Presidenten foreslår at representanten Lisbet Rugtvedt blir valgt inn i Lagtinget. – Det anses vedtatt. Man fortsatte behandlingen av
1990-tallet har vært et vanskelig tiår for landene på Balkan. Fjorårets flyktningkatastrofe var den foreløpig siste av mange alvorlige humanitære kriser i regionen. Det er to nødvendige sider ved norsk bistand til Balkan. For det første må vi yte humanitær hjelp for at folk skal overleve og kunne bygge opp hjemmene sine, rehabilitere skoler og helsetilbud. For det andre må norsk politikk overfor Sørøst-Europa ha et langsiktig og helhetlig perspektiv som tar sikte på demokratisering og etablering av en solid økonomi. Da St. meld. nr. 13 for 1999-2000 ble sendt til Stortinget i høst, stod mange hundretusen hjemvendte flyktninger i Kosovo foran en hard vinter. Usikkerheten for hvordan folk skulle klare seg gjennom vinteren var stor. Det var riktig av Norge å anvende betydelige midler til tradisjonell nødhjelp som mat, klær, husly og medisiner. Reparasjon og gjenoppbygging av boliger var også helt nødvendig. Hovedlinjene i St. meld. nr. 13 er fornuftige, men SV vil utfordre til å øke innsatsen. Vi bør bidra mer til å løse de store oppgavene som består i å skape fred og positiv utvikling på Balkan. Kostnadene ved gjenoppbygging etter år med krig og konflikt er av ulike kilder anslått til minst 400 milliarder kr. SV vil fremme forslag om at Regjeringen legger fram en plan om ytterligere bevilgninger til gjenoppbygging for landene i Sørøst-Europa, begrenset oppad til 1 milliard kr. Mangelen på penger til gjenoppbygging etter krigen i Serbia er stor. Dette skyldes ikke minst de økonomiske sanksjonene. Et flertall i utenrikskomiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, går inn for å heve de fleste sanksjonene dersom et flertall av EU- og NATO-landene gjør det samme. Dette er positivt. Den demokratiske opposisjonen som arbeider for å fjerne Milosevic, går inn for det samme. De sier at sanksjonene ikke har virket til å gjøre befolkningen mer negativ til regimet, snarere det motsatte. Våpenboikotten og sanksjonene mot ledelsen skal bestå, de øvrige sanksjonene bør heves. SV ønsker at Norge tar innledende skritt for å oppheve sanksjonene mot Serbia. Når vi vet at disse sanksjonene rammer vanlige folk på en svært hard måte og samtidig har liten effekt i den ønskede retningen, kan vi ikke lenger forsvare bruken av sanksjoner. SV mener at Regjeringen som en del av arbeidet med å få til en felles opphevelse av sanksjonene bør se på selvstendig initiativ fra Norges side. Det er viktige prinsipper for norsk bistand at innkjøp og oppdrag i så stor grad som mulig skal tildeles lokale bedrifter, videre at prosjekter skal legges ut på anbud så bredt som mulig, også utenfor Norge. Det har vært et stort problem i Kosovo at EU har valgt å binde sin bistand, og at det som finnes av lokalt næringsliv, ikke blir prioritert. Norge arbeider for å få andre aktører til å avbinde bistanden, men har inntil videre valgt samme linje som EU. SV mener at Norge burde markere tydelig at vi ønsker en endring her. SV forutsetter at Regjeringen vil arbeide for å avbinde bistanden til Sørøst-Europa. Å tildele lokalt næringsliv nødhjelps- og gjenoppbyggingsoppdrag bør være en viktig del av strategien for å få til velfungerende økonomier. En langsiktig positiv utvikling er avhengig av at det lokale næringslivet kommer på fote. Norsk bistand og politiske kontakter er knyttet til lokale partnere som kan bidra til å styrke lokale institusjoner og lokalt næringsliv og gjøre landene i regionen uavhengig av hjelp. Ønsket om samarbeid med frivillige organisasjoner er understreket i meldingen. De frivillige organisasjonene arbeider ofte gjennom lokale partnere og er dermed med på å støtte opp om kompetansebygging lokalt. Representanten Gundersen trakk opp en debatt om rollen til de frivillige organisasjonene, og beskrev den med at 400 organisasjoner har virret omkring i Kosovo på leting etter oppgaver. Han har selvsagt et poeng, men hans framstilling reduserer dette poenget ganske kraftig. Koordinering av hjelpeinnsatsen i et område som Kosovo er avgjørende. I dette har bl.a. FN-organisasjonene viktige oppgaver. Men det at mange organisasjoner er til stede og er villige til å hjelpe, må i første rekke ses på som en ressurs, ikke som et problem. Mitt inntrykk er at frivillige organisasjoner, som det internasjonale Røde Kors, har spilt en avgjørende rolle for å få folk gjennom denne vanskelige vinteren på Balkan. Støtte til ulike sider ved det sivile samfunnet må være en viktig side ved bistand til Sørøst-Europa. Den vanskelige forsoningsprosessen, som er nødvendig der hvor naboer har gått til blodig krig mot hverandre, må finne sted på grasrotnivå. Barn og ungdom bør være en viktig målgruppe for holdningsskapende tiltak, for undervisning om menneskerettigheter og fredelig konfliktløsning, for kulturtiltak og utveksling. Norge har mange dyktige barne- og ungdomsorganisasjoner som kan bidra til dette arbeidet. I Kosovo er nær halvparten av befolkningen barn under 18 år. I forebygging av etniske konflikter og arbeid for forsoning kan og må barn og ungdom på Balkan spille en viktig rolle. Vi får mange rapporter om voldshandlinger i Kosovo. I stortingsmeldingen sies det at en vil vurdere tiltak mot innsamling av håndvåpen. Dette virker fornuftig. En stor utfordring som meldingen i mindre grad omhandler, er flyktningers mulighet for å vende hjem. Serbia har i dag et stort antall flyktninger både fra Kosovo og Kroatia. Situasjonen i Kroatia innebærer nå en oppmyking i forhold til tilbakevending, noe som er gledelig. Det er viktig at Norge har som mål at flest mulig flyktninger skal kunne vende tilbake til sine hjem. Det er vanskelig å si at det er fred på Balkan i dag, men krigshandlingene har i hovedsak opphørt. Nå har vi muligheten til å bidra til å realisere menneskerettigheter på en mer konstruktiv måte. Jeg fremmer SVs forslag.
Lisbet Rugtvedt har tatt opp det forslag hun refererte til.
Vi ser i dag resultatet av ti års bevisste provokasjoner og konfliktsøking, med krig som et viktig virkemiddel, fra Milosevic’ side: krig i Kroatia, i Bosnia og i Kosovo. De to landene som har sluppet lettest ifra, er tross alt Slovenia og Makedonia. Men særlig Makedonia er i en svært lite stabil situasjon, og vil være meget sårbart i forhold til den videre utviklingen på Balkan. Det er derfor viktig med en innsats for å stabilisere situasjonen på Vest-Balkan, også av hensyn til de landene som relativt sett har den største grad av stabilitet, som Slovenia og Kroatia, Makedonia og Albania samt Romania og Bulgaria. Det er ikke tvil om at et lyspunkt i området som man har kunnet notere seg det siste halvåret, er valgene i Kroatia, hvor sosialdemokratene og sosialliberale partier har styrket sin stilling betydelig. I debatten i dag har det vært stor grad av enighet. Et mindre element av uenighet fra Fremskrittspartiets side og det jeg vil kalle en nyanse fra SVs side, er stort sett det man har kunnet registrere. Jeg skal derfor ikke ta for meg på langt nær alle spørsmål som komiteinnstillingen knytter opp til. Først et par ord om selve stabilitetspakten, som gir grunn til bekymring. For det er lite som tyder på at innsatsen i dette området er en solid dokumentasjon på et godt europeisk samarbeid om krisehåndtering og oppfølging etter en krisesituasjon. Uten at det nødvendigvis løser problemene, tror jeg derfor det er viktig at Norge tar sikte på å få en fullverdig status innenfor stabilitetspakten. Når det gjelder sanksjonsspørsmålet i forhold til Serbia, vil jeg ta som utgangspunkt at Venstre i de ulike debattene om Kosovo i fjor vår, veldig klart understreket at man også måtte trekke med Serbia i oppbyggingen av området, og at det å få en konstruktiv dialog med og komme i en konstruktiv situasjon også i forhold til Serbia, er vesentlig. Nå må man samtidig erkjenne at man har et helt avgjørende problem i Beograd knyttet til president Milosevic og hans regime. Det er ikke uproblematisk – så lang ifra – å skulle prøve på en dialog og prøve å komme med tiltak i Serbia så lenge Milosevic sitter. Men i alle fall når det gjelder humanitær bistand, er det viktig at man ikke gir folket i Serbia en følelse av at de blir glemt. Når det gjelder sanksjonene, tror jeg at jeg i det vesentlige nøyer meg med å gi en tilslutning til det som Haakon Blankenborg, saksordføreren, sa i sitt innlegg, og å komme med en liten tilleggsrefleksjon når det gjelder sanksjoner litt mer generelt. Det er vel ikke tvil om at sanksjoner i mange sammenhenger har vist seg å være et mindre egnet virkemiddel enn det man har ønsket når man har startet med sanksjoner. Samtidig har man også noen eksempler på at de tross alt over tid har gitt en del noenlunde vellykkede resultater. Det er mye som kan tyde på at skal sanksjoner ha særlig mening og kunne gi mulighet for framgang, må man samtidig ha en opposisjon i det enkelte land som har en interesse av at sanksjonene opprettholdes. Derfor blir det et vesentlig spørsmål hvordan opposisjonen i Serbia forholder seg til sanksjonene. Så jeg vil i det vesentlige gi min tilslutning til det som saksordføreren sa. På ett punkt gir meldingen og innstillingen uttrykk for at man gjør visse avvik i forhold til det som er hovedholdningen når det gjelder norsk bistand. Det ene er knyttet til spørsmålet om mottakeransvar, og det andre er knyttet til spørsmålet om binding av bistand. Når det gjelder mottakeransvar, fremgår det klart av både meldingen og innstillingen at det skal man søke å ivareta så langt det er mulig. Med andre ord, i den grad det er mulig å etablere en mottakerorganisasjon eller mottakere som kan bringes inn i et ansvarsforhold i forhold til hjelpen, vil man satse på det. Og jeg tror det er viktig her å fremheve at det å etablere samfunn, kanskje spesielt i Kosovo, som er i stand til å være en mottaker av de ulike former for bistand, er viktig. Når det gjelder binding, syns jeg at situasjonen slik den beskrives, på mange måter er en god illustrasjon på at det er viktig å hindre at bistand blir bundet. Det kan neppe være tvil om at når man har en rekke aktører inne i et område som samtidig har forpliktelser i forhold til sine hjemland eller sine givermiljø, vil det skape en vanskelig situasjon for det samfunnet man skal gi bistand til. Derfor er det ikke minst viktig at man satser på å utnytte mulighetene for innkjøp og mulighetene for leveranser av tjenester og varer i lokalområdet og i de landene som er i området. Med andre ord, det at man aksepterer at det legges inn et visst element av binding, må bli mer et unntak enn det som ellers har karakter av å være regelen for norsk bistand. Målet må være at mest mulig av tjenestene og varene skal kunne handles lokalt. Når det gjelder den norske innsatsen, er det også spesielt grunn til å fremheve det som går på å utvikle samfunnet, det som går på demokratiutvikling, og når det gjelder ikke minst disse landene, det å kunne få ulike etniske grupper til å fungere sammen – i alle fall som et minimum at de tåler hverandre og ikke blir en evig kilde til konflikt. I den sammenheng tror jeg det er ikke minst viktig å understreke det som Lisbet Rugtvedt var inne på, nemlig at det i forhold til barn og ungdom kanskje er særlig viktig å sette inn tiltak. Situasjonen vil lett være den at barn og ungdom i disse landene ikke egentlig kjenner noen annen virkelighet enn den som er knyttet til det å ha en etnisk konflikt, til det å oppfatte de andre som fienden. Og det at man på ulike måter setter inn tiltak som gjør at man får til et visst samvirke og en viss forståelse mellom folkegruppene, må oppfattes som svært viktig for å nå det målet som vi så langt bare må erkjenne når det gjelder spesielt Kosovo, at man ikke har vært i nærheten av, nemlig det å kunne skape et grunnlag for et framtidig, etnisk delt Kosovo – ikke i betydningen delt etter etniske skillelinjer, men nettopp med flere etniske grupper i Kosovo. Og det som det kan være grunn til å fremheve, spesielt når det gjelder situasjonen i Kosovo, er at den viser veldig tydelig hvor viktig en fungerende rettsstat er for det sivile samfunn og for det å få et samfunn til å fungere. Og ikke minst innsats i forhold til politi og rettsvesen er derfor viktig også i fortsettelsen. Til slutt, som Jan Petersen understreket: Det er viktig å ha et realistisk tidsperspektiv, norsk og europeisk innsats på Balkan vil være nødvendig i mange år fremover.
Det blir replikkordskifte.
Komiteens flertall har en bemerkning som man har vært inne på tidligere, hvor det står: «Komiteen sitt fleirtal,» …«ber Regjeringa leggje vekt på arbeid som kan betra situasjonen for kvinner.» Nå har sistnevnte taler også inkludert barn og ungdom som de grupper det bør tas spesielt hensyn til. Og mitt spørsmål er om han ikke nå kan være så vennlig å inkludere også syke og gamle, for så er det bare enkelte grupper menn man ikke behøver å ta spesielt hensyn til.
Som jeg for så vidt var litt inne på i en tidligere replikk til representanten Gundersen, er det klart at det å fremheve enkelte grupper kan oppfattes litt på siden, for hvis man tar som et utgangspunkt at man skal gi hjelp der behovet er størst, vil kanskje det på mange måter lede til det samme resultatet. En innfallsvinkel som jeg tror det kan være fornuftig å ha, er den at det egentlig er en målsetting å gi hjelp til dem som har størst behov for det, og slik sett kunne man si at denne type bemerkninger skulle være unødvendige. På den annen side tror jeg det er en realitet at barn og unge, og i mange sammenhenger kvinner, er grupper som det er en risiko for blir noe usynlige, og at det ikke er de som ville nå lettest frem dersom man ikke var seg bevisst at man kanskje særlig skulle ivareta nettopp deres interesser. Uten på noen måte å ville undervurdere menns betydning i forhold til barn tror jeg også at man skal se litt på poenget at ved å ivareta kvinners situasjon, vil man nok ofte også nå barna på en god måte.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Jeg er glad for den brede enighet om Norges bidrag til Sørøst-Europa som kommer fram i innstillingen, og som også har preget debatten her i dag. Det er svært betydningsfullt når Norge nå skal bidra på beste måte til utviklingen. Det er jo manglende økonomisk utvikling som nå i stor grad bidrar til politisk ustabilitet og økte etniske motsetninger. Et viktig punkt i debatten har vært sanksjonspolitikken. Mange har stilt spørsmål ved den, ikke bare her i debatten, men i mange andre land. Også den serbiske opposisjonen stiller spørsmål ved om sanksjonene virker etter hensikten. Jeg må minne om at sanksjonspolitikken er basert på en euroatlantisk enighet. Flertallet i utenrikskomiteen går i sin innstilling inn for at Norge skal samarbeide med våre allierte for å legge om sanksjonspolitikken. Dette er Regjeringen helt enig i. Jeg har også tatt opp dette spørsmålet i forbindelse med møter som jeg har vært på i den siste uken. Ensidige norske tiltak derimot er verken ønskelig eller tjenlig. Norge vil gå inn i en aktiv dialog med nærstående land med henblikk på å oppnå en mer målrettet sanksjonspolitikk som ikke rammer det serbiske folk, men mer direkte Milosevic-regimet og dets støttespillere. Som et håndslag til den demokratiske opposisjonen fant Norge i samarbeid med EU og andre land det denne vinteren riktig å forsyne en rekke opposisjonsledede byer i Serbia med fyringsolje. Det norske «olje for demokrati»-prosjektet er nå i ferd med å avslutte leveransene av i alt 1 400 tonn fyringsolje. Den midlertidige opphevingen av flyforbudet var etter min mening en riktig avgjørelse, og jeg håper at vi i nær kontakt med likesinnede land kan gjøre noe tilsvarende med oljeembargoen. Norge vil i samarbeid med EU undersøke muligheten for ytterligere støtte til Montenegro, uten at dette må oppfattes som en støtte til løsrivelse; tvert om ønsker Norge – og EU – at Montenegro blir en drivkraft for en positiv utvikling i Jugoslavia. Situasjonen i Kosovo er preget av uro, og alle her i salen har også uttrykt det i debatten, og det er ikke rart. Den etnisk baserte volden og trakasseringen av serbere og romafolket fortsetter. Kriminaliteten er faretruende høy og rammer kosovoalbanere så vel som minoritetsgrupper. Ansvarliggjøringen av kosovoalbanske politiske ledere er viktig, men det har vist seg å være svært vanskelig. Bare en langvarig og målrettet internasjonal tilstedeværelse kan gi håp om en fredelig utvikling i dette herjede hjørnet av Europa. Lyspunktet, slik flere også har pekt på i debatten, er den nye sosialdemokratiske koalisjonsregjeringen i Kroatia. Den kan bli en katalysator for positive politiske endringer også i nabolandene. Som komiteen understreker i sin innstilling, er det nå svært viktig å understøtte den positive utviklingen i landet, bl.a. vil vi videreføre finansiering av boligprosjekter i Kroatia. Andre prosjekter til støtte for tilbakevending til landet er lagt fram under Stabilitetspakten, og Norge vil bidra til finansieringen. Poenget er at det er behov for en samlet, regional fokusering på de utfordringer landene i Sørøst-Europa står overfor. Målet er at disse landene etter hvert skal kunne gå inn som likeverdige partnere i internasjonalt og regionalt samarbeid. Stabilitetspakten er et redskap for felles tilnærming til de reformene landene i regionen må gjennomføre for å sikre demokrati, stabilitet og økonomisk vekst. Finansieringskonferansen for Stabilitetspakten, som fant sted i Brussel i forrige uke, førte etter min mening til god framgang i prosessen. Under konferansen gjorde jeg det klart at norsk bistand til regionen vil bli gitt langs de linjer man blir enige om under pakten. For øvrig har vi til nå gitt tilsagn om støtte til konkrete enkeltprosjekter under pakten med mer enn 120 mill. kr. Jeg noterer meg at EU nå har tatt et mer direkte ansvar for Stabilitetspaktens videre utvikling. Dette gjør det naturlig for oss å integrere vårt Balkan-arbeid tettere i vår generelle Europa-politikk. Regjeringen legger opp til fortsatt sterk støtte til landene i regionen, både på det humanitære området, innen demokratibygging og gjennom mer langsiktige utviklingstiltak. Til sammen er det for inneværende år satt av om lag 800 mill. kr til ulike bistandstiltak i regionen. Regjeringen går inn for å konsentrere innsatsen i den føderale republikken Jugoslavia, inkludert Kosovo og Montenegro samt Bosnia-Hercegovina. Utover dette vil vi på sikt se på mulighetene for å trappe opp innsatsen i Kroatia, som jeg har vært inne på. Det er ikke tvil om at de humanitære behovene i regionen fortsatt er store. Regjeringen vil derfor videreføre humanitær bistand til spesielt utsatte grupper. I vår langsiktige bistand ønsker Regjeringen å konsentrere seg om tre hovedsektorer av stor betydning for regionens framtid: for det første infrastrukturtiltak, for det andre tiltak for å legge til rette for økt handel med landene i Sørøst-Europa, og for det tredje tiltak for å fremme demokrati og tiltak innen den sosiale sektor. Denne strategien er skissert i St.meld. nr. 13. Utenrikskomiteen har i sin innstilling uttrykt støtte til de sentrale, bærende punktene i denne strategien, og det er jeg svært glad for. Så vil jeg omtale noen emner som er spesielt tatt opp av utenrikskomiteen i innstillingen, og som jeg ikke allerede har berørt. Det ene gjelder Romania og Bulgaria, som jo også rammes av den vedvarende krisesituasjonen i regionen. Jeg deler ønsket til flertallet i komiteen om å få til et tilfredsstillende samarbeid også med disse landene, og har merket meg det komiteen sier i innstillingen på dette punktet. I tråd med anbefalingen til flertallet i komiteen vil Regjeringen om nødvendig legge fram for Stortinget forslag om tilleggsbevilgning eller omdisponering for å få et tilfredsstillende samarbeid med Bulgaria og Romania. Komiteen nevner også spesielt Serbia og forholdene for de mange flyktninger og fordrevne. Den føderale republikken Jugoslavia er blant de land Regjeringen ønsker å vie mest ressurser til. Dette inkluderer en sterk innsats på det humanitære og demokratibyggende området. Den humanitære innsatsen er spesielt rettet inn mot de mange flyktninger, fordrevne og nødlidende sivile. De rådende politiske forhold i Serbia gjør det imidlertid vanskelig å iverksette tiltak av større omfang enn de som allerede er i gang. Til slutt noen ord om binding av bistand, som også har vært framme i debatten her. Jeg støtter selvsagt målsettingen om ubundet bistand. Men hvis vi skal få dette til, må det bygge på enighet mellom de viktigste giverne. Det foreligger foreløpig ikke en slik enighet for Sørøst-Europa. Både EU og andre viktige givere har bundet sin bistand. Jeg beklager at vi derfor må fravike prinsippet om ubundet bistand, men jeg finner det både naturlig og viktig at Norge gjør det så lenge som de sentrale giverlandene gjør dette. Regjeringen vil imidlertid arbeide aktivt for at alle større bidragsytere avbinder sin bistand til regionen, slik at dermed også Norge kan gjøre dette. Helt til slutt har jeg lyst til å si at jeg tror vi alle ser i øynene at vi står overfor en langvarig innsats i hele dette området. Vi vet at vår tilstedeværelse i Bosnia er blitt langvarig og må fortsette. Det finnes ingen annen mulighet enn at det internasjonale samfunn må ha tålmodighet og holde ut. Bare på den måten kan man tvinge fram en mer realistisk holdning fra de forskjellige gruppene i området og få til en økonomisk og politisk utvikling som er akseptabel. Det er denne langsiktigheten som må ligge til grunn for vår bistand i området, og som jeg håper også ligger til grunn for alle de allierte som var med i krigen, og som nå må ta opp arbeidet for en fredelig utvikling basert på økonomisk og politisk demokratisering.
Det blir replikkordskifte.
President, kan jeg like godt tegne meg til et innlegg?
Nei, innlegget kan ikke komme nå, for nå er vi i replikkordskiftet.
Ja vel. Da tror jeg at jeg trekker meg, og så kommer jeg tilbake senere.
Presidenten kan notere Fridtjof Frank Gundersen på talerlisten. Da er det Einar Steensnæs til replikk.
Denne debatten har vist at det er stor enighet mellom partiene her på Stortinget. Fremskrittspartiet har særmerknader, og SV har også nyansert synspunktene. Likevel vil jeg for min del oppsummere på samme måte som utenriksministeren med at det er bred enighet om Balkan-politikken. Utenriksministeren bekrefter også nå at den nye regjeringen i hovedsak fører videre politikken på dette området i tråd med det som sentrumsregjeringen hadde som holdninger. Det har vært nyttig at det har vært en debatt om sanksjoner. Jeg tror nok at en på et mer generelt grunnlag gjerne kan gå inn i debatten og gjøre den mer detaljert og mer generell. Jeg la merke til at utenriksministeren, på samme måte som tidligere utenriksminister Knut Vollebæk, vil arbeide for å få bort også oljeembargoen. Flyforbudet er jo nå opphevet. Når utenriksministeren sier at han ønsker å legge om sanksjonspolitikken, vil jeg gjerne få lov til å spørre om han i det legger at en fremdeles ser en kombinasjon av positive tiltak og sanksjoner som viktig for å kunne bidra til en langsiktig oppbygging av demokrati og stabilitet i Serbia, slik den forrige regjering gikk inn for. Så har jeg også lyst til å spørre litt om Norges deltakelse i Stabilitetspakten, hvor vi jo i 1999 i kraft av å ha formannskapet i OSSE hadde en særstilling i forhold til andre deltakerland. Nå er vi tilbake med observatørstatus, men den forrige regjering arbeidet jo for at vi skulle få delta med fulle rettigheter. Hva er situasjonen i dag med hensyn til dette spørsmålet?
Jeg er glad for å kunne si det samme som Steensnæs, at den nåværende regjering fører videre den samme politikken som den forrige regjering fulgte. Når det gjelder sanksjonspolitikken og spørsmålet om vi ser for oss en kombinasjon av positive tiltak og sanksjoner, må svaret på det være ja. Det er vel ingen i komiteen, så vidt jeg kan se, som snakker om total opphevelse av sanksjonene. Våpenembargoen må vel være der. Men det det er snakk om, er å se på om man kan målrette sanksjonene mer slik at de rammer regimet, og kombinert da med positive tiltak, som Steensnæs var inne på. Jeg tror det vil være den riktige veien å gå. Men jeg har også lyst til å si at det er ingen enkel sak å gjøre dette. Det har ikke vært mulig å få særlig positive reaksjoner på det som er formulert i innstillingen, hos andre. Men vi er fra Regjeringens side innstilt på å arbeide for at vi skal få til en oppmykning av dette. Når det gjelder deltakelse i Stabilitetspakten, er det riktig som Steensnæs sa, at vi er observatører der. Etter møtet som var i Brussel i forrige uke, er mitt inntrykk at vi vil kunne få fulle rettigheter i Stabilitetspakten fra og med neste møte. Jeg tror jeg kan si her og nå at det vil gå i orden.
Jeg er glad for at utenriksministeren nå signaliserer at Regjeringa vil jobbe aktivt for å få endringer i sanksjonspolitikken. Samtidig sier utenriksministeren at det kan være litt vanskelig å få forståelse hos andre for den holdningen som Norge har inntatt til dette spørsmålet. Det kunne være interessant å høre i så fall hvilke argumenter man mener å ha for å skulle beholde en sanksjonspolitikk som tydeligvis ikke virker etter hensikten, som kanskje tvert imot virker negativt ved å styrke det man ønsker å svekke. Så til det andre spørsmålet jeg har til utenriksministeren. Han la vekt på at vi må forvente en langvarig tilstedeværelse på Balkan. Det er SV helt enig i – det er en av grunnene til at SV har et forslag i dag. En annen grunn til det er at SV er bekymret for at innsatsen på Balkan skal gå på bekostning av innsats i andre områder der det er konflikt. Mange av oss sa at vi burde ha sett situasjonen på Balkan tidligere, vært der før, vært der mer massivt. Slike situasjoner er det flere steder rundt om i verden, og hvis vi svekker budsjettene for slik konfliktløsning på bistand generelt til andre områder i verden, kan vi lett komme opp i en situasjon hvor vi blir etter snar, og hvor etter snar blir forferdelig dyrt både i menneskelige lidelser og i kostnader ellers. Kan utenriksministeren bekrefte at det er Regjeringas politikk at innsatsen på Balkan ikke skal gå på bekostning av innsatsen på bistandsbudsjettet eller på innsatsen til konfliktdempende tiltak andre steder der Norge finner å ha en rolle?
Jeg finner det litt vanskelig å framføre andres argumenter for en sanksjonspolitikk som vi ikke er for, men jeg vil bare vise til at EU-toppmøtet i Lisboa sa at man vil gå inn for å målrette sanksjonene mer enn det som er tilfellet nå, og det synes jeg var oppløftende. Men det er klart at i den situasjonen som er, hvor Milosevic-regimet fortsatt sitter, er det ikke helt enkelt å oppheve sanksjoner som er innført, uten at regimet kan innkassere en stor politisk gevinst. Jeg vil tro at det er et viktig argument for at man ikke tar noen store skritt i den retning vi ønsker. Når det gjelder innsatsen på Balkan, og om den går på bekostning av innsats andre steder, kan jeg ikke se at det er tilfellet for Norges vedkommende. Vi opprettholder en veldig høy bistandsandel, iallfall i forhold til hva andre land gjør. Riktignok er det slik at noe av bistanden går på 03-området, men samtidig har vi også økt bistanden, bl.a. fordi nasjonalinntekten vår har økt. Så jeg tror ikke at det som har skjedd på Balkan, har svekket vår innsats i andre deler av verden, men det er klart at det har tatt oppmerksomheten vekk fra lignende situasjoner, og kanskje enda mer dramatiske situasjoner, i andre deler av verden. Det har vært et problem. På den annen side må det kunne sies at Kosovo ligger på vårt eget kontinent, og det var vel ikke mulig å unngå at mye av fokuseringen i Europa ble rettet nettopp mot dette området når så dramatiske ting skjedde.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
La meg på tampen av denne debatten bare understreke og utdype noen punkter som har vært oppe tidligere. En stabilisering og videreutvikling av den politiske, sosiale og økonomiske utviklingen på Balkan er etter min mening avhengig av de to nøkkellandene Kroatia og Jugoslavia. Blant annet er mulighetene for en planmessig og reell repatriering av flyktninger avhengig av hva som skjer både i Zagreb og i Beograd. Det inkluderer en menneskeverdig framtid for såkalte displaced persons – eller internt fordrevne. Det er viktig at komiteen har understreket særskilt at Norge må rette en spesiell innsats mot de flyktningene som har søkt tilflukt i Serbia og øvrige deler av Jugoslavia. Dette er på mange måter de glemte flyktningene i verden – flyktninger fra Kroatia, fra Bosnia og internt fordrevne. Rapporter tyder på at svært mange av disse lever under til dels forferdelige forhold, hvis jeg kan bruke et slikt uttrykk. Det nye regimet i Kroatia har sådd spirer av håp hos en del av de serbisk-kroatiske flyktningene – håp om at de nå kan vende tilbake til områder som Øst-Slavonia. Det samme gjelder internt fordrevne kroater. Valget i Kroatia er også det mest positive som har skjedd i regionen etter Jugoslavias sammenbrudd. Behovene er enorme, og det er langt fram. Ifølge Aftenposten er f.eks. arbeidsledigheten i Øst-Slavonia mellom 80 og 90 pst. Jeg vil gjerne understreke, som komiteen gjør, at selv om det er stort behov for humanitær bistand på Balkan, er det langsiktige investeringer i infrastruktur, næringsutvikling og demokratiske institusjoner som må være det overordnede målet for det arbeidet som skal være en integrert del av Stabilitetspakten. La meg i den forbindelse også understreke – som jeg for øvrig har gjort tidligere i dag i en replikk til representanten Gundersen – hvor viktig det er å rette arbeidet mot kvinner. Vi har her tusenvis av alenemødre som har opplevd at mennene deres er blitt massakrert eller bortført. Så for å få til en stabil sosioøkonomisk utvikling må det satses på at kvinnene både kan etablere egne virksomheter og sikres arbeid, for ikke å snakke om at skolering av kvinner til politisk arbeid må være en vesentlig del av det norske bidraget på Balkan. Jeg er glad for at et bredt flertall i komiteen nå ber Regjeringen jobbe aktivt for å endre sanksjonene mot Jugoslavia. La meg legge til at jeg er enig i at dette må gjøres i nært samarbeid med våre allierte. Men jeg mener at det er uskyldige som nå rammes av sanksjonene, stort sett vanlige folk som ikke skor seg på svartebørshandel, som alltid vil florere i slike situasjoner – slik vi også har hørt tidligere i debatten i dag. Full isolasjon tjener heller ikke de langsiktige politiske målene, tvert imot ser det ut til å konsolidere regimet, noe som neppe har vært intensjonen. Derfor er det viktig at sanksjoner er noe man diskuterer i hvert enkelt tilfelle ut fra målet med sanksjonene og ut fra hvordan de virker. Jeg vil for øvrig vise til at den serbiske opposisjonen mener at sanksjonene faktisk nå styrker Milosevic. Med tanke på at løsningen på mange av de utviklingspolitiske utfordringene på hele Vest-Balkan ligger i Beograd og Zagreb, bør vi slutte med den totale isolasjonen som nå langt på vei praktiseres. Kan jeg til slutt få understreke viktigheten av å bidra til det jeg vil kalle lov og orden i Kosovo. For det som er et faktum, er at den etnisk baserte volden og trakasseringen av serbere og romanifolket – som også utenriksministeren understreket – dessverre fortsetter. Det betyr at den internasjonale tilstedeværelsen naturligvis må fortsette, men det betyr også at det er viktig at den inkluderer et politikorps som kan ivareta lov og orden, og at vi må få en planmessig bistand til oppbygging både av et politikorps og andre offentlige etater og institusjoner som kan bidra til det som denne debatten i dag nettopp har dreid seg om, nemlig en stabilisering.
Det er bred enighet i Stortinget om nødvendigheten av en koordinert og samordnet kanalisering av midler til Balkan. Et bredt flertall støtter gjenoppbyggingen av den krigsherjede regionen og bruk av norske midler innen rammen av Stabilitetspakten. Sikkerheten i Europa er udelelig, og det er også et norsk ansvar å ta del i utformingen av europeisk sikkerhet. Norge tok ansvar gjennom vårt bidrag til håndtering av krisen i Kosovo, og vi tar ansvar nå gjennom å bidra til gjenoppbygging. Kanskje kan dette også være en indikasjon på en mer nyansert holdning til Europa og EU. Det vil i så fall framtiden vise, men Høyre har merket seg at regjeringen Stoltenberg har signalisert nye takter i vårt forhold til EU. Vår deltakelse i Stabilitetspakten vil bli både en prøvestein og en mulighet for en ny og aktiv Europa-politikk. Prosjektarbeidet innen Stabilitetspakten er avhengig av at det vil være mulig å oppnå stabilitet på Balkan. Nye opptøyer rundt Mitrovica og i andre deler av Kosovo har vist at hjertet av Balkan fremdeles vil være preget av stor uro. Internasjonale styrker er påkrevd og nødvendig i disse områdene. Stabilitetspakten sikrer imidlertid bredt. Ved å velge en regional tilnærming og inkludere de fleste land som er påvirket av konfliktene på Balkan, bidrar EU og giverlandene til å stabilisere omgivelsene omkring selve konfliktområdet. Håpet er at dette vil få avgjørende betydning ikke bare for de land som inkluderes i en dialog med Europa, men også for de områder som er direkte rammet av sterke etniske motsetninger og fortsatte konflikter. En viktig del av forutsetningene for at Stabilitetspakten skal kunne virke, er at deltakerland møter de krav som settes til gjennomføring av demokratiske reformer. Kroatia har gjort store fremskritt i den senere tid og fremstår i dag som et av pådriverlandene for tettere bånd med EU-fellesskapet. Også Bosnia-Hercegovina gjør framskritt, men her står det også store oppgaver igjen, bl.a. når det gjelder integrering av tidligere soldater i det sivile samfunn. Det er i dette lys vi må se beslutningene om å begrense rest-Jugoslavias deltakelse i pakten. Rest-Jugoslavia er en del av regionen, men full innlemmelse i Stabilitetspakten vil ikke bli aktuelt før man ser sikre tegn på etterlevelse av demokratiske prinsipper og vilje til å etterstrebe normale og fredelige relasjoner med naboland. Det er etter Høyres mening av vesentlig betydning at arbeidet med gjenoppbygging kommer raskt i gang. Den startpakken på 1,8 milliarder euro som man ble enig om på den regionale giverkonferansen i forrige uke, er et viktig bidrag til dette. Vi registrerer at Regjeringen har signalisert et bidrag på 100 mill. kr til strakstiltak. Det vil få Høyres støtte, men samtidig vil vi oppfordre Regjeringen til å komme tilbake med ytterligere innsats avhengig av hvordan giverprosessen i EU utvikler seg og hva andre EU-land setter inn av direkte midler. For Norges del vil det være vesentlig å markere at vi er oss vårt europeiske ansvar bevisst selv om vi står utenfor EU-samarbeidet. Sørøst-Europa er et område vi ikke kan overse. Regionen har et folketall på 15 pst. av EUs 370 mill. innbyggere. Et fortsatt fall i levestandard i denne regionen vil kunne ha direkte betydning for europeisk stabilitet. I dag er det fortsatt 1,7 mill. mennesker uten fast bosted på Balkan. Fortsatt krig og ustabilitet vil kunne skape strømmer av flyktninger til Europa. Av den grunn er det viktig at Norge tar sin del av ansvaret for felles europeisk sikkerhet. Det må innebære en mer bevisst og mer langsiktig satsing i våre nærområder i Europa. Det ville være underlig om bistandsnasjonen Norge ikke tok et vesentlig ansvar i europeisk sammenheng. Derfor må vi være fleksible i vår fremtidige bruk av bistandsmidler. Høyre har merket seg at den forrige regjeringen, om enn noe motvillig, gikk delvis bort fra prinsippet om ubundet bistand og ville følge EU i dette spørsmålet. Høyre mener dette er riktig og forhindrer at norske bedrifter får dårligere konkurransevilkår enn EU-bedrifter. Vi ser derfor gjerne at regjeringen Stoltenberg følger opp dette i sitt videre arbeid, og viser for øvrig til at det er et flertall bak ønsket om en mer fleksibel bruk av bistandsmidler.
Det er positivt at det er såpass bred enighet i Stortinget om at den norske innsatsen på Balkan bør gå inn i en videre internasjonal arbeidsdeling. Det er nå viktig at resultatet blir så godt som mulig for å framskynde en fredelig og stabil utvikling av velferd og demokrati i hele området. De kommentarer jeg vil knytte til meldingen og utenrikskomiteens innstilling om den framtidige norske bistanden til landene i Sørøst-Europa, er først og fremst for å understreke betydningen av å få til en helhetlig linje i den totale arbeids- og virkemiddelinnsatsen. Jeg holder da innsatsen knyttet til nødhjelp under og etter væpnede konflikter og naturkatastrofer utenfor. Som et eksempel på dette vil jeg nevne erfaringer jeg selv har fått gjennom bistandsprosjekter i Bosnia, nærmere bestemt i Sanski Most og Banja Luka hvor opptil 100 ulike NGOer fra ulike land søker å innlemme sine ulike prosjekter i området. I et mylder av prosjekter, både av multinasjonal, statlig og privat karakter i tillegg til FNs innsats, vil det være vanskelig å få til en skikkelig koordinering. Det sier seg selv at dette er en nødt til å gjøre noe med. Bistanden til landene i Sørøst-Europa omfatter hovedsakelig nødhjelp, humanitær hjelp, minerydding, helsevesen, gjenoppbygging av samfunnsmessig infrastruktur, boliger, skolevesen, utarbeiding av identifikasjonspapirer, kampen for menneskerettighetene, utvikling av justisvesen og lovverk, spørsmål om tilbakevending av flyktninger samt ikke minst utvikling av næringslivet gjennom handelsavtaler og mikrokreditter. Det overordnede målet må selvfølgelig være utvikling av demokratiske, multietniske samfunn. Utviklingen av et allsidig næringsliv er særs viktig for å nå et slikt mål. Dette er selvfølgelig en meget komplisert oppgave i et område hvor kjøpekraften er tilnærmet null og hvor mangelen på handelspartnere er total. Arbeidsledigheten er, som det er sagt flere ganger i debatten, i enkelte regioner over 80 pst. Det sier seg derfor selv at en sterk økning av sysselsettingen er høyst nødvendig for å skape normale samfunn som er i stand til å løse viktige oppgaver for innbyggerne knyttet til så sentrale oppgaver som helsevesen, skole og eldreomsorg. Nedgang i arbeidsledigheten er derfor en klar forutsetning for å hindre nye framtidige konflikter og sosial uro. Bistandsarbeidet vil bli mer oversiktlig og effektivt dersom man under FN-paraplyen og med utgangspunkt i nettopp Stabilitetspakten for Sørøst-Europa tilstreber en samlet koordinert innsats. Derfor er jeg fullt ut enig i utenrikskomiteens understreking av at dersom Regjeringen finner at det internasjonale samarbeidet ikke fungerer tilfredsstillende, ja, da bør Regjeringen og utenriksministeren legge fram en mer detaljert langsiktig strategi for den norske innsatsen på Vest-Balkan.
Utenriksministeren var inne på trakasseringen av serberne i Kosovo, og det samme var Marit Nybakk. Det er et sentralt punkt også når det gjelder hjelpearbeidet, for det er klart at så lenge denne trakasseringen foregår, vil det føre til at hjelpearbeidet blir vanskeligere og mindre effektivt. Da er det naturlig å spørre seg: Hvorfor foregår denne trakasseringen? Det må man jo ha en mening om når man ønsker å sette en stopper for den. En mulighet er jo at det er ren hevnlyst, og det er i og for seg forståelig når man ser på hvordan kosovoalbanerne er blitt behandlet. Men jeg tror ikke at det er hele forklaringen. Jeg tror faktisk at det er en annen forklaring som er mer vesentlig, og det er at det internasjonale samfunn gjennom Rambouillet-avtalen har fastslått at Kosovo fremdeles skal være en del av Jugoslavia. Det er helt opplagt at kosovoalbanerne ønsker å unngå det for enhver pris. Og hvordan skal man unngå det? Hele denne bestemmelsen om at det ikke skal være en selvstendig stat, men være underlagt Jugoslavia, er jo en oppfordring til å forsøke å jage serberne ut av landet. I en situasjon hvor det ikke er flere serbere igjen, vil nemlig selv det internasjonale samfunn måtte forstå at Kosovo ikke lenger kan være en del av republikken Jugoslavia. Hele situasjonen som er lagt opp av det internasjonale samfunn, den folkerettslige situasjon, gir en dynamikk og en oppfordring til kosovoalbanerne, som ønsker selvstendighet, om å jage serberne ut. Jeg har flere ganger fra denne talerstol gitt uttrykk for den helt uholdbare situasjon at Kosovo skal være en del av Serbia. Nå ser vi faktisk en av de uheldige konsekvensene, som merkelig nok ingen har berørt her i dag. Det er et slags tabuemne, selv om alle egentlig innerst inne skjønner at dette er en umulig situasjon, som ikke kan fortsette for dem som har lidt så meget. Vi ser jo hvordan serberne opptrer. Milosevic-systemet fortsetter. Det må jo være en forferdelig fremtid i å se frem til at det internasjonale samfunn skal tvinge dem inn i all evighet i dette systemet. Før man blir kvitt denne tanken om at Kosovo skal være en del av Jugoslavia, får man ikke slutt på trakasseringen, og hjelpearbeidet blir vesentlig tyngre og vanskeligere å realisere.
Jeg synes denne innstillingen er veldig bra. Det er på høy tid at vi gir et større bidrag til spleiselaget for å sikre stabilitet, fred og utvikling i Sørøst-Europa. Jeg støtter fullt ut det som står om sanksjoner og kunne gått lenger for min del. Jeg har liten tro på sanksjoner som først og fremst rammer sivile og flyktninger. Jeg deler Røde Kors" synspunkter på dette. Enkrigsøkonomi har ille nok konsekvenser for samfunnet. Det var mange lidelser vi påla sivilbefolkningen. Isolasjonen gjør situasjonen verre for uskyldige mennesker og vanskeliggjør fred og forsoning. Derfor må de land som deltok i krigen, ta et langt større ansvar for gjenoppbyggingen, særlig i Serbia og i Kosovo. Vi trenger flere prosjekter som kan bidra til fredelig sameksistens mellom albanere og serbere i Kosovo. Norge må yte vesentlig mer bistand til hele Balkan for å stabilisere området. Det er mange oppgaver å gripe fatt i. Resultatet av krig er gjerne endeløs elendighet. Jeg synes det er veldig bra at man også bruker noen ord på kvinners situasjon i innstillingen. Krigen rammer selvfølgelig alle uansett kjønn og alder, men kvinner rammes ofte dobbelt i en krig. Som enker mister de gjerne rettigheten til bolig, som ofte er knyttet til mannens jobb. Voldtekt er som kjent en del av krigsstrategien, og gjerne med barn som vitner, og det fødes barn som resultat av disse voldtektene. Dessuten tror jeg ikke vi vil få forsoning på Balkan uten kvinners deltakelse. Derfor er det ikke minst viktig å trekke kvinner med i demokratiseringsprosessene. For det er altså noen machosamfunn man har nede på Balkan. Kvinner kan spille en nøkkelrolle i stabiliseringen. Alle prosesser er i dag mannsdominerte, og det må penger til for å snu den situasjonen. Forsoning skjer ikke på kommando. Det er smertelige prosesser mellom folk som lenge har hatet og mistenkt hverandre og gjort hverandre mye vondt. Men det er vilje til forsoning hos mange, og det må vi støtte fullt opp om. Historien viser at det har vært mer vilje til å bruke kuler og krutt enn til bidrag til fred og forsoning og oppbygging av Balkan. Det er en skam. Etter at krigshandlingene stilnet har spenningene og motsetningene bare økt. Det er ingen selvfølge at det er demokratiske krefter som vil erstatte Milosevic. Så vil jeg si noe om selve krigen. Jeg var ikke på linje med mitt parti i denne saken. Jeg hadde aldri noen tro på at krig var veien å gå, og vi som var imot krigen, fikk aldri noen alternativer å vise til. Men jeg mener det var muligheter som ikke var prøvd ut før og under Rambouillet-forhandlingene. Men NATO satte kniven mot sin egen strupe gjennom stadige trusler, det såkalte trusseldiplomatiet. Det var situasjonen som utløste krigshandlingene. Jeg tror ikke og trodde ikke på krigspropagandaen fra ulike NATO-land. Sannheten er krigens første taper, blir det sagt. Jeg mener at informasjonen til landets befolkning og til Stortinget burde vært mer sannferdig, særlig nå i ettertid når vi vet hva som faktisk skjedde. Jeg mener at vi burde diskutert krigen i plenum i Stortinget, slik andre parlamenter i Europa gjorde. Beslutningen skal fortsatt ligge hos Regjeringen, men jeg mener det er forskjell på Stortingets rolle når vi selv blir angrepet og når vi går til angrep, eller deltar i krigsoperasjoner i utlandet, som det heter. Jeg er heller ikke bekvem med begrunnelsen for krigen i lys av den internasjonale folkeretten. Alternativet er ikke å stå rolig og se på det som skjedde i Kosovo. Men svaret kan da heller ikke være krig. Erfaringene fra Bosnia kan ikke rettferdiggjøre denne krigen. Det hadde vært interessant å se begrunnelsen for krigføringen opp mot dagens situasjon – hva man egentlig oppnådde. Etter krigen ble det sagt at grunnlaget for fred var lagt. Ja, det gjenstår å se. NATO vant krigen, men etterpå har det meste gått tapt, sa Andreas Hompland i Dagbladet i forbindelse med ettårsdagen etter at den første bomben smalt. Mye har blitt verre enn før. Derfor har NATO-landene et tungt ansvar for gjenoppbyggingen. Jeg er glad for at Regjeringen er sitt ansvar bevisst, og vi vet alle at det trengs enda mer penger og flere tiltak. Jeg var i det sørlige Ungarn under krigen, ikke langt fra grensen til Jugoslavia. Der bodde ungarere, serbere, kroater og tyskere om hverandre, og alle var imot krigen. Om ikke annet gav det håp om at det går an å leve i fredelig sameksistens også på Balkan. Derfor er det så særdeles viktig å støtte enhver demokratiprosess og enhver demokratisk bevegelse. Norge har i så måte et veldig sterkt og tungt ansvar, i og med at vi var med på den krigen.
Flere har ikke bedt om ordet i sak nr. 4.[[Votering, se side 2677]]
Da er vi klare for votering.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Odd Holten på vegne av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyreforslag nr. 2, fra Kristin Halvorsen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og deretter alternativt mellom innstillingen og forslaget fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre. Forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget konstaterer at Samferdselsdepartementet i St.prp. nr. 90[[1991-1992]] ikke ga Stortinget dekkende informasjon når det gjaldt usikkerhet om forhold som var av betydning for å vurdere Gardermobanens lønnsomhet.»
Forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre, lyder: «1. Det oppnevnes en granskningskommisjon til å foreta en bred gjennomgang av utredning, planlegging, prosjektering og utbygging av ny hovedflyplass for Østlandet og Gardermobanen.Herunder skal kommisjonen se på beslutningsprosesser, ansvarsforhold, organisering av arbeidet, økonomiske anslag, kostnadsstyring, kvalitetsrutiner, informasjonsflyt og miljøhensyn.Kommisjonen skal gjennomgå alle sider av saken, også forholdet til Forsvaret. Formålet med gjennomgangen er å bringe fram de faktiske opplysninger som kan ha betydning for vurderingen av hvorvidt ansvarlighetsloven er brutt, herunder om regjeringens opplysningsplikt overfor Stortinget er oppfylt. Granskningskommisjonen starter arbeidet fra og med 1988, da departementet la fram St.prp. nr. 55[[1986-1987]] og tilleggsproposisjon nr. 43[[1987- 1988]] om plassering av ny Hovedflyplass på Østlandet. Dersom det er nødvendig for sakens opplysning, kan utvalget gå lenger tilbake i tid. For å klarlegge forholdene skal kommisjonen foreta de undersøkelser den finner nødvendig og føre samtaler med/avhøre de personer som det er grunn til å anta kan bidra med relevante opplysninger. Kommisjonen leverer sin rapport/utredning til Stortinget innen 31. januar 2001.2. Stortinget ber Regjeringen bruke den kompetanse den har etter gjeldende lovgivning til å frita nåværende og tidligere tjenestemenn for taushetsplikt overfor kommisjonen. 3. Stortinget ber Regjeringen medvirke til at det materiale som måtte foreligge hos offentlige myndigheter fra andre undersøkelser som pågår eller er avsluttet, stilles til kommisjonens disposisjon.4. Stortinget ber Regjeringen medvirke til at alle offentlige arkiver og mulig annet materiale som er relevant for undersøkelsen stilles til rådighet for kommisjonen. Tilgangen på relevant informasjon skal bare være avgrenset i forhold til Regjeringens strengt interne arbeidsdokumenter samt materiale/ opplysninger som må ansees som taushetsbelagte ut fra helt nødvendige personvernmessige forhold.5. Kommisjonen antar selv den sekretærhjelp og engasjerer den ekspertise den finner nødvendig.6. Stortingets presidentskap bes fremme innstilling om sammensetning av granskningskommisjonen.7. Stortingets presidentskap gis fullmakt til å fastsette godtgjørelse for kommisjonens medlemmer.8. På statsbudsjettet for 2000 gjøres følgende endring: Kap.41Stortinget21[[ny]] Spesielle driftsutgifter, Gransknings- kommisjon, bevilges med ............ 4 000 000» Senterpartiet og Venstre har varslet at de vil støtte dette forslaget.
Sak nr. 2 har intet voteringstema.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr.1, fra Fridtjof Frank Gundersen på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 2, fra Lisbet Rugtvedt på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en plan om ytterligere bevilgninger til gjenoppbygging for landene i Sørøst-Europa, begrenset oppad til 1 mrd. kroner.»
Forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen gå imot lettelse av de internasjonale sanksjonene mot den føderale republikken Jugoslavia så lenge landet legger hindringer i veien for at kosovoalbanere bosatt i Norge kan sendes tilbake til Kosovo.»