Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Drugo vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 109 narodnih poslanika. Da bismo utvrdili broj prisutnih poslanika u sali, molim narodne poslanike da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali 90 narodnih poslanika, odnosno da postoje uslovi za rad. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Dejan Radenković. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pored predstavnika predlagača gospodina Milana Markovića, ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, obaveštavam vas da sam pozvala da sednici prisustvuje i Milica Dražić, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, koje pozdravljam. Prelazimo na jedinstveni pretres 2. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU SPORAZUMA O OSNIVANjU REGIONALNE ŠKOLE ZA DRŽAVNU UPRAVU (RESPA) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja jedinstvenog pretresa podsećam vas da, prema članu 152. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa DSS- Vojislav Koštunica – 24 minuta; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore jedanput do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Zoran Bortić – Poslaničku grupu SPS-JS; narodni poslanik Jovan Palalić –Poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica; narodni poslanik Jovan Nešović – Poslaničku grupu G17 plus; narodni poslanik Aleksandar Martinović – Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 152. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu. Da li predstavnik predlagača, gospodin Milan Marković, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu želi reč? (Da) Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, Solunska agenda za Zapadni Balkan je još 2003. godine pozvala zemlje regiona da formiraju Regionalni mehanizam kojim će se unaprediti obuka i obrazovanje javnih uprava kako bi bile spremne za proces evropskih integracija. Ideja o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu ustanovljena je 2006. godine, kada je potpisan Protokol o osnivanju škole, a Sporazum o osnivanju RESPE su potpisale Albanija, BiH, Hrvatska, Makedonija, Crna Gora i Srbija, krajem 2008. godine, čime se stvorila osnova za institucionalizaciju Respe i njen prelazak u drugu fazu postojanja, međunarodnu organizaciju. U međuvremenu, RESPA je otpočela sa organizovanjem obuka sredstvima EU. Odlučeno je da njeno sedište bude u Danilovgradu uCrnoj Gori, a čim Sporazum ratifikuje najmanje pet strana potpisnica ugovora ovaj dokument stupa na snagu. RESPA će postati pravni subjekt, međunarodna organizacija koja ima za cilj da jača saradnju državnih uprava u regionu, da jača odnose sa zemljama EU i članicama Evropske ekonomske zone, da razvija administrativne kapacitete, koji su jedan od uslova evropskih integracija i da jača ljudske resurse u skladu sa principima evropskog adminstrativnog prostora. Poslovi koordinacije učešća Srbije u aktivnostima Respe od 2007. godine do danas podrazumevali su izbor predstavnika državne uprave Srbije za učešće na obukama koje se organizuju u zemljama regiona, godišnjim konferencijama Respe, međunarodnim konferencijama i letnjim školama u Brižu i Luksemburgu. Samo je od januara 2009. godine do juna 2010. godine oko 60 državnih službenika iz Srbije prošlo različite programe obuke koje je RESPA organizovala. Obuke su pokrivale različite teme, počev od obuka na temu upravljanja u adminsitraciji, strateškog menadžmenta, pa do obuka u oblasti uticaja javnih politika EU na nacionalne i javne politike, izrade propisa, upravljanje ljudskim resursima itd. Posebno je značajno učešće državnih službenika Srbije na prestižnim evropskim letnjim školama u Brižu i Luksemburgu, čiji programi pokrivaju različite aspekte EU, njenih institucija i politika. Učešće Republike Srbije u Respi je izuzetno značajno sa aspekta integracija u EU, budući da je regionalna saradnja jedan od uslova za članstvo u EU. EU kontinuirano podržava osnivanje Respe, što je istaknuto i u zaključcima Evropskog saveta. Stoga, iako je jedna od glavnih aktivnosti Respe stručno usavršavanje državnih službenika njenih članica, značaj Respe se ne može posmatrati samo sa stanovišta obuke već se mora ocenjivati u širem kontekstu pristupanja Republike Srbije Evropskoj uniji. Pored toga, budući da RESPA ima za cilj da postane jezgro za povećavanje institucija zaduženih za obuku državnih službenika u regionu, da se nadoveže na domaće programe stručnog usavršavanja, posebno sa aspekta integracija u EU, kao i da obavlja savetodavnu funkciju prilagođavanja uprava njenih članica potrebama članstva u EU, razvoj Respe je u skladu sa politikom Republike Srbije u oblasti reforme državne uprave. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Da li izvestioci odbora žele reč, gospodin Boško Ristić i Vlatko Ratković? (Ne) Da li narodni poslanik Petar Jojić, koji je izdvojio mišljenje na sednici Zakonodavnog odbora i Odbora za pravosuđe i upravu, želi reč? Gospodin Jojić nije tu. Da li narodna poslanica Vjerica Radeta, koja je izdvojila mišljenje na Odboru za pravosuđe i upravu želi reč? (Da) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, formalni razlog zbog čega sam izdvojila mišljenje jeste činjenica da smo mi ovaj predlog zakona dobili samo jedan radni dan pre nego što je počela ova sednica. To je, zaista, manir vladajuće većine. To, već, postaje drsko i bezobrazno. Mi nemamo drugog načina da se protiv toga borimo, nego da javnost sa ovog mesta obaveštavamo kako, zapravo, radi ova skupštinska većina. Drugi razlog, suštinski razlog, i vrlo ozbiljniji, jeste da SRS smatra da je potpuno nepotrebno da država Srbija zaključuje ovaj sporazum o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu. Ministar je rekao, a i u obrazloženju piše, da je sedam država potpisnica ovog sporazuma, ali treba svakako reći koje su to države. To su: Republika Albanija, BiH, Republika Hrvatska, Republika Makedonija, Crna Gora, Republike Srbija i Privremena administrativna misija UN na Kosovu, koja istupa u ime Kosova shodno Rezoluciji 1244 Saveta bezbednosti UN, u prisustvu Evropske komisije. Ovako, tačno, stoji u obrazloženju Predloga ovog zakona. Mislimo da postaje suviše opasno to što malo-malo pa u parlamentu dobijamo predloge zakona u kojima je potpisnik neko u ime te samoproklamovane i lažne države Kosovo i u situaciji kada nam zvaničnici evropskih sila sve više otvorenije skreću pažnju da Srbija neće ući u EU ukoliko ne prihvati činjenicu koju su oni prihvatili, da je Kosovo samostalna država, mi se poigravamo ovakvim zakonima sa nekim ko to radi u ime lažne države Kosovo. To je za SRS apsolutno neprihvatljivo. Treba li da podsetimo da je pre nekoliko dana održana nekakva konferencija u Sarajevu gde su predstavnici Srbije sedeli, takođe, pored predstavnika te lažne države Kosovo i onda, bože, kažu ispred njih neće pisati koju državu predstavljaju nego samo ime i prezime. Javnost Srbije treba da zna da ovo već postaje veoma opasno i da vi iz vladajuće većine sve više naginjete ka činjenici da ćete ovako, polako, korak po korak, zapravo, i prihvatiti tu samoproklamovanu državu Kosovo. S druge strane, smatramo da vi ovim sporazumom degradirate i obrazovanje u Srbiji, kao i ljude koji su se obrazovali i koji su stekli radno iskustvo u radu organa državne uprave, pa ne vidimo zašto bi neko išao da se edukuje o tome kako će primenjivati zakon u Srbiji. Vi rekoste, ministre, da je, već, ne znam, šezdesetak zaposlenih u državnoj upravi bilo na nekakvim edukacijama, ali s obzirom na to da je centar ove Respe, kako ste je skraćeno nazvali, u Crnoj Gori, u Danilovgradu, onda, verovatno, vodite računa kada zimi edukujete ove da to bude na Žabljaku, a u letnjem periodu da to bude, recimo, u Herceg Novom, pa da se ljudi lepo provedu i da se odmore o državnom trošku. Takođe, građani, a pre svega zaposleni u državnoj upravi treba da znaju da ovo podučavanje nekoga ko, možda, već 20 godina radi u državnoj upravi državu košta 12 miliona dinara. Vi, istovremeno, pretite otkazima desetinama hiljada zaposlenim u državnoj upravi i, sada, zamislite da ste ovih 12 miliona dinara stavili u budžet u namenu za zarade tih ljudi koliko biste porodica poštedeli da ne ostanu bez hleba, da neko ko radi u državnoj upravi i dalje ostane … (Predsednik: Vreme.) … na svom poslu, a potpuno bespotrebno trošite državne pare … (Predsednik: Vreme. Zahvaljujem.) … da se nekome …
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da) Reč ima gospodin Zoran Bortić.
Poštovana predsednice, uvaženo predsedništvo, poštovani ministre, predstavnici Ministarstva, cenjene kolege narodni poslanici, polazeći od ustavnog osnova za donošenje ovog zakona koji je sadržan u članu 97. tačka 1. Ustava Republike Srbije i u članu 99. stav 1. tačka 4) Ustava, Narodna skupština Republike Srbije ima obavezu da potvrđuje međunarodne ugovore kada je zakonom predviđena obaveza njihovog potvrđivanja. U tom smislu, Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma o osnivanju Regionalne škole za državnu upravi, RESPA, predstavlja jedan od značajnih propisa na putu naše zemlje u evropske integracije. Inicijativa za osnivanje Regionalne škole za državnu upravu, RESPA, pokrenuta je na Solunskom samitu EU i zemalja Zapadnog Balkana u junu 2003. godine. Cilj ove inicijative je jačanje regionalne saradnje u oblasti državne uprave, administrativnih kapaciteta, razvoja ljudskih resursa i usvajanje osnovnih principa evropskog administrativnog prostora. Cilj je da RESPA postane regionalni forum za obuku državnih službenika iz zemalja Zapadnog Balkana, da se umreže državne uprave iz regiona i da se obezbedi proces razmene iskustava državnih uprava članica Respe. U maju 2006. godine u Briselu je održana konstitutivna konferencija na ministarskom nivou na kojoj je potpisan Protokol o saradnji za stvaranje Regionalne škole za državnu upravu. Protokol su potpisali predstavnici Republike Albanije, Republike Hrvatske, Bivše jugoslovenske Republike Makedonije, BiH, tadašnje državne zajednice Srbija i Crna Gora i posebno predstavnici Republike Srbije i Republike Crne Gore, kao i predstavnik UNMIK-a u ime AP Kosovo i Metohija. Protokol je potpisan u prisustvu Evropske komisije. Saglasno ovom protokolu počele su pripreme za institucionalizaciju Respe, tj. određivanje sedišta za stvaranje pravne osnove za budući rad. U januaru 2008. godine,po sprovedenom izbornom postupku, nadzorni odbor, kao rukovodeći organ Respe, odlučio je da sedište Regionalne škole za državnu upravu bude u Danilovgradu, u Crnoj Gori. Nakon određivanja sedišta pokrenute su aktivnosti za pripremu nacrta međunarodnog Sporazuma o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu, uključujući i pripremu Pisma o namerama u vezi sa osnivanjem ove škole. Pismo o nameri potpisano je juna 2008. godine u Sloveniji, a u ovom aktu izražena je podrška članica Respe, da se usaglasi, potvrdi i potpiše međunarodni sporazum kojim bi se RESPA osnovala kao međunarodna organizacija. Po potpisivanju ovog akta, pristupilo se usaglašavanju teksta međunarodnog sporazuma sa stručnjacima za međunarodno pravo svih učesnika u ovim pregovorima. Sporazum je usaglašen u Parizu 28. i 29. jula 2008. godine, osim njegovih finansijskih odredaba, koje su naknadno usaglašene u Podgorici 11. i 12. septembra 2008. godine. Sporazum o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu potpisan je u Podgorici 21. novembra 2008. godine i potpisali su ga svi učesnici, osim ovlašćenog predstavnika UNMIK-a, koji je trebalo da potpiše u ime privremene vlade AP Kosovo i Metohija, a na osnovu Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti UN. Na ovaj način stekli su se normativni uslovi za početak rada Regionalne škole za državnu upravu sa sedištem u Danilovgradu, u Crnoj Gori, kao međunarodne institucije. Kako bi ova škola mogla da počne da radi i ostvaruje svoju funkciju, odnosno da bi se kroz proces Respe obezbedilo usaglašavanje rada organa lokalne uprave u zemljama regiona, a na taj način ove zemlje približile svoj normativni poredak zemljama EU, kojoj teže, potrebno je za njegovo stupanje na snagu i da bi se ostvarila puna primena da ga ratifikuje pet članica. Budući da su Sporazum potvrdile četiri članice, neophodno je za njegovu implementaciju da ga potvrdi Narodna skupština Republike Srbije i zato je i ovaj zakon stavljen u proceduru po hitnom postupku. Nedonošenje ovog zakona moglo bi da proizvede štetne posledice po rad organa i organizacija u procesu pristupanja naše zemlje EU. Ovo, tim pre, što je regionalna saradnja jedna od obaveza koje je Republike Srbija preuzele SSP Evropskoj uniji i što je Evropska komisija u svom izveštaju za 2009. godinu konstatovala kao napredak. Poštovane kolege narodni poslanici, ciljevi Regionalne škole za državnu upravu, kao međunarodne organizacije, usmereni su na poboljšanje saradnje u oblasti državne uprave među članicama potpisnicama ovog sporazuma. Ova saradnja obezbediće jačanje iskustva i razmenu informacija sa državama članicama EU i evropskog ekonomskog prostora. Kroz rad ove škole ojačaće se administrativni kapaciteti u državnim upravama članicama Respe, u skladu sa potrebama procesa evropskih integracija. Istovremeno, značajno će se razviti i ljudski resursi u državnim upravama članicama Respe, prema standardima i principima državnih uprava u zemljama EU. Veliki deo aktivnosti Respe biće usmeren na različite vrste obuka polaznika ove škole, koje će biti osposobljene za ovu oblast i koje su od značaja za pitanje integracija naše zemlje u EU, kao i za pitanje reforme naše državne uprave, funkcija RESPA neće biti iscrpljena samo na tome. Naprotiv, učešće naše zemlje u aktivnostima Respe veoma je značajno i sa stanovišta integracija Republike Srbije u EU. Treba imati u vidu da će RESPA predstavljati i savetodavni forum za administrativne reforme i razvoj administrativnih kapaciteta svih njenih članica u procesu pristupanja EU. Zbog toga je učešće Republike Srbije u daljoj institucionalizaciji i realizaciji aktivnosti Respe izuzetno značajno, jer doprinosi bržoj integraciji u EU, koja je kao jedan od uslova za članstvo postavila i dobru saradnju sa zemljama u regionu. Treba napomenuti i činjenicu da je potvrđivanje Sporazuma o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu sa sedištem u Danilovgradu navedena kao jedna od prioritetnih aktivnosti Evropske komisiju za 2009. i 2010. godinu. Isto tako, treba podsetiti da su u budžetu Republike Srbije za ovu godinu obezbeđena sredstva za sprovođenje ovog zakona, čime će naša zemlja izvršiti svoj deo finansijskih obaveza u finansiranju Respe, na osnovu člana 23. Sporazuma kojim je utvrđen osnovni budžet Respe za svaku članicu u 2010. godini. Polazeći od činjenice da je strateški cilj ove vlade, utvrđen voljom građana na izborima 2008. godine, ulazak u punopravno članstvo EU, ovaj zakon je samo jedan u nizu normativnih obaveza koje mi na tom putu treba da ispunimo. Usaglašavanje naših standarda sa evropskim izjednačavanjem normativnog i kadrovskog potencijala u oblasti državne uprave, doprineće, uz druge standarde, bržem uključenju Srbije u EU. Polazeći od tih činjenica, Poslanička grupa SPS-JS će u danu za glasanje podržati Predlog ovog zakona. Hvala na pažnji. [[Aplauz]]
Zahvaljujem poslaniku Bortiću. Dajem reč narodnom poslaniku Jovanu Palaliću.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pitanje državne uprave Republike Srbije, nažalost, u Narodnoj skupštini kao tema otvara se samo u onim situacijama kada se vode razgovori i kada se raspravljaju pitanja odnosa Srbije sa pojedinim međunarodnim institucijama. Poslednju ozbiljnu raspravu o ovoj temi imali smo uoči zaključenja aranžmana sa MMF, kada se razmatralo pitanje smanjenja zaposlenih u državnoj upravi, a, evo, sada, kako je ovde navedeno u obrazloženju Predloga ovog zakona, radi evropskih integracija i, kako se kaže, radi bolje regionalne saradnje. Mislim da je pitanje državne uprave Republike Srbije pitanje koje treba zajedno ovde da raspravljamo radi realizacije osnovnih prava građana, radi efikasnijeg rada državnih organa i treba da vidimo u kakvom se stanju i na kom nivou nalazi državna uprava, s jedne strane, kada je u pitanju ostvarivanje osnovnih prava građana u upravnim postupcima pred državnim organima, a, s druge strane, i u kojoj meri je realizovan snažan kapacitet državne uprave da bi, ono što se i navodi u ovom predlogu zakona, država Srbija mogla da realizuje zajedničke tekovine EU i time ispuni jedan od kopenhagenških kriterijuma za evropske integracije. No, kada je u pitanju ovaj predlog zakona, ima mnogo otvorenih i spornih pitanja koja se tiču i sedišta ove međunarodne organizacije i finansiranja ove međunarodne organizacije, a takođe, i onog što se navodi ovde kao privilegija, imuniteti funkcionera ove međunarodne organizacije. Ali, pre toga da se osvrnemo na pitanje državne uprave Republike Srbije i uopšte značaja ovakvog jednog predloga zakona, kada je u pitanju realizacija jačanja kapaciteta državne uprave, obuka kadrova i efikasan rad. Moram da kažem da su pitanja reforme državne uprave pokrenuta još 2004. godine, ona traju i danas. Donet je niz važnih sistemskih propisa. Međutim, pitanje državne uprave i problem funkcionisanja državne uprave ozbiljno se otvorio kao problem kada se postavilo pitanje broja zaposlenih i, s tim u vezi, efikasnosti rada državne uprave. Da vas podsetim, ova Narodna skupština donela je Zakon o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji, koji je, s jedne strane, imao za cilj da se smanji javna potrošnja, a s druge, ovde su nas predstavnici ministarstava ubeđivali da će to sasvim sigurno doprineti boljoj i većoj efikasnosti rada državne uprave i državnih organa. Međutim, i posle tog perioda, perioda od donošenja ovog zakona, ne može se reći da je državna uprava postigla taj nivo koji se očekuje i koji građani od nje očekuju. S druge strane, mi nemamo informaciju, a bilo bi dobro da Narodna skupština ima tu informaciju – kako je uopšte realizovan ovaj predlog zakona, tj. kako su realizovane obaveze koje su nadležni državni organi, prvenstveno ministarstva, imala po ovom zakonu? Kako su utvrđeni kriterijumi za smanjenje broja zaposlenih? Da li su doneti akti o sistematizaciji? Da li je vršeno ocenjivanje u svim ministarstvima? Ako to nije slučaj, da li su oni ministri i oni funkcioneri državnih organa kažnjeni, saglasno odredbama zakona koji ovde imamo? Sasvim sigurno da taj posao, videli smo i prilikom poslednjih pregovora sa MMF, nije realizovan, i to je bila još jedna magla koja je bačena pred građane i pred međunarodne institucije da ćemo mi uspeti da na taj način smanjimo našu administraciju i učinimo je efikasnom. Bojim se da stanje u kojem se nalazi državna administracija ne može da odgovori prvenstveno građanima, a, s druge strane, ne može da odgovori onim obavezama koje država preuzima u procesu evropskih integracija. Nisam siguran da li su uopšte predstavnici Vlade svesni kakva su očekivanja i šta to treba da rade organi državne uprave da bi ispunili osnovne kriterijume primene zajedničkih tekovina EU. Da Vlada nema jasnu sliku o tome, govori i sama činjenica da kada je formirano, kako se kaže, Koordinaciono telo Vlade Republike Srbije za pristupanje Srbije EU, u tom telu nema ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu. A upravo od državnih organa i državne uprave se očekuje da podnesu najveći teret tog posla. Osim toga, pitanje koje se postavlja u vezi državne uprave, kao i ovog predloga zakona, jeste odnos između organa i službi koje je formirala Vlada Republike Srbije, konkretno mislim na Službu za upravljanje kadrovima, kao službu Vlade, koja ima izuzetno važan zadatak da vrši edukaciju državnih službenika da bi realizovali osnovne zadatke koje ima državna uprava i ovog posla koji će se raditi kada Narodna skupština ratifikuje ovaj zakon. Šta je do sada uradila Služba Vlade Republike Srbije za upravljanje kadrovima? Koliko je službenika obučeno? Po kojoj metodologiji? Po kojim kriterijumima? Kakav je efekat te obuke? Da li će Služba za upravljanje kadrovima Vlade prestati da radi i u kojoj meri će prestati da radi? Kakav će biti njen odnos sa ovom međunarodnom organizacijom koja će sada biti formirana? Sasvim sigurno bi bilo bolje da se ovih 12 miliona dinara, što se odvaja za ovu međunarodnu organizaciju, moglo upotrebiti, između ostalog, za obuku državne uprave i državnih službenika u našoj državnoj upravi, po metodologiji Službe Vlade za upravljanje kadrovima, jer ta služba neuporedivo bolje zna i ima neuporedivo bolji pregled stanja u pojedinim organima državne uprave. To je pitanje oko koga treba ovde raspraviti, u krajnjoj liniji, kao i dobiti odgovor od predstavnika Vlade danas ovde u Narodnoj skupštini. Stanje državne uprave, funkcionisanje državne uprave nije na tom nivou kojim mi možemo biti zadovoljni. Pitanje je – u kojoj meri to može da bude unapređeno formiranjem jedne ovakve međunarodne organizacije, ukoliko nemamo jasnu sliku o tome šta se uradilo sa smanjenjem broja zaposlenih u državnoj upravi, koje je Vlada obećala, i na koji način funkcioniše obuka trenutno zaposlenih u organima državne uprave, da bi se unapredili kapaciteti državne uprave? Takođe, pitanje koje se postavlja u vezi ovog zakona, jeste sedište ove međunarodne organizacije. Zaista, nismo dobili jasan odgovor, niti imamo jasne kriterijume zašto je izabrana Crna Gora i zašto je izabran Danilovgrad. Mišljenja sam da je, ipak, posle svih reformi koje su 2004. godine učinjene na planu državne uprave, državna uprava Republike Srbije u boljem stanju i da ima bolji kapacitet i efikasnost od velikog broja država u regionu, pa bi bilo prirodno, imajući u vidu veličinu države i s obzirom na stanje državne uprave, da Beograd bude sedište jedne ovakve organizacije. Voleo bih da dobijem odgovor – zašto se predstavnici Vlade nisu borili da upravo Beograd bude sedište ove međunarodne organizacije, nego da to bude Danilovgrad, uz sve uvažavanje? Ali, nisam siguran da je stanje državne uprave u Crnoj Gori tako kvalitetno ili da je kvalitetnije od stanja u srpskoj državnoj upravi, a pogotovo, radi se o jednom malom mestu koje treba da bude sedište jedne regionalne organizacije, sa takvim institucionalnim kapacitetima i tim obimom finansiranja. Da podsetim, sve države koje su potpisnice ovog sporazuma i predstavnici privremene međunarodne uprave na KiM, UNMIK-a, treba da finansiraju ovu međunarodnu organizaciju. Naravno, bitno je pitanje – zašto su predviđene privilegije i imuniteti za predstavnike ove međunarodne organizacije? Znam da je po važećim međunarodnim konvencijama ovo moguće, ali postavlja se pitanje – šta će predstavnici ove međunarodne organizacije da rade u državama regiona, konkretno i u državi Srbiji, da bi im se obezbedio taj stepen zaštite njihovog delovanja, da bi se sprečila bilo kakva mogućnost, između ostalog i države Srbije, da pokreću odgovarajuće postupke ukoliko dođe do kršenja zakona i, u krajnjoj liniji, vršenja krivičnog dela? Mislim da je apsolutno nepotrebno da se daje ovaj stepen zaštite, koji se daje,predstavnicima ove međunarodne organizacije. Ono što, takođe, pada u oči jeste obrazloženje koje smo dobili od Vlade Republike Srbije za donošenje ovog zakona i ono obrazloženje koje imamo u preambuli ovog zakona. U preambuli ovog međunarodnog sporazuma govori se o potrebi unapređenja državne uprave u državama potpisnicama ovog međunarodnog sporazuma, uz saradnju sa Evropskom komisijom tj. uz Dobru praksu koja postoji na prostoru EU i u državama EU, kako bi ta Dobra praksa bila implementirana u državnu upravu Republike Srbije i drugih država potpisnica ovog sporazuma, kako bi one bile u mogućnosti da u povećanju svoje efikasnosti sutra primene propise koji su usvajani u Republici Srbiji, a koji predstavljaju zajedničku tekovinu EU. Dok o tome, konkretno, u Razlozima za usvajanje ovog zakona po hitnom postupku nema nijedne reči. Tu se govori o tome da je zakon neophodan zbog regionalne saradnje. E, sada se postavlja pitanje prave namere zašto se ovaj zakon donosi. Da li se donosi da bi se uspostavio jedan postupak koji bi doveo do jačanja državne uprave u Republici Srbiji ili zato da bi nekome poslužio da bi mahao kako, eto, Srbija na još jedan način manifestuje svoju dobru volju da ima regionalnu saradnju? Ta regionalna saradnja je povezana sa pričom o evropskim integracijama. I, uopšte, obrazloženje zakona je tako koncipirano da govori da je ovo dato zbog toga da Srbija što brže ide ka EU, da bi se realizovali procesi evropskih integracija, a tu upravo, imamo najviše spornih pitanja i problema oko kojih, nažalost, u ovoj Narodnoj skupštini ne govorimo pune dve godine. O ključnom političkom problemu koji Srbija ima, a to je pitanje odnosa evropske integracije Republike Srbije sa očuvanjem njenog teritorijalnog integriteta, mi u Narodnoj skupštini ne pričamo. Usvajamo niz zakona, obrazlažemo ih potrebama evropskih integracija. Oni su, ako se napravi razlika između političkog aspekta, tehničke prirode. Oni su možda i potrebni da bi se povećali standardi u svim segmentima našeg državnog i društvenog života, ali ne otvaramo raspravu o političkom problemu koji imamo kada su u pitanju evropske integracije. A, to je pitanje – da li Republika Srbija, posle svih izjava koje ovih dana slušamo, može da učestvuje u evropskim integracijama da njen teritorijalni integritet ne bude doveden u pitanje? Imamo suštinski spor sa EU o našem teritorijalnom integritetu, jer je supstanca države, teritorijalni integritet, delovanjem pojedinih članica EU dovedena u pitanje. Juče smo imali priliku da vidimo kako se predstavnici Euleksa, koji su došli na Kosovo uz saglasnost Vlade RS, ove vlade, izjašnjavaju o ovom krupnom pitanju. Da vas podsetim, kada je ova vlast govorila da Euleks treba da dođe jer će biti statusno neutralan, ukazivali smo da to nije tačno. Juče je Piter Fejt rekao da očekuje, pošto je uveren da će biti mešovita presuda Međunarodnog suda pravde, da će uslediti novi talas priznanja Kosova. To govori visoki predstavnik EU na Kosovu, za koga ste rekli da je statusno neutralan. On očigledno navija za to da što više država prizna Kosovo. I mi, u toj situaciji, insistiramo na priči o evropskim integracijama u ovom tehničkom smislu, a da ovo političko pitanje nismo u Narodnoj skupštini ni dotakli. Onda se postavlja pitanje – u kojoj meri se sve ovo iskreno redi i u kojoj meri Vlada Republike Srbije zna ili ne zna koji su dometi ove politike evropskih integracija, ako prethodno pitanje, može se reći conditio sine qua nonnašeg puta oko ulaska u EU nije raspravljano? Prema tome, hitno treba otvoriti u Narodnoj skupštini Republike Srbije raspravu o ovom pitanju, političkom problemu koji postoji ili možete da kažete da ne postoji i to je legitiman stav, mi mislimo da postoji, pa tek onda, kada se to pitanje raspravi, kada se dobije jasan odgovor od EU, krenuti u realizaciju ovog nacionalnog plana za pristupanje Srbije EU, koje se sada na sve moguće načine promoviše. U krajnjoj liniji, bez prethodne rasprave o ovom pitanju, potpredsednik Vlade, Đelić, donosi odgovore na imaginarni upitnik a da prethodno ovo pitanje nismo raspravljali. Drugo pitanje jeste ovaj tehnički problem koji se odnosi na kapacitete državne uprave Republike Srbije, da, kada već jednom ovo, i ako budemo, raspravimo bude u stanju da recipira zajedničke tekovine EU i da, uopšte, bude u stanju da ispuni one kopenhagenške kriterijume, a to znači da postoji sposobna državna uprava i pravosuđe koje će implementirati propise koji budu ovde usvojeni. O pravosuđu ćemo pričati kada dođe ministarka Malović, danas ili sutra. Kakve tek tu probleme imamo, pogotovo u svetlu ove politike evropskih integracija. Ali, sada govorimo o državnoj upravi i o tome da je neophodno jasno, konkretno sagledati gde se nalaze organi državne uprave, kakva je obučenost državnih službenika, kakvo je znanje za taj ogroman posao gde se radi o desetinama hiljada propisa, direktiva, naredbi, uputstava, smernica, svega onoga što donose organi EU. Prema tome, ovaj sporazum ovako kako je predložen ima niz manjkavosti. Rekli smo o kojima se radi. Potreba je da državna uprava u Republici Srbiji bude unapređena, da Dobra praksa koja postoji u državama EU gde ta uprava efikasno funkcioniše, prvenstveno za dobrobit građana u realizaciji njihovih prava pred državnim organima, da i kod nas radi efikasno, brzo, nepristrasno, to je potreba.Bilo bi veoma važno, a očekujem od ministra da predloži novi zakon o upravnom postupku kako bismo u narednom periodu o tome raspravljali, jer je jako važan sistemski zakon i da što češće raspravljamo o ovom pitanju, u krajnjoj liniji, da dobijemo izveštaj šta je sa ovim zakonom o maksimalnom broju zaposlenih, jer bojim se da je taj zakon bio apsolutno nepotreban. Mislim da se ruši kredibilitet države Srbije da se ovakav zakon donosi, da se potom ne sprovodi, a da se onda pred međunarodnim institucijama fingira spremnost da se državna uprava učini efikasnom. Znam da ministar Marković nije učestvovao u izradi tog zakona, u krajnjoj liniji, nije učestvovao ni u raspravi o tom predlogu zakona. Oni koji su to radili neka dođu ovde i neka daju informaciju šta je učinjeno, a imamo dosta informacija da nije urađeno ništa. Srbiji je potrebna efikasna državna uprava, jaka i nepristrasna koja brže rešava probleme građana, da građani ne čekaju za realizaciju svojih prava, prvenstveno je potrebna Srbiji i njenim građanima, a posle toga kada se raspravi politički problem koji postoji između Srbije i EU, može se pričati o tome u kojoj meri će se podizati njen kapacitet da primeni zajedničke tekovine EU u našem pravnom sistemu. Hvala. [[Aplauz]]
Gospodine ministre, imate reč. Izvolite.
Dosta toga što je rekao uvaženi kolega Palalić jeste u osnovi tema o kojoj bi trebalo da se razgovara, a sigurno da je tačno da bi o državnoj upravi trebalo mnogo više i verovatno mnogo drugačije da se priča, nego što je to praksa u našem javnom životu. Naravno, mi ne možemo sad voditi debatu o generalnom stanju državne uprave, ali svakako sam dužan da dam nekoliko odgovora na vaše izlaganje. Potpuno se slažem sa vašom ocenom, da ako je već bilo pitanje gde će biti sedište ove regionalne škole, da ono treba da bude u Beogradu. Komparativno, po našem uverenju i po argumentima koje smo mi davali, uvereni smo da smo zaslužili to sedište. Kapacitet državne uprave u Srbiji, zakonski okvir koji definiše državnu upravu u Srbiji, posebno Zakon o državnim službenicima i Strategija reforme državne uprave sa svojim osnovnim postulatima, ipak Srbiju stavljaju iznad svih ostalih potpisnica ove škole. Naravno, bez namere da uvredimo druge, ali, prosto, to je naš utisak, ne samo naš, nego i mnogih međunarodnih eksperata, da je Srbija daleko ili bar dovoljno ispred ostalih članica potpisnica Respe kada je u pitanju razvoj državne uprave. Dakle, mi smo se zaista borili, velika je želja bila da dođemo do toga da bude škola kod nas. To je bilo za vreme još prethodne vlade, ali Nadzorni odbor Respe koji čine predstavnici zemalja članica, a kojim predsedava predstavnik Evropske komisije, jednostavno, preglasao je nas. Imali smo manje glasova od Crne Gore. Pretpostavljam da je to i politička odluka, nije ona samo bazirana na ovim kriterijumima. Recimo, interesantno je reći da smo mi imali obezbeđenu i zgradu za Respu, dok Crna Gora nije imala obezbeđenu zgradu. Govorim sad o tehničkim detaljima. Drugi detalj je, recimo, bio blizina saobraćajne infrastrukture, puteva, gde smo opet, takođe, daleko ispred, ali takva je bila odluka. Prethodna vlada je o svemu bila upoznata sa tim. Koliko smo mogli mi smo se borili, ali negde granice postoje. Dakle, nismo uspeli. Što se tiče obučavanja naših državnih službenika, program stručnog usavršavanja izrađuje Služba za upravljanje kadrovima. On se bazira na predlozima ministarstva i njega usvaja Vlada. Ukoliko želite da ovo preformulišemo u formi poslaničkog pitanja, onda ću da organizujem da Služba za upravljanje kadrovima dostavi odgovor kako biste imali celovit uvid u to kako ide obučavanje i usavršavanje državnih službenika i koje su teme. Predsednice, ukoliko može, neka ide u formi pitanja, pošto ne znam sad da odgovorim tačno šta je to u programu Službe za upravljanje kadrovima. Što se tiče stanja državne uprave, ono je nesporno bolje nego što se očekuje. Naša državna uprava je, na neki način, nasledila pravila ponašanja rada iz one stare državne uprave, nasleđivalo se to iz SFRJ itd. Ipak je Beograd bio sedište administracije. Mi danas imamo jedan pristup državnoj upravi od strane javnosti, političara – opozicionih, pozicionih, koji je, po mom uverenju, u dobroj meri populistički i duboko pogrešan i dovodi do toga da je naša državna uprava sigurno na jednom putu slabljenja. Dakle, imamo negativne trendove u našoj državnoj upravi koji su posledica opšteg odnosa javnosti prema državnoj upravi, prema državnom službeniku i činjenica siromaštva. Dokle god mi baziramo našu politiku na pogrešnoj pretpostavci da je 2000. godine radilo 8.000 ljudi, a danas 28.000, i dokle god je kao glavno pitanje državne uprave broj zaposlenih u državnoj upravi, onda teško možemo govoriti o ozbiljnoj politici i ozbiljnom pristupu državnoj upravi. (Poslanici dobacuju sa mesta.) Ne mogu sa vama da diskutujem, prosto, ne mogu da se koncentrišem, ja ću da prekinem, nije problem…
Zaista bih molila da ne dobacujete.
Hoću ovom prilikom da kažem da poslednji precizan podatak koji imamo iz 2003. godine da je tada radilo samo 1.360 ljudi manje nego sada na nivou državne uprave, ali mi razgovaramo o državnoj upravi i kada razgovaramo o lokalnim samoupravama. Nama je kriva i državna uprava kada se na neke procedure čeka dugo, koje su posledica ko zna kakvih zakonskih rešenja. Nama je kriva državna uprava i kada imamo nebrojano javnih agencija. To sve nema veze sa državnom upravom. Dakle, mi imamo taj pogrešan pristup da većinom ljudi ne znaju šta je to državna uprava i koliki to broj ljudi čini državnu upravu. Potpuno je pogrešno misliti da će smanjenje broja državnih službenika spasti Srbiju. Znači, isti posao koji sada radi njih 28.000 navodno će se bolje raditi ako bude radilo 26.000, a naš javni sektor je 500.000 ljudi, ali se sve svelo na to da je problem u 5% ovih koji rade u državnoj upravi. To je pristup koji je karakterističan za našu političku scenu i u kome nedvosmisleno jednako učestvuje i vlast i opozicija. Dakle, i vlast i opozicija su činioci tog pristupa. To je suviše ozbiljna priča koja bi trebalo da se vodi van očiju javnosti, jer čim se vodi pred očima javnosti onda podleže potrebi za demagogijom, za populizmom, za sticanjem jeftinih političkih poena. Mi smo se u ovom momentu opredelili na to da moramo znati da nema jake državne uprave bez para. Na tržištu rada državna uprava je na dnu lestvice. Da nije ove krize sada, ovo je dobro za državnu upravu što je ova kriza jer nešto kvalitetnog kadra još i dođe, inače, kad nema krize malo ko kvalitetan će da dođe da radi u državnoj upravi. Ne možete očekivati od mladog i ambicioznog čoveka da dođe da radi u državnoj upravi sa startnom platom od 32.000 i sa mnogo sreće za 20 godina da ima 64.000, ali to je to. Znači, kad dođe ima 32 i kad završava ima 64-65 hiljada, i to mu je neki vrh i tome treba da se nada, tome treba da teži, posebno što je danas dosta rizično reći da radite u nekom ministarstvu. Ljudi ne vole da čuju da je njihov komšija, recimo, pomoćnik ministra ili savetnik u ministarstvu itd. Dakle, to je stanje u kome živimo i to su trendovi koji u ovom momentu prate državnu upravu. Šta je ono što mi radimo i što smatramo da je najvažnije u ovom momentu? To je uspostavljanje elektronske uprave. Dakle, pokušavamo što više servisa i što više radnji koje se obavljaju na nivou državne uprave da idu elektronskim putem. Konkretno, naš cilj je da do kraja mandata ove vlade građani ne budu posrednici između različitih šaltera. Hoćete da se venčate, onda odete u opštinu i kažite – dajte mi izvod iz matične knjige rođenih, pa onda taj isti izvod date na šalteru do tog šaltera i kažete – evo sad moj zahtev za venčanje. Nažalost, to je sada praksa. Iako deluje naizgled lako da se reši, nije lako rešiti zbog toga što nemamo centralnu bazu podataka, nema jedinstvene baze podataka o građanima. Štaviše, postoje različite baze pri različitim organima državne uprave. Prema tome, naš cilj je da elektronski povežemo sve organe državne uprave, da se naprave baze podataka o građanima i da na taj način uštedimo ogroman novac za državu i neprocenjivo vreme za same građane. Pri tom, da omogućimo pristup i da ostvarivanje prava građana pred državnim organima učinimo zaista jednostavnim. U tom smislu, Narodna skupština je usvojila Zakon o matičnim knjigama, koji je po mom uverenju najznačajniji zakon u razvoju i reformi državne uprave u Srbiji. Na osnovu tog zakona ćemo uspostaviti jedinstvene baze podataka i elektronski povezati sve organe državne uprave na taj jedinstveni sistem. To će biti model po kome će moći da funkcionišu i svi drugi državni organi, kao i organi jedinica lokalne samouprave, te će građani biti lišeni brojnih procedura koje sada moraju da ispune da bi ostvarili neko svoje pravo. Na primer, želite da uzmete pasoš. Mi danas idemo u jedinicu lokalne samouprave i uzmemo uverenje o državljanstvu, što je povereni posao državne uprave, MUP, pa idemo u istu tu jedinicu lokalne samouprave ili neku drugu, a sad može u istu, pošto je povezano na centralni sistem, ali često je bilo da čovek u Kruševcu vadi jedno, u Negotinu drugo, a u Beograd dođe da traži treće. To je bila praksa do pre nekoliko meseci, dok nismo pustili ovaj sistem u rad, mada i dalje važi za jedan broj naših građana ona stara praksa, jer se još nisu povezale sve jedinice lokalne samouprave. Sad zamislite taj apsurd, uzmete u Kruševcu uverenje o državljanstvu, pa onda odete u Negotin i uzmete izvod iz matične knjige rođenih, pa sve to skupite i odete Ljermontovu i podnosite zahtev za izdavanje pasoša. Tako je to izgledalo i tako to funkcioniše ovde 60 godina. Na svu sreću, došli smo u tu fazu da ćemo to pitanje rešiti i uspostaviti državnu upravu na nekim principima koji treba da karakterišu državnu upravu u 21. veku. Mislim da je to veliko dostignuće i Vlade i Ministarstva koje je to osmislilo i radi na tome, a ovaj drugi segment koji se tiče našeg odnosa prema državnoj upravi, kvaliteta službenika, atraktivnosti na tržištu rada državne uprave, jeste nešto što će verovatno jednog dana doći na dnevni red, samo, nadam se da to neće biti suviše kasno. Jer, šteta bi bilo da ovu komparativnu prednost koju imamo nad susedima i koja znači da mi imamo dosta dobar kapacitet državne uprave, da se ona istopi vremenom, a postoji realna mogućnost da se istopi. Mislim da će ova škola i ovo usavršavanje dobro doći i ne treba polaziti od pretpostavke šta se usavršava. Usavršavaju se upravo uzimajući iskustva i razmenjujući iskustva sa onima koji su ispred nas u državnoj upravi. Kao što vidite, u Glavi II, članu 4. ovog ugovora, zakona koji sada ratifikujemo, u stavu 1. tačka 2) kaže da je suština ta razmena sa zemljama članicama, što je za nas vrlo značajno. Taj evropski administrativni prostor je za nas dosta, uslovno rečeno, stran. Mnogi od nas prate, čitaju, trude se da vide šta je to, ali nije to situacija kao kad imamo neki evropski dokument koji vrlo precizno definiše elemente i onda ulazite u okvir tih elemenata i lako je, a ovde nije tako. Ovo će biti, po mom uverenju, jako korisno. Još jedanput, žao mi je što nije u Beogradu, značilo bi dosta za naš međunarodni ugled, ali u Crnoj Gori je. Neće to imati nikakve veze, šta je – tu je. Važno je da se naši ljudi obučavaju da budu u skladu sa tim svetskim, evropskim trendovima. U krajnjem slučaju, naši zakoni o državnim službenicima i državnoj upravi, kao i većina zakona, nisu izvorno nastali, oni jesu nastali ovde, ali same ideje koje tu postoje su ideje koje su nastajale razmenom iskustava, mišljenja, razgovora sa ljudima koji su prošli ovaj put ili koji tek treba da ga prođu, razmenom iskustava zasnovanih na dobrim ili lošim rezultatima koji su postignuti primenom ovih rešenja. Što se tiče maksimalnog broja zaposlenih, znate da nemam taj podatak. I sami ste rekli da nisam učestvovao u tome, tako da taj deo možete, takođe, postaviti u vidu pitanja, pa dobiti odgovor, ali ne od mene. Po zakoni koji je Skupština usvojila, naše ministarstvo i nije ovlašćeno da prati i primenu ovih zakona. Još jedna stvar, jako važna, treba da imamo na umu da ova regionalna škola za državnu upravu nije nastala sada. Ovo je sve počelo 2003. godine, kao ideja. Protokol je potpisan za vreme kada sam bio u opoziciji, a draga kolege, bili ste u Vladi. Protokol, Protokol je potpisan tada. Prema tome, ne mislim da ste išta loše uradili. Štaviše, mislim da je ovo dobro. To je zarad javnosti. Ovo je jedan proces gde mi kao država imamo kontinuitet naše, uslovno rečeno i spoljne politike. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, dozvolite da vas obavestim da će deo naše današnje sednice sa galerije velike sale Doma Narodne skupštine pratiti članovi delegacije iz Nemačke i Službe za upravljanje kadrovima Vlade Republike Srbije – učesnici seminara za stručno usavršavanje državnih službenika, i to: Frank Beker, Renate Kramer, Julija Miler-Helman, Ralf Malhin, Anke Frajbert, Gert Šaudema, Patris Šmic, David Šajnke, Tatjana Dragosavac, Ksenija Mitrović i Dragan Simić. Pozdravimo ih aplauzom. Nastavljamo sa radom. Dajem reč gospodinu Jovanu Nešoviću.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama se danas nalazi zakon o potvrđivanju jednog međunarodnog Sporazuma o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu (RESPA). Meni je ovo jedan od jako značajnih regionalnih sporazuma između zemalja Zapadnog Balkana. Cilj ovog sporazuma jeste da se unapredi saradnja u oblasti javne uprave među državama, a to znači da se podigne administrativni kapacitet javnih uprava, a to, s druge strane, znači jačanje ljudskih resursa, a sve u skladu sa administrativnim prostorom EU. Ono što je, takođe, važno jeste da svaka zemlja koja se nalazi u procesu integracija u EU, pa i Srbija, posebnu pažnju treba da posveti jačanju javne uprave, a to znači da mora da se stvori jedna moderna, efikasna, profesionalizovana javna uprava, jer ona treba da olakša umnogome put do evropskih integracija. Jedna takva javna uprava treba da pomogne, naročito privredi, da dobijemo jednu konkurentnu privredu, jer će naša privreda u budućnosti morati da izađe na tržište EU i tamo joj neće nimalo biti lako. Državni činovnici – posebnu pažnju je potrebno njima posvetiti. Jedna stvar na kojoj se mora u budućnosti raditi jeste da se podigne svest kod činovnika, kako na lokalu tako i na republičkom nivou, da je edukacija i učenje proces kojem mora u narednom periodu da se posveti posebna pažnja, a to znači da reforma javne uprave, koja se sprovodi, bez novih znanja prema javnim činovnicima neće biti nimalo laka. Ta dva procesa moraju da idu paralelno. I zemlje u okruženju, a takođe, i Srbija, moraće da odvoji značajna sredstva za podizanje kvaliteta znanja ljudi koji rade u javnoj upravi i moraće da odvoje značajna sredstva za dugoročne obuke tih ljudi. Kažem, bez obuke ljudi u javnoj upravi i reforme institucija, ta dva procesa ne mogu da se posmatraju odvojeno. Jednostavno, reforma državne uprave bez ova dva segmenta je maltene nemoguća. Ako želimo da stvorimo uspešnu javnu upravu, onda svim zaposlenim činovnicima mora da se omogući obuka, s jedne strane, a, s druge strane, da imaju obavezu da idu na te obuke, jer te dve stvari moraju da budu potpuno spojene. Ono što je definisala država Srbija u Strategiji pristupanja EU jeste posebna pažnja koja se sprovodi prema javnoj upravi. Definisano je da ljudi koji rade u državnim službama moraju da stiču specifična uskostručna znanja koja su vezana za pojedine pravne tekovine EU. S druge strane, moraju da stiču znanja koja su vezana za koordinisanje procesa evropskih integracija. S treće strane, mora što veći broj državnih službenika da prođe obuku o osnovnim elementima funkcionisanja EU. Na kraju, četvrta stvar koja je definisana u Strategiji pristupanja EU jeste povezivanje državnih službenika i institucija iz naše zemlje sa sličnim institucijama iz zemalja u okruženju ili zemalja EU, radi korišćenja primera dobre prakse, odnosno dobrih iskustava koji su oni sproveli između sebe. Dakle, ta saradnja mora da bude sa državama u regionu, jer su oni neke procese do sada odradili, mora da bude sa zemljama EU. Na kraju krajeva, postoji još jedna stvar, a to je unutrašnja saradnja, a to je saradnja između republičkog nivoa i lokala, jer potpuno sam siguran da će bez edukacije i činovnika koji rade u lokalnim samoupravama, evropske integracije biti teže, a imperativ jeste da što pre ispunimo određene uslove koji su na tom putu i definisani. Regionalna saradnja jeste važna i to je posebno definisano u procesu pristupanja Srbije EU, jer bez regionalne saradnje taj put je maltene nemoguć i ovaj projekat i ovaj sporazum treba posmatrati u tom kontekstu kao jedan primer dobre regionalne saradnje sa državama iz našeg okruženja i ispunjavanje određenih aktivnosti koje su definisane u Strategiji pristupanja EU. Ono što, čini mi se, treba naglasiti jeste da cilj Regionalne škole za državnu upravu jeste poboljšanje saradnje u oblasti državne uprave između zemalja koje su članice ove regionalne škole. Sa druge strane, jačanje administrativnog kapaciteta državnih uprava u zemljama kroz saradnju sa zemljama iz EU. Treća stvar jeste i razvoj ljudskih resursa i sve to treba, na neki način, da dovede da mi u budućnosti, kako u zemljama u okruženju, tako i u državi Srbiji, dobijemo jednu profesionalnu, odgovornu i efikasnu državnu upravu. Neko je rekao, ministar je rekao da najveće aktivnosti koje su vezane za ovu školu da su vezane za obuku i to treba da dovede do ključnih stvari koje su važne da u narednom periodu, ne samo u Srbiji nego i u zemljama u okruženju, jednostavno, imamo dobre državne uprave koje mogu da odgovore u trenutku u kome države i funkcionišu Ideja Respe nije od juče, 2003. godine se počelo razmišljati o tom procesu i u okviru dokumenta ''Solunski program za Zapadni Balkan'' definisano je da države iz regiona treba da definišu neku takvu međunarodnu državnu instituciju koja će se baviti državnom upravom. Nastavak te, da kažem, aktivnosti je 2006. godine kada je u Briselu potpisan Protokol o saradnji i stvaranju škole za državnu upravu, potpisalo ih je sedam država članica, a to su: Republika Albanija, Crna Gora, Republika Bosna i Hercegovina, Hrvatska, Republika Srbija i UNMIK u ime međunarodne organizacije na Kosovu, poštujući Rezoluciju 1244 i u tim protokolima definisano je da razvoj Regionalne škole za državnu upravu treba da ide kroz tri faze. Prva faza jeste da se uspostavi mreža u ovim državama koje su potpisale ovaj sporazum za razvoj ljudskih resursa i za jačanje administracije, a sve to kroz obuku službenika iz država u institucijama koje su u državama EU. Tako je u 2007, 2008. godine, a ministar je rekao u 2009. godini veliki broj državnih službenika pohađao je određene seminare letnje ili zimske škole, konferencije i sve je to imalo zadatak da se znanje tih ljudi produbi, naročito znanje koje je vezano za evropske integracije. Veliki broj državnih službenika je bio i na putovanjima, stručnim usavršavanjima u zemljama EU i sigurno su u direktnom kontaktu sa ljudima u institucijama koji rade u EU mogli da uspostave određena znanja koja su im neophodna za prilagođavanje našeg zakonodavstva, rada državne administracije, tekovinama EU. Ono što je, takođe, važno jeste da se nalazimo sada u toj drugoj fazi, kada se vrši institucionalzacija, to jest stvaranje Regionalne škole za državnu upravu. Sedište je, rečeno je, u Crnoj Gori, u Danilovgradu. Može to da nam se sviđa ili ne, nama je ova škola potrebna. Sedište je tu i mi kao članica koja je to potpisala moramo to prihvatiti. Ne vidim razloga da to u ovom trenutku predstavlja veliki problem, zato što je cilj mnogo širi od toga gde će biti sedište te regionalne škole za državnu upravu. I, završna faza je treća faza, koja se planira, jeste formiranje akademske institucije na regionalnom nivou, što mislim da je jako značajno da u narednom periodu to postoji. Značajno je reći da su do sada četiri države ratifikovale ovaj sporazum, a da bi on počeo da se primenjuje potrebno je pet država. Nadam se da će Skupština Srbije ratifikovati u danu za glasanje ovaj sporazum. Sa te strane, pravno možemo reći da može ovaj sporazum da se primenjuje, odnosno da ta regionalna škola za državnu upravu može da funkcioniše. Sa druge strane, često se postavlja pitanje koštanja tih, da kažem, međunarodnih institucija, u ovom slučaju, ova škola jeste međunarodna institucija. Mislim da je jako pošteno reći da sve države, bez obzira na broj stanovnika, koje su potpisnice ovog sporazuma obezbeđuju istu količinu novca, a to je 150 hiljada evra za 2010. godinu.Budžetom države Srbije predviđeno je 12 miliona, dakle, biće potrebna dodatna sredstva. Ne vidim da je to veliki problem i zbog kursnih razlika i zbog veće količine novca koju treba obezbediti za funkcionisanje ove škole, a što je obaveza države Srbije da će se to rešiti u Ministarstvu finansija, tako da je i taj formalno-pravni uslov u ovom trenutku lako ispuniti. Ne vidim razlog zašto da se ovaj sporazum ne usvoji i da država Srbija pomogne da ova škola počne da radi i da koristi benefite, kao i sva ovlašćenja koja ima. U sporazumu ima nekoliko važnih stvari o kojima treba rećinekoliko reči. U Glavi II to su ciljevi zbog kojih je formirana ova škola. Ima četiri cilja. Prvi cilj je unapređenje saradnje između članica Respe u oblasti državne uprave, između država regiona – zapadni Balkan. Mislim da svi prolazimo kroz isti proces, prvo je bila tranzicija, a sada pridruživanja EU, da mnoga iskustva koja su imala zemlje, koja ćemo mi imati, koja smo imali, a druge zemlje će morati to isto da prođu, jako dobro iskoristiti te primere Dobre prakse i ne lutati, trošiti novac i vreme za neke stvari koje su drugi rešavali. Drugi cilj je unapređenje razmene informacija sa državama članicama EU i evropskog administrativnog prostora. Čini mi se da je jako važna razmena informacija sa zemljama koje su skoro pristupile EU, a to su Rumunija, Mađarska i Bugarska. One su relativno skoro prošle kroz proces kroz koji mi sada prolazimo i mnogo dobrih informacija, korisnih informacija o funkcionisanju javne uprave može se i od njih iskoristiti. Treće, jeste jačanje administrativnih kapaciteta u državnim upravama članica Respe prema zahtevu procesa evropskih integracija. Mislim da je to nešto što je važno, jer svi kroz taj proces moramo da prođemo i da ispunimo određene uslove, a mnogo je lakše kada to zajednički ispunjavamo. Četvrta stvar jeste razvoj ljudskih resursa u državnim upravama članicama Respe, u skladu sa načelima evropskog administrativnog prostora. Malopre sam rekao da bez razvoja ljudskih resursa, edukacije i stalnog usavršavanja državnih službenika, ne možemo dobiti efikasnu i modernu državnu upravu, koju zahteva članstvo u EU. To je nešto o čemu moramo u narednom periodu da vodimo računa. Glava IV definiše ko su članice. To su ovih sedam potpisnika. Definisani su i posmatrači i učesnici. Data je mogućnost da zemlje koje možda budu kandidati za članstvo u EU ili one države koje daju određena donatorska sredstva za funkcionisanje Respe mogu da učestvuju kao posmatrači na sednicama Upravnog odbora, kao najvišeg tela Respe, ali nemaju pravo glasa, što mislim da je jako korektno. A što se tiče učesnika, to su zemlje koje mogu da budu kandidati za EU i mogu da učestvuju u nekim aktivnostima Respe, jer potpuno je jasno kakva je korist određenih aktivnosti, da li su to obuke, letnje, zimske škole, određene edukacije, koje mogu da koriste i drugi činovnici iz drugih država. Najviši organ Respe jeste Upravni odbor. Svaka država ima po jednog predstavnika na nivou ministarstava. Data je mogućnost da one države koje nemaju ministarstva koja su direktno nadležna za državnu upravu da ekvivalentna institucija daje po jednog predstavnika i data je mogućnost da imaju jednog višeg službenika i jednog zamenika, sigurno zbog operativnosti rada Upravnog odbora, jer je jasno, Upravni odbor može češće da se sastaje, a da ministri ne mogu stalno prisustvovati tim upravnim odborima. Ono što je, takođe, definisano jeste sekretarijat kao izvršno telo, operativno telo koje će voditi Respu. Budžet, rekao sam malopre, potpuno je jasno da sve države, bez obzira na broj stanovnika, obezbeđuju istu vrednost sredstava za funkcionisanje Respe. To je za 2010. godinu 150 hiljada evra. Na kraju, data je mogućnost, po ovom sporazumu, da svaka zemlja, ako to proceni, da ne ostvaruje određene ciljeve RESPA koje je ona zacrtala, da može da istupi. Data je mogućnost da može da istupi samo na kraju kalendarske finansijske godine i to ne umanjuje vašu obavezu da vi morate, ako istupite na kraju 2010. godine, da platite svoje učešće u 2010. godini, jer škola mora da funkcioniše, što je potpuno jasno, ali možete da istupite 2010. godine.Kažem, ako ova škola i ova međunarodna institucija ne ispunjava uslove koje ste vi zacrtali u državnoj politici, vezano za javnu upravu. Kažem, sagledavajući sve dobre strane, a mislim da su ovde stvarno dobre strane bar definisane ciljevima koje Regionalna škola za državnu upravu treba da postigne. Sagledavajući da interes države Srbije jeste da što pre pristupi EU, odnosno da ispuni uslove koji su važni za članstvo u EU, potpuno sam siguran da će ova škola dati pun doprinos što se tiče formiranja jedne modernije, efikasnije i bolje uprave i poslanička grupa će glasati za ovaj sporazum i u danu za glasanje i poziva druge poslaničke grupe da urade to isto. Hvala. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Gospođa Jorgovanka Tabaković ima reč. Izvolite.
Na dnevnom redu nam je Sporazum o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu i u cilju one racionalizacije vremena na koju ste nas već navikli, očekivala sam da spojite raspravu o Izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju sa ovim sporazumom. Neko će reći da to tehnički nije moguće, jer Poslovnik propisuje drugačije. U suštini, zaista, mislim da te dve rasprave imaju mnogo veze jedna sa drugom. Svi se zalažemo za to da raditi i učestvovati u javnom životu ili bilo kojoj drugoj oblasti podrazumeva stalno učenje i obrazovanje. Međutim, osnivanje jedne ovakve škole kojoj pristupamo, u stvari, predstavlja i priznanje da je to stalno učenje i obrazovanje u našem unutrašnjem sistemu sprovedeno kroz sistem pogrešnog, nedovoljnog ili neadekvatnog sistema obrazovanja. Uzmite da je bilo koji od ova tri izraza koje sam upotrebila – nedovoljno, neadekvatan, ali sigurno da nemamo odgovarajući sistem obrazovanja, ako stalno učenje podrazumeva osnivanje jedne ovakve škole kojom mi, u stvari, jedan deo državnih činovnika dovodimo u neravnopravan položaj u odnosu na one kojima ćemo omogućiti da idu i da se tamo školuju. Bez demagogije, upravo sa istinitošću navoda koje čitam iz Predloga zakona, tvrdim da je ovo makar drugi, ne pokušaj, nego druga realizovana namera vlasti, da određenu grupu državnih činovnika, ili kod Pravosudne akademije budućih sudija, dovede u privilegovani položaj, samim tim, što će imati jedan drugi nivo, jednu drugu vrstu obrazovanja za koju nemamo utvrđene kriterijume, i zato će baš neko sutra moći da pohađa tu školu i da ima tu vrstu specijalističkih znanja koja će ga kvalifikovati za rad u državnoj upravi. To je moja prva primedba, generalno, na sistem ovakvog načina stalnog obrazovanja i učenja koje jeste neophodno i koje u nekim oblastima ne može da se prepusti volji pojedinca. Neke moramo naterati da stalno uče i ovo jeste sistem, ali sistem koji nije dovoljno konkurentan za sve one koji bi trebalo da mu pristupe. Jednu ozbiljniju primedbu koja je kroz jedan jedini podneti amandman i izneta čitavom parlamentu, dali smo kroz amandman na član 1, gde imamo primedbu na način predstavljanja dela države Srbije, koju mi zovemo s pravom, pokrajina KiM, i koja je u ovoj knjizi, koju da bismo sedeli u ovom domumoramo da nosimo sa sobom, zove se Ustav Srbije, gde je u preambuli KiM kao pokrajina upravo tako nazvano, i pored Poslovnika koji definiše ovde naš rad i Zakona o Skupštini, ovo je ta prva knjiga iz koje mora da proiziđe sve. Pošto je reč o jednom sporazumu u kome je moguće da članice koje su pristupile, onda kada to odluče i istupe, ali da prethodno izmire svoje finansijske obaveze, pošto je moguće uraditi, čak, i neke izmene u smislu načina delovanja i rada ove škole, prosto, mislim da nije reč o pukoj formi, već o mogućnosti da se ovaj amandman usvoji i da se taj deo Srbije nazove onako kako smo dužni, pa, oni koji su položili zakletvu, kao predsednik, koji će ovaj zakon potpisivati kada ovde bude bio usvojen, kao članovi Vlade koji su nam ovaj zakon predložili i zakleli se da će se držati ove knjige koja se zove Ustav Republike Srbije, zaista, očekujemo da se ta izmena izvrši. Ovako, prećutno prihvatanje naziva značilo bi da se mi, u stvari, slažemo sa statusom koju ta pokrajina ima u međunarodnim odnosima i priznanjem nekih od zemalja koje nas na jedan vrlo suptilan način ustrojavaju u trening-kampove pre ulaska u EU. Trening-kampom sam nazvala i CEFTU, a evo, i ova vrsta obrazovanja, ova regionalna škola jeste trening-kamp u kojem treba da se učimo kako da sarađujemo i razgovaramo, kao da to inače ne umemo. Insistiram na ozbiljnosti primedbe koju smo vam kroz amandman izneli. I, očekujem da Vlada, pre onog konačnog dana za glasanje, usvoji ovaj amandman. Ako to ne učini optužićemo je za kršenje Ustava, isto onako kako će takva osnovana primedba pasti na teret samog predsednika Republike, ako bude potpisao ovaj zakon bez izmene, gde će se KiM nazvati onako kako Ustav nalaže. Moja diskusija bi sigurno bila mnogo kraća o samom zakonu na koji imam primedbe, da ministar za lokalnu samoupravu nije otvorio, na neobičan način, priču o kvalitetu i broju zaposlenih u državnoj upravi. Kada bi u ministarstvima i državnoj upravi uopšte na čelu ministarstava i tih organa bili ljudi dovoljno profesionalni i sa dovoljno stručnog znanja, sigurna sam, imam dovoljno životnog i radnog iskustva da to tvrdim, ne bi sebe okruživali manje sposobnim i neukim službenicima iz državnog aparata, onog što mi zovemo državna uprava. Ne bi se oni koji su profesionalni, vredni i dugogodišnji radnici državne uprave bojali da zasene gospodara, jer će time ugroziti sopstveni položaj. Iz ove dve svoje tvrdnje izvlačim zaključak, da kvalitet državne uprave zavisi upravo od kvaliteta ljudi na čelu organa državne uprave, ministarstva, Vlade i svih ostalih. Pametni, vredni, inteligentni ljudi se ne boje da oko sebe imaju slične sebi i da nameću više kriterijume i da tako građanima obezbede kvalitetniju upravu. Ako u upravi imamo ljude kojima je partijska knjižica jedina kvalifikacija, lojalnost i podaništvo najsigurnija zaštita da ostanu u fotelji, za koju se zašrafe lojalnošću i gubitkom logike, onda imamo problem i sa lošom državnom upravom. Onda nam neće mnogo vredeti ni uključivanje u ove ovakve regionalne organizacije, gde ćemo neke ljude navodno obrazovati ili učiti da razgovaraju sa ljudima iz najbližeg okruženja. Odgovornost za lošu državnu upravu snose svi oni koji u njoj učestvuju i oni koji partijske činovnike, partijske saradnike zapošljavaju i imaju na platnim spiskovima državnih organa, ministarstava i slično, a koji nisu kvalifikovani da rade posao organa državne uprave i normalno, upotrebi da taj broj bude optimalan, uvek stradaju oni koje mladi ljudi nazivaju ''vrednim mravom''. Ima jedna basna o vrednom mravu koja se vrlo simpatično priča na jednom javnom servisu, gde vredni mrav koji sve ume da uradi, brzo postigne, treba da dobije kontrolore, one koji će se hvaliti njegovim radom, pa one koji će mu propisivati nove norme. Kada se namnoži broj onih koji žele da se pohvale učincima njegovog rada, dođe se u trenutak kada treba racionalizovati državnu upravu i po starom dobrom pravilu ko je višak, a to je upravo taj vredni mrav, koji je i doprineo širenju državnog aparata. Racionalizacija državne uprave za određivanje maksimalnog broja zaposlenih je najbolji dokaz za to i nekoliko ministarstava, ne bih sada iznosila konkretne primere, upravo se odreklo ljudi koji imaju ljude vrlo stručne, sposobne i lojalne profesiji i državi, ali možda ne i samom čoveku na čelu tog ministarstva, koji su se našli u situaciji da sada sa nekom ''jedinicom'' ili čak bez obrazloženja vode upravne sporove, a znamo koliko i kako traju. Kako će do dobijanja spora živeti, to je posebno pitanje. Pranje ruku od kvaliteta državne uprave od strane onih koji vode državnu upravu jeste licemerje i argument koji neće prihvatiti niko. Ono što je u ovom zakonu sporno, pored načina na koji je predstavljen deo teritoriji države Srbije, ima se nešto i naučiti. Iz člana 2. mnogi bi naši državni organi mogli da vide šta se smatra pravnim kapacitetom neke ustanove koja se formira. U članu 2. gde se definiše ta škola RESPA, kaže se da je – pravni kapacitet te škole da ona ima sposobnost da ugovara, stiče i raspolaže pokretnom i nepokretnom imovinom i da pokreće pravne postupke. Mnogi od organa uprave nemaju ovako definisan pravni kapacitet, zbog čega dolazimo, vrlo često, u problem njihovih nadležnosti, odgovornosti organima državne uprave kojima pripadaju i, ono što je najvažnije, imamo problem sa njihovim načinom raspolaganja imovinom i prihodima koje stiču. Cilj formiranja ovakve škole napisan je u članu 4, kao saradnja između članica Respe, razmena informacija i razvoj ljudskih resursa u skladu sa načelima evropskom administrativnog prostora. Na članu 4. temeljim svoju tvrdnju kada kažem – trening-kamp za EU, za onaj put koji jeste nama cilj kao postizanje standarda, a ne kao učlanjenje. Međutim, ako škola za državnu upravu podrazumeva saradnju između članica i razmenu informacija, da li nam je za razmenu informacija i saradnju, koju inače obavljamo na svim poljima, potrebno da budemo članovi škole u kojoj ćemo godišnje članstvo plaćati 150.000 evra? U prvoj godini 120.000 evra, ne znam da li je to već plaćeno za 2009. godinu. Koliko koštaju te obuke? Koliko će naših službenika odlaziti? Koliko će seminara biti, pošto čujemo da je to zamisao još od 2003. godine, koja se praktično realizuje 2008. godine? Da li će i koliko naših ljudi biti zaposleno u onom sekretarijatu koji će operativno izvršavati poslove ove škole državne uprave, pa da znamo koliko će koštati radno mesto nekog odavde iz Srbije koji će raditi u Danilovgradu, koji će imati neke privilegije, imunitete itd. Pa, da vidimo da li je to više od onoga što ministar za ekonomiju i regionalni razvoj nudi, dve ili tri hiljade evra po radnom mestu? Znači, ne znamo. Nismo uspeli da se izborimo da mi kao regionalni lider imamo sedište te škole u Srbiji, a jesmo regionalni lider, svi nam to priznaju ovako verbalno, ali nismo dobili konkretan dokaz u ovom slučaju, ali smo morali od Vlade dobiti makar neku vrstu procene da li ćemo se izboriti da imamo nekog od svojih ljudi zaposlenih i koliko će to ljudi godišnje ići, na koliko obuka, makar kao plan, za ovih 150.000 evra godišnje. Ono što je zanimljivo jeste da sistem obuke RESPA ima za cilj da poboljša dostupnost i kvalitet obuke i obrazovnog sistema u članicama Respe. Da li se može članstvom u jednoj ovakvoj školi poboljšati kvalitet obuke i obrazovnog sistema u članicama Respe? Zato sam rekla da bi možda trebalo da bude jedinstvena rasprava Zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju sa ovim. Da li mnogobrojni univerziteti koje imamo, fakulteti, nezavisno od vrste vlasništva, privatni, državni itd, imaju po programima koje imaju kapacitet da imamo obrazovni sistem koji nudi državnu upravu, optimalnu ili makar onu koja će kroz neko dugogodišnje iskustvo ili kratak pripravnički staž moći da odgovori obavezama građana Srbije? Daleke 1981. godine sam diplomirala na ekonomiji i priznajem da tada nismo imali adekvatna praktična znanja iz obrazovanja koja su bila potrebna za rad u školi. Završila sam ekonomiju, pričala o menici a nisam imala iskustvo praktičnog ispunjavanja meničnog blanketa. U neko lošije vreme kada je ključ odlučivao koliko će se zaposliti Srba, Albanaca, Turaka ili ostalih, nije mi mnogo vredelo to što sam bila najbolji student, morala sam se zaposliti u tada usmerenom obrazovanju i raditi u školi kao ekonomista, držeći sve predmete iz ekonomske oblasti. Sa jednog višeg nivoa teorije prešla sam na nivo niže teorije, pričajući svojim đacima, srednjoškolcima o meničnom blanketu i o načinu kako se ispunjava, kao kada bi neka domaćica pričala o kuvanju i o spremanju ručka, a samo je čitala recepte, nikada jedan ručak nije spremila. To mi je kasnije proizvelo i praktičan problem, da sam imala osam godina radnog iskustva u školi, pa nisam mogla da budem pripravnik, jer sam imala radno iskustvo, ali nisam imala adekvatno radno iskustvo. Da li nam od 1981. do 2010. godine u nekom razvoju obrazovnog sistema sada te škole, fakulteti nude uslove da završeni, fakultetski obrazovani ljudi imaju nivo praktičnog znanja primenjiv u oblasti državne uprave? Ovim priznajemo da to nemamo. Imamo mnogobrojne fakultete, licencirane, sa dopunama itd, a ponovo moramo, vi ste svedoci, da angažujemo penzionere da rade posao državne uprave. Ima ih najviše kod vas. Kad kažem kod vas, mislim na ministarstva i Vladu, gde se mladi s pravom pitaju – a, kada će oni doći u priliku da rade, ako su mnogi savetnici autori zakona koje ovde usvajamo ljudi koji su dobili penziju, stekli sve zakonom propisane uslove, ali mladi ne mogu da ih zamene jer nemaju praktična znanja za bavljenje ovim poslom. Vidim da mi vreme brzo ide, reći ću vam samo da mi je ovde sporno vežbanje načina odlučivanja, gde se kroz član 11. kaže da će se odluke usvajati jednoglasno, a to jeste onaj princip – usvajanja u EU, gde mi to treba da vežbamo. Očigledno misle da mi ne možemo, iako kažu da imamo najviše kapaciteta za ulazak u EU, da mi izgleda ne umemo da se dogovaramo, pa ćemo ovde vežbati jednoglasno donošenje odluka, i da ćemo biti ravnomerno predstavljeni sa po jednim predstavnikom u Upravnom odboru ove državne škole. Šta je zanimljivo? Svaki član Respe će imati ministra ili lice ekvivalentno da bude predstavnik na sastancima upravnog odbora. Tu nalazim neki pandan ili ekvivalent onom što se zove Savet ministara na nivou EU. Imamo ljude koje ćemo slati, ali ne znam po kojim kriterijumima. Piše da će biti zastupljena raznolikost kod zapošljavanja i da će se zapošljavanje zasnivati na zaslugama. Ko će to procenjivati da li su naši ljudi koji odavde treba da budu članovi Upravnog odbora, ministri ili oni koje će kao visoki činovnici predstavljati, jesu zaslužni? Ko nam garantuje raznolikost, da je član 21. propisao nepristrasnost, a ja ću reći da je propisan samo kao težnja, bez ikakvih garancija da se ta nepristranost može i obezbediti ovim mehanizmima. Mislim da je ovde u mnogo čemu izveden princip – govorim, a šta mislim, posebno je pitanje. Nadamo se da iza ove želje da bude nepristrasnosti, raznolikosti, postoji jedna iskrena težnja i verovanje da će Srbija pokazati da ima i kapacitete, ali i nameru da te evropske standarde, pre svega, u državnoj upravi dostiže i pokaže među svojim prvim komšilukom i članicama ove države, ali uz onaj uslov koji sam iznela na početku izlaganja. Tako da verujem da cena koju plaćamo za učešće u ovom članstvu, od 150.000 evra, treba da bude opravdana kvalitetom državne uprave i želim da verujem, da ne budem sumnjalo, a na vama je da nam to i pokažete, na građanima je i to da procene. Hvala na pažnji. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ste, pre svega, vi gospođo Đukić-Dejanović morali da skrenete pažnju gospodinu ministru da ponašanje koje on praktikuje u Narodnoj skupštini nije primereno. On je, čovek, pre, jedno, sat vremena završio sa svojom elaboracijom, otrčao do svojih prijatelja iz DSS, smejući se, pri tome, a sada verovatno sedi negde na kafi, ili pije sok ili se šeta po gradu, umesto da kao ovlašćeni predstavnik Vlade sedi ovde i sluša šta to narodni poslanici imaju da kažu o jednom predlogu zakona koji uopšte nije naivan i nije bezazlen. Naprotiv, sadržina ovog predloga zakona, odnosno zakona ako ga usvojite za nekoliko dana, može da ima vrlo teške posledice po Republiku Srbiju. No, pošto nisam detektiv i ne pada mi na pamet da tražim ministra po Skupštini ili po gradu Beogradu, obratiću se gospođi koja sedi ovde ispred Ministarstva, a koja se zove, ako se ne varam, Milica Dražić. Dakle, draga gospođo Dražić, Predlog zakona o kome danas ovde pričamo, kao što sam rekao, uopšte nije naivan i uopšte nije bezazlen. Ovde se ne radi o pukom nabrajanju kada je šta potpisano, kog meseca i koje godine. Ovde se radi o pravima koja mogu, zaista, da imaju vrlo teške i nesagledive posledice po državni suverenitet Republike Srbije. No, da krenemo redom. Gospođo Dražić, počeću od obrazloženja Predloga zakona. U obrazloženju na strani 27. kaže se ovako: "U maju 2006. godine u Briselu održana je konstitutivna konferencija na ministarskom nivou, na kojoj je, između zemalja i entiteta Zapadnog Balkana potpisan Protokol o saradnji na stvaranju Regionalne škole za državnu upravu. Protokol su potpisali predstavnici Republike Albanije, Republike Hrvatske, bivše jugoslovenske republike Makedonije, Bosne i Hercegovine, državne zajednice SCG u celini i posebno za svaku od republika predstavnici Republike Srbije i Crne Gore, kao i predstavnik UNMIK-a u ime AP Kosovo i Metohija, u prisustvu Evropske komisije". To piše na strani 27. Na strani 28. piše ovako: "Sporazum o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu (Respa) između Vlade Republike Srbije i vlada Republike Albanije, Republike Bosne i Hercegovine, Republike Hrvatske, Republike Makedonije i Crne Gore potpisan je 21. novembra 2008. godine u Podgorici". Sada, gospođo Dražić, voleo bih da mi vi, a, u stvari, više bih voleo da nam to ministar objasni, ali pošto, čovek, nije fizički prisutan u sali, verovatno mu je vrućina ili ima pametnija posla, pa je možda neka rasprodaja u gradu, šta vam znači ovaj ''entitet Zapadnog Balkana''? SRS, a verujem i svi poslanici koji sede ovde, čuli su za pojam – entiteta samo u jednoj državi u našem okruženju. To je BiH. Nisam primetio da su ovaj sporazum potpisali predstavnici Republike Srpske niti predstavnici Federacije BiH. Dakle, možemo da izvedemo zaključak da se ne radi o tim entitetima. Sada vas mi iz SRS pitamo, a na koji entitet vi mislite? Koji je to entitet Zapadnog Balkana potpisnik ovog sporazuma? Nema drugog entiteta, gospođo Dražić, sem AP Kosovo i Metohija. Pitamo vas – ko vam daje pravo da stavite u proceduru Narodne skupštine Republike Srbije Predlog zakona u kome se Kosovo i Metohija ne tretira onako kao što piše u Ustavu, kao AP, nego kao entitet? Nađite mi u Ustavu Republike Srbije, gde u bilo kom pozitivnom pravnom propisu piše da je Kosovo i Metohija entitet, naravno, pod uslovom da se ovaj pojam entiteta odnosi na KiM. Ako se ne odnosi, recite nam, koji je to entitet Zapadnog Balkana koji je potpisnik ovog sporazuma, odnosno prethodnog Protokola iz 2006. godine? Dalje, gospođo Dražić, nije mi jasno ko su u stvari potpisnici ovog sporazuma? Na strani 27. kažete – bivša jugoslovenska republika Makedonija i BiH, a na strani 28. ne upotrebljavate tu terminologiju nego kažete – Republika Makedonija i Republika BiH. Moram da vas podsetim, što se tiče Makedonije, zvanično ime te države koja je nastala otcepljenjem od bivše SFRJ je – Bivša Jugoslovenska Republika Makedonija. Pod tim imenom je ta država priznata kao članica Ujedinjenih nacija. Ko daje pravo Vladi Republike Srbije da se, recimo, na stranu to što se ne poštuje međunarodno pravo, što se ne poštuje odluka o pristupanju Makedonije UN pod ovim zvaničnim imenom, ko daje pravo Vladi Republike Srbije da se zamera, recimo, Vladi Republike Grčke? Grčka ne priznaje termin – Republika Makedonija, zato što oni smatraju da je pojam Makedonije i pojam Makedonaca deo grčkog istorijskog, političkog i kulturnog nasleđa. Međutim, Vlada Republike Srbije neprestano menja terminologiju. Sad je odjedanput – Republika Makedonija. Nije! Bivša Jugoslovenska Republika Makedonija. To je njeno zvanično ime i tako treba da stoji u Predlogu zakona. Dalje – nije Republika Bosna i Hercegovina, nego je samo Bosna i Hercegovina. Gde to piše? Uzmite Dejtonski mirovni sporazum. Njegov sastavni deo, kao jedan od aneksa, jeste Ustav Bosne i Hercegovine. Ustav Bosne i Hercegovine, a ne Ustav Republike Bosne i Hercegovine. To je jako važno, ne samo terminološki, to je suštinski važno. Time se naglašava da je Bosna i Hercegovina jedna prilično specifična državna tvorevina. Nije, daleko od toga da je unitarna država, mnogo je više od federacije, nije klasična konfederacija ali, recimo, da je bliska nečemu što se u teoriji naziva konfederacija. Zato nije Republika Bosna i Hercegovina, jer nije država u pravom smislu te reči. Ne možete vi sada da menjate zvanične nazive okolnih država. Makedonci se zovu – Bivša Jugoslovenska Republika Makedonija, za vas je Republika Makedonija. Ovi zapadno od Drine se zovu Bosna i Hercegovina, vi kažete – Republika Bosna i Hercegovina. Nije! Da li to znači da Vlada Republike Srbije ne priznaje Dejtonski mirovni sporazum, a mi garant Dejtonskog mirovnog sporazuma? Da li to znači da mi ne priznajemo Republiku Srpsku kao sastavni deo Bosne i Hercegovine, kao jedan od njenih entiteta? Vidite kako ovaj predlog zakona uopšte nije tako benigni kao što izgleda – da je gospodin ministar mislio da je suština ovog zakona koliko ima zaposlenih u državnoj upravi i kolike su im plate. Nije! Ovo može da ima trajne posledice po državne i nacionalne interese Republike Srbije. Zašto? Zato što oni koji su priznali taj vaš famozni entitet Zapadnog Balkana, Kosovo i Metohiju, oni koji guše Republiku Srpsku, oni traže od Republike Srbije, ako ne direktno onda indirektno, da pokaže volju da Kosovo i Metohiju ne tretira kao sastavni deo Republike Srbije i da otpiše Republiku Srpsku. Zato je ovaj predlog zakona opasan. Zato o ovom predlogu zakona treba duboko da se razmisli, da li ga je uopšte u ovakvoj formi trebalo stavljati u skupštinsku proceduru. I naravno, predsednik Republike, gospodin Boris Tadić, zaista, treba dobro da razmisli da li će ovako nešto da potpiše. Šta čekaju oni koji su priznali taj famozni entitet Zapadnog Balkana, Kosovo i Metohiju? Čekaju jedan signal od bilo kog državnog organa Republike Srbije, od Narodne skupštine, od Vlade, od predsednika Republike, jedan jedini signal iz kojeg će moći da se izvuče zaključak – evo, sami Srbi više ne tretiraju Kosovo i Metohiju kao sastavni deo Republike Srbije. Pada u vodu celokupna borba Republike Srbije u međunarodnoj zajednici kod onih država koje nisu priznale nezavisnost tog famoznog entiteta Zapadnog Balkana. Šta će sutra da kažu Rusi: "Smatramo da nije u skladu s međunarodnim pravom priznavanje Kosova i Metohije, ali ne možemo mi Rusi da budemo veći Srbi od vas Srba. Ako vi Srbi kažete da Kosovo i Metohija nije sastavni deo Republike Srbije nego entitet Zapadnog Balkana, pa, šta od nas očekujete?!" Šta će da nam sutra kažu Kinezi? Šta će da nam kažu svi oni istinski prijatelji Srbije u svetu, kad mi sami na ovakav sraman način terminološki određujemo jedan sastavni deo Republike Srbije. Ne znam da li ste primetili, gospođo Dražić, Republika Slovenija je maltene oružjem htela da spreči dolazak Hrvatske u Piranski zaliv, jedan mali pedalj teritorije na severnom Jadranskom moru, strateški hiljadu puta manje bitan od Kosova i Metohije, istorijski hiljadu puta manje bitan od Kosova i Metohije i za Sloveniju i za Hrvatsku. Ali, ozbiljna država tako pokazuje da je respektabilan faktor u međunarodnim odnosima, ne da svoje. Slovenija je bila spremna da zaustavi pristupanje Hrvatske EU zbog tog famoznog Piranskog zaliva, zbog 50 vikendica. Ne da Hrvatskoj u EU dok se ne reši to pitanje, a mi Srbi ovako tretiramo Kosovo i Metohiju – entitet Zapadnog Balkana. Šta će sutra da bude? Komšiluk velike Albanije. Dokle tako? Gde je granica u tom srozavanju nacionalnog dostojanstva? Kažete u Obrazloženju Predloga zakona nešto što je već postalo do te mere degutantno, ne znam da li treba komentarisati, ali, mislim, pošto prenos verovatno prate građani Republike Srbije, da ne bi bilo nejasno, ovako: ''Za stupanje na snagu Sporazuma i njegovu implementaciju neophodno je da ga potvrde pet članica. S obzirom da su Sporazum za sada potvrdile četiri članice, predlaže se donošenje ovog zakona po hitnom postupku.'' Zašto po hitnom postupku? To su ključne reči. ''Nedonošenje zakona po hitnom postupku,'' zamislite, građani Republike Srbije, šta će strašno da se desi, ''moglo bi da proizvede štetne posledice po rad organa i organizacija u procesu pristupanja Evropskoj uniji.'' Svojom skromnom pameću mogu da zaključim sledeće – ukoliko Narodna skupština, ne daj bože, ne usvoji ovakav predlog zakona, parališe se rad organa i organizacija, nastaje smak sveta i nema nikakvog pristupanja Srbije EU. A, da li je to tako? Nije. Da li je zaista ovakav predlog zakona nasušna potreba Republike Srbije? Nije, nije čak nasušna potreba ni u procesu pridruživanja EU, nego vi, gospodo iz Vlade, ne znate šta da napišete u obrazloženjima zakona, pa ponavljate iste floskule. Hvala bogu što je Bil Gejts izmislio onu informatičku operaciju kopi-pejst i kad god se nađe neki predlog zakona u skupštinskoj proceduri, mora po hitnom postupku, inače – smak sveta, blokira se rad organa i organizacija, ne možemo u EU?! Da li je to tako? Evo, samo da posmatramo sa stanovišta EU – nije. Vi, gospodo iz Vlade Republike Srbije, ponašate se kao što su se nekad ponašali katolički sveštenici kada je ''Biblija'' bila pisana na latinskom jeziku. Pa, obični vernici, šta će, neuki, ne umeju da čitaju i sve što im kaže taj sveštenik to je tako, piše u ''Bibliji'' – jeste da ne mogu da pročitam, pisano je na latinskom jeziku, ali, on je rekao da je to tako i ja tako moram da radim. Imam utisak da vi iz Vlade Republike Srbije mislite da je recimo Izveštaj Evropske komisije za 2009. godinu pisan na nekom bog te pita kakvom jeziku, pa mi primitivni, neobrazovani, antievropski srpski radikali ne možemo da pročitamo šta to piše u tom izveštaju Evropske komisije. Evo šta piše, gospođo Dražić, kada je reč o državnoj upravi, to vam je strana 9. i 10. Izveštaja Evropske komisije o stanju reformi u Republici Srbiji za 2009. godinu. Kaže ovako – zakonodavni okvir koji reguliše državnu upravu još nije dovršen. Zakon o upravnom postupku, Zakon o upravnim sporovima, ažurirani akcioni planovi za sprovođenje Strategije reforme državne uprave i relevantni podzakonski akti još nisu usvojeni. Preduzeti su samo početni koraci za uvođenje konkretnih mera u borbi protiv korupcije u državnoj upravi, a dalja akcija ili sudska kontrola nisu adekvatni. To je problem, a ne regionalna škola za državnu upravu, ne Danilovgrad! Međutim, kaže, dalje – državna vlast nije obezbedila sve neophodne resurse da bi kancelarije Ombudsmana mogle u potpunosti da izvršavaju svoja ovlašćenja, a aktivnosti koje su usledile posle Ombudsmanovih preporuka nisu dovoljne. Na lokalnom nivou kancelarije su ustanovljene samo u 11 gradova i opština. Dalje – kada je u pitanju Poverenik za informacije od javnog značaja, takođe je važna evropska tekovina. Nedovoljan broj zaposlenih, pogotovo sada kada je kancelarija preuzela dodatne zadatke i odsustvo mehanizma za sprovođenje Poverenikovih odluka glavne su prepreke za rad ove kancelarije. Zatim – druge regulatorne institucije, Državna revizorska institucija, Odbor za rešavanje u sukobu interesa, Savet za borbu protiv korupcije, Komisija za zaštitu konkurencije, Uprava za javne nabavke, Komisija za zaštitu prava ponuđača nastavljaju da se suočavaju sa teškoćama u sprovođenju svojih mandata. One se prvenstveno odnose na nedostatak sredstava i, ono što je jako važno, neodgovarajući zvanični odgovor na njihove odluke i preporuke. Zaključak Evropske komisije, zaključak EU – tempo reforme državne uprave je spor, akcioni plan za sprovođenje Strategije reforme državne uprave još nije usvojen. Sistem nagrađivanja prema rezultatima rada predviđen izmenjenim i dopunjenim Zakonom o državnim službenicima još nije sproveden. Transparentnost u državnoj upravi mora da se poboljša i veći prioritet treba da se da borbi protiv korupcije i delotvornoj podršci radu nezavisnih tela. Ovo je ključni prioritet evropskog partnerstva, to piše! Ovo je ključni prioritet evropskog partnerstva, ne Regionalna škola za državnu upravu. Neće biti smaka sveta ako se ne formira Regionalna škola, nego ako se ovo ne uradi, potrebno je veća koordinacija u sprovođenju reforme državne uprave, uključujući praćenje i evaluaciju, a treba da se razvijaju i prakse dobrog upravljanja. Dame i gospodo iz vladajuće koalicije, ovo EU misli da treba da se uradi. Ovo EU smatra kao nedostatak državne uprave Republike Srbije. Ovim bi, gospodo, treba da se pozabavite, ova pitanja da rešavate. Pustite vi Regionalnu školu za državnu upravu. Izmislili ste da će doći do blokade državnih organa i organizacija i do prekida u postupku pridruživanja EU ako se ne formira Regionalna škola za državnu upravu. To, jednostavno, nije tačno i to lepo proističe iz ovog izveštaja. Nemojte uvek kada ne znate šta ćete, moramo zbog EU. Ne moramo. Zašto se ovo radi? Sada ću da vam kažem, gospođo Dražić. Ovo se radi zbog pranja para, ni zbog čega drugog. Koliko košta ova regionalna škola za državnu upravu u Danilovgradu? Kaže ovako: ''U budžetu Republike Srbije za 2010. godinu za sprovođenje ovog zakona obezbeđena su sredstva u iznosu od 12. 000. 000 dinara,'' uopšte nije mala suma, ''a ukoliko bude potrebno obezbediće se i sredstva po osnovu kursnih razlika.'' Vidite kako Vlada Srbije razmišlja. Nemojte slučajno da fali toj regionalnoj školi za državnu upravu. Ako nije dovoljno 12 miliona, obezbediće se dodatna sredstva. Nama je to u SRS signal da se ovde radi o nečemu što nije, baš, sasvim zakonito, o nečemu što nije, baš, čisto. Kako sad odjedanput – malo je 12 miliona, pa, ako zafali, hajde da se setimo kursnih razlika? Je li moguće da ta regionalna škola za državnu upravu je do te mere bitna za Republiku Srbiju? Je li moguće to? Nije moguće. To će vam reći svako ko zdravorazumski posmatra ovu stvar, uopšte ne mora da bude pravnik, uopšte ne mora da bude ekonomista, uopšte ne mora da bude ekspert za pitanja evropskih integracija. Uzme čovek papir i olovku i kaže – u vreme kada ljudi u Srbiji gladuju, kada imate ko zna koliko miliona nezaposlenih, kada imate sve veći broj mladih i obrazovanih ljudi koji beže iz ove države, ali ne zbog SRS i ne zbog Slobodana Miloševića, nego zbog vas, gospodo Evropejci, koji deset godina navodno vodite evropsku politiku, a ljudi jedva čekaju da pobegnu iz te vaše evropske idile! To je suštinski problem ove države. Sada ćete vi tim ljudima reći – znate, biće čudo neviđeno ako se ne formira Regionalna škola za državnu upravu. Sada da vidimo čime se bavi ta škola. Verujte mi, nisam našao dve rečenice a da se odnose na nešto što bi se moglo nazvati obrazovni proces u ovoj školi. Uopšte ne znamo ko će da se bavi nastavom u toj školi. Jesu li to profesori nekih evropskih univerziteta? Jesu li to ministri iz evropskih zemalja? Jesu li to šefovi kabineta? Ko su ti ljudi? Nema ni jedne jedine reči. Nema ni jedne jedine reči o tome a ko će da se školuje u toj regionalnoj školi. Hoće li se obučavati ministri? Hoće li se obučavati državni sekretari, pomoćnici ministara, direktori javnih agencija? Hoće li se obučavati činovnici, u smislu vozača, portira, kafe kuvarica? Ko će da se obučava u toj regionalnoj školi za državnu upravu? O tome nema ni jedne jedine reči, ali o parama – 90% teksta. Evo, sada ćete da čujete. Prvo, ne znam šta vam znači ovo, gospođo Dražić, da će države članice EU ili evropskog ekonomskog prostora značajno da pomažu Respi. Čuo sam da postoji EU, ali da postoji nešto što se zove evropski ekonomski prostor, to nisam čuo. Zaista bih voleo, zbog mog ličnog nekog obrazovanja i informisanosti, da mi objasnite o čemu se radi kada je reč o ovoj sintagmi – evropski ekonomski prostor. Sada da vidite šta radi ta vaša RESPA – usvaja godišnji program rada i budžet RESPA, prima i postupa po svim izveštajima, uključujući i izveštaje nezavisnih revizora. Znači, pare su u pitanju. Usvaja finansijske pravilnike Respe. Utvrđuje ukupan obim godišnjeg osnovnog budžeta Respe. Nigde obrazovanja, nigde profesori, nigde škola. Samo pare. Dalje, šta radi sekretarijat? Uglavnom se bavi poslovima finansijskog upravljanja, član 23. – osnovni budžet, ima osam stavova, član 24, dva stava – finansiranje i aktivnosti Respe, član 25. finansijsko izveštavanje, pet stavova. Manje-više, isključivo pare; finansijski izveštaji, finansijsko poslovanje, revizori. Da nisam pročitao naslov Predloga zakona imao bih utisak da se radi o nekoj banci. Sve same pare. Sve sami revizori. Sve sami finansijski izveštaji. Sve sami budžeti. O školi, o obrazovanju, o kvalitetu znanja koje će da se pruža u toj navodnoj obrazovnoj instituciji ni jedne jedine reči. (Predsednik: Vreme.) Zahvaljujem, gospođo Đukić-Dejanović. [[Aplauz]]
Obaveštavam vas da je saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine do otvaranja jedinstvenog pretresa prijavu za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnela Poslanička grupa SRS. Dajem reč gospodinu Draganu Stevanoviću. Gospodin Milan Avramović.
Dame i gospodo narodni poslanici, spremnost Vlade da učestvuje finansijski pa i u ovom projektu bila je poprilično potvrđena još 2008. godine. Sada ostaje jedna velika dilema da li je 2008. godine Vlada Srbije znala kakav će biti kurs evra, koja je sudbina dinara bila tada predviđena ili uopšte da li će postojati evro kao valuta u 2010. godini, s obzirom na to da ste stavili jednu naznaku, , da ćete obezbediti dodatna sredstva ukoliko bude potrebno vezano po osnovu kursnih razlika? Dakle, ako je odvojeno 12 miliona dinara, potrebno je ukupno oko 150 hiljada evra, onda moramo shvatiti da je tada evro bio u drugačijoj vrednosti. Ono što je suštinski u Predlogu ovog zakona jeste neka obaveza koja je potpisana u nekom periodu ranije. Danas smo postavili pitanje – kolika je administracija države Srbije, zašto je tako velika, koje su njene nadležnosti, da li se preklapaju, ko odgovara za ovoliku administraciju? Važno je da mi administraciju školujemo. Sada tu postoji jedan osnovni problem u državi Srbiji. Kako koja vlast dođe – tako menja administraciju. Kako koji direktor dođe – tako radi sistematizaciju radnih mesta. To je suština problema ovog zakona. Sutra će političkim dogovorom ili političkom trgovinom neka stranka da traži neke druge pozicije unutar vladajuće partije, unutar vladajuće koalicije. Tražiće neko drugačije ministarstvo zato što će osetiti potrebu da preko tog ministarstva može da izvrši takve manipulacije da niko ne odgovara, a da budžet stranke ili budžet pojedinca bude dobar. E, onda će se raditi restrukturiranje ili, kako volite da kažete, afirmacija pri evropskim integracijama. Izvršiće se novi pravilnici, formiraće se nove agencije, stvoriće se nova radna tela, radne grupe za implementaciju nečega što nasleđujemo od protokola ili obaveze iz EU. Uopšte ne postavljamo pitanje da li će sedište biti u Crnoj Gori ili u Srbiji, nego koja je uloga ove škole. Imali ste priliku da i u ovoj raspravi po pisanim prijavama ko će da učestvuje da vidite da je zainteresovanost velika i ogromna da se ljudi u administraciji školuju, tako da bi pratili tekovinu EU. Tekovina EU se zasniva prvo na budžetu. Naš budžet u odnosu na zemlje u Evropi je daleko skromniji, siromašniji, jadniji. Sada hoćemo da pariramo nekim stvarima da bismo bili samo deo te tekovine. Zaboravili ste da niste deo te tekovine kada je u pitanju iskustvo EU, kada je u pitanju obračun sa kriminalom i korupcijom ili kada je u pitanju reizbor sudija. Tada tekovine EU ne postoje. To postoji samo onda kada je to potrebno ovoj državi, kada je potrebno da se uhlebe pojedinci iz političkih partija i kada je potrebno da se nađe zaposlenje na osnovu koga može da se uceni onaj kako će delovati u narednom periodu, da bi njegov činovnik ili onaj ko ga je zaposlio ostao na vlasti. Sada pitam članove vladajuće većine, G17 plus, Miroljub Labus je svojevremeno napustio Vladu sa obrazloženjem da se upravo sprečava sprovođenje ovog zakona zato što je uslov Haškog tribunala bio isporučenje Ratka Mladića i kaže – zbog neisporučenja Ratka Mladića uskraćeni smo za osnivanje kancelarije za razvoj, za edukaciju administracije itd. Ujedno je nabrojao i CEFTA sporazum i neke druge stvari. Pitam vas, gospodo iz G17 plus, pošto i dan-danas nije isporučen Ratko Mladić, hoćete li vi danas podneti ostavku na sve vaše funkcije, jer i danas postoji uslov Haškog tribunala, za evropske integracije, takođe, da se isporuči Ratko Mladić. Ako se setite 2008. godine, nije bilo tako daleko, prošlo je svega dve godine, bili ste tada u jednom drugom paketu Vlade. Bilo kako bilo, nijednu Vladu niste zaobišli od 2000. godine, ali ste uvek imali izgovor zašto obarate Vladu i šta je potrebno kao osnovna klauzula da se iz nje izađe, dakle, zato što je neispunjavanje uslova Haškog tribunala onemogućilo i sprečilo ulazak u EU, tačnije, stopiranje evropskih integracija, zato što ovaj zakon nije mogao tada da stupi na snagu, onda ste rekli da je kriva i DSS, partija Vojislava Koštunice. Danas smo u istoj situaciji, u istoj poziciji. Vi se čak niste ni prijavili za diskusiju. Niste se čak udostojili ni da ponovite ono što je rekao Miroljub Labus. Jeste li se vi to distancirali od njegovih izjava ili stojite na istom putu kao što je to bilo ranije? Ono što je ostalo kao nedoumica jeste sistem državne uprave u Srbiji. Znamo da je glomazan. Međutim, ono što ne znaju u samoj državnoj administraciji jeste odgovor na pitanje – zašto je toliko glomazan? Vlada Srbije, nažalost, nema sistematizovanu jedinstvenu evidenciju svih tela koja je ona osnovala. Kada žele da se prisete šta sve imaju pod svojim okriljem, u Vladi, kako su nam rekli, oni moraju, dodatno, poprilično, da idu peške. Da na osnovu Zakona o dostupnosti informacija od javnog značaja traže podatke koja agencija, koje radno telo i koji deo Vlade za šta služi. Onda tu nastaju neka nejasna pravila računanja. Brojke govore – 24 ministarstva, 29 upravnih okruga, 28 organa uprave u sastavu ministarstava, 22 posebne organizacije. Međutim, tu se ne završava neizvesnost kada je u pitanju popisivanje ''pipaka'' u vlasti u Srbiji i organa koji se koriste našim poreskim uplatama. Dakle, spisak agencija, zavoda, drugih organizacija na sajtu Poverenika za informacije od javnog značaja ima preko 100 rednih brojeva. Zamislite sada kolika je to administracija, pa i onih 150 hiljada evra, koliko treba da se da iz budžeta, jeste malo za ovoliku administraciju. Dalje, nezavisna tela. Poverenikov katalog pruža okvirnu cifru organa jer su u dometu javne vlasti, kako ne spadaju u organe državne uprave, ipak, osim što je neuređen, nije ažuriran, tela u ovom popisu nisu uvek razvrstana prema pravnom statusu. Poslovi vlasti naročito su medijski interesantni kada se poveravaju u agencijama. Međutim, agencije je nemoguće s preciznošću prebrojati. One se gase, osnivaju i stupaju na snagu gotovo neprimetno. Pojedine postoje samo u propisima, neke uopšte nisu ni javne agencije. Takve su Agencija za energetsku efikasnost, BIA, Republička agencija za mirno rešavanje radnih sporova, Agencija za strana ulaganja i promociju, Agencija za izvoz SIEPA i Agencija za rudarstvo, koje su posebne organizacije. Hoće li ova škola edukovati i ove agencije, postavlja se pitanje? Agencija za zaštitu životne sredine je organ uprave u sastavu Ministarstva. Onda se postavlja pitanje – šta je RRA ili Agencija za borbu protiv korupcije? Čini se da niko ni u ovoj sali ne zna odgovor. Pošto vi ne možete da nam date odgovor, ministar nije tu, žao mi je što smo ostali uskraćeni i za to. Najlakše je reći nezavisno regulatorno telo ili agencija. Upravo ovaj pojam unosi dodatnu zbunjenost u merenje samog državnog aparata, jer sam taj naziv nije neka pravna kategorija, nego je nešto što se može tako nazvati. A kakva je uloga i funkcija nikada nismo dobili izveštaj i nikada nismo imali kaznenu politiku za neku agenciju koja je uradila nešto loše. Ne postoji ni opšti pravni okvir u koji bi se svela sva ta tela koja regulišu po Srbiji ili, recimo, stavili svi u isti kalup kako bi taj kazneni okvir važio za sve isto. Vladana Jovčić, pomoćnica ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu je rekla da smatra da to jeste zabrinjavajuće, međutim, ne vidi način na koji bi se to postiglo, a da se ne naruše fleksibilnost i zahtevi na putu evropskih integracija. Evo, ova gospođa otvoreno kaže da su putevi evropskih integracija politička trgovina prilikom spajanja Vlade, kako će koje ministarstvo i koji ministar iz koje političke stranke da vodi i ako se ne dogovori formiranje Vlade ili većine u parlamentu, imamo problem –zahtevi stopiranja puta za evropske integracije. To je ona klasična preambula – ono što je dobro, pozivaćemo se na Evropu, a ono što Evropa kaže da je loše, tome nećemo da dajemo nikakvu pažnju i to ćemo da zanemarimo. To smo već pominjali više puta. Moram da pomenem i ovo je citat, da ne bi bilo da sam rekao neistinu. ''Posle susreta sa Renom, Labus u Briselu izjavljuje da neko u Srbiji za to treba da preuzme odgovornost kada je u pitanju kredibilitet Vlade, da će ta stvar u Srbiji imati političke reperkusije i da će on o tome razgovarati sa svojim političkim partnerima kada se vrati u zemlju. Labus je početkom aprila tražio da se izvrše smene u službama bezbednosti ako posao ne bude obavljen. Na sajtu Vlade tog popodneva plasirana je vest da su komesar EU za proširenje, Oli Ren, potpredsednik Vlade Srbije, Miroljub Labus i predstavnici Hrvatske, Albanije, Makedonije, BiH potpisali Protokol o saradnji na osnivanju Regionalne škole za državnu upravu. Da je cilj Regionalne škole stvaranje mehanizma za unapređenje obuke i usavršavanje državne uprave i da je to jedan od dokaza o konkretnom napretku u ispunjenju Solunske agende o regionalnoj saradnji i evropskoj perspektivi u Zapadnom Balkanu. Da je to treći korak u tom pravcu proteklih mesec dana i da su pre toga početkom aprila u Bukureštu počeli pregovori o zoni slobodne trgovine u okviru Sporazuma CEFTA,kao i da su počeli preliminarni razgovori o viznim olakšicama za Srbiju, Crnu Goru i Makedoniju." Onda ide ovde preambula, kaže – ''Pominje se da će i Oli Ren, kao bivši profesor političkih nauka, predavati u školi na dobrotvornoj bazi, da će Evropska komisija pomoći njenom funkcionisanju sa milion evra u naredne dve godine.'' Ovo je izjava sa sajta, zvanična izjava. Na istom sajtu u istom danu, kaže se da Miroljub Labus podnosi ostavku zato što Haškom tribunalu u određenom vremenskom roku, koji je obećao Koštunica, nije isporučen Ratko Mladić. Dakle, zbog toga podnosi ostavku, zbog ove tri stvari. Ova treća stvar je danas u skupštinskoj proceduri, tj. prva. A, gde je danas G17 plus? Opet u Vladi. I, šta onda to govori? Nemam uopšte nameru da sada žigošem neku političku partiju, nego imam nameru da vam kažem – da je vama stalo do ove agencije, da vam je stalo do kadriranja ili školovanja administracije, vi biste to uradili i bez ove agencije mnogo, mnogo ranije. Ali pošto vi kadrove i administraciju menjate u odnosu na to kakav je politički dogovor, kako ko dolazi na vlast, kako ko zauzima koje ministarstvo, vama edukacija i ne treba, vama su potrebni poslušnici. A ovi iz EU što sede, stranci koji prevode ove zakone i donose ih u naša ministarstva, koji kreiraju šta će biti na dnevnom redu Skupštine, e, oni su ova agencija. Ako treba za njih da odvojimo pare, onda to recite otvoreno. Ako treba njih da plaćamo iz našeg budžeta, to recite otvoreno. U svakom ministarstvu u Srbiji ima strano lice koje ima zadatak da prati sprovođenje zakona koji je on doneo i pustio u proceduru, samo je prevedeno na srpski jezik, pa čak imamo problem i sa prevođenjem. To je suština vaše evropske integracije. Ko će se školovati? Ministar? Sekretar? Zamenik ministra? Ako je to politička funkcija, onda vi priznajete da je administracija nesposobna. Ako hoćete da je školujete, onda vi priznajete da je ona troma, da je nesposobna, da je glomazna, da je korumpirana. Vi to otvoreno priznajete. Mislite da ćete to rešiti sa 150 hiljada evra? Pa, ne može. I to preko noći da bi ispoštovali neku klauzulu potpisanu 2008. godine, pa će da putuju ministri i sekretari u Crnu Goru da se edukuju, a predavanje će da drži, ni manje, ni više, nego, Oli Ren. To je zahtev evropskih integracija. To je zahtev ovog predloga zakona. To je obaveza po kojoj mi danas gubimo vreme, umesto da rešavamo probleme sa kojima se država Srbija suočava, umesto da shvatimo da će evro vrlo brzo nestati, da se EU raspada, mi težimo ka nekim ciljevima u kome ima i potpisnik ispred Kosova i Metohije, UNMIK u skladu sa Rezolucijom 1244. E, to je odnos i prema državi, e, to je odnos prema administraciji i prema samoj sebi kao Vladi, a ne odnos prema građanima. Rešavajte, gospodo iz Vlade, probleme! Rešavajte privatizaciju. Rešavajte pljačku, kriminal i korupciju. Ne rešavajte kako ćete potrošiti pare. Ova Vlada je dokazala da nije sposobna da upravlja projektima. Koliko god da je projekata i pozajmica bilo, nijedan nije završen, nijedan nije ostvaren, ni u roku, ni mimo roka. Ova Vlada nije sposobna ni da pare potroši, osim pojedinaca u Vladi, ali ono što treba da se vidi ne postoji do predizborne kampanje. To je problem ove Vlade. Problem su evropske integracije kada to treba da se sprovede kroz novac. Kada treba da se sprovede kroz bolji život, evropske integracije ne postoje. Onda ćemo da pratimo sporazum i zemlje EU koje imaju budžet deset puta veći nego mi, koje imaju industriju, industrijsku cenu struje, industrijski gas, industrijsko gorivo. Sve imaju bolje, jeftinije i kvalitetnije od nas, a mi ćemo njima da pariramo, zato što pojedinci pune džepove. Molim vas, nemojte nas više zamajavati ovakvim stvarima koje stvarno nemaju nikakvog značaja za građane Srbije, nego za političke partije koje danas mogu da budu u Vladi, a sutra ne. Dajte konkretne zakone kojima ćemo da se bavimo, vezano za poboljšanje standarda i života ljudi, da ozbiljno raspravljamo u ovom parlamentu. Hvala. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Gospođa Gordana Pop Lazić.
Braćo Srbi i sestro Srpkinje, ovaj predlog zakona je jedno kukavičje jaje koje nam Vlada Srbije šalje u parlament, kako bi na jedan vrlo perfidan način dovela do toga da mi iako se vlast u Srbiji zaklinje da nikada neće priznati nezavisnost KiM to ipak učini. Nije ovo prvi put da tako nešto radimo. Verujte, da nema toga u ovom zakonu, da se to ne vidi iz predloga ovog zakona, ja bih o ovom zakonu govorila na vrlo šaljiv, čak podrugljiv način, ali pošto je ovo veoma bitna činjenica za državu Srbiju, ne mogu da ismevam predlagača ovog zakona, ali pozivam predsednika države, koji, naravno, ukazom treba da potpiše ovaj zakon nakon što ga sigurno budete usvojili, bez obzira šta mi budemo rekli, i podsećam ga da može da bude i razrešen zbog toga, jer mora da se ponaša u skladu sa Ustavom. A, pošto u Ustavu ne piše da je KiM bilo kakav entitet u okviru Srbije, onda treba dobro da porazmisli šta će da uradi. Dakle, nije zakon tako bezazlen kao što poslanici misle, pa, vidim, i ne uzimaju učešće u raspravi. Pojedini predstavnici poslaničkih grupa izneli su svoj stav, veličali su napredak državne uprave, reformu državne uprave usaglašavanjem sa onim što EU od nas traži, ali nisu zakon ni pročitali. Niko neće da se javi, čak niko osim predstavnika SRS nije ni spomenuo ovaj problem vezan za KiM. Trebalo je još od 2006. godine, čim sam videla da je ovo potpisao Labus, morala sam dva puta da se vratim na ovaj tekst, pa da pročitam i onda da vidim o čemu se radi. Pazite, ako je Protokol potpisan od predstavnika Republike Albanije, Hrvatske, bivše jugoslovenske republike Makedonije, BiH, državne zajednice SCG, to je bilo 2006. godine, u celini i posebno za svaku od republikapredstavnici Republike Srbije i Crne Gore, kao i predstavnici UNMIK-a u ime Autonomne pokrajine KiM – pocepaše nas oni tada. Mi nikako da shvatimo da treba da postanemo ozbiljna država i da smo dužni da se ponašamo u skladu sa Ustavom i da štitimo teritorijalni integritet naše države. Mi svašta potpisujemo, šta god da nam podmeste. Da bismo ušli u EU, evo zbog ovog zakona, poštovani građani Srbije, pet dana kasnimo sa ulaskom u EU. Stvarno mi je žao što nismo neku vanrednu sednicu ranije zakazali, pa da nemate neki izgovor zašto kasnimo. Kakva crna EU! Kad ne znate šta da napišete, napišete nam ovako nešto. Ovo hitno? U ovoj državi gori sve, a čime se mi bavimo? Hoćemo li da se bavimo krucijalnim stvarima od čega ćemo da živimo, kako da preživimo, kako državu da sačuvamo ili ćemo da govorimo o nekoj školi, o nekom ''dečijem vrtiću'' koji treba da se formira u Danilovgradu i koji treba da nas košta ovoliko koliko će da nas košta, a ne znamo ni šta će da radi, ni ko će da radi. Ali, tamo će da idu neki predstavnici naše Vlade, neki partijski činovnici, koji će imati, naravno i imunitet u skladu sa Konvencijom UN, kao što imaju konzularna i diplomatska predstavništva, pa će to dodatno da nas košta, dok oni dođu ovde ili neki naši idu tamo, onda to podrazumeva mnoge troškove. Nije to, baš, kad se neki ambasador prošeta negde da ne košta ništa. Mnogo se neozbiljno ponašamo govoreći o ovim stvarima. Mislim da Vlada nas potcenjuje. Možda smo i mi sami krivi. Oni nama svašta ovde šalju, svašta im prolazi. Da se mi malo uozbiljimo, da vidite kako bi Vlada poštovala malo nas, narodne poslanike, pa bi nas i narod više poštovao, pa smo i mi malo krivi ako nas ne poštuju. Jer kažu – oni tamo samo sede, ako uopšte i sede, i ne brinu uopšte o nama. A kada izađete na ulicu ne možete od naroda da prođete, dva sata idem do pijace, jer me vuku za rukav da me pitaju – a šta će biti do jeseni, a kako ću sa decom, a kako ću sa platom, a kako ću sa penzijom?! Šta da im kažem – idite ispred Vlade pa pitajte njih, što pitate mene? Ne znam šta treba mi srpski radikali da preduzmemo da bi se nešto promenilo u ovoj državi ili kako da vam otvorimo oči da počnete da brinete sami o svojoj državi, a ne da vam neko drugi piše zakone, postavlja bilo kakve uslove. Verujte, ovo EU ne interesuje uopšte. Ma baš njih briga za ovu vašu školu u Danilovgradu, molim vas. Šta će da nauče tamo? Nema ni ministra ovde da ga pitam, mi ne znamo ni ko su nam državni činovnici. Oni u lokalnoj samoupravi i nisu državni službenici. Mi samo možemo da zahvalimo za unapređenje državne uprave Bil Gejtsu. Hvala mu do Boga, ima kompjutera – možemo da se umrežimo i možemo lakše da dođemo do dokumenta. Kako rade, pod kakvim uslovima i za koje pare, ti državni činovnici? Oni su stalno neki višak, i to uglavnom oni u lokalnoj samoupravi. Nisu, gospodo, nego ovi u ministarstvima, ovi sa partijskim knjižicama, ovi u agencijama, u raznim institucijama koje ste stvorili, direktorati, ne znam ni ja kako se sve zovu. Toliki narod je zaposlen, nemam ništa protiv, ali ne može država da bude najveći poslodavac. Nema šanse da takva država opstane. Ako nešto ne uradite da taj državni budžet može da se puni i da više njih bude zaposleno van državne uprave, nema države. Nema države bez para. Ako smo ekonomski porobljeni, mi smo i politički porobljeni. Narod oseća, mada ne vidi da smo mi porobljeni. Ne vidi zato što nemamo ogoljenu okupaciju, nema tenkova na ulicama, ali ima u ministarstvima stranaca i u Skupštini sede stranci. Ništa ne može bez njih da prođe. To je okupacija. Oni nam diktiraju sve šta treba da radimo, a mi samo klanjamo. Ne rade to druge države u okruženju, kako vi to kažete, na Zapadnom Balkanu. Ne rade, misle malo i o sebi, imaju neke svoje vrednosti, neke svoje navike, imaju već oprobane metode. SRS ne može da glasa za ovaj zakon, prvo, zbog toga što je on protivustavan; drugo, što je ovo apsolutno nepotrebno – fali jedan član, pa, hajde mi da potpišemo, neće valjda drugi, da bi ovo moglo da zaživi. Stvarno potcenjujete inteligenciju i ovog naroda i nas, njihovih predstavnika ovde u parlamentu. Mogla bih mnogo duže o ovome da pričam i da analiziram sve ove tačke Predloga zakona, jednu po jednu, ali mi je iluzorno, mislim da je ovo najvažnije i pozivam narodne poslanike, ako niste čitali zakon, molim vas pročitajte. Vidite šta se iza brda valja. Ovo je samo probni balon za ulazak samozvane republike Kosovo i Metohija u neke razne međunarodne institucije, a već su oni na mala vrata ušli u neke institucije, a vlasti u Beogradu su zažmurile na to i opet se zaklinju, kao, ne damo Kosovo. Neće nikada niko da traži da neko potpiše u Beogradu to, znaju oni da mi to ne smemo, ni slučajno, ali na ovaj način, malo-pomalo, oni će postati ravnopravni član svih tih međunarodnih institucija i gde bude sedela Srbija, sedeće i oni, ako mi ovako nastavimo da radimo. Zato preuzmite odgovornost, gospodo. Svi stenogrami ovde ostaju, sve to istorija pamti, sve će ovo neko da procenjuje i neko će dati ocenu i našeg rada, ne samo na izborima, manje- više. Posledice će trpeti generacije i generacije koje dolaze iza nas. Svaki zakon je važan, a ovaj koji se čini benignim, verujte, važniji je možda čak i od budžeta Srbije. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, dobro došli. Sreća je srpska što ste vi državnu upravu sredili, uredili i doveli je na nivo kad Srbiji treba samo još jedna ovakva škola i da može da bude ponosna na svoju državnu upravu. Naravno, ovo sam rekao u ironiji. Zaista je poražavajuće sve ono što je i gospođa Pop Lazić rekla pre mene, da po hitnom postupku u vanrednom zasedanju raspravljamo o jednom potpuno beznačajnom i za Srbiju nepotrebnom Predlogu zakona kojim će se potvrditi neki sporazum o osnivanju Regionalne škole za državnu upravu. Da ironija bude veća, ovo je stepenica na putu ka EU. Ne postoji zakon u kojem niste učinili sve da se pozovete na tu EU, o kojoj izgleda i očigledno u Evropi samo još Srbija ozbiljno priča. Čak i oni koji su je stvarali pedesetih godina u njoj ne prepoznaju i ne vide više perspektivu. Primer Grčke je poslednji primer koji je pokazao da su okosnice EU pokazale da su im partikularni interesi mnogo važniji i bitniji od tih nadnacionalnih, odnosno internacionalnih i da evro zona i EU imaju sve manje izgleda da opstanu. Onda to pojačava ironiju jednog ovakvog projekta kojim bi trebalo da dobijemo, posle implementacije ovog zakona, efikasnu državnu upravu ili, kako to gospoda iz Vlade kaže, da se podigne nivo administrativnog kapaciteta ove države. A kada se osvrnete šta je Vlada u svojoj državi učinila da podigne administrativne kapaciteta, onda na sve ovo zaista možete da se smejete. Ne postoji ispit koji je Vlada položila, a tiče se podizanja nivoa administrativnog kapaciteta, od lokalnog pa do državnog nivoa, kojim bi mogla da se pohvali. Od vašeg konstituisanja i načina na koji je konstituisana ova Vlada jasno je manifestovan odnos prema državnoj upravi. Formirana je Vlada koja nije u skladu sa zakonom. Kada otpočetka nešto krene naopako, obrnutim pravcem, šta možete kroz vreme i na kraju mandata te Vlade da očekujete, nego nesreću i da sve bude naopako. Gospodine ministre, vi ste u ime podizanja administrativnog kapaciteta u ovoj državi, pred kraj prošle godine, usvojili dva zakona. Vi ste ih kao većina usvojili i obavezali ste se da ćete otpustiti nekoliko hiljada ljudi iz državne uprave, od lokalnog do državnog nivoa. Pitamo vas danas – da li ste sproveli do kraja zakon koji ste sami usvojili i koji ste pred ovim parlamentom branili kao mehanizam podizanja administrativnog kapaciteta? Naravno da niste, niste ga sproveli i nije vam dovoljno to što vam država grca u dugovima, da vam bude opomena, nego, dođe MMF i lupa vam ćuške, kako treba da otpuštate radnike i sprovodite zakon, ali ne zato što treba da podignete administrativne kapacitete, nego što dodatno treba da zadužite državu 380 miliona evra, da povučete novu tranšu kredita od MMF, kojim ćete braniti dinar, koji je svakom dana na novom istorijskom minimumu. Sada mi treba da verujemo da će ova škola da podiže administrativne kapacitete u našoj državi. Šta ste uradili, gospodo iz Vlade, sa sveobuhvatnom reformom propisa? To smo stotinu puta ovde rekli. Vi ste na Vladi usvojili preporuke, a sada svi vi ministri parcijalno činite sve da se te odluke ne primenjuju i ne sprovode, pa od 200 ili 300 propisa promenili ste ili uspeli da sredite tek svega 50 i kusur. Trpe građani, država, svi oni koji su korisnici usluga državne uprave, od lokalnog, do državnog nivoa. Dalje, primera iz prakse je zaista mnogo. Možda na najautentičniji način sliku državne uprave odslikava Direkcija za imovinu. U toj direkciji su doskoro, sasvim sigurno znam, jer sam, na žalost ili na moju nesreću, kao lokalni funkcioner bio upućen da sarađujem sa tom institucijom, godinama stoje predmeti koji ne da nisu rešeni, nego nisu otvoreni. U Direkciji ne znaju da ih imaju. Pravimo školu kojom ćemo obučavati ljude da imamo efikasnu državnu upravu. To je zaista neukus. Posle sve one nesreće koju imamo, ponavljam stoti put, od lokalnog do državnog nivoa, da ne govorimo o tome kakva vam je državna uprava, koja je u funkciji na lokalnom nivou kroz poverene poslove, da ne govorimo kakvi su administrativni kapaciteti lokalne samouprave, pošto ovo nije konkretno vezano za lokalnu samoupravu, da ne govorimo šta se tu dešava. Gospodine ministre, ne postoji organ u ovoj državi kome možete da se obratite da rešite problem. Iz vašeg ministarstva nas upute u Ministarstvo trgovine, iz Ministarstva trgovine u Ministarstvo finansija, svi nam kažu obratite se Ustavnom sudu. Vi se žalite Ustavnom sudu. Ustavni sud se, takođe, oglasi nenadležnim. Prosto, nemate kome da se obratite. Onda, ponovo zovemo u vaše ministarstvo, u Ministarstvo trgovine, u Ministarstvo finansija. Niko nema odgovor da vam kaže kome da se obratite, da postoji pravni lek u državi da rešite jedan banalan problem, koji trpe građani jedne, dve, tri ili pet opština, sasvim je svejedno. Prodajete nam maglu o Respi, o Regionalnoj školi za efikasnu državnu upravu. Dovodite to u kontekst evropskih integracija u smislu regionalne saradnje, iz čega proističu neka pitanja, koja ću na kraju svoje diskusije da vam postavim, a sadržana su u ovom dokumentu. Želite da vas shvatimo ozbiljno i želite da pošaljete jednu ozbiljnu i odgovornu poruku građanima koji kubure sa evrom, a vaš predsednik Vlade šalje poruke da nema potrebe da kubure sa tim, zašto o tome razmišljaju. Predsednik se sada setio posle deset godina da ima u državi gomilu kriminalaca koji ne znaju koliko imaju para itd, da ne navodim primere iz naše surove svakodnevice. I, mi sad raspravljamo o Respi, o školi. To je vaš put u EU. Sa druge strane, na osnovu administrativnog kapaciteta ove države, bilo bi lepo da nam kažete na koje vas mesto stavljaju relevantne međunarodne institucije na osnovu izveštaja i analize kako se stvari dešavaju i kakve su prilike u Srbiji, u tom kontekstu i u tom smislu. Koliko je ovo važno govori i činjenica da sedam godina oni nisu u stanju svi zajedno koji u ovome učestvuju, da napišu dokumente na kojima će se zasnivati rad i funkcionisanje ovih institucija. Počeli su 2003. godine. Do 2010. godine ne mogu samo papire da napišu i da ih potpišu. To je jedan od indikatora koliko je ovo svima okolo, pa i nama, važno ili bi trebalo da bude važno. Da ironija bude veća, ne samo što za sedam godina to još uvek nije zaživelo, nego smo kako u ovom sporazumu stoji poslednja država koja potpisuje ovaj sporazum da bi ovo profunkcionisalo. Ako vam je toliko važno, pa ste ga stavili po hitnom postupku u vanrednom zasedanju, zašto vi niste bili prvi potpisnik ovog sporazuma, pa da terate države iz okruženja da one potpisuju, pošto je ovo značajno i važno? Ne, nego se hvalite činjenicom da vi poslednji potpisujete ovo, pa će zbog našeg potpisa, odnosno vašeg u ime Vlade, ko bude ovlašćen da ga potpiše, ova škola da zaživi. Građani Srbije će iz budžeta Republike Srbije da finansiraju, ne znam ni šta je ovo, nebitno, škola, da nam okruženje obrazuje državnu upravu kako treba da radi efikasno, da nas nauči da razumemo potrebe ove države i ovog društva. Moje pitanje za vas, gospodine ministre, jeste – zašto u skladu sa ovim sporazumom predstavnici UNMIK-a nisu potpisali ovo? To može dvojako da se tumači. Dobio sam od moje koleginice Jovanović jedan dokument koji je zvanični dokument, dakle, Parlamentarna skupština, Izveštaj sa Kosova, u kome se insistira na Rezoluciji 1244, što je dobro i sa UN. Zbog čega niko iz UN nije potpisao ovaj dokument? Da li zbog činjenice da se podrazumeva da u ime KiM ovo potpisuje Srbija, i bilo bi mi drago da u okruženju imamo takvo razumevanje, ali ću vas podsetiti da države koje su potpisale ovo i Crna Gora i Makedonija priznaju KiM kao nezavisnu terorističku kvazidržavu. Sa njima stavljate potpise, pravite školu. Ili, možda, u ovome treba da prepoznamo korene jednog drugačijeg pristupa Kosovu, kao entitetu, kako se ovde govori u obrazloženju ovog dokumentu, ili, možda, kao jednom novom institutu, u kontekstu regionalne saradnje na Zapadnom Balkanu? Da li prećutkujete i na ovaj način činjenicu da će Kosovo, koristeći mehanizme ovog sporazuma, jednog dana da se pridruži ovoj školi? To je pitanje za vas, gospodine ministre. Imam još jedno pitanje koje hoću da vam postavim, s obzirom na to da ćete, pretpostavljam, ratifikaciju ovog sporazuma poslati u Crnu Goru, u 2010. godini, u skladu sa ovim sporazumom, dužni ste da obezbedite 150.000 evra. U 2009. godini ste bili dužni da obezbedite 120.000 evra i kursne razlike i to je bilo 12 miliona. Rekli ste da ste u budžetu za 2010. godinu predvideli 12 miliona, a na osnovu Sporazuma ste obavezni da predvidite 150.000, odnosno najmanje 15 miliona, kao i kursne razlike na sve to. Imajući u vidu da nam je dinar po ko zna koji put u poslednjih nedelju dana na istorijskom minimumu, ko zna koliko će stvarno, suštinski ili faktički, biti potrebno novca za sve ovo. Recite nam –koliko će novca biti prebačeno u budžet ove škole, odakle će biti pokriveno ono što je preko 12 miliona, kako ste predvideli budžetom, i na kraju da nam kažete da li će ovo, zaista, suštinski imati bilo kakvog efekta na državnu upravu? Ne sporimo mi da je edukacija, usavršavanje i obučavanje potrebno, ali smo, takođe, u SRS ubeđeni da država ima resursa, samo što ih koristi loše, na osnovu kojih bi nivo administrativnog kapaciteta mogao da bude podignut. Lepo je hvaliti se sa pet, 10 ili 20 lokalnih samouprava koje funkcionišu onako da izdaju elektronske dokumente itd, priča se poslednjih dana o svemu tome. Sa druge strane, imate stotinu i kusur lokalnih samouprava koje nisu kapacitativne da napišu jedan projekat kojim bi aplicirale kod nekoga, bilo koga, da ostvare neke pare, a da ne govorimo o stvarnim problemima koji nam se dešavaju, od Trgovišta pa ne znam ni ja dokle. SRS smatra da administrativne kapacitete u ovoj državi možete da stvarate tek kad nametnete ili obezbedite, a vi niste u stanju to da uradite, zdrave političke odnose u Srbiji, od lokalnog, do državnog nivoa, dok se u ophođenju, ponašanju i vladanju u državnoj upravi ne budete vodili partikularnim, partijskim i stranačkim interesima nego javnim i državnim interesima, do tada će i ovo i svaki ovakav ili sličan zakon, protokol, memorandum ili inicijativa gubiti svoj smisao, biti obesmišljeni i u postupku pre nego što ga izglasate ili ratifikujete u ovoj skupštini. Hvala. [[Aplauz]]
Reč ima poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Koliko ima vremena?
Imate 27 minuta.
Samo 27? Ja ću, gospođo Đukić-Dejanović, da se potrudim da vas šest minuta častim, da vi što pre odete u Evropsku uniju. Da je pre šest dana bio ovaj zakon, mi bismo bili u EU i ne bi se preznojavali ovako. Današnja tema je – otvara se škola za ''pačiće male'', ali u Danilovgradu. To će državu da košta 150 hiljada evra. Koga će da košta? Građane Republike Srbije! Šta stoji u ovom zakonu? Sve pogrešno! Ovo je istorijski maksimum da se na tako malo prostora napravi toliko grešaka. Prvo, ne zna se ni naziv bivših republika koje su, navodno, samostalne države. Zatim se ne zna kako se zove AP Kosovo i Metohija. Onda, nadalje, znate i sami. Mi u ovoj skupštini smo malo jači za jedno iskustvo pa znamo – sve što brani i predloži Boško Ristić to je katastrofa. Počev od Povelje, pa nadalje. Nije u boljoj poziciji ni Milan Marković. Nije mu opstao nijedan zakon. Svi su problematični i prouzrokuju haos. E, kada imate te eksperte, onda morate da otvarate oči i tamo gde im nije mesto, da lepo pogledate šta je tu napisano i šta se krije iza toga. Dakle, desetak godina uporno se trudim da svakog dana sa ove govornice kažem – Srbija neće biti član Evropske unije, nikada! Srbija neće biti član NATO-pakta, nikada! Podsećam vas da sam vam to pričao, pa sam vas malo i zasmejavao – dužan si ko Grčka, puko' si ko bugarska skupština, itd. Pre dve godine sam vam unapred rekao šta sledi u EU. Sada ste dobili šamarčinu, ali, ajde što ste vi dobili šamarčinu, nego su šamarčinu dobili građani, oni koji su glasali ''Za evropsku Srbiju'', ''Za evropski Negotin'', ''Za evropski Aranđelovac'', ''Za evropski Bor'', svi su dobili šamarčinu. Zašto? Nema ništa od te iluzije. To je fatamorgana. To je jedna kovanica koja se ubacuje, kako bi građani koji žele da im bude lepo prepoznali lepo u te dve reči. I, prepoznali su lepo tako što je umesto 200 hiljada ljudi da se zaposli, 200 hiljada ljudi izgubilo posao. Rečeno je – na dopunskim izborima samo glasajte za stranke na vlasti, mi ćemo na dopunskim izborima da vam prebacimo pare. Đavola – u budžetima smanjeni transferi jedinicama lokalne samouprave. Rečeno je – glasajte za nas a mi ćemo da vam zaposliti žene, decu, itd. Đavola – donet zakon da se smanji broj zaposlenih u državnoj upravi i lokalnoj samoupravi. Laž do laži. Pitanje ko i koliko prihvata tu laž i pristaje na tu laž. Ne sporim da lepo zvuči. Sve lepo zvuči kada čovek nešto može da dobije a da se ne oznoji. Ali, Srbija nije u toj poziciji. Svi pokazatelji od 2000. godine naovamo su negativni, prezaduženi, prodato sve što vredi i da ne ređam dalje. Gde je perspektiva? U školi za ''pačiće male''. Otvara se u Danilovgradu. Eto. Krenuli pregovori odavno. Da li mi uopšte možemo da pričamo o nekoj školi za našu državnu upravu u inostranstvu? Šta su organi državne uprave? Ministarstva. Ko radi poslove državne uprave? Ministarstva, upravne organizacije i po nekoj analogiji – uprava u lokalnoj samoupravi, radi na principima. Šta bismo mi to mogli da naučimo u toj školi i da primenimo kao praksu iz nekog inostranstva kada se naši propisi razlikuju? Neko misli preko ovoga da naši propisi budu kompatibilni sa propisima Evropske unije. Ljudi, molim vas, zaboravite to. To je još veća greška. Na poslovima državne uprave se najbolje vidi suverenitet i teritorijalni integritet neke države. S kim se zaključuje ovaj ugovor? Sa nekim državama nastalim raspadom bivše SFRJ, razbijanjem bivše SFRJ. De jure, te republike su stvarno države, međunarodno priznate. Faktički, ne može da se spori da nisu države. Ali suštinski, nisu države. One su zavisnici, i to teški zavisnici od Evropske unije i NATO pakta. Kako mi da potpišemo nešto sa nekim ko je priznao nezavisno Kosovo? Evo, to je jedan veliki razlog zbog koga Boris Tadić treba da vam izdeli šamarčine u Vladi. On se bori da Kosovo i Metohija bude u sastavu Republike Srbije, a vi njemu poturate klinove. On obiđe svet šest puta za ovih godinu dana. Nije bilo države i predsednika koga nije ubeđivao da Kosovo i Metohija ne mogu da budu nezavisni, a on u Vladi ima ''guju u njedrima''. I oni njemu to podmeću. Ma, to je osmišljen sistem, mi smo vas pročitali odavno.. E, moji dragi građani. Već sedam-osam godina ta buduća državna uprava nezavisnog Kosova školuje se u Vladi Republike Slovenije, u Vladi Republike Hrvatske. Oni to prikazuju kao trošak da ih obučavaju da bi, kad se osamostali, definitivno moglo da funkcioniše i u pogledu vršenja poslova lokalne samouprave, jer njihov način organizacije društva na Kosovu sad odgovara tako – ako je jedna porodica uzela urbanizam, sledeće porodice ne mogu da dobiju dozvolu. I žele da im to izbace, da ih nauče da je zakon ispred svega. Odavno ih oni pripremaju. Odavno ih školuju. NATO-pakt im pomaže da naprave i bezbednosne snage od 2,5 hiljade vojnika. Da, da, to su oni teroristi OVK. Ko ih pravi? Onaj isti koji ih je 1998. godine tretirao kao teroriste. Mi regionalnom saradnjom treba da dokažemo našu opredeljenost. Koju opredeljenost? Niko ne spori da želite u EU, ali trgnite se malo, neće oni nas, ljudi. Oni nas žele pod nekim uslovima i uvek će da odrede neke nove uslove. Do kada ima da određuju te uslove? Dok Srbija ne spadne na beogradski pašaluk. Vi pristajete na to, da se svaki njihov zahtev ispuni do kraja. Jedino u Srbiji postoje dva i po čoveka koji više vole EU nego oni u Briselu, Berlinu ili u Parizu. Prvi je Božidar Đelić. Ajmo, ajde! I kad pukne Evropska unija on će i dalje da priča o EU na najbolji mogući način. Drugi je Mlađan Dinkić. Ja se ne ljutim, to je njegova platforma. On ima da vrtu tu priču, teraj itd. Treći, što je polovina, to je ova gospođa Delević koja je rekla – treba da idemo u EU, ali pod našim uslovima. Ispala je mnogo inteligentnija nego ova dva doživotna ministra. Svako normalan je svestan ove situacije u kojoj se Srbija nalazi. Ovaj vaš projekat je propao. Uspeli ste da putem dopunskih izbora na Kosovu i Metohiji, u takozvanim srpskim opštinama, obezbedite onu većinu koja će da sarađuje sa kosovskim institucijama nezavisnog Kosova. Pa, vidite li šta nam pričaju ti neutralni predstavnici međunarodne zajednice? Da vas podsetim, milion puta sam postavio pitanje – Bogdanović, čiji je on ministar, Tadićev ili Tačijev? To je prvi Srbin koji je ušao u neke prelazne institucije. Sada je prepuno tamo, imate ih tamo koliko hoćete. Vi se borite za suverenitet, teritorijalni integritet Republike Srbije, ubedili smo neke koji stoje iza tog našeg zahteva, a kakvu im poruku šaljemo ovakvim sadejstvom u otvaranju škola za ''pačiće male''? Šta će ta ''pačadija'' da nauči na kraju? Opet, ono – ga, ga, ga! Šta su problemi naše državne uprave? To što je politizovana na svim nivoima, maksimalno politizovana. Da li je neko razvijao samostalnost, nezavisnost tih ljudi koji treba da primenjuju propise? Ne, moraju da budu čauši. Kako se gradi državna uprava i čini efikasnijom? Organizacijom posla. A što se tiče primene zakona, pa i poštovanjem sudske prakse. To ne interesuje Republiku Srbiju. Republika Srbija želi da proknjiži još jedan kvazimeđunarodni sporazum da bi dokazala da je podobna za EU, da je mirna, neće ništa da talasa, postojeće stanje se ne menja, postojeće stanje je šteta za nas i svakim danom sve veća i veća šteta. E, to je to stanje koje neće da talasa ova vlast. Dobiće navodno neku pohvalu. Kakvu pohvalu? Teško onome koga je hvalio Havijer Solana. On je rekao da se bombarduje Srbije i pobiše nedužne ljude, čak i na teritoriji koja nema veze sa Kosovom i Metohijom. Prva bomba je pala na Aerodromu u Podgorici, druga je pala u Danilovgradu. Eto, baš u Danilovgradu. Dokle ćemo tako? ''Za evropsku Srbiju'', ''Za evropski Bor'', ''Za evropsku Prćilovicu''. (Mika iz Prekonoge je opredeljen za Evropu: ''Evropa nema alternativu!'') Evropa koja uzima Kosovo i Metohiju, koja najavljuje da će da čerupa i dalje, NATO koji sve to podržava logistički, ali kod nas – Evropa, Evropa, Evropa! Nema druge. Mora Evropa. Nema alternative. Da vas podsetim. Nekada je faktor mira na Balkanu postao ''balkanski kasapin''. Vodite računa, ti njihovi zapadnjački kriterijumi preko noći se promene. Ušao si u kolo, dao si banku, milionče te ne izvlači iz kola. Vodite računa. Zašto podmećete Tadiću ovakve predloge zakona? Sudeći po onome što javno, čovek, priča, trebalo bi da raspusti ovu vladu. Vi ne slušate predsednika Republike. Ne slušate predsednika DS. Kako posle ovog zakona možete da budete na istim pozicijama? Sad ja treba da branim Tadića od vas. Zašto bih njega branio od vas? Imam puno kritika na njegovo ponašanje, možete onda da zamislite kakvi ste vi. Direktivu predsednika vi pod noge. Kakva ste vi to stranka? Da li vi to poštujete vašeg predsednika? Računam, sad je u zemlji, završio je ovo po inostranstvu, trebalo bi da obrati pažnju šta se dešava ovde. Kosovo i Metohija je sada entitet. Opet ste ubacili 1244. Vidite li da nikome ništa ne znači ništa to 1244? Mi smo vam stalno sa ovog mesta ponavljali – nijedan sporazum ne treba da se potpiše sa onom državom koja je priznala nezavisno Kosovo. Trenutno ih je 68. A koje poruke dobijate. Šta kaže ovaj ambasador Amerike ovde? Kaže, pa, to je gotovo stvar, šta pričate vi? To otprilike znači – Tadiću, šta se džapaš ti, Kosovo, gotova stvar, završeno, samo je pitanje kada ćeš ti da prihvatiš, da sagneš glavu. Njih uopšte ne interesuje naš Ustav, ali nas interesuje naš Ustav. Kako ste mogli da predložite nešto što je suprotno Ustavu Republike Srbije?! Ko je vas ovlastio da kršite Ustav? Mi nemamo prava da glasamo za ovo. Da je normalno predsedništvo Narodne skupštine, ono bi vratilo ovaj papir predsedniku Vlade i reklo bi, izvinite, molim vas, doterajte ovo, terminološki, gramatički, na bilo koji drugi način. Neće da saučestvuju u tome sa vama. Sada biste vi da prevarite, nas ne možete da prevarite, eto, došli ste na teren. Na koji teren? ''Ko drugome jamu kopa sam u nju upada!'' Zapamtite, bilo je ibiće. Moramo da se držimo Ustava Republike Srbije. On je brana koja zabranjuje da se ovako nešto potpiše. Možete vi da kažete i da se obratimo Ustavnom sudu Republike Srbije. Auuu… Da vam kažem nešto, mala vajda i od toga. Predsednik Ustavnog suda doktorirao na temi "Veće Republika i Pokrajina", to u prevodu znači kako rasturiti državu. Profesor u Banjaluci, gostujući profesor na ''Union univerzitetu'', u komisiji za pravosudni državni ispit, član arbitraže, ona, jadnica, sva u sukobu interesa. Kada je došlo vreme da se ''kreči stan'', ona promenila ''stan'' i ona dobila otpremninu kao i Šutanovac. Kako te odluke mogu da budu validne? Vi ćete nas da uputite, javite se Ustavnom sudu ako nešto niste zadovoljni. Znamo mi ko tamo sedi. Ima i onaj sudija pripravnik, što smo ga izabrali pre tri meseca. Džaba sa tim marifetlucima, nema od toga ništa. Ovaj zakon mora da se povuče iz procedure. Apsolutno ne postoji nijedan razlog zbog čega bi trebalo da se usvoji ovaj zakon kojim se potvrđuje ovaj ugovor, nijedan. Predstavnik Vlade je nešto pričao, promašio temu. Nije naveo nijedan opravdani razlog, uopšte nije pričao o ovome. Uopšte nije pričao o ovome. Šta je zaživelo od propisa koji su izašli iz tog ministarstva? Kažite, komunalni policajci? Šta je zaživelo? Ništa. Zašto? Zato što pravite zakone kao protagonisti haosa. Nedorečeno, neprecizno i neprimenljivo. I ne primenjujete ga. I, do sudnjeg dana ''d''. A koji je taj dan? Da uđemo u EU. Nikad mi nećemo biti članovi EU. Ne zavisi od nas, nego od njih. Nikad nećemo biti članovi NATO-pakta. Ne zavisi od nas i od Šutanovca, nego od njih. Postoje mnogo dublji razlozi za ovo što sam vam rekao. To oni tamo vrlo dobro znaju. Vi verovatno znate. Ali, zašto varate građane? Zašto šaljete te priče bez bilo kakvog osnova? Širite neke ideje, uspavljujete naciju u očekivanju boljeg sutra. Nema ništa od toga. Uopšte ne promovišete kult rada, uopšte ne promovišete kult patriotizma, već kult služimo nekom. Zašto? Pa, on je razvijen. Gde ćemo? Šta će biti sa ovim područjem ovde? Kako da se organizuje život na ovom području? Novootvorena škola za ''pačiće male'', u Danilovgradu. Znate šta će biti efekat? Ga, ga, ga, ništa više! Ništa više! Naravno, ispunjavam svoja obećanja, evo, dajem duplo vremena da gospođa Đukić-Dejanović, zajedno sa gospođom Čomić, požuri što pre u Evropu, ako vas neće, javite se, urgiraću da vas dve prime.
Zahvaljujem, gospodine Krasiću, i vi ćete sa nama u Evropu, nikako vas nećemo ostaviti. Pošto na listama poslaničkih grupi više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja jedinstvenog pretresa, pitam da li želi reč neko ko nije iskoristio pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne) Zaključujem jedinstveni pretres. Obaveštavam vas da ćemo u 15.00 časova nastaviti sa radom po dnevnom redu.
Poštovani narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu sednice. Za početak, obaveštenje o pozvanim na sednicu. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, povodom načelnog pretresa Predloga zakona iz 3. tačke dnevnog reda, pored predstavnika predlagača Žarka Obradovića, ministra prosvete, pozvala da sednici prisustvuje i Radivoje Mitrović, državni sekretar, Slobodan Jauković, pomoćnik ministra i Lela Rudić, savetnica u Ministarstvu prosvete. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O VISOKOM OBRAZOVANjU (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste Izveštaj Odbora za prosvetu, Odbora za evropske integracije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – 24 minuta; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore jedanput do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Nikola Krpić Poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Nenad Prokić – Poslaničku grupu LDP; narodni poslanik Miletić-Mihajlović – Poslaničku grupu SPS–JS; narodni poslanik Zoran Šami – Poslaničku grupu DSS; narodni poslanik Mileta Poskurica – Poslaničku grupu Napred Srbijo; narodni poslanik Jovan Nešović – Poslaničku grupu G17 plus; narodni poslanik Goran Mihajlović – Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača Žarko Obradović, ministar prosvete, želi reč? (Da) Izvolite, samo se prijavite. Reč ima Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, poštovani kolega Novakoviću, Ministarstvo prosvete je pred vas dostavilo zakon o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Osnovna namera predlagača, u ovom slučaju Ministarstva prosvete, jeste da predloženim izmenama unapredi sistem visokog obrazovanja u Republici Srbiji i da reši pitanja koja su se u praksi pokazala otvorenim u okviru sprovođenja postojećeg Zakona o visokom obrazovanju. Da podsetim, Zakon o visokom obrazovanju donet je 2005. godine i mi smo već izvršili jednu izmenu oktobra 2008. godine, svega nekoliko članova. Vreme je pokazalo u protekle dve godine da postoji potreba da Zakon o visokom obrazovanju bude izmenjen u još nekim delovima, jer se u praksi pokazalo da neka rešenja, jednostavno, ne trpe praksu koja postoji, da su neki uslovi koji su postavljeni u ovom trenutku za nas visoki i da postoje određene pravne nepreciznosti i praznine koje smo mi pokušali da rešimo izmenama i dopunama ovog zakona. Moram podsetiti da je po našem mišljenju Zakon iz 2005. godine pokazao niz kvaliteta, prednosti koje su i potvrđene prošle godine u Luvenu na Konferenciji o visokom obrazovanju od strane ministara, kolega iz prostora visokog obrazovanja i da smo tada kao zemlja u odnosu na postavljene upitnike i ispunjene zahteve dobili ocenu 3,8, čime je priznato da je, za tri i po godine sprovođenja Zakona o visokom obrazovanju, naše visoko obrazovanje dobilo vrlo dobru ocenu. Mi time nismo zadovoljni, a i pokazuje se u praksi da postoji potreba da se određena rešenja dorade. Naime, smatramo da se ovim predloženim rešenjima apsolutno izlazi u susret zahtevima da se poveća broj studenata u visokom obrazovanju, da se omogući njihova veća prohodnost, mobilnost i da rešimo neka pitanja koja su bila otvorena u procesu akreditacije. Kad bih želeo da odgovorim na pitanje šta smo to menjali, odgovor bi bio sledeći, to moram na početku da kažem – mi smo u Ministarstvu prosvete, poštovane kolege narodni poslanici, formirali jednu radnu grupu pre nekoliko meseci, sastavljenu od predstavnika državnih i privatnih univerziteta, predstavnika visokih škola strukovnih studija, studenata, po pozivu su dolazili i predstavnici drugih institucija koje imaju uticaj i značaj na visoko obrazovanje, održano je više sastanaka sa višečasovnim radom i činjenica je da je radna grupa za visoko obrazovanje uradila jedan jako kvalitetan posao. Međutim, činjenica je i da je radna grupa u odnosu na postavljene zadatke koje smo mi otvorili prilikom formiranja radne grupe obuhvatila daleko veći broj pitanja, pa ste tako vi, poštovane kolege narodni poslanici, mogli u javnosti protekla dva meseca čuti više pitanja iz oblasti visokog obrazovanja koja jesu deo visokog obrazovanja, ali nisu deo ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Jer, mnogo se govorilo o nadležnostima Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, o odnosima Nacionalnog saveta i Ministarstva prosvete, o odnosima Nacionalnog saveta i Komisije za akreditaciju, kao njegovog radnog tela, o uslovima za osnivanje visokoškolskih ustanova, o pravu visokoškolskih ustanova da obrazuju pojedine kadrove i brojna druga pitanja koja su bila otvorena u javnosti. Zanimljivo je da nisu neka veoma važna pitanja koja se nalaze u ovom zakonu uopšte diskutovana u javnosti, što je za nas dobar indikator da oko tih pitanja postoji apsolutna saglasnost i da treba da budu sadržaj ovog zakona. Naime, i u razgovorima sa rektorima svih univerziteta na KONUSU, na kojima sam kao ministar imao zadovoljstvo da prisustvujem,obavestio sam rektore, a to činim danas ovde pred vama i pred celom akademskom zajednicom, naš stav je bio, u Ministarstvu prosvete, da izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju obuhvate samo ona pitanja koja ćemo ovim predlogom zakona rešiti, a da ne otvaramo neka druga. I umesto da poboljšamo sistem, da otvorimo pitanja koja će taj sistem dovesti u pitanje, jer smatramo da ako smo predložili određena rešenja za koja smo predvideli rok još dve godine da bi bilo logično da u roku od sledeće dve godine uradimo još nekoliko stvari koje su jako značajne za visoko obrazovanje. Da donesemo strategiju obrazovanja Republike Srbije čiji će deo biti strategija u oblasti visokog obrazovanja, donesemo nacionalni okvir kvalifikacija, izvršimo evaluaciju primene odredbi ovog zakona u praksi, vidimo zašto nam je prolaznost na pojedinim univerzitetima nezadovoljavajuća, damo suštinski odgovor na pitanje – da li je reč o akademskim programima, da li je reč o udžbenicima koji nisu menjani, da li je reč o nastavi koja se izvodi, načinu izvođenja nastave od strane profesora ili, eventualno, studenti još uvek nisu u dovoljnoj meri razumeli svoju ulogu u procesu visokog obrazovanja, svoju odlučujuću ulogu. Dakle, nisu razumeli da treba da budu prisutni i na predavanjima i tokom vežbi, da učestvuju u izradi seminarskih radova, jednom rečju, da učestvuju do kraja u procesu izvođenja nastave u visokom obrazovanju, da se taj rad vrednuje i da sam završni čin, polaganje ispita, jeste nešto što treba da bude, da kažem, završetak jednog uspešnog posla između studenta i nastavnika tokom školske godine. Prema tome, ono što je važno, što želim da naglasim na početku, mi nismo dirali strukturu Programa. Ostaje struktura Programa kao što je i bila, jedino što nismo želeli da ovaj sistem sa ovom strukturom Programa sada remetimo nego da on ima svoj ciklus završetka, pa da onda ocenimo i u odnosu na tu ocenu koju budemo izvukli da povučemo dalji potez. Možda ćemo kroz dve godine promeniti sistem finansiranja u visokom obrazovanju i to je jedno od pitanja koje je otvoreno, da kažem, u ovoj raspravi, direktno i indirektno, ali sve su to teme o kojima treba razgovarati. Ono što smo mi, poštovane kolege, predvideli izmenama i dopunama ovog zakona jesu sledeće izmene: predvideli smo mogućnost povećanja broja članova Nacionalnog prosvetnog saveta sa 16 na 21, predvideli smo 12 umesto 10 na predlog KONUSA, povećan je broj članova koje Vlada predlaže sa četiri na sedam, i u odnosu na broj članova, koji je 21, predlog da država predlaže sedam kandidata, tj. da to bude jedna trećina od predviđenog broja jeste nešto što po našem mišljenju ni u kom slučaju ne dovodi ni na koji način u pitanje samostalnost visokoškolskih ustanova, a pogotovo Nacionalnog saveta da samostalno, kompetentno i kvalitetno donosi odgovarajuće odluke. Predvideli smo mogućnost i da predstavnici studenata, Konferencije studentskih parlamenata, koje oni izaberu, učestvuju u radu Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i u tom procesu razmatraju pitanja koja su za njih značajna i to je nešto što mislimo da je jako dobro. Predvideli smo, što se tiče studenata nekoliko stvari, koje ja smatram suštinskim i to je zanimljivo kao jedno od pitanja koje uopšte nije razmatrano u javnosti, koje mi smatramo izuzetno važnim pogotovo uodnosu na činjenicu da se svi studenti sada spremaju za polaganje ispita i za početak nove školske godine 1, odnosno 10. oktobra ove školske godine. Ono što je važno za studente što svi studenti univerziteta u Srbiji treba da znaju – Predlogom zakona je predviđeno zadržavanje 48 bodova kao uslova za upis naredne godine, i to, i za ovu i za sledeću školsku godinu. Poštovane kolege narodni poslanici, to je glavni deo izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju. Predvideli smo da studenti i ove i sledeće školske godine mogu upisati narednu školsku godinu sa 48 bodova, jer je postojećim zakonom bio predviđen uslov od 54 boda, a sledeće 60. Taj uslov od 60 bodova ostavili smo za treću godinu. Šta je još važno za studente – povećan je broj ispitnih rokova na šest, ali se školska godina završiti do 10. oktobra tekuće godine, odnosno svi ispiti se moraju završiti do tada i steći se uslov ili se ne steći uslov za upis godine. Takođe, ono što je važno, studenti koji će biti finansirani od države, kvota koju odredi država plus 20% koje odredi nastavno veće visokoškolske ustanove, tih 120% će biti poređani po kvalitetu, po broju bodova i po proseku ocena. Neće važiti kao do sada princip – jednom budžetski student uvek budžetski student, nego će svi biti vrednovani po kvalitetu. Na taj način ćemo podstaći konkurenciju i zainteresovanost studenata da sa većim brojem bodova, odnosno da sa boljim prosekom ocena, iako možda prethodne godine nisu bili na budžetu, da naredne godine budu i to smatramo da su za studente i te kako važne i pozitivne stvari. Zadržavamo postojeće rešenje da oni studenti koji su iz prethodnih godina nasledili odgovarajući broj bodova, dakle, nisu u toku školske godine položili sve ispite i time je određen broj bodova, da produžavamo u petoj godini njihovo finansiranje za godinu od dana, odnosno šest meseci u zavisnosti od godine kada su upisali fakultet. Tako da, ovim predloženim rešenjem, mislim da država pokazuje da čini maksimalno da u postojećoj ekonomskoj situaciji izađe u susret zahtevima studenata da im pomogne da ovaj proces, da kažem, implementacije Zakona o visokom obrazovanju na najbolji mogući način prevladaju. Šta je još važno? Delove koji se odnose na postupak akreditacije visokoškolskih ustanova smo po našem mišljenju sada pojednostavili, precizirali i sada smo utvrdili i rokove. Sada se tačno zna u postupku akreditacije šta ko radi i time smo po nama poboljšali odredbe zakona, jer se dešavalo da je tokom protekle tri-četiri godine od donošenja postojećeg zakona u procesu akreditacije bilo dosta praznih hodova. Postojali su zahtevi za osnivanje visokoškolskih ustanova, koje nisu bile predmet razmatranja jer nije bila utvrđena obaveza komisije u postupku akreditacije, obaveza je postojala, ali ne i precizne radnje i rokovi koji su dovodili do nekih praktičnih situacija da neki zahtevi stoje jako dugo vremena i da nisu bili predmet razmatranja. U ovom slučaju mi utvrđujemo vrlo preciznu proceduru. Ministarstvo prosvete prima svu potrebnu dokumentaciju u skladu sa odredbama ovog zakona. Ono ne proverava sadržinu tih dokumenata, samo proverava da li su ispunjeni svi zahtevi koje zakon predviđa, odgovarajuća dokumentacija vezano za studijske programe, za bankarsku garanciju, za obavezu da će određen broj nastavnika biti u stalnom radnom odnosu, kada utvrdi da je dokumentacija u redu to šalje Komisiji za akreditaciju. Ukoliko, pak, utvrdi da dokumentacija nije u redu predlagaču se traži dodatni rok, ukoliko on u dodatnom roku tu ispuni zahteve, materijal se prosleđuje Komisiji za akreditaciju na ocenu. Ukoliko, pak, ne odgovori na dodatne zahteve Ministarstvo smatra da je odustao od zahteva za osnivanje visokoškolske ustanove. Tu dokumentaciju pregleda Komisija za akreditaciju. Dakle, oni autonomno o tome odlučuju i donose odluku da li se dodeljuje ili ne dodeljuje potvrda o toj početnoj akreditaciji, uverenje o početnoj akreditaciji. Na osnovu tog uverenja mi izdajemo, kao Ministarstvo, dozvolu za rad i u roku od godinu dana od početka primene tog programa visokoškolska ustanova je u obavezi da zatraži od Komisije da bude predmet akreditacije. Naravno, onda će Komisija za akreditaciju u svom postupku utvrditi da li je ono što je prethodno utvrdila da je sastavni deo tog uverenja o početnoj akreditaciji i u praksi, tako da bi obezbedili da postoji saglasnost između onoga što bude u dokumentima i onog što se bude dešavalo u praksi. To je postojalo i ranije, nije ništa novo, naravno, na odluku Komisije stranka je imala pravo žalbe Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje, sada smo predvideli mogućnost, jer je to bila jedna od zamerki koja nam je bila upućena u prethodnom periodu, da stranka nema mogućnost žalbe, sudske zaštite u upravnom postupku. Sada smo tu sudsku zaštitu predvideli. Ne dovodi se u pitanje stav Komisije ili Nacionalnog prosvetnog saveta u pogledu njihove ocene u vezi sadržaja zahteva, nego, samo, da li je poštovana cela procedura i to je nešto što je novo. Rekao sam da smo povećali broj članova Nacionalnog prosvetnog saveta, predvideli smo mogućnost finansiranja Konferencije univerziteta, Konferencije Akademije strukovnih studija i Studentskih konferencija, da će se ta sredstva obezbediti u budžetu Republike. Predvideli smo mogućnost da se postupak pripreme i uslova za odbranu doktorske disertacije uređuje aktom visokoškolske ustanove, ali da ovo ministarstvo prosvete i Ministarstvo za naučnoistraživačku delatnost treba da daju svoje mišljenje, jer na taj način, da budem iskren, želimo da izbegnemo ono što se dešavalo u nekim godinama pre, da se na pojedinim visokoškolskim ustanovama pojavi veliki broj doktorskih disertacija u kratkom vremenskom roku i da se onda postavlja pitanje naučne utemeljenosti tih doktorskih disertacija. Želimo da postoji precizna procedura koja će važiti za sve i, naravno, samo najbolji to mogu da ispune. Moram reći da smo predvideli da, ukoliko u toku sprovođenja studentskog programa dođe do određenih izmena, da je visokoškolska ustanova u obavezi da o izmeni, odnosno dopuni programa obavesti Ministarstvo prosvete, da se ne bi desilo da dođe do radikalnih promena, odnosno da se stvori jedan novi program pod obrazloženjem da se samo menja postojeći, jer novi program podrazumeva, logično, novu akreditaciju. Mi smo predvideli, poštovane kolege, proveru kroz redovnu akreditaciju na svakih pet godina, a vanrednu na zahtev Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje Ministarstva ili visokoškolske ustanove. Predvideli smo, takođe, da i država kao osnivač može da osnuje visokoškolsku ustanovu, odnosno pojasnili smo odredbe postojećeg zakona. Po našem mišljenju to smo uradili mnogo preciznije nego što je to sada. Broj profesora emeritusa (emeritus), što je zanimljivo, moram pomenuti, pošto se očigledno u javnosti stvorio jedan pogrešan utisak da se povećao broj profesora emeritusa, nije se povećao, može biti samo tri posto u sastavu visokoškolske institucije i nijedan više. Mi smo samo predvideli mogućnost da svi oni nastavnici koji su penzionisani u toj visokoškolskoj ustanovi, odnosno univerzitetu, mogu biti izabrani, naravno, u okviru tri posto, a ne da ih može biti više. Predvideli smo za nastavnike rešenje da mogu biti angažovani od strane visokoškolske institucije tri godine umesto dve, kao što je bilo do sada. Kažem mogu, a ne moraju, jer ima fakulteta koji angažuju nastavnike i ima onih fakulteta koji to ne čine, nego sa 65 godina života oni završavaju svoju univerzitetsku karijeru. Predvideli smo usklađivanje nivoa studija i određenih zvanja i predvideli smo određene rokove za one kolege koje su studiranje započeli na osnovu prethodnog zakona, sad smo im dali još jednu mogućnost da u godinama koje dolaze završe svoje magistarske studije, odnosno započete doktorske studije ili, jednostavno, ako se odluče da završe doktorske studije dali smo im određeni vremenski rok da to mogu da urade u određenom roku. Moram vam reći, poštovane kolege, vezano za usaglašavanje zvanja i nivoa studija, da je u javnosti postojalo jedno pitanje – da li je to urađeno na najbolji mogući način. Upoznat sam da je i nekoliko amandmana došlo po tom pitanju. Mi smo otvoreni kao predlagači da to pitanje rešimo bukvalno na Odboru, do sednice Odbora kada se bude raspravljalo o zakonu o pojedinostima, jer želimo da najbolje rešenje bude sastavni deo ovog zakona. Isto se odnosi i na sve druge teme koje su vezane za ovaj zakon. Ovo govorim zato što je ovaj zakon u javnosti pratila jedna veoma široka, ali, izvinite, u određenoj meri apsolutno netačna priča da favorizuje jedne, druge, treće, četvrte, pete. Vi koji ste poslanici Narodne skupštine Republike Srbije znate da je konačan sud o sudbini svakog zakona odluka Narodne skupštine Republike Srbije. Ko god misli da neko rešenje nije dobro i iznese argumente da treba izmeniti i napraviti bolje rešenje, apsolutno ćemo prihvatiti, tako da smo otvoreni za sve amandmane. Čujem da je već sada podneto, jedno, 70 amandmana, tako da ćemo mi biti u situaciji da na te amandmane odgovaramo narednih dana i, naravno, da to vama saopštimo. Poštovane kolege narodni poslanici, to bi bilo za sada sve. Ukoliko, eventualno, postoji neko pitanje koje sam ostavio po strani, jednostavno, stojim na raspolaganju da ga dodatno obrazložim, jer čini mi se da smo mi uradili ono što smo i zamislili kada smo krenuli u ovaj postupak. Mi samo menjamo Zakon o viskom obrazovanju, ne donosimo nov. Nov ćemo doneti za godinu-dve dana, a ja kažem za dve godine kada se završi ovaj ciklus studija i kad damo jednu ocenu primenjivosti i kvaliteta ovog zakona i onda napraviti rešenja koja će visoko obrazovanje učiniti još boljim. Zašto ovo kažem? Praktično, od Nove godine u Evropi se stvara evropski prostor visokog obrazovanja. On postoji godinama pre. Ranije je to nazivano ''Bolonja'', a sada je to deo stvaranja evropskog prostora visokog obrazovanja. Postoje standardi kvaliteta koje mi, po mom mišljenju, apsolutno ispunjavamo. Suština je da se povećava mobilnost studenata i nastavnika. Postoji horizontalna i vertikalna prohodnost. Struktura programa je ostala ista i mi na ovaj način, po nama, unapređujemo Zakon i izlazimo u susret zahtevima koje je postavila praksa. Drago mi je, to moram da naglasim, što smo izašli maksimalno u susret zahtevima studenata, jer su studenti bili neko ko je učestvovao u radu ove radne grupe. Moram da kažem da to nije samo naše mišljenje. Svi ovi univerziteti na kojima je sprovođena javna rasprava, mi smo ih sproveli na velikom broju univerziteta, apsolutno su prihvatili odredbe vezano za način studiranja i vezano za studente. Ostale odredbe su prihvaćene u većini i suština se nalazi pred vama danas. Ja vas pozivam da nam pomognete da, ako postoji potreba, ove izmene i dopune zakona učinimo još boljim. Hvala. [[Aplauz]]
Da li izvestilac Odbora za prosvetu, narodni poslanik Zoran Šami, želi reč? (Ne) Da li izvestilac Odbora za evropske integracije, narodni poslanik Laslo Varga, želi reč? (Ne) Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković, želi reč? (Ne) Da li žele reč narodni poslanici koji su izdvojili mišljenje, narodni poslanik Nikola Žutić, na sednici Odbora za prosvetu? (Da) Izvolite.
Gospodo poslanici, gospodine ministre, na sednici Odbora za prosvetu izdvojio sam mišljenje najviše zbog izmena u članu 1. Predloga zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju. Naime, ovde se menja odredba u članu 4. stav 1. tačka 5) Zakona o visokom obrazovanju iz 2005. godine, koja govori o uvažavanju humanističkih i demokratskih vrednosti evropske i nacionalne tradicije. U članu 1. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju nameće se jedna anacionalna globalistička formulacija koja u sebi nosi i antievropski duh, a koja glasi – delatnost visokog obrazovanja zasniva se, između ostalog, i na principima uvažavanja humanističkih i demokratskih univerzalnih vrednosti kulturnih nasleđa. Protiv ovakve formulacije podneo sam amandman u kojem tražim brisanje ovakve jezičke konstrukcije i predlažem drugačiju formulaciju. O tome ću šire govoriti prilikom obrazlaganja ovog amandmana. Očito je da nova formulacija člana 1. Predloga zakona ide ka dodatnoj mondijalizaciji visokog obrazovanja i očito da ona predstavlja dodatno usklađivanje sa antievropskim ''Bolonjskim'' modelom studiranja koji ukida tradicionalne pedagoško-naučne vrednosti. Po mojoj proceni, član 4. će posle usvajanja nove formulacije tačke 5) biti usklađen sa tačkom 7) istog člana, koja upravo propisuje usklađivanje sa evropskim sistemom obrazovanja, tj sa ''Bolonjom'', što će izazvati unapređivanje akademske mobilnosti nastavnog osoblja i studenata, kako se ističe u navedenoj tački 7). Samo se bojim da ćemo sa pojačavanjem takozvane akademske mobilnosti imati dodatnu hiperprodukciju akademskih diplomaca, a naročito mastera. Šta će Srbija dobiti sa takvim univerzalnim usklađivanjem? Dobiće diktat obaveze sprovođenja anacionalnog i antievropskog prosvetnog modela. Nije se valjda zaboravilo na činjenicu da se u ''Bolonjski'' model visokoškolskog obrazovanja sve više sumnja, pa se i on sve više revidira, pa čak i ukida u pojedinim zemljama? Dakle, ovom izmenom člana 4. ne ugrožava se samo nacionalna, prosvetna i šira kulturna tradicija, već i stara evropska univerzitetska tradicija ''Sorbone'', ''Praga'', ''Beča'', pa ,čak, i stare iskonske ''Bolonje''. Svi mi u ovoj skupštini ulažemo veliku energiju vezano za donošenje zakona koji moraju biti usklađeni sa panevropskim zakonima. Međutim, zaboravlja se na činjenicu da se, nažalost, i opstanak EU sve više dovodi u pitanje. Čemu usvajanje takozvanih evropskih zakona, kada neoliberalna Evropa slabi, pa se postavlja pitanje – zašto se silna zakonodavna energija ulaže u takozvane evropske zakone koji će se pre ili kasnije opet morati menjati? Nažalost, ''bankokratija'' uništava Evropu i svedoci smo te činjenice. Na kraju bih pohvalio član 2. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona, koji u članu 10. stav 1. tačka 1) govori o sastavu Nacionalnog prosvetnog saveta, posle reči "naučnika" dodaju se reči "u zvanju naučnog savetnika" i posle reči "polja" dodaju se reči "kao i zastupljenosti instituta u sastavu univerziteta". Dobro je da se podiže naučni nivo Nacionalnog saveta odredbom da samo institutski naučnici najvišeg trećeg naučnog stepena, u zvanju naučnog savetnika, mogu biti članovi Nacionalnog prosvetnog saveta. S druge strane, institutskim naučnicima će biti, nadamo se, omogućen pristup fakultetima, koji je do sada bio u velikoj meri onemogućen. Naime, samo su određeni pojedinci mogli biti članovi komisija kod odbrane magistarskog i doktorskog rada, dok je mentorisanje ili držanje predavanja o određenim temama bilo u sferi fantastike. Organizovanje seminara ili kurseva od strane institutskih naučnika na fakultetima, takođe, nije bilo zabeleženo u praksi. Na kraju, jedna organizaciona primedba, ponavlja se stara praksa da predloge zakona od Vlade poslanici dobijaju dan ili dva pred sednicu nadležnih odbora, pa se onda vrši nekakva improvizacija, priprema koja, nažalost, nije adekvatna ozbiljnosti trenutka. Na Odboru za prosvetu opet je ukazano na takvu neslavnu praksu, ali se niko ne obazire na takve žalopojke poslanika. Hvala. [[Aplauz]]
Da li želi reč narodni poslanik Momir Marković, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije? (Da)
Gospodine ministre, verujem da ste vi bili ovih dana jako zauzeti tako da niste mogli da otpratite ovaj skup u Sarajevu, njegove zaključke, smernice, pokazatelje, najave itd, jer da jeste sigurno biste povukli ovaj zakon iz procedure i onda počeli kao inteligentan čovek da tražite neke druge pravce. Jer, koliko se moglo videti odande, nas Evropa neće, neće u dogledno vreme ili bar neće dok smo vi i ja živi, a posle ne znam. Zbog toga bi valjalo da naše obrazovanje usmerite ka nekim drugim oblicima obrazovanja u svetu, pa da pogledate, recimo, po kojim standardima, po kojim zakonima se studira na ''Lomonosovu'' i drugim ruskim univerzitetima, jer od 2000. godine pa naovamo, od kada je krenuo sunovrat svega i svačega, pored ostalog i obrazovanja, sa pečatom koji smo dobili sa ''Bolonjom'', mnogo štošta se uništilo i u oblasti obrazovanja, tako da sad vidim da i vi ovde polako ali sigurno ''Bolonju'' gurate u ćošak i sada se ide na neke globalističke, univerzalne vrednosti, ali ne bih o tome da govorim. Govoriću o nečem drugom, čega malo ima u ovom zakonu, o socijalnoj kategoriji visokoškolaca i visokoškolskog obrazovanja, jer kako stvari stoje, u onoj nazadnoj Srbiji, do "buldožer revolucije", mnogi studenti su mogli da se školuju zato što su dobijali državne stipendije. Od kada je krenuo opšti sunovrat i privrede i svega, od kad su mnoge firme zatvorene, od kada je stotine hiljada ljudi ostalo bez posla i ne mogu da školuju svoju decu, država, pa Ministarstvo prosvete, pa vi, ministre, morate malo više da vodite računa o tome, jer po ovome će samo deca bogatih moći da se školuju. S druge strane, deca bogatih će, inače, moći da se školuju na privatnim univerzitetima koje ste otvorili u državi Srbiji. Tamo se tačno zna cena. Ako kupujete celu godinu, onda je to jeftinije, dobijete bonus itd. Uostalom, deca bezobrazno bogatih, kako reče predsednik, a poštujem izreku koju je on rekao, ne moraju da kupuju diplomu, kupiće ceo univerzitet kao, recimo, "Singidunum" i onda će se utvrditi potražnja i ponuda, utvrdiće se cene za svaki predmet, za svaku godinu, pa i za cele studije. Onda sigurno nećemo moći da dobijemo onakve blistave umove, jer oni ne mogu da se školuju. O stipendijama ne vodite računa, kao što rekoh. Oni neće moći da završavaju fakultete i onda će nam propadati izuzetno inteligentna deca. Otkriću vam tajnu i pomoći ću vam, da vas makar malo usmerim. SRS u svom programu kaže – prva godina besplatno za sve studente koji upišu; onaj ko završi prvu godinu druga godina mu je besplatna; ko završi drugu u roku, treća itd. do kraja. Oni koji ne završe, oni mogu studirati deset i više godina. Možda biste mogli da počnete u tom pravcu da reformišete prosvetu, pa kad uskoro dođemo na vlast da ne počinjemo baš od nule. Dragi moj ministre, mislim da je ovo tumaranje, traženje evropskih vrednosti na svim nivoima, pa i u prosveti, stvarno došlo do zadnjih granica, tim pre što SRS već godinama ukazuje – neće nas Evropa, gospodo, ne usaglašavajte naše zakone sa evropskim vrednostima. Merkelova vam je jasno rekla. Svi oni čija reč i mišljenje mnogo važi u EU jasno su vam stavili do znanja. Ako ikada budemo, a rekao sam da ćete vi sigurno u penziju dok se to ostvari, mi ćemo biti neki prilepak Evropi i samo će od nas tražiti onu nekvalifikovanu ili polukvalifikovanu radnu snagu. Naše mlade talente, naše mlade stručnjake sigurno nećete moći da plasirate u Evropu, a o ulasku Srbije u Evropu i o korišćenju tih evropskih vrednosti teško da možemo da razgovaramo. (Predsedavajuća: Pet minuta.) Uostalom, pogledajte još jedanput, sigurno je snimljeno, zaključke Sarajevskog samita i sve će vam biti jasno.
Ministar Žarko Obradović ima reč. Izvolite.
Kolega Markoviću, želeo bih da vam zahvalim na ovoj sugestiji vezanoj za socijalnu dimenziju. Mislio sam da sam dovoljno naglasio značaj socijalne dimenzije ovog zakona, ali vi ste me uverili da je nedovoljno, što znači da bi trebalo još više i to ću učiniti, jer ovaj zakon apsolutno ima jednu socijalnu dimenziju i ona se prepoznaje kada se pažljivije pogledaju odredbe ovog zakona, odnosno izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. Država je predvidela prava da svi oni studenti koji budu učili i koji budu položili sve ispite, i koji budu imali dobar prosek budu apsolutno oslobođeni plaćanja bilo koje dažbine vezano za studiranje. Sada smo prihvatili taj kriterijum da unutar 120% onih koji budu na teretu budžeta, odnosno države, da njihov red unutar te kvote bude određen po kvalitetu. Znači, ko bude učio, položio sve ispite, imao bolji prosek, on će biti unutar toga. Druga stvar, pominjem još jedanput, mi smo prihvatili obavezu da finansiramo sve one studente koji nisu položili odgovarajući broj bodova u toku školske godine. Za one koji su počeli 2006-2007. godine, ako se prati ova struktura broja bodova, otprilike, to su oni studenti kojima je ostalo 65 bodova, predvideli smo mogućnost da njima država finansira i petu godinu. Za one studente od 2008-2009. godine, to je 36 bodova, za njih je predviđena mogućnost da im država plaća još 36 bodova. Kolega Markoviću, pokušali smo da u ovaj zakon unesemo i jednu odredbu koja bi rešila pitanje visine cene školarine, a to je – od sada pa nadalje država će davati saglasnost na visinu cene školarine. Logično je da ćemo voditi računa i nećemo dozvoliti pojedinim državnim fakultetima da povećavaju cenu školarine obrazlažući to inflacijom ili nekim drugim razlozima. Ovo govorim iz razloga što se malo zna, ali, država apsolutno na vreme servisira sve obaveze vezane za zarade zaposlenih. Ono što je naš problem, zbog stanja u ekonomiji, stanja budžeta, jeste što nismo redovni i ne isplaćujemo potpunu sumu, vezano za materijalne troškove fakulteta. To je nešto što postoji. Moram vam reći, poštovane kolege narodni poslanici, da je to dug koji smo nasledili od 2002. ili 2003. godine, verovali ili ne, od 2002. ili 2003. godine, taj dug neizvršavanja obaveza vezano za materijalne troškove fakulteta, odnosno visokoškolskih ustanova. I, upravo da bismo tu socijalnu dimenziju zadržali, predvideli smo mogućnost da se daje saglasnost za visinu cena školarine i kod državnih fakulteta. Imate još jednu dimenziju o kojoj je govorio kolega Marković, o kojoj treba ozbiljno svi da razmislimo. Imamo mlade ljude koji žele da studiraju i njihovo je pravo da studiraju gde hoće. Svake godine upozoravamo mlade ljude – studirajte ono što vam može sutra doneti brže, bolji posao. Svesno govorim – brže, bolji posao. Ali to je njihovo pravo koje oni koriste kada se opredele za jedan ili drugi fakultet, pri čemu, sami odlučuju da li će upisati fakultet koji sutra može biti, da kažem, deficitarna struka ili neki fakultet gde već godinama unazad postoji višak kadrova. Ono što će biti po našem mišljenju logična stvar za vreme koje dolazi, a računam da će to biti narednih nekoliko godina, jeste kada za dve godine budemo vršili ocenu ovog zakona o visokom obrazovanju i njegovih efekata, da donesemo strategiju koja će biti u funkciji razvoja Republike Srbije i onda ćemo reći – za ove profile, za ove fakultete država plaća bukvalno sve, uključujući možda i neku dodatnu stipendiju ili već šta. A za ove druge, niko im neće braniti da rade, svi moraju da budu svesni da izbor tog profila nosi mogućnost da se ne može naći posao u željenom roku. Čini mi se da je socijalna dimenzija u ovom zakonu stvarno prisutna. Postoji jedna stvar koju sam kao ministar više puta saopštio, ali se očigledno nedovoljno sagledava – ogroman broj studenata u Republici Srbiji je na različit način obuhvaćen, da kažem, državnom brigom tj. država izdvaja sredstva za njihovo studiranje, njihov smeštaj, njihovu ishranu, njihovo stipendiranje. Imamo i Fond za mlade talente u okviru Ministarstva prosvete i sporta, a imamo i Fond za talente u okviru našeg ministarstva, dajemo kredite, stipendije. Lokalne samouprave pomažu. Mnogo se toga učinilo. Sada je potrebno, sem bolje ekonomske situacije, da poradimo na kvalitetu, da stvarno vidimo da li nam je sistem kvaliteta u svakoj visokoškolskoj ustanovi odgovarajući. Da bi poradili na sistemu kvaliteta, moramo da znamo zašto nam je rezultat prohodnosti onakav kakav jeste i da budemo iskreni jedni prema drugima, pogotovo prema ovoj deci, da im stvorimo sistem koji će biti funkcionalan. Pominjete Lomonosova. Mogu vam reći da kolega Fursenko kada sedi pored mene ili ja pored njega, pošto Rusija i Srbija sede jedna pored druge na međunarodnim konferencijama o visokom obrazovanju, i te kako pričao o visokom obrazovanju i o evropskom prostoru visokog obrazovanja i, verujte mi na reč, nikada nisam čuo da govori reči protiv stvaranja evropskog prostora visokog obrazovanja. Kažem vam, Rusija i Srbija sede jedna pored druge na međunarodnim konferencijama o visokom obrazovanju i kolega Fursenko je neko ko promoviše sistem evropskog prostora visokog obrazovanja, zato što 47 zemalja u Evropi učestvuje u tom procesu. U sledećoj deceniji taj prostor će biti uspostavljen. Ako ne bismo bili deo toga, napravili bismo granicu toj deci, stavili bismo prepreku koja ne treba da postoji. Treba da poradimo na kvalitetu, da naš sistem bude apsolutno kompatibilan sa drugima, da i deca koja završe naše državne fakultete, da stvaramo uslove da ostanu u Srbiji, ali ako žele da nastave studije, master ili doktorske studije, da to sa punim pravom i sa dozom znanja i kvaliteta mogu učiniti na drugoj visokoškolskoj ustanovi bilo gde u Evropi. Hvala vam.
Narodni poslanik Momir Marković je ponovo prijavljen u elektronskom sistemu. Da li želite da govorite o povredi Poslovnika? (Narodni poslanik Momir Marković, s mesta: Pogrešno sam protumačen.) Pravo na repliku, narodni poslanik Momir Marković.
Besplatno školovanje je, gospodine ministre, samo polovina dažbina. Morate imati u vidu da je Srbija osiromašila načisto, pogotovo od 2000. do danas, da više nema srednjeg sloja koji je mogao da školuje svoju decu, ljudi nemaju ni za hleb. Sada idemo, promovišemo knjigu prof. dr Vojislava Šešelja "Dosije" i srećemo se sa ljudima, mnogo dece ostaje sa srednjom školom jer nemaju roditelji para da ih upišu. Samo je polovina besplatno školovanje. Druga polovina je stanovanje, knjige, garderoba, putovanja, hrana te dece. Krediti i stipendije su jedini način da toj deci omogućite da steknu znanja, da steknu obrazovanje. I verujte da će ta deca ovoj državi da vrate sigurno mnogo više i pre nego deca ovih koji će kupovati, ne diplomu univerziteta, nego ceo univerzitet, npr. "Singidunum". Znam da su 2002, 2003. godine napravljeni ovi dugovi Ministarstvu prosvete. Čini mi se da je tad bio Gašo Knežević. Normalno, od njega tako nešto možete očekivati. Ostavimo to, o onim bivšima sve najbolje. Razumem vas, razumem i ministra Ruske Federacije kada kaže da nema ništa protiv evropskog standarda učenja, ali u Evropi, a ne u Rusiji. Sasvim drugačiji su i program i sve ostalo u Rusiji. Ova zemlja ima mnogo talentovane dece. Šteta je da zbog toga što neki oko vas, ne kažem za vas, neće razumeti da toj deci treba pružiti mogućnost da se školuju, jer ova Srbija, da vas podsetim, dade i Teslu i Pupina i mnoge druge, a dade i dr Vojislava Šešelja. Hvala. [[Aplauz]]
Reč ima narodna poslanica Radica Jocić, koja je izdvojila mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, na Odboru za evropske integracije izdvojila sam mišljenje o ovom zakonu da bih kao član SRS pokušala da skrenem pažnju na nekoliko stvari. U SRS ponadali smo se da će ovim predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju mnoge stvari iz prethodnog zakona konačno biti razjašnjene, što je valjda i cilj izmena i dopuna. Međutim, nažalost, to nije slučaj. Poslanička grupa SRS je podnela određeni broj amandmana u cilju razjašnjavanja nekih pitanja, o čemu ćemo još govoriti u raspravi. Sada bih samo skrenula pažnju na sledeće. Do početka upisa na fakultete ostale su dve nedelje, a pod Aktom upozorenja u procesu akreditacije je još 15 fakulteta i oko 150 studijskih grupa. Znamo da je akreditacija proces i da visokoškolske ustanove otklanjaju nedostatke do poslednjeg trenutka, kao i to da je akreditaciju već dobilo preko 500 studentskih grupa, ali, zar ne možemo jednu upisnu godinu da dočekamo bez rizika da se studenti upišu na grupe za koje komisija može doneti odluku da ih ne akredituje ukoliko fakulteti ne postupe po nalozima iz Akta upozorenja. Do kada će nam se deca upisivati na fakultete gde se nastava izvodi vikendom, u improvizovanim prostorima, a drže je profesori koji putuju iz drugih gradova? Na ovaj način diskredituju se napori pravih studenata, otežava se njihovo zapošljavanje, jer poslodavci zbog onih koji nemaju akreditaciju i prave fakultete trpaju u isti koš. Pored toga što treba otvarati četvore oči da vas na razne načine ne prevare pa da vam diplomu dovedu u pitanje, tu je i pitanje previsokih školarina. Doduše, ovim izmenama i dopunama, kao što ste malopre rekli, predviđeno je da saglasnost na visinu školarina daje Ministarstvo prosvete, ali to ministarstvo treba i da se pobrine da to ne ostane samo preporuka, jer kao što je u većini slučajeva bilo preporuke većina visokoškolskih ustanova ne poštuje. Kao što svi znamo, veliki broj studenata je iz porodica koje se izdržavaju sa po petnaestak hiljada dinara, mnogi od penzija, koje su jedini prihodi tim porodicama, pa ako je kriza za fakultete, kriza je i za studente. A, ako stalno govorimo o jednakim šansama za sve, trebalo bi da i studentima omogućimo da imaju jednake šanse. Kada smo već kod šansi, pomenula bih projekat "Prva šansa", koji se odnosi na mlade pripravnike, svršene studente. Apelujem na ministra da se založi da ovaj projekat ne služi poslodavcima da iskorišćavaju mladu radnu snagu, već da se saglasno projektu to adekvatno sprovede i da se tim mladim ljudima bar minimalno plati, a ne da te plate kasne mesecima, da ne bi izgubili i to malo entuzijazma koji imaju. Još bih samo pomenula pokušaje da se ulože napori da se završi predlog standarda kompetencija za profesiju nastavnika koji se, naravno, odnosi na kadar u srednjim školama, a da se razmisli o sličnim rešenjima za visoko obrazovanje, pa da na taj način, studenti imaju, malopre pomenute, iste šanse na istim fakultetima, ma u kom gradu, a ne da prolaznost na ispitima zavisi od samovolje i raspoloženja nastavnog kadra. Naravno, SRS se protivi celokupnom ''Bolonjskom sistemu'' koji se u praksi pokazao kao lošiji, nego što se u startu mislilo. Naravno, Ministarstvo bi prvo trebalo da poradi na vraćanju autoriteta nastavnika, kako u srednjem, tako i u visokim školama. Na kraju, a propo prethodne priče, volela bih da nam ministar sugeriše koji su to fakulteti koji mogu da obezbede brže, bolji posao? Trenutno sam u situaciji da jednom budućem studentu treba da preporučim šta da proba da upiše i nikako nisam u situaciji, a pretpostavljam ni većina roditelja, da znam koji je to fakultet koji može da obezbedi brže, bolji posao. Ako ministar ima neke korisne sugestije, verujem da bi mnogi to pozdravili. Hvala. [[Aplauz]]
Da li želi reč narodni poslanik Petar Jojić, koji je izdvojio mišljenje na sednici Zakonodavnog odbora? (Ne) Da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, počevši od najmanje ka najvećoj? Narodni poslanik Nikola Krpić? Narodni poslanik Balint Pastor? Narodni poslanik Velimir Ilić? Narodni poslanik Nenad Prokić? Molim vas da se prijavite. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Nenad Prokić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe LDP.
Uvažena predsedavajuća, poštovano predsedništvo, uvaženi ministre, predstavnici Ministarstava, kolege, svi poslovi oko usvajanja Bolonjske deklaracije kasne čitavu deceniju u Evropi i ne bih bio prestrog prema našim zakašnjenjima i propustima. Moram reći svoj utisak da ta reforma suštinski ovde nije ni započeta. Ovde je formalno započeta temeljna reforma i to nije sporno, ali se velika većina trudi da u suštini sve ostane isto. Nije suština reforme u tome da sada svi imamo nekakve bodove unutar ocena ili da imamo nove nazive za titule, već je suština sveobuhvatna promena obrazovne strukture građana u odnosu na nove tehnologije. To je cilj ''Bolonje''. Odnosno, da tih 6% ili 7% visokoedukovanog stanovništva u zemlji koliko ih sada ima, u odnosu na 20% koliko ih ima u Evropi, bude uvećano u procentu i, što je još važnije, osposobljeno zasavremene izazove. To je cilj ''Bolonje''. Naše obrazovanje je još uvek primereno onoj davno prohujaloj industrijskoj revoluciji. I, sada, kada smo shvatili da sve te velike fabrike nisu služile ničemu ili su služile da saznamo da ne služe ničemu, moramo promeniti taj preživeli sistem školovanja i omasovljenje onih obrazovanih u društvu se postiže tako što se pomoću ''Bolonje'' diže prosek srednjeg obrazovanja za jedan stepen, onog najmasovnijeg, to su nekada bile tzv. stručne škole. To, zapravo, znači smanjivanje elitizma kada je reč o obrazovanju, odnosno omasovljenje obrazovanije i upotrebljivije radne snage, što je modernoj državi preko potrebno. Master i doktorske studije po toj ideji ostaju elitne poluge obrazovnog sistema. Problem koji se pojavljuje jeste gubitak elitizma u onom najmasovnijem segmentu obrazovanja, onom koji je za korak dalje od srednjeg i to mnogi ne žele da dožive. Zato je otpor i tako veliki. A tih mnogih ima, zapravo, najviše od svih. Zato su ti otpori veliki, ne samo kada je reč o novim titulama, nego kada je reč o ''Bolonji'' uopšte. Takav proces, međutim, nikada nije mogućno zapostaviti, ni zaustaviti u celoj borbi za napredak čovečanstva. Nekada je pre dva veka i osnovna škola bila elitna, pa, to jednog trenutka, jednostavno, više nije moglo da bude tako. Sada je došlo vreme da se to dogodi i univerzitetu. Jedan njegov deo više neće biti elitni, već mora da postane masovna pojava. Ono što je masovno nije elitno, ako društvo želi da bude uspešno. U tako inertnom društvu kao što je naše, ''Bolonja'' će biti usvojena kroz noćnu moru opiranja i opstrukcija, ali će biti usvojena, jer to tako mora da bude, jer život vuče u tom pravcu. Na isti mučan način tek smo napola usvojili evropsku ideju, usvojićemo tako jednom i NATO ideju i sve ostale ideje koje nameće 21. vek u ovom našem prostoru. Dakle, biće i u ovom slučaju po onoj Miloševoj – ''ako hoćeš, hoćeš, ako nećeš, a ti opet hoćeš''! ''Bolonjska'' reforma je okrenuta ka studentima koji sada moraju da rade čitavo vreme, a ne samo pred ispit. U sveopštem podražavanju ''Bolonje'', to za sada uopšte nije tako i ko zna kada će biti. Ako završni ispit nosi 30% od ocene, a onih 70% nije odrađeno kako treba iz najrazličitijih razloga, sve postaje besmisleno. Hajde da se zapitamo koliko fakulteta u ovom trenutku takav režim može da obezbedi? Naravno, da i dalje nema i ne sme biti prolaska bez završnog usmenog dela ispita, bez obzira koliko god da je student bio vredan tokom predizbornih aktivnosti, jer institucija završnog ispita je sveta stvar visokog školstva. Ali, činjenica da fakulteti nisu osposobljeni da pruže taj kontinuirani rad sa studentima koji se traže u novom sistemu i jeste veoma zabrinjavajuće. Ono što još niko nije shvatio je da nema upisa godine, već postoji samo upis predmeta. Pa, ako ne sakupite 60 bodova, vi to sledeće godine slušate ponovo i upisujete još predmeta istovremeno, da biste sakupili dovoljan broj bodova. Da bi se sve to, zaista, primenilo, potrebno je iz osnova promeniti Zakon o finansiranju, kao i pravila dobijanja studentskih domova vezana za godinu, odnosno stari sistem. To tako više ne može da funkcioniše i donosi milion problema. Studenti se suočavaju sa haosom iz kojeg nema nekog efikasnog izlaza. Kažem, veoma tvrdo: ili ''Bolonja'', ili ''Bolonja'' ne. Svako kalkulisanje donosi nepremostive probleme. Bojim se da se opšta neodlučnost društva i ovde manifestuje u svom najgorem pojavnom obliku. To što nije ukinut upis godina, samo znači da ne razumemo šta znači kontinuirano učenje i o čemu je, zapravo, u ''Bolonji'' reč? Niko nije razumeo da se bodovi sabiraju u kontinuitetu, a ne seku se svake godine, pa dobijamo apsurd, da studenti sa većim ukupnim brojem bodova gube pravo na budžet, a dobijaju ga oni sa manjim brojem bodova. Moramo da odlučimo: ili ćemo uhvatiti korak sa svetom zaista, ili ćemo samo glumiti da ga hvatamo. Ta naša sklonost ka podražavanju i prevarama, okretanje glave od problema, nehvatanje u koštac sa njegovom suštinom, u krajnjoj liniji, oduvek je bila najveći izvor svih naših problema. U odnosima sa svetom, toga moramo da se odreknemo jednom za svagda, pre svega, zbog nas samih. Sledeće važno obeležje ''Bolonje'' je akreditacija, odnosno kontrola kvaliteta. Inače, imamo Komisiju za akreditaciju i ona ozbiljno radi, ali nemamo standarde, odnosno pobrkali smo u standardima akreditaciju ustanove sa akreditacijom programa. Uopšte se i ne bavimo akreditacijom programa, nego se bavimo formalnim prebrojavanjem. A poseban problem je to što Komisija nije nezavisna institucija, pa kao takva ne može da postane članica Evropske mreže za akreditaciju, jer one sve moraju biti nezavisne. Bilo bi jako važno da uđemo u tu mrežu. Nisam video u zakonu da je predviđena nezavisna komisija. Istina je ta da skoro svi naši državni fakulteti nigde u svetu ne bi mogli da budu akreditovani. Ne možete da imate fakultete sa tolikim brojem studenata i 80 nastavnika. To je mimo svih standarda. I kada pitate Komisiju kako je Pravni fakultet u Beogradu dobio akreditaciju, oni kažu – pa, je l' treba da ga ukinemo? Čim tako nešto dopustiš, sve dalje je obesmišljeno. Zapravo, privatnici najlakše ostvaruju formalne uslove, ali sa njima je prisutna druga vrsta problema. Za one koji neće da uče tamo je mnogo lakše da prođu, nego na državnom fakultetu, jer sustudije platili. Dakle, u neku ruku su u ovim našim, nekim, uslovima i diplomu kupili. Kupovina diplome ne postoji ni u jednom društvu koje sebe iole ozbiljno shvata. Kada naši privatni fakulteti budu postojali preko 700 godina, kao što je u Engleskoj, taj problem se verovatno više neće pojavljivati, ali, u međuvremenu je i te kako tu. Takođe, trebalo bi da postoji lista zanimanja za koje je neophodno imati državnu diplomu. U Nemačkoj ne možeš da budeš sudija ako si završio privatni fakultet.Da li je našoj državi u interesu da ima sudije koje su završile na privatnim fakultetima, to je pitanje? Do najvećeg kašnjenja sa ''Bolonjom'' došlo je počev od 2004. godine, kada je Koštuničina Vlada dala slobodu univerzitetu da sam napravi zakon. Ni u svetu, ni u Srbiji ništa se svojevoljno, samo od sebe, nikada nije promenilo. Kako je DSS ukinuo svaki pritisak da se taj posao obavi, ta vlada nije ni sprovela ono što je trebalo. Da se razumemo, nije to ni u Vladi Zorana Đinđića bio prioritet. Sve je inicirano u alternativnoj akademskoj obrazovnoj mreži, još pre 5. oktobra. Ovo što sam rekao ne znači da te vlade nisu htele da guraju tu reformu, ali po mom mišljenju to su radile veoma polako i bojažljivo. Zakon iz 2005. godine, koji ste vi pomenuli, verovatno je iz tog razloga uneo previše nejasnoća i zabune, a neka se zna da su u svim zemljama koje su uspešno sprovele reformu vlade bile te koje su, zapravo, vukle najozbiljnije poteze. Da li je ova vlada odlučna da sprovede reformu? Koliko su stranke rukovođenje etičkim normama i principima neophodnim da se ova reforma sprovede onako kako bi trebalo i kako bi, zapravo, moralo? Možda je baš ovo prilika da stranka na vlasti pokaže punu društvenu odgovornost, iako je jako važno da u ovom zakonu izbegnemo rešenja za koja niko u Evropi neće moći da shvati i prepozna razlog zbog kojeg su doneta. Diploma sa tri, četiri i pet godina biće sigurno nešto što u Evropi niko neće moći da razume. Sve što stavite između onih stvari koje tamo postoje, niko tamo neće shvatiti šta to predstavlja i ko ste vi sa tom vašom diplomom. ''Matura'', ''bečelor'', ''master'' i ''doktorat'' su termini koje tamo razumeju, sve ostalo će biti jako teško objasniti, ako mene pitate i nemoguće. A kada nešto u našem pristupu ''Bolonji'' ne vredi na evropskom nivou, zašto mi uopšte i školujemo takve ljude? Pa, zato što su se univerziteti uplašili da država neće finansirati ''master'' i rešenje je bilo da nam studije nekad traju četiri godine, jer se tako obezbeđuje finansiranje za četiri godine. Ideja ''bečelora'' je tako uništena, a obesmišljen je i ''master'', jer se za godinu dana malo šta može uraditi. Umesto da presečemo na – tri plus dva, odmah, mi sada uvodimo još jedan nivo. Dodatno unošenje uslova za različita zvanja u sam zakon uništava bilo kakvu konkurenciju. Kvalitet pojedinog univerziteta zavisi od njega samog, pa neka to, sam, i propisuje. Kako propiše, tako će mu se i vratiti. Ovako su svi jednaki, a to nema nigde. Nisu svi univerziteti isti, kao što ni svi profesori nisu isti. Ima li šta jasnije od toga? Još da kažem, kao dugogodišnji profesor, da ne verujem u učešće studenata. Oni su najveći pomagači profesorima da sakriju sopstveni nerad. Studenti ovde žele što više ispitnih rokova, a u svetu postoji samo jedan. Mora da ima neki razlog zašto je to tako. Kod nas ih je po ovom zakonu šest, a studenti bi da ih je 12. U svetu nema popravnog roka, ali ima velike odgovornosti nastavnika ako mu mali broj studenata završi kurs. Ozbiljno uključivanje studenata značilo bi traženje odgovornosti nastavnika, kao i zahtevanje garancije da će tokom godine moći nešto da nauče. Međutim, i u konsultacijama sa Poslaničkom grupom LDP pred ovu raspravu, studenti su se borili unapred samo za nekakve privilegije koje bi im omogućile dodatnu komociju. Studenti se, kao i svi u ovom društvu, jer su tako odgajani, bave posledicama a ne uzrocima. Tako ispadaju naivni i rade u korist sopstvene štete, kao i svi u ovom društvu, osim njegovih tajkuna. Gospodine ministre, imaćemo tri amandmana. Neke amandmane koje smo vam već predočili, povukli smo, jer ste nas upozorili da ste to već uradili. Posebno naglašavamo onaj o smanjivanju školarine za zaposlene studente zbog poreza koji plaćaju državi kroz svoj rad, to kada je reč o studentima. Kada je reč o profesorima, kako bi makar oni najbolji među njima, oni najbolji naučni radnici dobili stoprocentnu državnu garanciju sopstvene intelektualne autonomije i potpunost akademske slobode, koja se ponekad ne mora slagati sa aktuelnim trendovima u društvu, tražićemo ''tenier'' koji štiti od administracije koja bi, eventualno, mogla da vrši pritisak na njihove nove ideje koje nisu u skladu sa aktuelnim društvenim trendovima i tokovima. Adekvatno obrazovanje je utikač za srećnije društvo i ono društvo koje je konačno i zauvek uključeno u svetske tokove. Ako taj utikač nije kako treba, sve ostalo je nedovoljno za prosperitet i bolju budućnost. Na kraju, u ime svoje poslaničke grupe želim da vam zahvalim, ministre, kao i vašim saradnicima, na dostupnosti i otvorenosti koju ste pokazali u pripremnim razgovorima za ovu raspravu. Hvala još jedanput.
Trinaest minuta je iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo svi očekivali da se konačno pojavi zakon, ta konačna verzija, i da samo visoko školstvo doživi jednu reformu, pa da se to pitanje razreši, nikako nekakvi parcijalni zakoni, izmene, štimovanje itd, da nemamo neko konačno rešenje. Uvek se najavljuje – priprema se, sprema se onaj pravi zakon, ovo je sve neko prelazno rešenje. Svake godine imamo neko malo prelazno rešenje, malo krenu studenti, malo napravimo medijsku kampanju da smo neku kozmetiku uradili i odmah idemo u novi zakon. Očekivao sam od ministra, ipak, da se pojavimo sa jednom pravom verzijom. Vreme je da dobijemo jedan ozbiljan zakon kakav traži i Evropa i svet, da možemo reći – konačno smo uradili reformu obrazovanja. Šta to znači? To znači da oni najbolji, ovde je u početku bilo diskusije, dobiju stipendije, dobiju mogućnost da se školuju, da Srbija onu svoju elitu koja je stvorena kroz osnovnu i srednju školu izbaci u prvi plan. Ovako, toga još uvek nema. Kako će jedan seljak da školuje dete ako je bio kilogram jabuka tri dinara? Džaba ćete mu vi dati džaba da na fakultetu da ne plaća ispite itd, da ne plaća da upiše godinu, kada on nema šta da jede, da dođe u Beograd, nema gde da stanuje. Kako da preživi, od čega? Koje to još firme danas kreditiraju, odnosno stipendiraju najbolje studente? Nekada je to bilo aktuelno. Niko to ne radi. Sećam se, odlično, kada smo mi iz provincije dolazili da studiramo u Beograd, dobijali smo stipendije ako smo bili dobri od preduzeća koja su nas posle primala kao inženjere. Sada toga nema. Niko nema novac za bilo kakva ulaganja u znanje. Znanje retko koga interesuje. Zato smo pali u mnogim segmentima privrede. Naš drastičan pad je u građevinarstvu. Pogledajte samo u energetici. Ne možemo da pratimo nove tehnologije. Sve što je novo mi moramo debelo da platimo ili da kupimo. Kragujevac je univerzitetski centar koji ima toliko fakulteta, ali nemoguće je da toliki stručnjaci, toliki kadrovi ne mogu da izbace za 50 godina jedan novi model automobila, da osvoje sami neku novu tehnologiju. Sve to moramo debelo da platimo, da kupimo, zato što se ne ulaže u pravo znanje i u prave kadrove. Nemam ništa protiv što se otvaraju privatni fakulteti. To je dobro, neka ima konkurencije, ali još nisam čuo da je privatnik otvorio građevinski, arhitektonski, mašinski fakultet itd, nego otvore neke brzometne fakultete koji se završavaju veoma brzo i neću sada da nabrajam, ali u ovoj sali su sedeli neki koji su završavali neke fakultete za nekoliko meseci, jer im je to trebalo u određenom momentu. Mnogi koji su isto završili te brzometne fakultete danas su direktori veoma značajnih firmi. Danas imamo u privatnim fakultetima ljude koji su stekli ogroman kapital, jer mu je tata bio generalni direktor, on radio na berzi, pa je okrenuo velike pare, tata kaže – danas kupuj ovo, sutra ono, prebaci tamo, prebaci ovamo i sada su neki bosovi, pa ih gledamo kako se šepure po televizijama, otvaraju fakultete širom sveta. A kakva su znanja koja dolaze sa tih fakulteta? Prema tome, jesam da se podrže oni najbolji, najkvalitetniji, da se omogući svakom detetu da studira i država veoma ozbiljno mora da razmišlja o besplatnom školovanju visokostručnih kadrova. Nisu to neki veliki kadrovi. Zamislite ovih 18 miliona evra što smo dali za ovu vakcinu koju je neko kupio za nešto što u Srbiji nije postojalo. I zamislite da smo to uložili u školstvo koliko bismo obradovali studenata, koliko bismo obradovali porodica, koliko bismo poboljšali kvalitet i na studijama, naravno, i koliko bismo poboljšali kvalitet kadrova. Prema tome, mi to ne radimo. Mnogo novca odlazi na stranu. Evo sad najnovije, čitate, vidite u novinama i Čume je rešio da napravi fakultet. Zašto da ne? Ako mogu oni koji su učestvovali u aferi "indeks" da napreduju, da predaju u drugim republikama, svi su vraćeni na posao. Kao, bilo nedovoljno dokaza?! Znači, ovde – ljudi su kupovali, prodavali diplome. Dokazalo se, pokazalo se, uhapšeni i, naravno, sad su vraćeni na dužnosti. Prema tome, mi smo očekivali jednu ozbiljnu reformu i da se nešto vrlo dobro dogodi. Međutim, sada se prave i ti politički fakulteti. Evo, pojedini političari koji treba da podrže Vladu, oni prvo uslove da dobiju fakultet, a neki traže i univerzitet, i dobiju univerzitet. Ako zavisi Vlada od dva poslanika – dobićete univerzitet ladno, dobićete i fakultet, uopšte to nije bitno. Nije bitno koji će kadar doći, kako, ko će tamo predavati, na koji način. Da li je jeftinije za te studente da im damo stipendije da dođu ovde ili u neki veliki centar da završe fakultete ili da im vodimo čitavu bulumentu profesora koji će dolaziti dole i koliko košta jedan takav student i gde će se on pojaviti itd. Ponavljam, mi poslednjih 20 godina nemamo naše nove tehnologije koje smo nekada vodili. Uzmimo samo "Mostogradnju". Ona je patentirala svoju izgradnju mostova. Danas ona ne radi nijedan ozbiljan most u Srbiji. Zašto? Nema kadra, nema ništa, sve su nove tehnologije, pa mora da dođe neko novi i da skine kajmak. Evo, ovaj most na Savi, čujem ovih dana, traži se i povećanje sredstava. Bogami, da ne izgura na 300 miliona evra?! A takav, sličan, prave Austrijanci, jeftiniji, na Dunavu kod Beške za pedeset miliona evra. Ali, mi smo rešili da sve poklonimo. Stranci nam vode nadzor na mnogim putevima. Zašto? Nemamo naše kadrove. Neće deca da studiraju tehničke fakultete, jer smo potpuno tehniku zanemarili. Uzmimo nove vidove energije, alternativne vidove energije. Mi smo tu pioniri. Niko nije još načeo tu temu. Mi se time uopšte ne bavimo. Zar treba neko iz sveta da dođe da nam pokaže da napravimo vetrenjaču,fotovolt ili nešto drugo što se danas u svetu radi, da ne pričamo o solarnoj energiji koja je u svetu postala opštepoznata. Mi se time ne bavimo. Mi se ne bavimo onim što život znači. Mi se bavimo nečim što je totalno prevaziđeno, zastarelo. Zato mnogi kapiraju da je bitno steći bilo kakvu diplomu. To pokazuje i ova vlada i njen interes. Vrlo često slušam jednog ''ortopeda'' koji priča o građevinarstvu, ubi se čovek da nam objasni o urbanizmu mnoga pitanja. Ne znam sada kako profesori sa arhitekture koji to prate, kako reaguju na takve svari i kako to slušaju?! Ali, čovek je rešio da nauči građevinarstvo, da uvede nove tehnologije, da napravi najjeftiniji stan, umesto da operiše koleno, da ne idu ljudi u inostranstvo. Zašto nije operisao Tomicu Milosavljevića, zar je morao da ide napolje da se operiše, to je čisto iz ortopedije. Je l' tako? Tu je trebalo da napreduje, a ne da dozvoli da naš ministar mora da ide napolje da se operiše, a on da skuplja flaše oko Dunava i Save, i Perućca. Flaše može da skuplja i neki Pera, Žika, Mika, naći ćemo nekog. To i nije toliko važno i tu ne treba neka posebna diploma. Kada vidimo flaše bačene na jezero, onda uzmemo malo to pa prikupljamo, je l' tako. Prema tome, gospodine ministre, učinite nešto. Da li je moguće da naše zdravstvo dozvoli da jedan doktor, kome je trebalo zvanje docenta, trebalo mu je da postane direktor, da postane moćan čovek, a nekad je kao student dobio šest na ispitu iz hirurgije, da posle 15, 20 godina natera komisiju da dođe, jadni neki profesor, i da se ponovo polaže ispit, i zamislite, čovek dobio 10?! I napravio ručak, častio sve živo, dobio desetku i postao docent. Čemu to vodi? Zamislite sada kada bi se svi vratili unazad, šta je ko propustio u životu i kada dobijemo političku moć ili neko zvanje, ili ekonomsku moć, e, sad, hoćemo da imamo i veliki prosek; pa ćemo da dovedemo nekog jadnog profesora, i dođe ceo dekanat, i donesu ljudi sve papire, sve srede i, tamo u nekom kabinetu položimo ispit, dobijemo 10, i sve ih vodimo na ručak, i postanemo docent. E, šta sada sa takvim obrazovanjem? Koji je motiv za one mlade koji su najelitniji?Motiv je da odu u Ameriku, EU, sada masovno odlaze i u Sloveniju. Pre neki dan je bila jedna emisija na RTS, kako naši najkvalitetniji đaci i studenti odlaze u Sloveniju. Oni ih primaju oberučke, daju im stipendije, daju im dobre domove, daju im sve i kažu –dođite, mi znamo šta ćemo sa vama. Prihvataju ih od srca, oni tamo ostaju da studiraju itd. To nije dobro i to ne vodi na dobro. Prema tome, moramo razmisliti o jednoj ozbiljnoj reformi i napraviti nešto, ako mislimo da u državi pravimo rezultate. Sramota je da mi najveći proizvođači, evo uzmimo, koliko imamo agronomskih fakulteta, te tehnologije na agronomskim fakultetima itd, ne možemo da napravimo jedan kečap, izvozimo u Bugarsku paradajz, a kupujemo kečap. Ne možemo da napravimo ništa. Sve moramo da uvezemo. Uzmite kod nas, sve je iz uvoza! Zašto? Nemamo kadra koji to zna i može da uradi. Ako imamo kvalitetnog znanja kod profesora i velike volje kod studenata i studentski potencijal, ali nemamo opremu, nemamo tehnologiju, nemamo laboratorije da naučimo ljude da to rade i prihvate, već sve dolazi spolja. Još malo mi ćemo biti berači kupina, malina, pečuraka, a sve drugo će raditi neko. Evo, sada kada prodamo ''Telekom'', zašto u telekomunikacijama ne možemo da razvijamo nove tehnologije, zašto ne možemo u mnogim granama privrede da razvijamo nove tehnologije. Zar treba neko da dođe da nam objasni kako to da radimo? E, mi te potencijale za sada nemamo, niti se trudimo da ih imamo. Mi ćemo zato otvoriti neke fakultete koje će otvoriti tatini i mamini sinovi, kada nemaju šta da rade i budu dokoni, a imaju nekih para, otvore fakultet, negde, nakupe nekih sumnjivih profesora i, naravno, dođu. Kvalitet mora da se plati. Kvalitet mora da se stvara. Ako želimo da budemo neko i nešto u Evropi, ako želimo da uđemo u tu EU, koja su naša nova imena iz Srbije koji nešto proizvode. Na izvoz možemo računati samo sa novim savremenim tehnologijama, a nikako sa zastarelim, totalno prevaziđenima itd. Mi možemo ovde napredovati samo sa stranačkom poslušnošću. To se i dokazuje na svakom koraku. Ako ste stranački na pravom mestu napredujete gde god hoćete, postaćete šta god hoćete. Evo pre neki dan, meni je neprijatno, sedim u tom odboru za saobraćaj i veze, gde sam predsednik, mi završimo ovde javnu raspravu, kada zaključimo javnu raspravu u načelu, onda zakazujemo Odbor popodne. Onda se pitamo zašto imamo Odbor, ako je sve završeno, zaključeno. Ljudi, postajemo smešni sami sebi. Sve radimo pro forme da zadovoljimo neku formu da je održan Odbor, da se dogodilo nešto, a, u stvari, ništa se nije dogodilo, jer mi ono što naumimo, odnosno vladajuća većina to izglasa i to prođe. Znam da ministar ima dobre namere. Poznavajući gospodina ministra, verujem da će on pokušati da izgura jedan pravi zakon i zato sam očekivao da ne pravimo ove kozmetike, već da izguramo nešto pravo, dobro, kvalitetno, dugotrajno i da kažemo – evo, ovaj skupštinski sastav je to doneo, izglasao, i stvorio, ova Vlada, nema veze što sam ja u opoziciji, to je učinila, a ne da malo kozmetike napravimo, čisto, da bi zadovoljili neku formu da se nešto događa. Prema tome, ne vodi ovo sve na dobro. Naravno, ovde treba u sve ovo da se uključe i mnogi drugi. Imamo neke inženjerske komore koje služe pro forme, imamo neka udruženja pro forme. To su sve skupovi koji nemaju nikakve efekte. Sada kada bismo ih pitali koja se sredstva tamo okreću, obrću, šta ste pozitivno uradili u ovoj državi… Zar je moguće da nema nijedna tehnologija? Ne možemo da napravimo vakumiranu sušaru u Srbiji, evo, 20 godina. To svi u svetu rade. Zar svaku sitnicu moramo da kupimo napolju, a zar ne možemo ovde da je napravimo, da je dizajniramo, da je dovedemo u red? Kako se dobijaju licence za rad? Kako god hoćete. Sada imate mašna-tašna, dobio licencu i ode u ove jadne firme, propale, uzima inženjere i pojavljuje se kao veliki projektant, kao velika kuća, a mnogi sa dva zaposlena vole da stave i ono "kompanija", to izgleda mnogo lepo i veoma važno. Ponavljam, očekivao sam, gospodine Obradoviću, da vi uradite nešto više, ali ovde se mnogi koji ne znaju ništa iz određene oblasti prave da sve znaju, da su eksperti za sve, jer imajupolitičku moć, imaju možda i finansijsku moć i onda mogu da rade bukvalno šta hoće i da nam ovde pričaju raznorazne priče. Meni je jako žao što deca koja hoće, koja imaju potencijal ne mogu da se iskažu i pokažu, nemaju šansu sutra da se zaposle. Ova vlada mora, da bi podigla kvalitet i interes za studiranje, da obezbedi nova radna mesta za završne studente. Koji je motiv lekara da se bori za radno mesto, ako zna da ne može da se zaposli možda nikad? Odete sad, svi vas pitaju – ima mesta, hoćete da volontirate? Ko može da volontira? Mamin i tatin sin. Neko ko želi da zasnuje porodicu da živi od svoje plate ne može da volontira. I to treba ugasiti. Sve više se priča i donose se zakoni o volontiranju. Prema tome, koje su to nove tehnologije koje smo mi radili? Koji su to instituti? Pa, mi smo, ljudi, uništili jedan "Torlak", koji je bio neko i nešto u ovoj Evropi. I, zato smo i imali ovu priču sa vakcinom. Zato što ne slušamo ljude koji su radili u jednoj ustanovi koja se zvala "Torlak", koji su nam savetovali, govorili i pričali jednu priču da ne radimo ovako. Ali, Mišković je našao da kupi vakcinu jeftino, Svetska zdravstvena organizacija je našla kombinaciju i mi smo se svi uklopili u to i potpuno razbili sve to što se događa. Ima mnogo struka gde niko neće da radi i mnoge profesije odumiru, mnoge grane privrede odumiru gde smo nekad bili vodeći, jer smo nekad značili nešto, a sada ne značimo ništa. Evo koliko lekara imamo, a kolike su liste čekanja za operaciju srca. Ne da se privatniku da otvori, ne da se privatniku da radi. Hvala vam puno, gospođo predsednice.
Gospodine Iliću, prošlo je više od 20 minuta. Gospodine ministre, izvolite. Reč ima gospodin Obradović.
Zahvaljujem, gospodine Iliću, na ovim informacijama. Samo da vam kažem, zvanično broj studenata iz Srbije u Republici Sloveniji je 129 na svim univerzitetima i fakultetima. To mi je u petak rekao kolega za visoko obrazovanje i nauku, gospodin Golobič. Dakle, zvanično 129 iz Srbije u Sloveniji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović.
Poštovana predsednice, gospodine ministre i saradnici iz Ministarstva prosvete, dame i gospodo narodni poslanici, u ime Poslaničkog kluba SPS-JS želim da se priključim razmatranju ovog predloga zakona, sa konstatacijom da je naš poslanički klub za jednu sveobuhvatnu analizu svega onoga što nam je ponuđeno, uz analizu onoga što je bila praksa u visokoškolskom obrazovanju naše zemlje, a koje je bilo regulisano prethodnom zakonima i da su sve diskusije koje smo čuli, a ne sumnjam, i one koje ćemo čuti da će biti dragocene u smislu donošenja što boljeg zakona u ovom trenutku, što ne znači da će on biti savršen, daleko od toga. Svakako, i sam gospodin ministar je najavio da sledi možda i donošenje novog zakona za godinu-dve, kada izvršimo sagledavanje efekata ovog zakona i kada treba da učinimo jedan novi iskorak u ovom pravcu. Iz tih razloga, svakako da zaslužuje pažnju i diskusija gospodina Prokića, koji je ukazao veoma kritički na sve ono, a svakako da je on jedan sagovornik koji je kompetentan, samim tim što je deo tog procesa. Gotovo, i ja, verujem i naši poslanici, u jednom delu, možda i dobrom delu, mogli bi da prihvatimo određene primedbe koje su, verujem, date dobronamerno. Sa druge strane, kritikovanje onoga što je ponuđeno i jedne dosadašnje prakse od strane drugih poslanika, nekako, ostavlja utisak kao da ni oni sami u prethodnom periodu nisu učestvovali u svemu tome, da je ovo negde palo s neba, da je nešto propalo, da nešto nije dobro urađeno itd, a onda možemo onda postaviti pitanje – ko je to uništio, ko je doveo do toga, itd? Naravno, takvo jedno sučeljavanje, u smislu isterivanja ko je kriv i zašto je kriv u datom trenutku, već je sfera jedne nekorisne, da tako kažem, političke borbe, a nama kao Poslaničkoj grupi SPS-JS to sigurno nije, zapravo, cilj. Želimo svakako da damo jedan doprinos u ovom pravcu i kroz prihvatanje nekih kritika, kroz iznošenje određenih analiza koje će učiniti boljitak u ovoj oblasti. Zato moram da podsetim da je Zakon u ovoj oblasti donet 2005. godine. To je činjenica od koje treba poći. Zakon je tada donet od tadašnje Vlade u najboljoj nameri, u smislu prihvatanja Bolonjskog sistema, usklađivanja svega onoga što jeste praksa u dobrom delu Evrope, u cilju stvaranja jedne konkurencije, odnosno kompetitivnosti visokoškolskih ustanova i institucija na celom tom prostoru, a svakako i u cilju stvaranje kompetitivnosti i u samom našem srpskom prostoru, što, naravno, nije tako jednostavno ni lako, niti se to može učiniti jednim zakonom, niti se to može učiniti jednim izmenama i dopunama tog istog zakona. To je veoma složen proces zato što postoje navike, postoje stereotipi u načinu razmišljanja i poimanja svega toga, jednostavno, mi se kao društvo teško menjamo. Možda i suviše usko gledamo i opterećeni nekim navikama i pogledima iz prošlosti, nemamo dovoljno elastičnosti i mogućnosti da to šire gledamo. Moramo uložiti jedan veliki napor, jednu veliku volju, da to sve sagledamo mnogo šire, ali sa namerom da se menjamo nabolje i da stvaramo nove odredbe koje će omogućiti postepeno menjanje društva u celini, naravno i pojedinih delova i segmenata te prakse u kojoj mi živimo. Zato bih izneo u ime naše poslaničke grupe jedno mišljenje da je u ovom trenutku u skladu sa mogućnostima, uvažavajući ono što je naša realnosti u oblasti visokog obrazovanja, učinjen jedan zaista dobar iskorak, koji nije, naravno, u celini dovoljan. Ali, svakako, jedan pozitivan iskorak u pravcu unapređenja legislative u oblasti visokog obrazovanja, u pravcu i u smislu poboljšanja onoga što je doneto 2005. godine, i ne sa ocenom da to ništa nije valjalo, možda u tom trenutku nije ni moglo biti to ni bolje, ali, eto, posle četiri-pet godina nešto smo uradili 2008. godine, svakako je sada već bistrija situacija i možemo sada neke stvari doterati. Pri tome ove izmene i dopune Zakona idu u pravcu uvažavanja realnosti, ne čine se rigidni potezi, vodi se računa o socijalnoj dimenziji i sadašnjem trenutku, kao i ekonomskoj krizi koja je prisutna i u širem prostoru ne samo u našoj zemlji, o toj socijalnoj dimenziji koja je direktno u vezi sa studentima koji nam studiraju. Takođe, ide se u prilog studentima u smislu da se ne čine ti oštri rezovi kojima bi oni bili oštećeni, u smislu sticanja uslova za upis u sledeću godinu, u smislu omogućavanja da mogu da konkurišu da mogu da ostanu na budžetu, ako su ispunili određeni uslov, u smislu nalaženja rešenja oko zvanja, oko nastavka studija i na sticanje doktorskih disertacija itd. Dakle, rekao bih da ove izmene i dopune u tom smislu zaslužuju jednu pohvalu. Naravno, mi ih ne glorifikujemo u toj meri da su one savršene, ali iz tih razloga verujem da će ne samo naša poslanička grupa već da će i dobar deo poslanika podržati. Ono na šta bih se pojedinačno osvrnuo, u ovom predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, jeste i sama ta činjenica, negde na početku, da se, recimo, proširuje Nacionalni savet, ne iz nekih razloga, ovih ili onih, već, pre svega, iz suštinskih, jer i sama struktura, kao i povećanje kvantiteta od 16 na 21 i sagledavajući tu strukturu mislim da se poboljšava kompetentnost tog tela koje je veoma značajno u regulisanju važnih pitanja u oblasti visokog obrazovanja. Takođe, zaslužuje pažnju institut Početne akreditacije, a nadalje razrada samog čina akreditacije kroz jedan proces i kroz jedno vremensko trajanje, i kroz mogućnost i zahtev da bude i obnovljeno u određenim trenucima i određenim periodima, svakako ide u pravcu stvaranja pravnih uslova koji pretpostavljaju kvalitet studija i kvalitet kadrova koji će sutra izaći ne samo na državnim fakultetima, već i na privatnim fakultetima. Zapravo, taj deo visokog obrazovanja, privatni fakulteti i univerziteti, uz napomenu da nam nije namera da tu činimo neku gradaciju i diskvalifikaciju u ovom trenutku, ali država mora sa svim svojim instrumentima preko zakonskih odredbi, preko raznih instrumenata da vodi računa o onome što je jednakost studija i uslova, i kvaliteta, i kadrova koji sa određenim kvalitetom treba da izađe, kako iz državnih tako iz privatnih fakulteta. Ta permanentna kontrola kvaliteta je i te kako potrebna i to je za svaku pohvalu. Savet visokoškolskih ustanova konačno mislim da se ovim rešava. Zaista je bilo nedozvoljivo, ali dosadašnji zakon to nije omogućavao, a još i neki zakoni koje smo u međuvremenu doneli nisu uvažavali realnost i stvarnost koju danas imamo u Srbiji, pa tako u savetima fakulteta nije mogao da uđe niko ko je izabran, imenovan, ko je u lokalnoj samoupravi po ovoj ili po onoj osnovi itd. Onda se postavlja pitanje – ljudi, ko to može da uđe u savet fakulteta, da li treba da nađemo neke anonimuse koji nisu zavredeli pažnju nigde da budu izabrani? Ovde ima ova odredba koja kaže da ne mogu biti u ime osnivača imenovani oni koji pripadaju visokoškolskim ustanovama, što je logično, i ljudi koji su u organima uprave, koji su nadležni za oblast obrazovanja i nauke. Verujem da će sada konačno ovi saveti fakulteta kojima je u dosta slučajeva istekao mandat biti brzo izabrani, pa na taj način visokoškolske ustanove mogu normalno da funkcionišu. Dobro je da se određuje i status asistenata u visokoškolskim ustanovama pod jednakim uslovima koji važe kako za studente doktorskih studija, tako i za one koji su završili magistraturu, ali su u procesu davanja i dobijanja doktorskih disertacija, tako i svršenih doktoranata koji su u radnom odnosu. Naravno da je za svaku pohvalu i to da student koji je u tekućoj godini ostvario 60 bodova ima pravo da u narednoj godini u okviru utvrđene kvote, odnosno broja, bude budžetski finansiran u okviru onoga što je i rangiranje, i da je to promenljiva kategorija, što znači da ne može da ostane takvo stanje da onaj koji je jednom bio na budžetu da samo on bude ako ispuni uslove, a da onaj koji u međuvremenu imao motive, imao razloga da napreduje, da uči dovoljno i ostvario visoke rezultate to ne može. Mislim da smo jednu takvu pogrešnu logiku ovom prilikom ovim Naravno, ta socijalna dimenzija je i te kako važna. Mi kroz nekoliko zakona koji se tiču visokog obrazovanja, po raznim osnovima, pa i ovog što je studentski standard itd. vodimo računa o toj socijalnoj dimenziji, ali naravno u onoj meri u kojoj je moguće, u okviru našeg društvenog sistema. Dakle, mi nismo više u Titovom vremenu. Sada bi neko rekao – nažalost ili ne. Neću da otvaram tu polemiku i nije reč o nekom mom ličnom stavu, ali mi sada živimo u jednom drugom sistemu koji je definisan Ustavom iz 2006. godine. I ne možemo sada biti desničari kao političko opredeljenje, a zalagati se za neke ultraleve stavove u pogledu traženja nekih uslova koji nisu kompatibilni sa onim što se kaže i ono što je, zapravo, moguće. Ali, visina školarine svakako po ovim izmenama se određuje uz prethodnu saglasnost i davanje mišljenja Ministarstva, što je svakako dobro. Naravno, Ministarstvo će kao element Vlade, koja vlada zemljom, biti najnadležnije da oceni dokle mogu da idu te granice u povećanju školarine u datom momentu, uvažavajući ono što je danas ekonomska moć, kao i životni uslovi u Srbiji. Dakle, gospodine ministre i gospodo saradnici ministra, Poslanička grupa SPS, svakako, još jednom ponavljam, ne glorifikuje ovaj zakon, odnosno ove izmene i dopune kao jedno apsolutno veliko dostignuće, ali svakako je iskorak koji ste učinili u jednom pravcu poboljšanja svega ovoga što se tiče visokoškolskog obrazovanja, i to, na način da se neke stvari, da tako kažem, ispeglaju na jedan dovoljan, elastičan i mudar način, svakako svedoči o tome da smo na pravom putu da stvari tu poboljšamo, a to će biti preduslov i pretpostavka za dalje izmene i dopune ili za donošenje novih zakona, pa i novog zakona o visokoškolskim ustanovama, odnosno obrazovanju, koji će biti i bolji od ovog sadašnjeg. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Narodni poslanik Zoran Šami ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, počeću sa jednom kritikom koju sam već izrekao na Odboru za prosvetu. Radi se o tome da je pred nama jedan krajnje ozbiljan zakon, koji bih generalno nazvao nepolitičkim zakonom, dakle, zakon koji dozvoljava potpuno različitim političkim opcijama da, negde, imaju isti stav o njemu, jer ne mogu da zamislim da različite političke opcije mogu da imaju neka bitno različita shvatanja vezana za zakon o visokom obrazovanju, uopšte paket vezan za prosvetu, upravo zbog toga strašno smeta to što smo zakon dobili u petak, tj. ja sam ga dobio u petak i oni koji žive u Beogradu, a oni koji žive u unutrašnjosti, nažalost, mogli su da ga vide tek u ponedeljak. To je stvarno strašno malo vremena da bi se jedan tako ozbiljan zakon ozbiljno proučio i da bi se na njega na jedan ozbiljan način reagovalo. Svojevremeno sam upravo u vezi sa ovim zakonom napomenuo gospodinu ministru da bi bilo dobro, da pre nego što zakon uopšte prođe Vladu, s obzirom na prirodu tog zakona, dok je još u nacrtu da se možda obavi jedan ozbiljan razgovor sa Odborom za prosvetu, tim pre, što lično mislim da imamo jedan kvalitetan, kompetentan Odbor za prosvetu,. Verujem da bi eventualno neke nedoumice još tada mogle biti otklonjene. Umesto svega toga, dobili smo zakon na koji je trebalo u roku od 24 sata da reagujemo i to načelno nije dobro. Naravno, ne mogu zato sada da okrivim predsednicu Skupštine, zato što je ovo vanredno zasedanje i što Vlada zakazuje sednicu, ali mislim da bi i predsednik Skupštine i viđeniji predstavnici vladajuće većine morali, u krajnjoj liniji, u ovakvim prilikama, kada se radi o zakonima koji nisu neke usputne ratifikacije ili neke sitne promene nekih zakona, nego se radi o zakonima koji tretiraju neku ozbiljnu oblast, ipak, da obezbede Skupštini i poslanicima dovoljno vremena da taj zakon prouče. Inače, odmah da kažem da je prirodno da Zakon o visokom školstvu posle nekoliko godina doživi svoju promenu. Ta promena realno gledano i nije suviše velika. Ovaj zakon ima 33 člana, to je otprilike osmina članova koliko je bilo u prethodnom zakonu. Biće dobro ako u nekoj narednoj promeni, a verujem da će do nje doći, po nekoj logici, takva neka promena mogla da ima 5-6 članova, ne više. Izlažući zakon gospodin ministar se posebno pohvalio izmenama vezanim za član 19, odnosno za pravila igre oko upisa u narednu godinu, vezano za to da li su studenti na budžetu ili se samofinansiraju. Moram da priznam da sam jako zadovoljan što je ovakva izmena napravljena, iz prostog razloga što je DSS pre dve godine predložila izmene i dopune Zakona sa ovom idejom, da se studenti koji ostvare odgovarajuće potrebne rezultate, bez obzira na to da li su bili na budžetu ili su bili samofinansirajući, stave u istu kategoriju i da se između njih otvori jedno takmičenje. Doduše, mi smo podneli jedan amandman, ali ne zato da bi promenili suštinu vašeg predloga, nego da ga možda malo preciznije definišemo, prosto zato da ne ostavimo bilo kakve nedoumice. Nažalost, ja sam proveo 30 godina aktivno na Univerzitetu i fakulteti su majstori da od jasnih stvari naprave nejasne stvari i da se to ne bi dešavalo, predložio sam malo drugačiju formulaciju koja ne bi ostavljala nikakav prostor za bilo kakve formulacije. Zbog javnosti, a i zbog kolega koji se možda nisu dovoljno, po prirodi stvari, udubljivali u ovaj zakon, radi se o sledećem. Mi smo dosad imali jedno, moram priznati, potpuno besmisleno pravilo, da onaj ko se upisao na budžet u prvoj godini, tako ostaje do kraja, a onaj ko je sam platio, opet, ostaje da i dalje sam da plaća, nezavisno od rezultata koji se ostvaruju tokom školovanja. Pravilo igre, bar kako ga ja tumačim i kako se jedino i može tumačiti, jeste u tome da na upis u prvu godinu odlučuje prijemni ispit. Prvih "n" (en) plaća država, a ostali plaćaju sami. U drugoj godini, ko se upisuje u drugu godinu, meritorno je koliko je osvojio bodova i koju prosečnu ocenu ima u prvoj godini. Prvih "n", onoliko koliko plaća država ili kako se to kaže 120%, to je 20% više nego u prvoj godini, ako se kvalifikuju, njima plaća država, a ostali koji se nisu kvalifikovali, bez obzira u kojoj su kategoriji bili, plaćaju sami. U trećoj godini, ko upisuje treću, meri se rezultat prve dve godine, u četvrtoj prve tri godine i tako redom. Drugim rečima, neko može jednu godinu da bude na budžetu, drugu godinu da plati sam ili obrnuto, treću godinu opet da promeni svoj status, zavisno, isključivo, samo od rezultata koje kao student napravi. To je, nesumnjivo, nešto jako povoljno. Što se tiče izmena vezanim da se i dalje produžuje ovo sa 48 bodova, hajde da kažemo da nas muka tera da to prihvatimo još ovaj put, ali upozoravam i ministra i ovu vladu, a upozoravaću i sve buduće vlade, ovo ne valja do beskraja otezati. Reći ću vam da ovo, zapravo, nije popust studentima, ovo je propust profesora. Profesori su ti koji su odgovorni, s obzirom na to kako predaju, kako drže ispite, kako drže kolokvijume i sav onaj rad tokom godine i za ovaj rezultat su, verujte mi, prvenstveno krivi profesori. To je moje duboko uverenje. Nisam neki veliki pristalica ''Bolonje'', niti se kunem u nju, ali sam još pre 20 godina sprovodio proceduru koja se sad predviđa po Bolonjskoj deklaraciji. Dakle, skupljaju se poeni tokom godine, pa se na to dodaju rezultati ispita itd. To zahteva jedan veliki rad i veliki trud profesora. Naši profesori, nažalost, doduše, jesu loše plaćeni, ali oni nikad ne mogu biti toliko slabo plaćeni koliko ništa neće da rade. Sada ću početi da kritikujem zakon u nekim njegovim delovima, ne mogu sada da kritikujem nešto konkretno, ali imam utisak da u zakonu držimo još uvek, kao noj glavu u pesku, kada je reč o odnosu sa raznim, posebno, privatnim fakultetima. Da se razumemo, nemam ništa protiv privatnih fakulteta, daleko od toga, ali je potpuno jasno da tu ima ''baba i žaba'', s jedne strane. S druge strane, potpuno je jasno da je u igri veliki novac i da pitanje akreditacije nije naivna priča. Ovaj zakon, ministar je rekao, mi smo to sad pojednostavili i sve je to u redu, ali do kraja nismo ušli u problem. Problem je, na primer, sledeći: imate privatni fakultet na kojem je za poslednje dve godine odbranjeno 148 doktorskih disertacija. Time ćemo kad-tad morati početi da se bavimo. Naravno, postoji i ona priča – 'ajde, proći će pet, deset, 15 godina, pa će narod konačno shvatiti da od diplome vajde nema ako iza nje ne stoji znanje itd. To stoji, ali u međuvremenu vreme prolazi. Mislim da nije normalno da se više od nekoliko doktorskih disertacija godišnje odbrani na nekom ozbiljnom fakultetu. Da smo najgenijalniji na svetu, 148 je malo mnogo, priznaćete?! Tu nešto nije u redu. Taj problem nije otvoren ovim izmenama i dopunama zakona, bar nije otvoren do kraja i uveravam vas da ćemo kad-tad morati da ga otvorimo. Druga stvar, u zakonu postoje dva člana koji su, da kažem, politički. Iako ne bi trebalo zakon da bude politički i rekao sam generalno da to nije politički zakon, ali ima dva člana koja su politička. Jedan se odnosi na prenos nadležnosti AP Vojvodini, gde se, uz nadležnosti koje su i u dosadašnjem zakonu bile predviđene, te nadležnosti povećavaju preko svake mere. Znate, možda vi mislite da je to svejedno, ali ne mislim da visoko obrazovanje u Nišu mora biti različito od visokog obrazovanja u Novom Sadu. Možda mislite da to u ovom trenutku ne pravi nikakve probleme Možda i ne pravi. Ista vrsta vlasti je i u državi Srbiji i u AP Vojvodina, ali sutra to tako ne mora da bude. Onda vas pitam – šta će neki budući ministar prosvete da radi ako neka njemu suprotna vlast u AP krene da vodi svoju politiku o nekim važnim pitanjima vezanim za, u ovom slučaju, visoko obrazovanje, ali, isto tako i u vezi sa prosvetom? Mislim da tu ne treba biti tako neoprezan. Uzgred budi rečeno, jedini član koji smo mi predložili da se briše to je član 24. Drugo, u redu je, predlaže se povećanje članova Nacionalnog prosvetnog saveta sa 16 na 21. Ono što se nama ne sviđa, to je da trećinu tog saveta čine članovi koje predlaže Vlada. To nije dobro, ne zbog ove vlade, mislim da broj koji predlaže Vlada ne sme preći četvrtinu i mi smo dali jedan amandman da broj članova bude 19, s tim da Vlada predlaže pet. Nemamo ništa protiv toga da se poveća broj koji daje Konferencija univerziteta, mada smo uneli jedan stav, sada ću vam ispričati nešto, a to znaju kolege u Odboru za prosvetu, mi smo tražili od KONUSA da nam dostavi više kandidata nego što se bira, doduše, to ne piše u dosadašnjem zakonu, ne piše ni u ovim izmenama, DSS ima amandman s tim u vezi – mislim da je nužno da predlagači kandidata predlože ipak više kandidata nego što se bira. Inače, nema nikakvog razloga da Skupština bira. Ako Skupština bira, treba između nečega da bira, a ako se radi samo o listi, onda Skupština ne mora ni da bira ili, što je još gore i što će se svakako desiti, Skupština neće izabrati sve predložene kandidate, nećemo imati formirani Nacionalni prosvetni savet, odnosno prolongiraće se ta priča nadalje i to svakako nije dobro. Konačno, uzdržao sam se na glasanju na Odboru za prosvetu i to u ovom trenutku jeste stav DSS. Mi smo podneli, ne mnogo, 18 amandmana. Ti amandmani mislimo da su vrlo važni, krajnje su dobronamerni i po našem mišljenju popravljaju tekst zakona. Zavisno od toga kako Vlada, odnosno Ministarstvo, odnosno vladajuća većina bude imala stav prema tim amandmanima, opredeliće i nas prilikom glasanja za ovaj zakon. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Narodni poslanik Jovan Nešović ima reč.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama su danas izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. Zakon koji se sada primenjuje u oblasti visokog obrazovanja donet je 2005. godine i on je predstavljao početak primene bolonjskog procesa u našoj državi. On, u stvari, treba da bude osnova u stvaranju jednog evropskog prostora obrazovanja. Čini mi se da je na početku jako dobro ponoviti koji su bili ciljevi tog zakona, šta je on to trebalo da uspostavi u sistemu visokog obrazovanja u Srbiji. Prva stvar, koju on treba da uspostavi, jeste povećanje efikasnosti sistema visokog obrazovanja, uvođenje trostepenog sistema studija, uvođenje standarda i procesa vrednovanja visokoškolskih ustanova i studijskih programa koji se odvijaju na tim visokoškolskim ustanovama, uključivanje studenata kao partnera u procesu visokog obrazovanja i mobilnost nastavnika i studenata. Danas možemo da pričamo koliko se ovih pet godina u tim reformama odmaklo, ali moramo biti svesni da nismo društvo koje je bogato, da nas je uhvatila i ekonomska kriza, ne želeći da opravdavam, mi smo neke pomake i krupne korake u sistemu visokog obrazovanja u poslednjih pet godina odradili. Mnoge stvari nisu ni odrađene i potpuno je jasno da u narednom periodu moramo dosta toga učiniti da bismo sistem visokog obrazovanja doveli na nivo koji želimo. Govorim o reformama visokog obrazovanja, iskreno, to je posao celog društva. Da budemo iskreni, nisam siguran da ćemo i u ovoj oblasti, iako ona, čini mi se, tišti sve nas, imati politički konsenzus i to je, nažalost, danas u Srbiji sasvim normalno. Čini mi se, važno je reći da su izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju, u stvari, jesu izmene koje su vezane za one stvari koje su primećene u funkcionisanju onog starog zakona. Neke stvari nisu dobro definisane ili izazivaju određene probleme u funkcionisanju, a samim tim i efikasnost ovog zakona ne može da bude na nivou koji smo želeli. Ono što je važno jeste da se izmene mogu svrstati u nekoliko oblasti, a to je: deo koji se odnosi na upis studenata, deo koji se odnosi na usaglašavanje i poboljšavanje u zvanjima koja su stečena po starom i novom zakonu, davanje saglasnosti Ministarstva, čini mi se, jako važna stvar, na visinu školarine, i rešavanje određenih pitanja koja su vezana za akreditaciju visokoškolskih ustanova. Čini mi se da su izmene i dopune ovog zakona išle dosta u prilog onim zahtevima koji su dolazili od studentskih organizacija. Biće dobro da izmene i dopune Zakona donosimo sada, jer pre početka školske godine potrebno je imati pravila igre, da studenti znaju kakvi ih uslovi očekuju u upisu na sledeću godinu, da znaju diplomu koju će imati na kraju svog školovanja i kada budu tražili posao kakav konkurs mogu poslodavci da raspišu da bi oni mogli da konkurišu za radno mesto, da rade posao za koji se školuju. Mislim da ove izmene i dopune Zakona treba da uslove da nemamo onog pritiska koji se desi krajem septembra, početkom oktobra, da studenti tražeći svoja prava, ne govorim objektivno ili subjektivno, izađu na ulice, zakrče saobraćaj i da imamo ponekad probleme u funkcionisanju društva. Što se tiče prvog dela izmena, to su izmene koje se odnose na Nacionalni savet. Predlagač je, čini mi se, zbog reprezentativnosti i značaja Nacionalnog saveta i njegove stručnosti koju mora da obavi povećao broj članova Nacionalnog saveta sa 16 na 21. Možemo diskutovati da li je taj broj optimalan, ali ono što je bitno jeste da je tu uspostavljena potpuna nezavisnost univerziteta. Konferencija univerziteta daje 12 članova Saveta, prema tome, većina od 21 je 12 ljudi koje daje Konferencija univerziteta, a sedam članova daje Vlada i dva člana predlaže Konferencija Akademije strukovnih studija. Takođe, važno je da od onih sedam članova koje predlaže Vlada jedan treba da bude sa teritorije Kosova, odnosno sa Prištinskog univerziteta sa sedištem u Kosovskoj Mitrovici, jednog predlaže nadležni organ iz AP Vojvodine. Čini mi se da je dobro da u radu po određenim pitanjima, čak i pravo odlučivanja, imaju i studenti, dva predstavnika preko Studentske konferencije mogu učestvovati u određenim odlukama koje donosi Nacionalni savet, a vezane su za akreditaciju studentskih programa, akreditaciju ustanova i za kvalitet, proveru kvaliteta rada visokoškolskih ustanova. Dobro je što je Ministarstvo u ovom zakonu eksplicitno definisalo da će finansirati Univerzitetsku konferenciju, kao i Konferenciju Akademije strukovnih studija i Studentsku konferenciju. Čini mi se da će to biti, otprilike, na godišnjem nivou, oko sedam ili više miliona dinara. Potpuno je jasno da održavanje tih konferencija, troškovi održavanja konferencija, troškove dolaska delegata na te konferencije mora neko da snosi. Da bi kvalitet bio dobar, dobro je da je to preuzelo Ministarstvo. Ministarstvo će, potpuno sam siguran, objektivno, snositi te troškove, a time će se poboljšati kvalitet rada ovih organizacija koje su, na kraju krajeva, institucijom uspostavljene. Drugi deo se odnosi na izmene koje su vezane za akreditaciju visokoškolskih ustanova i studijskih programa. Potpuno je jasno i ostalo je da visokoškolska ustanova predaje Ministarstvu, Ministarstvo pregleda dokumentaciju koja je vezana za kvalitet i obim studijskog programa, potrebe broja nastavnika sa odgovarajućim znanjima, da li ta visokoškolska ustanova ima odgovarajući prostor, infrastrukturu, za kvalitetno obavljanje tog studijskog programa. Dobro je što je Ministarstvo uvelo da one ustanove čiji osnivač nije država moraju da daju bankovnu garanciju u slučaju prestanka funkcionisanja te ustanove da bi se generacija mogla izvesti, da to sve ne bude na trošak države. Propisano je da je to 10% vrednosti školarine za ukupni broj studenata koji se upisuje na taj studijski program. Ministarstvo tu samo proverava dokumentaciju koju daje komisiju da nju pregleda. Ako je u redu – ispunjava određene uslove, dobija se ta početna akreditacija i dobro je da je to definisano da će se desiti za tri meseca, a da posle toga, u trajanju do godinu dana detaljno se proveri da li su oni podaci koji su dati u dokumentaciji koja je predata za početnu akreditaciju tačni na terenu i onda dobijate akreditaciju. Ono što je, takođe, dobro jeste da posle pet godina imate obaveznu proveru da li je stanje na terenu ostalo isto, čak mogu da budu rađene vanredne provere i ako Ministarstvo proceni da neke stvari nisu dobre u radu te visokoškolske ustanove. Takođe, dato je da ako se ne ispune uslovi na početku, Ministarstvo daje rok od 30 dana da se stvari ispune i da se ponovo pokuša dobijanje početne akreditacije. Dobro je rešenje, pošto je to jedan proces, u procesu su uvek moguće greške, da strana, ako smatra da proceduralno neke stvari nisu odrađene dobro ima pravo da povede upravni spor. Mislim da se time rešava jedna stvar koja je u skladu sa pozitivnim zakonskim propisima koji su vezani za proceduralna pitanja. Dobro je da su uvedeni, čini mi se, oštriji kriterijumi za nastavno osoblje, odnosno nastavnike koji moraju da budu u stalnom odnosu za visokoškolske ustanove kao i za visoke škole strukovnih studija. Jako je dobro rešenje za pitanje, takođe, da bi se izbegle neke stvari koje smo imali u prošlosti, a to je visina školarina, naročito kod, čini mi se, u ovom trenutku, državnih fakulteta. Jer, potpuno je jasno, opet se ponavlja ista priča da kada dođe kraj septembra ili početak oktobra meseca, onda neki fakulteti, da kažem srodni fakulteti, imaju poprilično različite cene tih školarina i onda je potpuno opravdan pritisak studentske javnosti prema ministarstvu, jer svi očekuju da je država ta koja mora da reši taj problem, naročito je to izraženo u vreme krize. Znamo da i građani teško žive. Onda se moralo naći neko rešenje, makar u ovom vremenu, koje će sprečiti te stvari koje su se do sada dešavale. Zakonom je eksplicitno rečeno da se pre raspisivanja konkursa za upis novih studenata za školsku godinu i za dati studijski program mora dobiti saglasnost Ministarstva na visinu školarine koja je tu predviđena i smatram da je to jako dobro rešenje. Ono o čemu, takođe, možemo da razgovaramo da li je najsrećnije rešenje u ovom zakonu, mislim da se tu izašlo u susret zahtevu studenata, da u toku godine imamo šest ispitnih rokova. Lično mislim da je to možda malo mnogo, ali, hajde da vidimo kako će to da izgleda i videćemo da li je to najbolje rešenje. Ali, meni se čini da je to previše i čini mi se da to daje mogućnosti da se studenti manje posvete tekućem radu i da to može da proizvede i kontraefekat. Ali, opet kažem, hajde da tu stvar pogledamo i analiziramo kada se bude cela stvar završila i kad se budu pravile potpune analize. Dobra je stvar, na kraju krajeva, da će u narednu školsku godinu i sledeću školsku godinu biti upisivani studenti sa 48 ESPB bodova. Dobro je da se produžava zbog te ekonomske krize, odnosno zbog ravnopravnosti položaja svih ljudi koji studiraju da studenti koji su upisali 2006, 2007, odnosno 2008. godine mogu nastaviti studiranje još godinu dana duže, odnosno studenti koji su upisali 2008, 2009, odnosno 2010. godine da šest meseci mogu produžiti svoje studiranje o trošku države. Čini mi se da je jako važna stvar, i to je i ministar rekao, da se uvodi i kod studenata konkurencija. To znači, da oni koji su bolji, treba da budu finansirani od strane države. Na kraju, da kažem, studentske godine, praviće se jedinstvena rang lista. Na jedinstvenoj rang listi idu i studenti koji su bili na budžetu i samofinansirajući, do kvote koje Ministarstvo plaća. Oni koji budu bolji, biće na budžetu, a oni koji su nekada bili na budžetu, biće samofinansirajući studenti. To jeste imperativ za one ljude koji hoće da studiraju i da se posvete višoj školi, da imaju bolje rezultate, a da ih, s jedne strane, u narednom periodu država nagradi. Mislim da je to nešto što je jako dobro. To je nešto što, po meni, zaista, jeste dobar iskorak Ministarstva, na kraju krajeva, to je destimulišuće, da ako ste na početku upisani na budžet, vi ostajete sve vreme, a da onaj koji je samofinansirajući, jednostavno, dovoljno je da ima šestice i da se na taj način povlači, zna da će biti samofinansirajući. A ovako, daje se i njemu mogućnost da više rada da i da se taj rad na kraju isplati, što mislim da je imperativ u ovom trenutku. Dobro je i korisno rešenje, da oni koji su započeli magistarske studije, da ih završe do 2013. godine, odnosno 2014. godine, a oni koji su započeli doktorske studije, da ih završe do 2015. godine, odnosno 2016. godine. To će dati mogućnost ljudima koji su počeli nešto da rade, a nisu uspeli, 'ajde da kažem zbog uslova u kojima rade, zbog svega onoga što se dešava u društvu, da im se da još jedna mogućnost.Normalno, ni država, ni visoko obrazovanje neće ništa izgubiti, samo će se dobiti, makar, i na kvalitetu, ali ti pojedinci će dobiti. Usklađivanje akademskih i stručnih znanja ovim izmenama je bolje urađeno nego što je bilo u prošlom zakonu. Ostaje otvoreno pitanje da li postoji neko bolje rešenje, ali, eto, Odbor za prosvetu je tu, pa u jednoj korisnoj diskusiji, pretpostavljam, i ministar je rekao, da će jako biti otvoren da se nađe najbolje moguće rešenje da se niko ne ošteti, ako je to moguće da se niko ne ošteti. Najbolje rešenje je kada su svi pomalo nezadovoljni, pa se dođe do rešenja. Ono što na kraju hoću da kažem, usvajanjem ovih izmena i dopuna Zakona, moje mišljenje je da će se rešiti određeni problemi koji sada postoje, da će se pomoći, siguran sam, i studentima u nekim problemima koje su imali, kao i zaposlenima na fakultetima. Koliko-toliko će se poboljšati efikasnost visokoobrazovnog sistema. Normalno, kada se sve ovo završi, a to znači kroz dve godine, kada se uspostavi potpuna analiza, gde smo, šta smo, onda će se doneti neki novi zakon u koji će se ugraditi neke nove norme i neka nova pravila ponašanja. Potpuno sam siguran da će tada biti mnogo bolje za visokoobrazovni sistem u Srbiji. G17 plus će, kao poslanička grupa, e u danu za glasanje podržati ove izmene i dopune Zakona. Poziva i druge poslaničke grupe da urade isto. Hvala.
Zahvaljujem. Dajem reč profesoru doktoru Mileti Poskurici.
Zahvaljujem. Najpre bih, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, hteo i ja da uputim jednu proceduralnu zamerku. To je vreme pristizanja zakona u poslaničke klubove i veoma malo vremena, sat, teorijski vremena od časa kada je zakazana sednica do časa kada je zakazana sednica Odbora. Nismo mogli da temeljno izučimo Predlog zakona, sa jedne strane. Sa druge strane, naravno, na Odboru se i ne može učiniti bogzna šta, ako imate primedbe na zakon, nego, jednostavno, možete pripremiti ministra da sa više racionalnog odnosa prema amandmanima kojima pokušavamo da promenimo ono što, po našem političkom mišljenju, nije u zakonu dobro, popravimo, jer smo već samo po definiciji toga krenuli u ispravke zakona. Ovo je Predlog zakona o izmeni već postojećeg zakona. To signalizira generalno, bar dve osnovne stvari: sigurno da nešto u tom zakonu nije dobro, čim ga menjamo, sigurno da je početna euforija oko toga da smo ušli u proces bolonjskog ujednačavanja kriterijuma i evropski integrativni prostor, kako se sada zove, valjda delom i iz podsvesti onih koji kreiraju taj slogan, da se po Evropi, baš u onom centralnom delu, u kapitalističkoj i bogatoj Evropi, koja ima i privatne moćne, i jake državne univerzitete (radio se kao po Evropi). Već se studenti i nastavnici veoma zabrinuto izjašnjavaju o tome kuda ide ovaj nekako široko zamišljeni proces, ko zna kako i odakle dirigovan, i ko zna, kada gledate potpisnike onih, to su potpisnici Bolonjske deklaracije, svi koji svoju decu sigurno ne školuju po ''Bolonjskom programu'', nego na moćnim privatnim univerzitetima gde se na pomen univerziteta vrata sama otvaraju. Pitanje racionalnog odnosa nije apsolutno zabranjeno. Trebalo bi da bude kritički odnos. Mislim da je opravdano ovo što je ministar pokrenuo, u tom pravcu, kao i Ministarstvo. To otvara i druge aspekte i priče, da smo uočili nenormalnost i loše funkcionisanje zakona. Naravno, ostalo je nama koji smo opozicija, a koji smo u to vreme i govorili da takav zakon, takva rešenja nisu bila dobra, da imamo satisfakciju. Govoreći i o ovim izmenama, osvrnuću se na tri aspekta. Jedan je, šta time dobijaju direktno abonenti. To su, pre svega, studenti, društvo u celini i studenti. Drugi je, šta imaju oni koji su u to uključeni na sasvim direktan način. To su profesori, predavači, nastavno osoblje. Treće, uloga države, odnosno Ministarstva. Generalni benefit od ovoga će imati studenti. To otvara pogled sa dve strane prče. Zaista smo pređašnjim izmenama učinili da u startu devalviramo zakonom date preporuke da sa 60 bodova mora ići u narednu godinu. Onda smo videli da suočeno sa realnošću moramo ići na manje. Prva je bila, čini mi se, 37 ili kako je već bilo, pa 42 itd. Sada smo ostavili na 48 i ne sledujući princip od 54. Nema studenta u Srbiji koji to neće pozdraviti i nema političke partije koja će se tome suprotstaviti. To je nešto što indirektno govori o tome da moramo mi poslanici, posredno, više oni koji su zakon u većini izlagali, da se uzmu u zdravu pamet i da vide da tako temeljna promena na tako ozbiljnom planu kao što je obrazovni sistem ne može bez makar virtuelne provere, kako sam tada govorio ministru Vuksanoviću, i pokušaja da vidi kako to u praksi izgleda, da se automatski preseče kao nožem i primeni, to je krenulo 2005. na 2006. godinu, mi sada vidimo da nemamo još mastere po tom osnovu, završene mastere. Drugo nužno rešenje i pomoć onima koji si su u to posredno uključeni, predavači, jeste da dođu do svojih naučnih znanja po takozvanom starom sistemu, jer je master i upis doktorskih studija drugačiji od onoga što imaju oni koji su na magistarskim studijama. Na stranu razlika u tome šta je značilo nekada magistrirati i koliko se spremati za naučnoistraživački rad, koliko je to sada u sistemu mastera na određeni način devalvirano. Biće ''pro et kontra'' priča na ovu temu. Reći će – pa, zašto u tvom segmentu, o kome ću pretežno govoriti, a to je medicina, misliš da bi to bilo drugačije, bilo gore, kada zaista jeste. Potrošio sam silno vreme da pohvatam sa sajtova različite nastavne planove medicinskih fakulteta u Srbiji i video da mnogi nude kao neobavezne predmete, fakultativne predmete, takve, koji bi se teorijski izučavali u okviru magistarskih istraživanja po ranijoj magistarskoj edukaciji, po ranijem starom programu. Pokušava se, sami su fakulteti postali svesni, da ne mogu edukovati posebnim integrisanim studijama određene profile koji će nositi težinu završne specijalizacije. Prosto je nezamislivo kako će lekar kada završi master postati magistar. U starom sistemu, on je bio sposoban da bude ili jedna uža specijalistička struka, sada će to biti student medicine koji je završio program koji su završavali drugi studenti pre toga za šest godina. On može polako da luta kroz izborne predmete i da ponešto nađe što će ga možda usmeriti. Međutim, koliko oni traju, koliko im je mali fond i koliko su neusaglašeni, o tome ću posebno govoriti, kao delu krivice i Ministarstva, Konferencije univerziteta i delu krivice koncepta, koji nam je učinio, da bi, zaista, skinuo sam tri sajta, tri fakulteta, beogradski nisam, i kada pogledate nastavni plan i program po godinama studija, na mnogima ćete videti, plus minus. O akademskoj mobilnosti, unutrašnjoj akademskoj mobilnosti, teško da je, i iluzorno je govoriti na takav način. Jer se kriterijumi, nastavni sadržaji, iako se ostvarilo 60 bodova, i nije 60 bodova nešto što opozicija zamera zakonu, nije uopšte problem da vi kvantifikujete godine studija, koliko koja vredi, univerzalno sve po 60, i nije problem da po tome ide i ocena kao bliži deskriptivni opis vrednosti studenta. Nikakav problem nije u tome i to niko ne bi rekao da to je ''Bolonjski'' doprinos. ''Bolonja'' je vrlo deklarativno dala naše principe, kojih se već u članu 1, ne znam zašto, odričemo. Oni govore, o tome, da mi nacionalne pretpostavke, nacionalna dostignuća treba da poštujemo, da će Bolonjska deklaracija, ne znam, virtuelne komisije, koja već u svetu i u Evropi postoji, imati svoje predstavnike tamo, i da oni neće zameriti ako radimo nešto što je na nacionalnom planu, od nacionalnog interesa, ako poštujemo svoju kulturu i svoju tradiciju, te izmena ovog člana, ne znam, da li, u svekolikoj evropskoj integraciji akademskog prostora nešto znači ili ne. Dotakao sam se amandmana, ne mislim o njima da govorim, biće posebna priča o njima. Govorim i dalje o studentima, šta su dobili sem ovakvog, možda ću još više govoriti, nastavnoga plana. Dobili su, sada je već neko izračunao obavezu po vrednosti jednog boda i to predsednica Komisije, 40 sati učenja nedeljno itd. i to: 20 sati škola, 20 sati fakultet. Znate kako to u praksi izgleda, gde ''Bolonja'' ne valja? Mnogi fakulteti su dobili licence tako što su prostorno onemogućeni da ne mogu da prime studente, redukovan je broj studenata na održavanju predavanja. U vremenu paralelizma, starog i novog programa, nastavnik, tiče se druge zainteresovane strane, mora tri puta da drži isto predavanje po istom nastavnom sadržaju: ''Bolonjcima'' u dve smene da bi ih bilo manje i za one koji su u fazi da završe školovanje po starom sistemu, treći put. Dakle, jedno nužno dvostruko veće opterećenje, trostruko veće opterećenje za predavača. Da ne govorim o motivaciji kakvu ima za istu mizernu i nikakvu platu, bez obzira što Ministarstvo daje pare za plate, ali možete i sami proveriti, posebno na nekim fakultetima gde su ukupna primanja takva da na sajmu kupe odmah najskuplja kola. Sve je to javno, svi predajemo poreske prijave, lako je proverljivo, koliko ko, za taj trostruko, doduše, privremeno trostruko, posao. Ali, pošto prostorije neće moći da porastu, a strategije nema da nam kaže – ne treba medicini u Kragujevcu 200 studenata godišnje ili 180 nego samo 80, pa onda to zadiranje u pravo studenta da studira itd, pa porodični problemi, milion problema će se izroditi, no, do tada ćemo mi raditi taj isti posao u dve smene. Šta je za studente problem? Da bismo radili u malim grupama kako ''Bolonja'' zahteva, moramo da obezbedimo takvoj deci vreme da dva puta u toku dana, raspoređeno, nekada i noću, slušaju predavanja i svoje predispitne obaveze, što je potpuno nefiziološki. Ko bi mogao zamisliti u vreme kada smo mi, koji se sada borimo ''za'' i ''protiv'' ovog koncepta, učili i studirali da se neko posle dva sata digne da mi nismo u studentskoj menzi, na učenju? Nije to bilo zamislivo. Nije bilo fiziološki moguće, bilo je nemoguće. Sada u 10 sati završavate neke vežbe studentima, jer drugačije ne možete. Hoćete da ispoštujete norme koje vam je neko kancelarijski propisao. Ne znam ko je od nas to tražio. Ako hoćemo tako mali broj, onda idemo na mentorski sistem, promenu obrazovanja, i imaćemo i manji broj studenata, ali akreditacije su pale i to je problem na mnogim fakultetima i na mnogim univerzitetima. Možda ne toliko u privatnim, oni uvek imaju prostora, ali na državnim fakultetima je značajan problem. Toliko treba ta deca da rade i da na kraju polažu razne seminare, testove i kolokvijume koji ih ne oslobađaju, i hvala bogu da ih ne oslobađaju obaveze da izađu na usmeni ispit, jer se tu zapravo otkrije koliko jesu ili nisu savladali gradivo. Nastavnici, druga zainteresovana strana, dobijaju obavezu da svoja ispitna pitanja, svoja predavanja prezentuju na sajtu. Šta vi mislite kada student čita sa sajta predavanje koje je autorizovao profesor? Koliko je to intelektualno pravo, koje je u elektronskoj komunikaciji otišlo i dokle? Hoće li sada ta naša predavanja čitati neko sa drugog fakulteta i reći – ovaj nije kompetentan? Da li koncept koji nosim kao svoj sinopsis za predavanje može zadovoljiti nekog ko priča istu priču u Nišu i u Novom Sadu? Zamislite kada se jednom krene po tome da se kopa? Ko je to nas naterao da moramo da stavljamo predavanja na sajt? Da li su to uradili nosioci rukovodećih funkcija na fakultetu? Da li su uneli u svoj interni akt pravo da to urade sa nama i da to okače, da studenti iz toga uče, da im sva pitanja postavimo na sajt? Pa, šta smo hteli sa ''Bolonjom''? Da kažemo – gospođo Turajlić, bili ste u pravu, evo, vidite kako sada dobro prolaze studenti? Nije to rešenje. Idemo na, ono što je ministar na Odboru rekao, u drugi smer, u drugi pravac. Prebrzo i lako prolaženje će nositi lošiji kvalitet, lošiji sadržaj onoga što deca imaju. Kad već govorim, to je da zainteresovana strana, i studenti i nastavnici, studentima je lakše, studenti će reći – to ste rekli, to piše. Šta ste vi rekli? Može da ima diktafon, pa da vas snima. Inače, ono što piše na sajtu najčešće ne može biti ni približno onome što čovek kaže tokom takozvane interaktivne nastave. Uvedene su mnoge novotarije, da bismo prosto rekli da će se interna medicina slušati umesto godinu i po, godinu dana, i potpuno iste bolesti kao i pre 100 godina učiti, naravno, sa novim saznanjima. Naravno, one se isto zovu, isto su postojale pre 10 ili 15 godina. Vi ih učite u kraćem roku, u sabijenom vremenu. Terate tu decu da sede, prozivate ih, gubite silno vreme da prozovete. Fakultet nije postao fakultativna stvar Bolonjskom deklaracijom i preuzimanjem rešenja koja tamo nisu napisana tako decidno. On je postao srednja škola sa obaveznim prisustvom. Naravno da veliki broj studenata negoduje. Kada govorite o oceni studenata, moramo biti potpuno svesni da tu nema subjektivizma. Oni nemaju pređašnje iskustvo. Imaju iskustvo samo sa tim sa čime su se zatekli, i čuli, kada su došli, od svojih roditelja da je to ''Bolonjski program'' – ti si po njemu. Mi koji o ovome govorimo i kritikujemo, imamo i jedno i drugo, i skloni smo, s pravom, da upoređujemo i jednu i drugu vrednost, jednu i drugu kategoriju. Nije potpuno isto, iako ste vi dali fond praktične nastave za mnoge nastavne predmete, da taj nastavni fond obavite u roku koji je za trećinu kraći nego ranije. Praktično, deca rade više, ali nemaju dovoljan broj dana da se situacija, da se patologija obrne, da deca mogu da vide i nauče više nego što bi inače stekli kada bi to radili samo kroz eksperimente u laboratoriji. U laboratoriji hemijsku reakciju možete ponavljati beskrajno dugo, dok svi ne vide. U biološkim naukama, u medicini, ne možete naručiti bolest da je student vidi samo za jedan semestar, ako je ranije imao priliku godinu i po dana, tri semestra da to gleda. To su sve razlozi zašto studenti nisu preterano oduševljeni ovim. Zato ste bili u prilici da ne mogu da polože, da su kriterijumi izoštreni. Fakulteti imaju sada slobodu, pravo, internim aktom da komisijski organizuju ispite. Imaju ogroman problem, govorim o nastavnom kadru, to ovde izmenama nije predviđeno, nije se čačnulo u pravo da donose opšte akte, jer im se već ušlo u njihovu autonomiju time što im se stavila šapa na školarine. Taman sada još da Ministarstvo ili univerzitet proverava statut i da razmišlja da li će medicinske nauke biti prikraćene za učestvovanje profesora, nastavnika u nastavi koja će se baviti studentima u dve ili tri smene, a da, pri tom, neće ući u operacionu salu. Gubićemo kvalitet na drugoj strani. Pristup celoj ovoj priči je veoma rizičan. Šta bih još hteo da kažem o ovoj drugoj zainteresovanoj strani, dakle o kliničarima. Jedan od predloga rešenja jeste da se produži pravo profesoru da ide još tri godine posle penzije. Šta ćete da radite za kliničare, kada treba i direktor ustanove da mu da to pravo da može da radi, kliničkog centra, jer je to vezani odnos za profesore koji rade na klinici, na medicinskom ili na stomatološkom, farmaceutskom fakultetu itd? To će onda biti problem. Fakultet bi mu dao saglasnost, ali bez svoje nastavne baze, a to je bolnica, jedno odeljenje, on ne može da produži. To je jedno virtuelno obećanje koje najčešće postoji. Ako ne postoji nikakva, onda bar politička nesaglasnost direktora i dekana. Jedan daje, drugi ne daje. To je možda moguće na nekim predmetima, na nekim katedrama koje nisu klinički vezane, na medicinskom ili na drugim fakultetima, da se to i konačno, možda, na neki način, i sprovede. Kada je reč o studentskoj prolaznosti, hteo bih da uporedimo neke podatke koji su se, neki na sajtu a neki u ozbiljnim medijima, pojavili, gde se zaista zahteva da oni koji kreiraju izmene, koji vrše kontrolu kvaliteta, postave pitanje kako je to moguće da postoji stopostotna prolaznost na Tehnološko-metalurškom fakultetu, Arhitektonskom 97%, Elektrotehničkom 78%, a nekom sličnom u Boru samo 17%, 4%, na Veterini 4,8%, na Tehničkom fakultetu u Boru 17%, Pravoslavnom-Bogoslovskom 23%. Ne znam koliko su ti podaci tačni, ali oko toga se vrti. Kako je cenjena prohodnost? Da li po kriterijumima – 37 bodova, 42 boda ili je 46% četvrta godina, piše u informaciji, ili je ostvareno svih 60 bodova, kako zakon nalaže, pa je onda prošao? Onda to bitno umanjuje procenat i ne treba stvarnost prikazivati lepšom nego što jeste. Ono što se tiče u izvesnom delu priče o kritici studenata koju su oni iznosili i zamerkama koje imaju i činjenici, ima se utisak da često pišu peticije, da su često nezadovoljni, nezadovoljni su profesorima, ispitivačima. Zaista, ako uzmete listu koju je dao Nacionalni savet, Ministarstvo kao preporuke kako se ceni interna kontrola kvaliteta, onda dolazite do zapanjujućih podataka, to treba da oceni profesor, a kada predaje – njegov stav, njegovu sklonost da se našali, da podigne tonus, da bude zanimljiv, da ga motiviše, prosto, liči na američke filmove, pa, da li je stavio ruku u desni džep, seo na katedru ili nije, ili je napravio neku duhovitu aluziju, svašta ulazi u to, vi i ne znate koliko je neko kompetentan i kako će vas bodovati. Sećamo se svi predavanja u kojima se muva nije čula. To je bilo takozvano jednosmerno, ocenjeno je da ne valja. Ja sam većinu tako učio i ništa mi nije smetalo da naučim. A, šta će mene da pita, kao u Gimnaziji, da pitam studenta šta misli o problemu iz moje kliničke oblasti, o kojoj pričam, da on natuca, da gubimo vreme, ionako je vreme u cajtnotu. Da nagađam, e, lepo si to ispričao, 20 minuta je bila interaktivna nastava. Evo, sve to što si rekao nije ti tačno. Oni sada rade seminarske radove. To je isto obaveza po ''Bolonji''. Deca poskidaju sa sajta, sa "Gugla", sa ovoga, sa onoga, nešto iz udžbenika, pokažu, to nije povezano. Dete nije čulo to predavanje. Ono ne zna šta treba da priča, ali ima obavezu, to nosi 20 poena, i ono piše tamo u uverenju, oni svi srećni. Vi morate, da biste dobili pozitivnu ocenu, da kažete – hvala, dobro je dete, jako ste dobro to uradili, kolege. U stvari, onda mu finim načinom kažeš da to nije tačno, to ne stoji, to ne stoji. Neko mora da uradi recenziju toga. Dakle, u razuđivanju tih predispitnih obaveza otišlo se prilično u detalje. Neko to zove moduli, neko zove seminari, neko klinički problemi. To je jedan galimatijas od izraza. Vrlo sam često zbunjen i zovem kolege koje su tamo prodekani, dekani ili šefa službe da mi objasne nekakve nejasnoće. Studiranje u proseku traje 7,84 godine i mi pokušavamo ovakvom amelioracijom kriterijuma da smanjimo trajanje studiranja. Pokušavamo da dignemo nivo fakultetski obrazovanih ljudi sa, nekih, 6, 7 % na nešto više. Govorimo o akademskoj mobilnosti, dakle, ta deca će nam otići ako im pripremimo diplome, prilog uz diplomu koji će sadržavati sve što sadrži. Mi ih ne školujemo sa voljom da nam odu, nego sa voljom da nam se zadrže. Onda više nije problem Ministarstvo prosvete, da ih zadrže, sem na fakultetima, a kako da kaže dekanu moraš da primiš najbolje studente. Šta, da dekan polaže račun ministru? Kako ministar da ga na to natera? Možda da mu pošalje neki nalaz da vidi proveru kvaliteta, vanredno, ako hoće, ako nisu politički pajtosi, a najčešće jesu, jer se tako i postaje i dekan i rektore itd, po političkoj liniji, i ne, što bi mu slao. Problem koji ovde nalazimo, a tiče se i jednih i drugih, jeste problem akreditacije koju zovete početna akreditacija. Pre nego što istekne vreme, a o tome ima i amandman, stojimo na stanovištu da je možda davanje dozvole za rad, kako je to bilo ranije, bilo je rešenje koje je u redu, s tim da se procedura malo promeni, da se stvori obavezujuće vreme za Ministarstvo da pošalje komisiji, a komisiji da Ministarstvu, tri meseca, vrati ministru, unutar, recimo, mesec dana da izda uverenje. Zašto početna akreditacija, pa posle godinu dana neka nova? A, šta može da stoji u bekgraundu iza toga? Teorijski može mnogo šta da stoji. Mi u opoziciji moramo da budemo sumnjičavi, ne zbog samog ministra i Ministarstva, koje verovatno ne snosi razloge za suscepciju bilo kakve vrste, ni zbog iskustva koje imamo, niti iskustva u kome nijedna naša primedba tog zakona nije uvažena i došli smo gde smo došli. Dakle, da ga prepravljamo, malo u korist ovih, malo u korist onih, hvala bogu i ograničimo školarine i samovolju. Ali, da vidimo, zašto nisu mogli da oni koji već dobiju i ostanu po starom sistemu akreditovani, zašto bi se godinu dana još sačekivali, možda je to izvor potencijalne ucene. Sve što radi u pripremi mišljenja, odnosno pisanja izveštaja, komisija sad piše izveštaj i daje mišljenje, ili obrnuto, svejedno, uglavnom opet radi istu administraciju, pregleda, proverava, to će morati za godinu dana. Onda ima pravo posle te početne akreditacije da počnu da primaju studente, da realizuje nastavu. I, šta sad nekom – nije dao tal, nije pustio nekog na ispitu, nije primio profesora, nije prošla teza, naljutio nekog moćnog, dođe, lepo, komisija i kaže – sada tebi licenca za ovu godinu neće se obnoviti. (Predsednik: Prošlo je 20 minuta, privedite kraju, molim vas.) Za te studente, znam da imaju zakonsku obavezu da se negde usmere, ali ko će da ih primi, kad su državni fakulteti inače prebukirani. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Reč ima ministar, prof. dr Žarko Obradović.
Hvala. Želeo bih da kažem nekoliko reči ili da pokušam da odgovorim na neka pitanja koja su se čula do sada u raspravi, a naravno, stojim i na raspolaganju za odgovore za ona pitanja koja se budu čula u daljem toku rasprave. Moram reći da je bila jedna vrsta kritike ovde izrečena, danas popodne, da smo malo, da kažem, požurili brzo i dali ovaj predlog zakona u skupštinsku raspravu. Pokušao sam na početku da objasnim zašto smo išli sa izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju i drago mi je što je prof. Šami primetio koji je obim tih promena. Ovo jesu izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju iz 2005. godine i izmene i dopune na tragu onih problema koji postoje i načina kako ih rešiti. Postoji jedan veoma važan razlog zašto smo mi, tako da kažem, malo ubrzali naš rad na ovom zakonu, a to je naša želja da u junskom ispitnom roku zakon bude ovde u Skupštini od strane vas poslanika razmatran i bude usvojen, da bi studenti znali šta ih čeka, da ne dođemo u tu situaciju da Narodna skupština raspravlja o ovom zakonu kasnije, tokom jula ili u avgustu ili u septembru. Onda bismo bili kritikovani da, eto, kao, menjamo zakon posle ispitnog roka. Inače, ovo pominjem vrlo svesno, zato što nam se desilo pre dve godine kada smo menjali Zakon o visokom obrazovanju, poštovane kolege, ne znam da li se sećate, mi smo tada menjali zakon da bismo objektivno smanjili broj bodova i stvorili deci uslov da se upišu. Mi smo kritikovani i bilo je okupljanje studenata ispred Narodne skupštine Republike Srbije u onoj zgradi, dole, u donjem domu, ako mogu tako nazvati onu staru zgradu. Onda je bilo rečeno, menjate nam zakon usred roka, a, odnosno da nismo promenili ne bi se mogla deca upisati, odnosno studenti koji su bili tada. To je jedan od bitnih razloga što smo sada uradili. Nije ovo nepoznato što smo mi postavili kao pre jedno razmatranje i predlog ovog zakona. O ovom se priča već dve-tri godine, jer ima dosta otvorenih pitanja i pokušali smo da nađemo neke odgovore. Mislim da smo uslišili, tako da kažem, zahteve ogromnog dela akademske zajednice u Srbiji, a ne kažem svi, već ogromnog dela. Ne znam, poštovane kolege, da li ste primetili, nismo ulazili u strukturu programa, nismo pominjali, primera radi, neke predloge radne grupe, kao što su kratki programi, izmene strukture, master-studija, visokih škola strukovnih studija, Nacionalni prosvetni savet, povećanje broja članova komisije za akreditaciju, vanredni studenti. Ima tu puno pitanja koja su otvorena. Mi se nalazimo u jednoj situaciji da bi neka pitanja, da budem iskren, potpuno otvorila pitanja koja smo mi već uslovno rešili.Zašto? Zato što su neki standardi već napravljeni. Zato što su neki postupci već u toku.Zato što određena tela rade. Ovo govorim, ne znam da li znate, postupak akreditacije fakulteta traje već nekoliko godina i već je akreditovano preko 2000 programa. I pitanje, primera radi, uvođenja vanrednih studenata, kako bi to regulisali unutar standarda koja već postoje vezano za broj studenata. Da li bi to značilo opterećenje profesora? Na koji način bi to pitanje rešili administrativno, neka pitanja otvorili ponovo, a taman smo na dobrom putu da konačno utvrdimo ko nam u visokom obrazovanju predaje i koliko su ti nastavnici kompetentni. Ovo govorim zato što sada u postupku akreditacije moramo da imamo 70% nastavnika u stalnom radnom odnosu u svakoj visokoškolskoj ustanovi i to su ljudi sa različitim zvanjima. Sada na osnovu preporuka Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, poštovane kolege poslanici, vi tačno znate u odnosu na određeno zvanje kakva je naučna kompetentnost svakog nastavnika, počev od docenta od vanrednog profesora do redovnog, šta je objavio, da li je i u kom časopisu, koliko monografija i udžbenika objavio. Tako da bi neka pitanja otvorila i druga pitanja. Došli smo do stanovišta da je bolje u ovom trenutku rešiti pitanja koja su otvorena pitanja, a onda ući u proces koji bi trebalo da traje još dve godine. Ako smo prihvatili stav da studenti još dve godine imaju 48 bodova kao uslov upisa, ali napominjem 48 bodova u toku školske godine, da se ne bi pogrešno shvatilo ono zbrajanje bodova. Ovde je poenta na permanentnom učenju 48 bodova u toku godine, onda smo prihvatili da sistem još dve godine resetujemo i da budemo iskreni i da ocenimo i vidimo šta ne valja. Zašto ovo govorim? Zakon iz 2005. godine je dobar zakon, ali pati od određenih nedostataka, mi pokušavamo te nedostatke da rešimo izmenama i dopunama. Ne kažem da je idealno. Ovo govorim u odnosu na sve fakultete i sve univerzitete. Zakon je proklamovao ravnopravnost svih visokoškolskih institucija, i privatnih i državnih. Podsećam na to, kao što je po Ustavu, ravnopravnost oblika svojine, Nacionalni savet za visoko obrazovanje kroz standarde i Komisije za akreditaciju kroz konkretne uslove su sve ili većinu akreditovali i kako su ih većinu akreditovali, svi su morali da ispune određene uslove, a onaj ko nije ispunio uslove nije dobio pozitivno mišljenje u prethodnom postupku ili je dobio negativno mišljenje. Mi smo uveli sada početnu akreditaciju da bismo rešili onu rupu koja je postojala. Zašto? Zato što smo imali u prethodnom postupku stav komisije da se daje pozitivno mišljenje radi registracije kod privrednog suda. Verovali ili ne. Zakon ne poznaje, da kažem, takvo rešenje. Bilo je situacija da su pojedini ljudi, institucije, već ko je podnosio zahtev, podnosili zahtev za akreditaciju i to je stajalo neko vreme. Zašto? Zato što nije bio utvrđen rok u kome se komisija mora izjasniti. Upravo smo želeli da ovde utvrdimo jasnu proceduru i za državne i za privatne visokoškolske institucije vezano za postupak akreditacije. Niko ne dovodi u pitanje autonomnost Komisije u utvrđivanju ovih stavova, ali je tačno da je imalo nekih praznih hodova. Onda se desilo da sam ja kao ministar nasledio devet pozitivnih mišljenja, pa je moj prethodni kolega potpisao tri dozvole za rad, ja sam potpisao još dve, a onda se postavilo pitanje od strane komisije – znate, ali on je pogrešno, osoba iks-ipsilon je već objavila da je akreditovan. Ne, on je dobio dozvolu za rad, a predmet akreditacije će biti onog trenutka kada Komisija za akreditaciju pođe da obavi. Zašto? Jer taj prethodni postupak se razlikuje od onog naknadnog. U prethodnom postupku, to je ta privremena akreditacija, on treba da pokaže i bankarsku garanciju (da li u ovom predloženom predlogu ili, već) to će Skupština odlučiti, kao dokaz garancije da se štite i studenti koji se upišu na privatnu visokoškolsku ustanovu. Treba da pruži dokaze da će imati 70% profesora u stalnom radnom odnosu vezano za aktivnu nastavu. Treba da pruži i ostale dokaze da su ti programi, da kažem, da ima dokumentaciju. Komisija će proceniti vrednost te dokumentacije, ostale stvari vezane za postupak akreditacije. Poštovane kolege, oni koji se bave visokim obrazovanjem znaju da u akreditaciji ima mnogo uslova i mnogo kriterijuma koje treba ispuniti, a tačno je posle akreditacije dešavalo nam se i ovo što se dešavalo vezano za doktorske disertacije. Zašto? Zato što je to bila potpuna neuređena oblast. Da li je Nacionalni savet imao ovlašćenja da uradi tu oblast ili nije, da li je Ministarstvo moglo da reaguje, o tome se može razgovarati. Ali, upravo smo sada i predložili rešenje da se Pravilnik o doktorskim studijama donosi u visokoškolskoj ustanovi, ali po pribavljenom mišljenju ministarstva nadležnog za prosvetu i naučnoistraživačku delatnost, da bi baš ujednačili, ako treba, da budem iskren, kriterijume, da ne bi bilo hiperprodukcije doktorskih disertacija. Preko dve hiljade programa je akreditovano. Tačno se zna sada koliko ima profesora, odnosno nastavnika, u kojim zvanjima, kakva im je naučna kompetentnost, koliki je stepen njihovog opterećenja, da li neko može preći zelenu liniju i ući u crveno polje, da ima više formalnog opterećenja nego što može da uradi, znači, sve je to nešto što se radi. Pošteno je dati odgovore na neka pitanja, odnosno kada se završi ovaj ciklus reći šta smo uradili i šta treba uraditi da budemo bolji. Mnogo je govoreno sa vaše strane, poštovane kolege, u stvari od strane svih prisutnih danas, o ''Bolonji'', o primeni, o studentima. Lično smatram da studenti, ako posmatraju izmene ovog zakona samo kao priliku sa većim brojem rokova, da lakše polože ispit, a da ne vode računa o kvalitetu, da je to Pirova pobeda. Ovde je suština da se stvori mogućnost da oni mogu da na kvalitetan način savladaju predmet i da pokažu znanje. Poštovane kolege, mi u celom postupku akreditacije, odnosno rada visokoškolskih ustanova, imamo situaciju normativnu i stvarnu, da sami fakulteti potpuno, autonomno, i nastavnici odlučuju o onome što je bit njihovog posla i niko ih ne primorava sa strane, a pogotovo iz Evrope, da radi nešto što oni neće. Samostalno odlučuju koji program akredituju, samostalno pišu udžbenike, samostalno izvode nastavu, samostalno koncipiraju pitanja za kolokvijum ili druge načine provere znanja, samostalno izvode završni ispit, samostalno daju ocene. Ali, imate nekih profesora koji ne žele da se menjaju ili ne mogu. Moramo naći odgovor da li jedno ili drugo. Ali, život nas menja. Ovo danas već nije ono što je bilo juče, prekjuče, a kamoli pre 15 ili 20 godina. Sada neki od kolega kažu – sistem je bio bolji. Da, ali i ja mislim da je bio bolji nekad, ali ima onih koji su smatrali da sistem ništa ne valja, pa su ga promenili. Sada ispada da nije baš bilo toliko loše kao što se ranije o njemu pričalo. Međutim, sistem generalno u svetu ide u nekom drugom pravcu i mi moramo da se objektivno prilagođavamo tome da ne bi naša deca formalno zaostajala za ostalima. Znanje se mora pokazati. Rekao sam i studentima, pošto sam često bio njihov gost, da ima među studentima onih koji misle da ''Bolonja'' znači upisati se na fakultet i dobiti diplomu. Nije, mora da se uči. U pravu su one kolege koje su danas pomenule da ovaj novi način savladavanja programa podrazumeva permanentno učenje studenata, od prvog do zadnjeg dana semestra ili izvođenja nastave, da treba da budu aktivni, da učestvuju u celom postupku i da je prošlo ono vreme kada je nekoliko stotina studenata bilo u amfiteatru, i uopšte, na predavanja dođe ko hoće, profesor i ne poznaje studente sa kojima radi, u jednom danu koliko izađe ili ne izađe, ne poznaje studente ili poznaje, to je vrlo relativno. Sada je objektivno zbog kriterijuma koji već postoje potpuno drugačiji način izvođenja nastave i provere kvaliteta. Ovde se, jednostavno, mora ići u susret i našoj situaciji i potrebama Srbije. Neko je pomenuo, čini mi se, da imamo državni interes da se poveća broj visokoobrazovanih ljudi. Ali, poštovane kolege narodni poslanici, mi u ovom trenutku prema popisu od pre osam godina, 2002. godine, imamo 6,8% ljudi sa visokim obrazovanjem. U zemljama Evrope to je 20% i više. Postavlja se jedno logično pitanje – kako povećati broj visokoobrazovanih? Ili ćemo sve koji završe srednju školu upisati na fakultete, ali onda više ne postoje standardi koje mi sada primenjujemo ili će svi oni koji se upišu na fakultet završiti fakultet, ali onda o kvalitetu nema reči ili ćemo, država plus privatnici, otvarati neke nove fakultete, računam i jedno i drugo, zato smo i predvideli mogućnost da država osniva visokoškolske ustanove, da ne bude jednom utvrđen broj državnih fakulteta i konačan broj. Naravno, imamo i doživotno učenje, što mislimo da rešimo Zakonom o obrazovanju odraslih i računam da će to biti na jesen predmet razmatranja Narodne skupštine Republike Srbije. Tu je stvar prosta. Ako nećemo tako, onda se postavlja pitanje – a, kako ćemo to? Neke druge zemlje u okruženju već nas polako prevazilaze sa brojem ljudi sa visokim obrazovanjem. Čekajte, šta to oni imaju, a mi nemamo i obrnuto, zašto mi ne možemo iskoristiti potencijale koje posedujemo i pozitivna iskustva drugih? Niko nas ne sprečava. Zato ne treba bežati od toga da nam je i to strateški cilj, ali ne po cenu kvaliteta. Danas sam nekoliko puta – kvalitet, kvalitet, kvalitet! To mora da nam bude ideja vodilja u visokom obrazovanju jer se nekako beži od toga. Neko je od kolega pomenuo rezultate istraživanja. Znate, imate različite fakultete, i državne i privatne, gde je procenat onih koji završavaju u toku školske godine u iznosu 80-90% i te kako visok, ali imate i onih fakulteta gde je jako mali procenat studenata koji postižu dovoljan broj bodova ili polažu odgovarajući broj ispita. Onda se mora postaviti pitanje – a, zašto je to tako? Na kraju, još jedno pitanje ili bar za večeras još jedan komentar. Mislim da stvarno nema razloga za bojazan da će država povećavanjem broja svojih članova u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje sa četiri na sedam dovesti u pitanje integritet visokog obrazovanja ili izvršiti neki pritisak ili izvršiti neki odlučujući uticaj. Pa, dvanaest predstavnika bira KONUS, dva su predstavnika iz visokih škola strukovnih studija. To je 14 predstavnika iz visokog obrazovanja, odnosno iz reda profesora. Sedam je takozvanih predstavnika države. Videćete, to će i onako biti profesori sa instituta ili fakulteta, svejedno. Znači, neće ovde biti niko ko nije vezan za visoko obrazovanje. Neće biti i nema nikakve bojazni da se na bilo koji način može dovesti u pitanje autonomnost visokog obrazovanja da samostalno odlučuje o pitanjima. Izvinite, država ima i svoj interes da preko svojih predstavnika i te kako utiče na zbivanja u visokom obrazovanju i da zna šta se dešava u visokom obrazovanju. Ako hoćete, i da pravi zajedno sa drugima i da učestvuje u strategiji visokog obrazovanja. Ima još nešto što nije pomenuto, a što bih želeo da istaknem – dve stvari. Mi smo u Predlogu ovog zakona, poštovane kolege, narodni poslanici povećali upravne nadležnosti Ministarstva. Verujte mi, sa delom koji se odnosi na kaznenu politiku, u smislu usaglašavanja delovanja ovog zakona s odredbama Zakona o prekršajima, visina novčanih kazni, vezano za kršenje odredaba ovog zakona, to će sa ovim nadležnostima koje su ovde predviđene, a koje, kako bi rekli "by the way " cela akademska zajednica podržava, jer se želi odlučnija odluka države, odnosno Ministarstva da bi se upravo rešila neka pitanja koja se postavljaju u visokom obrazovanju, mnoge će stvari biti jasnije. Pa, onda će stvarno raditi samo oni fakulteti koji imaju akreditaciju, pa će onda raditi samo ona odeljenja koja imaju akreditaciju, odnosno dozvolu za rad, pa će onda doktorsku disertaciju moći da izdaju samo oni fakulteti koji su to normativno uredili, a gde postoji saglasnost Ministarstva, pa ćemo rešiti brojno otvorena pitanja. Ali, moramo biti spremni da damo odgovore i na ona pitanja koja već postoje, koje je praksa otvorila. Mislim da smo mi na dobrom tragu. Ne kažem da je ovaj predlog izmena i dopuna zakona završen. Zato sam i rekao da očekujem amandmane kolega narodnih poslanika, jer nešto što smo uočili prethodnog dana, čini mi se da je i kolega Žutić na početku rekao, vezano za ciljeve visokog obrazovanja, inače slažem se sa tim stavom koji je on izneo i koji ću prihvatiti kao amandman, da će biti prilike i druge amandmane u raspravi da usvojimo i da unapredimo zakon. Jer, prepoznali smo zajedno da neke stvari nisu onakve kako izgledaju na papiru, odnosno da je praksa malo drugačija. A nama je interes i ovoj vladi i ovom ministarstvu da zakon bude što bolji i da naiđe na prihvatanje što većeg broja ljudi u visokom obrazovanju, ali da ne zaboravimo osnovno – podizanje kvaliteta i potrebu da deca uče, odnosno studenti poseduju adekvatna znanja koja sutra mogu da iskoriste kada završe fakultete da se zaposle, a država da stvori zapošljavanje, kakav je, već, zadatak države. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Od predstavnika poslaničkih grupa prijavljenih nije govorio predstavnik SRS gospodin Goran Mihajlović. Predlažem da to bude sutra. Takođe, htela bih da vas obavestim da je gospodin Petar Jojić na sednici Zakonodavnog odbora izdvojio mišljenje. Zamolio je, jer je opravdano bio van sale u vreme kada su poslanici imali prilike da obrazlože to mišljenje, da to isto bude sutra u 10.00 časova. Zahvaljujem na saradnji. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Drugog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 101 narodni poslanik. Da bismo utvrdili broj prisutnih poslanika u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da) Gospodin Todorović ima reč.