Južni Ameriki. Tiste prve generacije so z veliko energijo, s svojo iznajdljivostjo, svojo solidarnostjo so zgradili praktično prave slovenske domove, klube. Tam so se družili in živeli svoje slovenstvo, oblikovali svojo kulturo odnosov, ki je krepila občutek pripadnosti slovenstva. Pomembno vlogo so igrala in še igrajo verska središča. Toda ta generacija se je upehala in nato se zgodi, da njihovi sinovi, še posebno pa vnuki niso sledili filozofiji, načinu življenja njihovih staršev in starih staršev. Oni so že odraščali v duhu multikulturnosti. Kako torej doseči, da bi sinovi in hčere, vnuki in vnukinje ohranjali spoštljiv odnos do svojih korenin? To je izziv tudi za Republiko Slovenijo, tudi za našo komisijo. Kako iskati nove poti? Ključni element, ki določa narod, je jezik. Ključno je učenje slovenskega jezika? Po starih, izkušenih tirnicah, pa tudi po sodobnih metodah, preko elektronskih medijev, preko interneta. Tukaj je potrebno izpostaviti in uveljaviti to odprtost mlajših generacij, ki so živele v razpoloženju multikulturnih držav in družb, da je njihova velika sla in želja, da odkrivajo svoje korenine, svojo kulturo in svoj jezik. Oni dobesedno iščejo vezi z domovino staršev. Kakšno vlogo ima izmenjava dijakov in študentov, sodelovanje univerz, moderni koncentrirani tečaji jezika ali pa morda, da se nadgradi znanje jezika, slovenskega jezika, s kulturno- umetniškim ustvarjanjem in obratno. Zelo pozitivna je izkušnja o pomenu arhivskega gradiva za slovensko skupnost v izseljenstvu in zdomstvu. Pomembna je enotna ureditev arhivskega gradiva. Na naši komisiji se je večkrat izpostavil pomen lektoratov slovenskih jezikov po univerzah. Tukaj je pomembno sodelovanje med tujimi univerzami in slovenskimi univerzami, ne samo ljubljansko, tudi mariborsko in bodočo primorsko. In kot že rečeno, na poseben način je potreba dati priznanje in podpirati posebno vlogo, ki jo imajo tukaj slovenska verska središča. Le-ta igrajo izrazito združevalno in povezovalno vlogo. Nekaj konkretnih stališč do položaja slovenskih društev v zamejstvu, še posebej do nekaterih tiskanih medijev, pa bo predstavil spoštovani poslanski kolega Ivan Božič v razpravi potem kasneje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Slišali smo stališča poslanskih skupin. Sedaj prehajamo na razpravo poslank in poslancev. Tako kot ste po vrsti prijavljeni, vam bom dajala besedo. Najprej vabim k besedi dr. Jožefa Bernika. Izvolite, imate še dve minuti na razpolago.
Gospa predsedujoča! Gospod državni sekretar! Še nekaj komentarjev bi dal k temu poročilu. Mislim, da bi bilo zelo koristno, če bi izvedeli, kaj se godi z oddelkom za preseljevanje Slovencev po svetu. Ne vem, kdaj je bil točno ustanovljen in koliko možnosti je že imel, da se je organiziral in kako so zaustavili delo. Prav tako ne vemo ničesar o strokovnem svetu pri vladi, čeprav nima odločilnih funkcij, ampak le pripravlja tehnične stvari. Tretjič, omenil naj bi to, kar sem že večkrat, pa tudi drugi so omenili, ko smo apelirali na ministrstvo za šolstvo že pred leti, da bi morda le organizirali en sistem, kako pomagati oziroma morda dali kakšno majhno štipendijo ali karkoli učiteljicam in učiteljem slovenskega pouka v Avstraliji, Kanadi, Združenih državah Amerike in pa Argentini. Nekateri od teh učijo že dolga leta. Ena, recimo, že 50 let, pa do sedaj niso bile nikdar nagrajene s kakšno finančno pomočjo. Ne vem, zakaj bi moralo to biti drugače kot za učitelje in učiteljice po Evropi. Vesel sem vsakega novinarja, ki opazi naše delovanje in skrb za slovenske izseljence, čeprav predvsem vidi potovanja, stroške, povečanje pomoči nekaterim redkim ubožnim Slovenkam in Slovencem in podobno. No, vsak novinar ima svoje omejenosti in pomanjkanje svojega jasnega pogleda, vendar moramo biti veseli, da sploh kaj opazijo na tem področju. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Bevk. Izvolite.
Hvala lepa, se odpovedujem. Če bo potrebno, pa ob razpravi o amandmajih. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Petan - ne želite. Gospoda Kacina ni. Gospod Božič, izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Lepo pozdravljeni, gospod sekretar, kolegice in kolegi! K razpravi o Slovencih v zamejstvu in po svetu se je treba oglasiti, kajti Slovenci smo eni in isti. Res, da nas dolga leta razdvajajo državne meje, državne meje pa so postavili politiki in ne ljudje med seboj kar tako. Prihajam, in to sem že pogosto povedal, z zahodnega roba slovenskega nacionalnega prostora in mi ni vseeno, da v Kanalski dolini, Reziji in Benečiji pa proti Gorici tako dolga leta živijo Slovenci precej samostojno življenje in se mi, politiki, k njim le malo podajamo. Kanalska dolina od leta 1918 nima več osnovne šole v slovenskem jeziku niti predšolske vzgoje. Benečija ima šele nekaj let [[cela Benečija]] najprej privatno osnovno slovensko šolo v Benečiji in sedaj slovensko državno šolo v Špetru, Rezija nič. Res je slabo. V tem prostoru je bilo marsikaj narejenega in veliko - to, kar je pred mano že nekaj govornikov poudarilo - so naredili na tem področju tudi duhovniki. V Benečiji, v Čedadu je izhajal časopis zadruge Dom in tudi časopis se je imenoval Dom. Ta časopis pa je lani prenehal izhajati. Pričel je leta 1965 in po 37 letih je prenehal izhajati. Rad bi tistim, ki vas zanima, kako živijo Slovenci v zamejstvu in po svetu, prebral kratek uvodnik v novi številki Doma, ki je izšel letos za veliko noč, se pravi, v nedeljo 20. aprila: "Lani jeseni sem se s težkim srcem ločil od Kobariške po 30 letih. Zapustiti sem moral ta planinski raj, zapustiti ljudi, ki se ne bodo mogli zlepa zadovoljiti z enim samim duhovnikom za štiri duhovnije, zapustiti brate Benečane in sosede Furlane, zapustiti sodelovanje z Domom, ker je nehal izhajati točno predletom dni. Mislim, da ni potrebno dokazovati bratom Benečanom velikanskega pomena tega lista po več kot 35 letih izhajanja, in to v težkih razmerah. Mislim pa, da je potrebno spomniti vse skupaj na veliko vlogo, ki jo je v teh letih odigral Dom tudi v bližnji matični domovini Sloveniji. Spomniti moram na velike zasluge, ki jih je imel Dom pri več kot 70 srečanjih med Benečani in Furlani v Kobaridu, v več kot 20 letih pri skupnih romanjih na Staro goro, v Viškoršo in druge kraje, na tri knjige, v katerih jedokumentirano veliko sodelovanje med obmejnimi narodi, na knjigo Slovenci in Furlani v Furlaniji, izdano v Čedadu leta 1991, na knjigo Po poteh Andreja iz Loke, izdano v Špetru, 1992 leta, in knjigo Osem stoletij bule, papeža Celestina III, izdana v Čedadu, 1993 leta. In ko sem odhajal iz Kobarida, sem imel vtis, da je bilo vse to delo vrženo vstran, in da je vse skupaj pokopano, kljub prošnji in obetom ljudi, ki bi bili dolžni nadaljevati po tej poti. Že sem se vdal v usodo in delil žalost z drugimi prijatelji Doma, a glej, zgodil se je čudež. Prav te dni so mi veselo sporočili, da Dom bo vstal od mrtvih prav za to veliko noč. Ne morem povedati, kakšno veselje me je prevzelo ob tej novici, da se je vendarle našla pot do razumevanja in do nadaljnjega trdnejšega sodelovanja," konec citata. Pri tem bi rad opozoril tiste, ki ne poznamo, tudi sam sem se o tem samo podučil, papež Celestin III je leta 1192 podaril čedajskemu kapitlju nekatere slovenske vasi ob Čedadu v slovenski Benečiji, pa do Soče. Zato poznamo slovenska imena teh vasi iz leta 1192. Toliko o Domu. Pri tem bi rad poudaril še nekaj. Ko sem prej govoril, da so duhovniki veliko naredili na tem področju. Pred skoraj petimi leti sta Božo Zvanela in Mario Koalica izdala knjigo, Temačna leta v Benečiji. V slovenščini jo je izdala Cankarjeva založba. Skoraj pet let so potomci fašističnih generalov tožili ta dva avtorja. Lani spomladi, ko sta bila oproščena, oprostite, samo opravičiti sta se morala sorodnikom teh generalom, da jih nista imela v knjigi namena žaliti, nas ni bilo veliko v Pordenon, samo 5 civilistov in preko 30 duhovnikov. Iz naše vlade ni bilo nobenega. Zakaj sem vse to povedal? Povedal sem zato, ker bi rad, da bi ministrstvo za notranje zadeve oziroma urad za Slovence v zamejstvu in po svetu nikoli ne dovolil, da bi v zamejstvu prenehal izhajati kakšen slovenski časopis, zlasti še, ker to sam vem, ker sem bil nekajkrat na seji odbora za Slovence v zamejstvu in po svetu, ker je bil v ta namen tudi denar proračuna Republike Slovenije. To nikakor ni dobro. Rad bi še nekaj rekel o amandmajih, ki so predlagani. Predvsem moram vse vas, ki sedite še danes tu v dvorani, pa tudi tisti, ki poslušajo, in tisti, ki bodo lahko magnetograme prebrali, da zelo podpiram amandma kot sedmi sklep, ki naj bi ga danes sprejeli in ga je napisal gospod Jožef Školč: Državni zbor Republike Slovenije poziva vlado Republike Slovenije in pristojno ministrstvo, da v prihodnjih dveh letih realizira neizvršene naloge iz zakona o zagotavljanju vidnosti in slišnosti programa RTV Slovenija in lokalnih nekomercialnih programov na območjih, kjer živi slovenska narodna manjšina. Dame in gospodje, kolegice poslanci in poslanke! Nekajkrat sem se že vprašal tu za to mizo, zakaj sprejemamo zakone, zakaj se ne izvajajo. Zadnjič sem se spraševal, zakaj se ne izvaja zakon o prepovedi proizvodnje in prodaje azbestnih izdelkov, da čakajo ljudje na odškodnine po dve leti in vmes umirajo in njihovo število samo pada. Vidnost Slovencev v Benečiji, smo jo zagotovili s sklepi v tem državnem zboru v zakonu in v proračunu. Tu v dvorani se je tresla gora, rodila se ni niti elektronska miš. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jerovšek. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi! Ko obravnavamo poročilo komisije za odnose s Slovenci v zamejstvu in po svetu moram tudi jaz izraziti zadovoljstvo, da je komisija po velikih mukah, po velikih prizadevanjih, tudi po velikem nasprotovanju vladajoče koalicije, ali pa vsaj dela vladajoče koalicije, na začetku bila ustanovljena in da dobro opravlja svoje delo in je tudi dobro vodena. Mislim, da je zelo pomembno, da člani komisiji enotno delujejo, da nosijo nek nacionalni ponos med Slovenci v zamejstvu in po svetu, da vlivajo up med naše rojake, da oni tukaj v slovenskem parlamentu, kjer naj bi bilo centralno mesto države Slovenije, kjer naj bi se odigravali centralni dogodki, sprejemali centralni sklepi in najpomembnejši sklepi, da od tod prihajajo poslanice, simbolna sporočila in tudi dejanski obiski Slovencev, če živijo preko morja ali v zamejstvu. Komisija je prav gotovo opravila veliko delo, jo pa čaka še veliko dela. Komisija mora biti permanentno glasna tukaj nasproti slovenske vlade, kajti po mojem mnenju je treba vlado spodbujati k temu, da bo po svoji vladni funkciji znala uveljaviti in bila dovolj prizadevna, dovolj vztrajna, da bo pritiskala v svetovni javnosti po svojih mehanizmih, recimo, da se končno začne izvajati zakon o globalni zaščiti Slovencev v Italiji. Vemo, da smo čakali nanj 40 let in vendar upamo, da ne bomo čakali naslednjih 40 let, da se bo začel izvajati oziroma tako dolgo, da ga bo Republika Italija začela izvajati šele takrat, ko bo asimiliran poslednji Slovenec; potem takega zakona ni bilo treba. Prav tako komisija in vsi mi, poslanci, moramo pritisniti pred slovensko javnostjo o tem, kar je govoril kolega Božič pred mano - o tem, da se tisti zakoni, ki smo jih v korist Slovencev, ki živijo izven slovenske države, sprejeli po velikih mukah v tukajšnjem parlamentu, zakon o slišnosti in vidnosti slovenskih programov v zamejstvu, na naši zahodni meji. To, da slovenska vlada ne izvaja tega zakona in da ni realizirala proračunskih postavk, ki smo jih nekoč že imeli v proračunu, je pravzaprav zavzemanje za slovensko narodno smrt onkraj državne meje. Slovenska vlada se mora zavedati svoje odgovornosti do nekaterih udov slovenskega nacionalnega telesa. To je državna sramota! Sam podpiram predlog sklepa kolega Školča, vendar je sramota, da morajo vladni poslanci opozarjati svoje ministre in svojo vlado. In da ne najdemo in ne realiziramo tistih "fičnikov", ki so potrebni za to; da opozarjamo na to v letu, ko se odkrivajo katastrofalne malverzacije s proračunskim denarjem! Milijarde v SIB, milijarde za nagrade v Elanu, milijoni mark za nagrade v Tovarni avtomobilov Maribor - za nagrade! - Poštna banka in tako naprej! In v taki situaciji slovenska vlada ne najde denarja za uresničevanje zakona! Prav tako je veliko dejanje komisije, da je sprožila sprejem resolucije o odnosih s Slovenci po svetu. Tudi sam sem se aktivno vključil v debato o tej resoluciji in je bil tudi sprejet moj amandma glede repatriacije - to, da Slovencem po svetu, ki živijo v državah, kjer vlada huda politična oziroma gospodarska kriza, Republika Slovenija omogoči vrnitev v domovino. Danes smo slišali, da se je vrnilo nekaj slovenskih družin. Glede na to, da smo pa pred kratkim izvedeli za rezultate popisa in da se slovensko prebivalstvo povečuje zgolj na račun priseljencev, mislim, da se vsi skupaj zavedamo, kako pomembno je omogočiti slovenskim rojakom, ki živijo v državah s hudo gospodarsko krizo, pa tudi drugod, da jih opogumimo, da se slovenska kri vrne sem, od koder izvira. Kajti ti ljudje prihajajo za nosom, večina teh ljudi ni okuženih z boleznimi, ki jih je nam, ki smo tukaj živeli, pravzaprav povrzočil dolgoletni nedemokratični sistem. Ti ljudje so oplemenitenje slovenskega narodnega telesa. Ponavadi, kot vidim, so celo velike družine, kar je tudi izredno pomembno. Mislim, da je tukaj narejenega - ne s strani komisije, ampak s strani države - premalo. Naravni prirastek v Sloveniji in matici ne zagotavlja ohranjanja slovenskega prebivalstva. Zaradi tega pravzaprav, če se bomo normalno razvijali, je to eno od upanj, da bomo na nek način ohranjali neko ravnotežje s sosednjimi narodi. Naj rečem še nekaj o teh, včasih tako napadenih obiskih komisije za Slovence v zamejstvu in po svetu. Komisija po mojem s tem opravlja tudi pomembno in veliko delo. Povsod, kjer sem bil - jaz sicer nisem v tej komisiji -, vendar pa sem bil v številnih delegacijah v nekaterih državah, kjer smo se tudi srečali v okviru odbora za zunanje zadeve s tam živečimi Slovenci, in povsod sem slišal izredne pohvalne besede o teh obiskih, o poslanstvu teh obiskov. Moram reči, da je v tem mandatu, tudi že prej, komisija pomembno prispevala k zmanjševanju ideoloških in političnih razlik med našimi rojaki v zamejstvu in po svetu. Vemo, da je to velika hiba ali pa velika slaba stran, da Slovenci dolgo niso znali v pomembnih zadevah nastopati politično enotno. Zavedamo se zgodovinskih vzgibov, da je do takega stanja prišlo. Tu mora slovenski parlament, ta komisija permanentno izboljševati stanje med Slovenci v zamejstvu in po svetu. Če bomo iz tega parlamenta pošiljali signale in simbolna sporočila, da Slovenci v svojih matičnih državah, kjer živijo, lahko samo z enotnostjo pri svojih zahtevah nekaj dosežejo in da bodo imeli pri enotnih zadevah slovensko podporo, potem pošiljamo prava sporočila. In tu, pri tem komisija opravlja veliko delo. Mislim, da pri enem njenem obisku ni gledala na slovenska društva slovenske politične stranke v zamejstvu ali po svetu z nazorskih aspektov, da so člani komisije pri pridelovanju pri obiskih zavestno vtisnili v stran svoje nazorske opredelitve, tudi politične opredelitve, in da so spodbujali Slovence, slovenske rojake v zamejstvu in po svetu, k njihovi enotnosti; čeprav je seveda normalno, da se Slovenci v tujini udejstvujejo v različnih političnih strankah. Vendar ko nas zastopajo - zaščito slovenske manjšine pa je, seveda, tudi z naše strani normalno pričakovati, da bodo znali nastopiti enotno, pa naj bo to na Koroškem, kjer je slovenska manjšina soočena z hudim pritiskom. Upam, da na področju politike do Slovencev v zamejstvu in po svetu ne na parlamentarni ravni ne na državni ravni ne bomo storili v bodoče koraka nazaj, čeprav ti poskusi so. Poskusi ukinitve urada na ministrstvu in poskusi, ki so že bili, da te komisije ne bi bilo. Spominjam se začetka mandata, ko so mnogi omenjali, da pravzaprav ne opravičuje svojega mandata in da lahko to opravlja kar neka druga komisija. Ti koraki nazaj so nedopustni. Slovenci po svetu so bili ob nastajanju naše države najboljši ambasadorji in najboljši lobisti bodoče slovenske države. Brez Slovencev po svetu bi verjetno zelo težko prišlo do priznanja samostojne slovenske države. In moralni in politični dolg je in tudi zaveza slovenski krvi, da ohranjamo dobre stike in da spodbujamo slovenski živelj v zamejstvu in po svetu. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Kavtičnika. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovana podpredsednica. Spoštovani državni sekretar! kolegice in kolegi! Vesel sem, da danes govorimo o uspehih dela komisije, vendar ti uspehi so še kako povezani z dobrim sodelovanjem z vlado. Kajti, brez dobrega sodelovanja z uradom za Slovence v zamejstvu in po svetu mi, komisija ne bi mogla imeti tako dobre in pristne odnose s Slovenci, ki živijo izven Slovenije. Pa vendar mi dovolite, da spomnim na to, da smo Slovenci šli, da imamo v svojem zgodovinskem spominu lepe in tudi manj lepe dogodke. Eden od zelo lepih dogodkov je, da smo po več stoletnih prizadevanjih Slovenci prvič dobili svojo državo, kjer lahko odločamo sami o tem, kaj bomo delali in kaj bomo počeli s sadovi našega dela. Da pa spomnim na manj lepe dogodke, je pa ta, da smo več sto let bivali pod tujci. Zato ni slučaj, da sose Slovenci zaradi različnih razlogov izseljevali po svetu. In zato tudi ni slučaj, da je veliko Slovencev, govori se o nekaj več sto tisoč, torej 500.000 Slovencev, ki živi izven Slovenije, ki pa so, kljub temu da že toliko časa živijo izven Slovenije, ohranili svojo kulturo, ohranili svoj jezik in tradicijo. In danes, ko imamo Slovenci svojo državo, ko lahko razpolagamo z dobrinami, ki jih sami ustvarjamo, je prav, da tem ljudem, tem, ki se izražajo za Slovence in ki nosijo v sebi slovensko kri in ki nosijo v sebi slovensko kulturo in želijo to kulturo ohranjati in želijo jezik prenašati iz roda v rod, je prav, da jim pomagamo. In vesel sem, da imamo Slovenci tak posluh za te ljudi. Zato sem še posebej ponosen, da sem član te komisije. Vesel sem tudi, da imamo v državnem zboru toliko posluha, da smo ustanovili to komisijo, komisijo za Slovence v zamejstvu in po svetu, in prepričane sem, da bomo s tem tudi nadaljevali. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Podobnika. Izvolite.
Hvala, podpredsednica. Na kratko bi se rad v razpravi kot poslanec opredelil oziroma se dotaknil teme, ki je zapisana tudi v enem od naših sklepov in je sestavni del resolucije o odnosih s Slovenci po svetu - to pa je repatriacija. Repatriacija je pač posledica enega od tistih manj lepih dogodkov, o katerih je spoštovani kolega Kavtičnik pravkar govoril. V to resolucijo smo zapisali, da je Republika Slovenija zainteresirana za vračanje Slovencev po svetu v Slovenijo, prav tako pa tudi za naselitev njihovih potomcev. Posebno pozornost pri tem posveča tistim, ki lahko doprinesejo k razvoju Slovenije. In zapisali smo, Slovencem po svetu, ki živijo v državah, kjer vlada huda politična oziroma gospodarska kriza, Republika Slovenija omogoča vrnitev v domovino. Vprašanje repatriacije je po mojem osebnem prepričanju ena zelo pomembnih zadev, ki se tiče samega bistva enega od slovenskih nacionalnih interesov. Pred leti je Nova revija izdala zbornik o prihodnosti Slovenije kot države in se je vprašala, kaj je smisel slovenske države in slovenstva, potem ko smo dosegli njen obstoj, njeno samostojnost, in še posebej po tistem, ko bomo vstopili v Evropsko zvezo. Kaj je torej smisel slovenske države? Predvsem to, dav njenem okviru živi slovenski narod, seveda skupaj za avtohtonimi manjšinami v Sloveniji in tudi pripadniki drugih narodov, ki imajo slovensko državljanstvo in so slovenski državljani. Toda repatriacija, vračanje Slovencev in njihovih potomcev v Slovenijo, je po mojem trdnem prepričanju ena zelo pomembnih strateških odločitev slovenske politike. Tu bo potrebna velikodušnost, človeška solidarnost in odprtost. Vlada je v svojem gradivu [[mislim, da ga je pisal še prejšnji državni sekretar dr. Simoniti]] zelo direktno pisala o tem vprašanju. Prej smo se pohvalili, da se jih je kar nekaj že vrnilo, ampak zaenkrat se jih je po teh podatkih vrnilo šele okoli 200. Torej, 200 oseb slovenskega porekla se je priselilo v Slovenijo; rekel bi, da mnogo premalo. Postavlja se vprašanje, kateri ukrepi so potrebni, da se bo to število povečalo, ne nazadnje tudi ob zaskrbljujočih demografskih trendih, ki pač so v Sloveniji. Kaj je treba storiti, da se bo to število povečalo? Rafaelova družba, ki je bila že omenjena, je bila prva, ki je programsko skrbela o tem vprašanju. Kasneje, po ustanovitvi in oblikovanju samostojne slovenske države, je to po mojem prepričanju tudi ena od temeljnih nalog slovenske države. Na predlog urada Republike Slovenije za Slovence v zamejstvu se je znotraj urada ustanovil oddelek za priseljevanje Slovencev iz tujine. In ta oddelek ima svoj strokovni svet, ki je zelo širok, v njem so številna imena, pokriva številna področja, od stanovanjskega, šolskega, gospodarskega, torej oddelek za zaposlovanje, vloga občin je pomembna. Zelo pomembno je, kako rešujejo ti, ki pridejo v Slovenijo, svoje socialne težave, kako navežejo stike s centri za socialno delo in tako naprej. Zato bi tudi želel morda kasneje dobiti odgovor, ker sem videl, da ste, spoštovani kolegi, predlagali amandma na sklep, ki ga je predlagala komisija, in se glasi: "Državni zbor Republike Slovenije predlaga vladi Republike Slovenije, da pripravi ustrezne ukrepe, ki bi podpirali lažje vračanje Slovencev v njihovo matično domovino," in tu predlagate piko. Naprej pa pravi komisija: "...predvsem iz držav, kjer vlada huda politična in gospodarska kriza, ter tistih Slovencev, ki bi lahko prispevali k vsesplošnemu razvoju Republike Slovenije." Obe sintagmi, obe dikciji sta prepisani iz resolucije in je nenavadno, da s svojim sklepom ne sledimo resoluciji, ki smo jo sprejeli. Po drugi strani pa je, če bi bil sprejet vaš amandma, seveda postane amandma, kot smo ga mi predlagali, ko smo predlagali osnovni sklep, da bi se ta sklep nadaljeval," v nacionalni politiki priseljevanja oziroma repatriacije naj se še posebej omogoči vračanje mladih družin. "Po našem mnenju bi bilo škoda, če državni zbor takega sklepa ne bi sprejel. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Pukšiča. Ne želi. Besedo ima gospod Komljanec. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednica. Jaz sem skrbno prebral to poročilo in tudi poslušal večino izvajalcev in bi rekel, da je res skrbno pripravljeno poročilo mogoče še prepodrobno v nekaterih detajlih, mogoče pa tudi premalo kritično. Pa nisem mislil kritično kako narobe, ampak do tega, kako izboljšati nekatere zadeve, glede na to, da je Slovencev po svetu povsod veliko, mogoče sam opažam mogoče malo premalo naporov za to, da bi predvsem nekoliko bolj poskrbeli za Slovence v našem zamejstvu, tiste, ki živijo v enotnem kulturne prostoru in še celo v istem geografskem prostoru. Mislim, da imamo nekaj predlogov tudi za izboljšanje tega in bi predvsem želel, da bi se večina vseh teh predlogov tudi uresničila, tako prek vladne službe, ki je za to, prek društev, ki jih imamo v Sloveniji, seveda tudi prek te komisije, ki se trudi marsikje narediti mogoče celo več, kot je to mogoče narediti. Sam sem bil že pri nekaterih naših zdomcev v Ameriki, Kanadi, celo Avstraliji z neko kulturno skupino in vem, da so vsake prijazne besede, kaj novega in kaj domačega veseli. Zato bi glede na veliko predlogov, sam se bojim, da jih je toliko, da jih bo težko vse uresničiti, mogoče ne naenkrat, ampak postopoma, pa vseeno bi pač želel, da bi se naredil tu en premislek, kaj, kdaj in kako, da bi tisto, o čemer sem govoril, tudi v resnici lahko izvedli. Drugače pa podpiram ta prizadevanja s to željo, da bi bilo mogoče drugič nekaj več kritike na svoje delo v tem smislu, da bi prišli do boljše vsebine. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Čebulj. Ga ni. K besedi vabim gospo Majdo Širco, izvolite.
Hvala lepa. Mislim, da obstaja neko obče pravilo, ki velja za večino poročil, predloženih v obravnavo državnem zboru. Njihov skupni imenovalec je precej zapisniški, faktografski pristop, torej nizanje nekih dejstev, ki ne vedno izluščijo bistvene vizije ali pa sistemske rešitve. To poročilo se sicer razlikuje, je precej podrobno. Ima že vnaprejšnjo moralno podporo. Zagotovo ni za vrsto aktivnosti, ki so sicer imanentne delokrogu komisije, njihove delovne obveznosti tako rekoč, čeprav ob natančnem branju poročila so tudi presežek, vsaj če podrobno beremo tiste sklepe, ki jih je komisija sprejemala tekom svojega dela z zelo vehementnim zamahom. Razumem, da so nekateri ti sklepi plod opažanj tudi številnih obiskov komisij v tujini, s tem da poudarjam, da tovrstni praksi za razliko od drugih ne oporekam. Vprašanje pa je, če lahko komisija na določenih mestih celo sugerira ali kar določa, katera institucija potrebuje oziroma celo, koliko potrebuje - recimo - sredstev za svoje delovanje. Če bi se sklicevali na način subvencioniranja in iskanje pomoči zamejskim in izseljeniškim organizacijam, vemo, da se potrebe določajo s pomočjo predlogov, ki temeljijo na razpisih in na predlogih ekspertnih komisij - če govorim vsaj za eno ministrstvo, ki posreduje kar nekaj subvencij za delovanje na področju kulture. Skratka, na način javnih razpisov in na način opredeljevanja ekspertnih komisij do vlog, ne pa na način uslišanja predlogov različnih komisijskih sugestij. Če recimo povzemam tako magnetograme samega zasedanja kot tudi nekatere sklepe, kjer komisija predlaga določeno število sredstev za konkretne naloge, ki - še mimogrede, če beremo odgovor vlade na te sklepe iniciative za tak subvencije - iz samih institucij v tujini sploh niso prišle. Govorim o primeru zavetišča Rožmanov dom. Vendar bi opozorila še na drugi del poročila, to je priloga, ki jo je posredovala vlada na pobude same komisije. Ob branju pojasnil odgovora vlade na številne sklepe komisije, lahko pozoren bralec ugotovi, da gre večkrat za mogoče ne najbolj dobro informiranje same komisije, kaj pravzaprav zajema delo urada, predvsem urada za Slovence v zamejstvu in po svetu, pa tudi, katere ukrepe sicer vlada sprejema na tem področju. Tovrsten- zagotovo pomanjkljiv - pretok informacij med Gregorčičevo in Šubičevo morebiti celo botruje kakšnemu preuranjenemu sklepu ali preveč vehementnemu, ki temelji na, po mojem, po branju tega poročila, predpostavki, da gre za nenatančno poznavanje v določenih primerih določenih zakonskih ukrepov, okvirov. Recimo, če se referiram na zakon o upravnih taksah, o državljanstvu, o visokem šolstvu, o uresničevanju javnega interesa na področju kulture, ali ki temelji celo na nerazumevanju in neinformiranju o delu samega urada, ki -recimo, kot berem njegovo poročilo in verjamem mu - že pripravlja predloge zakona o Slovencih po svetu, kjer beremo, da so postopki že stekli etc., hkrati imamo pa tu predloge same komisije, da naj to steče. Skratka, dve različni informaciji, ki, predpostavljam, izhajata iz tega, da se oba resorja ali telesi včasih ne najbolje informirata. Vendar če grem k sklepom, ki jih predlaga komisija v današnjem poročilu, naj omenim oziroma naj opozorim na sklep številka 3, ki navaja, da naj vlada pripravi ustrezne ukrepe, ki bi podpirali lažje vračanje Slovencev v matično domovino, in izpostavi oziroma da prednost tistim - seveda, sama sem tako brala sklep, mogoče je bil drugače mišljen, ampak vendarle -, ki naj da prednost tistim, ki bi lahko prispevali k vsesplošnemu razvoju Republike Slovenije. Ob tem sklepu zagotovo velja opozoriti na neenakovreden pristop do izseljencev; skratka, da se ga razumeti tako, da tisti, ki nam bi bili bolj koristni, bi morali imeti pri vračanju prednost pred tistimi običajnimi, ki ne bi bili zdomci oziroma izseljenci, ki ne bi bili zmožni dovolj prispevati k vsesplošnemu razvoju Slovenije. Najbrž mi bodo predlagatelji pojasnili, da velja brati tudi drugače, zagotovo pa je moje branje tako. Rada bi pokomentirala še sklep, ki govori o dopolnitvi resolucije o položaju avtohtonih slovenskih manjšin v sosednjih državah v luči vstopanja Slovenije v Evropsko unijo. Ta sklep zagotovo prinaša nujen razmislek, ki se mu morebiti do sedaj nismo niti dovolj dobro posvečali. Mogoče celo obstaja kakšna "past", naj rečem v navednicah, ki bo v prosti Evropi morebiti poslabšala status zamejskih Slovencev. Načeloma naj bi padec meje prinašal proste tokove, toda naj zveni še tako paradoksalno, padec lahko prinese tudi utopitve, da ne rečem,izbris razlik, ki manjšino definirajo in seveda tudi ohranjajo v njej nematičnih državah. Tem dimenzijam se še nismo dovolj posvetili in prav je, da razmišljamo o njih tudi znotraj tega sklepa, kot je formuliran. Četrti sklep komisije, predzadnji sklep, apelira na trenutne reformatorje državne uprave, ki spreminjajo status vladnih uradov. V to diskusijo - vsi se je boste dobro spomnili - smo se parlamentarci vključevali ob sprejemanju zakona o državni upravi. Ne enkrat, večkrat je bilo postavljeno vladi vprašanje oziroma ministrstvu za notranje zadeve, naj predoči scenarij in videnje transformacije ključnih vladnih in ostalih služb v sestavi ministrstev oziroma naj predoči njihove spremembe. Odgovorov nam niso dali, razen načelnih posplošitev o racionalizaciji in defikuizaciji vladnih uradov. Sem sodi tudi urad za Slovence po svetu, ki je podobno kot ostali uradi medresorsko, zagotovo medresorsko, medministrsko telo, v katerega se projicirajo različna ministrstva in njihove službe. Ali lahko ohrani avtonomijo v današnjem pomenu delovanja urada potem, ko bo organ v sestavi, je vprašanje, na katerega bi morali odgovoriti ob sprejemanju zakona - nekoč; težje ali pa sploh nemogoče - danes. Pri tem bi opozorila še na zadnji amandma - da se ne bom vključevala - na zadnji amandma, ki ga je podpisal predlagatelj Jožef Školč, ki ga pozdravljamo, ki ga tudi jaz pozdravljam, s tem da bi opozorila, da zakon o zagotavljanju vidnosti in slišnosti programov RTV Slovenija, kot ga je predlagal nekoč v prejšnjem državnem zboru poslanec Hvalica, pravzaprav nalaga izpolnitvi razširjenosti vidnosti in slišnosti na območjih, kjer živi slovenska narodna manjšina, javnemu zavodu RTV Slovenija. V svojih skromnih osmih členih je delež javnega zavoda RTV Slovenija jasno opredeljen, kje in na kakšen način mora določiti okvire postavitve tehnične infrastrukture, kje zagotovi sredstva, vlada pa je določena v 7. členu, da le suportira financiranje. Tako da bi veljalo mogoče definirati nekoliko drugače ta amandma. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Školč. Izvolite.
Spoštovana podpredsednica, kolegi, kolegice. Sam to poročilo jemljem predvsem kot priložnost, da tudi državni zbor govori o položaju rojakov, ki živijo izven meja Republike Slovenije. Čeravno moram, za razliko od večine, reči, da ne delim njihovega prepričanja, da gre v tem primeru za nek perfekten material, ki daje vpogled v delo slovenske skupnosti bodisi v Italiji, Avstriji in na Madžarskem ali pa kjerkoli na svetu, in da je, če že govorimo o tem poročilu, treba reči, da je zaskrbljujoča raven tako dokumenta, če gledamo strukturo, če gledamo vsebino in ko gledamo tudi posamezne sklepe, je zaskrbljujoča tudi po jezikovni plati. Sam bi si želel, da ljudje, ki si vzamejo pravico, da vse v državi poučujejo o tem, kako pomembna je skrb za Slovence, ki vzdržujejo, bom rekel, to kulturo tudi izven naših meja in jezik izven naših meja, da mogoče malenkost bolj skrbno pazijo na zapisano in tudi povedano v tem zboru, kot je običajno pri drugih temah. S tem ne plediram, da je raven pri drugih temah tudi taka, da bi bili lahko z njo zadovoljni. Težko govorimo o zares integralnem poročilu, ki bi bilo poročilo v smislu tega, kar so pristojnosti komisije. Če dajem vzporednico, gre prej za niz nekih faktografij, delnih zapisnikov, povzetkov teh zapisnikov, ne pa zares za dokument, s katerim bi in na osnovi katerega bi lahko dobili bistveno večji vpogledv položaj slovenstva izven naših meja. Zanimive so tudi diskusije. Sam sem se zdrznil ob neki pomembni misli kolege Podobnika, ki je točil solze za umanjkanjem te gospodarske infrastrukture kot neke podlage za neko, recimo temu, bolj smelo življenje manjšine. Ampak, rad bi povedal, da je slovenska politika in tudi tisti del politike, ki ji pripada on tako po prepričanju kot, bom rekel, sorodstvu, v nekem trenutku v veliki meri pomagala - kot pravijo sami zamejci - demontirati to gospodarsko infrastrukturo tako v smislu finančnihinstituciji kot vseh tistih, ki so bile od teh finančnih institucij tudi na nek način odvisne. Sam bi si želel, da pač te solze za umanjkanjem te infrastrukture jemljemo tudi kot to, kar je bilo tu rečeno: priznanje določenih napak, ki so bile v preteklosti narejene vizavi te skupnosti. In tisto, kar sem hotel sam povedati, je, da se te napake niso delale samo do leta 1990, ampak da so se delale tudi po letu 1990. Zato bi rad verjel vsem, ki govorite, da je ta komisija pa naredila v tem trenutku bistven premik naprej in da zaradi te komisije pravzaprav vlada neko blaženo razumevanje med sicer razdeljenimi Slovenci v svetu. Želel bi si, da je tako, ampak tega jaz ne verjamem. Seveda za razliko do koga, tega tudi ne pričakujem, ker se mi zdi, da je neko bogastvo, ki si ga lahko privoščimo, tudi v tem, da ljudje vzdržujejo svoje ideološke, verske in kulturne razlike tudi v tujini, da jih ni treba siliti v to, kar se marsikdaj poskuša, da tam pozabijo na druge določilnice in pa druge elemente svoje, bom rekel, identitete. Zato se sprašujem, in tu mi ni treba govoriti, ali ni vsa ta samohvala povezana z delom te komisije, tudi povezana s tem, da mogoče kdo le ima slabo vest pred izpraševanjem javnosti o smislu teh velikih in dolgih potovanj, ki imajo, kot smo slišali, pomirjujoče učinke. Jaz bi se vprašal, ali se ni mogoče o določenih stvareh podučiti tudi iz zapisnikov komisij prejšnjega sklica, pa predprejšnjega sklica. Obstoji seveda tudi, za radovedne, veliko literature, ki je zelo kvalitetna in temeljita, ki govori o problemih asimilacije, ki govori o problemih druge in tretje generacije izseljencev, ki govori o problemih pač zakonskega urejanja teh stvari. Tu bi bilo zanimivo pogledati, če bi imeli to, kar je sicer drugje narejeno, koliko članov komisije si je izposodilo to literaturo o teh stvareh. Ker v stvareh, ki jih pripovedujejo, vidim tudi precej tistega osnovnega in idealnega neznanja, in to me žalosti. Toda danes so za to razpravo bolj kot vse te stvari mogoče pomembni zaključki, ki so jih podali, bolj kot to poročilo in bolj kot ta vtis, ki ga hočemo narediti. Če pa analiziramo zaključke, potem lahko vidimo, da tudi ti zaključki pravzaprav v večini, vključno, da ne bo nesporazuma, s tistima dvema, ki jih predlagam sam, povzemajo stvari, o katerih je državni zbor že na nek način odločal. Mogoče je novost v nekaj detajlih. Eden je ta, da je treba to resolucijo pogledati tudi skozi optiko našega bodočega položaja čez leto dni. Druga taka novost je predlog gospoda Podobnika, da razširimo tiste vsebine, kigovorijo o vračanju Slovencev nazaj - poleg teh dveh kriterijev, ki sta že bila sprejeta, še tretjega. Če vlada res izdeluje nek program ukrepov, potem se mi zdi njegova želja in njegov predlog na mestu. In mogoče je lahko novo to, da poskušamo v okviru kulturne politike, o kateri običajno govorimo kot o politiki, ki se dotika našega skrbno varovanega vrtička, pognati te mreže, ki so razkošne in bogate, da delujejo tudi v korist narodne skupnosti v zamejstvu. Predlog, ki sem ga podal vizavi slišnosti in vidnosti radijskih in televizijskih programov, je predlog, o katerem je bilo soglasje doseženo že neštetokrat v tem zboru in katerega se je že neštetokrat ignoriralo. Ampak vseeno se mi zdi smiselno, da državni zbor pove, da so za vzdrževanje jezika in kulture ključni elektronski mediji. To je vsem jasno; tistim, ki zahtevajo celodnevna prenašanja sej državnega zbora, kot tistim, ki se pač ukvarjajo z, recimo temu, amerikanizacijo kulture in jezika. Zato bi si želel, da ga ne glede na to, da je o tem že bilo odločeno, da se ga podpre, ker je zakon, ki ga citiram, zakon, ki je izzvenel, da bi bili cilji zakona uresničeni. Ključni cilji zakona bi morali biti realizirani do leta 2002, zato je ta sklep smiseln. Ko govorimo o tej knjižnični izposoji, moram reči, da že dolga leta velja to, da ima tako knjižnica v Trstu kot v Celovcu praktično na enak način dostopne izvode te literature kot vse naše osrednje knjižnice. In to je dobro. Toda, Trst in Celovec je za marsikoga, bom rekel, tako daleč, kot je komu v Sloveniji Ljubljana. In s tega vidika bi si želel, da podprete tudi ta sklep, ki omogoča, da eventualno v Benečiji, o kateri vsi zelo radi in, bom rekel, s solzami v očeh govorimo, da je možnost, da tam, recimo, Tolminska knjižnica, ki je strokovno usposobljena organizira bibliobus, ki bi bil bibliobus, ki bi pokrival te doline. Da se okrepi položaj murskosoboške knjižnice, ki dela nekaj podobnega v Porabju; da se premisli, kaj je mogoče pokrivati s Koroške in je lažje dosegljivo kot v Celovcu. In to se mi zdi neka stvar, ki je vredna razmisleka, ki v seštevku mogoče kot začetna investicija stane manj od malenkost bolj zahtevne poti te komisije - in da končam na način, da če bo zmanjkalo sredstev v proračunu, da gospod Pukšič premisli in reducira te svoje raziskovalne poti v korist teh projektov Slovencev v zamejstvu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko na izvajanje gospoda Školča ima gospod Podobnik. Izvolite.
Hvala, podpredsednica. Kratko repliko kolegu Školču, ki je v svoji razpravi omenil moje ime in tudi interpretiral mojo izjavo glede pomena gospodarskega sodelovanja in podpore gospodarskim in finančnim institucijam Slovencev po zamejstvu. Po drugi strani sva eden drugemu podprla amandmaje, ki sva jih predlagala, in na nek način tukaj razelektrila to relacijo, vendarle reči, da sem jaz osebno oziroma krogu, ki pripadam, soodgovoren za demontažo finančnih institucij in tistih, ki so bili od teh institucij odvisni, to pa je obtožba, ki je zame krivična. Če je to res, potem me morate izključiti iz te komisije. Kdaj sem to storil? Kje sem to storil? Kateri krog? Vem, da je kolega Školč imel včasih smisel za humor, včasih pa provocira, ampak tokratje pa šel preko roba in preko korektnega odnosa do poslancev. Kdaj sem jaz s svojim delovanjem kot predsednik državnega zbora, kot poslanec demontiral finančne institucije Slovencev v zamejstvu, in tisti, ki so bili od teh institucij odvisni - kdaj in kje! Prosim, kolega Školč, da se mi za to nemarnost, ki si mi jo naredil, opravičiš!
Hvala lepa. Replika na repliko sicer ni dovoljena, toda ker ocenjujem, da je pravzaprav prišlo do nesporazuma, vam dajem besedo za repliko na repliko, gospod Školč. Izvolite.
Rad bi rekel, da bo gospod Podobnik Janez lahko prebral magnetogram in bo videl, da nisem apostrofiral njega, ampak njegove; in s tem pojasnilom to pač pojasnjujem. Če je potrebno več, potem bi se morali spomniti razprav o TKB-ju, SAFTI-ju in ostalih stvareh, ter vloge, ki so jo različne stranke in posamezniki v teh strankah igrali - in za to so zapisniki tudi v tem državnem zboru - in v tem ni sodeloval gospod Janez Podobnik, ampak njegovi.
Proceduralni predlog je lahko to, gospod Podobnik. Poslovnik je jasen, replike [[...]]Se opravičujem! Točno poznamo določilo v poslovniku. Gre za pojasnitev nesporazuma, zato ste imeli besedo. Se opravičujem, ampak repliko na repliko je izkoristil gospod Školč, tu pa se po našem poslovniku polemika konča. Besedo ima gospod Terčon. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Torej, moram reči, da v razpravah, ki se tičejo odnosa države Slovenije do Slovencev bodisi v zamejstvu bodisi drugje po svetu, je vedno zaznati polno visoko letečih besed in leporečja in zdi se, kot da se vsi na vsak način hočemo prikupiti našim rojakom izven naše domovine. Mogoče je tu tudi neka preračunljivost in kakšen računček v zvezi s političnimi kombinacijami, vendar se v te špekulacije zdaj ne bi spuščal. Dejstvo je, da vedno znova ob teh razpravah kljub temu ugotavljamo, da se vsaj relativni delež sredstev, ki so namenjena za naše rojake v tujini, v proračunu niža in da je že zelo daleč od tistega iz poznih 80. let, ko je bil procentualno ta delež v proračunu najvišji. Vedno sprejemamo neke, bi rekel, tako na oko zelo lepe sklepe; mislim, da so tudi ti sklepi na oko zelo lepi. Zaradi redakcijske invsebinske korektnosti bom seveda podprl amandmaje oziroma popravke, ki jih je vložila skupina poslancev. Podprl bom tudi oba sklepa gospoda Školča. Vendar se bojim, da bodo problemi, ki so na mizi vsaj šest let, odkar sam bolj intenzivno to problematiko zočesom parlamentarca spremljam, ostali več ali manj isti. Železni repertoar problemov v zamejstvu je že dolgo znan. Kaj je z gospodarskim razvojem v skladu s četrtim poglavjem resolucije o položaju avtohtonih slovenskih manjšin izven meja, vidnost in slišnost tv programov, zaostajanja pri izplačevanju rednih in že predvidenih finančnih sredstev bodisi na slovenski strani ali pa v matični državi, kjer Slovenci tudi pridobivajo sredstva. No, tam se občasno priključijo tudi nova, kot je sedaj primer slovenskega radia na Koroškem. Seveda nočem reči, da se v tem času ni kaj dosti storil. Nasprotno! Mislim, da se je kar precej storilo. Vendar se na nekaterih zabetoniranih področjih, bi rekel, zadeve enostavno prepočasi odvijajo. Če bi šli med izseljence, se vednoznova vrača problem pridobivanja državljanstva, zagotavljanja izvajanja volilne pravice in tako naprej in tako naprej. Mislim, da bi tudi z nekimi, bi rekel, bolj odmerjeni sklepi in akti, resolucijami ali pa zakoni tega državnega zbora, ki bi bili tudi na nek način bolj realni in ki bi jih bilo lažje možno realizirati, torej dosegli nekoliko boljši učinek. Ti sklepi gredo pač v to smer, kot so šli že mnogi drugi - bodisi komisije, državnega zbora ali pa drugi akti. Opozoril bi na nekaj ponesrečenih poskusov, ki so vezani tudi na te sklepe, ki si jih je vredno spomniti zato, da ko se bomo ponovno dobili tukaj ob tej točki, da se ne bomo spraševali, zakaj ene zadeve niso realizirane. Pa se spomnimo zakona o zagotavljanju vidnosti in slišnosti, ki je bil sprejet in ki bi moral biti že realiziran. Ob sprejemanju tega zakona je bilo jasno opozorjeno, da zakona v celoti ni mogoče realizirati. Jaz ne trdim delno; seveda bi se nekaj dalo storiti. V prvi vrsti bi to lahko storila že matična nacionalna televizija, ki je na konec koncev zadolžena med ostalim tudi za to, ali pa ta, seveda, s pomočjo vlade. Nekaj pa se na tem področju enostavno ne da narediti samo s strani vlade oziroma nacionalne televizije, ker so pač enostavno tehnični problemi, ki so vezani tudi, bom rekel, na neke vrste suverenost in ni možno na tak način, da bi vsi Slovenci v zamejstvu dobili signal tako, kot ga dobijo slovenski državljani tukaj v Sloveniji - razen če hočemo da ga dobijo prek satelita, prek oddajnikov to že ni možno. Zato je vredno ob sprejemanju takih sklepov in aktov državnega zbora vendarle biti odmerjen. Slovenci bodo imeli od tega več koristi, ne da jim vlivamo lažno upanje, od katerega nimajo nič, razen velikega pričakovanja in velikega razočaranja. Rajši povejmo, kaj je realno možno narediti, in tisto dejansko tudi realizirajmo. Spomnimo se lahko tudi zakona, ki je mogoče še celo v proceduri, tega ne vem, nisem preveril, o statusu Slovencev brez slovenskega državljanstva, ki je bil eden izmed mnogih napisanih, prevzet s strani nekaterih poslancev, vse v luči, da bi se čim več storilo za Slovence izven Slovenije. Ko se je seveda začelo secirati ta zakon, se je ugotovilo, da ene zadeve, ki so bile tudi že obljubljene na nek način, enostavno ne bodo vzdržale. Ene bodo pa mogočedosegle celo nasproten učinek in cilj. Zatorej bi pozval, da ne glede na to, da bom te sklepe podprl, kot sem rekel s spremembami, vendarle da smo pri tem odmerjeni in bolj resni. Od tega bojo Slovenci vsekakor imeli več koristi, kot da jim pišemo visokodoneče in lepe sklepe, ki jih dejansko ali nočemo ali celo ne moremo realizirati. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Avšič, izvolite.
Hvala za besedo. Torej, ko sem se oglasil v imenu poslanske skupine, sem skušal sintetizirati te različne poglede na delo naše komisije in mislim, da sem nekako zadel celoto in vzdušje v poslanski skupini. Seveda osebno, kot član te iste komisije menim, da so včasih nekateri kritični podtoni upravičeni, velikokrat pa tudi ne. In da gre velikokrat za nepoznavanje področja, s katerim se ukvarjamo, bodisi zavestno bodisi pa tudi zaradi tega, ker pač nekateri kolegice ali kolegi ne sodelujete v taki meri na tem področju. Seveda bi lahko končal pri tem, kjer je gospod Davorin Terčon končal, pri sklepih, ki jih bomo sprejeli. Dejstvo je, da je v resnici vedno tako, da se sklepi realizirajo v tolikšni meri, kolikšni je materialna podlaga za to, če je za to potrebno zbrati sredstva, in v kolikšni meri je pripravljenost, da se ti sklepi realizirajo. Predlogi so v vsakem primeru dobronamerni in v cilju, da se realizirajo. Realizirajo jih pa nekateri drugi in na te čisto naša komisija naslavlja tudi svoje prošnje, zahteve, pobude in podobno. Ena od nalog in ciljev komisije, ko je bila ustanovljena, in še tudi naslednje: "komisija vzdržuje redne stike s predstavniki Slovencev v zamejstvu in po svetu." Če bi to vedeli, potem bi bile morda kdaj kakšne dileme o tem, ali so poti upravičene ali ne, tudi odveč. Če se govori o stroških, bi se bilo potrebno pogovarjati o stroških vseh mednarodnih dejavnosti in vseh poti državnega zbora in ne samo te komisije. Mislim, da je samo tak pristop korekten. Res je, da je prav, da si člani komisije v čim večji možni meri preberemo literaturo in stare zapiske, seveda pa ni isto prebrati Partljičevo dramo ali jo pa pogledati na odru. In to je tisto, kar nam velikokrat manjka oziroma kar pridobivamo pri tem, ko gremo v tujino. Jaz sem bil na zadnjem obisku izjemno vesel in ponosen na kolegico Marico Pozsonec, ki je v avstrijskem parlamentu povedala, kako skrbi Slovenija za madžarsko manjšino v Sloveniji. Na ta način je povedala, kako bi bilo prav, da bi bila tudi v sosednji državi do njihovih manjšin taka raven odnosov, kot jo imamo mi. Zanesljivo lahko trdim, da ima Slovenija za svoje manjšine in za manjšine izven svojih meja veliko boljši pristop kot marsikatera država. To ni rezultat samo te komisije, to je rezultat, kot sem že rekel, celotne slovenske politike, naše ustave. Zaradi tega, seveda, smo lahko kritični v tistih delih, ko ocenjujemo, da bi bilo lahko še boljše, ne smemo pa biti preveč kritični do doseženega. Hvala lepa.
Hvala lepa. Če bi želel še predlagatelj besedo, ima priložnost, izvolite, gospod Pukšič.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Kolegice in kolegi! Na nekaj pomislekov nekaterih bi želel odgovoriti. Preden pa bom to naredil, pa bi se želel, ker v prvem delu predstavitve poročila nisem imel te časovne možnosti - s tem bom seveda tudi že odgovoril na nekatere pomisleke, nekatera vprašanja - zahvaliti prav vsem tistim članom, ki delajo v komisiji, vsem predstavnikom vlade, od urada, vsem trem državnim sekretarjem z vsemi strokovnimi sodelavci, potem še posebej ministrstvu za šolstvo in ministrstvu za kulturo, manj pa ministrstvu za gospodarstvo. Namreč, ti dve, skupaj z uradom - ker ministrstvo za notranje zadeve izredno dobro sodelujejo in soustvarjajo tudi pripravo sklepov in pripravo na potek same seje ter seveda soustvarjajo vsebinsko razpravo pri obravnavanju poročil oziroma pri obravnavanju zakonov ali drugih dokumentov, ki jih obravnavamo kot zainteresirano delovno telo. To pomeni - gospe Majdi Širci - daleč od tega, da ne ve tu ena ali druga institucija, kaj je naloga katerega. Res pa je, da ste malo zamenjali ali pa ne dovolj natančno prebrali določene zadeve. Ni urad pri ministrstvu za zunanje zadeve tisti, ki bi pripravljal zakon o Slovencih, ki živijo izven meja Republike Slovenije, ampak komisija si je zadala to nalogo in komisija to dela. Res pa je, da je s strani urada tudi strokovni suport, ki seveda pomaga tudi s strani ostalih ministrstev, nekaterih, tako kot sem rekel, nekaterih pa manj. S tem sprejetim sklepom pravzaprav s tem prvim sklepom, ki je predlagan, pravzaprav dajemo politično podporo temu delu, kar pravzaprav komisija dela že dobrega pol leta oziroma nekako v presledkih od sprejete resolucije, ki je bila sprejeta v januarju lanskega leta. Kar se tiče sklepa pod številko 3, ni mišljen kot diskriminatorzu sklep, da bi za nekatere veljal bolj, za druge manj, ampak je poudarek na tem, da bi mladi, tisti, ki seveda lahko pomagajo tudi pri vsesplošnemu razvoju Republike Slovenije, imeli dovolj informacij o možnosti zaposlovanja, o ostalih možnostih, o možnostih nostrifikacije diplom in tako dalje in tako dalje. Skratka, da bi se tudi na tem področju stvari spremenile in izboljšale. Zelo konkretno, ko ste omenjali, da nekako gre komisija čez - ne gre čez svoje pristojnosti in ne daje nekomu nekih nalog, ne! Ampak pomoč, zavetišče v Rožmanovem domu v Argentini. Veste, ko si konkretno tam, ko konkretno vidiš te konkretne probleme in ko vidiš, da seljudje preživljajo s približno 15 tisočaki slovenskih tolarjev v tem domu oziroma tolikšna je njihova pokojnina, za ostalo pa poskrbijo Slovenke in Slovenci s svojimi dobrodelnimi akcijami in, če hočete, nekateri Slovenci z rednimi mesečnimi dotacijami, da lahko ti ljudje, ki so žal v življenju prišli skozi tako, kot so, in nimajo nobene druge možnosti, da vendarle preživijo še preostanek življenja. Takrat zelo konkretno - zelo konkretno, in to seveda ni bil predlog enega od članov, ampak torej vseh, ki smo bili - predlagaš, naj se vendarle vsaj v tej obliki ta pomoč da. Ali ko dobiš pismo od ljudi, ki pripravljajo potovanje dijakov zadnjega letnika srednješolskega tečaja, ravnatelja Marka Bajuka v Slovenijo, kjer bodo mesec dni, in ko po imenu in priimku napišejo, da ta in ta nima za avionsko karto, ki stane 1.000 ameriških dolarjev, za ostale pa je možno torej poskrbeti oziroma bodo poskrbeli sami, potem so to pač konkretne zadeve, o katerih se skupaj z uradom tudi pogovarjamo, izmenjujemo informacije in sugeriramo. Jaz se vam, gospa Majda, za vaše pripombe zahvaljujem in verjamem, da so bile resnično dobronamerne in tako sem jih tudi sprejel in tako bom tudi v bodoče razmišljal ob pripravi in predlogih sklepov, ko jih bomo obravnavali. Vsekakor so bile manj dobronamerne vsaj nekatere pripombe gospoda Školča, ko je govoril o tem, da ne verjame - to je sicer njegova pravica -, da je razmerje med Slovenci po svetu sedaj tudi zaradi naše komisije postalo vse blaženo. Pa vendar te razlike, ki jih nismo mi ustvarjali, ki so ustvarjene v svetu, poskušamo omiliti; tudi tako, da se pogovarjamo z nekom, ki še vedno pričakuje, da bo dobil sredstva za sanacijo kegljišča, nekdo drug pa pričakuje, da bo dobil sredstva, da bo lahko nabavil knjigo, zvezek oziroma literaturo za izobraževanje. Vendar so to seveda bistvene diametralne razlike in nasprotja - med nekom, ki je dobil sredstva, da je kegljišče zgradil, in drugim, ki 50 let ni dobival niti tolarja, pa je ohranil tudi v četrti generaciji slovenski jezik, kulturo inbesedo. Da je temu tako in da so ti obiski pomembni ter potrebni, govorijo tudi, kot sem že omenil, depeše, ki jih pošiljajo veleposlaništva po naših obiskih. Recimo, iz Argentine je pisalo tako: "Veleposlaništvo ocenjuje obisk kot zelo koristen, saj je komisija z dostopom na več ravni na argentinskih uradnih krogih in pri Slovencih v Argentini lahko dobila dokaj popoln vpogled v stanje v državi in skupnosti. S političnega vidika je bil obisk promotiven za Slovenijo," [[...]]Gospa podpredsednica, ali imam jaz še besedo?
Lepo prosim, za mir v dvorani.
[[...]]"hkrati pa je omogočil izmenjavo mnenj o zadevah v skupnih interesov, zlasti tudi o bileteralnih temah med državama..." In tako dalje. Skratka, teh ugotovitev je veliko. Zakaj se je komisija odločila tudi za sklep, da poziva vlado Republike Slovenije, torej poziva v pravem pomenu besede, naj ohrani avtonomijo in sedanjo pristojnost urada. Gospe in gospodje, 1996. leta smo v tem parlamentu sprejeli resolucijo oziroma ste jo - ker je bilo to pred naslednjim mandatom - nekateri sprejeli, resolucijo, ki v IV. poglavju govori o tem, da bo v ta namen imenovan minister brez listnice, ki predlaga politiko sodelovanja s slovenskimi avtonomnimi manjšinami v zamejstvu in je odgovoren za njeno izvajanje ter za koordinacijo dejavnosti pristojnih ministrstev na tem področju. Nikoli sprejeta resolucija, bili ste gospod minister tudi, gospod Školč, ta resolucija ni bila realizirana. Bili ste minister v Drnovškovi vladi, ko je ta resolucija bila sprejeta in kasneje - seveda, ta resolucija še danes velja - pa ni bila realizirana. Zato se nam ne zdi pravilno, da bi sedaj vlada spreminjala ta status še na nižji nivo kot je sedaj urad. Vsekakor pa se strinjam, vendar komisija ni predlagala še teh dveh sklepov, kot jih je predlagal gospod Školč - ja, tudi sam bom podprl ta sklep. Vendar sta to sklepa, ki sta bila že sprejeta, sklep, ki je izvlečen iz zakona o vidnostiin slišnosti. Vlada, v kateri ste bili, gospod Školč, teh sklepov ni realizirala. Zato seveda se mi zdi opozarjanje komisije na to, da to ni realizirano, nekoliko v drugem okviru, kot pa naj bi bilo. Strinjam se z gospodom Terčonom, ko je govoril, da je boljše sprejeti bolj realne sklepe; takšne, ki se jih da realizirati. To seveda pomeni tudi takšno zakonodajo, ki se jo da realizirati, ne pa zakon zaradi zakona, zato da ga imamo, z njim mahamo, ni pa ga možno realizirati. Volitve v državni zbor, volitve predsednika republike sta dva takšna zakona, ki se jih ne da realizirati po svetu. To je sedaj bilo že nekajkrat dokazano in zato pričakujem, da bo prišlo do sprememb tudi na tem področju in da bo ob sprejemanju zakona o Slovencih, ki živijo izven meja Republike Slovenije, kjer bo tudi poglavje o Slovencih brez slovenskega državljanstva, takšen in tako realen, da se ga bo dalo realizirati. Glede ostalih amandmajev, ki so bili vloženi na predlagane sklepe, bom spregovoril ob obrazložitvi amandmajev. Namreč, ne morem spregovoriti kot predlagatelj, ker o tem nismo imeli možnosti razpravljati na komisiji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Spoštovane poslanke, spoštovan poslanci! Zaključujem splošno razpravo o poročilu. Kot lahko vidite iz predloženega dnevnega reda, naj bi ob 18.15 uri prešli na glasovanja o odločitvah današnjega dne. Kot pa ste videli, smo v okviru enofaznega postopka na poročilo pravzaprav vse popoldne dobivali na klop posamezne amandmaje k posameznim točkam predlaganih sklepov komisije. Tudi poslovnik predvideva razpravo o posameznih amandmajih, seveda v okviru časa, ki ga priglasijo poslanske skupine, vendar upoštevaje dejstvo, da v okviru enofaznega postopka poslanske skupine tudi ne vedo, koliko amandmajev bo pripravljenih, in da je v tem primeru pripravljenih amandmajev skoraj k vsakemu sklepu, bom kot predsedujoča državnemu zboru v skladu s poslovnikom predlagala, da državni zbor sam odloči, da se čas za obravnavo te točke, ampak samo za razpravo o predlaganih amandmajih sklepov, ki jih imate v pregledu vloženih amandmajev na klopi, podaljša. Čas, ki ga je možno nameniti, je največ do ene ure, vendarle, kar nekaj poslanskih skupin se je do amandmajev že opredeljevalo, tako da lahko ocenim, da je 30 minut popolnoma zadosti časa, da opravimo še razpravo o sklepih in amandmajih, ki ste jih danes dobili na klop. O tem bo seveda odločil državni zbor, tako je v poslovniku predvideno, zato lepo prosim poslanke in poslance, da pridejo v dvorano, da bomo glasovali o proceduralnem sklepu, da razpravo o predloženih sklepih komisije in vloženih amandmajih podaljšamo za 30 minut. O tem predlogu glasujemo. Glasujemo. Navzočih nas je 57. Za je glasovalo 36, proti 15. [[Proti je glasovalo 36.]] [[Proti 15.]] Ugotavljam, da je predlog za podaljšanje te točke dnevnega reda za 30 minut sprejet. Jaz upam, da bomo racionalni pri razpravah, okoli 4 minute pravzaprav razprave naj bi bilo ob vsakem predlogu sklepa, glede na izglasovani čas, ki smo ga namenili podaljšanju te točke, tako da res prosim vse, ki se boste prijavili k razpravi, da gledate, da nekje v eni minuti skušate podati svojo obrazložitev, drugače v 30 minutah ne bomo mogli opraviti razprave o vseh amandmajih k predlogom sklepov. V razpravo dajem prvi sklep in amandma k temu sklepu, katerega predlagatelj je skupina poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Avšičem. Odpiram razpravo, kdo želi razpravljati? Nihče, zapiram, zaključujem razpravo in odpiram razpravo o drugem sklepu in amandmaju, katerega predlagatelj je poslanska skupina Slovenske ljudske stranke. Odpiram razpravo, gospod Podobnik, izvolite.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi, poslanska skupina Slovenske ljudske stranke predlaga, da bi v drugem sklepu, kot ga predlaga komisija, v njega dodali, da ko se bo spreminjalo in dopolnjevalo resolucijo o položaju avtohtonih slovenskih manjšin v sosednjih državah, da bi se v tej povezavi dalo še poseben poudarek gospodarskemu in kulturnemu področju. In kar se tiče seveda gospodarskega področja, spoštovane kolegice in kolegi, v zapisnik, in nenazadnje tudi zato, ker kot rečete, ker je seja javna in nas spremljajo, podtikanje kolega Školča, da bi bil jaz osebno ali naši, krog, ki mu pripadam, kakorkoli povezani z afero SAFTI, je absolutno deplasirano, absolutno deplasirano.
Hvala lepa. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo o drugem sklepu in odpiram razpravo o tretjem sklepu in o dveh amandmajih k temu sklepu. Pod 1 je amandma skupine poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Avšičem, z opombo, če bo ta amandma sprejet, bo postal amandma pod število 2 brezpredmeten. Pod 2 pa je amandma poslanske skupine SLS. Odpiram razpravo. Želi kdo besedo? Gospod Podobnik, izvolite. Lepo prosim za mir v dvorani.
Hvala. Spoštovani kolegi, jaz sem že prej v razpravi povedal, da ste kolegi, mislim, da vas je bilo pet, predlagali, da se tretji sklep konča pri besedici "domovina". In seveda da se izpusti tekst, ki se glasi: [[...]]"predvsem iz držav, kjer vlada huda politična in gospodarska kriza, ter tistih Slovencev, ki bi lahko prispevali k vsesplošnemu razvoju Republike Slovenije." In pravite, da bi lahko prišlo do diskriminacije, ampak ta dikcija je v celoti prepisana iz veljavne resolucije, in potem temu ne more biti tako. In tudi, če bi bil sprejet amandma pod točko 1, potem vsebinski amandma, kot smo ga predlagali v poslanski skupini SLovenske ljudske stranke, da se v nacionalni politiki priseljevanja oziroma repatriacije še posebej omogoči vračanje mladih družin, potem ta vsebinski amandma sploh ni - o njem ne moremo odločati. Tako bi predlagal, da omogočimo, da odločamo o amandmaju pod točko2, to pa pomeni, da je amandma pod točko 1 na glasovanju zavrnjen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Avšič, izvolite.
Hvala lepa. Namen našega predloga je seveda ta, da omogočimo vsem Slovencem, ki živijo izven meja Republike Slovenije, vrnitev v matično domovino, če to želijo. Seveda predvidevamo, da tisti, ki so v bolj ogroženih državah, kar se socialnega položaja tiče, imajo za to večje želje, vendar ni potrebno, da bi zapirali krog. V resoluciji piše tak tekst, kot je v tem sklepu. S tem sklepom pa razširimo možnost, da vlada zagotovi pogoje za vračanje vsem, ki si želijo, tudi iz razlogov, ki so bili danes že nekajkrat navedeni, da je v redu, da Slovenija tudi na tak način povečuje število svojega prebivalstva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Pukšič, izvolite.
Hvala lepa. Strinjam se, da je prvi amandma k 3. členu skupine poslancev s prvopodpisanim kolegom Avšičem pravzaprav nek izvzetek, izvzema nekaj tistega, o čemer smo že govorili in smo že povedali v sami resoluciji. Sklep je zato, da dodatno spodbudi in zaveže, da se te zadeve uredijo. S tem, ko smo napisali "predvsem iz držav, kjer vlada huda politična in gospodarska kriza", damo temu, kjer je problem, večji poudarek. To pa seveda ne pomeni, da iz drugih koncev sveta ne bi bili zaželeni, daleč od tega. Vendar poudariti je pač treba tisto, kar je problematično, tistega, kar je samo po sebi umevno, ni treba posebej poudarjati. Zato predlagam, da tega amandmaja ne podpremo.
Hvala lepa. Gospod Podobnik, izvolite.
Hvala lepa. Če bi želeli omogočiti v okviru procedure, da bi se odločalo o obeh amandmajih, ki pa vsebinsko nista v ničemer povezana, vsebinsko v ničemer, ampak zaradi razlage, da če se pač, kot piše v prvem amandmaju, da se člen v celoti spremeni, potem pomeni, da bi moral biti naš amandma oblikovan kot amandma na amandma skupine petih poslancev. Edino na ta način bi lahko potem, če bi bil slučajno sprejet amandma pod točko 1, tudi odločali o našem amandmaju pod točko 2, ki je vsebinski. Vsebina tega amandmaja izhaja tudi iz gradiva vlade; vlada govori, da je v prihodnje pričakovati večinoma mlade, aktivne družine. Je pa res to, kar je povedal kolega Pukšič - gre za dikcijo, ki je zapisana v veljavni resoluciji, in ta dikcija seveda ne izključuje, da z ustreznimi ukrepi ne bi podpiralivračanja Slovencev tudi iz drugih predelov, ampak se sledi vsebini resolucije. Tako bi, podpredsednica, prosil, da omogočite, da bi vendarle pogojno, če je sprejet amandma pod točko 1, da se lahko glasuje potem tudi o amandmaju pod točko 2, ki ni vsebinsko popolnoma nič vezan na amandma pod točko 1.
Hvala lepa. Hvala za opozorilo, gospod Podobnik. Imate seveda prav, in opomba ne velja, zaradi tega, ker na koncu tega sklepa se doda stavek, ki se glasi - tu pa v amandmaju, kjer je prvopodpisani gospod Avšič, se za besedico "domovina" postavi piko, to pomeni, da postane konec stavka, le-temu pa logično potem sledi "v nacionalni politiki". Tako razumem, tudi strokovne službe pritrjujejo temu. Tako ob glasovanju sporočilo, da opomba, navedena na strani 2 pregleda amandmajev, za amandmajem skupine poslancev s prvopodpisanim gospodom Avšičem ne velja in bomo glasovali o amandmaju pod zaporedno številko 1 ter amandmaju pod zaporedno številko 2. Želi še kdo razpravljati o tretjem sklepu in teh dveh amandmajih? [[Ne želi.]] Zaključujem razpravo. Odpiram razpravo o četrtem sklepu in dveh amandmajih k temu sklepu. Pod številko 1 je amandma skupine poslancev s prvopodpisanim gospodom Avšičem, z opombo, če bo amandma pod številko 1 sprejet, postane amandma pod številko 2 brezpredmeten; pod številko 2 je amandma poslanske skupine SLS, tu pa mislim, da je opomba na mestu, ker gre za spremembo sklepa v celoti, kot predlaga skupina poslancev s prvopodpisanim gospodom Avšičem. Odpiram razpravo. Gospod Avšič, potem gospod Pukšič in gospod Podobnik. Gospod Avšič, izvolite.
Hvala lepa. Želja komisije je vsekakor, da v okviru ministrstva za zunanje zadeve ostane urad za Slovence po svetu kot organ, kakršnega poznamo danes. Vendar pa je državni zbor sprejel en zakon in naložil vladi določene reorganizacijske spremembe na področju državne uprave. Zato podpisniki menimo, da ni korektno, da državni zbor poziva vlado, da ohrani, ampak da pa zaprosimo vlado in jo napotimo k proučitvi tega, da bi ta urad ohranili, pa menimo, da bi bilo v redu. Gre samo za to, da ne posegamo na tisto področje, za katerega smo seveda z zakonom sprejeli drugačne določbe. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Pukšič, izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Tega amandmaja ne bom podprl iz dveh razlogov. Eden je tisti, ki je zapisan v resoluciji o Slovencih v zamejstvu, ki sem ga prebral prej, da bo vlada, republika skrbela za Slovence v zamejstvu in po svetu prek zunanjega ministrstva. To je reducirala na urad. Drugi razlog pa je naslednji. Pomembna okoliščina, ki govori tudi v prid urada kot upravnega organa v sestavi, je uvedba dveh novih do sedaj neobstoječih formalnopravnih statusov, ki bosta vpeljana ob nastajajočem krovnem zakonu o odnosih Republike Slovenije s Slovenci v zamejstvu in po svetu. Gre za status Slovenca brez slovenskega državljanstva in o tem govori tudi naš prvi sklep in status repatriirane osebe. Dodeljevanje enega in drugega statusa bo potekalo po neki proceduri, ki jo predpisuje zakon o upravnem postopku. Status bo podeljeval urad, kar pomeni, da bo izvajal upravne naloge po predpisih upravnih postopkov. Izvajanje upravnih postopkov pa zahteva tako imenovano instančnost oziroma stopenjskost. Stranka v upravnem postopku mora imeti možnost, da se na odločitev organa, ki predstavlja prvo stopnjo odločanja, pritoži na organ, ki predstavlja drugo stopnjo. V tem primeru je urad prvostopenjski in minister drugostopenjski organ. To se sedaj s takšno ureditvijo ujema. Če pa se bo urad ukinil kot upravni organ v sestavi, bo ukinjena tudi stopenjskost znotraj resorja. In, če bo zunanji minister šele prva stopnja - kdo bo potemdruga stopnja? Ali bo to vlada Republike Slovenije? Torej, s temi spremembami tega statusa urada bi seveda naredili zopet nekaj, na kar je opozoril prej v razpravi gospod Terčon, da je dobro sprejemati takšne odločitve, ki se dajo tudi v življenju realizirati. S spremembo tega statusa pa bomo prišli seveda do takšne odločitve, ki se pravzaprav ne bo dala realizirati oziroma naloge, ki jih bodo opravljale, bodo padle kot čisto drugorazredne naloge, z vsebino problematike o slovenstvu v zamejstvu in po svetupa se ne bo ukvarjal nihče, ampak se bodo ukvarjali samo z administrativnimi zadevami. To pa seveda ne more biti smisel ne prve, ne druge resolucije, ne 5. člena ustave in ne zakona, ki ga pripravljamo. Zato nasprotujem temu amandmaju. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Podobnik, potem gospod Školč. Izvolite, gospod Podobnik.
Hvala lepa za besedo. Moje mnenje je, da če bi vlada v skladu s pristojnostmi, ki jih daje - res novi zakon o upravi ji daje tukaj izrecne pristojnosti - če bi vlada ta urad ukinila, bi dala eno krepko zaušnico - tako sami resoluciji, pa tudi dala bi povsem napačno sporočilo, po mojem osebnem mnenju, Slovencem v zamejstvu in po svetu. Po drugi strani me pa čudi, da kot državni zbor postajamo tako neambiciozni, tako pohlevni, niti političnih stališč si več ne upamo sprejemati. Sami sebi si jemljemo neko avtonomijo. Državni zbor sprejema politična stališča, pa naj nam ne bo nerodno, da to delamo. Pa kdo drug kot parlament bo vlado nekaj pozval! In menim, da smo pristojni za to in naj nam ne bo nič nerodno, če pozivamo vlado, da naj ohrani avtonomijo in sedanjo pristojnost urada za Slovence v zamejstvu in po svetu. Saj bo ona sama odločila v skladu s svojimi pristojnostmi. Naj ne bo to argument! Sami sebi se v koleno straljamo s temi pohlevnimi stališči. Pa ne samo tu, tudi pri drugih stališčih. To znižuje tudi nivo parlamenta s tako interpretacijo, ki ni točna. Po drugi strani pa ta amandma spoštovanih kolegov ni logičen. Zakaj je potrebno zadnji odstavek črtati, ki pojasnjuje prvega. Urad opravlja tako v vsebinskem kot v organizacijskem smislu specifično delo. Zato bi bila ukinitev avtonomnosti njegovega delovanja v nasprotju z načelom učinkovitosti delovanja tegaorgana. Prav je, da to piše. In istočasno amandma poslanske skupine še dodaja "še posebej oddelek za priseljevanje Slovencev iz tujine," ki je v okviru tega urada zaživel, in je prav, da zapišemo tudi to. Sam menim, spoštovani kolegi in kolegice, da ne bi bilo nič narobe, če bi državni zbor sprejel sklep, kot je zapisan, in da bi ga tudi amandmiral, da bi v tem sklepu dodali tudi pomen oddelka za priseljevanje Slovencev iz tujine. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Školč, izvolite.
Hvala lepa. V nasprotju s kolegom Podobnikom menim, da bi bilo narobe, s tem da nočem reči, da bi bilo hudo narobe, če bi tak sklep sprejeli. Tudi dopolnilo, ki je predlagano, ne rešuje zadrege, v kateri se je znašel državni zbor. Ni dolgo nazaj, ko smo imeli temeljito diskusijo o tem, kdo bo tisti, ki bo reorganiziral vse te številne urade in državno upravo. In kritika večine ljudi v tem zboru je bila, da je mreža teh uradov popolnoma nepregledna in neprehodna in da s tem na koncu tudi slabo služi tistim, za katere je bil ustanovljena. Če bi obveljala logika, ki jo razumem, ki jo je gospod Podobnik razlagal pri sklepu nazaj, kjer je državni zbor že nekaj sprejel in se z njim strinjam, da je nerazumno, da sklep popravljamo v neki točki, ki že velja, potem bi moral isto logiko imeti pri sklepu, ki se nanaša na pristojnosti vlade, ko govorimo o reorganizaciji uradov in celotne uprave. S tega vidika bi bilo logično, da tega sklepa kot - po moje - edinega ne bi odprli, ker pravzaprav posegamo v področje nekoga, ki smo mu še nedavno priznali, da v celoti lahko in s polno odgovornostjo te urade uredi. Razprave, ki so ob tem, so seveda pomembne tudi za vlado. Tisto, kar me pa pri tej razpravi najbolj zaskrbljuje, je pa argumentacija gospoda Pukšiča. Ta je pa nevzdržna in nemogoča in nesprejemljiva. Kaj on pravi? On pravi, da moramo ta urad, ki nekaj dobro dela, imeti predvsem in dodatno zaradi nekih dodatnih nalog iz zakona, ki ga nihče še ni videl. Kako mora biti argument za nek urad in njegove pristojnosti nekaj, kar ta državni zbor, ne njegova delovna telesa še niso sprejela? S tega vidika je potrebno biti realen, kot pravi tudi sam gospod Pukšič, in se omejiti na tisto, kar v tem trenutku lahko urejamo. To se pravi, na veljavno zakonodajo, na veljavne predpise in to mora veljati od prvega do zadnjega sklepa. Ne takrat, ko nekomu ustreza, velja, ko ne ustreza, se sklicujemo na politično voljo državnega zbora. Nenazadnje je ta državni zbor določene stvari v določenih zadevah v tem sklicu odločil in stvar, bom rekel, nekega političnega bontona po moje je, da se s temi odločitvami sprijaznimo in da jih spoštujemo vsaj do konca tega mandata. Hvala lepa.
Hvala lepa. Po vrstnem redu, ker je bil imenovan gospod Pukšič, najprej dajem njemu besedo za repliko. Potem se je k besedi javil gospod Bernik in potem gospod Podobnik. Lepo prosim, racionalno s časom, 9 minut je še izglasovalnega časa za podaljšanje točke, pa še trije predlogi sklepov, če bi želeli razpravljati. Gospod Pukšič, replika, izvolite.
Hvala lepa. Ja, seveda, če gospod Školč interpretira mojo izjavo na svoj način in je ne želi razumeti, potem pač iz tega nastane kolobocija, ki jo moram popraviti. Jaz sem govoril o tem, da ob pripravi zakona - danes je bilo ob tem veliko govora in smo tudi povedali, da se to dela, da se pripravlja in da predvidevamo tudi ti dve kategoriji v zakonu, da bo to dodatno delo za urad. In sem govoril o posledicah in obveznostih z vidika upravnega postopka. Istočasno sem pa povedal, da moramo biti realni. To je točno, kar me je povzel in sicer v smislu, da ne bo urad postal samo administrativni del zunanjega ministrstva in se bo ukvarjal samo z administrativnimi zadevami, ampak da ostane v takšni obliki, kot je, tudi urad z vsebino - tako kot je do sedaj. Kakšne pa so potem odločitve, ko se sklicujemo na politično voljo državnega zbora, pa so jasne. Gospod Školč, tudi takrat, ko ste bili minister, ko ste bili v vladi, vaša vlada, katere član ste bili, ni spoštovala politične odločitve, ki je bila sprejeta v tem državnem zboru. Ni! Sprejeta je bila resolucija, resolucija je politična odločitev državnega zbora in je niste spoštovali. Sedaj je bila sprejeta politična odločitev o zakonu, ki je pač takšen, kakršen je, ampak vendarle ima ta državni zbor pravico in dolžnost, da vsaj opozori vlado, da od vlade zahteva, da urad, takšen kot je, vsaj obdrži na tem nivoju, ne da gre štiri stopnice dol, če že ne gre ene stopnice navzgor. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Bernik, izvolite.
Hvala lepa, gospa predsedujoča. Najprej bi hotel spomniti, o čem govorimo. Govorimo o naših rojakih v zamejstvu in po svetu. Zadnjič sem videl veliko zanimanje za tako imenovane "odpisane", ali kako se imenujejo, in nujo, po kateri moramo nekaj storiti. Nihče se pa nikdar ni oglasil na ta način o naših rojakih. Sicer mi je všeč dikcija gospoda Avšiča, to pa zaradi tega, ker je vljudna in tako dalje, ampak vljudnost v tem parlamentu ne pripelje nikamor. V tem parlamentu, če nimaš volilne moči, nisi nič vreden, nihče te ne bo poslušal, nihče se ne bo strinjal, nihče ne bo pluralistično pristopil k tebi pa rekel, "tole je pa dobro za nas vse, pozabimo na meje med strankami", tako se dela v celotnem - verjetno kdo to ve - v celotnem demokratičnem svetu. Ne, to se doslej še ni zgodilo. In zdi se mi, da je zaradi tega ta vljudnost do naše vlade čisto brez pomena in se nam bodo smejali v obraz; "smo prosili, smo rotili, smo zahtevali" pri neštetih amandmajih in pri neštetih stvareh, tudi pri proračunu in tako dalje, in nismo nikamor prišli. Zato na žalost tega amandmaja ne bom podprl. Drugič bi rekel tole. Tu ne gre za zakon o zaščiti psov ali pa živali. In sem prepričan, če bi za to šlo, potem bi imeli ogromno diskusije in podporo. Moram pa reči to, da se v Svetu Evrope sedaj pogovarjajo tudi o rojakih po svetu. In ravno v začetku maja bo konferenca o tem v Varšavi. Poleg tega smo se pa pogovarjali pol dneva o tem, kako zaščititi živali pri prevozu. Meni se je to zelo dobro zdelo, ampak na drugi strani se pa ni - in prepričan sem, da bi tudi porabili veliko časa za to, samo nikdar pa nimamo časa, da bi se o naših sorojakih pogovarjali. Zato prosim, da enostavno rečemo, da se to mora zgoditi. Kolikokrat smo vlado že pozvali za kakšno stvar in, presneto, če ne bomo zaradi rojakov po svetu tega naredili, smo pa tudi smešni! Tu se politične odločitve delajo in zaradi tega moramo to politično odločitev sprejeti. Hvala.
Hvala lepa. Še štiri minute so na razpolago. Gospod Podobnik, izvolite, o četrtem sklepu.
Hvala. Zelo na kratko. Če bi obveljala interpretacija, da je take vrste sklep, s tako vsebino, v nasprotju in poseganje v pristojnosti vlade, potem se sprašujem, kakšna je sploh poslovniška pot, da državni zbor kot parlament, kot zakonodajni organ, ko ugotovi, da je na nekem področju neka situacija, neko vprašanje, ki je potrebno, ki je občutljivo, kako naj se sploh obrne na vlado? Po mojem mnenju je način, da vlado poziva, da nekaj ohrani, da nekaj razmisli, korekten. Vlada bo pa v okviru svojih pristojnosti sama odločila, saj ne bo nam nič več poročala. Ne sprejemam interpretacije, da je tak način pisanja sklepov v nasprotju s poslovniškimi določbami. Menim, da je to napačna interpretacija in da si preprosto državni zborjemlje pristojnosti, ki jih ima, in me to zelo, zelo čudi in sem razočaran ob takem stališču.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo o četrtem sklepu. Odpiram razpravo o petem sklepu in amandmaju skupine poslancev s prvopodpisanim Jožetom Avšičem. Želi kdo razpravljati? Gospod Avšič, izvolite.
Ker bo tudi ta sklep očitno dokaj polemičen, naj opozorim samo na to, da ni sporen v tem, da državni zbor poziva in predlaga vladi Republike Slovenije, da zagotovi materialno podlago za potrebe Slovencev v zamejstvu in po svetu. Mi predlagamo samo črtanje tistega dela, ki govori o tem, da bodo zadostovala za izvedbo njihovih programov. Vsi vemo, da ni proračunskega porabnika v Sloveniji - in tudi ta kategorija je proračunski porabnik -, ki bi bila zadovoljna s financiranjem programov, ki jih predlaga. Tudi vsi, ki se javljajo na razpise, ne dobivajo 100% sredstev za izvedbo programov, ampak dobijo v deležu, kakršen je pač v razpisu predviden in kakšna so sredstva na razpolago. Ta sklep govori o tem - "ki bo zadostovala za izvedbo njihovih programov" in o tem mislimo, da lahko v bodočnosti povzroča tudi interpretacije do 100% pokrivanja določenih programov, kar se verjetno ne bo zgodilo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Pukšič, izvolite, potem gospod Podobnik.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Temu predlogu amandmaja k 5. sklepu prvopodpisanega gospoda Avšiča nasprotujem iz vsebinskih razlogov. Tam, ko so oni postavili piko, piše v našem sklepu naprej takole: "ter za njih nameni sredstva, ki bodo zadostovala za izvedbo njihovih programov." To ne pomeni, da nameni 100% za vse programe in takodalje. To pomeni, da nameni sredstva v skladu z informacijo, s podatki, ki jih imamo sedaj že po tretjem letnem razpisu, po programih, ki se prijavljajo, ki so vsebinski in tako dalje. Kolegice poslanke in kolegi poslanci, to pomeni, da je leta gospodovega 1995 bilo na uradu za Slovence v zamejstvu in po svetu za sredstva za Slovence v zamejstvu in po svetu eno milijardo 517 milijonov 175 tisoč - leta 1995. To je bilo 0,3% celotnega proračuna Republike Slovenije. Leta 2003 pred rebalansom pa je bilo 1 milijardo 840 milijonov 744 tisoč. To je 0,125, to pomeni 2,5 - krat manj sredstev v osmih letih. 2,5 - krat manj sredstev v osmih letih! No, koliko resolucij smo vmes sprejeli. Govorimo zakonodaji, govorimo o repatriaciji, govorimo o vzdrževanju slovenskega jezika in kulture. Govorimo o slovenstvu po svetu in s temi sredstvi, ki jih tako krčimo, pa seveda ne podpiramo, ne v celoti - ne, kolegice in kolegi - v nekem delu 10-ih, 20-ih procentih. Skoraj ne verjamem, da je kateri projekt podprt s 30-mi procenti sstrani vlade, za vse ostalo Slovenci po svetu in zamejstvu pridobijo druga sponzorska sredstva in lastna sredstva ter na ta način ohranjajo slovensko identiteto. Zato se s tem amandmajem ne strinjam. Hvala lepa.
Hvala lepa. Samo še minuta trideset in dva razpravljavca, lepo prosim, potem moram prekiniti razpravo. Gospod Podobnik in gospod Drobnič, izvolite.
Piše, da je amandma redakcijske narave. Amandma ni redakcijske narave, amandma je zelo vsebinski. Če bi sprejeli to interpretacijo, potem pomeni, da bomo sprejeli sklep, da naj vlada v proračunu Republike Slovenije za Slovence v zamejstvu in po svetu namenja zanje sredstva. To pa ni naš namen. Saj to je jasno, kdo to dela. Drugi del amandmaja govori o tem: "... ter za njih nameni sredstva, ki bodo zadostvovala za izvedbo njihovih programov." Če nimamo toliko političnega poguma, da bomo v svojem sklepu vendarle pokazali nek pozitiven odnos do Slovencev v zamejstvu in po svetu, potem pa res ne vem, zakaj smo to točko dali na dnevni red. Torej, amandma ni redakcijske narave.
Hvala lepa. Gospod Drobnič, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Izredno veliko leporečja je bilo na današnji razpravi spregovorjenega in jaz mislim, da bodo obratno sorazmerni pa učinki. Ko pridemo h glasovanju, kako je treba nameniti sredstva, takrat začne pa rezati. To je neverodostojno, kar se dogaja tu na državnem zboru. Ne dogaja se prvič. Ko je potrebno jasno sprejeti sklepe, tudi verjetno pri naslednji točki bo enak problem, takrat pa stvar ustavi. Torej ne moremo, drage kolegice in kolegi, na tak način razreševati. Mene zanimajo konkretni rezultati. In teh konkretnih rezultatov glede Slovencev v zamejstvu in po svetu v zadnjih 8 letih, tega, kar je kolega Pukšič povedal, je zelo malo. In to je slika te [[...]]
[[...]]Lepo prosim, gospod Drobnič. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Izkoristili smo 30 minut, kolikor smo si sami določili za razpravo o predlogih sklepov in amandmaju k temu sklepom. Nismo uspeli opraviti razprave o dveh amandmajih, in sicer za nov šesti in sedmi sklep, katerih predlagatelj je poslanec Jožef Školč. Vendar lahko z gotovostjo ocenim iz razprave, ki se je popoldan odvijala v tej dvorani, da sta ta dva dodatna predloga za dodatna dva sklepa podprta skoraj od vseh, ki so popoldan razpravljali. Tako razpravo zaključujem in dovolite samo minuto, da predam mesto gospodu predsedniku, ki bo vodil točko glasovanj o odločitvah današnjega dne.
Nadaljujemo s prekinjeno 3. točko dnevnega reda, to je za druga obravnava predloga zakona o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: "Predlog zakona o humanitarnih in dobrodelnih organizacijah - druga obravnava - ni primeren za nadaljnjo obravnavo." Lahko odločimo? Prav, potem bomo o tem odločili. Glasujemo. Odločamo o predlogu sklepa, ki ga je dalo pristojno delovno telo v zvezi s primernostjo nadaljnjo obravnavo. 58 navzočih, 43 za in 13 proti. [[Za je glasovalo 43.]] [[Proti 13.]] Ugotavljam, da je tak sklep sprejet in da s tem sklepom lahko zaključimo to 3. točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 4. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo predloga zakona o nepremičninskem posredovanju. K 10. členu, o katerem bomo najprej odločili, je poslanska skupina Nove Slovenije najprej vložila dopolnilo na dopolnilo, potem pa to dopolnilo umaknila, tako da ostanemo pri osnovnem besedilu amandmaja, kot je bil k 10. členu vložen. Prosim, kolega Pohorec.
Hvala za besedo. Jaz sem dolžen pojasnilo v zvezi z amandmajem k 10. členu, ko sem vodil sejo [[...]] Ugotavljam naslednje. V splošni razpravi o zakonu v celoti oziroma v razpravi o zakonu v celoti je bilo izraženo prepričanje, da amandma poslanske skupine Nove Slovenije ni sprejemljiv, tudi vlada je temu nasprotovala. Zato je poslanska skupina Nove Slovenije z rokopisom predlagala nadomestitev amandmaja, in imamo popravek amandmaja v rokopisu, pri gospodu Plevelju je shranjen. Pred sklepom razprave o 10. členu sem prebral predlagani amandma in je v Lotus Notesu oziroma v mojem programu tudi jasno zapisan, s tem, da bomo dobili na klop tak amandma. Na klop smo dobili spremenjen amandma, ker v tistem rokopisu ne piše, "če se s strankami ne sporazumeva v slovenskem jeziku", ampak piše - prosim, da me gospod Plevelj popravi, ker zdaj po spominu - "če se s strankami ne sporazumeva v njihovem, njim razumevajočem jeziku." Prosim, da to ugotovimo. Po mojem mnenju in prepričanju je lahko samo ta amandma predmet odločanja, ker je bil do sklepa razprave v 10. členu tak amandma nadomeščen s prvotnim. Ko je bila razprava k 10. členu zaključena in še pri 11. in 25. členu in tudi ko je bila točka dnevnega reda končana, pa dobimo umik, ki je po mojem mnenju brezpredmeten. Menim, da lahko glasujemo in odločamo samo o tem popravljenem amandmaju v taki vsebini, kot je bil prezentiran pred sklepom razprave na seji državnega zbora. Hvala lepa.
Preden dam besedo kolegu Drobniču, naj povem, da imam pred seboj umik popravka amandmaja. K 10. členu umikam popravek amandmaja poslanske skupine. Prosim, kolega Drobnič, za njim kolega Anderlič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Mi smo umaknili popravek amandmaja, tako da amandma se glasi tako, kot ga je vložila poslanska skupina Nove Slovenije pred začetkom obravnave tega zakona. Hvala lepa.
Kolega Anderlič, prosim.
Ja, lepo prosim, da pogledate, kaj se je zares dogajalo. Jaz imam tukaj vse črno na belem in iz tega je jasno, da se popravka amandmaja ne da umakniti, ker je bil narejen kasneje. In še več! Tam se je zgodila celo neka zadeva, da se je v Lotus Notesu objavilo nekaj drugega, kot se je pa prebralo predsedujočemu za govornico. In lepo prosim, da predaleč z manupulacijami ne greste. Torej, ugotovite natančno stanje, kaj je - umika popravka ni mogoče narediti. Če želite, vam to dam, drugače si pridobite, ker imate služb zadosti.
Jaz sem vprašal, kako je s tem, dobil pojasnilo, da je bilo nekaj minut prepozno vloženo za umik, tako da bomo potemtakem morali o tem glasovati, tako kot je bilo dopolnjeno tudi s strani poslanske skupine Nove Slovenije. Ali bo zadostovalo za državni zbor, da preberem besedilo popravljenega amandmaja, ali želite, da ga dobite v pismeni obliki pred sabo na klopi? "V 10. členu se v četrtem odstavku doda nova peta alinea, ki se glasi: 'če se s strankami ne sporazumeva v njim razumljivem jeziku'." Drži? Zahtevate, da to dobite v pismeni obliki? Prosim, kolega Anderlič. To je popravek, kot so ga dali, in upošteva vašo pripombo.
Saj, saj, ampak samo sprašujem se, kaj se je delalo do zdaj tri ure, da tega popravljenega amandmaja ni na klopeh.
Zahtevate, da ga dobite na klop? Glejte, kolega Anderlič, maloprej sem pred glasovanjem vprašal, ali so kakšni zapleti z glasovanjem, in dobil razlago, da takih zapletov ni, zato tudi nisem pričakoval, da zdaj lahko naredimo odmor, če tako želite - menim, da ni potrebno. Še enkrat bom prebral: "V 10. členu se v četrtem odstavku doda nova peta alinea, ki se glasi: 'če se s strankami ne sporazumeva v njim razumljivem jeziku.'" Prosim, kolega Anderlič.
Resnično bi se opravičil vsem tistim, ki mislijo, da lahko v tem trenutku glasujemo. Rad bi pa razumel tiste, ki so razumeli prav predsedujočega, ki je rekel, "pred glasovanjem boste dobili na klopi popravljeni amandma, tako kot se je glasil". Zakaj ga tri ure ni, ne vem. Pa prosim, da to postorite, kajti zakon, ki ga mesece in mesece delamo, da se nam zgodi tako, kot se nam je zgodilo, da je eno najavljeno, drugo objavljeno in tretje vloženo - ne gre! Lepo vas prosim, dajte to, kar je treba [[...]]na mizo, in o tem bomo potem glasovali.
To bom tudi storil. Za približno deset minut bom prekinil sejo državnega zbora. Vedno je tako, da je, kadar kdo zahteva, da se dobi gradivo predse, odrejen odmor, in ga tudi dobite. Za deset minut bom prekinil sejo, tako da lahko dobite na klopi gradivo, o katerem bomo odločali. Proceduralno? Prosim.
Hvala lepa. Saj lahko v tem času pripravijo gradivo, mi pa gremo na drugo točko. To točko prekinite, gremo na drugo točko, in se vrnemo nazaj.
Je to za državni zbor sprejemljivo? Ali kdo ugovarja? Če bo samo eden, tega ne bom storil. Ugovarjate. Deset minut odmora.
Kolegice in kolegi! Eden od naših sodelavcev že razdeljuje po klopeh besedilo, ki ga imamo zdaj tudi v pisni obliki pred seboj in gre za spremembo amandmaja k predlogu zakona o nepremičninskem posredovanju. Gre za spremembo amandmaja k 10. členu, kot ga vlaga poslanska skupina Nove Slovenije. Počakal bom 2 minuti, da se kolegice in kolegi zberejo v veliki razpravni dvorani, potem pa bomo prešli na odločanje.
Še enkrat prosim kolegice in kolege, da se usedejo v svoje klopi. Nadaljevali bomo z odločanjem. Samo hipec še, kolega Drobnič. Razprave ni. Ta je zaključena. Mogoče samo obrazložiti glas. Želite obrazložiti glas? Prav. Kolega Drobnič, imate besedo.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Jaz sem v skladu s poslovnikom uradno formalno popravil, torej to spremembo amandmaja, ki ga je vložil moj poslanski kolega Sok. Besedilo je zdaj identično, tako kot ga je predlagal gospod Sok. Glede na to, da je takrat bil samo prebran amandma in ga jaz nisem dobro slišal, sem svojim strokovnim sodelavkam seveda diktiral besedilo, ki je prišlo takšno, kot ste ga dobili, in ni bilo skladno s tistim, kar je bilo predloženo. Sam tega nisem dobro opazil. Je pa tisti popravek, ki ga je strokovna sodelavka napisala in sem ga tudi jaz popisal, je logičen amandma in vsebinsko bi bil koristen za Slovenijo in za jezik in za ta zakon. Glede na to, da se moramo strogo držati proceduralnih pravil, je po vsebinskih razlogih ta amandma takšne narave, da ga jaz sam ne podpiram. Žal se je tako zgodilo in ga poslanska skupina ne more podpreti in ga ne bo podprla. To je razumljivo, da ne, ker je diametralno nasprotno. Jaz se opravičujem, da je prišlo do tega neskladja, ampak vsebinsko smo pa želeli nekaj koristnega narediti. Tisto, kar je bilo najprej sporočeno, torej da bi se amandma v prvotni obliki podprl in se uskladil skozi uskladitvene amandmaje, bi bila seveda prava rešitev. Morda pa bo priložnost za to, da se zakon ob prvi priložnosti tako dopolni, da bo v korist Slovencev in Slovenk. Hvala lepa.
Kolega Peče, obrazložitev glasu. Prosim za pozornost v dvorani. Kolega Peče je edini, ki ima besedo. Prosim.
Spoštovani prisotni. Jaz moram tudi v imenu Slovenske nacionalne stranke izraziti nezadovoljstvo, predvsem nad ravnanjem ministrstva. Mislimo, da je dopolnitev amandmaja oziroma sprememba amandmaja predvsem posledica delovanja ministra, ki je govoril o vsebinskem neskladju med osnovnim predlogom za spremembo 10. člena, ki bi omogočal oziroma zapovedoval, da tuja fizična oseba ne sme opravljati poslov nepremičninskega posrednika, če ne obvlada slovenskega jezika. Znanje slovenskega jezika se dokazuje z javnimi listinami. Ko nas je vlada skušala prepričati, da seveda nimate - vsebina tega amandmaja je primerna za 10. člen. Jaz se s tem na vsak način ne morem strinjati in mi je žal, da je predlagatelj osnovnega amandmaja, torej poslanska skupina Nove Slovenije spremenila amandma, kar se je pozneje žal izkazalo, tudi v njihovih vrstah, da to ni bilo primerno, prepričani pa smo, da bi državni zbor moral obveljati oziroma glasovati o starem amandmaju in se na koncu srečati z uskladitvenim amandmajem. Prepričan sem tudi, da bi vsebina spremembe 10. člena v prvotnem smislupovzročila, da bi predlog zakona o nepremičninskem posredovanju bil eden boljših zakonov, ki so bili sprejeti v tem mandatu. Žal se seveda to ni tako zgodilo in v Nacionalni stranki predloga sprememb amandmaja k 10. členu, noveliranega, tega, zaradi katerega je prišlo do neke vrste problema in da smo tudi morali 10 minut čakati za njegovo razdelitev poslancu, ne nameravamo podpreti in bomo vzdržani v okviru glasovanja ob tem amandmaju. Hvala.
Državni zbor bo sedaj glasoval o spremenjenem amandmaju poslanske skupine Nove Slovenije k 10. členu. Glasujemo. Glasujemo o spremenjenem amandmaju poslanske skupine Nove Slovenije k 10. členu. 64 navzočih. 11 za in 45 proti. [[Za je glasovalo 11.]] [[Proti 45.]] Ugotavljam, da amandma ni bil sprejet. Odločali bomo o amandmaju vlade Republike Slovenije k 13. členu. Glasujemo o amandmaju vlade Republike Slovenije k 13. členu. Za 52, nihče proti, od 63 navzočih. [[Za je glasovalo 52.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Prav tako je vlada vložila amandma k 25. členu. Glasujemo. Ta je sprejet: 50 za, nihče proti, od 66.-ih. [[Za je glasovalo 50.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Kako je z usklajenostjo? Minister.
Hvala, gospod predsednik. Glede na nekaj amandmajev, ki so bili sprejeti v drugi obravnavi, ne danes, sta nastali dve majhni neusklajenosti: ena v 15. členu in ena v 34. členu. V 15. členu bi bilo treba v 2. točki drugega odstavka črtati besedici "ter sklenitev", v 34. členu pa v 10. točki prvega odstavka črtati besedilo "s pravniškim državnim izpitom." Te štiri besede. Ta dva uskladitvena amandmaja, usklajena tudi s parlamentarno službo za zakonodajo, vlagam. Hvala lepa.
Potem predlagam državnemu zboru, da na tej točki prekinemo odločanje o predlogu zakona o nepremičninskem posredovanju, tako da bi lahko dobili na klopi pred končnim odločanjem, predvidoma ob koncu današnjega dnevnega reda, ta uskladitvena amandmaja in o njiju tudi odločali. Tako lahko nadaljujemo s prekinjeno 5. točko dnevnega reda - s prvo obravnavo predloga zakona o postopni zamenjavi azbestno-cementnih cevi v vodovodni infrastrukturi za oskrbo s pitno vodo. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: "Predlog zakona o postopni zamenjavi azbestno-cementnih cevi v vodovodni infrastrukturi za oskrbo s pitno vodo v prvi obravnavi je primeren za nadaljnjo obravnavo." Glasujemo. Glasujemo o predlogu sklepa, da je predlog primeren za nadaljnjo obravnavo. 63 navzočih, 24 za in 36 proti. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 36.]] Ugotavljam, da predlog sklepa ni sprejet, zato je zakonodajni postopek o predlogu končan. Proceduralno, kolega Podobnik.
Hvala, predsednik, za besedo. Rad bi izkoristil postopek, ki mu v poslovniku rečemo "proceduralno". V okviru razprave je poslanska skupina Slovenske ljudske stranke kot eno od možnosti pričakovala, da zakon ne bo dobil podpore, da se nadaljuje procedura. In danes je bil v razpravi tako rekoč vseh poslanskih skupin in tudi številnih poslank in poslancev izpostavljen problem, ki se dotika problematike azbesta kot ekološko nesprejemljive surovine. Po našem mnenju nam veljavni poslovnik v 237. členu omogoča, da državni zbor lahko od vlade ali od posameznega ministrstva zahteva, da poroča državnemu zboru o izvrševanju zakonov, drugih predpisov in tako naprej. In mi smo vložili v proceduro sklep, ki se glasi: "V skladu z 237. členom poslovnika predlagamo naslednji sklep: 'Od pristojnih ministrstev se zahteva, da v treh mesecih poročajo državnemu zboru oizvrševanju in učinkih nacionalnega programa varstva okolja, ki ga je na svoji seji 16. septembra 1999 sprejel državni zbor, ter posebej o uveljavljanju pogojev za zamenjavo ekološko nesprejemljivih surovin.'" Po našem mnenju imamo za tak sklep podlago v poslovniku. Slišal sem, da je podpredsednik, preden je zaključil to točko, izjavil, da ni podlage - jaz pa vas sprašujem, gospod predsednik, ali je to tipična situacija, o kateri govori 237. člen poslovnika? Torej, zahtevamo od ministrstev ali vlade, da poroča državnemu zboru o izvrševanju zakonov, drugih predpisov, ki jih je sprejel državni zbor, ter o drugih ukrepih iz svojih pristojnosti in njihovih učinkih. In prav to smo s sklepom predlagali.
No, menim, da je podpredsednik ravnal pravilno in da je pravilno tolmačil 237. člen. Po novem poslovniku in tudi po praksi, po kateri smo se ravnali od njegovega sprejetja, nikoli k zakonom, ki smo jih sprejemali, nismo sprejemali sklepov - to je v bistvu dodaten sklep. 237. člen govori otem, da državni zbor lahko sprejme sklep, s katerim se od vlade [[...]]in tako naprej. Menim, da bi bil to lahko sklep, ki bi ga sprejeli kot posebno točko dnevnega reda in bi šel potem skozi vso proceduro, do njega bi se opredelil pristojni odbor. Tako, menim, da je mogoče razložiti 237. člen poslovnika. Prosim, kolega Podobnik.
Predsednik, z vsem spoštovanjem do vas in do vodenja te seje, sem globoko prepričan, da je vaša interpretacija poslovnika napačna. Tudi namen predlagateljev poslovnika ni bil; ravno zato, ker pri tej točki dnevnega reda sploh ne moremo nobenih sklepov sprejemati, smo si vzeli eno varovalko, da lahko na tak način sploh se obrnemo na vlado. Če boste pač vztrajali pri vaši razlagi, se bomo pač obrnili na poslovniško komisijo. Druge možnosti ne vidim, ampak se mi zdi škoda, da ne bi danes državni zbor se na podlagi poslovnika obrnil na vlado. Predlog sklepa je maksimalno korektno zapisan in tudi obrazložen, žal pa ni razdeljen.
Poglejte, vaša pobuda je absolutno smiselna, legitimna, mogoče je nasloviti na poslovniško komisijo vprašanje razlage 237. člena. Menim, da tudi glede na dosedanjo prakso, ni mogoče razložiti drugače, kot je zapisano. Jaz se opravičujem, pri tem svojem stališču bom vztrajal. Če boste, kolega Podobnik, menili drugače, prosim, da na poslovniško komisijo naslovite vaš predlog za obrazložitev tega člena. Tako smo končali to točko dnevnega reda. Smo pri obravnavi Poročila o delu Komisije za odnose s Slove nci v zamejstvu in po svetu od 27. marca 2001 do 31. decembra 2002. Že prej je podpredsednica povedala, da je bilo vloženih nekaj dopolnil. Vse imate v pregledu, ki ste ga danes dobili na klop. Smo v enofaznem postopku. Šli bomo od dopolnila do dopolnila. Predlagam, da gremo na amandmaje in potem sklep v celoti. Amandmaji in sklep v celoti - je ta postopek transparenten? Prav. K prvemu sklepu imamo dopolnilo, amandma skupine poslancev s prvopodpisanim kolegom Avšičem. Možna je obrazložitev glasu, sicer bomo prešli na glasovanje, potem pa o sklepu v celoti. [[Vprašanje.]] Prosim? Je že spremenjeno. Tako bomo torej sedaj odločili o predlogu skupine poslancev s prvopodpisanim kolegom Avšičem k prvemu sklepu. Dajem ga na glasovanje. Prosim, obrazložitev glasu?Vprašal sem, pa niste slišali. Prosim, bodite pozorni. Opozorili ste me pred iztekom časa, zato bom to omogoči. V nasprotnem primeru vam ne bi. Prosim, kolega Pukšič.
Hvala lepa. Slišal nisem zato, ker je bilo govora o tem, kaj je na ekranu in česa ni; torej, tu je bil pogovor v zvezi s tem. Pri tem prvem amandmaju k prvemu sklepu - pravzaprav spreminjajo v tem delu, ki pravi: v skladu s 5. členom ustave Republike Slovenije. 5. člen ustave Republike Slovenije govori eksplicitno o Slovencih brez slovenskega državljanstva. Zakon o Slovencih brez slovenskega državljanstva je bilo vložen že v prejšnjem mandatu. Vlada se do njega ni opredelila in sedaj, ko smo začeli pripravljati zakon o Slovencih, ki živijo - z delovnim naslovom, to še ni naslov zakona - izven meja Republike Slovenije, smo se dogovorili, da bo eno od poglavij tudi Slovenci brez slovenskega državljanstva. V bistvu ne bi želel, če bi to seveda omejevalo v tem smislu, če ne, potem nimam nič proti amandmaju. Če pa je to omejevalno, pa takšnega amandmaja ne bom podprl.
Da ne bo ponovno nesporazuma, želi še kdo obrazložiti glas? Ne. Potem dajem, pozor prosim, pozornost, dajem predlog amandmaja skupine poslancev s prvopodpisanim kolegom Avšičem k prvemu sklepu na glasovanje. Smo sredi glasovanja. 64 navzočih, 42 za in 19 proti. [[Za je glasovalo 42.]] [[Proti 19.]] Zdaj bomo odločali o prvem sklepu v celoti, kot je bil dopolnjen z ravnokar sprejetim dopolnilom. Glasujemo. Prosim. [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] [[...]]Se opravičujem. Hvala lepa za opozorilo. K drugemu sklepu poslanska skupina Slovenske ljudske stranke vlaga amandma. Želi kdo obrazložiti glas pred odločanjem o dopolnilu k drugemu sklepu? Odločamo o dopolnilu poslanske skupine Slovenske ljudske stranke k drugemu sklepu. 58 navzočih, 40 za, 11 proti. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti 11.]] Ugotavljam, da je dopolnilo sprejeto. Sedaj pa moramo odločiti o drugem sklepu v celoti, kot je bil dopolnjen z ravnokar sprejetim dopolnilom. Glasujemo. 65 navzočih, 60 za in en proti. [[Za je glasovalo 60.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je ta predlog sprejet. Sklep je sprejet. K 3. členu imamo dva amandmaja, pri čemer je že podpredsednica, ko je zaključevala razpravo oziroma vodila razpravo, opozorila, da opomba, ki jo imate v pregledu, ni relevantna, tako da bomo odločali o obeh predlogih. Najprej o predlogu skupine poslancev s prvopodpisanim kolegom Avšičem. Glasujemo. Prosim za pozornost! Sklep je sprejet. 44 za, 13 proti od 65-ih. [[Za je glasovalo 44.]] [[Proti 13.]] Amandma je sprejet. Zdaj odločamo še o predlogu dopolnila, ki ga je vložila poslanska skupina Slovenske ljudske stranke. Odločamo. 63 navzočih, 54 za, 2 proti. [[Za je glasovalo 54.]] [[Proti 2.]] Ugotavljam, da je tudi to dopolnilo sprejeto. In sedaj moramo odločiti o tretjem sklepu v celoti, kot je bil dopolnjen z dopolnil, ki smo jih ravnokar sprejel. Glasujemo. Prosim za pozornost. Sklep je izglasovan. 64 navzočih, 56 za, 2 proti. [[Za je glasovalo 56.]] [[Proti 2.]] Pri četrtem sklepu imamo predlog kolega Avšiča in skupine poslancev, tukaj je opomba relavantna, če bo ta sprejet, postane amandma, ki ga vlaga poslanska skupina Slovenske ljudske strank, brezpredmeten. Ali lahko odločimo? Potem bomo najprej glasovali o predlogu pod številko ena k četrtemu sklepu, da se ta sklep po novem glasi, kot je predlagano. Prosim, glasujemo. Prosim za pozornost. 36 za, 23 proti od 65-ih. [[Za je glasovalo 36.]] [[Proti 23.]] Ta sklep smo sprejeli. Tako postane odločanje o predlogu Slovenske ljudske stranke oziroma poslanske skupine brezpredmetno. K petemu sklepu imamo predlog kolega Avšiča in skupine poslancev za spremembo besedila oziroma dela besedila petega sklepa. Želi kdo besedo? Kolega Podobnik.
Hvala predsednik. Tega amandmaja k petemu sklepu ne bom podprl. Po mojem mnenju se vam bo zgodilo nenavadno, da bi sprejeli sklep, s katerim bomo ugotovili, da bo vlada ob pripravi proračuna pripravila tudi proračunske postavke za Slovence v zamejstvu in po svetu. To mora narediti. Če črtamo zadnji stavek, ki govori o tem, "če za njih nameni sredstva, ki bodo zadostovala za izvedbo njihovih programov", potem je ta sklep popolnoma nepotreben. Jaz ga ne bom podprl.
Želi še kdo obrazložiti glas? [[Nihče.]] Potem bomo o predlogu skupine poslancev s prvopodpisanim kolegom Avšičem odločili. Glasujemo. Sklep je sprejet. 39 za, 19 proti od 63. [[Za je glasovalo 39.]] [[Proti 19.]] Tako moramo zdaj odločiti o petem sklepu v celoti. Glasujemo. Glasujemo o besedilu petega sklepa. 63 navzočih, 43 za, 9 proti. [[Za je glasovalo 43.]] [[Proti 9.]] Ugotavljam, da je sprejet. Kolega Školč je predlagal novi šesti in sedmi sklep. Najprej bomo odločali o novem šestem sklepu. Državni zbor lahko odloča, prosim glasujemo. Mir v dvorani, da ne bi prišlo do kakšnih spodrsljajev pri glasovanju, prosim za pozornost. 66 navzočih, 54 za, 4 proti. [[Za je glasovalo 54.]] [[Proti 4.]] Šesti sklep je sprejet. In zadnji, sedmi sklep prav tako predlaga kolega Školč. Odločamo o njem, odločamo o novem sedmem sklepu. Prosim za pozornost. 61 navzočih, 54 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 54.]] [[Proti nihče.]] Tako je novi sedmi sklep sprejet. S tem smo izčrpali odločanje o tej točki, šesti točki dnevnega reda, o poročilu o delu komisije. Prosim, ali drži, da imate vsi pred seboj uskladitvene amandmaje k zakonu o nepremičninskem posredovanju. Ali lahko odločimo? Ne vidim ugovora. Želi besedo predstavnik vlade? Predstavniki poslanskih skupin? Poslanke in poslanci? [[Nihče.]] Potem bomo prešli na odločanje o uskladitvenem amandmaju, najprej o 15. členu. Glasujemo. Glasujemo o uskladitvenem amandmaju k 15. členu. Prosim za pozornost. 58 navzočih. 48 za in 1 proti. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločiti moramo še o uskladitvenem amandmaju k 34. členu. Odločamo. Odločamo o uskladitvenem amandmaju k 34. členu zakona o nepremičninskem posredovanju. Glasujemo. 57 navzočih. 49 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Tako smo zaključili to točko dnevnega reda, to je bila 4. točka. Moramo odločiti še o zakonu v celoti, to je o zakonu o nepremičninskem posredovanju. Glasujemo o zakonu v celoti, tako kot je bil dopolnjen tudi z dvema uskladitvenima amandmajema, k 15. in 34. členu. Glasujemo. 60 navzočih. 46 za in 10 proti. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 10.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem je res izčrpana 4. točka. Pri 7. TOČKI DNEVNEGA REDA SMO PRI PREDLOGU ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O POSTOPNEM ZAPIRANJU RUDNIKA TRBOVLJE HRASTNIK IN RAZVOJNEM PRESTRUKTURIRANJU REGIJE. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije. Želi državni sekretar besedo? [[Glas iz ozadja.]] Pardon, gospod državni sekretar. Vidim, da niste prijavili razprave vnaprej. Prosim. Imate besedo.
Spoštovani! Vlada predlaga spremembo zakona o postopnem zapiranju Rudnika Trbovlje-Hrastnik, in sicer v tistem delu, ki se nanaša na razvojno prestrukturiranje regije. Ključna sprememba, ki jo predlagamo, je ta, da se podaljša programsko obdobje za dve dodatni leti. S tem bomo dobili nekaj več časa za izpolnitev zadanih ciljev zakona, to je eno. Drugo in najbolj ključno pa je to, da je v okviru javnih financ težko zagotavljati letne zneske, ki so bili v zakonu zastavljeni. Torej, raztegnitev programskega obdobja bo ob hkratnem znižanju letnih zneskov omogočila, da se bo ta program lahko izvedel tako, kot je bil zamišljen. So še nekatere druge spremembe. Vključuje se dodatno občino, Šmarje pri Litiji, kot območje, kjer se koristijo ta sredstva. Drugače se prerazporejajo pristojnosti za izvajanje zakona s strani različnih državnih organov, ki so bile povzročene zaradi sprememb v organizaciji vlade, in to je to. Sicer pa mi glede samega izvajanja zakona dovolite opozoriti zgolj na dve stvari. Smo v tretjem letu izvajanja zakona, torej že imamo nekatere pozitivne, pa tudi sicer izkušnje. Gre za programski pristop, ki je novost v praksi razvojnega prestrukturiranja v smislu spodbujanja skladnega regionalnega razvoja. Program je v dveh letih bil izveden, v prvem letu 89%, v drugem letu pa 98%. To se pravi, da regija sredstva, ki so ji dodeljena, tudi dejansko porablja. Izvedli smo nadzor nad porabo sredstev v regiji za leto 2001, ki ni pokazal kakšnih posebnih nepravilnosti. Torej, sredstva se porabljajo za namene, za katere so bila dodeljena. Letos gremo v evalvacijo zunanjega evalvatorja, od vlade neodvisnega evalvatorja, ki bo verjetno povzročila določene dodatne spremembe v programu in boljše fokusiranje ukrepov. Nekaj tega pa vlada že sama vsako leto sproti, ko ugotavlja stanje na tem področju, postori. Predlagamo, da se zakon sprejme, da se na ta način omogoči bolj učinkovito in zakonito izvajanje ter učinkovit zaključek tega, kar je bilo s cilji zastavljeno. Hvala lepa.
Predlog zakona je obravnaval odbor za gospodarstvo. Želi poročevalec besedo? [[Ne želi.]] Potem dajem besedo predstavnikom poslanskih skupin, najprej kolegu Drobniču. Diskusija je v skladu s 125. členom omejena na največ pet minut. Prosim.
Hvala lepa za besedo. V zasavski regiji je dolgo časa prevladovalo rudarjenje kot temeljna gospodarska panoga, ki [[...]] [[Nemir v dvorani.]]
Prosim za mir!
Torej, kot gospodarska panoga, ki je v glavnem zaposlovala delovno silo iz istega kraja, iz cele Slovenije, pa tudi iz drugih nekdanjih republik Jugoslavije. Iz izkušenj v drugih državah Evrope smo lahko izvedeli, kako se prestrukturiranje izvaja, tako iz pozitivnih kot negativnih izkušenj. V letu 2000 je bil sprejet program razvojnega prestrukturiranja zasavske regije, ki je omogočil - ki je ustrezen dokument za izvedbo postavljenih nalog. Zagotovo se moramo vprašati, kakšni so učinki tega programa in sprejetega zakona, ki zagotavlja tudi sredstva iz državnega proračuna za to javno podjetje, Rudnik Trbovlje-Hrastnik v zapiranju. Rezultati, kot so nam poznani tudi iz popisa glede števila podjetij, potem bruto proizvoda pa aktivnega prebivalstva in vseh teh sprememb, lahko ugotovimo, da bi program lahko tekel bolje. Bolje bi pa tekel, če bi bila tudi druga zakonodaja, predvsem v prvi vrsti glede vlaganja tujih investicij ali domačih investicij, pa tudi programov regionalnega razvoja, skratka, če bi vse to bolje teklo. Tako nekako so tudi delali v Nemčiji, Belgiji Angliji, kjer so zapirali podobna področja za razliko od slovenskega toliko, da so bila ta področja bistveno, bistveno večje. Vendar, ko pogledate te podatke, lahko hitro ugotovite, da se brez res dobrih investicij in brez dobrih podpornih regionalnih programov zadeve ne morejo dobro izvajati. Vlada pravi, da ji zmanjkuje denarja za izvajanje zakona, zato bi rada preložila obveznosti za izvajanje tega programa. S tem seveda tudi tvega, da bodo programi prestrukturiranja potekali kasneje, v drugem obdobju, v drugem obdobju vladne garniture. S tem se bojo seveda - država hkrati tudi zmanjšuje investicije, torej se odpoveduje proticikličnemu stabilizatorju, ki ga je napovedoval takrat še, sedaj pa ne vem, ali predsednik vlade, gospod Rop. Pač, sedaj se srečujemo s shiranimi javnimi financami. Prestavljanje tega programa na poznejše obdobje bo potegnilo tudi izvajanje programov v poznejše obdobje in bo terjalo večja sredstva. Zato torej večje sekundarne stroške. S prelaganjem teh obveznosti se nam utegne zgoditi, kar je možno zelo z zanesljivostjo napovedovati, veliko obremenitve po letu 2004, kar lahko pomeni finančnih tveganj, izraz - kaos v javnih financah. Ne zaradi tega, ampak vsega, kar vlada prelaga obveznosti po letu 2004, kot da bo neko novo sveto obdobje. S tem zakonom tudi vlada poskuša mimo zakona o delovnih razmerjih odpraviti odpravnine delavcev. To ni primeren ukrep, da za eno podjetje, četudi je to javno, izključiš pravice, ki veljajo po splošnem zakonu o delovnih razmerjih. Razumel bi vlado, če bi predlagala generalno določbo o zakonu o delovnih razmerjih, ki bi veljalo za vse subjekte, ki so v postopku prestrukturiranja, da velja za njih takšno pravilo, pri čemer bi morali pa natančno pogledati, kakšne pravice delavce doletijo, če se vključijo v programe prestrukturiranja.Pomenijo različne ukrepe. Glede na navedeno smatramo, da obstoječi zakon ni potreben, ni primeren in na neprimeren način rešuje težave prestrukturiranja rudarske regije. Kar je pomembno in potrebno v tem zakonu spremeniti, so le naziv ministrstva pa spremembe, ki so nujna posledica spremenjenega zakona o lokalni samoupravi, glede razdelitve občine Litija. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Drobnič. Kolega Grošelj bo predstavil stališča poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov, za njim, kolega Kelemina namesto kolega Jerovška, kot je bilo sprva sporočeno. Prosim.
Gospod predsednik, hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni! V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov smo z vso resnostjo pristopili k obravnavi predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o postopnem zapiranju Rudnika Trbovlje Hrastnik in razvojnem prestrukturiranju regije. Mogoče tudi zaradi tega, ker smo s posebno pozornostjo spremljali razvoj te regije tudi takrat, ko je energetska dejavnost tradicionalno predstavljala nosilca razvoja. V zasavski regiji so bili v preteklosti nemalokrat postavljeni pred odgovorno in zahtevno nalogo, bodisi v času, ko naj bi energetska dejavnost zagotovila pogoje za izgradnjo tretjega bloka Termoelektrarne Trbovlje, kakor tudi v času in po trenutku, ko so se volivci januarja 1999 na predhodnem zakonodajnem referendumu z glasovanjem odločili proti izgradnji Termoelektrarne 3. V časupriprave na sprejem zakona o postopnem zapiranju Rudnika Trbovlje-Hrastnik in razvojnem prestrukturiranju regije, so občine poleg strateškega dokumenta Zasavje 2000 plus izdelale še, zlasti občini Hrastnik in Trbovlje, strateške usmeritve razvojnega prestrukturiranja s konkretnimi razvojnimi programi gospodarskih družb in programe za vzpostavljanje razvojne infrastrukture občine ter programe za usposabljanje in razvoj kadrov za časovno obdobje od 2000 do 2004. Ti programi so bili predloženi ministrstvu za gospodarstvo v februarju 2000. Kot podlaga za sprejem zakona o postopnem zapiranju Rudnika Trbovlje-Hrastnik in razvojnem prestrukturiranju regije, zakon je bil sprejet junija 2000, je bila izdelana študija, ocena stroškov zapiranja rudnika Trbovlje-Hrastnik pri proizvodnji premoga do konca leta 2015, v kateri so bila tudi predvidena sredstva za razvojno prestrukturiranje regije v višini 8 milijard 527 milijonov SIT. Ministrstvo za gospodarstvo je določilo maksimalen okvir sredstev v višini 4 milijarde 900 SIT. Na tej osnovi naj bi se namesto namenilo za obdobje 2000 do 2004 2 milijardi 600 SIT za ustvarjanje prostorskih pogojev za razvoj novih dejavnosti v občinah, 1 milijardo 150 milijonov SIT za podjetniška vlaganja in pospeševanje podjetništva in 1 milijardo 150 SIT za spodbujanje investicije v razvoj človeških virov. Dejansko se program v letu 2000 finančno ni izvajal, v času Bajukove vlade. V letu 2001 je bilo iz državnega proračuna od 800 milijonov dejansko porabljenih 665 milijonov SIT, v proračunu za leto 2002 pa 850 milijonov SIT. Sredstva za leto 2000 so bila likvidno sproščena šele konec meseca decembra, za leto 2000 v januarju 2003 in za leto 2003 in 2004 pa sredstva mirujejo. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov ocenjujemo, da se zakon o postopnem zapiranju rudnika Trbovlje-Hrastnik, predvsem na razvojnem prestrukturiranju regije ni izvajal v skladu z intenco zakonodajalca, verjetno ne tudi zaradi več podzakonskih aktov za uresničevanje zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, s katerim so drugače urejene pristojnosti glede priprave regionalnih programskih in izvedbenih dokumentov ter spremljanja izvajanja regionalnih razvojnih programov, kot pa jih določa poglavje 4, razvojno prestrukturiranje regije v navedenem zakonu. In še bi lahko ugotavljali neskladja med dejanskim stanjem in pravno normo, ki so podrobneje opredeljena v oceni stanja in razlogih za sprejem navedenega zakona po nujnem postopku. Glede na navedeno se v poslanski skupini strinjamo, da se veljavnost zakona zaradi neizpolnitve raztegne na časovno obdobje do 2006. Poslanska skupina Združene liste socialnih demokratov je svoje poglede na izvajanje zakona podrobneje predstavila na dveh koalicijskih usklajevanjih v oktobru in novembru 2002. V predlogu zakona z dne 28.3. letošnjega leta pa je predlagatelj želel v 3. členu doseči, da delavci, ki se kot presežni delavci razrešujejo na aktiven način, niso upravičeni do odpravnine. Zato smo predlagali koalicijsko usklajevanje za črtanje 3. člena in se poenotili, da je ukinitev odpravnine nesprejemljiva in v nasprotju z 9. členom zakona o delovnih razmerjih. Koalicijski amandma z enako vsebino je sprejel odbor za gospodarstvo kot svoj amandma. Poslanke in poslanci Združene liste socialnih demokratov bomo glasovali za dopolnjeni predlog zakona, v katerega so vključeni vsi sprejeti amandmaji. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Grošelj. Kolega Kelemina bo predstavil stališče poslanske skupine Socialdemokratske stranke, za njim kolega Barovič. Najprej kolega Kelemina, prosim.
Hvala. Spoštovani vsi skupaj! Poslanska skupina naše stranke, Socialdemokratske stranke, bo sicer ta predlog zakona podprla, vendar menimo, da razlogi, ki jih je vlada navedla kot temeljne razloge za to, da je treba ta zakon spremeniti - sicer morda imajo tudi neke argumente - vendar ocenjujemo, tako kot je bilo že slišano, da so glavni razlogi v tem, ker vlada obstoječega zakona ni uresničevala. To je dejstvo. In zdaj se s tem poskuša, ker ne najde sredstev v obstoječih financah, raztegniti to na daljše obdobje, se pravi, podaljšati za dve leti. Toda v naši poslanski skupini smo trdno prepričani, da to ni zadnje podaljšanje. Če se boste obnašali tako, kot se do zdaj, in očitno se boste še naprej, sredstev za izvajanje tega zakona tudi vnaprej ne boste zagotavljali. Že pri sprejemanju tega zakona smo bili v naši poslanski skupini nekako v dvomih glede tega, da se na tak način rešujejo neka področja, prej, preden so sploh sprejeti neki programi. Zdaj smo ugotavljali, da dejansko programi prestrukturiranja, tisto, kar je najpomembnejše, kar bi moralo dajati učinke, da bi se ljudje zaposlili in tako naprej, teh učinkov ni, ker enostavno ti programi niso bili pravočasno pripravljeni, se niso uresničevali, ni bilo sredstev in tako naprej - cela vrsta problemov. In na tak način, lepo vas prosim, se zakonov ne uresničuje. Ne vem, kaj počnete na tej strani, kjer ste v večini, da enostavno ne veste, kakšne obveznosti sprejemate oziroma ne vem, kako mislite zagotavljati sredstva, da se bo v nadaljevanju uresničevanje zakona vršilo tako, kot je bilo predvideno. Je pa še nekaj drugega. V naši poslanski skupini Socialdemokratske stranke ugotavljamo, da se sredstva pri zapiranju rudnikov, predvsem v teh posebnih zakonih, ki jih imamo, trošijo izredno neracionalno in škodljivo za državo. Poglejte, zdaj smo dobili dve poročili računskega sodišča. Poročilo o Rudniku svinca in cinka Mežica - negativno mnenje. Cela kopica nepravilnosti! In denar se troši kar tako, v tri dni! Samo za tisto ne, kar bi bilo treba, da bi delavcem omogočili nova delovna mesta - tistim, ki so puščali življenja v rudnikih, tako rekoč, na stara leta ali pa v nekih izrednih letih nimajo potem neke socialne varnosti. Tisti nimajo! Denar se pa zapravlja kar v tri dni! Poglejte si poročilo računskega sodišča! Zdaj smo dobili negativno poročilo o Rudniku Senovo. Poglejte si, kaj piše tam! Pa tu se denar razmetava z lopato! In trdno sem prepričan, da ne bo drugače, če ne bo država poskrbela za to, da bi kontrole bile nekoliko bolj učinkovite in da bi imeli kompetentne in odgovorne ljudi, ki bi za tem zakonom stali oziroma za vsemi temi izvrševanji zakonov. Skratka, totalno, do skrajnosti malomarna anarhija na tem področju! In tu naredite red, tukaj! Mi sicer podpiramo prizadevanja gospoda Baroviča, ki se trudi, da bi dejansko delavci imeli vsaj nekaj od tega. Vsaj delavci, tisti za katere sem povedal prej, puščajo življenja oziroma so puščali življenja ali pa lep del svojega življenja v jamah v rudnikih. Žal vsi predlogi njegovi niso bili sprejeti, ampak večina pa in mi te stvari podpiramo in seveda tudi njegova zahvala, da se zavzema za to, da bi dejansko vsaj delavci od tega nekaj imeli. Skratka mi pač, kot sem povedal, bomo teh nekaj amandmajev, ki jih je odbor sprejel, tudi podprli, vendar pričakujemo od oblasti - in na to bomo vedno opozarjali -, da boste v nadaljevanju spoštovali zakonodajo in da boste korektno zagotavljali sredstva v te namene. Namreč, poskušali smo tudi doseči to, dase ne bi v zakonu pisalo, da je poraba sredstev oziroma zagotavljanje sredstev do višine, recimo, 850 milijonov za neko leto, ampak da bi pisalo "najmanj". In sedajle bo spet v proračunu za naslednje leto, jaz sem trdno prepričan, ta postavka ne bo 850 milijonov, ampak bistveno manjša, ker pač ne boste imeli kritja. Skratka, anarhija na celem področju. Hvala lepa.
Kolega Barovič bo predstavil stališča poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, za njim kolega Diaci. Najprej kolega Barovič, prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Državni sekretar! Z omenjeno novelo zakona bo pač državni zbor - upam, da bo - obdobje sofinanciranja zaprtja rudnika podaljšal za dve leti. Poleg tega pa je zakon usklajen z novimi dejstvi. No, med temi dejstvi, ki so v obrazložitvi navedena, so tudi dejstva, ki so jih moji spoštovani kolegi pred mano z moje desne strani povedali, ampak prav. Zalogaj je bil prevelik po prvotnem zakonu in sedaj ga bomo razdelili na daljše obdobje v skupnem znesku, dinamika za vse tri ukrepe bo enaka. In prav je tako. S podaljšanjem financiranja tako imenovanega zasavskega zakona bo usklajen program ukrepov z regionalnem razvojnim programom za Zasavje in s finančnimi perspektivami Evropske unije. Ker se zasavski zakon prvo leto ni izvajal, v letih 2001 in 2002 pa vsa sredstva niso bila porabljena, naj bi s podaljšanjem financiranja ukrepov do leta 2006 zagotovili izvedbo celotnega programa zapiranja. Ta "ni" in "niso" je potrebno obrazložiti. Težave z izvajanjem tega zakona v letu 2001 in letu 2002 so bile zaradi pozno sprejetega letnega izvedbenega programa na vladi Republike Slovenije. Ta je bil sprejet šele v mesecu juniju leta 2002. In tako so bili posledično razpisi objavljeni precej pozno, junija 2003 oziroma 2002, še kasneje pa so bile podpisane pogodbe za izvajanje posameznih projektov. Prav tako so imele občine v tako kratkem času velike težave pri pridobitvi ustrezne dokumentacije za infrastrukturne projekte. Kljub temu pa se na podlagi novele tako imenovanega zasavskega zakona v regijo ne bodo stekla dodatna finančna sredstva, kar je seveda opravičilo in izgovor. Ali bo temu tako ali ne, bomo videli, saj so sredstva, ki so bila predvidena za financiranje nalog iz zakona, le prerazporejena. Sicer pa novela zakona, ki popravlja leta 2000 sprejeti zakon, upošteva reorganizacijo posameznih ministrstev. Tu bi rad rekel naslednje: ko smo v tem državnem zboru sprejemali odločitev, da naj bi se energetika prenesla v ministrstvo za okolje in prostor, sem osebno povedal, da je to nemogoče in neprimerno. Ampak kljub temu je državni zbor izglasoval prenos na MOP in danes - po dveh letih, še ne, ali pa mogoče po dveh letih, pa mesec ali dva več - se je izkazalo, da sem imel jaz takrat in Slovenska nacionalna stranka prav. Ni v redu, da je bila energetika v MOP-u in se prestavlja nazaj v okvir tistega dela, ki je zrasel iz ministrstva za gospodarstvo. In takrat bi lahko energetika tam ostala in bi bilo marsikaj drugače. Poleg tega bi na koncu rad poudaril še nekaj. Nismo zastonj, nisem, ali pa nismo tudi s kolegi zastonj vložili tri amandmaje. Prvi je, da se črta 2. člen. Vemo, zakaj - ne samo zaradi tega, ker je v neskladju z zakonom o delovnih razmerjih, temveč tudi zato, ker je potrebno jasno povedati, da denarja za prezaposlitev ne dobijo delavci, rudarji, ki se za to odločijo, ampak delodajalci. In z njim lahko počenejo, kar hočejo, in po petih letih lahko tudi z delavci počenejo, kar hočejo. Zato želimo varovalko, čeprav se marsikomu ne bo zdelo prav ali pa nam bo očital; češ, za ene nekaj velja, za druge ne. Zakon je tak, zakon naj bo tako izveden, in to je varovalka za tiste delavce, rudarje, ki bodo v veliki frekvenci morali v kratkem iskati svoje nove zaposlitve. Drugi amandma je posledica tistega, kar je moj spoštovani kolega Kelemina malo prej dejal. Nič do, pa približno, do 800 milijonov je lahko tudi 100 tisoč tolarjev. V tem letu toliko, v tem letu toliko, v tem letu toliko in v tem letu toliko. Alibodo programi pripravljeni ali ne, je stvar občin in stvar regionalne organiziranosti. Sredstva morajo biti zagotovljena - in da končam, spoštovani gospod predsednik -, jaz sem dal še en amandma, kjer se v besedah "lahko dopolnijo s sredstvi Evropske unije", črta "lahko" in da se dopolnijo. Kljub prepričevanju jaz še vedno trdim in vztrajam, da se enostavno besedica "lahko" lahko črta. In kolega pozivam - hvala lepa gospod predsednik, končal bom -, kolege pozivam, naj razmislijo o tem amandmaju, ko se bo onjem odločalo. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Barovič. Sedaj vabim k besedi kolega Diacija. Prosim.
Ja, hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem prisotnim. Nezaposlenost, stečaj in v prestrukturiranju trajno presežni delavci v nekdaj uspešnih podjetjih so eden največjih problemov v Sloveniji v zadnjem času. Zato sem včeraj tudi postavil poslansko vprašanje na temo brezposelnosti, katere stopnje so v vzhodnem delu Slovenije še posebej izrazite. Skoraj ne mine teden, ko nismo soočeni s stisko ljudi, ki so po dolgih letih zaposlitve izgubili delo, včasih, žal, celo upanje. Zasavje, še posebej občina Trbovlje, je eden izmed tistih krajev, kjer je zgoraj povedano izrazito, ko so se nekdaj uspešne Trbovlje soočile z novimi razmerami na trgu in v gospodarstvu. Nekdaj je ta bazen napajal z energenti celo Slovenijo in tudi širše. Nove razmere v Trbovljah pomenijo zapiranje industrijskih gigantov in mukotrpno prilagajanje novim razmeram, drugačni strukturi gospodarstva, kar je predvsem problem za specifičen kader, kot so rudarji, knapi. Glede na dejstvo, da je energetska dejavnost v zasavski regiji zaposlovala v preteklosti prek 75% vseh zaposlenih, je bila državna pomoč ob zapiranju rudnikov nujnost. Tako je bil sprejet zakon o postopnem zapiranju Rudnika Trbovlje-Hrastnik in razvojno prestruktuiranje regije. Predlagatelj je podrobno obrazložil dejstva, zaradi katerih je treba ta zakon spremeniti in dopolniti. Ob dejstvu, da je bil predlog zakona na matičnem zakonu ustrezno spremenjen, v SMS ne vidimo zadržkov, da dopolnjenega predloga zakona ne bi podprli. Še posebej smo zadovoljni, da je bil sprejet amandma k 3. členu oziroma za črtanje le-tega in bo omogočeno še nadaljnje izplačevanje odpravnin presežnim delavcem v skladu z zakonom. Na odboru je bilo kar nekaj besed o primernosti oziroma neprimernosti takšne ureditve. Kar zadeva SMS, je zadeva jasna. Veseli smo, da so na koncu menili tudi člani odbora. Dopolnjen predlog zakona bomo v SMS podprli. Hvala.
Kolega Jerič bo predstavil stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije in za njim še kolega Brenčič. Potem pa bomo odločali, zato vabim kolegice in kolege, da pridejo nazaj v dvorano. Prosim.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovani gospod državni sekretar! Energetska dejavnost je v zasavski regiji tradicionalno predstavljala nosilca razvoja in je zaposlovala veliko število vseh zaposlenih v gospodarskih družbah v Zasavju. Januarja leta 1999 so volivci na predhodnem zakonodajnem referendumu glasovali proti izgradnji Termoelektrarne Trbovlje. V takih pogojih je bil z upoštevanjem15,7% stopnje brezposelnosti ter ugotovitev študije Ocena stroškov zapiranja Rudnika Trbovlje-Hrastnik pri proizvodnji premoga do konca leta 2015 v Državnem zboru Republike Slovenije junija leta 2000 sprejet zakona o postopnem zapiranju Rudnika Trbovlje-Hrastnik in razvojnem prestrukturiranju regije. V času izvajanja zasavskega zakona od leta 2000 pa do danes so bili v državnem zboru in v vladi sprejeti številni zakoni in podzakonski predpisi, ki drugače urejajo pristojnosti in odgovornosti, tako za pripravo posameznih ukrepov in podprogramov kot tudi za samo izvedbo in nadzor zakona. Naj omenim samo nekatere zakone, ki so bili sprejeti v tem obdobju: zakon o organizaciji in delovnem področju ministrstev, zakon o državni upravi, zakon o ustanovitvi občin ter o določitvi njihovih območij, zakon o delovnih razmerjih, zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja in pa nenazadnje tudi državna proračuna, tako za leto 2003 kot proračun za leto 2004. Navedeno neskladje med dejanskim stanjem in pravnimi normami je potrebno hitro uskladiti in to bo po našem mnenju opravljeno s sprejetimi spremembo in dopolnitvami zasavskega zakona. Namen zakona je večkraten: uskladitev obdobja, za katero se pripravlja program ukrepov z obdobjem sedanje finančne perspektive Evropske unije, to je vključno do leta 2006 oziroma podaljšanja programskega obdobja za dve leti. Vključitev novoustanovljene občine Šmartno pri Litiji, prerazporeditev proračunskih sredstev in ureditev prevzetih finančnih obveznosti tako, da bo možno vpodaljšanem časovnem obdobju izvajanja zakona v celoti realizirati, sprejeti program. Odpraviti neskladje med dejanskim opravljanjem nalog na področju razvojnega prestrukturiranja zasavske regije. Ob dejstvu, da je bil predlog zakona na matičnem odboru, to je na odboru za gospodarstvo, ustrezno spremenjen, bo poslanska skupina Liberalne demokracije Slovenije dopolnjen predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o postopnem zapiranju RTH in razvojnem prestrukturiranju regije podprla. Še posebej smo v poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije zadovoljni, da sta bila sprejeta amandmaja tako k tretjemu členu oziroma za črtanje tretjega člena kot seveda tudi amandma k šestemu členu. Tako po našem kot tudi po mnenju zakonodajno-pravno službe morajo za delavce Rudnika Trbovlje-Hrastnik glede odpravnin veljati rešitve, ki jih predvideva 109. člen zakona o delovnih razmerjih kot sistemskega zakona na tem področju. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije pričakujemo, da bo s sprejetimi spremembami in dopolnitvami zakona v bodoče pri izvajanju zakona manj težav, tako pri zagotavljanju ustreznih finančnih sredstev kot seveda pri samem izvajanju programa, in da bomo dosegli osnovni cilj zakona, ki je bil zapisan v sprejetem zakonu iz leta 2000, to pa je postopno zapiranje Rudnika Trbovlje-Hrastnik in razvojno prestrukturiranje regije. Hvala.
Hvala lepa. Še kolega Brenčič bo predstavil stališča poslanske skupine [[...]]
Hvala za besedo. Zakon, ki ga danes spreminjamo, je pripravila vlada. Vlada ga je tudi finančno ovrednotila, državni zbor ga je pač sprejel z večino, ki je bila potrebna za ta sprejem. Ovrednotenje se je zgodilo na temelju javnih sredstev, to se pravi, z javnimi sredstvi se ne da kar tak barantati in za temi vrednostmi letnih postavk so morali biti kvalificirani programi. Če to ni bilo, potem se ta vlada, moja vlada vede skrajno neodgovorno. Če pa je to bilo, potem je silno negospodarnov praktično polnem izvajanju, v časovni dinamiki programa, ki je imel za sabo ratificirane programe, ki so bili ovrednoteni, je negospodarno in nemogoče prepoloviti sredstva v tem trenutku za leto 2003, 2004. Tu je nekaj narobe, ampak dobro, meni je tudi jasno, da nobenih pravih programov ni in da se bo "en grós" tega denarja, javnega denarja porabil zgolj za tekoče poslovanje postopnega zapiranja rudnikov, kar je silna škoda za regijo. Zelo malo bo denarja za prestrukturiranje in to je škoda. Regija bo ostala praktično bosa in gola, tako kot je zdaj po izteku tega obdobja. Meni je pa jasno, da je treba ta zakon prolongirati v obsegu sredstev, zato ker je stanje "špar programa" takšno, da ga pač moramo odgovorni poslanci razumeti, zato zakon podpiramo. Želim pa še nekaj povedati v povezavi s 3. členom in odpravninami. Sam nisem prevelik zagovornik črtanja tega člena. Seveda sem bil zagovornik tudi v tem, da se ne moremo s tem zakonom obrniti nasproti krovnemu zakonu o delovnih razmerjih. Toda zakon o delovnih razmerjih je po [[...]] [[nerazumljivo]] 109. člena slabo zapisan. Tokrat bo šel denar delodajalcev za odpravnine iz javnega denarja, iz javnih sredstev. In skozi program prestrukturiranja se bodo skozi javna sredstva omogočila nova delovna mesta in zaposlitev, prezaposlitev določenega dela ljudi. In pošteno gledano bi se bilo v tem primeru potrebno pogovarjati o odpravninah. Odpravnine delavcem ne bodo šle od strani delodajalca, ampak od strani države. Je pa res, da ne bi bilo nikakor dopustno, da mi že na prvem preizkusu zakona o delovnih razmerjih naredimo tak presedan in ga povozimo. In navsezadnje je tudi tako, če imamo bledo luč na odpravnine, ki segajo v take višine in so ravno tako izplačevane iz javnih sredstev, potem nimamo moralne pravice ali volje, da tistemu malemu delavcu to odpravnino nekako odtegnemo. Mi bomo zakon podprli. Želim pa predvsem vam, Zasavcem, da bi na podlagi tega zakona odprli nekoliko več gospodarskega potenciala, pa manj porabili denarja zgolj za "iz rok v usta", kar se odvija po tem programu, drugače tega prolongiranja ne bi bilo mogoče izvesti. Hvala.
S tem smo zaključili s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prešli bomo na odločanje. K dopolnjenemu predlogu zakona ni bilo vloženih amandmajev, druga obravnava je zaključena. Na podlagi petega odstavka 140. člena sprašujem državnega sekretarja, ali je prišlo do kakšnih neusklajenosti? Zakon je pripravljen za odločanje, tako da bo državni zbor o zakonu v celoti tudi odločil. Prosim, da zasedete svoja mesta. Zakon v celoti dajem na glasovanje. Glasujemo. Od 53 navzočih jih je 49 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem smo zaključili to točko dnevnega reda. Ni nam preostalo veliko dela, še 8. in 9. točko imamo pred seboj. Pri 8. TOČKI DNEVNEGA REDA bomo potrdili URADNA PREČIŠČENA BESEDILA. Najprej bomo prešli na odločanje o predlogu sklepa: "Potrdi se uradno prečiščeno besedilo zakona o posebnih pogojih za vpis lastninske pravice na posameznih delih stavbe v zemljiško knjigo." Glasujemo. 56 navzočih, 53 za, nihče proti. [[Za je glasovalo 53.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je uradno prečiščeno besedilo tega zakona zbor potrdil. Zdaj bomo odločali o sklepu, da se potrdi uradno prečiščeno besedilo zakona o plačilnem prometu. Glasujemo. Glasujemo o potrditvi uradnega prečiščenega besedila zakona o plačilnem prometu. To je državni zbor potrdil. 54 navzočih, 45 za in 1 proti. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je državni zbor potrdil uradno prečiščeno besedilo zakona o plačilnem prometu. Potrjevali bomo uradno prečiščeno besedilo zakona o zdravniški službi. Glasujemo. Glasujemo o potrditvi uradnega prečiščenega besedila zakona o zdravniški službi. 56 navzočih, 48 za, 1 proti. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je zbor uradno prečiščeno besedilo tega zakona potrdil. Potrjujemo uradno prečiščeno besedilo zakona o skladu za financiranje razgradnje nuklearke Krško in odlaganje radioaktivnih odpadkov iz te nuklearke. Glasujemo. Smo sredi glasovanja o potrditvi prečiščenega besedila zakona. 57 navzočih, 46 za in 4 proti. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam da smo to potrdili. Imamo še potrditev uradnega prečiščenega besedila zakona o varstvu pred sevanji in jedrski varnosti. Glasujemo o potrditvi. Glasujemo o potrditvi tega prečiščenega besedila zakona. 56 navzočih, 45 za, nihče proti. [[Za je glasovalo 45.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je to uradno prečiščeno besedilo potrjeno. In še eno odločanje imamo pri tej točki, odločanje o sklepu prečiščeno besedilo zakona o prečiščenem besedilu zakona o popravi krivic. Glasujemo. Potrdi se uradno prečiščeno besedilo zakona o popravi krivic, se glasi ta zadnji sklep iz te točke dnevnega reda. 55 navzočih, 45 za in 5 proti. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti 5.]] Ugotavljam, da je zbor uradno prečiščeno besedilo tega zakona potrdil. S tem smo tudi zaključili to predzadnjo točko. Pri zadnji bomo, kolegice in kolegi, odločali o mandatno-volilnih zadevah. Zbor bo pod to točko dnevnega reda najprej obravnaval predloge sklepov izvolitve v sodniško funkcijo. Sodni svet je našemu državnemu zboru predložil dva predloga o izvolitvi v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Mariboru ter okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Mariboru. Prosim? Predlog je obravnavala mandatno-volilna komisija. Želi predsednik besedo? Ne želi. Želijo besedo - predstavniki poslanskih skupin se niso prijavili k besedi, zato bomo prešli na odločanje. Najprej bomo, kolegice in kolegi, odločali o predlogu sklepa o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Ive Srednik na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Mariboru. Glasujemo. Glasujemo o predlogu sklepa za izvolitev v sodniško funkcijo gospe Ive Srednik. 52 navzočih, 46 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zbor predlog sprejel. Prehajamo na zadnjo odločitev na tej seji, na odločanje o predlogu sklepov o izvolitvi v sodniško funkcijo gospe Zlatke Repolusk na sodniško mesto okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Mariboru. Glasujemo o izvolitvi na sodniško funkcijo gospe Zlatke Repolusk. 56 navzočih, 49 za in 2 proti. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 2.]] Zbor je predlagani sklep sprejel. S tem zaključujem to točko dnevnega reda in s tem tudi 25. sejo državnega zbora Republike Slovenije. Vsem se zahvaljujem za sodelovanje. Prijeten večer, kolikor ga je ostalo! Hvala lepa.