Representanten Martin Henriksen vil fremsette et representantforslag.
På vegne av stortingsrepresentantene Jorodd Asphjell, Torstein Tvedt Solberg, Nina Sandberg og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om å gjennomføre ny levekårsundersøkelse for studenter og en kartlegging av studentenes læringsmiljø.
Representanten Kari Henriksen vil fremsette et representantforslag.
Jeg har glemt dokumentet. Kan jeg få lov til å …
Da kan jeg hjelpe.
Det var veldig greit. Tusen takk, president. Dette skal ikke gjenta seg. Jeg har den glede å framsette et representantforslag fra stortingsrepresentantene Elise Bjørnebekk-Waagen, Siri Gåsemyr Staalesen, Lise Christoffersen, Maria Aasen-Svensrud, Torstein Tvedt Solberg og meg selv om styrket krisesentertilbud for kvinner med rusproblemer.
Representanten Bjørnar Moxnes vil fremsette et representantforslag.
Jeg vil framsette et representantforslag om å stanse NSBs navnebytte – og at det kan hastebehandles, ettersom NSB har generalforsamling 22. mars og det er møtefri i Stortinget neste uke. I morgen er siste stortingsmøte før NSB har generalforsamling.
Representanten Sverre Myrli vil fremsette et representantforslag.
Og vi kan fortsette, for jeg vil på vegne av stortingsrepresentantene Kirsti Leirtrø, Øystein Langholm Hansen, Steinar Karlstrøm og undertegnede fremme et representantforslag om å utsette spørsmålet om navnebytte for NSB slik at saken kan drøftes i Stortinget – og ber også om at dette forslaget blir behandlet etter forretningsordenens § 39 annet ledd bokstav c.
Takk![[Latter i salen]]
Skal presidenten ha det også?
Gjerne! – Tusen takk. Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte. Før sakene på dagens kart tas opp til behandling, vil presidenten foreslå at sak nr. 3 – Referat – tas opp til behandling før sak nr. 1. – Det anses vedtatt.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsrådene Jon Georg Dale, Ola Elvestuen og Kjell Ingolf Ropstad vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmene er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter da med første hovedspørsmål, fra representanten Sverre Myrli.
I går kom den store overraskelsen: NSB skal skifte navn til Vy. NSB har overlevd unionsoppløsningen, første verdenskrig, annen verdenskrig, oljekrise, finanskrise og et femtitalls norske regjeringer. Men NSB overlever ikke regjeringen Solberg. Etter over 130 år er det altså slutt for NSB, Norges Statsbaner. Naturlig nok lot ikke reaksjonene vente på seg i går. Jeg tror samferdselsministeren skal lete godt for å finne dem som synes navneendringen er en god idé. Navneendringen, fikk vi høre i går, vil koste 200 mill. kr–300 mill. kr. NSB er et statsaksjeselskap, 100 pst. eid av staten. Samferdselsministeren – og jeg vil anta at han skjønner at spørsmålet er til ham – er generalforsamling i NSB. Spørsmålet mitt er enkelt og greit: Har samferdselsministeren som generalforsamling i NSB godkjent navneendringen?
Generalforsamling har ikkje vore halde, men styret har i den namnendringsprosessen som har skjedd over om lag eit års tid, konsultert departementet fleire gongar. Min reaksjon som statsråd då eg tok over Samferdselsdepartementet i august og vart kjent med denne saka i september, var ikkje så ulik mange av dei reaksjonane vi såg i mediebildet i går. Regjeringa endra heller ikkje namnet til NSB då ein gjennomførte jernbanereforma, då ein gjorde andre strukturelle endringar. Men styret i selskapet meiner det er avgjerande for konkurransekrafta til selskapet at vi gjer endringar som bidreg til felles profilering, at ein samlar det som ein i dag ser som eit NSB og eit Nettbuss, i eitt felles selskap for å vere posisjonert, for å vinne framtidige konkurransar. Eg er oppteken av at styret i selskapet har brukt mykje tid på det og har gjort grundige vurderingar med det utgangspunktet at omtrent 10 000 arbeidsplassar, som er i dette selskapet, er avhengige av konkurransekraft i framtida. Selskapet meiner at marknaden er i endring, og at dei ikkje er posisjonert med dagens organisering for å vinne nye marknadsdelar. Då har selskapet sjølv meint at dei må gjere denne endringa. Eg er oppteken av at fleire skal velje å bruke kollektive løysingar. Eg er oppteken av at NSB, som vi kjenner det i dag, skal vere eit selskap som faktisk overlever mange tiår til, fordi dei er konkurransedyktige, og fordi dei vinn anbod i marknaden, anten det er på buss eller bane. Det gjer at vurderingane til styret veg tungt når vi skal behandle saka i generalforsamlinga. Eg har difor varsla styret om at eg, om dei meiner dette er nødvendig, ikkje aktivt vil motsetje meg den avgjerda.
Da skjønner jeg at samferdselsministeren på generalforsamlingen vil godkjenne navnevalget. 200–300 mill. kr er svært mye penger. Det er penger som kunne gått til et bedre togtilbud, som kunne gått til å kjøpe flere nye tog. Private selskaper kan for så vidt bytte navn akkurat så mye som de vil, men dette er – som jeg sa i det første innlegget mitt – et 100 pst. statlig eid selskap. Det er fellesskapets midler det her er snakk om. Dermed har vi alle et ansvar, også samferdselsministeren, for å forvalte de midlene på en best mulig måte for innbyggerne, eller skal vi si for de reisende i dette tilfellet. Spørsmålet mitt til samferdselsministeren er: Synes han det er riktig å bruke 200–300 mill. kr på nye logoer, å male tog, nye uniformer og annet som er tilknyttet navneendringen?
Også statsråden meiner det er ein fordel om dei tilsette har uniformer, og dei må ein frå tid til anna skifte anten det er Arbeidarpartiet som styrer, eller det er Framstegspartiet som styrer. Det har nokre kostnader ved seg, akkurat som alle andre endringar for selskapet har det. Men eg er oppteken av at vi ikkje skal bruke meir pengar enn strengt nødvendig. Selskapet har sagt at navneendringa kjem til å koste mellom 30 og 50 mill. kr. Også det er mykje pengar, men resten er investeringar i nye teknologiske løysingar, som også gjev eit betra tilbod til passasjerane. Det er trass alt det eg er oppteken av, og det er det vi har brukt dei store pengane på når det gjeld jernbanen dei siste åra. Budsjettet er, frå då Arbeidarpartiet styrte, auka med 80 pst. for den norske jernbanen – ganske enkelt fordi fleire skal velje å ta toget. Vi har no 20 pst. fleire passasjerar enn då Arbeidarpartiet styrte. Og selskapet seier at om dei skal klare å få fleire passasjerar i åra framover, må dei ha større konkurransekraft, og dette er måten dei meiner dei får det på. Det er vanskeleg også som eigar å overprøve styret si vurdering av det.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Sverre Myrli.
Årsaken til alt det som nå skjer på jernbanen, med mange nye foretak og selskaper, som koster ufattelig mye penger å organisere, er jo den såkalte jernbanereformen og stortingsflertallets vedtak i 2015. Regjeringen bruker en sirkelargumentasjon, etter min oppfatning: Først vingeklipper regjeringen NSB. NSB fratas togene sine, verkstedene sine, billettene sine, eiendommene sine – alt. NSB er i dag bare et operatørselskap. Nå skifter NSB navn, og hva er igjen av NSB, slik vi kjenner det, som et viktig transportselskap i Norge? Spørsmålet mitt er: Vi kjenner regjeringen fra andre sektorer. Først vingeklippes selskapene, så legges de ut for salg. Flytoget er et sånt selskap, som regjeringen ønsker å selge – helt uforståelig. Hva skjer nå med NSB? Kan statsråden garantere at NSB fortsatt skal være i statlig eie?
Det ligg ikkje føre nokon planar om å selje NSB. Difor har vi heller ikkje hatt behov for å initiere denne namneendringsprosessen. Staten, regjeringa, har ikkje teke eitt einaste initiativ for å få til denne namneendringa. Eg skjønar veldig godt at NSB som ei merkevare som er bygd opp over tid, betyr mykje for mange, både passasjerar og tilsette. Vi har ikkje teke slike initiativ. Men styret har vurdert det slik, om dei skal klare å fortsetje å utvikle selskapet for å levere betre tenester til passasjerane, slik at endå fleire vel kollektive løysingar, også i ei tid då marknaden er i vesentleg endring. Det gjer at parallelt med at selskapet gjer desse vurderingane, brukar vi den store kapitalen på å investere i fleire tog, som gjer at det er hundre fleire togavgangar inn og ut av Oslo kvar dag enn det var då Arbeidarpartiet styrte. Vi investerer også massivt i infrastrukturen for å få bygd ut intercitytriangelet, slik at vi skal ha skjener å operere på. Men selskapet må også vere konkurransedyktig, og dei meiner dette er avgjerande for å halde oppe konkurransekrafta. Det er det vanskeleg som eigar å overprøve.
Ingvild Kjerkol – til oppfølgingsspørsmål.
For å få bedre togtilbud må man ha flere togsett, og man må ha baner som går på strøm – særlig i Trøndelag. I Trøndelag har man faktisk jobbet i over 40 år for å få elektrifisert Trønderbanen. Og alt var egentlig klart til å starte, inntil statsråden valgte å bygge ned organisasjonen, fordi det kom til å bli ca. 250 mill.–300 mill. kr dyrere – altså omtrent det samme som det koster å pakke inn NSB med et nytt navn, etter det vi har hørt i går og i dag. For å få flere passasjerer må man kanskje bruke pengene på flere togsett. Forstår statsråden at trønderne rister oppgitt på hodet og etterspør litt sunnmørsk nøkternhet for at pasientene skal få et bedre togtilbud? Hva er det Vy skal bidra med i denne sammenhengen?
Eg håpar både pasientane og passasjerane får eit betre togtilbod, også på Trønderbanen. Det er òg grunnen til at ventetida nærmar seg slutten etter at vi fekk Arbeidarpartiet ut av regjeringskontora, for det er heilt rett: Før, då Arbeidarpartiet styrte, var det vanskeleg å få til eit løft på Trønderbanen. No kjem det nye togsett. Grunnen til at vi ikkje starta elektrifiseringa av Trønderbanen, var at det ikkje gav auka kapasitet, at vi ikkje fekk fleire togavgangar, som gjorde at vi ikkje fekk eit betre tilbod ut til passasjerane. Difor sa vi: Når vi investerer i infrastrukturen, nyttar det ikkje berre å ha fine, nye skjenegangar og nye, fine signalsystem – vi må også reelt sett ha kapasitet til å køyre fleire tog der. Difor gjorde vi den vurderinga på Trønderbanen, og difor kjem vi til å levere vidare på både fornya togmateriell og betre frekvens på Trønderbanen dei komande åra. Det er forandringa frå då Arbeidarpartiet styrte. Så skal vi ikkje bruke unødige kroner på den omprofileringa vi skal gjere, men vi skal sørgje for at vi er eit konkurransedyktig selskap for framtida.
Bengt Fasteraune – til oppfølgingsspørsmål.
Jernbanereformen ble satt i gang i 2013, og formålet var oppsplitting av selskapet og konkurranseutsetting. Hva skjer? Togmateriell AS eier togene, Mantena driver vedlikehold på togene, Bane NOR bygger ut jernbanen, Baneservice drifter og vedlikeholder infrastrukturen, Jernbanedirektoratet koordinerer transport og har ansvar for konkurranseutsetting. Enkelt? Nei. Tydelige ansvarslinjer? Nei. Helhetlig strukturstyring? Nei. Da vi hadde ansvaret for planleggingen, var målet å øke frekvensen og kjøpe og kjøre dobbelt sett med tog, sier NSB-sjefen. Hva skjer? Vi våkner opp med den store navnesaken til 300 mill. kr, Flirt-tog står parkert rundt omkring i Oslo, Akershus og Drammen, man klarer altså ikke å ta unna rushtrafikken. Hvem er ansvarlig for å få orden på dette og på hvilken måte?
Jernbanereforma kjem som eit utspring av ein rapport som Senterpartiet bestilte då dei sat i regjering i 2011. Den konkluderte med alt som var for dårleg på norsk jernbane, som gjorde at jernbana ikkje hang med i tida. Difor gjorde vi endringar, difor gjennomførte vi ei jernbanereform – på rapporten som Senterpartiet bestilte. Kva er resultatet av det? Vi veit ikkje alle resultata av det, for vi er midt i gjennomføringa, men vi veit at det er 100 fleire togavgangar inn og ut av Oslo kvar dag no enn då Arbeidarpartiet og Senterpartiet styrte. Vi veit at løyvingane til jernbanesektoren er auka med 80 pst. sidan 2013, nesten 9 pst. berre i 2019 – 9 pst. frå eit år til eit anna, ein formidabel vekst. Vi veit at det er mellom 10 og 15 millionar fleire passasjerar som vel toget no, enn då Senterpartiet hadde samferdselsministeren, og det kjem jo av summen av endringar, og at vi har selskap som posisjonerer seg for å vinne nye marknadsdelar. Det er det vi treng også i framtida.
Marit Arnstad – til oppfølgingsspørsmål.
50 pst. av de økningene som statsråden skryter av på investeringer i jernbanen, var det Senterpartiet som forhandlet fram i budsjettet for 2014. Senterpartiet sa blankt nei til en jernbanereform, i motsetning til regjeringen. Det statsråden står her og gjør, er at han skylder på andre, og så gjemmer han seg bak skjørtene til styret i NSB og sier at det var konkurransekraften styret var opptatt av. Men det er ene og alene statsråden og regjeringen som har satt i gang denne galskapen, med oppsplitting av selskap innenfor jernbanen, med konkurranseutsetting, med nye direktører med millionlønn, med navnebytte og antagelig også framover med en mulig privatisering. Det er også ene og alene statsråden som kan stoppe denne galskapen, for det spørsmålet avgjøres ikke av styret. En kan ikke gjemme seg bak styret; det avgjøres av generalforsamlingen. Det er ikke styret som skal avgjøre om man skal sløse bort disse pengene på et nytt og helt uforståelig navn, det er Fremskrittspartiet og statsråden. Hvorfor skal han sløse bort de pengene på dette her?
Det er ikkje overraskande for meg at Senterpartiet er imot nesten kva for endring som helst når dei er i opposisjon, det har nesten ein kvar debatt i dette Stortinget vist dei siste åra. Men då Senterpartiet sat i posisjon, brukte ein altså meir på å endre namnet i Posten og Bring enn det styret no føreslår å bruke på heile omprofileringa av eit selskap med 10 000 tilsette, så Senterpartiets politikk på dette heng jo ikkje i hop. Det er eit mindre problem akkurat i dag, for det skal ikkje brukast meir pengar på denne endringa enn det som er nødvendig. Men styret i selskapet meiner det er fornuftig at vi har éin felles profil på det som i dag er Nettbuss og NSB, og dei seier at det er avgjerande for konkurransekrafta i marknaden, både den norske, som dei konkurrerer i, og den svenske, som dei konkurrerer i. Det gjer at dei har meint at denne endringa er avgjerande viktig for selskapet. Det er jo grunn til å spørje seg: Viss ein då ikkje gjer det, kva er då konsekvensen for dei tilsette i selskapet?
Freddy André Øvstegård – til oppfølgingsspørsmål.
Det er mange av mine tidligere kollegaer i NSB som var triste i går. NSB mistet først skinner og stasjoner, så vedlikehold, og med denne regjeringens jernbanereform har NSB mistet billettene, togene, og i går mistet NSB identiteten. Navnet er derfor bare symbolet. Det er en del av en fremmedgjørende, nyliberal, privatiserende og oppsplittende politikk pakket inn i orwellsk nytale. Og alt vi har fått, er flere direktører og noe som snart bare er et bemanningsselskap på skinner, som heter Vy. Vi kunne heller ha satset på jernbanen. For disse 280 mill. kr kunne vi økt kapasiteten for sovekupeer med nesten 50 pst. Kapasiteten hadde blitt utvidet med nesten 100 000 sengeplasser årlig. Og vi vet at kapasiteten er mer enn sprengt på både Bergensbanen og Dovrebanen. Hva ville vært best prioritering – nytt navn eller nye soveplasser?
Dei tilsette i selskapet er viktige, og eg forstår at mange også kjenner på ein litt kjedeleg situasjon fordi dei er glad i identiteten til selskapet dei har jobba for. Men tilsetterepresentantane i styret i selskapet har stått i lag med resten av styret og meint at dette er nødvendig for konkurransekrafta som er med og sikrar arbeidsplassane i selskapet i åra framover. Tilsetterepresentantane i styret i selskapet har meint det. Det burde ein også leggje vekt på om ein er oppteken av dei tilsette. Resultatet av denne endringa som er skjedd i jernbanereforma, er ikkje oppsplitting og ansvarsfråskriving. Tvert imot – det er fleire passasjerar, større investeringar, fleire togavgangar, meir nytt materiell. Det skal vi halde fram med i åra som kjem. Samtidig skal vi ha eit selskap som opplever at dei har fått dei rammevilkåra dei treng for å vere med på å vinne anbod i Noreg i åra som kjem. Det er det som kjem til å avgjere i kva grad vi har eit effektivt og godt selskap også i åra som kjem.
Freddy André Øvstegård – til oppfølgingsspørsmål.
Det er ikke rart at ansattes representanter i styret har forståelse når selskapet verken har ansvaret for tog, skinner, vedlikehold, billetter eller noe som helst annet enn bemanning. Det er nettopp derfor jeg sier at dette bare er et symbol på den oppsplitting og privatisering av jernbanen som denne regjeringen har stått for. Hva er så resultatet for det hele som nå krones med seier med et nytt navn? Jo, det er en prislapp på 1,4 mrd. kr og også et utall nye direktører med millionlønn. Det er det vi vet. Jeg lurer på om statsråden er fornøyd med denne jernbanereformen når man ser hvordan folkets eiendom nå skifter navn, blir splittet opp, anbudsutsatt, Go-Ahead – hvor er dette på vei?
Dette er på veg til at vi får meir jernbane for pengane og betre tilbod til passasjerane. Det er difor Go-Ahead vann anbodet i Noreg, fordi dei kunne gje eit betre tilbod til passasjerane enn dei andre konkurrentane kunne gjere – samtidig som dei hadde ein redusert pris. Berre på jernbanereforma, konkurranseutsetjinga på Sørlandsbanen, sparer vi altså 3 mrd. kr – 3 mrd. kr – dei neste ti åra på den strekninga åleine. Og kva gjer det oss i stand til? Jo, å reinvestere i ny infrastruktur, forbetre vedlikehaldet, bytte ut signalanlegga og å få betre funksjonalitet i jernbanenettet. Det er nettopp difor vi gjennomfører reforma, fordi vi både skal ha fleire fornøgde passasjerar, passasjerane står i fokus i reforma, og vi skal få meir infrastruktur for pengane, som gjer at fleire vel å ta tog. Det ser vi jo verkar når 10–15 millionar fleire passasjerar allereie er om bord i toga sidan SV var med og styrte. Det viser at vi er på rett veg, og at vi framleis har mange gevinstar å hente ut.
Bjørnar Moxnes – til oppfølgingsspørsmål.
Alle ler av navnet Vy. Det siste døgnet har jeg hørt mange kreative bortforklaringer på hvorfor det er et så godt navn, men det jeg hørte i stad fra statsråden, at det handler om konkurransekraft, er vel det dummeste vi har hørt så langt. Han framsto nesten som en slags norsk versjon av komiske Ali i forsvaret av navnet Vy på Norges Statsbaner. Derimot er det fortsatt litt sunn fornuft å spore hos enkelte i Fremskrittspartiet. Morten Stordalen i transportkomiteen sa i går at det er en «fullstendig avsporing» med navnebytte, og at NSBs vyer burde være «å vinne anbud og få fornøyde passasjerer». Rødt er imot navnebyttet, Senterpartiet er imot navnebyttet, Arbeiderpartiet er imot navnebyttet, SV er det samme – og også, trolig: Samtlige i denne salen er imot dette navnebyttet. Spørsmålet er om statsråden vil ta det signalet både fra opposisjonen, fra egne partifeller og ikke minst fra folk der ute framfor å være konsulentbyråenes mann i regjeringen, og heller stanse byttet framfor å gå for det.
Eg er eigar av eit selskap som skal konkurrere i ein marknad både innanlands og utanlands. Eg er eigar i eit selskap som seier at dei må få ei felles profilering, ein felles identitet, ei felles merkevare for i større grad å vere konkurransedyktig i den marknaden, eit selskap og eit styre som er juridisk ansvarleg for avgjerdene dei tek, og som er ansvarleg for at vi har eit selskap med tusenvis av tilsette som går godt, og som bidreg til å tryggje arbeidet. Eg har ikkje – viss eg skal vere ærleg – gjort veldig mange personlege refleksjonar rundt namnevalet, for eg meiner at den argumentasjonen som ikkje eg fører, men som styret fører, om at dette er avgjerande for konkurransekrafta i selskapet, må ein eigar tilleggje vekt – det må ein eigar tilleggje vekt. Min påstand er at uavhengig av kva slags eigarkonstellasjon ein hadde hatt, måtte eigaren ha tenkt slik for å ta vare på dei tilsette og posisjonere selskapet for å vinne nye anbod i framtida.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Noen ganger virker det som om det er et mål for Fremskrittspartiet og regjeringen å gjøre livet litt vanskeligere for alle som jobber innenfor samferdselssektoren, eller som jobber med transport i Norge. Ta sjøfolk – regjeringen syntes det var altfor gærent at de hadde et hyretillegg som de ikke skulle betale skatt av. Med Fremskrittspartiet i regjering må man betale skatt av det, for sjøfolkene har det så bra. Ta anleggsarbeiderne som bygger vei i landet vårt, og som bor på brakkerigg – finansminister og Fremskrittsparti-leder Siv Jensen syntes det var for gærent at de skulle få det skattefritt og ha en fordel av å bo på brakkerigg, de skulle betale skatt av kosten og losjiet som de hadde. Eller ta dem som jobber i norsk jernbane nå – hvis man tar tog, snakker med folk, er det masse usikkerhet, masse utrygghet, og ikke minst har de som renholder togene, opplevd at deres arbeidsvilkår har blitt dårligere. En annen stor transportnæring er norsk taxinæring. Det er nesten 16 000 folk som jobber i norsk taxinæring, og som gjør en kjempeviktig jobb hver dag. De binder Norge sammen. Vi har en taxinæring som er overalt, alltid, til alle døgnets tider, rundt omkring i hele Norge. Hva har de opplevd med dagens regjering? Jo, de har opplevd et høringsutkast, at en skal deregulere hele næringen og slippe mange nye aktører til, som skaper stor uro. Det er det ene. Det andre de har opplevd, er et avgiftssjokk når de skal kjøpe nye drosjer. Fra desember til januar økte f.eks. avgiften på en Caravelle med rundt 200 000 kr – et direkte angrep på lønnsomheten i næringen. I tillegg har de opplevd at momssatsene først ble økt fra 8 til 10 pst., så fra 10 til 12 pst., noe som gjør at lønnsomheten går ned på hver tur. I Granavolden-plattformen står det at man skal prøve å harmonisere momssatsene ytterligere. Kan statsråd Jon Georg Dale nå si til alle dem som kjører drosje, at det er nok avgifter, at det er nok avgiftshopp for norsk drosjenæring? Eller kommer det en ny runde i neste statsbudsjett?
Eg har ofte drøymt om å vere finansminister. Eg har enno ikkje vorte det, og det betyr at spørsmål som ligg til finansministeren å svare på, skal eg overlate til finansministeren å svare på. Det er likevel inga nyheit for nokon i salen, går eg ut frå, at som Framstegsparti-mann er eg alltid oppteken av å sjå på korleis vi kan redusere avgiftene. Bilistane i stort har opplevd store avgiftsreduksjonar med oss i regjering. Dei ville ha fått betydelege skatte- og avgiftsskjerpingar med ei anna regjering enn oss, nesten heilt uavhengig av Senterpartiets styrke, det ser vi på dei alternative budsjetta til opposisjonen i dette stortinget. Eg er oppteken av at det skal vere føreseieleg for drosjenæringa, som eg opplevde at også representanten Slagsvold Vedum var oppteken av. Då må vi få til ei drosjenæring som både er til stades og kan vere attraktiv, og som er ein del av kanskje det einaste kollektivtilbodet folk har i distrikta, og samtidig sørgje for at vi har ein effektiv konkurranse i byane. Det har vi hatt på høyring. Det har vi hatt på høyring med utgangspunkt i at endringane i drosjenæringa går fort. Dei tapar omsetning kvart år. Det er altså ei næring som trass i at folk reiser meir og meir, i større og større grad vert vald vekk av passasjerane og tapar omsetning. Viss vi skal posisjonere drosjenæringa i føreseielege rammer for at ein framleis kan ha jobb i taxinæringa i framtida, må vi også vurdere kva slags endringar vi skal gjere. Vi har fått ein heil haug av høyringsinnspel til det forslaget som no har vore ute på høyring. Departementet gjennomarbeider det og vil kome til Stortinget med forslag. Det betyr reelt sett at det vi er opptekne av, er eit drosjetilbod som fungerer over heile landet, sikkerheit for passasjerane som sit i drosja, for at dei kan vere trygge på at det er tilstrekkeleg kompetanse hos sjåføren og ikkje berre hos løyvehavaren, og ikkje minst at vi sikrar ein sunn og effektiv konkurranse som gjer at ein del av veksten i persontransportmarknaden kan kome i drosjenæringa og ikkje i den delen av økonomien som vi ikkje ser så mykje igjen av.
Nå har jeg vært og møtt drosjesjåfører rundt omkring i hele Norge. Forrige uke var jeg i drosjesentralen i Os utenfor Bergen – Terje Søviknes’ og Fremskrittspartiets tidligere utstillingsvindu. Alle sjåførene der var knalltydelige på hvor uklok den dereguleringen regjeringen nå legger opp til, er. Den kommer til å ødelegge næringen deres. De ble rammet kraftfullt av det som har skjedd når det gjelder avgifter på store, tunge drosjer, som f.eks. en Caravelle, som skal ta rullestolbrukere. Jeg dro derfra til Kvam og møtte den lokale kommunestyrerepresentanten fra Høyre, som kjørte handikapdrosje og sa: Dette kommer til å være de siste årene jeg kjører handikapdrosje, for jeg har ikke råd til å investere i en ny drosje om tre år. Samferdselsministeren er ansvarlig for drosjenæringen. Mener samferdselsministeren at det er en god utvikling når sentral etter sentral, sjåfør etter sjåfør, sier at de ikke tror det er en framtid i næringen med det som nå skjer? Og var det et uklokt vedtak å øke avgiftene så mye som man gjorde før jul?
Statsråden la i sitt forrige innlegg vekt på at dette ikke er innenfor hans ansvarsområde, men jeg overlater likevel til statsråden å avklare om han vil svare på spørsmålet.
Naturlegvis skal eg gjere eit forsøk på å svare på spørsmålet. Utfordringa for drosjenæringa er ikkje at det går til himmels utan endringar i reguleringa, men at det går feil veg, at dei tapar omsetning. Eg veit at Senterpartiets tradisjon er at viss vi berre ventar og ser, går kanskje problema over. Erfaringane viser oss likevel at det sjeldan skjer. Det skjer veldig sjeldan. Eg har stor respekt for dei som gjer eit viktig arbeid, køyrer drosje, sørgjer for at vi har eit kollektivtilbod i heile landet og bidreg til å få kvardagen til folk til å gå opp. Eg har stor respekt for alle drosjesjåførane. Difor må vi sjå på kva slags endringar som er nødvendige for at veksten i persontrafikken som drosjenæringa no tapar til andre, faktisk kjem inn igjen i næringa, og det er det som har vore på høyring. Så skal vi gjere våre vurderingar av dei høyringsinnspela som er komne, eventuelt gjere justeringar i forslaget viss det er behov for det, og så skal vi kome til Stortinget basert på det.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Siv Mossleth.
Representanter fra regjeringspartiene skylder på ESA i denne saken. Når EU og ESA sier hopp, hopper regjeringa uten å tenke på om det er nødvendig, og uten å tenke på resultatet for folk flest. Drosjepolitikken i dag er en del av kollektivpolitikken, og regjeringa ønsker å ødelegge en beredskap som finnes over hele landet. Dagens drosjer er ikke i strid med retten til fri etablering, og det kan begrunnes i allmenne hensyn. Man kan undres: Er det egentlig større sosiale og geografiske forskjeller som er målet for den bebudete endringen i lovverket, og vil regjeringa igjen innføre løsarbeidersamfunnet og legge til rette for sosial dumping? For det er ikke ESA vi trenger å «please» i denne saken.
Svaret på det siste er nei. Eg har ikkje tenkt å leggje til rette for eit lausarbeidarsamfunn. Vi kunne eigentleg slutta der, men det er litt påtakeleg når Senterpartiet viser til at vi skuldar på ESA. Eg har ikkje nemnt ESA med eit ord – ikkje eit ord! Det er fint å stille spørsmål, men det hadde vore greitt om eit oppfølgingsspørsmål var basert på det eg har svart. Det eg har svart, er at eg er bekymra for utviklinga i drosjenæringa, som tapar omsetning. Eg er avhengig av at vi har ei drosjenæring som også fungerer i distrikta. Det høyrest ikkje ut som om representanten har fått med seg dei førre svara, når ein høyrer spørsmålet, men det er altså det som ligg til grunn for det høyringsforslaget som har vore ute. Det er det som avgjer evna vår til å lykkast. Eg har ikkje tenkt å skulde på ESA, eg har ikkje tenkt å skulde på nokon andre, for forklaringa er at vi må ha ei konkurransedyktig drosjenæring som er til stades over heile landet, som også gjer at høyringsforslaget seier at kommunane utanfor dei store byane kan tildele einerett, for det meiner vi at vi har heimel til å gjere, og på den måten sørgje for at dei kan gje krav som gjer at vi har eit drosjetilbod over heile landet. Det skal vi vareta, og det har vi også sendt på høyring.
Siv Mossleth – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg registrerer at ministeren og regjeringsrepresentanter snakker om helt ulike ting. Dette er en sak som opptar taxinæringen veldig, og statsrådens regjeringspartnere er veldig opptatt av at det kun er ESAs skyld at man ønsker å innføre dette. Spørsmålet vi egentlig skal ta stilling til, er: Skal vi ha taxi overalt alltid eller kun der det lønner seg, på gunstige tider av døgnet? Bestemor på bygda som skal til lege, kan ikke ta taxi dersom det ikke er et grunnlag for å drive i bygda, og bestemor i byen har ikke råd til å ta taxi til nyttårsselskapet fordi prisene går i været når det er spesielt gunstig. Med hensyn til den geografiske beredskapen: Ser ikke statsråden at dette frislippet ødelegger et mobilitetsnett som finnes over hele landet, og som alle kan bruke i dag?
Det er ikkje noko frislepp, det er faktisk slik at ein framleis kan tildele einerettar. Eg som kjem frå eit område der vi har buss kvar fredag viss vi bestiller han, veit verdien av drosjenæringa. Hadde eg ikkje hatt han Bakke-Roar, hadde eg i periodar ikkje kome meg nokon plass, men han fiksar det, han. Og det gjer at ein framleis kan tildele einerettar også med det høyringsforslaget som har vore ute. Difor skuldar eg ikkje på ESA – eg skuldar ikkje på ESA i det heile. Eg seier at det trengst ein drosjepolitikk som varetek viktige distriktsomsyn, det er eg einig med Senterpartiet i. Og så må vi ha ein konkurransepolitikk som fungerer i byane, slik at det er eit tilbod som passasjerane vel å nytte, i staden for å nytte vennetenester, som reelt sett medfører at drosjenæringa taper omsetning kvart år. Det er det eg er oppteken av, det er det vi har sendt på høyring, og det er på den bakgrunnen vi vurderer høyringsinnspela, og vi vil kome tilbake til Stortinget med endringsforslag som er tilpassa nettopp det – konkurranse i byane, godt tilbod i distrikta.
Steinar Karlstrøm – til oppfølgingsspørsmål.
Taxinæringen har en viktig rolle i sentrale strøk og ikke minst i distriktene. I områdene uten kollektivtrafikk er drosje ofte den eneste muligheten. Drosjenæringen, med kvalifiserte sjåfører, gir en god beredskap. I noen områder har man til og med begynt å ha hjertestartere i bilene og være med på den gode beredskapen. Ansatte frykter å bli løsarbeidere i en næring der en går tilbake til en svart og ukontrollerbar økonomi. Det fikk jeg vite av taxinæringen i går. Mitt spørsmål går på uniformering. I høringen er kravet at det skal være et skilt på 40 mm – det er 4 cm – for å synliggjøre at det er en drosje. Drosjen bør uniformeres mest mulig. Det bør synliggjøres at det er en drosje, og man forventer at det er en kvalifisert sjåfør som sitter i drosjen – og ikke minst at sjåføren har noe å leve av. Vil statsråden vurdere å endre kriteriene for uniformering og sørge for god nok kompetanse hos sjåførene?
I høyringsforslaget som har vore ute, er det skjerpa kompetansekrav til sjåføren, fordi vi flytta ein del av kompetansekrava frå dei som har eigd løyvet, til den faktiske sjåføren. Eitt av eksempla vi kjem til å sjå det på, er at ein må ha betre kompetanse på førstehjelp, ein må ha betre føresetnader for å vurdere om passasjerane er i ein tilstand som – f.eks. etter ei pasientreise – gjer at ein må ta spesielle omsyn. Slepper ein dei av på utsida av deira eiga husdør, eller må ein følgje dei heilt inn? Den typen kompetanse vert det for drosjenæringa – med det høyringsutkastet som har vore ute – skjerpa krav til. Det er viktig. I kva grad det er behov for å regulere endå sterkare kor store skilt det er på bilane – eg trur at viss ein driv drosjenæring, vil ein gjerne ein skal vite at det er ein drosje ein ser på vegen. Heilt uavhengig av offentleg regulering vil bilane verte merkte. Men det er nok blant dei innspela som det er naturleg at vi vurderer, basert på dei høyringsinnspela som er komne.
Steinar Karlstrøm – til oppfølgingsspørsmål.
Er statsråden bekymret for det som kommer framover, at vi vil få en anbudsutsetting av drosjenæringen, og at man dermed vil få dårligere materiell, dårligere biler, i denne næringen, som er så viktig?
Nei – difor set vi også i høyringsutkastet krav til at drosjene framleis skal vere ein del av motorvognregisteret. Det betyr årleg EU-kontroll i staden for annakvart år. Det betyr at i tillegg skal det vere løyve og kompetanse knytte til sjåførane. Så det er eg ikkje bekymra for, det er godt vareteke i det høyringsforslaget som har vore ute, og som no også vert gjennomarbeidd i departementet.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til klima- og miljøministeren. For en måned siden ga regjeringen Nussir ASA tillatelse til gruvedrift ved Repparfjorden i Finnmark. 2 mill. tonn tungmetallholdig gruveslam vil årlig bli dumpet i fjorden. Dette tilsvarer 17 lastebillass i timen hver dag rett ut i en fjord som er gitt spesialbeskyttelse for å ta vare på et utvalg av de viktigste laksebestandene våre. Utvalget som har evaluert mineralloven, sier helt tydelig at det skal gjennomføres en helhetlig vurdering når tillatelser gis. Det skal inkludere miljø og bærekraft, selv når dette har vært vurdert før. Statsråden lanserer i dag en nullvisjon for plast, men han har altså ikke en nullvisjon for gruveslam i havet. Det synes jeg er underlig. Mitt spørsmål er: Hvilke miljøvurderinger mener statsråden at det skal gjøres i forbindelse med denne typen gruveprosjekter – som åpenbart skal gjøres i forbindelse med plast?
Vi har jo en nullvisjon. Det er helt sentralt i både Jeløya-plattformen og Granavolden-plattformen at i denne perioden skal det ikke gis nye tillatelser til sjødeponier. Når det gjelder den tillatelsen som nå ble gitt, var det en driftstillatelse som ble gitt av næringsministeren. Denne saken har vært oppe tidligere. Vi i Venstre har selv vært med på å ta det opp i Stortinget i et Dokument 8-forslag – i 2015, var det vel – hvor man hadde forslag om at man ikke skulle gi noen tillatelse i Repparfjorden. Det ble nedstemt av et bredt flertall – Fremskrittspartiet, Høyre, Senterpartiet og Arbeiderpartiet. Så det har vært oppe i Stortinget. Det var også oppe i 2016, da utslippstillatelsen ble gitt og man fikk det siste avslaget på klager i saken. Så når jeg står her som nestleder i Venstre, er det ikke noen tvil om at Venstre hele tiden har vist at dette er et prosjekt som vi er imot. Det har vært oppe i Stortinget, et bredt flertall har gått inn for at man skal tillate dette. Vi har en enighet i regjeringen om at vi ikke skal ha noen nye gruvedeponier i denne stortingsperioden. Min oppgave nå er å sørge for at det i forbindelse med den tillatelsen som er gitt, er god overvåkning, at det ikke er avfall som går ut av de 8 km2 som er definert å være innenfor dette deponiet, og at det ikke gir noen negative effekter utover akkurat det området som tillatelsen er gitt for.
Selv om man har de formuleringene i regjeringsplattformen, gis det nå tillatelse til å dumpe gruveslam i en ny fjord. Selv om vi har forsøkt å stanse dette tidligere, er det nå driftstillatelsen gis. I tildelingen av driftskonsesjonen fra Nærings- og fiskeridepartementet til Nussir er det ikke blitt gjort en helhetlig vurdering. Det henvises til at dette er gjort tidligere. Man har ikke vurdert ny informasjon, og det gjøres ingen egne vurderinger. Mener statsråden at Nærings- og fiskeridepartementet foretok en helhetlig vurdering av miljøkonsekvensene da de ga driftskonsesjonen til Nussir ved Repparfjorden, som mineralloven faktisk krever at skal gjøres?
Den tillatelsen som er gitt under det ansvaret jeg har etter forurensingsloven, ble gitt i 2016. Det som er gitt nå, er en driftskonsesjon. Som sagt: Dette har vært oppe i Stortinget, og det er et bredt flertall som har gått inn for dette – Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet. Det som har vært forhandlet om, og enighet om, i regjeringen, både på Jeløya og – videreført – på Granavolden, og som er mitt ansvar, er at det ikke skal gis noen tillatelser i denne stortingsperioden.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Torgeir Knag Fylkesnes.
Ellinor Madland har i dei siste åra rydda området rundt Lima i Gjesdal kommune. Eigenhendig plukka ho eit halvt tonn søppel i 2018. Ho er blant over 100 000 menneske i dette landet som frivillig går rundt omkring og plukkar søppel, bl.a. på den store strandryddedagen, som vi arrangerte i fjor, i forfjor osv., og som sikkert mange i denne salen har vore med på. Mange i heile befolkninga har deltatt i det prosjektet. I fjor sa miljøministeren til NRK at det store engasjementet «viser at det norske folk har våknet opp, erkjent problemet og er villig til å ta tak i det». Kva er beskjeden frå miljøministeren til alle dei 100 000 menneska som har rydda og plukka søppel frå havet kvar dag, når den same regjeringa har gitt tillating til å dumpe 2 mill. tonn gruveslam i nettopp havet?
Nå har vi virkelig fått en bevegelse; det er mange som rydder plast. Fra 2013, da man fikk et borgerlig flertall i Stortinget igjen, var innsatsen på plass, den var på 10 mill. kr. Nå bruker vi 70 mill. kr, som ble tildelt i går, til tiltak både for å rydde og for å forebygge. I tillegg har man støtten internasjonalt, hvor vi nå har bistandsprogram på over 400 mill. kr. Så det er en betydelig innsats for å redusere plastavfall i havet. Jeg reiser til Nairobi i dag for å ta neste steg, også for å drive fram en internasjonal avtale om plast. Det trenger vi. Er det noe område vi virkelig driver framover, er det det å begrense den forurensningen som vi ser. Når det gjelder Repparfjorden, er det som jeg har sagt tidligere: Venstre har vært imot dette. Regjeringen har sagt at vi ikke skal ha noen nye sjødeponier, og dette prosjektet har dessverre hatt bred støtte i Stortinget fra Senterpartiet, Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet.
Torgeir Knag Fylkesnes – til oppfølgingsspørsmål.
Dette held ikkje. Vi har ein miljøminister som sit i ei regjering som nettopp har gitt tillating til å dumpe 2 mill. tonn tungmetallhaldig slam i havet, samtidig som ein heiar på alle dei menneska, over 100 000, som kvart år plukkar søppel frå nettopp havet. Ser miljøministeren verkelig ikkje det hyklerske i det at ein på den eine sida ber folk ta ansvar og plukke søppel, erkjenne alvoret, og på den andre sida gir tillating til å dumpe enorme mengder avfall i nettopp havet? Kvart år blir det sleppt ut rundt 8 mill. tonn plast i verdshava. 2 mill. tonn gruveslam har ein gitt tillating til å sleppe ut i Repparfjorden. Det er openbart for alle oss andre at dette er ei stor sjølvmotseiing. Ser statsråden det?
Presidenten vil bemerke at representanten i det parlamentariske ordskiftet bør finne et annet ord enn «hyklersk» for å beskrive noe.
Min oppgave er å sørge for at den tillatelsen som er gitt i Repparfjorden, ikke gir noen negative miljøkonsekvenser utover de 8 km 2 som tillatelsen er gitt for. Det må vi ha et omfattende system for å overvåke og sørge for at dette ikke berører noe utover akkurat det området som det har vært strid om. Jeg refererte tidligere hvorfor det er blitt vedtatt. Når det gjelder å ta tak i de 8 mill. tonn med plastavfall som går i havet hvert år – det er nå ingen havområder hvor det ikke er plast, det er ingen dybder hvor det ikke er noe plast – krever det et mye større og mer omfattende arbeid. Det krever det vi gjør her. Opprydningstiltakene har vi økt fra null til nå å dele ut over 70 mill. kr, som vi gjorde i går. Vi skal stadig vekk profesjonalisere dette arbeidet. Vi må begrense den unødige bruken av plast. Vi må også komme dit at vi forbyr engangsplast. Vi skal følge opp så raskt som mulig de EU-prosessene som handler om plast, og vi skal jobbe fram en internasjonal avtale. Det er krevende, men det arbeidet skal vi gå videre med.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Ramona Lind tenkte at hennes første erfaring fra retten ville bli når hun skulle se sønnen sin, jusstudenten Charlie, føre sin første sak for retten. I går fikk hun sin første dag i retten. Det var som vitne i saken mot vogntogsjåføren som kjørte på sønnen hennes. Charlie ble påkjørt den 7. januar, han fikk store skader og har kjempet for livet siden. Nå sier legen at han aldri kommer til å våkne igjen. Ramona Lind har engasjert seg i kampen for trygge veier i Norge helt siden sønnen ble påkjørt den 7. januar, og hun bærer på et stort sinne – ikke mot sjåføren, men mot dem som har makten, som ser alle ulykkene som tar uskyldige liv på norske veier, og som ikke tar nødvendige grep for å hindre at dette skal skje. Hun sier at det er ikke bare vogntogsjåføren som burde straffes når det skjer en ulykke, på tiltalebenken i Nord-Troms tingrett skulle det også ha vært et transportselskap som hyrer inn billig utenlandsk arbeidskraft uten verken utstyr eller kunnskap til å kjøre på norske veier. Ramona Lind har også vært ute og støttet vårt forslag om at vi må få en kontroll av utenlandske vogntog på grensene, for å sørge for at de i det minste har dekk og er skodd for norske vinterveier, i det minste har bremser som funker, og i det minste har kjettinger hvis det blir ordentlig glatt. Som vi vet, har regjeringen ikke levert når det gjelder disse tiltakene. Jeg vil ha et svar fra statsråden på hva han vil svare Ramona Lind, som bærer på et sinne mot dem som har makten i Norge, som ikke tar nødvendige grep for å sikre trygge veier.
Statsråd Dale skal svare på dette spørsmålet.
Aller først trur eg veldig mange kjenner på korleis det er å ha ansvar for reguleringa og oppfølginga av ein sektor der mange familiar misser sine næraste kvart år, anten i tungbiltrafikken eller i personbiltrafikken. Det er eit ansvar som tyngjer, men det er ikkje det viktige her. Det viktige er alle dei som sit igjen og opplever at dei ikkje har nokon å misse. Likevel er det altfor mange som gjer det. Eg har difor lyst til å gje uttrykk for både sympati med alle dei dette gjeld, og forståing for den frustrasjonen ein opplever når ein uforskyld hamnar i ein slik situasjon. Det er det verste som kan ramme oss at det skjer noko med våre næraste. Det har eg stor respekt for. Nettopp difor er det vi er så opptekne av at vi skal gjere mange viktige grep for å styrkje trafikksikkerheitsarbeidet. Difor har vi auka kontrollen med tungbilar vesentleg. Difor brukar vi nesten all tilsynskapasiteten vår på oppfølging av lastebilane. Det gjer at talet på lastebilulukker heldigvis går ned. Det hjelper veldig lite dei som framleis vert ramma. Difor ser vi også på sterkare regelverk, på innstramming i regulering, på skjerpa krav til vinterdekk – som det ikkje i det heile var då vi kom i regjering i 2013, som det har vorte, og som vi ser på vidare innskjerpingar av. Eg skulle ønskje eg kunne seie til alle at vi ikkje kjem til å ha ulukker på norske vegar framover. Det kan eg dessverre ikkje gjere. Men eg kan seie at vi skal gjere det vi kan for å ha kontroll og tilsyn og å sørgje for at dei lastebilane som er på norske vegar, er skodde for dei forholda vi har her. Det kjem vi til å fortsetje med også i dei komande åra.
Tallenes tale er tydelig: Det er tre ganger høyere risiko for å bli involvert i ulykker med utenlandske vogntog enn med tunge norske godsbiler, ifølge TØI. Gjensidige har dokumentert at i åtte av ti ulykker hvor vogntog var involvert, var det utenlandske vogntogsjåfører på den andre siden. Det Ramona Lind krever, det mange i Norge krever, og det også vi i Rødt krever, er at vi må få en kontroll av disse bilene på grensen. Det vil koste penger – en brøkdel av hva regjeringen kaster bort på skattelette for de rikeste, men det vil koste penger. Det krever vi, og vi krever også at de som profitterer på den billige transporten – dvs. transportørene, transportselskapene, transportkjøperne – skal kunne ilegges straffer og sanksjoner når det avdekkes at de har betalt for lite, eller har spekulert i å ha for billig transport. Hva tenker statsråden om de tiltakene?
Eg trur vi må ha ei rekkje tiltak viss vi skal ha effektiv kontroll og tilsyn på norske vegar, også med tungbilaktørane. Det gjer at det f.eks. er vesentleg hyppigare kontrollar av vinterdekk og kjetting på grensa, og tollvesenet samarbeider no tettare med Statens vegvesen for at også dei skal kunne gjere den typen kontrollar. Det betyr at når først bilen stoppar for fortolling, får vi uansett kontrollert han. Problemet er at det har vist seg å vere større utfordringar enn det, så vi må kontrollere fleire plassar enn berre på grensa. Ta f.eks. køyre- og kviletidsføresegnene. For ein sjåfør som har vore i Noreg ei veke, er det avgjerande at vi også kan stoppe køyretøyet på kva punkt som helst i Noreg, sjekke at ein overheld køyre- og kviletidsføresegnene, og at ein ikkje er påverka av alkohol, noko som gjer at vi har ein effektiv kontroll i alle delar av landet. Det skal vi fortsetje å trappe opp, og vi skal gjere det i lag med transportnæringa[[presidenten klubbar]] og kjøparar av transporttenester.
Taletiden er ute. Kirsti Leirtrø – til oppfølgingsspørsmål.
Dette er en alvorlig sak. Tusen utenlandske vogntog kolliderte med bilister på norske veier i fjor. I 80 pst. av tilfellene var det sjåføren som hadde skylden. Vi i Arbeiderpartiet har foreslått en rekke tiltak – som har blitt nedstemt – for en mer seriøs transportbransje. Vi mener det må være så strengt at de som kommer hit, har alt i orden for norske forhold. I tillegg har andelen gods på vei økt og vil øke. Vi har innbyggere som ikke tør å kjøre på veiene våre, og overføring av gods til bane er avlyst. Transportbransjen ønsker et nordisk samarbeid, og det haster. Hva slags tiltak som kan gi varig virkning, planlegger regjeringen nå – ikke minst i samarbeid med landene rundt oss?
Det er ei rekkje tiltak. Eit av dei er at Noreg har jobba lenge for å få innført krav til vinterkompetanse – også i heile EU-området – som gjer at sjåførar som køyrer inn i Noreg med varer frå Europa, noko Noreg er heilt avhengig av, er meir kompetente til å køyre på vegane våre. Det kjem no. Det er bra. Det er eit viktig og rett steg. Skjerpa krav til dekkutrusting er eit anna. Den generelle politikken vi gjennomfører for reelt sett å halde ved like vegane våre betre – fleire midtdelarar og betre utbygd vegnett – reduserer også risikoen for møteulukker, som er hovudutfordringa for tungbiltransporten. Alle vi som jobbar med dette, har nok den felles lagnaden at vi reelt sett må finne fleire ulike tiltak i mange delar av transportsektoren for å lukkast, og regjeringa kjem til å bidra til det.
Siv Mossleth – til oppfølgingsspørsmål.
Skrekken er at noen skal møte en trailer på tvers. Vi i Stortinget har en nullvisjon, en visjon om ingen drepte eller hardt skadde i trafikken. Når de utenlandske tungtransportørene har to til tre ganger større risiko for ulykker enn norske sjåfører, tenker vi at det er kjempeviktig å få på plass erfaring og kompetanse i det å kjøre på norske vinterveier. Vi må gjerne ta med hele Europa, men jeg tenker at det aller viktigste nå er å få stoppet sjåfører uten kompetanse på de norske – og de nordnorske – vinterveiene. Vi har ikke tid til å vente på hele Europa. Vi har de vanskelige kjøreforholdene og mye last, så det må vi få på plass i Norge med en gang. Og jeg tenker: Hva er gjort for å håndheve transportkjøpers ansvar?
Transportkjøparane har ei sjå til-plikt som gjer at dei skal følgje opp transportørane dei leverer frå. Eg har den siste tida hatt fleire møte med mange av dei som kjøper transporttenester. Dei peikar på fleire ting dei kan gjere, og vil gjere, for også å styrkje sin eigen kontroll av det. Vi veit likevel at ein del av den transporttenesta som opererer i Noreg, ikkje har utspring i Noreg. Ho er basert på at Noreg er eit land som treng handel for å få landet til å gå rundt. Vi importerer mange av dei varene vi treng i det daglege. Det betyr at det kjem utanlandske transportørar inn. Difor er den regelverksutforminga vi får EU med på no, dei krava vi får EU med på, vesentlege bidrag for å heve kompetansen til sjåførane som skal til Noreg. Så må ein fortsetje med kontrollane, vi må føre effektive, risikobaserte tilsyn heile tida, slik at vi kan stoppe dei køyretøya som ikkje har noko på norske vintervegar å gjere.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Vi har vanskelige ting å fortelle; vi trenger mer tid til å fortelle det vi har på hjertet. Det sa et barn med erfaring som vi nettopp møtte. Mitt spørsmål går til barne- og familieministeren. #heierna-kampanjen mener at ansatte er viktig for kvalitet. Barneombudet mener det er viktig, ideelle organisasjoner og barna selv mener det samme. Flere ansatte er nødvendig. «Jeg skjønner godt at de ønsker seg flere ansatte. Men regjeringen vil fortsatt prioritere kvalitet, fosterhjem og forebygging.» Det var et Erna Solberg-sitat. Dette er umulig å forstå på noen annen måte enn at flere ansatte ikke gir kvalitet, og dermed er statsministeren på kollisjonskurs med barna, Barneombudet og #heierna-kampanjen. Er statsråden for barn enig med statsministeren eller med barna, ideelle organisasjoner, Barneombudet og #heierna-kampanjen?
La meg først takke for et veldig viktig spørsmål fra representanten Henriksen. Jeg har et stort engasjement for sårbare barn, og barnevernet er ekstremt viktig for å møte dem på en god måte og ikke minst forebygge, slik at familiene kan sikre en trygg oppvekst. Jeg har registrert at Arbeiderpartiet har hatt et stort engasjement for barnevernet og også har fremmet et eget representantforslag. Det er jeg veldig glad for, og jeg kan love representanten her og nå at mange av forslagene som Arbeiderpartiet fremmer, vil regjeringa følge opp. Jeg er også glad for at det har kommet mange flere ansatte i barnevernet de siste årene. Fra 2013 til 2017 ble det 1 150 flere ansatte i barnevernet. Jeg mener det er viktig med flere ansatte, og det var en høyere vekst under denne regjeringa enn det var under den forrige regjeringa. Det vi har gjort, har vært å gi kommunene rom til å kunne ansette. Jeg mener oppriktig at kommunene selv vet best om det er en ekstra helsesykepleier eller en ekstra ansatt i barnevernet som er viktigst å prioritere akkurat der og da. Det ansvaret mener vi vel begge at kommunene fremdeles skal ha. Representanten viser til kompetansereformen og reformarbeidet vi har i barnevernet. Vi kommer til å sende en ny barnevernslov ut på høring i løpet av ganske kort tid. Der kommer jeg nettopp til å legge vekt på at en skal styrke kompetansen, og at en også skal gjøre noen organisatoriske endringer som jeg tror vil bidra til at en kommer tidligere inn og får bedre forebyggende innsats. Det at kommunestyrene f.eks. får bedre oversikt over hvordan situasjonen i deres lokale barnevernstjeneste er, tror jeg er ekstremt viktig for prioriteringene de gjør. Og så skal vi være inne med Fylkesmannen i samtale med kommuneledelsen og være tett på og følge opp dersom det er en alvorlig situasjon i den aktuelle kommunen.
Jeg siterer fra Kristelig Folkepartis hjemmeside, hvor det står: «Det viktigste for kvalitet i barnehagene er at det er nok voksne til å ta seg av barna.» Og i fjor sørget Kristelig Folkeparti for en budsjettseier for økt kvalitet i skolen, med innføring av en lærernorm. Men Kristelig Folkeparti vil altså ikke ha en norm for de mest sårbare blant oss, de som barnevernet skal hjelpe. Så vi kan slå fast at Kristelig Folkeparti i regjering mener at andelen ansatte er viktig i skole, i barnehage og for barna som er der, men ikke for de mest sårbare barna i barnevernet. La meg for én gangs skyld slå fast regjeringas omskriving av virkeligheten. Bemanningsnormen ble innført av Stoltenberg-regjeringa. Høyreregjeringa har ikke lagt på bordet ei eneste krone til stillinger i kommunalt barnevern i noe budsjett fram til nå. Det som har gitt penger til noen flere stillinger i barnevernet, er Kristelig Folkeparti i opposisjon. Nå har de forhandlet seg fram til makt, og da har altså dette forsvunnet. Kan statsråden bekrefte at det er sånn virkeligheten er?
La meg først understreke at jeg nettopp sier at antallet ansatte har en betydning, og at jeg er glad for at det er en kraftigere økning av antallet ansatte i barnevernet under denne regjeringa enn det var da Arbeiderpartiet styrte. Men jeg må også si – om det er lov å si det – at det er direkte utidig av Arbeiderpartiet å gå så høyt på banen når det gjelder bemanningsnorm. Hvis en leser representantforslaget til Arbeiderpartiet, og jeg har vært opposisjonspolitiker i åtte–ni år og fremmet ulike forslag, står det altså: «Veiledende kriterier for bemanningsnorm i barneverntjenesten bør utredes.» Det kan ikke bli mer vagt. Men det er jo nettopp fordi en bemanningsnorm i barnevernet ikke vil være like treffsikker. Skal en gå etter antallet innbyggere i kommunen? Det blir krevende, for vi vet at det er ulike levekår i ulike kommuner. Skal en gå etter antallet saker? Det er krevende, for vi vil jo nettopp at det skal komme flere bekymringsmeldinger og flere saker på bordet, og hvis en gjør det, vil det være et incentiv for kommunene til å få ned antallet bekymringsmeldinger. Vi er opptatt av bemanning, men vi vil løse det på en annen måte enn Arbeiderpartiet ønsker.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Kari Henriksen.
Det er altså sånn at stillinger er kommet på plass til tross for denne regjeringa, og ikke på grunn av den. Vi trenger mer tid, sier de mest sårbare barna, #heierna, Barneombudet og de ansatte. Det forsto Kristelig Folkeparti da de var i opposisjon, men i forhandlingene om regjeringsmakt har Kristelig Folkeparti nå forhandlet bort satsingen, og Høyre og Fremskrittspartiet synes å ha fått en vetorett i denne saken. Kristelig Folkeparti mener at det er viktig med en norm for barn i skole og et visst antall voksne for barn i barnehage. Men for de mest sårbare barna blant oss er det altså ikke nødvendig. Hvorfor?
La meg igjen understreke at det har blitt en høyere vekst i antall ansatte i barnevernet under denne regjeringa på grunn av at kommunene har prioritert det. Det er fordi kommunene sitter nærmest og vet hvordan situasjonen i den enkelte kommune er. Det er ikke sånn at jeg som barneminister kan sitte i Oslo og vite akkurat hvordan situasjonen er i hver enkelt kommune. Derfor er jeg, tro meg, og i alle fall de fleste av partiene her enige om at kommunene sitter nærmest og vet best hva de skal prioritere. Vi kommer også til å jobbe for å sikre flere ansatte framover, men jeg har lyst til å returnere spørsmålet til Arbeiderpartiet. Når de i sitt representantforslag ikke går inn for en bemanningsnorm og utfordrer meg på hvorfor vi ikke ville gå inn for det, vil jeg utfordre tilbake. Hva skal en legge til grunn for den bemanningsnormen? Er det antall innbyggere, er det saker? Det vil ikke være treffsikkert nok. Derfor er jeg opptatt av å gi kommunene gode rom, styrke kommunene og stole på at de gjør de riktige prioriteringene for å forebygge bedre og for å få et bedre barnevern.
Det spørsmålet må besvares ved en senere anledning, for neste oppfølgingsspørsmål er fra Åslaug Sem-Jacobsen.
Før helgen fikk jeg avslag på grått papir fra statsråden etter at jeg hadde ønsket at han skulle komme til Stortinget og fortelle hvordan han har tenkt å ta tak i de store utfordringene i barnevernsinstitusjonene våre, særlig etter den helt ferske, alarmerende rapporten fra Helsetilsynet hvor fylkesmenn har avdekket at det er over 60 pst. lovbrudd i barnevernsinstitusjonene våre – 60 prosent! Det er fint at statsråden kan komme hit nå og fortelle litt om hvordan han har tenkt å ta tak i det. Men det som også uroer meg i det svaret jeg fikk fra statsråden skriftlig, var at han ikke syntes det var problematisk at det er så stort avvik mellom det som den nye rapporten viser, 60 pst. lovbrudd, og Bufdirs nylige rapport, med ingen lovbrudd. Ingen! Hvordan går det an? Så jeg har to spørsmål: Hvordan i all verden skal vi få bukt med de store problemene som den nyeste rapporten fant, med 60 pst. avvik? Men også: Hvordan kan statsråden sørge for at Bufdir har ordentlig oversikt over situasjonen?
Presidenten vil minne om at oppfølgingsspørsmålet skal følge opp hovedspørsmålet.
Men jeg synes dette er et veldig viktig spørsmål, så jeg vil gjerne besvare det. For dette er barn som er i en ekstremt sårbar situasjon, så det å gi de ungene som skal på institusjon – som heldigvis bare er en liten andel av de som er i barnevernet – et godt oppfølgingstilbud, synes jeg er veldig viktig. Derfor er jeg glad for representantens engasjement, både skriftlig og muntlig. Men la meg først korrigere: Det var 60 av de institusjonene som var plukket ut etter en risikovurdering. Av alle – flere hundre – institusjoner som er i landet, ble det plukket ut et begrenset utvalg, nettopp fordi en fryktet at det kunne være risiko for at det var avvik der, og det er riktig at det ble oppdaget avvik i 60 pst. av dem. Jeg mener det er uakseptabelt. Derfor er vi veldig tydelige på – og det vil jeg gjøre helt klart – at i institusjoner der det oppdages avvik, skal avvikene tettes snarest mulig, og vi kommer til å følge opp dette. Mye av det er langsiktig, men vi har allerede satt i verk mange tiltak på bakgrunn av de avvikene og sviktene som en har sett tidligere, og vi kommer også til å følge opp den rapporten som er kommet nå.
Freddy André Øvstegård – til oppfølgingsspørsmål.
Vi må ha nok ansatte for å se og hjelpe hvert enkelt barn i barnevernet. Statsråd Ropstad viser ofte til kompetanseløft for de ansatte i sine svar om den manglende bemanningen, og vi er alle enige om at det er fint med etterutdanning, men de ansatte selv sier at det hjelper fint lite når barnevernet ikke klarer å holde på kompetansen. Det er så tøffe arbeidsforhold, dårlig samvittighet fordi man ikke har tid til å hjelpe dem som trenger det, og så stor slitasje at undersøkelser viser at nesten en tredjedel slutter i jobben i løpet av et år. De har ikke tid til å bruke kompetansen sin når de har 30–40 barn å ha ansvar for, med hver sine familier, og de slutter. I barnevernstjenesten i Halden, f.eks., som jeg besøkte for litt siden, sa de ansatte at de i tillegg ikke har tid til å sende de ansatte på etterutdanningskurs i Oslo fordi det brenner på jobb hjemme. Hvorfor ser ikke statsråden dette?
La meg først understreke at når jeg peker på at økt bemanning er viktig, og at jeg er glad for at det har vært en økt bemanning under denne regjeringa, er det jo nettopp fordi jeg viser til at det også er kommunenes ansvar, og jeg er glad for at de tar det ansvaret. Vi har gitt kommunene god økonomi – selv om kommunepolitikere sikkert aldri vil nikke bekreftende til det – bare for i år er det en økning på 2,4 mrd. kr i frie inntekter. Og de har brukt midlene til å prioritere barnevernet, og det er jeg glad for. Men så sier jeg at fra statens side er vi opptatt av å stille kompetansekrav, det vet jeg at representanten også er opptatt av, og fremmer forslag om at det skal innføres. Det ønsker vi skal komme. Vi er opptatt av å gjøre de organisatoriske endringene som vi tror vil gjøre barnevernet bedre. Noe som bekymrer meg, er f.eks. at det er en turnover på opp mot 30 pst. i barnevernet. Sånn kan vi ikke ha det. Det er krevende når så mange slutter så fort, og jeg tror det bl.a. handler om å få en enda bedre utdannelse, men også bemanning, som representanten er opptatt av.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til klima- og miljøministeren. Vi har to typer klimagassutslipp, de naturlige, som skapes gjennom biologiske prosesser, og de fossile, som skapes gjennom menneskeskapte prosesser for å skape energi. FNs klimapanel slår klart fast at vi ikke når klimamålene uten fangst og lagring av CO 2 . Da trenger vi de industrielle prosessene og metodene for fangst og lagring, men vi må også ta i bruk de naturlige fangst- og lagringsmetodene. Vi når rett og slett ikke klimamålene uten. Sentrale forskningsmiljøer påpeker også at skjøtsel, skogplanting og aktiv forvaltning av skogen er selve nøkkelen for å lykkes. Samtidig brukte Venstre store deler av sitt landsmøte til å snakke om Senterpartiet og Senterpartiets klimapolitikk. Det er jo interessant at det kommer fra et parti som ikke klarer å få på plass løsninger for å omstille næringstransporten, som ikke klarer å komme videre med industriell fangst og lagring av CO 2 , som i inneværende års budsjett ikke har noen satsing på norsk skogplanting og -skjøtsel, som – mens vi snakker om det – har bidratt til at trebearbeidingsbedriften Arbor, i Nordland, sliter med råstofftilgang på grunn av ukritisk vern av skog, og som per i dag heller ikke har fått på plass nødvendig CO 2 -kompensasjon for Saugbrugs i Halden. Spørsmålet til statsråden blir da om han mener at økt stående biomasse bidrar til økt CO 2 -binding og -fangst, og hvis ja: Hvordan vil statsråden bidra til dette?
Vi skal fortsette med den politikken som vi har. Det som er viktig, er at en på stadig flere områder nå ser at klimatiltakene også driver næringsutviklingen. Innenfor skognæringen ser en spesielt at vi med innblandingskravet for biodrivstoff har gitt forutsigbarhet, som gjør at en nå har mange flere aktører som er på vei til å investere i produksjon av avansert biodrivstoff i Norge, som også gjør at skognæringen får bedre konkurransevilkår, gjennom at de skal kunne selge ikke bare stokken, men også kvist og annet, som er et tillegg for å få utnyttet også dette. Dette er ett område hvor vi er med på å drive fram en mer lønnsom skognæring. Samtidig er det dette å ta treet mer i bruk – også som byggemateriale. Dette ligger både i Jeløya-plattformen og vel også i Granavolden-plattformen som et tiltak. Så det å utvikle bedre prosjekter for også å ta treet mer i bruk kommer til å være viktig i årene framover.
Jeg er glad for at statsråden vil bidra til økt lønnsomhet i treindustrien. På Venstres hjemmeside står det: «Norge har naturgitte fortrinn gjennom store havområder, mye skog og lange landbrukstradisjoner over hele landet. For å realisere det grønne skiftet må vi få til en økt og bærekraftig bruk av de biologiske ressursene.» NIBIO har antydet at mellom 15 og 20 pst. økt hogst er innenfor bærekraftige rammer. FN legger til grunn at det ikke er mulig å løse klimautfordringene uten bruk av biomasse fra skog. Alt tyder på at vi må øke bruken av skogressursene for å greie den omstillingen som utslippsmålene våre krever. Samtidig har regjeringen lagt seg på en restriktiv vernelinje i norsk skogbruk, og de driver et aktivt arbeid for å nå et mål om 10 pst. vern. Er statsråden enig i at det kan være en motsetning i målet om 10 pst. vern av skog og målet om økt karbonbinding i skogen?
Det er overhodet ikke noen motsetning. Vi må oppnå flere ting samtidig. Vi skal også ivareta det biologiske mangfoldet i Norge. En av de store utfordringene er tapet av natur internasjonalt – ikke bare global oppvarming. Vi har de fleste rødlistede artene i skogen. Derfor trenger vi også å ta mer vare på skogen i Norge. Så vernemålet om 10 pst. ligger der, og vi driver det framover med større kraft enn noensinne tidligere. Samtidig må vi klare å utnytte skogen, som jeg sa i mitt forrige innlegg. Vi håper å få på plass en enighet med EU om felles mål om utslippsreduksjoner i 2030 – at vi får det på plass, også med en sak til Stortinget i løpet av våren. I vår referansebane, som vi melder inn, legger vi også opp til at vi kan ha en betydelig økning av skogsdriften i Norge uten at det vil føre til at vi må bokføre utslipp. I dag hogges det omtrent 11 millioner kubikkmeter. Muligheten vil være opp mot 15 millioner, 16 millioner kubikkmeter.
Vi går da videre til neste, og siste, hovedspørsmål i den muntlige spørretimen.
Mitt spørsmål går også til klima- og miljøministeren. Norsk avfallshåndtering, NOAH, har siden 1993 hatt et deponi for behandling og lagring av særlig farlig uorganisk avfall i det tidligere kalksteinsbruddet på Langøya utenfor Holmestrand. Det har lenge vært kjent at dette deponiet snart er fullt. NOAH søkte om å opprette et nytt deponi for farlig avfall i Dalen gruver i Porsgrunn kommune, men planene ble avvist kontant av Porsgrunn bystyre allerede i mars 2015. I tillegg til dette jobbes det fra Bergmesteren Raudsand AS med et alternativ. Spørsmålet er likevel nå helt uavklart. Tidsepoken for hvor lenge man kan holde på med Langøya, nærmer seg enda mer slutten, og det er ingen tvil om at konflikten omkring dette temaet nå forsterkes i takt med at Langøya fylles. Til Varden 17. februar sier stortingsrepresentant Carl-Erik Grimstad følgende: «Han» – altså klima- og miljøminister Ola Elvestuen, den gang stortingsrepresentant – «har stått i Brevik og sagt at vi ikke skal ha dette deponiet. Hvis han ikke får gjennomslag, så taper Venstre all sin troverdighet i klima- og miljøpolitikken.» Og han følger opp i Aftenposten 10. mars, hvor han egentlig sier at Venstre bør gå ut av regjeringen dersom en må åpne opp for gammeldagse deponimetoder. Jeg tror Grimstad på en god måte beskriver den allmenne frustrasjonen, forbannelsen og til dels fortvilelsen som ligger i den saken. Da Venstre sist helg hadde sitt landsmøte, ble deponi omtalt i Trine Skei Grandes tale, hvor vi fikk inntrykk av at hun sa nei til gammeldags gruvedrift og gammeldagse deponier. Mitt spørsmål til klima- og miljøministeren er derfor: Gir et statlig pålegg overfor lokaldemokratiet, altså mot deres vilje, om å etablere et gigantisk deponi for farlig avfall i de gamle kalksteinsgruvene i Norcem med NOAHs prosess, som ble etablert på 1990-tallet, et moderne eller et gammeldags deponi?
Om det er moderne eller gammeldags – jeg tror nok kvaliteten på de planene som er, er gode. Det sier Miljødirektoratet, og det sier alle. Det som er spørsmålet – som jeg også uttalte før 2017 – er at det er ingen grunn til å overstyre en kommune dersom man har et alternativ. Det er der spørsmålet er. Det er ikke tatt noen beslutning om statlig plan eller ikke. Det vi trenger å gjøre, er å se mye bredere på hvordan vi skal behandle farlig avfall i årene framover. Da handler dette om, som vi skriver i både Jeløya-plattformen og Granavolden-plattformen, at vi skal ha en utredning om hvordan vi kan redusere mengden farlig avfall. Mye av det som går til Langøya i dag, er knyttet til Kronos Titan og svovelsyre som deponeres, og som så nøytraliseres sammen med flyveaske produsert i Norge og internasjonalt. Så her må man se på hvordan det er nødvendig å deponere, eller om det kan gjøres på andre måter. I tillegg har 200–250 bedrifter farlig avfall som også deponeres på Langøya. Hvorvidt dette deponeres fordi det er mest kostnadseffektivt, eller om det ikke finnes alternativer i dag, er det vanskelig å si. Mitt utgangspunkt er at vi må se på helheten: Hvordan skal vi behandle farlig avfall i Norge? Det er hovedoppgaven vi har nå. Og så må det gjøres konkrete beslutninger om hvor vi til slutt skal ha et deponi. At det vil være et behov for deponi selv om vi klarer å redusere mengden, tror jeg det er vanskelig å unngå. I dag er det gjort tiltak på Langøya sånn at deponiet kan være fram til 2024–2025, så det er ingen tvil om at vi har kort tid på oss for å gjøre et ganske omfattende arbeid.
Jeg deler oppfatningen om at det er kort tid igjen, og at noe må gjøres. Jeg er også enig i det som klima- og miljøministeren sier om hvilke tiltak som må iverksettes eller vurderes i tilknytning til dette. Men det er da interessant å følge opp med å spørre: Hva er gjort? Det er nå fire år siden Porsgrunn bystyre sa veldig klart nei til NOAHs planer for Dalen gruver i Brevik. Hva har regjeringen gjort etterpå? Hvilken kontakt har klima- og miljøministeren eller andre i regjeringen hatt med de 250 bedriftene som i dag deponerer farlig avfall på Langøya? Hva er gjort når det gjelder hovedproblemstillingene knyttet til flyveaske, uttak av tungmetaller, Kronos Titans svovelsyre, osv.? Hva har regjeringen gjort for å minimere behovet for å deponere farlig avfall? Det er ingen tvil om at et stort nasjonalt deponi og å fortsette slik en holdt på på 1990-tallet, må betraktes som en gammeldags metode. Det vil være veldig interessant hvis klima- og miljøministeren kan redegjøre for Stortinget om hva regjeringen har gjort i disse fire årene, når en veldig tydelig og klart har visst at NOAHs planer i Brevik ikke ble akseptert av Porsgrunn kommune.
Jeg kan ikke redegjøre for hva som er gjort før jeg selv kom i denne posisjonen, men det som er gjort mens jeg har vært her, er at man har gått videre med planprogrammet for Brevik. Det har også vært en konsekvensutredning, og en har fått høringsuttalelser i tilknytning til den. Ellers har jeg selv vært på befaring både hos Kronos Titan, på Langøya og i Brevik. Vi har også hatt møter med både NOAH og aktører fra Nesset kommune i forbindelse med det som skjer i Møre og Romsdal.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Terje Aasland.
Det er interessant å vite hvor klima- og miljøministeren har vært. Men det er enda mer interessant å vite hva han har erfart på de besøkene. Med de erfaringene og besøkene som grunnlag, er det slik at han vil tro at han kan redusere deponibehovet, frikoble problemstillingen med syre og aske og finne mer miljøvennlige og tidsriktige løsninger på det som egentlig er et stort nasjonalt problem?
Jeg skal følge opp de tre punktene som ligger i Granavolden-plattformen. Det ene er å se på om vi kan redusere mengden farlig avfall. Det andre er at vi skal ligge helt i front for utvikling av sirkulær økonomi i Norge. Det tredje er at vi skal sikre at vi har tilstrekkelig deponikapasitet for farlig avfall. Hvordan det skal gjøres, må jeg komme tilbake til.
Den muntlige spørretimen er nå omme.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten, og presidenten viser i den sammenheng til den elektroniske spørsmålslisten. Endringene var som følger: Spørsmål 1, fra representanten Åsunn Lyngedal til finansministeren, er overført til justis- og innvandringsministeren som rette vedkommende. Spørsmål 3, fra representanten Hulda Holtvedt til næringsministeren, er trukket tilbake. Spørsmål 7, fra representanten Eirik Sivertsen til forsvarsministeren, vil bli besvart av justis- og innvandringsministeren på vegne av forsvarsministeren, som er bortreist. Spørsmål 9, fra representanten Steinar Ness til fiskeriministeren, vil bli besvart av olje- og energiministeren på vegne av fiskeriministeren, som er bortreist. Spørsmålet vil bli tatt opp av representanten Liv Signe Navarsete.
Dette spørsmålet, fra representanten Åsunn Lyngedal til finansministeren, er overført til justis- og innvandringsministeren som rette vedkommende.
«Flere peker på at det effektive innkrevingssystemet ved misligholdt gjeld i Norge er en medvirkende årsak til den eksplosive veksten i forbrukslån. Hvordan stiller statsråden seg til å nekte aktører som ikke følger forskrift om krav til finansforetakenes utlånpraksis for forbrukslån, å bruke namsmannen til inndriving av gjeld?»
Forskriften representanten viser til, ble vedtatt 12. februar 2019, og hensikten med den er å dempe risikoen som den økende forbruksgjelden til norske husholdninger utgjør for norsk økonomi. Forskriften pålegger bankene offentligrettslige plikter av hensyn til økonomien i det norske samfunn. Forskriften regulerer ikke rettigheter og plikter mellom banker og kunder. Brudd på forskriften vil derfor ikke medføre at låneavtaler er ugyldige, eller at krav bortfaller. Når det gjelder namsmyndighetens rolle, er det at kreditor kan få tvangsfullbyrdet krav gjennom namsmyndighetene, avgjørende for et velfungerende kredittmarked. De som yter varer eller tjenester på kreditt, eller låner ut penger, må kunne ha tillit til at de får betaling, om nødvendig gjennom tvangsfullbyrdelse av kravet. Tvangsfullbyrdelse kan bare skje gjennom namsmyndighetene. De som har krav, må derfor kunne bruke namsmyndighetene, forutsatt at lovens vilkår er oppfylt. Det gjelder også forbrukslånsbanker. Avtaleforholdet mellom forbrukslånsbanker og kundene er regulert i finansavtaleloven. Det følger av finansavtaleloven § 46 b at kredittgiver skal vurdere forbrukerens kredittverdighet før avtale inngås. Dersom kredittgiveren må anta at økonomisk evne eller andre forhold på forbrukerens side tilsier at denne alvorlig bør overveie å avstå fra å ta opp kreditten, eller fra å gjennomføre kredittavtalen, skal forbrukeren underrettes om dette. Dersom forbrukeren på tross av frarådingen ønsker å inngå avtale, skal han eller hun bekrefte ved signatur at han eller hun er kjent med at kredittgiveren skriftlig og muntlig har frarådet kredittopptaket. Ved brudd på frarådingsplikten kan forbrukerens forpliktelser lempes dersom det finnes rimelig. I høringsnotatet om ny finansavtalelov er det foreslått at kredittyter skal ha plikt til å avstå fra å yte kreditt dersom kredittvurderingene tilsier at kunden trolig ikke kan oppfylle de økonomiske forpliktelsene etter avtalen. Ny finansavtalelov er for tiden til behandling i departementet, og dette er spørsmål som jeg derfor vil komme tilbake til da.
Bakgrunnen for spørsmålet er at tilsyn gjort av Finanstilsynet i fjor vår, i juni, viste at 36 pst. av alle forbrukslån gis uten at banken gjør en forsvarlig vurdering av om de har en låntaker som kan betale tilbake. Utlåner følger ikke det som nå er blitt til forskrift 12. februar, men har tilgang til et godt offentlig finansiert innkrevingssystem, som tar utlegg både i eiendeler og lønn til den som er skyldner. Så jeg vil gjerne at statsråden reflekterer over hvor hensiktsmessig det er at politiet bruker ressurser på å innkreve lån som aldri burde vært gitt.
Jeg tenker det kan være greit å skille mellom to viktige ting her. Namsmannen og namsmyndighetene er en sivilisert måte å inndrive penger på. Det vil si at hvis kravet er legitimt, vil vi gjerne at det går gjennom namsmannen, for hvem skulle ellers egentlig ha inndrevet disse pengene? Det representanten kanskje tenker på, er at kravet i seg selv burde være ugyldig dersom man har brutt regler. Det er et spørsmål som hører inn under finansavtaleloven, som vi kommer tilbake til, og som ligger til behandling nå. Den forskriften det refereres til, har en mer samfunnsøkonomisk begrunnelse, mens finansavtaleloven regulerer forholdet mellom den som gir kreditt, og den som mottar kreditt. Der er det på gang et arbeid om å – hva skal jeg si – skjerpe kravene til kredittgiver. Og som jeg nevnte, i tilknytning til høringsnotatet, er det et forslag der som vi vurderer.
Det viktigste for forbrukeren er ikke nødvendigvis hvilket lovverk som regulerer det. Men det er bra å høre at finansavtaleloven vil skjerpe kravet til långiverne, fordi vi vet at det blir gitt lån til mennesker som ikke har noen mulighet til å betale det tilbake, og som ofte har både fysiske og psykiske sykdomsplager, dessverre. Det er jo en situasjon der politiet har bruk for alle sine ressurser til mye, så bruken av namsmannens ressurser i disse sakene er jo utfordrende, tenker jeg.
I det ligger det to spørsmål. Det ene er om det er politiet som skal ha namsmannsrollen eller ikke. Jeg tror det er veldig fornuftig at vi har en offentlig namsmannsordning. Hvis kravet er legitimt og det må igangsettes tvangsfullbyrdelse, er det å ha en offentlig ordning en sivilisert måte å gå fram på for å inndrive kravet. Alternativet kunne vært mye verre. Så det å ha en namsmyndighet tror jeg er fornuftig. Men det er viktig å skille det spørsmålet fra om kravet er legitimt. Det synes jeg for så vidt er et interessant spørsmål, men jeg synes det er nyttig å skille det fra spørsmålet om namsmyndigheten. Kravets legitimitet kan vi regulere gjennom finansavtaleloven, og det har jo fra regjeringen vært foreslått flere andre ting for å dempe veksten i forbrukslån, og flere forslag vil komme.
«Ifølge Helse Sør-Øst vil nedleggelsen av Ullevål sykehus lønne seg fordi man kan fjerne funksjoner som i dag finnes på både Rikshospitalet og Ullevål. Det hevdes at man kan spare 500 mill. kroner fordi man vil trenge 500–600 færre ansatte hvis aktiviteten samles. Ifølge Legeforeningen er selv en reduksjon på 30 vaktlag optimistisk – det vil si drøyt 100 årsverk og 100 mill. kroner. Hvilke funksjoner mener statsråden er overflødige ved Oslo universitetssykehus, som gjør at man vil trenge 500–600 færre ansatte hvis Ullevål legges ned?»
Helse Sør-Øst arbeider nå med å realisere målbildet som er satt for utviklingen av Oslo universitetssykehus. Dagens sykehusbygg på Ullevål er gamle, og store deler er uegnet for moderne sykehusvirksomhet. Byggene på Ullevål er derfor planlagt erstattet av nybygg på Aker og på Gaustad, hvor det legges til rette for å samle regionsykehusfunksjonene på ett sted. Oslo universitetssykehus har i dag to sykehus med regionfunksjoner med knappe to kilometers avstand. For mange fagområder krever dette doble vaktlag, dobbelt opp med spesialressurser og dobbelt opp med avdelinger og kostbart utstyr. Jeg har fått opplyst at når Oslo universitetssykehus har beregnet gevinst ved samling av region- og landsfunksjoner, er det lagt til grunn 600 færre årsverk når det er tatt hensyn til framtidig behov for personell. Reduksjonen i årsverk skyldes redusert behov for vaktlag, transport og administrativt personell når fagområder som er delt i dag, blir samlet på ett sted. Det er også lagt til grunn en mer effektiv drift i de nye byggene, bl.a. ved en mer optimal størrelse på sengepostene. Helse Sør-Østs planer for Oslo universitetssykehus innebærer ingen nedleggelse av funksjoner eller tilbud til befolkningen. Investeringsplanene skal gi pasienter, ansatte og pårørende moderne sykehusbygg – og legge til rette for at vi bruker knappe ressurser på en bedre måte.
Byggjeplanane føreset at nybygga skal delfinansierast gjennom effektivisering av drift i forkant av utbygginga, som skal skapa årlege overskot på fleire hundre millionar kroner. Viss ein ser på erfaringane frå Oslo universitetssykehus dei ti siste åra, viser dei at tilsvarande effektiviseringsmål ikkje er oppnådd, og at auka overskot kjem av andre ting enn at sjukehusdrifta har vorte meir effektiv. Spørsmålet er korleis helseministeren kan vera så sikker på at ein vil oppnå ei slik effektivisering utan å leggja ned funksjonar, når ein ikkje har klart det tidlegare. Og kva vert eigentleg konsekvensane for prosjektet dersom effektiviseringsgevinsten ikkje vert oppnådd?
Det spørsmålet kunne representanten ha stilt i tilknytning til hver eneste sykehusutbygging som har foregått i Norge siden staten overtok ansvaret for sykehusene. Mitt generelle svar er at en selvfølgelig ikke kan ha andre vilkår for investeringer i sykehus i Oslo enn det en har f.eks. i Stavanger, i Nordmøre og Romsdal eller andre steder i Norge. Forholdsmessig er investeringene i Oslo relativt like investeringene i Stavanger. Der også gjennomfører en effektiviseringskrav i forkant. En må også se på de reelle tallene. Oslo universitetssykehus har et inntektsbudsjett på 24 mrd. kr, og en del av effektiviseringskravene innebærer at en skal effektivisere med 45 mill. kr årlig. Jeg tror ikke det er umulig.
Det er sant at ein ikkje må ha andre vilkår i Oslo, men på den andre sida må ein òg læra av feil, og i Møre og Romsdal vert jo funksjonar lagde ned – på rehabilitering, fødeavdelingar og innan psykisk helsevern. Mykje av kritikken mot prosessen i Oslo handlar òg om at ein har bestemt seg for tomtene før ein har laga ein verksemdsplan som beskriv kva for oppgåver sjukehusa skal løysa, og kva behandlingstilbod ein skal gi. Det er eitt spørsmål som ein framleis ikkje har svaret på, trass i ei høyring. Det er korleis ein i det heile kan anslå kor mykje pengar ein kan spara på å samla aktivitet når det ikkje er laga ein slik verksemdsplan.
Tomtevalget som sådant har ikke store konsekvenser for akkurat det spørsmålet som representanten nå tar opp, så lenge en aksepterer premisset om at en skal ha ett regionsykehus i Oslo. Da blir det et spørsmål om tomtens og bygningenes egenskaper ved å samle regionsykehuset på Ullevål-tomten eller på Gaustad-tomten. En vil få en ytterligere belysning av de spørsmålene fram mot styremøtet i juni. Men når en ser på tomtens og bygningenes egenskaper, tyder alle de tallene vi har tilgjengelig nå, på at det er Gaustad-tomten som er best egnet. Men spørsmålet om de ulike funksjonsfordelingene er uberørt når det gjelder tomtevalget.
Dette spørsmålet er trukket tilbake.
«På et sykehjem i Nittedal bor en 36 år gammel mann. Han har «locked-in-syndrom». Dette som følge av et slag for 8 år siden. Mannen har vist en utrolig vilje til å trene og har opplevd enorme fremskritt siden han startet med trening. Planen er overgang til egen bolig. Likevel får han ikke støtte til treningshjelpemidler, fordi han er midlertidig bosatt på sykehjem. Mener statsråden det er riktig at pasientenes bostatus skal være avgjørende for om de får treningshjelpemidler i henhold til folketrygdloven?»
Representanten Moflag viser til at en mann ikke har fått støtte til treningshjelpemidler fordi han er midlertidig bosatt på sykehjem. Det framgår ikke helt klart hvorvidt han har søkt arbeids- og velferdsetaten og fått avslag, eller hvilke treningshjelpemidler det er snakk om. Det framgår heller ikke hvilke hjelpemidler han har fått fra kommunen til bruk mens han er på sykehjemmet. Det er sånn sett litt vanskelig å skulle kommentere saken med så få opplysninger. Jeg kan på generelt grunnlag opplyse om at ansvaret for formidling av hjelpemidler følger sektoransvarsprinsippet. Kommunen har ansvaret for hjelpemidler til trening i form av habilitering eller rehabilitering hvor formålet er å trene opp og vedlikeholde funksjoner. Dette gjelder uavhengig av om man oppholder seg på institusjon eller bor hjemme. Under opphold på institusjon har kommunen – med noen unntak – ansvaret for hjelpemidler som er nødvendige for å kunne yte den forpleining som normalt gis. Dette gjelder også hjelpemidler som kan brukes av flere beboere i institusjonen, og som ikke er individuelt tilpasset for personlig bruk. Arbeids- og velferdsetatens ansvar for hjelpemidler etter folketrygdloven er begrenset til hjelpemidler som er spesielt utviklet for – og direkte egnet til – å kompensere for varig funksjonsnedsettelse. Etaten dekker også hjelpemidler som er hensiktsmessige og nødvendige for å bli pleid i hjemmet, f.eks. takløfter og personheis. På institusjon har arbeids- og velferdsetaten kun ansvar for hjelpemidler til personlig bruk, f.eks. hørselshjelpemidler. Når utskrivingstidspunktet er klart, kan etaten også innvilge hjelpemidler som skal brukes etter utskrivingen, dersom det er behov for opplæring i bruken. Arbeids- og velferdsetaten kan også gi aktivitetshjelpemidler for at personer med nedsatt funksjonsevne skal kunne delta i fysisk aktivitet. Kan man ikke bruke slike hjelpemidler, kan man få hjelpemidler spesielt utviklet for å aktivisere bevegelsesapparatet. Denne ordningen avgrenses imidlertid mot hjelpemidler til trening i form av habilitering og rehabilitering, som kommunen har ansvar for. Representanten spør om bostatus skal være avgjørende. Bostatus, type hjelpemiddel og til hvilket formål det skal brukes, er styrende for om det er kommunen eller folketrygden ved arbeids- og velferdsetaten som har ansvaret for å gi hjelpemiddelet. Er hovedformålet opptrening i form av habilitering eller rehabilitering, er det som nevnt kommunen som har ansvaret i henhold til sektoransvarsprinsippet.
Det er jo begrenset hvor mye informasjon man får med på syv linjer i et spørretimespørsmål. Dette dreier seg om et individuelt hjelpemiddel, helt konkret dreier det seg om Innowalk, som gjør at denne personen faktisk kan være i aktivitet etter mange år uten mulighet for det. Og det handler om en person som skal inn i egen bolig, men som bor på sykehjem, fordi det er det tilbudet som er best tilgjengelig fra kommunen i dag. Dette handler jo om samhandling mellom stat og kommune. Hvordan tenker statsråden at vi skal sikre at Husbanken, Nav, spesialisthelsetjenesten og kommunen samarbeider om hvert enkelt menneskes mulighet for å realisere sitt potensial etter ulykke og sykdom? Kommunen sier til meg at de føler at de stanger hodet i veggen.
Det framkommer ikke om man har søkt og fått avslag, eller hva man har søkt om, så det er igjen vanskelig å skulle kommentere det. Men jeg tror nok det er viktig at man beholder sektoransvarsprinsippet. Som tidligere ordfører kjenner jo representanten Moflag til kommunens ansvar, og det er viktig at kommunen har ansvaret for sine innbyggere, og at man har ansvar for det som går på rehabilitering og habilitering. Men jeg tror kanskje spørsmålet også synliggjør at det er et stort forbedringspotensial i hjelpemiddelområdet generelt sett. Regjeringen satte ned et utvalg for å se på hjelpemiddelområdet. Utvalget kom med en rekke forslag til forbedringer og forenklinger som både skulle bedre tilgjengeligheten for brukerne og gjøre administreringen av dette bedre. Regjeringen varslet at vi ønsket å gå videre med flere av forslagene, men Stortinget vedtok dessverre å putte hele utvalgets rapport i skuffen. Det er jeg den første til å beklage at skjedde, for jeg mener det er et stort forbedringspotensial i hele området.
Tilbakemeldingen jeg har fått om dette aktuelle tilfellet, er at man har fått beskjed om at man kan få en midlertidig utprøving, men at man ikke kan regne med å få dette på permanent basis. Da føler man jo at man er like langt. Jeg hører at statsråden er enig i at dette kan oppleves forvirrende for brukerne, og det er jo det som er problemet – at man føler at man ikke får hjelp verken hos den ene eller den andre etaten. Da vil jeg til slutt spørre statsråden om hun vil være villig til å ta en gjennomgang av dette for å sikre at man får sett individet, og at man får utløst sitt potensial etter sykdom og skade, og for å sørge for en bedre samhandling mellom kommune, spesialisthelsetjeneste og andre etater når det kommer til hjelpemidler for personer som er i en situasjon som denne mannen, som har hatt slag og fått «locked-in-syndrom».
Dette tar jeg som et veldig godt signal om at Stortinget nå ønsker å ta utvalgsrapporten opp av skuffen igjen. Regjeringen var veldig tydelig på at vi ønsket å gå videre med flere av forslagene og utrede hvordan vi kunne forbedre og forenkle hjelpemiddelområdet, samtidig som vi skulle bevare brukernes rettigheter. Stortinget sa faktisk også nei slik at vi ikke engang fikk lov til å utrede videre. Men dette tar jeg som et veldig godt signal om at det er vilje i Stortinget til faktisk å se på hjelpemiddelområdet. Det er i dag et stort forbedringspotensial når det gjelder både hvem som skal ha ansvaret, og hvordan dette skal organiseres på en måte som er bedre for brukerne og bedre også for det offentlige, som skal administrere dette. Så ja, jeg er villig til å se på det. Jeg har ønsket å gjøre det tidligere også, men fikk satt foten ned for det. Men dette tar jeg som et veldig godt tegn på at vi nå kan se på området på nytt, og da vil jeg selvfølgelig ta initiativ til det.
«Norsk olje- og gassindustri har vært en spydspiss for høy kompetanse og ordentlige arbeidsvilkår. Tillitsvalgte i sektoren melder nå om at innleie med kontrakter med lave stillingsprosenter brer om seg. Dette vil over tid undergrave både kompetansen i sektoren, HMS og hvor attraktiv næringen er for norske ungdommer. Ser statsråden sammenhengen mellom arbeidsvilkår og kompetanse i næringen, og vil statsråden gjøre noe for å stoppe utbredelsen av innleie med korte kontrakter og lave prosenter?»
Det er lett å tenke seg at gode og forutsigbare arbeidsvilkår vil tiltrekke seg gode kandidater med riktig kompetanse, og i et større bilde også sikre produktivitet, stabilitet, sikkerhet, samarbeid og rekruttering. Dette gjelder i de fleste næringer, ikke bare denne. Det er bred enighet om at faste, direkte ansettelser, med anstendige arbeidsvilkår, må være hovedregelen i norsk arbeidsliv. Jeg tror også det er bred enighet om at omfattende bruk av innleie av samme grunn ikke er ønskelig, ei heller i petroleumssektoren. Arbeidsforholdene og HMS-nivået i petroleumssektoren er heldigvis jevnt over gode, og selskapene er seriøse. Mitt særskilte ansvar for denne sektoren er konkret knyttet til tilsyn med HMS gjennom Petroleumstilsynet. Petroleumstilsynet gir uttrykk for at de har sett en økning i bruk av innleie innenfor enkelte områder i sektoren. Gjennom sitt tilsyn har de fått informasjon om at dette bl.a. kan skyldes den omstillingsprosessen som petroleumsnæringen har vært gjennom, og som har ført til kraftig nedbemanning hos enkelte aktører. Når man nå ser en økning i aktivitet, har selskapene hatt problemer med å rekruttere tilbake arbeidskraft med relevant kompetanse. Næringen har ifølge Petroleumstilsynet også over tid utviklet nye modeller for aktivitetsstyring, hvor det planlegges for store svingninger i aktivitet, noe som har medført redusert forutsigbarhet for leverandørene med tanke på bemanningsbehov. Petroleumstilsynet er opptatt av å følge opp at innleie skjer på en slik måte at det ikke får negative konsekvenser for helse, miljø og sikkerhet. Når det gjelder korte kontrakter og lave stillingsprosenter, er det nylig trådt i kraft lovendringer. Det er ikke noe forbud mot lave stillingsprosenter, men den avtalte stillingsprosenten må være reell. Stillingsbrøken kan ikke være lavere enn den som arbeidsgiver på avtaletidspunktet planlegger å benytte arbeidstaker til. Jeg forutsetter at reglene følges, og at intensjonen med regelendringene ikke undergraves gjennom kreative løsninger eller rene omgåelser. De nye reglene har kun virket i litt over to måneder. Som tidligere varslet er regjeringen også i gang med å gjennomgå håndhevingen av innleiereglene, med sikte på tiltak for å hindre ulovlig innleie. Men det er altfor tidlig nå å konkludere med at det er behov for ytterligere tiltak på innleieområdet.
Statsråden peker på at det er viktig med forutsigbarhet for å tiltrekke seg nødvendig kompetanse i enhver næring. Det er umulig å være uenig i det. Men vi vet hvor viktig det er når ungdom skal velge seg et utdanningsløp, at man har nødvendig forutsigbarhet, og ikke minst forutsigbarhet for å kunne få seg en jobb, en jobb med ordnede forhold, fast arbeidstid og hel stilling. Når mye er overlatt til lovverket og mye er overlatt til avtaleverket, er det viktig at alle parter i arbeidslivet følger opp, og jeg skulle ønske at man da ga et klarere signal eller kunne si litt mer om den jobben som er på gang.
Jeg er litt usikker på hva representanten egentlig spurte om. Men det er ikke noen tvil om at den omstillingen som oljesektoren har vært igjennom, har vært utrolig krevende, med store nedbemanninger over lang tid. Cirka 50 000 mistet jobben som følge av oljeprisfallet, personer som var ansatt i stillinger tilknyttet oljenæringen. Nå er det oppgangstider, og vi hører også, som jeg sa i mitt første svar, at mange av selskapene sliter med å få tak i folk. Det som det også er viktig å huske på, er at da oljeprisfallet var et faktum, så man på: Hvem er det som mister jobben? Det var svært mange unge som mistet jobben i oljenæringen. Flertallet av unge under 30 år i Rogaland som mistet jobben, hadde ikke engang fullført videregående skole. Det å sørge for at flere ungdommer nå får fullført videregående skole, får fagbrevet sitt i orden før de begynner å jobbe, er ekstremt viktig. For man vet at mister man jobben som ung og ikke har utdanning, er man sårbar. Mister man jobben godt voksen uten utdanning, er man enda mer sårbar.
Vi vet alle at nedgangen i oljeprisen rammet mange veldig hardt. Jeg er veldig glad for at man har økende aktivitet, som gjør at mange av dem som sto uten jobb, kommer tilbake i arbeid. Men jeg har lyst til å si at når man fra olje- og gassnæringen nå må gjøre ting annerledes – billigere, mer effektivt, mer fornuftig – for å kutte kostnader, får man satse på teknologi. Det kan ikke være sånn at det er den enkelte ansattes ansettelsesforhold og stillingsprosent som skal være med på å ta ned kostnadene. Vi må passe på lov- og avtaleverket, og så får man kutte kostnader på andre områder.
Jeg er enig i at kostnadskutt ikke skal gå ut over helse, miljø og sikkerhet. Arbeidsgiveren har et ansvar for å sørge for at alt lov- og regelverk som knytter seg til HMS, blir fulgt. Det er selvfølgelig ikke opp til den enkelte ansatte å skulle sørge for dette alene. Nå la regjeringen fram en stortingsmelding om helse, miljø og sikkerhet på norsk sokkel i fjor, hvor vi varslet flere tiltak til hvordan man kunne gjøre dette bedre. Stortinget sluttet seg til den HMS-meldingen. Så er det viktig å understreke at det er næringen selv som har ansvaret for at sikkerheten er høy. Vi har høy sikkerhet på norsk sokkel. Jeg opplever også at næringen er opptatt av å sikre det i tiden som kommer. Jeg føler meg trygg på at nå som næringen trenger folk, vil de også være opptatt av å rekruttere folk med god kompetanse og sørge for at de som de rekrutterer, også tilegner seg god kompetanse, for å ivareta både innovasjonsbehovet og sikkerhetsbehovet.
«I 2019 vedtok Stortinget å reversera perioden ein kan vera permittert, til 26 veker. Same kvelden som Stortinget debatterte dette, mottok eg brev frå direktørane ved Leirvik AS, Kværner Stord, Westcon Yards, Advantec GE, Wärtsilä og industriklynga Sunnhordland, som mellom anna seier: «Forutsigbart permitteringsregelverk, med videreføring av dagens ordning, er et av de viktigste rammevilkår industrien trenger for å beholde konkurranseevnen.» Vil statsråden lytta til industrimiljøet i Sunnhordland, før framlegginga av revidert nasjonalbudsjett?»
Gjennom oppgangskonjunkturen de to siste årene har sysselsettingen økt, og antall arbeidsledige er redusert over hele landet i nær sagt alle bransjer. Ledigheten har ikke vært lavere på ti år, og i denne situasjonen må vi innrette virkemidlene i arbeidsmarkedspolitikken mot å øke tilgangen av arbeidskraft. Det må også gjelde permitteringsregler. Vi har lang erfaring med å tilpasse permitteringsregelverket til situasjonen i arbeidsmarkedet, og i tråd med bedre økonomiske utsikter har vi derfor fra i år reversert utvidelsene i regelverket som vi gjennomførte i etterkant av oljeprisfallet i 2014. Når nå et økende antall bedrifter opplever rekrutteringsproblemer, er det uheldig om kompetent arbeidskraft går ledig over lang tid. Det svekker mobiliteten i arbeidsmarkedet, og ulike analyser og studier viser at bruken av permitteringer både samlet sett og i antall uker avtar når reglene strammes inn. Flere forblir sysselsatte. I den grad flere blir sagt opp, frigjør det arbeidskraft som kan gå til andre bransjer i vekst, og som også rapporterer om knapphet på arbeidskraft. Men regjeringen følger utviklingen i arbeidsmarkedet tett og vil også vurdere innrettingen av arbeidsmarkedspolitikken, bl.a. i lys av utsiktene i økonomien. Det vil vi også gjøre i forkant av revidert nasjonalbudsjett i vår.
Det er eit mål at leverandørindustrien jobbar med å skaffa seg fleire bein å stå på. Risikoen knytt til leveransar relatert til pris, kostnad og gjennomføringsevne er større på område der industrien ikkje har levert tidlegare. Ser statsråden samanhengen med moglegheitene til å falla tilbake på permitteringsregelverket som ei viktig støytpute for industrien for å kunna ha med seg dei tilsette sin kompetanse når ein skal inn på nye område, ei støytpute som reduserer risikoen og senkar terskelen i omstillingsarbeidet i den enkelte bedrift? Dersom bedrifta må ty til oppseiing, får me i alle fall inga omstilling.
Som jeg sa i mitt første svar, er permitteringsregelverket noe man har justert opp og ned i takt med konjunkturene. Sånn har det vært i alle tider, og det er det også naturlig at man gjør. Da regjeringen foreslo å utvide permitteringsregelverket etter oljeprisfallet, var det et omstridt tiltak. Det var et tiltak som regjeringen gjorde for å gi partene i lønnsoppgjøret en håndsrekning. I utgangspunktet var det LO og etter hvert også NHO som ønsket det, men det var ingen andre av arbeidslivets parter som mente at dette var riktig tiltak å gjøre. Men vi gjorde det som en håndsrekning i et krevende lønnsoppgjør. Nå går utviklingen i riktig retning, det er et godt arbeidsmarked. Det er også mye annet regjeringen har bidratt med for å hjelpe med det omstillingsbehovet som er. Vi har styrket BIO-midler, BIA-midler, næringsrettet forskning og innovasjon osv. Vi ser også at det er en betydelig omstilling nå langs hele kysten og også i flere av de selskapene som representanten viser til, som bl.a. har funnet sted gjennom de øvrige tiltakene som regjeringen har innført for å lette omstillingsbehovet.
Mange takk for svaret. Eg øygnar ei opning. Men statsråden har ei veldig sånn makroøkonomisk tilnærming til dette. Kan statsråden tenkja seg at det kan verta gjeve ein slags dispensasjon frå denne normalregelen, eller ei spesialordning for bedrifter som er i ein spesielt vanskeleg situasjon? Eg tenkjer differensiering ut frå bransje eller geografi, og eg tenkjer spesielt på Leirvik AS sin spesialkompetanse på store aluminiumskonstruksjonar, noko som verkeleg er miljøvenleg og har framtida føre seg. Bedrifta har 300 tilsette, og som direktøren seier i ein samtale med meg: Han kan jo ta med seg pc-en heim i kjellaren og leiga ut alle folka, spreia dei rundt omkring, men då får han ikkje utvikla bedrifta, slik at dei er kompetente og rusta for nye oppdrag.
Nå har vi jo generelle virkemidler, vi har ikke bransjerettede virkemidler, sågar ned på enkeltbedrifter. Det ville være krevende å skulle ha et system hvor man skulle ha én ordning per bedrift, nær sagt. Det ville vært et krevende regelverk, og det ville sannsynligvis også være et lovstridig regelverk, altså et regelverk i strid med anskaffelsesregelverket, om man skulle være så finmasket som det representanten tar til orde for her. Men regjeringen har vært opptatt av å bidra til omstilling. Vi sa allerede da vi gikk inn i regjering, at vi er nødt til å få flere bein å stå på. Vi er altfor oljeavhengig i Norge i dag, og hvis det skulle skje noe med oljenæringen, vil vi få store utfordringer. Vi rakk knapt nok å si det før oljenæringen plutselig fikk et skudd for baugen, med de konsekvensene vi har sett. Det var bakgrunnen for at regjeringen nå også har storstilt satsing på bedriftsintern omstilling, på de ulike BIA-midlene og også på næringsrettet forskning og innovasjon, som har vært flerdoblet i vår periode, nettopp fordi vi er opptatt av å gi bedrifter og næringer stimulans til å omstille seg til nye tider.
Dette spørsmålet, fra representanten Eirik Sivertsen til forsvarsministeren, vil bli besvart av justis- og innvandringsministeren på vegne av forsvarsministeren, som er bortreist.
«Hvordan sørget statsråden for at norske leverandører ble vurdert i Forsvarets anskaffelse av droner til 152 mill. kroner, og hvorfor ble det ikke framforhandlet gjenkjøpsavtaler for norsk industri i kontrakten inngått med den amerikanske leverandøren?»
Jeg skal på vegne av forsvarsministeren få lov til å svare på representanten Sivertsens spørsmål. La meg starte med å understreke at regjeringen arbeider målrettet for at norsk forsvarsindustri skal gis rammebetingelser som setter industrien i stand til å videreutvikle seg til internasjonalt konkurransedyktige aktører. Dette er viktig for våre nasjonale sikkerhetsinteresser og i tråd med vår nasjonale forsvarsindustrielle strategi. Norsk forsvarsindustri utvikler seg meget godt og demonstrerer at den er internasjonalt konkurransedyktig på mange områder. Dette skyldes først og fremst godt arbeid i bedriftene og deres evne og vilje til å være innovative i et krevende marked. Men det er også bevis på at regjeringens politikk gir resultater. Krav om industrisamarbeid er et viktig virkemiddel i regjeringens strategi og er med på å sikre norsk forsvarsindustris evne og muligheter til å opprettholde og videreutvikle egen kompetanse og teknologi innenfor viktige områder. Representanten reiser her spørsmål omkring en konkret anskaffelse av dronemateriell til Forsvaret. Forberedelsen til anskaffelsen startet allerede i 2015. Forsvarsmateriell har som anskaffelsesmyndighet basert på Forsvarets behov tatt en rekke forhold i betraktning i forbindelse med beslutningen om å anskaffe dette systemet fra amerikanske myndigheter gjennom såkalte Foreign Military Sales. Dette vil bl.a. sikre tilgang til militær teknologi som er underlagt eksportrestriksjoner. Forsvarsmateriell vurderte på anskaffelsestidspunktet at det ikke fantes norske produsenter som kunne dekke Forsvarets behov for slike systemer. Kontrakten mellom norske og amerikanske myndigheter ble inngått i desember 2017. I denne enkeltsaken ble det således ikke etablert industrisamarbeid i henhold til rutinene. Før avtalen med amerikanske myndigheter ble inngått, skulle en avtale om industrisamarbeid vært inngått med produsenten. Forsvarsmateriell opplyser at det har vært interne misforståelser i prosessen for inngåelse av industrisamarbeidsavtaler som ledet fram til avviket. Etter at Forsvarsmateriell i 2018 konstaterte at det ikke var etablert en avtale i henhold til normal prosedyre, har de arbeidet for å etablere et samarbeid mellom produsenten og norsk industri. Det pågår nå dialog mellom partene, og samarbeidsmulighetene utredes videre. Et slikt samarbeid vil derimot ikke kunne finne sted innenfor rammen av en ordinær industrisamarbeidsavtale. Forsvarsmateriell har selv iverksatt tiltak for at dette ikke skal gjenta seg. Rutinene rundt beslutningsprosessen omkring kontraktsinngåelse ble oppdatert i 2018 og er fullt ut implementert. Forsvarsmateriell har understreket at de tar saken på alvor og iverksetter nødvendige rutiner for at det ikke skal skje igjen.
Av det svaret kan man konkludere med at forsvarsministeren ikke har gjort spesielle tiltak for å sørge for at gjenkjøp skulle iverksettes. Gjenkjøp er en helt sentral del av forsvarsanskaffelser. Jevnt over sørger man for gjenkjøpsavtaler på alle anskaffelser man gjør, men her har det da, ifølge en underdirektør i Forsvarsmateriell, glippet. Det glapp for oss. Spørsmålet som da reiser seg, er på hvilke andre områder det foreligger denne typen feil – eller avvik, som statsråden valgte å kalle det. Jeg registrerer at man nå har oppdaget at her har man ikke hatt kontroll, og at det tydeligvis kan misforstås på et så sentralt element, men kan statsråden svare på om det er andre områder der denne typen gjenkjøpsavtaler har glippet, slik at man ikke har sikret seg at investeringer i militært materiell sikrer utvikling og kapasitet i norsk industri?
Så langt jeg kjenner til, vet jeg ikke om flere saker, men det er et naturlig spørsmål, som kan reises skriftlig ved en senere anledning. Det som er viktig her, er at man fra Forsvarsmateriells side innrømmer at det har skjedd et avvik, det har rett og slett skjedd en feil, og man har gjennomgått rutiner og prosedyrer for å sørge for at dette ikke skjer igjen. Beslutningsprosessene omkring kontraktsinngåelser er oppdatert i 2018 og er nå fullt ut implementert, og vi må derfor legge til grunn at man denne gangen vil unngå at slike ting skjer i framtiden.
Jeg vil vende tilbake til det første svaret fra statsråden. Det er vanskelig å være uenig i at det å sørge for at norsk industri får oppdrag, og aller helst direkte oppdrag, bidrar til å bygge kapasitet, kompetanse og utvikle norsk teknologi, og dermed styrke markedsposisjonen og mulighetene for eksportinntekter. Jeg har jobbet med droner helt siden 2014, for da slapp Teknologirådet en rapport som het Droner i Arktis, og et av hovedfunnene i den rapporten er at man identifiserer en mulig ny industrigren i Norge. Det har også regjeringen etter hvert oppdaget. Man har en dronestrategi, og man har en nordområdestrategi som sier at Nord-Norge skal bli en av de mest innovative og nyskapende regionene. På toppen av det hele har man i langtidsplanen for Forsvaret sagt at Andøya skal vurderes som et nasjonalt dronesenter. Man velger allikevel ikke å ta kontakt med norsk droneindustri for å undersøke mulighetene for anskaffelser for å sikre behovet til Forsvaret. Hvorfor tok man ikke kontakt med norsk droneindustri?
Det finnes flere bedrifter i Norge som utvikler droneteknologi, fra helt små til store aktører. I denne saken er det gjort en rekke vurderinger knyttet til anskaffelsen, herunder teknisk tilgjengelighet og risikoreduserende tiltak, som gjenkjennbart utstyr fra samme leverandør og likhet med tidligere brukte systemer. Leverandøren kan tilby såkalt «family of systems», dvs. at flere systemer kan opereres fra samme bakkebaserte kontrollstasjon – altså gode synergier. Samarbeid mellom allierte om forsyningssikkerhet har også blitt vektlagt ved at de valgte systemer er solgt til flere ulike NATO-land, bl.a. Danmark, Storbritannia og Tyskland. Dette er såkalt hyllevarekjøp, som ikke krever utvikling. Videre har tilgjengeligheten til teknologien blitt vektlagt, noe som ble sikret ved anskaffelser via amerikanske myndigheter gjennom den såkalte FMS-ordningen. Som jeg sa innledningsvis: Ved dette anskaffelsestidspunktet var vurderingen at man ikke hadde den teknologi som man ønsket i dette kjøpet.
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til justisministeren: «Den svenske regjeringen la nylig fram et lovforslag om nye regler for datalagring hos teleoperatørene, hvor de pålegges å lagre IP-adresser i 10 måneder. Stortinget vedtok allerede i 2011 lagringsplikt i 6 måneder, men dette er av ulike grunner ikke iverksatt. Daværende justisminister framhevet i et svar til meg i Stortinget 11. januar 2017 at blant annet Kripos og politiet i Bergen, som jobber mot overgrep mot barn på nett, etterlyser lovbestemmelser om lagring av IP-adresser. Når planlegger regjeringen å utarbeide et lovforslag om nasjonale regler for lagring av IP-adresser m.m. hos teleoperatørene?»
Informasjon om hvem som har benyttet en gitt IP-adresse, er ofte svært viktig for politiets arbeid mot internettrelatert kriminalitet. I mange saker er slik informasjon helt avgjørende, f.eks. når politiet avdekker eller mottar opplysninger om at en norsk IP-adresse kan knyttes til internettrelaterte overgrep mot barn, og det ikke er andre opplysninger enn IP-adressen som kan bidra til å identifisere gjerningspersonen. Informasjon om IP-adresser kan dessuten også være avgjørende for å identifisere ofrene for kriminalitet på nett og for å hindre at disse blir utsatt for nye overgrep. I dag kan internettilbyderne lagre opplysninger om hvilket abonnement som har benyttet en gitt IP-adresse, i inntil 21 dager for fakturering og sikkerhetsformål. Dette medfører at informasjonen i mange tilfeller er slettet når politiet på et senere tidspunkt får kjennskap til en IP-adresse som kan knyttes til straffbare forhold. Kripos har gitt uttrykk for at dette resulterer i at et stort antall saker ikke kan oppklares, og at fornærmede ikke identifiseres. Jeg mener det er svært viktig å vurdere om internettilbyderne skal pålegges en plikt til utvidet lagring av denne informasjonen. Det vil gjøre politiet bedre i stand til å møte utfordringene som oppstår i dagens kriminalitetsbilde, der den teknologiske utviklingen har gitt kriminelle nye muligheter, både til å utføre kriminalitet og til å unndra seg strafforfølging. I anmodningsvedtak nr. 944 15. juni 2017 ba Stortinget «regjeringen utrede om det rettslige handlingsrommet for generell lagring av IP-adresser og relevant trafikkdata bør utvides», og «hvordan hensynet til personvern og internasjonale forpliktelser kan ivaretas». Justis- og beredskapsdepartementet har igangsatt et arbeid med å utrede disse spørsmålene. Det er på nåværende tidspunkt ikke avklart når utredningen vil være fullført. Det er viktig at spørsmålet utredes grundig, for å sikre at et slikt tiltak vil være innenfor rammen av Grunnloven og Norges internasjonale forpliktelser. Norge kan ikke uten videre legge Sveriges vurdering av internasjonale forpliktelser til grunn, bl.a. fordi det i disse vurderingene må ses hen til hvordan tiltak vil virke sammen med annen norsk lovgivning. Dessuten er det viktig å utrede grundig hvordan lagringsplikten kan bli mest mulig effektiv, på tvers av ulike tekniske løsninger som internettilbyderne benytter, særlig ulike teknikker som gjør det mulig at et stort antall abonnenter benytter samme IP-adresse samtidig. Dette har stor betydning for at tiltaket skal bidra best mulig til politiets avverging og oppklaring av internettrelatert kriminalitet.
Jeg takker statsråden for et svar som viste at han ser hvor viktig dette er for å bekjempe kriminalitet. Jeg vil tilføye til det som er sagt om overgrep mot barn på nett – som ofte er tatt fram i forbindelse med behovet for å lagre IP-adresser – at dette også vil gjelde ulike typer organisert kriminalitet, terror, utpressing på nett og forskjellige nye kriminalitetsmetoder som oppstår i den digitale verden. Så dette er et veldig akutt spørsmål – med tanke på at politiet i Norge er ganske hjelpeløse når man ikke har lagring av IP-adresser for å etterforske en del av denne kriminaliteten, og har vært avhengig av å få bistand fra andre land, som Italia, i viktige overgrepssaker. Så jeg vil bare spørre statsråden om: Når Stortinget, og jeg tror også statsrådens parti var med på det, ba om denne utredningen i juni 2017 – det er to år siden – synes ikke statsråden det burde være på tide å begynne å konkludere i den utredningen?
Jeg er også utålmodig, og jeg skulle ønske at disse spørsmålene var enklere enn det de faktisk er. Stortingets anmodning om å utrede det rettslige handlingsrommet viste til en del problemstillinger som de mente var viktig at vi dekket i utredningen, bl.a. internasjonale forpliktelser. Da tenker jeg at det er viktig at vi tar det på alvor, og at vi er helt sikre på at vi legger fram et forslag som er innenfor de internasjonale forpliktelsene, dersom et slikt spørsmål skal komme til Stortinget, og at man også har vurdert alle de tekniske løsningene ordentlig og grundig. Men i likhet med representanten mener jeg at en utredning bør vi få på plass og ferdig så raskt som mulig. Så får det senere bli opp til politikerne – når utredningen foreligger – å ta stilling til hvordan man vurderer det.
Jeg takker for tilleggssvaret – som jeg oppfatter slik at vi er på det samme sporet. Det er et faktum at når det gjelder representantforslaget i 2017, fra Kristelig Folkeparti – Hareide, Ropstad, mfl. – er det bare ett parti som går imot at vi skal gå inn i dette, og det er et av regjeringspartiene: Venstre. Det er vel ikke et spørsmål det er så lett for statsråden å svare på, men jeg må jo regne med at en utredning ikke forutsetter at man i regjeringen har interne dragkamper i det uendelige om hvorvidt man skal fremme noe eller ikke, for det er åpenbart et stort flertall på Stortinget som ønsker seg en slik type lovgivning, når man får gode og riktige rammer for det. Så jeg vil bare oppfordre statsråden til å sette mest mulig fortgang i saken. Det er veldig mange saker på nett hvor dette redskapet trengs.
Stortinget har bedt regjeringen om å utrede spørsmålet, og det skal vi selvfølgelig gjøre. Det var et overveldende flertall. I anmodningsvedtaket lå det ikke et vedtak om hva som skulle bli resultatet, det var et ønske om å utrede det. Det skal vi selvfølgelig gjøre, og vi prøver å gjøre det så raskt vi kan.
Dette spørsmålet, fra representanten Steinar Ness til fiskeriministeren, vil bli besvart av olje- og energiministeren på vegne av fiskeriministeren, som er bortreist. Spørsmålet vil bli tatt opp av representanten Liv Signe Navarsete.
«Nekst AS er ei ny gründerbedrift i Sogn og Fjordane som har utvikla eit unikt miljøprosjekt for oppdrett av laks utan lus, i tråd med Meld. St. 16. Selskapet har tilgang til godkjent ny teknologi og 3 mrd. kroner for ei unik satsing, men manglar nok konsesjonar til å realisere prosjektet. Nekst AS er òg den einaste aktøren i Sogn og Fjordane som no har ein godkjent søknad om utviklingskonsesjonar. Korleis vil statsråden medverke til å sikre at Nekst AS får dei rammevilkåra som trengs for å realisere dette prosjektet?»
Nærings- og fiskeridepartementet mottok i januar klageinnstillingen fra Fiskeridirektoratet der Nekst AS får delvis avslag på sin søknad om utviklingstillatelser. Saken er til behandling i departementet, og det blir derfor vanskelig og ikke riktig å kommentere denne enkeltsaken konkret. Generelt kan det framheves at antall tillatelser som tildeles selskaper som søker om utviklingstillatelser, bygger på faglig vurdering av det faktiske behovet for tillatelser i det omsøkte prosjektet. Ordningen med utviklingstillatelser gir aktørene en risikoavlastning ved utvikling av prosjekter som innebærer betydelig innovasjon og betydelige investeringer. Dette er omfattende og komplekse saker, og man vurderer grundig alle klagesakene som kommer til behandling, slik også Fiskeridirektoratet gjør i første instans. Ut over dette vil det ikke være riktig å kommentere enkeltsaker som er til behandling før endelig avgjørelse foreligger.
Sogn og Fjordane ligg i raud sone, som etter trafikklyssystemet må få kontroll over luseproblematikken for å få vekst i ei næring som er svært viktig for sysselsetjing og verdiskaping, både i kystkommunane og i fylket totalt sett. Havnæringane er eitt av dei sterkaste fortrinna til Sogn og Fjordane, og ein samla stortingsbenk har stor entusiasme for dette prosjektet, som kan føre til svært mange arbeidsplassar, og der det er investeringsvilje på 3 mrd. kr – noko som ikkje er kvardagskost i fylket vårt. No har representantar for partiet til statsråden, Framstegspartiet, òg ordføraren i Os, vore ute og sagt at Framstegspartiet er svært for dette prosjektet. Representantar frå Venstre og Kristeleg Folkeparti var på NRK i går og sa det same. Arbeidarpartiet og Senterpartiet har stått saman på benken om dette. Er det då slik å forstå at det er Høgre som vil vere den restriktive parten i ei regjeringshandsaming av eit slikt spørsmål?
Jeg er enig med representanten Navarsete i at havbruksnæringen er viktig for Sogn og Fjordane. Den er viktig for hele Norge – den er viktig for hele kysten. Jeg tror vi kan være enige om at hadde det ikke vært for havbruksnæringen, hadde kysten vår definitivt sett annerledes ut, spesielt der jeg kommer fra. Ordningen med utviklingskonsesjoner er nettopp for å kunne hente ut de mulighetene og de naturgitte forutsetningene vi som havnasjon har til å bruke havet til å produsere fantastisk mat. Jeg bare konstaterer at ordningen med utviklingskonsesjoner har truffet veldig godt. Det er stor interesse, det har vært mange søknader. Og så ber jeg om forståelse for at jeg ikke, på vegne av fiskeriministeren, konkret kan kommentere en sak som ligger til behandling, og som ikke er avgjort.
Eg takkar for svaret og har sjølvsagt forståing for det. Samstundes er det viktig for oss frå fylket å ta opp denne saka og få merksemd omkring ho. For dei som har fått fleire – ganske mange – utviklingskonsesjonar, er dei store selskapa. Det har me ikkje i Sogn og Fjordane. Me er i raud sone, og nettopp dette prosjektet, som kan medverke til å få bukt med luseproblematikken, kan vere nøkkelen til at òg Sogn og Fjordane kan få opp ei framtidig berekraftig næring, som då er stengd i dag. Så mi innstendige oppmoding, uansett kva minister som står her, er at regjeringa ser nøye på denne søknaden og òg ser han i eit samfunnsperspektiv. Både eg og statsråden kjem frå delar av landet der det ikkje er sjølvsagt å få den typen investeringar, og det er heller ikkje sjølvsagt å få ny teknologi inn. Så i staden for fleire spørsmål vil eg sende ei innstendig oppmoding frå eit samla fylke om at ein kjem denne søknaden i møte.
Oppfordringen er registert og notert. Så er det slik at ordningen med utviklingskonsesjoner følger av kriterier som gjør at de som søker, må kvalifisere seg, som jeg var inne på i mitt hovedsvar. Jeg kan ikke si noe mer ut over det jeg allerede har sagt. Engasjementet er registrert, og så ligger dette nå til behandling i departementet og vil få sin avgjørelse når man har gjort den jobben som man må gjøre.
Før jeg starter på mitt spørsmål, vil jeg gjøre oppmerksom på at det er en «trykkleif» i spørsmålet mitt. Det har jeg opplyst departementet om også, men jeg skal gjøre det synlig når jeg leser opp. Det er ikke alltid like lett å vite hvor streken skal være: «Norge styres nå av høyresiden, og Fremskrittspartiet har olje- og energiministeren. Det er flertall i Stortinget for å konsekvensutrede Nordland IV for oljeutvinning. Har statsråden noen planer om å foreslå en slik konsekvensutredning for Stortinget, og hvorfor har ikke Høyre og Fremskrittspartiet levert noe slikt forslag i løpet av deres snart seks år i regjering?» Det står «Nordland IV» i spørsmålet, der skulle det selvsagt stått «Nordland VI».
Jeg kan bekrefte at jeg som statsråd absolutt har planer om å gjennomføre det som er regjeringens politikk. Mitt ansvarsområde er i så måte det som angår petroleum. Det er vakkert og bra formulert i Granavolden-plattformen. Hovedmålet i regjeringens petroleumspolitikk er å legge til rette for lønnsom produksjon av olje og gass i et langsiktig perspektiv. Regjeringen vil videreføre en stabil og langsiktig petroleumspolitikk. Letepolitikken skal bidra til nettopp det. Nye, lønnsomme funn som sikrer inntekter, verdiskaping og sysselsetting, er viktig for å opprettholde vårt velferdssamfunn. Etablert praksis for gjennomføring av konsesjonsrunder på norsk sokkel for å gi næringen tilgang til nye, attraktive letearealer er således en viktig bærebjelke i denne politikken. Når det gjelder spørsmålet om åpning av nye områder, er regjeringens politikk forankret i vår politiske plattform, Granavolden-plattformen. I tråd med plattformen vil regjeringen ikke foreslå at det skal åpnes for petroleumsvirksomhet eller konsekvensutredes i henhold til petroleumsloven i havområdene utenfor Vesterålen, Lofoten og Senja i perioden 2017–2021. Regjeringen vil heller ikke iverksette petroleumsvirksomhet ved Jan Mayen, iskanten, i Skagerrak eller på Mørefeltene i denne regjeringsperioden. Forut for Granavolden-plattformen var dette først forankret gjennom samarbeidsavtalen med Venstre og Kristelig Folkeparti og deretter gjennom Jeløya-erklæringen. Således har dette vært regjeringens posisjon i hele den perioden som representanten Haukeland Liadal spør om. At jeg og Fremskrittspartiet, det partiet jeg tilhører, har et annet primærstandpunkt, som vi har gått til valg på, er godt kjent. Men i en flertallsregjering må det inngås kompromisser, og når det gjelder denne saken, medførte kompromisset at Fremskrittspartiet ikke fikk gjennomslag.
Jeg takker for et godt og konstruktivt svar – jeg vil legge vekt på det. Oljedirektoratet er bekymret. De har ved flere anledninger sagt høyt at de er bekymret for leteområder etter 2021. Etter min beregning er det fremdeles Høyre–Fremskrittspartiet–Kristelig Folkeparti–Venstre-regjeringen som styrer mot den tidsperioden. Nå når vi ser at vi har et flertall i Stortinget, velger altså regjeringen, selv om tiden er i ferd med å renne ut, ikke å se på muligheten for å innhente mer kunnskap om Nordland VI-området, for det er det vi snakker om i dag. Hva er oljeministerens plan og svar til de ansatte i Oljedirektoratet, så vel som til de mange tusen langs kysten som jobber i næringen, når det gjelder leteområder og at en ikke ønsker en konsekvensutredning?
Når vi snakker om dette aktuelle området, må jeg få lov til å minne representanten Haukeland Liadal om at Arbeiderpartiet satt åtte år i regjering forut for denne regjeringen, og jeg registrerte ikke at man fremmet forslag om konsekvensutredning av Nordland VI og Nordland VII. Det er ikke til å legge skjul på at havområdene utenfor Vesterålen, Lofoten og for så vidt også Senja er en del av norsk sokkels ressursgrunnlag, men norsk sokkel består – jeg holdt på å si – heldigvis av mer enn bare Lofoten og Vesterålen. Det å tildele attraktive letearealer er nettopp det som sikrer at vi har aktivitet på norsk sokkel, og at det er ringvirkninger. Det mener jeg beviselig at denne regjeringen har gjort. Det er gitt 411 utvinningstillatelser siden vi tiltrådte – 83 i januar, noe som var en rekordtildeling.
Jeg takker for svaret, og der kom det: En skylder på tidligere regjeringer – Bondevik-regjeringen, for den saks skyld, Stoltenberg-regjeringen, osv. Jeg mener at bekymringen fra Oljedirektoratet, som er tydelig på at vi nærmer oss 2021, året når leteaktiviteten vil gå nedover, gir all grunn til bekymring. Men Norge opererer i dag i om lag 100 sårbare områder, om lag 100 SVO-områder på norsk sokkel som kan likestilles med f.eks. Nordland VI. Tidligere statsråd Solveig Horne sa i 2017 i valgkampen til Næringsforeningen at hennes viktigste valgløfte til Rogaland var å se til at det ble konsekvensutredning i Nordland VI så vel som LoVeSe-området. Mener statsråden at tidligere statsråd Horne har holdt løftet sitt til velgerne sine langs kysten og i Rogaland?
Det er ingen hemmelighet hva som har stått i de ulike regjeringsplattformene siden man tiltrådte i 2013. Det har vært klinkende klart at det ikke har vært regjeringens politikk å konsekvensutrede Nordland VI, Nordland VII og Troms II – akkurat slik det er formulert i den siste regjeringsplattformen. Jeg har gitt en forklaring på hvorfor det er slik. Det er ulike meninger om dette mellom de fire regjeringspartiene. Så har man kompromisset på dette, og kompromisset er uttrykt slik det er. Denne kampen har mitt parti, som også tidligere statsråd Solveig Horne – som representanten Haukeland Liadal viste til – tilhører, tapt. Jeg registrerer også at det ikke er bare i partier i regjeringen at man diskuterer konsekvensutredning av Nordland VI og VII.
«Da Statoil og Hydro ble fusjonert i oktober 2007, var det store diskusjoner om hvorvidt dette ville føre til at det nye selskapet ville få for stor markedsmakt. Siden den gang har vi vært gjennom et par nedturer i denne bransjen, sist ved oljeprisnedgangen i 2014. Vi ser nå at det er et sterkt press på lønninger i leverandørbransjene til petroleumssektoren. Hva har regjeringen gjort for å sikre at ikke Equinor har for stor markedsmakt på norsk sokkel?»
Gjennom 50 år har vi utviklet en norsk olje- og gassindustri som har skapt enorme verdier for det norske samfunnet. Det har gitt oss store ringvirkninger, og det har gitt oss næringsutvikling, definitivt, i hele landet. Det viktigste for å opprettholde sysselsettingen i leverandørindustrien er å opprettholde aktivitetsnivået på sokkelen. Derfor består regjeringens politikk av tre hovedpilarer: stabile, forutsigbare rammevilkår, tildeling av attraktivt leteareal og aktiv innsats på forskning og utvikling. Oljenæringen er en global og syklisk næring. Vi vet også at det er et betydelig konkurransefortrinn i å ha et stort hjemmemarked, der alle deler er internasjonalt konkurransedyktig gjennom de oppturene og nedturene som er, og som har vært. Vi har i dag et langt større mangfold av operatører og eiere i lisensene enn hva vi hadde for 20 år siden, og antall feltoperatører er i denne perioden også nesten doblet. Dette er et resultat av en bevisst politikk og en vellykket petroleumspolitikk. Equinors sterke posisjon på norsk sokkel er et resultat av et bevisst ønske fra 1970-tallet om å bygge et sterkt norsk oljemiljø. Selskapet har opparbeidet seg en bred kompetanse og kunnskap om norsk kontinentalsokkel, og denne bruker vi aktivt til å skape langsiktige verdier på sokkelen. Selskapet, mener jeg, har derfor også stor egeninteresse av mangfold og konkurranse i alle deler av leverandørindustrien. Regjeringen har nylig utredet konkurransesituasjonen på norsk sokkel etter ønske fra Stortinget. Som rapportert i budsjettproposisjonen for 2019, konkluderte denne utredningen med at det ikke var behov for myndighetstiltak. En samlet energi- og miljøkomité sluttet seg til denne vurderingen rett før jul, og ingenting har endret seg siden da. Selskapene møter over tid ulike utfordringer gjennom opp- og nedgangstidene. De er selv ansvarlig og de beste til å tilpasse seg de rådende markedsforhold, og det tenker jeg er en klok arbeidsfordeling. I tillegg er et stort hjemmemarked for næringen på både kort og lang sikt den beste garantien for å opprettholde gode, lønnsomme arbeidsplasser også i framtiden.
Takk for svaret. Jeg vil gjerne vise til en særavtale mellom partene på et verft i Rogaland som er leverandør til Equinor, og som jeg har fått innsyn i. Der er det blitt enighet om en lønnsreduksjon på 10 pst., og i avtalen sies det at uten denne lønnsreduksjonen hadde ikke bedriften fått det oppdraget de arbeider med for tiden. Dette er en lønnstakergruppe som ikke har hatt noen særlig lønnsvekst de siste årene, og det er grunn til å tro at dette gjelder flere av leverandørbedriftene. Det betyr at det økte milliardoverskuddet til Equinor i den senere tid blir betalt av vanlige arbeidstakere, og vanlige arbeidstakere er den viktigste næringsklyngen vi har her i landet. Mener statsråden at dette er en utvikling som tjener nasjonen på lengre sikt?
Statsråden kjenner ikke til den konkrete saken som det blir referert til her. Jeg viser også til svaret som ble gitt på et tidligere spørsmål i salen i dag, fra arbeids- og sosialminister Anniken Hauglie. Det viktigste regjeringen kan gjøre, er å legge til rette for at det er aktivitet på norsk sokkel. Det har denne regjeringen gjort. Vi har hatt en arbeidsfordeling som har tjent dette landet godt, der selskapene tar de kommersielle beslutningene innenfor rammeverk og lovverk og staten tildeler areal. Det har vi gjort. Og den beste måten vi kan sikre at det er en konkurranse og aktivitet på norsk sokkel i framtiden på, er ved å gjøre det regjeringen har gjort, nemlig å tildele nye utvinningstillatelser.
Jeg takker igjen for svaret. Jeg kan gjerne ta en sak som statsråden bør kjenne til, for i en rekke artikler og i lederen i siste utgave av bladet Maritim Logg, fra sjømannsorganisasjonene, går de kraftig i rette med Equinors bruk av sin markedsmakt. Det påstås bl.a. at Equinor bruker makten til å maksimere sin profitt. Vi hører at rederier heller lar skipene sine ligge til kai enn å la dem seile for Equinor – med store tap. Den maritime klyngen er en viktig kompetanseklynge på veien mot nye næringer innen f.eks. fornybar energiproduksjon. I tillegg vet vi at faste stillinger innen sjøfart er byttet ut med midlertidighet i stor grad. Mener statsråden at dette er en bærekraftig måte å beholde en slik kompetanseklynge på?
Jeg har stor forståelse for den utfordringen den maritime næringen har hatt, og for så vidt også står i, etter en periode med et historisk oljeprisfall. Er det noe jeg føler meg trygg på, er det at det er konkurransekraft i norsk maritim næring, som gjør at den kommer til å være til stede både på norsk sokkel og på de andre soklene rundt omkring i verden. Det viktigste vi kan gjøre som myndighet og som regjering, er nettopp det vi gjør, å tildele areal for å lete i, der det kan bli funn, der det kan komme aktivitet. Og skal vi ha en maritim næring i Norge i framtiden, er det akkurat det som er et av de viktigste virkemidlene, at det er et behov for den maritime næringen.
«I Innst. 376 S[[2010–2011]] skreiv ein samla komité at det «er viktig at drifts- og basemiljøet i Florø videreutvikles, og at kompetanse- og funksjonsbredde, herunder personelltransport, sikres. Dette vil være til gunst for regionen, men trolig også i forhold til de behov Statoil og etter hvert flere andre selskap har og er ventet å få i området». Kan statsråden garantere at konsesjonsvilkåra vert overhaldne?»
Jeg er glad for at representanten Heggø er opptatt av olje- og gassvirksomhetens rolle som en viktig distriktsnæring. Næringen har ansatte i nær sagt alle landets kommuner og gir grunnlag for mer enn 170 000 sysselsatte i hele landet. Dette ser jeg selv hver gang jeg reiser hjem til Vesterålen. Da møter jeg mennesker som er på vei til og fra jobb i oljenæringen, mennesker som handler på lokalbutikken og etterspør varer og tjenester lokalt. Vi kan ikke vedta ringvirkninger. Grunnlaget er en stabil og forutsigbar olje- og gasspolitikk, der næringen får tildelt nytt areal – der leverandører av varer og tjenester til virksomheter er effektive og konkurransedyktige, slik at feltene våre lever lengst mulig og skaper størst mulig verdier for samfunnet, og at kontrakter tildeles de beste tilbyderne. Petroleumspolitikken mener jeg leverer. I 2019 anslås olje og gass å bidra med 286 mrd. kr i statskassen. Hadde vi delt ut disse pengene direkte til landets innbyggere, hadde hver husholdning på fire fått over 200 000 kr. Representantens partifelle, Ola Teigen, vet en del om dette. Han er ordfører i Flora kommune og vert for Fjord Base, som forsyner en rekke felt i Nordsjøen. Akkurat nå jobbes det med gigantprosjekter med investeringer på 20 mrd. kr i Gjøa-området, og ikke minst får Gjøa-feltet forlenget levetid. I tillegg er planen å drive Snorre-feltet til 2040, mer enn 25 år lenger enn antatt i Plan for utbygging og drift, PUD. Ola Teigen vet at prosjektene vil gi store muligheter, også for aktørene på Fjord Base, og vil bidra positivt til både kommunen og regionen. Med fortsatt aktiv petroleumspolitikk som gir nye prosjekter til havs, og tilrettelegging for konkurransedyktig næringsaktivitet lokalt, sikrer vi robust aktivitet på fastlandet og langs kysten, også ved basen i Flora kommune, i representantens hjemfylke.
Eg takkar for svaret. Det hadde òg vore veldig fint om statsråden hadde svart på spørsmålet eg stilte. Konsesjonsvilkåra er med på å sikra lokale ringverknader, f.eks. er logistikkverksemda svært viktig for Florø-basen. KonKraft driv med prosjektet «Konkurransekraft – norsk sokkel i endring». Her er logistikk eit av innsatsområda som ein skal jobba vidare med. Outsourcing kan fort verta svaret. Dette kan innebera at operatørselskapa i mindre grad styrer med slikt sjølve, og at ein tredjepart på vegner av fleire oljeselskap med felles eller liknande behov tek over. Korleis vil statsråden sikra transparens i f.eks. KonKraft, slik at vi sikrar at konsesjonskrav og Stortingets vilje vert følgde opp i praksis?
Jeg vil vise til regjeringen Stoltenbergs forslag om endring av petroleumsloven § 10-2, som ble vedtatt av Stortinget i 2011, som omhandlet krav til organisering og ledelse av petroleumsvirksomheten, bl.a. baser. Det ble vist til at rettighetshavere på kommersielt grunnlag vil beslutte baser som skal benyttes i petroleumsaktiviteten. Som jeg sa i mitt hovedsvar, er det sånn at vi har en arbeidsfordeling, og jeg viser til hva jeg nettopp refererte til, og som Stortinget har vedtatt. Det er selskapene som tar de kommersielle beslutningene, og så har myndighetene som ressurseier en viktig rolle. Og det å tildele nytt areal, som denne regjeringen har gjort, sikrer at det er aktivitet langs hele kysten, også på basen i Florø.
Eg takkar for svaret. Vil statsråden godta at selskap tek avgjerder som ikkje er i tråd med konsesjonsvilkåra? Storbritannia har ein modell der forsyningsbasane i hovudsak er reine omlastingshamner, medan basane i den norske modellen er velfungerande næringsklynger der aktivitetsvolum, kompleksitet og tenestebreidd gjer det mogleg å tilby konkurransedyktige tenester langs eit breitt spekter. Ein slik norsk modell er heilt avgjerande for Florø-basen og dannar òg betre grunnlag for etter kvart å utvikla ny og grønare industri. Kan statsråden garantera at den norske modellen vert liggjande fast, og korleis vil han sikra transparens i f.eks. KonKraft?
Jeg viser til Prop. 85 S for 2010–2011, om utbygging og drift av Valemon-feltet, Innst. 376 S for 2010–2011, og Stortingets vedtak om plan for utbygging og drift av Valemon-feltet, som ble godkjent av departementet 30. juni 2011. Godkjennelsen ble gitt i samsvar med de framlagte planene, merknadene, forutsetningene og vilkårene som framkommer av nevnte proposisjon og innstilling, og da ble det ikke stilt vilkår om bruk av bestemte baser for forsyning og helikoptertransport. Men jeg oppfatter at jeg og representanten har akkurat samme ønske: mest mulig ringvirkninger. Derfor har også denne regjeringen hatt en aktiv politikk i tildeling av nytt areal, slik vi bl.a. gjorde i starten på dette året, med historiske 83 nye utvinningstillatelser, som også vil generere aktivitet på Florø-basen.
Jeg har gleden av å stille følgende spørsmål: «Vestlandet er en energiregion. Vår industri er verdensledende på sine felt. Det gjør oss godt posisjonert for fremtiden med høyere verdiskaping og lavere klimagassutslipp. En større del av norsk sokkel skal elektrifiseres. I realiteten bygger vi infrastruktur på havbunnen som i fremtiden kan brukes av havvind. Slik er olje- og gassnæringen en avgjørende næring for å bygge grønn industri. Hvilken strategi har regjeringen for å bruke vår verdensledende kompetanse og teknologi innen petroleum for å bygge norsk havvindindustri?»
Det foregår en revolusjonerende utvikling innenfor vindkraft til havs, og Norge både kan og må spille en viktig rolle i denne utviklingen. Markedet for vindkraft til havs er internasjonalt, både i våre nærområder, i Europa, i Asia og i Nord- og Sør-Amerika. Til tross for at vi hittil ikke har hatt et hjemmemarked av betydning, kan vi glede oss over at norske bedrifter eksporterer varer og tjenester for milliardbeløp til denne næringen. Det er viktig at næringen fortsetter å gripe de spennende mulighetene som nå vokser fram. Norske bedrifter har høy kompetanse innenfor havnæringen og er konkurransekraftig og dyktig innenfor vindkraft til havs. Regjeringen la fram vår strategi for flytende vindkraft i budsjettet for 2018, og den er fortsatt et uttrykk for regjeringens politikk på dette området. Et viktig utgangspunkt for vår strategi er nettopp at norske bedrifter har sterk kompetanse fra olje- og gassnæringen, skipsfart og fornybar kraftproduksjon, slik representanten peker på her. Gjennom støtten til Norwegian Energy Partners, NORWEP, bidrar regjeringen til å fremme norske bedrifter innen vindkraft til havs i internasjonale markeder. I tillegg understøttes aktiviteten av våre generelle ordninger for å fremme handel. Enova kan støtte demonstrasjonsprosjekter for vindkraft til havs. Ellers er det et premiss for utbygging av fornybar energi i Norge at denne skal skje på markedsvilkår, det vil si uten subsidier og støtte. Utviklingen går svært raskt. På noe sikt kan vi se for oss en kommersiell aktivitet innen fornybar energi også i norske havområder. Derfor forbereder mitt departement nå åpning av ett eller to områder for konsesjonssøknader om fornybar energiproduksjon til havs, slik havenergiloven legger opp til. Departementet forbereder også et forslag til forskrift til havenergiloven, som bl.a. vil klargjøre saksgangen for denne type konsesjoner.
Jeg takker statsråden for svaret. Det er mange ulike virkemidler og fine ord. Min frykt er at innsatsen blir spredt tynt utover forskjellige virkemidler uten at en har en klar målsetting for norsk industribygging på flytende havvindteknologi, basert på skuldrene av olje- og gassnæringen. Derfor er mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden om regjeringen har en konkret målsetting for norsk industri, og hvor den skal være, basert på flytende havvind, f.eks. i årstallet 2030.
Jeg viser til hva som står i Granavolden-plattformen og til mitt hovedsvar, der jeg peker på at vi jobber med å åpne områder nettopp for at denne type prosjekter kan utvikles. Vi har et generelt virkemiddelapparat som jeg mener treffer dette godt. Det er ingenting i veien for å fremme gode prosjekter, og mitt departement vil vurdere alle søknader om tillatelse som kommer for å bygge ut fornybar energi.
Mitt spørsmål gikk ikke på å åpne områder. Det er det bra at regjeringen er i gang med. OECD mener havvind kommer til å være en av de viktigste havnæringene våre i 2030, og i Europa er vindkraft til havs den raskeste formen for fornybar energiproduksjon. Dette toget går nå. Spørsmålet er om vi i Norge skal være med og gripe muligheten og sørge for et nytt industrieventyr. Industrien selv har bedt regjeringen om å definere klare mål for å bygge en ny industri basert på flytende havvind. I dag står Norge for 5 pst. av markedsandelen for teknologi for tjenester i det globale havvindmarkedet. Det er en høy andel for et lite land, men industrien vil at vi definerer et mål om at andelen skal øke til 10 pst. i 2030. Er det aktuelt for regjeringen å komme med en slik konkret målsetting for ny industri basert på havvindteknologi?
Jeg mener at i mitt hovedsvar var det det jeg varslet. Man jobber med å åpne områder, og jeg viste også til hva som står i Granavolden-plattformen når det gjelder demonstrasjonsprosjekter, osv. Vi arbeider med dette nå, og det er ikke lenge før vi kan presentere disse forslagene. Departementet har gjort et grundig arbeid med dette, og vi må erkjenne at det bl.a. er store områder som vurderes – med mange interesser, som fiskeri-, miljø- og petroleumsinteresser. Jeg mener det beste vi kan gjøre, er et grundig arbeid med dette. Demonstrasjonsprosjekter, prosjekter til forsyning av petroleumsinstallasjoner, kan det søkes konsesjon om når som helst. Man trenger ikke vente på at områder åpnes.
Jeg vil stille spørsmål til olje- og energiministeren. Det lyder som følger: «I revidert nasjonalbudsjett for 2018 skrev regjeringen følgende: «Beslutning om å bidra til å finansiere investering og drift av et fullskala prosjekt for fangst og lagring av CO 2 må vurderes opp mot andre klimatiltak. Vi må velge effektive tiltak som gir størst mulig klimaeffekt.» Hvilke andre klimatiltak ser statsråden på som mer effektive enn karbonfangst og -lagring?»
Klimautfordringene krever stor innsats i årene framover og må møtes innenfor et smalere handlingsrom i budsjettene. Dette betyr at det til enhver tid er nødvendig å velge effektive tiltak som gir størst mulig klimaeffekt. Dette har vært norsk politikk i mange år, og det har vært og er – oppfatter jeg – bred politisk enighet om at kostnadseffektivitet skal være en bærebjelke i norsk klimapolitikk. Arbeiderpartiet har også gått inn for dette, og prinsippet har sågar blitt kalt Stoltenberg-modellen. Det er ikke ett enkelt tiltak som vil ta Norge til lavutslippssamfunnet. Det handler om å gjøre mange ting samtidig. Innenfor mitt ansvarsområde har vi f.eks. også etablert et forskningssenter for lavutslippsteknologi, som forsterker regjeringens innsats for å redusere utslippene fra norsk sokkel. Skal verden lykkes med å redusere globale klimagassutslipp i tråd med klimamålene og til lavest mulig kostnader, vil fangst og lagring av CO 2 være helt nødvendig. Samtidig er det i dag en stor usikkerhet knyttet til framtidig utvikling av CO 2 -håndtering. Først når mange land tar i bruk denne teknologien, vil CO 2 -håndtering kunne bli et kostnadseffektivt klimatiltak globalt. Derfor er det viktig at det norske prosjektet bidrar til kunnskapsspredning og teknologiutvikling internasjonalt. Et rimelig kostnadsnivå er her avgjørende for at prosjektet skal kunne bli et godt demonstrasjonsprosjekt som viser at fangst og lagring er mulig økonomisk. Så må vi sørge for at det norske prosjektet bidrar til å øke trua på CO 2 -håndtering som klimatiltak og ikke virker avskrekkende for andre framtidige prosjekter. Regjeringen jobber derfor for et prosjekt som bidrar til at CO 2 -håndtering oppnår et tilstrekkelig lavt kostnadsnivå, samt at det synliggjør at andre utbyggere vil komme etter, og at læringen som oppstår i demonstrasjonsanlegget, kommer til å spres til etterfølgende utbyggere.
FNs klimapanel sier at verden etter all sannsynlighet må ha en rask og omfattende utbygging av karbonfangst og -lagring for å ha mulighet til å begrense global oppvarming på 2 grader. Norge har sluttet seg til Parisavtalen og forpliktet seg til å nå klimamålene innen 2030, som betyr en reduksjon av klimautslippene med minst 40 pst. En tidlig satsing på CO 2 -håndtering i Norge vil kunne bygge framtidig konkurransekraft for norsk industri, både på fastlandet og på norsk sokkel. Denne satsingen kan bidra til å få redusert klimautslippene, til økt verdiskaping og skape mange tusen nye arbeidsplasser. Jeg fikk ikke svar på om statsråden har andre tiltak som han mener er bedre enn karbonfangst og -lagring. Jeg fikk bare en sammenfatning om at det er mange ting som må gjøres samtidig – ingen klare prioriteringer. Mitt spørsmål er: Hva gjør statsråden nå for å få realisert den satsingen som går på karbonfangst og -lagring, som er utrolig viktig for norsk industri og mulighetene framover?
Det overordnede målet for regjeringens arbeid med fangst og lagring av CO 2 er å bidra til at det blir et kostnadseffektivt tiltak i arbeidet mot globale klimaendringer. Det er store internasjonale aktører involvert i det norske prosjektet. Dette gir det norske prosjektet gode forutsetninger for å bidra til internasjonal teknologiutvikling og kunnskapsspredning. For at kostnadene skal gå betydelig ned, må det utvikles mange prosjekter på globalt nivå, og regjeringen jobber med EU og andre land for å fremme CO 2 -håndtering som en av løsningene når det gjelder de globale klimautfordringene.
Det er interessant å følge opp dette, for statsråden svarer ikke på det spørsmålet jeg stiller. Men jeg kan følge opp det statsråden prater om, og det er nemlig kostnader som er det viktige svaret her. Da er det interessant å få vite: Når ser statsråden for seg at man har en investeringsbeslutning klar for det prosjektet som går på karbonfangst og -lagring? Vil man kunne klare det innen 2020, eller vil man drøye det til 2021 og bidra til at det kanskje ikke skjer noe som helst? Det er utrolig viktig at regjeringen er frampå og ikke lener seg bakover og bare lar ting flyte. Jeg føler at regjeringen mangler kontroll på dette, og jeg forventer at statsråden kan bekrefte om det kommer en sak til Stortinget om finansieringsmodeller i løpet av våren, som regjeringen selv har sagt. Den saken er ennå ikke kommet, og jeg lurer på når den kommer.
Det kan statsråden bekrefte. Regjeringen kommer til å levere på den bestillingen som Stortinget har gjort, om å komme tilbake til Stortinget våren 2019 med en synliggjøring av ulike finansieringsmodeller. Det kan jeg bekrefte at regjeringen vil gjøre. Så kan jeg samtidig bekrefte at den tidsplanen som har vært omtalt og varslet i forbindelse med CCS-prosjektet, hele kjeden, står fast, og der har man pekt på en beslutning i 2020/2021.
«Det finnes få, om noen, utslippsscenarioer som når målet om å begrense temperaturøkningen til to grader uten karbonfangst og -lagring. Når regjeringen fremdeles nøler med å få på plass karbonfangst og -lagring – er det fordi man anser at Norge allerede har nådd klimamålene og gjort de nødvendige utslippskuttene?»
Regjeringen nøler ikke med å få på plass et godt prosjekt for fangst, transport og lagring av CO 2 i Norge. Vi jobber iherdig med industriaktørene om å utarbeide et solid beslutningsgrunnlag for investeringsbeslutning i fullskalaprosjektet. Regjeringens klimapolitikk har som mål å kutte utslipp raskest mulig og bidra til å utvikle teknologiske løsninger som gjør det mulig for verden å nå målene i Parisavtalen. Skal verden lykkes med å redusere globale klimagassutslipp i tråd med klimamålene og til lavest mulig kostnader, vil fangst og lagring av CO 2 være helt nødvendig. Dette slår både FNs klimapanel og Det internasjonale energibyrået klinkende klart fast. Regjeringen bidrar til å utvikle teknologi for fangst, transport og lagring av CO 2 . Vi har ambisjon om å realisere en kostnadseffektiv løsning for fullskala CO 2 -håndtering i Norge, gitt at dette gir teknologiutvikling i et internasjonalt perspektiv. Norge jobber også med å utvikle teknologi som verden trenger for å nå klimamålene, samtidig som vi kutter egne utslipp. Granavolden-plattformen viser til sektorovergripende økonomiske virkemidler i form av avgifter og omsettelige kvoter og er – og skal være – hovedvirkemidlene for å kutte utslipp i Norge. Norge har oppfylt Kyoto-forpliktelsen i første forpliktelsesperiode, og vi vil oppfylle norsk Kyoto-forpliktelse i inneværende periode. Under Parisavtalen har Norge meldt inn et betinget utslippsmål om å redusere utslippene av klimagasser med minst 40 pst. sammenlignet med 1990. Klimaloven lovfester dette målet. EU har meldt inn et tilsvarende mål. Vi er i dialog med EU om felles oppfyllelse av utslippsmålet for 2030. Norge deltar allerede i EUs kvotesystem for bedrifter, og dette vil inngå som én av tre pilarer i en avtale om felles oppfyllelse av utslippsmålet for 2030.
Klimapolitikken til denne regjeringen går tregt. Vi er ikke i rute med å nå våre forpliktelser, og vi gjør ikke det vi skal for ikke å overstige verdens temperatur med over 1,5 grader. Og ut fra det jeg hørte på Politisk kvarter i går, skjønner jeg hvorfor. Det er klart at når regjeringens talspersoner her på Stortinget snakker om klimahysteri og avfeier klimaflyktninger med at det er dårlig vær også i Norge, sier det seg selv at det går tregt med klimahandling fra denne regjeringen. Jeg blir jo bekymret når jeg hører alle forbeholdene ministeren tar når vi snakker om fangst og lagring. Han viser til det internasjonale perspektivet, og ikke minst viser han til utgiftene. Det er klart at dette vil være et stort og dyrt prosjekt, men det aller dyreste er klimaendringene. Er statsråden enig i at det aller dyreste vi gjør i klimapolitikken, er å ikke handle når det gjelder å skape teknologi for fangst og lagring?
Vi har ingen tid å miste, og vi gjør det vi kan for å få fram et godt beslutningsgrunnlag så raskt som mulig. Samtidig er både staten og industriaktørene i prosjektet opptatt av å følge et godt industrielt prosjektløp. Det innebærer at vi må bruke nødvendig tid på planleggingen av dette prosjektet. Regjeringen ønsker ikke å øke risikoen i prosjektet ved å forsere den tidsplanen som er varslet. Regjeringen redegjorde i revidert budsjett for 2018 om at en investeringsbeslutning kan fattes i 2020/2021. Dette ble også gjentatt i statsbudsjettet for 2019. Det er denne tidsplanen som fortsatt gjelder.
Vi har ingen tid å miste, sier energiministeren. Men vi har allerede mistet et helt år, for da regjeringen la fram statsbudsjettet for 2018, var det et kutt til CO 2 -rensing i industrien som gikk fra 360 mill. kr til 20 mill. kr. Ingen satsing – det var en total utradering av hele satsingen som regjeringen tidligere hadde hatt. Det har gjort at det allerede har blitt et års utsettelse – nå snakker ministeren om 2021. Man kan jo mistenke at han har lyst til å gå av selv før han ber noen sette i gang med dette prosjektet. Ett problem er selve det ene året – det er alvorlig nok i seg selv – men det mest alvorlige er hva slags signaler regjeringen sender ut når de foreslår kutt, og når de ikke viser vilje til å lede. Dette er et stort prosjekt for Norge, det trenger sterke talspersoner. Da blir jeg bekymret når energiministeren snakker, for han er ikke den kraften man trenger rundt Kongens bord til dette store prosjektet for Norge. Er statsråden enig i at det enorme kuttet regjeringen gjennomførte i 2018, sendte dårlige signaler til markedet og dårlige signaler rundt det at Norge er villig til å satse i prosjektet?
Denne statsråden tiltrådte 31. august i fjor. Hver dag som har gått siden den datoen, har interessen for CCS økt. Det er fordi verden erkjenner at dette er et av virkemidlene som må på plass. Men hver dag har mitt departement også vært opptatt av å prate med dem som er våre naturlige samarbeidspartnere i dette prosjektet, i Norge og ute i verden. Vi har ikke nedprioritert dette prosjektet. Med dette prosjektet har vi nettopp gjort det vi har sagt vi skal gjøre. Vi har prioritert det. Jeg viser til inneværende års budsjett: Det er bevilget 650 mill. kr, i tråd med den tidsplanen man har sagt – og lagt – for dette prosjektet.
«Norge har muligheten til å utvikle løsninger og infrastruktur som kan «avkarbonisere» europeisk industri ved å lagre CO 2 i Nordsjøen. Karbonfangst og -lagring[[CCS]] er det nærmeste vi kommer en felles løsning for utslipp fra bl.a. metallurgisk, mekanisk og kjemisk industri. I statsbudsjettet for 2019 stod det om CO 2 -håndtering at «Regjeringen har en ambisjon om å realisere en kostnadseffektiv løsning for fullskala CO 2 -håndtering i Norge, gitt at dette gir teknologiutvikling i et internasjonalt perspektiv». Mener statsråden at aktørene involvert i CCS i Norge, ikke bidrar til teknologiutvikling i et internasjonalt perspektiv?»
Regjeringen er svært fornøyd med den internasjonale bredden blant aktørene involvert i det norske CO 2 -håndteringsprosjektet. Her er store internasjonale aktører, som finske Fortum, tyske Heidelberg, franske Total og nederlandske Shell, samt store norske aktører med betydelig internasjonal tilstedeværelse, som Equinor og Aker Solutions. Dette har sikret oss et godt utgangspunkt for internasjonal teknologiutvikling og kunnskapsspredning. For at kunnskapen vi bygger skal få best mulig spredning, må vi arbeide hardt for at fullskalaprosjektet bidrar til at flere internasjonale prosjekter kommer til å bli realisert. Det kan være prosjekter som benytter seg av den norske transport- og lagerinfrastrukturen, og det kan være nye prosjekter andre steder. Sammen med industriaktørene i prosjektet arbeider derfor regjeringen med bl.a. å fjerne barrierer for transport av CO 2 over landegrenser og støtter opp om finansieringsordninger i Europa for etterfølgende prosjekter. Industriaktørene legger ned en stor innsats for å skaffe CO 2 fra europeiske utslippskilder som kan benytte seg av en norsk CO 2 -transport- og lagerinfrastruktur. Erfaringen fra teknologisenteret på Mongstad viser at det er mulig å lykkes med teknologispredning internasjonalt. På TCM er staten eier sammen med Equinor, Shell og Total. Store internasjonale selskaper har testet, og ønsker å teste, fangstteknologi på dette senteret. TCM og kompetansen som er bygd opp, er etterspurt internasjonalt, bl.a. fra Kina og USA. For at fangst og lagring av CO 2 skal bli et effektivt klimatiltak, må det tas i bruk i stor skala internasjonalt. Regjeringen ønsker at arbeidet med fullskalaprosjektet i Norge nettopp skal bidra til dette. De store internasjonale aktørene som deltar i fullskalaprosjektet, jobber allerede godt med kunnskapsspredning og teknologiutvikling for å bidra til at vi nettopp når dette målet, men det avhenger også av at det er en etterspørsel etter teknologien også fra andre.
Eg trur ikkje statsråden tek alvoret inn over seg. Me har to utfordringar. Me har ei utfordring som er klimautfordringa. Så har me utfordring nummer to, me har ein stor oljeindustri og ein stor industri som krev reinsing. Me føler dagleg presset på at oljeindustrien skal trappast ned – det skal vernast, me kan ikkje la den aktiviteten koma. Det einaste svaret på alt dette er å få CO 2 -reinsing på plass. Då kan me oppretthalda 300 000 arbeidsplassar, men viss me skal begynna å trappa ned oljeverksemda vår på grunn av krav som kjem fordi me slepper ut for mykje, er det mykje betre at me satsar sterkt på CO 2 -reinsing – brukar pengar på det. Det må òg inn i desse reknestykka som ein lagar, når ein skal vurdera kva det kostar å byggja lagring, og kva det kostar med fangstanlegg. Kva kostar det ikkje å måtta la alle milliardane som ligg der ute, liggja igjen i bakken?
Jeg kan slå fast at det ikke er regjeringens politikk å trappe ned aktiviteten på norsk sokkel, og heller ikke avvikle aktiviteten på norsk sokkel – tvert imot. Parallelt med dette jobber vi, som jeg har besvart i tidligere spørsmål, med CCS-prosjektet, slik vi har varslet Stortinget om. Vi har i år bl.a. en ramme på 650 mill. kr for å jobbe ut dette prosjektet fram til en investeringsbeslutning, som vi selvfølgelig vil komme tilbake til Stortinget med. Vi gjør ikke dette alene, vi gjør det i lag med tunge industriaktører, vi gjør det i lag med alliansepartnere i Europa, og det er vi nødt til hvis vi skal lykkes.
Ja, ein gjer det i lag med andre, men ein gjer det for putlete, det vert for lite ut av det, det vert berre prat, for me treng nokon som handlar. No skal eg avslutta med å stilla eit spørsmål til, og det gjeld det sentrallageret som ein snakkar om i den samanhengen: Vil det sentrallageret som no skal byggjast ute i Øygarden, kunna byggjast uavhengig av dei løysingane ein finn for fangstanlegg på Norcem og Klemetsrud?
Vi jobber med ett prosjekt, og det er fangst og lagring. Det er det som er prosjektet, og det er det prosjektet vi kommer til å jobbe ut fram mot en investeringsbeslutning, som vi kommer tilbake til Stortinget med.
«Karbonfangst og -lagring gjør norsk industri til en del av løsningen på klimaproblemet samtidig som det skaper nye arbeidsplasser. Hvis Norge leverer lagring i henhold til EUs veikart for karbonfangst og -lagring, vil det innebære 22 000 arbeidsplasser bare knyttet til karbonlagring allerede i 2030. I tillegg kommer arbeidsplasser innenfor fangst og transport. Er statsråden enig i at det ville vært en fordel for Norge om disse arbeidsplassene ble etablert her i landet?»
Både FNs klimapanel og Det internasjonale energibyrået peker på at det vil være svært vanskelig, og ikke minst mye dyrere, å nå målene i Parisavtalen uten fangst og lagring av CO 2 . Og dersom vi lykkes med fullskalaprosjektet, som bidrar til å spre teknologien internasjonalt, kan dette bli en betydelig kompetansenæring for Norge. Likevel er det svært vanskelig å beregne hvordan sysselsettingseffektene vil bli i omfang, og hvor de vil finne sted. Norge har i dag en betydelig kompetanse og aktivitet på området, og dersom vi realiserer en kostnadseffektiv løsning for fullskala CO 2 -håndtering i Norge, vil dette føre til etablering av arbeidsplasser også i Norge. For klimaet er det antall tonn CO 2 som lagres permanent under bakken, og ikke antall arbeidsplasser i Norge, som er viktigst. For Norge er det samtidig en fordel at den innsatsen som vi legger ned for klimaet, også skaper arbeidsplasser, som representanten påpeker. La meg bare understreke at regjeringen ønsker å få mest mulig igjen for et eventuelt fullskalaprosjekt i Norge. Hovedmålet med prosjektet er å bidra til å utvikle en kostnadseffektiv teknologi for fangst, transport og lagring av CO 2 . Men vi vil også legge til rette for at prosjektet kan generere arbeidsplasser i Norge. Prosjektet, mener jeg, er godt satt opp til nettopp å gjøre det.
Takk for svaret. Norge har virkelig lyktes på spesielt ett felt, og det er TCM på Mongstad. Det er blitt verdens største og mest fleksible testanlegg for karbonfangst. I tillegg er det gjennom mange års drift bygd opp en egen kompetanse som gjør at det er særdeles attraktivt. Jeg hørte fra andre kolleger som har stilt spørsmål tidligere, at kinesere og amerikanere ønsker heller å bruke vårt anlegg enn å investere i et tilsvarende selv. Blant annet har amerikanerne satt av 40 mill. dollar gjennom sitt olje- og energidepartement til seks ulike selskaper, derunder også et som har inngått avtale med TCM på Mongstad. Problemet er at de har konsesjon kun til august 2020, mens de har avtaler i tre år framover. Når vil ministeren sikre at de får forlenget den konsesjonen?
En ny avtale med teknologisenteret på Mongstad er noe departementet jobber med nå, og man forhandler med mulige framtidige aktører. Teknologisenteret på Mongstad er, som representanten påpeker, viktig. Det er en del av kompetansebasen, og det mener jeg det har vært, er i dag, og kommer til å være i framtiden.
Til dette med forutsigbarhet når det gjelder et senter, når amerikanerne står i kø for å etablere sine selskaper for å produsere helt fram til modenhet og kommersialisering: Dette er ett år fram i tid. Hvorfor ikke klare å prioritere den delen? Og et spørsmål til: Hva gjør ministeren for å skape det markedet med tanke på framtidige produkter som er mulig å få produsert parallelt med at man får lagret karbon?
La meg bare vise til regjeringens CCS-prosjekt og til svaret jeg ga i stad. Avtalen som gjelder teknologisenteret på Mongstad, er noe det jobbes med, og det vil man komme tilbake til.
«Gjennom karbonfangst og -lagring kan Norge sikre utslippsfri energi til Europa og samtidig tilby europeisk industri lagring av CO 2 – i tråd med det Parisavtalen ber om. Det vil kunne bli en stor og viktig industri for Norge. Da vi fant olje og gass, stimulerte vi til teknologiutvikling ved at staten tok nesten hele regningen, mot at selskapene betaler nesten 80 pst. i skatt av inntektene. USA skal nå gi skatterefusjon for hvert tonn CO 2 som renses og lagres. Vil regjeringen innføre en slik klimarefusjonsordning i Norge?»
Det er bred enighet om behovet for fangst og lagring av CO2, og det brukes betydelige ressurser på å utvikle teknologien. Som jeg har nevnt tidligere i år, er det bevilget mer enn 650 mill. kr for å følge opp dette arbeidet – betydelige midler som viser regjeringens vilje til nettopp å stimulere til teknologiutvikling. Nå pågår et løp fram mot investeringsbeslutning i fullskalaprosjektet, der også prosjektstudier skal gjennomføres, og resultatene skal kvalitetssikres etter statens prosjektmodell. Det aller viktigste vi kan gjøre for å bidra til utviklingen av fangst og lagring av CO2, er å sikre at dette arbeidet lykkes, slik at vi ved investeringsbeslutning kan legge fram et godt beslutningsgrunnlag for Stortinget. Jeg kan forsikre representanten om at alle involverte aktører jobber hardt for at vi skal få dette til. I forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett for 2018 ba flertallet i denne sal regjeringen om å legge fram en orientering om aktuelle finansieringsmodeller for fangst, transport og lagring av CO2 i løpet av våren 2019. Jeg kan bekrefte at dette følger regjeringen opp. Et fullskalaprosjekt vil i første omgang medføre store utgifter og få inntekter. Men formålet er å gi positive virkninger for andre prosjekter, og vår innsats må derfor utformes i tråd med dette formålet – til forskjell fra olje- og gassvirksomheten, der hovedformålet er å hente inn størst mulige inntekter.
Jeg spurte ikke om fullskalaprosjektet, men om en klimarefusjonsordning i Norge, og om regjeringen tenker på det. USA vedtok nå i februar en lov som gir selskapene skatterefusjon for hvert tonn CO2 de renser og lagrer. Jeg hører en statsråd som riktignok har gjort noen prioriteringer, men her er det lite planer og lite visjoner. Hvis ikke Norge melder seg på her, vil muligheten glippe. Vi bør ha en ambisjon om at vi skal levere CO2-fri energi til Europa, og vi burde i aller høyeste grad se på en klimarefusjonsordning som overgår USA sin, for raskere å realisere lønnsom fangst og lagring av CO2, og for å sikre overgangen til CO2-fri energitilførsel i Europa. Hvorfor vil ikke regjeringen se på løsninger som vil gi norske muligheter til å skape disse verdiene overfor et europeisk marked i første omgang?
USA har muligens funnet en modell som kan fungere for deres forhold, og jeg oppfatter at den modellen verken er 100 pst. ferdigbehandlet eller har funnet sin løsning. Vi i Norge må finne egne modeller og gjøre det som er rett for oss. Forhandlinger pågår nå med industriaktørene i fullskalaprosjektet om mulig støtte til investering og drift av fangst, transport og lagring av CO2. Utfallet av disse forhandlingene vil kunne danne grunnlaget for en kommersiell modell.
Norge må se på løsninger som passer oss. Det er jeg helt enig med statsråden i. Hvis man f.eks. tar mål av seg til å omdanne norsk gass til hydrogen, kan vi fortsatt bruke det norske rørsystemet til Europa samt rørene som frakter gassen inn på kjøkkenet i England og ned til kontinentet. Å erstatte dette systemet med kraftledninger vil innebære enorme kostnader og sannsynligvis utsette overgangen til klimavennlig kraft. Det handler nettopp om å se Norges fortrinn og Norges muligheter. Vi kan med andre ord sikre utslippsfri energi til Europa ved å rense bort CO2 og lagre den på havbunnen, akkurat det Parisavtalen og klimapanelet ber oss om. Samtidig gir det oss muligheten til å rense eksisterende industri og dermed på sikt øke lønnsomheten og tiltrekke oss flere i Norge, sikre norske investeringer. Hvorfor vil ikke regjeringen se videre på en slik type løsning, men holder på bare ett spor?
Det er det regjeringen gjør. Regjeringen jobber med en hydrogenstrategi nettopp fordi det kanskje ligger noen spennende muligheter for hydrogen i den andre enden. Vi har en høy CO2-avgift i Norge, og det oppfatter jeg at USA ikke har. Vi har et godt og bredt virkemiddelapparat for nettopp det representanten peker på her.
Spørsmålet er levert inn på førehand, og det lyder framleis: «Regjeringa har ikkje lagt fram ei utreiing om verdikjeden og finansieringsmodellar for karbonfangst og -lagring. Utan ei slik avklaring er det vanskeleg å skape føreseielege rammevilkår for moglege aktørar og sikre ekstern finansiering. Samstundes vil ikkje regjeringa seie om det vil kome ei investeringsavgjerd i 2020, og statsråden har skapt forvirring ved å antyde at det berre vil satsast på eit prosjekt. Kva tid vil regjeringa levere forslag til finansieringsmodellar, slik dei kommersielle aktørane ber om?»
I forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett for 2018 ba Stortinget regjeringen legge fram en orientering om aktuelle finansieringsmodeller for fangst, transport og lagring av CO 2 i løpet av våren 2019. Det vil denne regjeringen følge opp og komme tilbake til Stortinget med i løpet av våren. Det pågår forhandlinger mellom staten og industriaktørene som deltar i fullskalaprosjektet, om statlig støtte til investering og drift av fangst, transport og lagring av CO 2 . I disse forhandlingene vil det bli avklart hvordan den statlige støtten i fullskalaprosjektet kan utformes. Videre er disse forhandlingene også sentrale for å kunne danne grunnlaget for en eventuell kommersiell modell. Dette er spesielt viktig for de aktørene som har ansvaret for transport og lagring av CO 2 . Et eventuelt nytt CO 2 -lager vil etableres med overkapasitet. Det betyr at det vil være rom for å lagre CO 2 fra andre kilder enn det volumet som inngår i fullskalaprosjektet. Hva slags rammer som skal gjelde for denne overkapasiteten, er ett av flere spørsmål som må avklares før investeringsbeslutning. Jeg vil ikke her forskuttere utfallet av forhandlingene med industriaktørene. Jeg vil heller ikke forskuttere orienteringen om finansieringsmodeller for fangst, transport og lagring av CO 2 , som jeg bekrefter at man vil komme tilbake til Stortinget med i løpet av våren 2019.
No har jo statsråden hatt gleda av å stå her ei stund, men eg håper likevel at eg kan utfordra han med nye spørsmål. I mitt eige fylke, Rogaland, har me ganske høg kompetanse i industrien. Me har høg kompetanse på subsea-løysingar og ikkje minst òg på transport av olje og gass. Dette er kompetanse som er viktig for å utvikla industri knytt til CCS, og ikkje minst er det viktig om det skal verta aktuelt å lagra karbon på kontinentalsokkelen. Spørsmålet mitt til regjeringa er: Vil regjeringa laga ein plan for korleis ein kan bruka og utvikla den eksisterande kompetansen? Vil regjeringa laga ein plan for f.eks. kompetanseoverføring innanfor desse områda, slik at me kan ta i bruk den kunnskapen som allereie finst, og dei folka som allereie jobbar på området? Eller er det sånn at regjeringa berre håpar at dette er noko som ordnar seg?
Det CCS-prosjektet som det jobbes med, er et kompetanseprosjekt der Norge har en verdensledende rolle. Og det å ta vare på og utvikle denne kompetansen er jo en del av CCS-prosjektet. Jeg tenker at samarbeidet industriaktørene imellom og statens bidrag sikrer at vi får det som en representant her tidligere pekte på, nemlig arbeidsplasser og kompetansemiljø ut fra dette arbeidet.
Som rogalending synest eg ikkje dette var veldig tillitvekkjande. Poenget mitt er å høyra om regjeringa òg er ambisiøs på våre vegner – ikkje berre på vegner av fylket, men på vegner av heile vestlandsregionen, der ein har mykje kompetanse som er relevant for akkurat dette. Me veit i tillegg at for dei selskapa som jobbar konkret med karbonfangst, vil ein lang venteperiode utan finansiering frå forprosjekta vera ganske vanskeleg, òg for å behalda lønsemnda. I verste fall er det snakk om opp mot ein periode på 16 månader, der det for selskap som er involverte i utvikling av transport og lagring, vil vera vanskeleg å behalda kompetansen og òg vanskeleg å behalda prosjektorganiseringa om dei får lang ventetid. Dette illustrerer berre at på fleire område vil det vera krevjande både å behalda og å utvikla kompetanse. Spørsmålet mitt er rett og slett: Kva har regjeringa tenkt å gjera med det?
Ja – og derfor er det sånn at vi har ingen tid å miste i dette prosjektet. Når vi har lagt den prosjektplanen vi har gjort, der vi har varslet en mulig beslutning i 2021, er det bl.a. etter anbefaling fra ekstern kvalitetssikrer. Dette er et omfattende prosjekt. Det er tidvis et komplisert prosjekt. Derfor må man bruke tiden godt og jobbe fram mot en investeringsbeslutning, som vi tidligere har varslet vil komme i 2020/2021.
«I 2011 fremmet regjeringen Stoltenberg II meldingen: En næring for framtida – om petroleumsvirksomheten. Den styrte regjeringen etter frem til 2013, og den har Erna Solberg styrt etter siden. Arbeiderpartiet har flere ganger etterlyst en ny melding om næringen, men det virker som regjeringen er fornøyd med vår politikk fra 2011. Er ikke statsråden enig i at vi må utvikle politikken i tråd med den tiden vi lever i, for å ivareta vår viktigste næring, og vil han fremme en melding om petroleumsnæringen til Stortinget?»
Petroleumsnæringen har alltid vært en syklisk bransje, bl.a. drevet av store svingninger i oljeprisen. Vi har utformet en oljepolitikk og rammebetingelser som er robuste nettopp mot endringene i omgivelsene. Sentralt i dette er at myndighetene setter rammene, og at selskapene tar de forretningsmessige beslutningene og utfører virksomheten sin. I et sånt system er det viktig at selskapene i størst mulig grad har egeninteresse av å ta gode beslutninger for staten som ressurseier. Oljepolitikken og rammebetingelsene er utformet med dette for øye. Derfor bruker vi eksempelvis også strenge økonomiske virkemidler for å redusere utslippene av klimagasser. Selskapene har allerede en sterk økonomisk egeninteresse av å ta inn over seg risiko knyttet til framtidig markedsutvikling for olje og gass som følge av klimapolitiske tiltak i ulike land. Dette er en klok måte å regulere næringen på. Denne stabiliteten har vært en enorm styrke for norsk sokkel. På tross av at vi har høye skatter og strenge reguleringer knyttet til miljø og sikkerhet, er det fortsatt stor interesse for å lete, bygge ut og produsere på norsk sokkel. Regjeringen jobber kontinuerlig med å legge til rette for videreutvikling av vår viktigste næring. Det er ikke riktig som representanten Barth Eide indikerer, at regjeringen ikke har presisert sin oljepolitikk overfor Stortinget. I forbindelse med framleggelsen av proposisjonen om utbyggingen av feltene Johan Sverdrup og Johan Castberg i henholdsvis 2015 og 2018 har regjeringen lagt fram meldingsdeler med status for petroleumsnæringen og regjeringens petroleumspolitikk. Det som er riktig, er at denne i god norsk tradisjon bygger videre på Meld. St. 28 for 2010–2011. Tre pilarer har vært gjennomgående i petroleumspolitikken som regjeringen har ført: stabile og forutsigbare rammevilkår, tildeling av attraktive letearealer og aktiv innsats på forskning og utvikling – der vi også legger vekt på ren, energieffektiv og lønnsom produksjon, en effektiv og konkurransedyktig petroleumsnæring og god samhandling med de andre brukerne av havet. Petroleumsnæringen har nettopp vært gjennom en tung nedgangskonjunktur. Regjeringens politikk har bidratt til at næringen har kommet seg styrket ut av krisen. Framover vil vi fortsette å holde stø kurs og legge til rette for at næringen kan skape størst mulige verdier.
Jeg takker for svaret. Det er riktig at det både er og har vært bred enighet om hovedtrekkene i petroleumsnæringen, og det er også godt registrert at man bl.a. i proposisjonen om utbygging og drift av Johan Castberg kom opp med en status for næringen. Men en gjennomgang av status er i mitt hode noe annet enn en petroleumsmelding. Det er en slags løypemelding om hvor vi står, men det vi etterlyser, er en ny melding som kan bygge videre på den meldingen som vår regjering la fram i 2011. Jeg tolker det slik at svaret på spørsmålet er at nei, det vil man ikke. Jeg stiller da spørsmålet igjen: Har det ikke kommet ny informasjon i tillegg til den vi hadde da, når det gjelder både farten i klimaendringene og utviklingen av ny teknologi og nye muligheter, som gjør at det nå ville være klokt å prøve å samle et bredest mulig flertall i Stortinget om en helhetlig tenkning om hvordan vi tar denne næringen inn i neste kapittel?
Jeg oppfatter at det er et bredt flertall i Stortinget, og jeg viser til at man i 2015 og 2018 har gjort det jeg oppfatter er tradisjonen i denne sal. Man har oppdatert og kommet med tilleggsmeldinger og bygd videre på det som står i Meld. St. 28 for 2010–2011.
I de foregående spørsmålene har det vært fokusert på mange utfordringer og muligheter som ligger i og i tilknytning til hele bransjen. Mange av de foregående spørrerne var innom karbonfangst og -lagring og det enorme potensialet for næringsutvikling – betydningen for klimapolitikken og også betydningen for næringen i seg selv og næringens framtid som ligger i det. I tillegg kan man snakke om utvikling av havvind, solenergi, elektrifisering av transport, havmineraler, havbruk og hydrogen og hvordan alt dette er knyttet til nettopp den kompetansen som ligger i vår teknologisk mest avanserte næring. Jeg vet at det sitter en del elever fra Sandnes videregående skole her i dag, og jeg tror mange av dem sikkert gjerne vil vite om man ser for seg at den næringen som er i nærheten av der de bor, også kan legge grunnlaget for det grønne skiftet, et høyteknologisk Norge som møter framtiden med både klimaansvar, arbeidsplasser og verdiskaping.
Jeg viste til at vi har trukket opp dette på en god måte. Det har vi gjort i Meld. St. 28 for 2010–2011, det har vi gjort i 2015, det har vi gjort i 2018. Jeg mener vi har gjort dette på en god måte som møter de endringene vi står overfor. Representanten nevnte klima, og vi har gode virkemidler innenfor dette rammeverket som bl.a. gjør at norsk sokkel i gjennomsnitt er blant de beste i verden når det gjelder lave klimagassutslipp. Jeg mener også at vi gjennom disse meldingene synliggjør viktigheten av norsk sokkel for å nå målene i Parisavtalen, der norsk gass faser ut kull i EU.
Dermed er sak nr. 2 avsluttet. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.