Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Prvu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuju 193 narodna poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Nismo obavešteni da će odsustvovati narodni poslanici. Saglasno članu 80. stav 2. Poslovnika narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvao u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 80. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji, kao i druga akta iz predloženog dnevnog reda sednice. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije, za upražnjeno poslaničko mesto, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Uručen vam je izveštaj Republičke izborne komisije o izboru narodnog poslanika radi popune upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Takođe, uručen vam je izveštaj Administrativnog odbora, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnog poslanika, sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnog poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Vesni Obradović, izabranoj sa izborne liste G17 plus – Miroljub Labus. Na osnovu izveštaja Republičke izborne komisije i izveštaja i predloga Administrativnog odbora, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnog poslanika, Narodna skupština konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Vesni Obradović. Čestitam narodnom poslaniku na izboru. Primili ste ostavku prof. dr Ljiljane Čolić na funkciju ministra prosvete i sporta u Vladi Republike Srbije. Saglasno članu 202. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, o ostavci je obavešten predsednik Vlade Republike Srbije. Podsećam vas da je članom 202. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine predviđeno da Narodna skupština, na prvoj narednoj sednici konstatuje, bez pretresa, da je član Vlade podneo ostavku i da se o tome ne odlučuje. Saglasno članu 202. stav 4. Poslovnika, Narodna skupština konstatuje da je prof. dr Ljiljana Čolić podnela ostavku na funkciju ministra prosvete i sporta u Vladi Republike Srbije. Dostavljeni su vam zapisnici sednice Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 18, 19. i 24. avgusta 2004. godine i sednice Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 24, 25. i 26. avgusta 2004. godine. Pošto današnjoj sednici prisustvuje više od 126 narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika sa prethodnih sednica. Obaveštavam vas da je proverom u službi za poslove Administrativnog odbora utvrđeno da tom odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na zapisnike sa navedenih sednica. Prelazimo na odlučivanje o zapisnicima. 1. Stavljam na glasanje zapisnik sednice Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 18, 19. i 24. avgusta 2004. godine. Za 144, nije glasao 71, od ukupno 215 prisutnih narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik sednice Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 18, 19. i 24. avgusta 2004. godine. 2. Stavljam na glasanje zapisnik sednice Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 24, 25. i 26. avgusta 2004. godine. Za 140, nije glasalo 75, od 215 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik sednice Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 24, 25. i 26. avgusta 2004. godine. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno odredbama Poslovnika, potrebno je da odlučimo o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku. Grupa od šest narodnih poslanika predložila je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji, koji je podnela Narodnoj skupštini 27. septembra 2004. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 130, nije glasalo 85, od 215 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Goran Paunović, predsednik Poslaničke grupe G17 plus, predložio je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog odluke o izmeni Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji je podneo Narodnoj skupštini 6. septembra 2004. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 128, nije glasalo 90, od 218 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Grupa od 82 narodna poslanika Poslaničke grupe SRS, predložila je da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o lokalnim izborima, koji je podnela Narodnoj skupštini 6. jula 2004. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 76, protiv 125, uzdržan jedan, nije glasalo 19, od 221 narodnog poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Grupa od 82 narodna poslanika Poslaničke grupe SRS predložila je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o lokalnoj samoupravi koji je podnela Narodnoj skupštini 6. jula 2004. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 76, protiv 125, nije glasalo 19, od 220 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Grupa od 13 narodnih poslanika, predložila je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog zakona o državljanstvu Republike Srbije, koji je podnela Narodnoj skupštini 24. avgusta 2004. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 2, protiv 121, nije glasao 101, od 224 narodna poslanika. Pošto smo se izjasnili o svim predlozima za hitan postupak, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Za 135, nije glasalo 90, od 225 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, u celini. D n e v n i r e d: 1. Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji, koji je podnela grupa od šest narodnih poslanika; 2. Predlozi odluka o primeni imuniteta prema narodnim poslanicima, koje je podneo Administrativni odbor 11. maja, 15. jula, 18. avgusta i 29. septembra 2004. godine; 3. Predlog odluke o izmeni Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji je podneo narodni poslanik Goran Paunović, predsednik poslaničke grupe G17 plus. Pošto su prihvaćeni predlozi za razmatranje akata po hitnom postupku, nadležni odbori, ukoliko to već nisu učinili, podneće svoje izveštaje u toku trajanja sednice. Rad po utvrđenom dnevnom redu sednice. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG REZOLUCIJE O PRIDRUŽIVANjU EVROPSKOJ UNIJI Na osnovu člana 38. Poslovnika obaveštavamo vas da će ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS po tački 1. dnevnog reda biti narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Na osnovu člana 38. Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije obaveštavam vas da će poslaničku grupu DSS po tački 1. dnevnog reda predstavljati narodni poslanik Dušan Proroković. Isto tako, po istim tačkama, za poslaničku grupu DS ovlašćen je Miloš Jevtić. To su ta tri ovlašćenja. Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji. Primili ste Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji, a koji su podneli narodni poslanici Ksenija Milivojević, Gordana Čomić, Suzana Grubješić, Đorđe Mamula, Miodrag Stamenković i Vojkan Tomić. Primili ste amandmane koje su na Predlog rezolucije podneli zajedno narodni poslanici Ivica Dačić i dr Žarko Obradović. Amandmani koji, u skladu sa Poslovnikom, budu podneti do otvaranja pretresa, biće vam uručeni u toku sednice. Primili ste izveštaj Odbora za evropske integracije. Podsećam vas da, prema članu 156. stav 3, a shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama, sledeće: SRS - jedan sat 38 minuta 24 sekunde, DSS - jedan sat, DS - Boris Tadić - 44 minuta 24 sekunde, G17 plus - 37 minuta 12 sekundi, SPO-NS - 26 minuta 24 sekunde, SPS - 26 minuta 24 sekunde i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, tri poslanika SDP-a i tri poslanika NDS-a, po pet minuta, a na osnovu člana 89. stav 3, Poslovnika. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 156. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Ksenija Milivojević, želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred vama je danas Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji, kao prvi strateški dokument parlamenta Republike Srbije, odnosno Narodne skupštine Republike Srbije, a čiji je osnovni cilj da pokaže jasno i nedvosmisleno opredeljenje Republike Srbije, kao članice državne zajednice Srbija i Crna Gora, ka punopravnom članstvu u Evropskoj uniji, kao i jasno i nedvosmisleno opredeljenje za ispunjenje svih onih obaveza prema nama samima pre svega, a zatim i prema Evropskoj uniji, kako bi to punopravno članstvo što pre postalo i realnost u Srbiji. Ovo je, pre svega, jedan strateški dokument, a sa druge strane to je dokument koji treba da pokaže kako prema našim građanima i svima onima koji su uključeni u proces evropskih integracija, tako i prema Evropskoj uniji, da je priključenje Evropskoj uniji za Srbiju strateški i nacionalni cilj. Međutim, da bi to tog cilja došli, potrebno je vreme i potreban je veliki rad. Poslanici koji su predlagači ove rezolucije, odnosno šest narodnih poslanika iz različitih političkih stranaka, odnosno različitih poslaničkih grupa, a ujedno i članovi Odbora za evropske integracije Narodne skupštine Republike Srbije, pošli su pre svega u izradi ove rezolucije od toga koje su činjenice ključne u procesu samog pridruživanja Evropskoj uniji, odnosno koji su to procesi čija je primena neophodna u samoj Srbiji, kako bi mi u jednom trenutku mogli da ostvarimo krajnji cilj, a to je punopravno članstvo u Evropskoj uniji. U tom procesu sarađivali smo sa nevladinim organizacijama, a pre svega sa Evropskim pokretom u Srbiji, koji je po prirodi same organizacije pre svega usmeren ka evropskim integracijama, kao i Kancelarije Vlade Republike Srbije za pridruživanje Evropskoj uniji, a koja će biti osnovno operativno telo koje će sprovoditi i odredbe ove rezolucije, ukoliko ona u Skupštini bude izglasana. U okviru same rezolucije navedeni su ne samo oni ciljevi kojima Srbija teži, već i obaveze koje ona u prvoj fazi mora ispuniti, kako bi mogla da se kvalifikuje za kandidaturu za članstvo. U tom smislu, smatramo da predstavlja prvi korak. Činjenica je da smo mi jedna od retkih zemalja koja nema ovakvu rezoluciju s jedne strane, a s druge strane činjenica je da su države koje su ušle u Evropsku uniju 1. maja ove godine u tom procesu evropskih integracija donosile nekoliko sličnih dokumenata, u zavisnosti od faze u koju su se u procesu evropskih integracija nalazile. Ova rezolucija ne samo da uspostavlja obavezu svih državnih institucija, da tretiraju pitanje evropskih integracija kao najviši državni prioritet, već ona uspostavlja vrlo konkretne obaveze izvršnoj vlasti, a konkretno i pre svega Vladi Republike Srbije. Ona obavezuje da u najkraćem mogućem roku izgradi nacionalnu strategiju pridruživanja Evropskoj uniji i, drugo, obavezuje da ovu Skupštinu svaka tri meseca obaveštava i izveštava o tome šta je na planu evropskih integracija u Srbiji urađeno. Takođe, ova rezolucija obavezuje sve nas kao poslanike Narodne skupštine, kao i ostale institucije, da i dalje radimo ne formiranju i na stvaranju jedne funkcionalne države, državne zajednice Srbija i Crna Gora, kako bi ona mogla da se kvalifikuje za članstvo u Evropskoj uniji. Rezolucija podrazumeva i članstvo u Partnerstvu za mir, takođe kao strateški i nacionalni cilj Republike Srbije u okviru njenog članstva u državnoj zajednici Srbija i Crna Gora, zato što je to proces, kome ne samo da pripadaju sve zemlje Evrope, osim Bosne i Srbije, već je i to bespovratan proces reforme vojnih snaga, odnosno reforme vojske koji je takođe jedan od preduslova za članstvo u EU. To je proces u kome se Srbija i Crna Gora već nalaze i to je proces koji je bespovratan u smislu jednog dugoročnog procesa, koji podrazumeva i članstvo u EU. Konačno, ova rezolucija se takođe zalaže za ispunjenje svih međunarodnih obaveza Republike Srbije i odlučno podržava stav da se sva lica osumnjičena za zločine počinjene tokom oružanih sukoba od 1991. do 2000. godine na području bivše SFRJ privedu pravdi u skladu sa pozitivno-pravnim propisima i međunarodnim obavezama. Ako želimo da budemo ozbiljna država i ukoliko smatramo da možemo kao takvi biti viđeni u svetu, onda moramo poštovati ne samo svoje međunarodne obaveze, već i one obaveze na osnovu zakona koje smo sami doneli i u tom smislu se izjašnjava i ova Rezolucija. U tački 9. Rezolucije pozivaju se sve političke stranke, nevladine organizacije, sindikati, udruženja poslodavaca, verske zajednice, mediji i svi građani Srbije da se pridruže ciljevima ove Rezolucije, s obzirom da su to sve subjekti koji su u proces evropskih integracija na ovaj ili onaj način i u skladu sa svojim obavezama, pravima i nadležnostima uključeni. Mi ne možemo očekivati da ćemo ući u Evropu, odnosno da ćemo postati punopravni članovi Evropske unije ukoliko to nije cilj oko koga smo svi jedinstveni. Ne možemo biti deklarativno za EU, a ne želeti da ispunimo neke od osnovnih preduslova koje to članstvo podrazumeva. Ne možemo nastupati nejedinstveno pred samom EU, jer time štetimo sopstvenom položaju i u EU i uopšte u međunarodnoj zajednici i svim onim organizacijama čiji smo inače član. Prvenstvena namera predlagača ove rezolucije je formiranje najšireg mogućeg društvenog, političkog i nacionalnog konsenzusa oko cilja pridruživanja EU. Samo jedinstvena država, odnosno samo jedinstvene institucije i samo jedinstven stav prema međunarodnoj zajednici i prema samoj EU uspešno nas mogu dovesti do tog članstva. Samo politika konsenzusa oko strateških pitanja, upravo procesa evropskih integracija, može da rezultira u punopravnom članstvu u EU i zbog toga je i moje lično i zadovoljstvo članova Odbora za evropske integracije, što je tekst ove rezolucije proizašao kao rezultat konsenzusa i to konsenzusa svih onih snaga koje se za punopravno članstvo u EU zalažu. Mi očekujemo da će usvajanje ove rezolucije biti prvi korak ka stvaranju tog konsenzusa i da će Srbija u narednom periodu jedinstveno nastupati kada je reč o procesu evropskih integracija. Bez obzira na pojedine političke razlike, koje, normalno je, između političkih stranaka postoje. Takođe, očekujemo da će ova rezolucija biti poštovana u kompletnom tekstu i da će se njenim ciljevima zaista pridružiti svi oni subjekti na koje se evropske integracije odnose, a one se odnose na svakog građanina ove zemlje, jer svaki građanin ove zemlje će sutra upravo da oseti sve one koristi i mogućnosti razvoja zemlje i njenog progresa koje donosi punopravno članstvo u EU. EU nema alternativu. Mi imamo dva izbora, odnosno dve alternative. Možemo da idemo ka punopravnom članstvu u EU i na taj način postanemo deo savremenog sveta, odnosno da postanemo deo Evrope što prirodno i geografski već i jesmo i u Srbiji je evropska tradicija nešto što postoji decenijama. Možemo sa druge strane da odlučimo da ne želimo u Evropsku uniju, i u tom slučaju dovodimo sebe u položaj izolacije u Evropi, odnosno u položaj zemlje koja nema mogućnosti da sarađuje sa Evropom i koja je u potpunosti, iako se nalazi u srcu Evrope, sa svih njenih tokova i puteva skrenuta. Ne možemo sebi dozvoliti da ne budemo svesni onih obaveza koje moramo ispuniti da bi to punopravno članstvo ostvarili. Jedino tako možemo da očekujemo da će se naš put završiti punopravnim članstvom u Evropskoj uniji i samo tako možemo postati deo evropske porodice. Zbog toga, u ime predlagača ove rezolucije, pozivam sve poslanike Narodne skupštine da glasaju za ovu rezoluciju i da time na jasan i nedvosmislen način pokažu svoje, ne samo deklarativno, već i suštinsko zalaganje za evropske integracije, za sve one postupke, mere i aktivnosti koje taj proces podrazumeva, kako bi pomogli našoj državi i Srbiji i Crnoj Gori da što pre postane članica EU, gde njoj i jeste prirodno, istorijsko i suštinsko mesto. Hvala vam.
Hvala Vama. Da li izvestilac nadležnog odbora želi reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Izvolite. Gospodin Dačić. Gospodine Miniću, izvinjavam se, svi smo dobili izveštaj Odbora da je ovo usvojeno jednoglasno. Ne razumem o čemu pričamo. Da li ste bili na sastanku tog odbora? Budite ljubazni, javite se po Poslovniku, stvarno ne razumem. Da bi svima bilo jasno, Odbor za evropske integracije je na sednici održanoj 30. septembra 2004. godine raspravljao o Predlogu rezolucije o pridruživanju Ervopskoj uniji. Sednici su prisustvovali i Vladimir Todorić iz Kancelarije za pridruživanje Evropskoj uniji Vlade Srbije i Ivan Knežević iz Evropskog pokreta u Srbiji. Na osnovu člana 75. Poslovnika Odbor za evropske integracije podnosi Narodnoj skupštini sledeći izveštaj: Odbor je jednoglasno usvojio Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji. Izvinite, ako niste bili na Odboru, ne razumem kako ste mogli da izdvojite svoje mišljenje na prethodnom sastanku koji nije to razmatrao. Budite ljubazni, čitajte dokumenta koja dobijamo. Izvinjavam se lično, ali stvarno nemam osnov po kome bih Vam dao reč sada. Imaćete prilike kasnije. Izvolite gospodine Dačiću.
Dame i gospodo poslanici, Predlog rezolucije o kom danas raspravljamo vezan je za temu oko koje, čini mi se, postoji apsolutna saglasnost političkih stranaka u Srbiji. Mislim da nema stranke u Srbiji koja je protiv ulaska i pridruživanja Evropskoj uniji. Problem je u tome što nas dovodite u situaciju da merite naš odnos prema Evropskoj uniji odnosom prema predlogu ove rezolucije. Upravo zbog toga smo želeli i predlagali, a to smo i napisali u amandmanima, određene varijante teksta ove rezolucije koja bi bila prihvatljiva za sve političke stranke u Srbiji. To, nažalost, nije prihvaćeno. Zato mislim da poruka koja će danas biti poslata iz Skupštine Srbije nije dobra za Srbiju, a to je poruka da Srbija nije jedinstvena oko toga da li se želimo pridružiti Evropskoj uniji ili ne. Šta je problem u tekstu ove rezolucije? Problem je u tome što se kroz pridruživanje Evropskoj uniji ovde spominje nešto što uopšte nije predmet ove rezolucije. Ovo je rezolucija o pridruživanju Evropskoj Uniji. Neka ostane tako ili promenite naslov pa neka bude pridruživanje Evropskoj uniji i Partnerstvu za mir. Kakve veze ima Partnerstvo za mir sa evropskim integracijama i Evropskom unijom? U stavu 1. ove rezolucije se kaže: "Narodna skupština Republike Srbije potvrđuje da je ubrzani ulazak Republike Srbije kao članice državne zajednice Srbija i Crna Gora u punopravno članstvo u Evropskoj Uniji i pristupanje Partnerstvu za mir strateški i nacionalni cilj kojem će u budućem radu Narodna skupština Republike Srbije davati punu i stalnu podršku". Nije danas tema da se izjašnjavamo da li smo za ili protiv ulaska u Partnerstvo za mir. Partnerstvo za mir nije program Evropske Unije. Partnerstvo za mir je program NATO-a. Onda je bolje da napišete jasno da je strateški cilj ulazak u NATO, pa da se i o tome izjasnimo. Partnerstvo za mir je program NATO pakta i nemojte nas terati da se izjašnjavamo da li smo za ili protiv tog programa. Hajde da se izjašnjavamo na referendumu, kao što smo mi predložili, da li smo za ulazak u NATO. Nisu problem čak ni te institucije, kao što je NATO. Problem je koji su to uslovi da bi mi mogli da budemo članovi NATO-a i šta to Srbija treba da ispuni da bi mogla da bude članica? To je oodustajanje od ratne štete i isporučivanje Hagu svih naših državljana koji se nalaze na listi. Vi znate da je to za SPS neprihvatljivo. Zato smo predlagali više puta i predložili smo zvanično, kao amandman, da se deo rečenice "i pristupanje Partnerstvu za mir" briše iz teksta rezolucije, jer ovo je rezolucija o pridruživanju Evropskoj Uniji, a ne Partnerstvu za mir i NATO-u. Osim ukoliko interes nije da se postigne konsenzus. Ukoliko je interes i dalje takav da se Srbija deli, da se Srbija cepa sekirom na deo koji je navodno demokratski i na deo koji je navodno nedemokratski, odnosno na deo koji je navodno za evropske integracije i deo koji je navodno protiv evropskih integracija. Nemojte više cepati Srbiju. To radi i Boris Tadić ovim što je uradio juče. Nije dobro za Srbiju da tri najvažnije državne institucije, Narodna skupština Republike Srbije, Vlada Republike Srbije i predsednik Republike Srbije imaju različite stavove o vitalnim nacionalnim i državnim interesima. Ovde smo u Skupštini jednoglasno usvojili plan za političko rešenje krize na Kosovu i Metohiji. Jednoglasno smo se dogovorili kao šefovi političkih partija da ćemo pozvati Srbe da izađu na izbore samo ukoliko međunarodna zajednica prihvati osnove i suštinu tog plana. Boris Tadić juče, u svojstvu predsednika Srbije, poziva Srbe da izađu na izbore na Kosovu i Metohiji što je politički štetno, a podsetio bih da je Demokratska stranka, čiji je Boris Tadić predsednik,dva puta u Srbiji bojkotovala izbore, 1992. i 1997. godine. Da li je moguće, dame i gospodo, da su tada bili veći razlozi za bojkot izbora u Srbiji nego što su danas razlozi da Srbi bojkotuju izbore na Kosovu i Metohiji? Da li je i bojkot izbora demokratski način za prava Srba na Kosovu i Metohiji? Time se Srbija takođe deli. Ovim predlogom rezolucije se izaziva cepanje Srbije na blokove koji ne postoje. Oko pristupanja Evropskoj Uniji ne postoje razlike. Nemojte nas terati da ne glasamo za nešto što je nesporno. SPS jeste za pristupanje Evropskoj Uniji. Ono što je napisano od strane predlagača –razlozi za razmatranje po hitnom postupku – apsolutno ne stoji. Znam da ovde niko ne čita obrazloženje i ne čita razloge za razmatranje po hitnom postupku pa bih podsetio šta piše u razlozima. Predlagači smatraju da bi odlaganje usvajanja rezolucije bilo kočnica ubrzanom integrisanju Srbije i Crne Gore u Evropsku Uniju. Kako bi to bila kočnica ako ne usvojimo ovu rezoluciju? Nemojmo da budemo politički na potpuno pogrešnoj vodenici. Ovde u obrazloženju stoji da smo 2000. godine bili udaljeniji od Evropske Unije nego 1990. godine. Gde smo 2004. godine i šta ste radili četiri godine? Dame i gospodo, vama je evropsku integraciju u Srbiji vodio Čedomir Jovanović kao potpredsednik Vlade zadužen za evropske integracije. Jesmo li za korak bliži evropskim integracijama nego 1990. godine kada je bila komunistička jednopartijska država? Mislim da ovim što je napisano kao obrazloženje apsolutno ne stoji razlog za hitan postupak. Oko ovoga je trebalo napraviti politički konsenzus, a ne izaći sa ovakvim predlogom pred poslanike. Drugi naš amandman se odnosi na deo kojim se izražava puna spremnost Narodne skupštine Republike Srbije za ispunjenje svih međunarodnih obaveza Republike Srbije. Mi smo tu predlagali da se stavi tačka. Spremnost Srbije za ispunjenje svih međunarodnih obaveza. Nastavljena je rečenica koja glasi - i odlučno podržava stav da se sva lica osumnjičena za zločine počinjene tokom oružanih sukoba u periodu od 1991. do 2000. godine na teritoriji bivše SFRJ privedu pravdi u skladu sa pozitivno pravnim propisima i međunarodnim obavezama. Zar nije bilo jednostavnije da se stavi tačka u prvom delu rečenice i da se ponovo ne deli Srbija zbog ovog pitanja u odnosu prema Evropskoj Uniji? Naši pozitivno pravni propisi govore da su zabranjena izručenja naših državljana Haškom tribunalu. Našipozitivno pravni propisi, odnosno Ustav Republike Srbije o tome jasno govori. Prihvatanje ovakvog stava u rezoluciji sutra neko može uzeti kao alibi za izručenje naših državljana Haškom tribunalu. Još jednom, na kraju, zaista mislim da nije naš problem rezolucija. Naš problem je u tome hoćemo li zaista raspraviti šta je ono što je sporno u našim odnosima prema Evropskoj Uniji. Šta je još sporno, osim Haga? To je ono o čemu nećete da pričate. Sporno je to što smo, u vreme akcije "Sablja", imali hapšenje 12.000 ljudi bez odluke nadležnog suda. Imate izveštaj Komisije za praćenje sprovođenja međunarodnog ugovora protiv mučenja i torture koji je katastrofalan za Srbiju u ovom trenutku. Imate problem u ekonomskim odnosima između Srbije i Crne Gore. To je ono o čemu ne govorite. Problem je i Kosovo i Metohija. Treba da se zalažemo da u Evropsku uniju uđu Srbija i Crna Gora, a ne Srbija, Kosovo i Crna Gora. Kao što znate, Evropska unija je pokrenula paralelni proces za pridruživanje Kosova. Govorim vam kao predsednik glavnog odbora SPS-a i predsednik ovog poslaničkog kluba da SPS još jednom izražava svoju spremnost. Glasaćemo za svaki predlog zakona kojim se harmonizuje naše zakonodavstvo sa zakonodavstvom Evropske Unije. To je razlog zašto ne možemo brzo u Evropsku Uniju. Zašto ne predložite takvu harmonizaciju? Zašto to nije radila prethodna Vlada, ona pretprošla Vlada i ova sadašnja Vlada?
Izvinite gospodine Dačiću, da li ćete koristiti i sledećih 10 minuta?
Ne, završavam. Hvala. Ovaj predlog rezolucije izaziva podelu među poslanicima i ne odražava jedinstvo Srbije i konsenzus u Srbiji. Zato poslanici SPS-a, ukoliko ne budu prihvaćeni naši amandmani, na koje smo još davno ukazivali, ne mogu glasati za ovaj predlog rezolucije. Hvala.
Hvala Vama. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika želi reč? Izvolite, u ime predlagača.
Kao što sam već rekla u uvodnoj reči, predlagači rezolucije su upravo pošli od neophodnosti da se u vezi sa pitanjem evropskih integracija postigne najširi mogući konsenzus u Srbiji, i Srbiji i Crnoj Gori, pošto je Srbija članica državne zajednice Srbija i Crna Gora. Međutim, sa druge strane smo isto tako nastupali u skladu sa činjenicama. Postoje određene činjenice koje su vezane za proces evropskih integracija, odnosno određeni kriterijumi koje svaka zemlja, koja želi da postane član Evropske unije, mora da ispuni. Tu su, s jedne strane, tzv. politički kriterijumi, koji se odnose na svaku zemlju ponaosob, i određeni tehničko-operativni kriterijumi, koji se pre svega tiču usklađivanja, odnosno harmonizacije propisa. Inače, Narodna skupština Republike Srbije se, u tački 4. rezolucije, obavezuje da će usklađivanje zakonodavstva Republike Srbije sa pravnim tekovinama Evropske unije dobiti prioritet u radu Narodne skupštine Republike Srbije, uključujući i uvođenje posebnih procedura za poboljšanje efikasnosti tog procesa. Procedure u skladu sa poslovničkim odredbama, naravno, mogu biti različite. Kada je reč o Partnerstvu za mir to je, kako sam i rekla u prvom obraćanju, bespovratan proces, koji ne mora nužno da vodi članstvu u NATO-u. To je nešto o čemu će se razgovarati kada uopšte bude postojala eventualna perspektiva da Srbija, odnosno Srbija i Crna Gora, postane članica NATO-a. U prilog tomeponovila bih još jednom da u Evropi samo Bosna i Hercegovina, i Srbija i Crna Gora, nisu članice Partnerstva za mir. Osim toga, uPartnerstvu za mir nalaze se i Rusija i Belorusija, kao i većina bivših sovjetskih republika u azijskom delu koje, prema informacijama koje imamo, svakako u ovom trenutku ne pretenduju na članstvo u NATO-u, ali su svesne potrebe da se reforma vojnih snaga, odnosno njihovo osavremenjivanje, može najlakše i najbrže postići upravo kroz ovaj proces. U tom smislu smatramo, s obzirom da je reforma vojske, odnosno vojnih snaga jedan od uslova za pristupanje Evropskoj uniji, da je najlogičniji put da taj uslov prema Evropskoj uniji ispunimo upravo pristupanjem Partnerstvu za mir, koje, ponavljam, ne mora da znači i direktnu aplikaciju za članstvo u NATO-u. To je nešto o čemu će se naša zemlja izjasniti kada za to dođe vreme. Kada je reč o obavezama,a to se odnosi i na obaveze prema Haškom tribunalu, radi se o obavezama koje mi imamo pre svega kao članica Ujedinjenih nacija. Imamo ih i prema pozitivnim propisima. Konkretno mislim na Zakon o saradnji sa Haškim tribunalom iz 2001. godine, koji je tada donet na saveznom nivou, tada još uvek SRJ, i to su obaveze, dopadalo se to nama ili ne, koje jesu uslov za ubrzanje procesa evropskih integracija, odnosno u našem slučaju obaveze tj. ispunjavanje obaveza koje su uslov za sticanje statusa kandidata za članstvo. Mi ne želimo da delimo Srbiju, ali smo isto tako svesni da, dopadalo se to nama ili ne, moramo ispuniti i neke obaveze koje jesu bolne, odnosno obaveze koje mogu da dovedu do različitih podela u društvu u Srbiji. Međutim, ukoliko zaista ozbiljno želimo da pristupimo Evropskoj uniji, odnosno da postanemo njen punopravni član, mi moramo te obaveze ispunjavati, pri čemu naravno moramo voditi računa da naša pregovaračka pozicija, prilikom pregovora o načinu i modalitetima ispunjavanja tih obaveza, bude što je moguće bolja, jer to jeste naš nacionalni interes. Nismo mi država koja želi po svaku cenu da ispunjava obaveze na svoju štetu. Naravno da ne. Vrlo smo svesni nacionalnog interesa i ono što moramo da učinimo je da svojoj državi obezbedimo najbolju moguću poziciju prilikom razgovora i pregovora o načinima ispunjavanja tih obaveza. Sa druge strane moramo pokušati da olakšamo sebi i ubrzamo pristup u Evropsku uniju tako što ćemo učestvovati u onim procesima koji to članstvo ubrzavaju. Jedan od takvih procesa je i Partnerstvo za mir. Ako su Rusija i Belorusija, kao zemlje koje ne pretenduju na članstvo u NATO-u, ušle u taj proces da bi olakšale reformu svojih oružanih snaga, zašto bi Srbija išla težim putem? Zbog toga, kada govorimo o konsenzusu, moramo govoriti o onom konsenzusu koji je realan i koji zaista vodi članstvu u Evropskoj uniji. Deklarativni konsenzus koji kaže da mi želimo da budemo članovi ali ne želimo da učestvujemo u procesima i ispunjavamo obaveze koje to članstvo podrazumeva, nije realan konsenzus. On ne vodi u Evropsku uniju. Samo onaj konsenzus koji se zasniva na činjenicama i realnosti nas u Evropsku uniju zaista u najkraćem mogućem roku i vodi. Hvala.
Izvolite, replika, gospodin Dačić.
Po Poslovniku.
Izvinite, izvolite – po Poslovniku.
Javio sam se po Poslovniku pošto je očigledno da su moje reči pogrešno protumačene. Gospođa Milivojević ili gospođica Milivojević je onim što je rekla još jednom potvrdila da nije bila slučajnost ta priča o Partnerstvu za mir. Nisam govorio o tome da li smo za ili protiv, nego šta je tema današnje sednice. Da li je tema današnje sednice Evropska unija, ili Partnerstvo za mir? Ako je Partnerstvo za mir, onda promenite naziv ovog dokumenta. To nije isto. Nemojte kao u Strategiji odbrane državne zajednice Srbija i Crna Gora da pričamo o strategiji odbrane, a prva rečenica u uvodnom delu kaže – polazeći od nacionalnog interesa da budemo članica NATO-a. Ko je utvrdio taj nacionalni državni interes? Moramo prvo da ga utvrdimo pa onda da od toga polazimo. Zato ovo i deli Srbiju. Ono što ne deli Srbiju jeste pridruživanje Evropskoj uniji, uz sve obaveze koje nosi to pridruživanje, i mi smo tu predložili da se stavi tačka, bez dodatnog komplikovanja cele situacije. Naše obaveze prema Evropskoj uniji, dame i gospodo, ne odnose se samo na obaveze prema Haškom tribunalu, nego se odnose i na ljudska prava i slobode, na ispitivanje zloupotreba koje su bile u vreme akcije "Sablja", mučenja i torture nad ljudima, na sprečavanje šverca na našim granicama,na sprečavanje korupcije i kriminala. U vreme vaše vlasti, za vreme od četiri godine - od 5. oktobra do danas - što niste ispunjavali obaveze prema Haškom tribunalu? Karla del Ponte je konstatovala da su one na najnižem nivou za proteklih nekoliko godina. Ako već smatrate da treba da ispunjavate te obaveze, ispunjavajte ih. Nemojte da se žalite nekome. Vi ste na vlasti. Što ne izručite te generale Haškom tribunalu? Nećete zato što to ne želi većina građana Srbije. Nemojte onda da pišete nešto što nećete. U tome jeste problem što se stalno želi podela u Srbiji navodno na evropski i demokratski blok. Oni koji sebe zovu demokratama, su to samo po imenu. Pričate o obavezama prema Ujedinjenim nacijama. Tu je prisutan čovek koji je prisustvovao podizanju zastave SRJ u poslednjem delu 2000. godine, posle 5. oktobra, kao nove članice Ujedinjenih nacija. Vi ste definisali da smo mi nova članica koja je primljena krajem 2000. godine. O kakvim obavezama vi onda pričate? Mi treba da ispunjavamo svoje obaveze i svako ko je vršio ratne zločine, treba da odgovara. Nemojmo govoriti samo o izručenjima. Niko ne brani da se sudi pred domaćim sudovima, niko ne brani da tražimo isti status kao što imaju Hrvatska i BiH, koje mogu svojim državljanima da sude u svojoj zemlji. Najlakše je imati jednosmernu saradnju, ali to onda nije saradnja. Najlakše je imati konsenzus, ali čini mi se da vi ovde hoćete samo konsenzus sa Evropskom unijom. Hajde da prvo postignemo konsenzus unutar našeg naroda i unutar naše države, pa ćemo onda lako postići konsenzus i sa svima ostalima.
Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Dušan Proroković, pa Gordana Pop-Lazić.
Poštovani narodni poslanici, i pored nekoliko nespretnih formulacija, koje evidentno u ovoj rezoluciji postoje, DSS će podržati Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji. Prvo, to proističe iz člana 3. Ustavne povelje Srbije i Crne Gore i jeste ustavna obaveza Republike Srbije. Drugo, Srbija na ovaj način jasno i nedvosmisleno pokazuje i potvrđuje svoje opredeljenje. Za mene je i te kako ohrabrujuće da i neke stranke, koje su se izjasnile da neće podržati rezoluciju zbog njenog teksta, jesu za harmonizaciju zakonodavstva i ispunjavanje određenih standarda. Rezolucije su u nekim parlamentima u pribaltičkim republikama donošene tri ili četiri puta. Biće još dosta govora o ovome, kako i šta bude stizalo na dnevni red i kako se reforme budu odvijale, u kom segmentu, tako da ćemo verovatno i ovu postojeću rezoluciju u nekom narednom periodu menjati. Međutim, kada govorimo o izgradnji politike Republike Srbije u oblasti integrisanja i ulaska u Evropsku uniju, nevezano za rezoluciju, mi tom poslu moramo pristupiti hladne glave. Ne smemo biti niti eurofobični, niti euroeuforični. Ne smemo biti eurofobični, jer tamo gde se javila eurofobija, strah od Evropske unije, nastali su veliki problemi po ulasku tih država u Evropsku uniju. Tamo gde postoje euroeuforični političari, predstavnici nevladinog sektora i razni analitičari, koji Evropsku uniju doživljavaju kao šansu da država pobegne od svog identiteta, pobegne od same sebe, postoji slučaj koji se može opisati jednom rečenicom– da je Evropska unija upala u zamku sopstvene privlačnosti – što takođe predstavlja opasnost za narod i državu prilikom evropskih integracija. Ovo govorim zato što ulazak u Evropsku uniju mi moramo gledati iz dve perspektive, perspektive naših strateških ciljeva i perspektive naših nacionalnih ciljeva. Strateški i nacionalni ciljevi ne smeju se poistovećivati. Države koje su poistovećivale strateške i nacionalne interese, loše su prošle u procesu integracija. Naš strateški cilj jeste Evropska unija i svi se ovde slažemo. Da li je naš nacionalni cilj u svakom segmentu ulazak u Evropsku uniju? Sumnjam da je tako. Dokazaću to na primeru proizvodnje jednog poljoprivrednog proizvoda, maline. Evropsko tržište u ovom trenutku apsorbuje 140.000 do 150.000 malina. Srbija je najveći proizvođač malina u svetu, koji proizvodi 60.000 do 80.000 tona malina. Države bivšeg istočnog bloka Poljska i Mađarska ulaskom u Evropsku uniju su prestruktuirale svoju poljoprivredu u okviru evropskih kvotizacija pa nisu mogle da proizvode višak poljoprivrednih proizvoda koje su nekad gajile, tako da svoju poljoprivredu preorijentišu na proizvodnju maline. Danas Poljska proizvodi 45.000 tona, Mađarska 15.000 do 20.000 tona. U trenutku prijema Srbije u Evropsku uniju, kada će verovatno malina biti kvotizovana, odnosno definisaće se gornje norme za njenu proizvodnju u okviru evropskih granica, Poljska bi trebala da proizvodi 70.000 tona, a Mađarska 50.000 tona. One, kao stare članice Evropske unije, verovatno će u tom trenutku lobirati protiv Srbije, što je njihovo legitimno pravo. Tražiće da Srbija svoju proizvodnju smanji. Naš nacionalni interes nije da prepolovimo svoju proizvodnju maline već da uposlimo sve svoje kapacitete. Zato država već u ovom trenutku mora da razmišlja šta će sa tim, kako će se vršiti restruktuiranje cele privrede, šta su naše komparativne prednosti na evropskom tržištu.Ne postoji ni jedna država koja je liberalizacijom uspela da sačuva svoje tržište. Pri definisanju i strateških i nacionalnih ciljeva, mi moramo prvo definisati šta su evropski standardi koji su odmah primenjivi na naše zakonodavstvo, zatim polako implementirati i primenjivati nešto što se zove evropsko komunitarno pravo u naš sistem zakonodavstva i uopšte u onakav društveni i politički okvir kakav želimo da u Srbiji bude. Opet, evropsko komunitarno pravo protiče iz tzv. zajedničkih tekovina, iz akikomunitera. Zašto ovo pričam? Zato što je akikomuniter trenutno napisana na oko 80.000 strana. Taj broj strana zajedničkih tekovina Evropske unije će se sve više i više povećavati u nekom narednom periodu. Srbija još uvek nije prevela sve. U Srbiji ne postoji usvojena ujednačena terminologija šta su direktive, odredbe, uredbe,smernice, preporuke Evropske unije. Čak i u samom tekstu rezolucije pojavljuje se naslov "Agenda iz Soluna". Šta znači reč "agenda" u našoj terminologiji, terminologiji evropskih integracija? Ja agendu shvatam kao neki raspored aktivnosti, jer je na Samitu u Solunu ipak neki raspored aktivnosti za zapadni Balkan usvojen, ali agenda, po Vujakliji, ima još nekoliko sinonima. Ovo samo stvara konfuziju i plašim se da nas udaljava od Evropske unije, izaziva razne polemike. Podsetiću da je u Sloveniji ovaj proces od 1993. godine radio rektor Ljubljanskog univerziteta prof. dr. Mencinger, koji je unifikaciju i normiranje jezika reformi radio godinu i po dana. Kritikovala ga je tadašnja opozicija, od prekjuče slovenačka vlast, puno zbog toga. Rekli su da je to izgubljeno vreme, ali verujte, nekada se mora na početku nešto vremena izgubiti da bi se kasnije, tokom procesa integrisanja, puno dobilo. Takođe, ono što predstavlja kočnicu za evropske integracije, jeste naša administracija. Treći kriterijum iz Kopenhagena govori o neophodnosti edukovanja administracije koja može da apsorbuje sve pravne normei evropske standarde koji stižu od strane Brisela. Nažalost, do 2000. godine se o tome nije ni razmišljalo. Do danas se radi partikularno, od ministarstva do ministarstva. Na taj posao se ne gleda integralno. Mislim da smo po pitanju administracije, ne mislim ja, nego su to nečije tuđe analize, u čije podatke verujem, mi svetlosnu milju čak i iza Makedonije. O Republici Hrvatskoj i koliko su u institucijama Republike Hrvatske ti procesi odmakli, da i ne pričam. Ono što je najbitnije za evropske integracije je kontinuitet rada. Nažalost, mi sada imamo kontinuitet konfuzije. Zato mislim da je najbolji put kojim ćemo krenuti ka evropskim integracijama put postizanja konsenzusa među svim političkim subjektima u što je moguće više segmenata, konsenzusa u nekom daljem budućem periodu o našem termin planu – šta ćemo 2006. godine, 2008. godine, 2010. godine. Ma ko u Srbiji bio na vlasti, politika integracija se ne sme menjati. Za ovaj proces su nam potrebne ne samo političke stranke već inevladine organizacije, strukovna udruženja, odnosno, potrebno je puno pojedinaca koji svoj doprinos moraju da daju u formiranju nečega što se zove društveni i politički konsenzus, u što je moguće većem broju dodirnih tačaka. Nerad jeste doprineo da imamo konfuziju u politici evropskih integracija u Srbiji, ali ne mogu da ne kažem da su različiti međunarodni faktori tu konfuziju povećavali, podgrejavali, katkad i inicirali. Jučerašnje usvajanje jedne deklaracije za koju su lobirali poslanici iz Mađarske i Albanije, a tiče se ugroženosti prava nacionalnih manjina na prostoru Srbije i Crne Gore, odnosno Srbije, jeste upravo primer toga. Na Samitu EU u Solunu je jasno rečeno da se mora jačati međuregionalna saradnja, da se moraju jačati bilateralni odnosi država u okruženju i još od ranije funkcioniše nešto što se zove KARC program. Srbija je ponudila svim svojim susedima, koliko sam upoznat i 2001. i 2004. punu saradnju u ovom smislu. Sada imamo nešto što je ujedinilo FIDES i SDP u Mađarskoj, a to je deklaracija protiv Srbije. Na ovakav način se ne jačaju dobrosusedski odnosi. Na ovakav način se ne pravi dobrosusedska saradnja nego se odnosi kvare, radikalizuju javno mnjenje i u Mađarskoj i u Beogradu, što nije dobro. Uzeću još jedan primer - izbori na Kosovu i Metohiji. Ni jedan evropski standard nije ispunjen. Na građane se vrši pritisak da na takve izbore izađu. Izbori su ili slobodni ili ih nema. Neslobodni izbori nisu izbori. Ako je Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije, po Rezoluciji 1244, i ako za Srbiju važe neki evropski standardi samim tim i važe i za Kosovo i Metohiju. Mislim da se ti evropski standardi moraju sprovoditi i na teritoriji Kosova i Metohije, umesto što se ljudi na biračkim mestima obezbeđuju sa kalašnjikovima, ili da se poslanici do zgrade Skupštine... (Predsednik: Izvinite, koristite li sledećih 10 minuta? ) ... ili da se poslanici do zgrade Skupštine Kosova i Metohije dovoze u blindiranim tenkovima. Ti evropski standardi i kriterijumi ne postoje, pa ne mogu biti ni u Prištini. DSS poziva sve političke partnere u Skupštini Srbije, i iz redova vlasti i iz redova opozicije, da aktivno učestvuju u kreiranju našeg puta u EU i naše politike evropskih integracija. Otvoreni smo za saradnju sa svima i pozivamo vas da u što je moguće većem broju tačaka, što hitnije ostvarimo konsenzus. Hvala.
Reč ima Gordana Pop-Lazić, a potom predlagač. Pošto ima nekih glasova, nije neophodno da taj sat koristimo po Poslovniku, kasnili smo sa početkom, mislim da je najbolje posle izlaganja gospođe Pop-Lazić dati pauzu, ali ima ona svojih 20 minuta, za koje će odlučiti kako će da ih koristi, a potom ćemo dati pauzu. Izvolite gospođo Pop-Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, prema nekom mom opštem znanju šta je to rezolucija, kada neko podnese predlog rezolucije pretpostavljam činjenicu da postoji barem saglasnost, volja većine u parlamentu ili barem da je predlog rezolucije ponuđen svim poslaničkim grupama, pa da je želja onoga ko je inicijator da se stvori konsenzus i da se iz toga iskristališe neki dokument koji bi zaista značio nešto za državu, iza koga bi stajala jedna parlamentarna većina koja bi predstavljala volju većine birača u Srbiji. Gospodin Proroković je za ovom govornicom pozvao narodne poslanike da glasaju za rezoluciju, kao da zastupa stav Vlade ili kao da čitava njegova poslanička grupa stoji u potpisu ove rezolucije. A mi imamo predlog rezolucije podnet od strane Ksenije Milivojević, narodnog poslanika Gordane Čomić, Suzane Grubješić, Đorđa Mamule, Miodraga Stamenkovića, Vojkana Tomića. Ne sporim svakom narodnom poslaniku da podnese, u skladu sa Poslovnikom i Ustavom, predlog rezolucije,deklaracije, zakona, ali zbog javnosti treba da se zna ko je ovu rezoluciju predao i ko je pokrenuo pitanje – Rezolucija o pridruživanju EU. Koliko je meni poznato, prateći političku scenu u Srbiji, ne znam da postoji politička partija koja je zastupljena u parlamentu, a koja nije za evropske integracije. Dakle, kome to u svetu nije jasno da mi jesmo za evropske integracije, pa sad treba da potpišemo ovakav jedan tekst ili da ga objavimo u "Službenom glasniku", da bi to neko u svetu saznao? Ovde treba da postavimo jedno obrnuto pitanje - da li nas neko zove u te evropske integracije? Ako nas zove, pod kojim uslovima nas zove i da li možemo te uslove da ispunimo? Ovaj tekst je politički pamflet. Ovo ne zadovoljava minimum kriterijuma jedne ozbiljne rezolucije, iza koje bi trebalo da stoji država. Vlada svoje mišljenje o ovoj Rezoluciji nije dala. Barem mi nismo dobili mišljenje, a trebalo je, obzirom na značaj teme o kojoj se radi. Dakle, vrlo neozbiljno pripremljeno, čak, ubeđena sam, nije pripremljeno ovde, nije ni u tom matičnom Odboru za evropske integracije. Ovo je došlo iz inostranstva. Zašto? Objasniću vam sada. Ovaj tekst i slučajnost da je ovo danas na dnevnom redu jeste sinhronizovan potez onoga ko vuče konce političke u Srbiji sa onom izjavom koju je dao predsednik Republike Boris Tadić juče u 20,05 časova. Ova Rezolucija, pogledajte malo bolje vi koji se izjašnjavate da hoćete da glasate za ovu rezoluciju, treba da pokrije ono što je Boris Tadić juče rekao, a ja sam ubeđena da ovde bar dve trećine poslanika, ako ne i više, osuđuje onakvu izjavu Borisa Tadića. U rezoluciji, pod tačkom 2, gde stoji da Narodna skupština Republike Srbije izražava punu spremnost da ispuni sve neophodne preduslove potrebne za ubrzanu integraciju u Evropsku uniju, podrazumeva se i to što je Boris Tadić juče protivustavno sebi dao za pravo da on pozove Srbe da na Kosovu izađu na izbore. Ako nema slobode, nema ni slobodnih izbora. Drugo, nigde u Ustavu ne piše da to sme da radi i ne u naše ime. Ako se sa nekim savetovao, a kaže da se savetovao sa nekim političkim faktorima, molim da čujemo koji su to politički faktori, osim Čedomira Jovanovića, Krisa Patena, Havijera Solane i Karle del Ponte? U njihovo ime neka kaže da poziva Srbe na Kosovu da izađu na izbore. U naše ime to ne može i ne sme da kaže. Zbog toga je SRS danas podnela predlog za pokretanje postupka za opoziv predsednika Republike. Vrlo dobro znate šta je za taj predlog potrebno – 84 potpisa narodnih poslanika, da se predlog nađe u proceduri u Narodnoj skupštini, da rasprava teče i da se nakon rasprave dve trećine poslanika izjasni za taj predlog, a onda narod na referendumu kaže svoje – hoće li ovakvog predsednika NATO-a ili hoće predsednika koji će štititi interese Srbije i srpskog naroda, kao što je Boris Tadić obećavao a danas to ne radi. Ovakvo razočarenje nije samo moje i SRS, mi smo mogli da pretpostavimo šta će Boris Tadić da uradi nakon što postane predsednik, da zaboravi na sva svoja predizborna obećanja i odmah odleti u Ameriku, pa se vrati, pa piše Bušu onakvo pismo i ponižava srpski narod, pa izađe u predizbornoj kampanji pred lokalne izbore, pa deli narod na ovakve i onakve. Što kaže Boris Tadić u jednom tekstu u vezi sa tim kakav je srpski narod - Vojvodina je naš most ka Evropi, a ukoliko Demokratska stranka Srbijenapravi bilo kakav politički dogovor, saradnju ili pakt sa SRS onda nema nikakvih mogućnosti da se održi kohabitacija između predsednika Srbije i predsednika republičke Vlade. Da li je ovo ono što Evropa traži od nas na političkoj sceni? Da li predsednik Republike sme ovde da preti nekoj političkoj stranci da sarađuje sa drugom političkom strankom? Kakva je to kohabitacija? Ovo je politikantstvo, sama rezolucija, ali i ovakvo držanje aktuelnog predsednika Republike, koji zbog toga mora da snosi adekvatne posledice. Šta još on kaže? "Svu energiju uneću u taj dogovor, ali ne sa onima koji Srbiji i Vojvodini i svim našim gradovima rade o glavi. Srbijom moraju upravljati pošteni i normalni ljudi kako bi svet razumeo poruku da u Vojvodini i Novom Sadu ponovo ne dobijemo anahronu vlast. To bi bila katastrofa koja ne sme da nam se desi", upozorio je Tadić. Gospodine Tadiću, SRS je dobila najveće poverenje birača u Vojvodini i možete da se slikate sa ovom izjavom. Apsolutno vam ništa nije pomoglo. U Srbiji političke konce mogli su do sada da vuku neki sa strane. Vidite, nakon četiri godine, srpski narod je apsolutno shvatio na osnovu iskustva koje ima da ne može da se osloni na one koji mu ne žele dobro. Srpski narod želi da se okrene sebi i svojim interesima. Dakle, hoćemo u evropske integracije. Kako? Tako što će, prvo, morati da poštuju Rezoluciju 1244, koju su sami doneli, i da nam obezbede povratak hiljadu vojnika i policajaca na Kosovo i Metohiju. Moraće da nam vrate Republiku Srpsku Krajinu i da tamo srpski narod odluči s kim će da živi. To je po tim pravilima koja važe svuda u svetu. Moraće da nam obezbede podelu BiH 51:49. Tada možemo da uđemo u Evropu, jer će u tom trenutku biti ispoštovani svi kriterijumi, sve norme međunarodnog i istorijskog prava, i tada ćemo pokazati da smo država i narod koji zna šta hoće i čemu teži. Ono što nama fali, to je samopoštovanje. Kada nemamo samopoštovanje niko nas ni u svetu ne poštuje. Da li vidite šta nam rade? Dođu, isporuče samo naloge i onda oni koji se nalaze na odgovarajućim državnim funkcijama – zasluženim, nezasluženim, spletom nekih nesrećnih okolnosti – gledaju da te sve uslove ispune; čak i sami kažu da u ovom trenutku ne žele da vuku istorijske poteze, nego poteze od danas do sutra. Onaj političar i ona vlast koja nema viziju, koja ne vuče istorijske poteze, može samo da greši. Od danas do sutra se politika ne vodi...
Da li koristite...
Koristim 20 minuta, biće mi malo i to. One političke partije koje su vodile politiku od danas do sutra propale su na političkoj sceni Srbije. Doživele su ili doživljavaju krah. Evo, DS je izgubila 90 opština u Srbiji. DSS, takođe, propada i sama dozvoljava sebi da propada. Savete koje su dobijali od SRS, svojih političkih protivnika, ne zbog toga da bismo ih sačuvali na političkoj sceni, nego da bismo uspeli da sačuvamo i održimo državni interes, da postignemo državni interes, nisu hteli da poslušaju. Sada imaju priliku na lokalnom nivou. Neka urade šta hoće. Vreme neumitno teče, a građani Srbije umeće i znaće da procene šta treba i kako da rade. Hoću da vas malo vratim u istoriju. Moram da vas vratim u istoriju, jer dobijamo neke priručnike o EU koje su nam podelili iz Službe Narodne skupštine, tačnije priručnik koji su pisali studenti političkih nauka. Pošto smatram da sam malo kompetentnija po tom pitanju, evo kratke edukacije i vraćanja u istoriju, s moje strane. Jedna rečenica koja stoji u obrazloženju ove rezolucije kaže da usled desetogodišnje izolacije i unutrašnjeg propadanja Srbija ne samo da se nije približila Evropskoj uniji, već je 2000. godine bila udaljenija od nje nego što je bila 1990. godine. Gospodo, Mastriht je bio 1993. Vi koji ste kobajagi pisali ovu rezoluciju, 1990. godine postojala je samo petnaestorica u Evropi, a tačno je da smo 1990. godine po tim standardima mi zaista mogli da uđemo u tu Evropsku uniju. Danas, ovako osiromašeni, sa ovakvom političkom slikom i politički nestabilnom državom, sa ovakvim predstavnicima vlasti, sa ovakvom pravnom nesigurnošću ne možemo da uđemo u Evropsku uniju, iako stotinu ovakvih rezolucija donesemo. Svi da se ispotpisujemo, svih osam miliona, koliko nas ima, i oni sa pravom glasa i oni bez prava glasa, svako dete čim se rodi da u njegovo ime roditelj to potpiše, ništa nam ne pomaže. Mi ništa ove godine nismo ništa uradili da naša država zabeleži neki rast bruto proizvoda, da počne nešto da se radi. Bavili ste se sami sobom i izborima. To ste namerno radili zato što imate takav zadatak. Ne verujem da u ovoj državi na određenim ministarskim funkcijama stoje ljudi koji ne znaju svoj posao. Oni ga znaju, ali ne smeju da koriste svoje znanje jer moraju da rade ono što im se kaže, da dalje upropašćuju državu, a naročito ekonomiju. Sve je u ekonomiji. Zbog toga što smo ovako ekonomski upropašćeni, mi za Evropu ne značimo ništa. Ponovo naglašavam da je SRS je oduvek bila za evropske integracije, ali ovakve uslove vezane za Hag i za postupak za izlaženje na izbore na Kosovu i Metohiji, mi ne možemo da prihvatimo. Pod takvim uslovima ne bismo ni na Mars sleteli, makar to značilo ne znam šta i makar nam donelo ne znam šta. Samo da vas podsetimo da je u Hagu u toku suđenje petorici Srba, da je u predraspravnoj fazi njih 17, da se traži izručenje još dvadesetorice i Perišića, a što je Karla del Ponte rekla kada je nedavno bila ponovo u Beogradu. Ona kaže da oslobađanja krivice za Srbe nema, a za Hrvate ima. Do sada je osuđeno 35, devetoro je umrlo pod takvim okolnostima, neki pri hapšenju, neki tamo u Hagu, neki su se nagodili, neki su izdajnici. S obzirom da smo deo savremene istorije, moramo da priznamo da savremena istorija nije doživela toliki paradoks u političkom i pravnom smislu koliko je doživela za poslednje dve decenije. U tom periodu, te opštepoznate vrednosti koje Evropa proklamuje, koje su karakterisale političku istoriju čovečanstva, postale su ruglo sadašnje tobožnje demokratije i savremenog humanizma, gde je, bez ikakve griže savesti i političke mudrosti kolektivno kažnjavanje koje proizvodi genocid, postalo jedno od instrumenata Saveta bezbednosti. To se manifestuje kroz usvajanje rezolucije o nepravednim sankcijama prema pojedinim državama, čime se zloupotrebljava Povelja Ujedinjenih nacija. Agresija je postala instrument tobožnje humanitarne intervencije, a građanski rat koji je, kao što je kroz istoriju potvrđeno, uglavnom je bio manipulacija najuticajnije svetske sile da bi raščistila račune oko svoje sfere interesa i uticaja. To su te vrednosti za koje se zalaže Evropa i koje vi želite da prihvatite. Krajem sedamdesetih godina – neki se možda sećaju, a oni koji se ne sećaju mogli su da pročitaju i da se tako edukuju – zapadne sile pravile su svoje planove za posttitovsko vreme u Jugoslaviji u kojima je glavni cilj bio razbijanje Jugoslavije i povraćaj Slovenije i Hravtske po njihovu sferu uticaja. Krajem osamdesetih i početkom devedesetih pojavila se idealna atmosfera za to. Secesija od strane Slovenije i Hrvatske potpomognuta pre svega, znate i sami, od Nemačke, protivno tadašnjem Ustavu SFRJ i važećim ustavima Hrvatske i Slovenije. Automatski se priznaju i Slovenija i Hrvatska kao dve nezavisne države, stvara se jedno novo činjenično stanje u kome su SAD mogle da traže svoj deo interesa u okviru tada nezavisne BiH, a koja je trebalo da posluži kao oslonac za stvaranje takozvane zelene transverzale koja bi predstavljala liniju odbrane od mogućeg širenja evropskih interesa na Bliski istok. Ovo govorim zato što želim da vam objasnim da ma šta mi radili i ma ko da je bio na vlasti od te devedesete pa na ovamo, manje ili više, ova ideja onih koji su želeli da razbiju Jugoslaviju bila bi verovatno izvršena. Dakle, nemojte da se vraćamo daleko u prošlost. Godine 2000. su nam obećavali ulaz u EU u 2007., a sada kažu da između 2007. i 2012. niko neće biti primljen u EU. Nećemo ni 2020. godine. Zato, okrenite se poslu unutar države, dajte da ubrzamo zakonodavnu aktivnost, da poboljšamo uslove za dolazak zdravog kapitala, da naša privreda počne da cveta, da ljudi dobiju poslove. Kome treba ovoliki broj nezaposlenih kome u Evropi? Vidite da nam uvode vize. Rumuni su nam poslednji uveli vize, a pre njih Mađari. Gde još možemo da idemo bez vize? Ko nam je to obećao od vas pre četiri godine? Ne može se tako u Evropu. Htela sam da kažem još nešto u vezi sa pitanjem odgovornosti za pospešivanje građanskog rata, za onolike žrtve, pre svega Srba u bivšim republikama SFRJ. Zašto je došlo do stvaranja Haškog tribunala, koji nam sada stoji oko vrata kao stalna ucena – ako hoćete ovog, dajte još ovog, ili ako hoćete ovo, morate da uhvatite onog i tome slično. SAD izmišljaju Haški tribunal za kažnjavanje žrtava tog sukoba kako bi sakrile niz nepravednih radnji oko jugoslovenske krize i kako bi izbegle odgovornost oko toga. Amerikancima, a i Nemcima, je odgovaralo da najveći deo krivice svale na Srbe pa je i logično da Srbi budu najveće žrtve tog Haškog tribunala. Gospodo, šta radi država da se sa ovim izbori i da ovim ljudima pomogne?
Vreme, gospođo Pop-Lazić. Molim Vas da završite.
Vreme ću poštovati. Šta se radi da se pomogne Miloševiću, Krajišniku, Ojdaniću, Šainoviću, Milutinoviću, Šešelju, Šljivančaninu, Dokmanoviću? Mnogo smo vremena propustili. Oni koji savetuju ministra inostranih poslova, kao jedan bivši profesor koji, odgovarajući na pitanje šta biste vi uradili da je protiv vas podignuta optužnica, kaže...
Gospođo Pop-Lazić 23 minut je. Završite.
Završavam. A on kaže - ja bih se ubio. To su poruke koje Srbija šalje ljudima koji se nalaze na poternicama Haškog tribunala, umesto da ozbiljno shvati svoju ulogu i značaj i suštinu postojanja tog suda. Reći ću vam, kao ovlašćeni predstavnik SRS, da poslanici SRS ne mogu da glasaju za ovakvu rezoluciju. Nećemo se izjasniti ni protiv, da ne biste shvatili da smo protiv evropskih integracija. Prepustićemo vam da sami o tome odlučite.
Predlagač, izvolite. Imamo predlagača, imamo repliku gospodina Prorokovića.
Samo nekoliko pojašnjenja kada je reč o tome na koji način je ova rezolucija dospela do skupštinske procedure. Ono što treba znati je da je izrada radne verzije rezolucije počela nakon konstituisanja Odbora za evropske integracije. Podsetiću, u pitanju je nov odbor, dakle, odbor koji postoji tek od ovog skupštinskog saziva. Dakle, negde sredinom februara meseca i to, kako sam rekla na početku, u saradnji sa Evropskim pokretom u Srbiji i Kancelarijom Vlade Republike Srbije za pridruživanje EU je sačinjena radna grupa koju su činili članovi Odbora, predstavnici Evropskog pokreta, Vladine kancelarije. I poslanici SRS koji su članovi Odbora za evropske integracije, bili su pozvani da učestvuju u radu te radne grupe, kako bi radna grupa bila sastavljena od predstavnika svih političkih stranaka, koje su, po Poslovniku, zastupljene u Odboru. Obrazloženje, koje je meni kao predsedniku Odbora dato, bilo je da ta stranka ne želi da učestvuje u radu radne grupe, zato što je to tema o kojoj treba da se raspravlja na nivou stranačkih lidera. Govorimo o politizaciji određenih pitanja, a sa druge strane politizujemo pitanje koje se odnosi na gole činjenice – pitanje evropskih integracija. U tom smislu mislim da je upravo parlament, odnosno upravo parlamentarni odbor, u čijoj su nadležnosti evropske integracije najpozvaniji da rezoluciju koja se na proces evropskih integracija odnosi sastavi i izradi. Tako su se izjasnili i ostali članovi Odbora. Činjenica je da je šef poslaničke grupe SRS ne samo član Odbora za evropske integracije već je i potpredsednik tog odbora i ja moram da konstatujem da je jedina sednica na kojoj je prisustvovao bila konstitutivna sednica. Dakle, nije učestvovao u radu Odbora za evropske integracije i meni je prenet stav stranke da predstavnici stranke ne žele da učestvuju u tom procesu. Suština je to što je ova rezolucija urađena upravo u samoj Skupštini, odnosno u samom Odboru, a čime se govori o tome koliki treba da bude značaj Narodne skupštine kao najviše institucije u zemlji. I kao institucije u čijoj će direktnoj nadležnosti biti upravo da se bavi usklađivanjem zakonodavstva sa zakonodavstvom Evropske Unije, odnosno da donosi te zakone. Upravo je ova institucija u najvećoj meri ovlašćena da izradi rezoluciju koja se tiče evropskih integracija, odnosno da postavi osnov za proces evropskih integracija u narednom periodu. Moram još jednom da izrazim žaljenje, a to sam već nekoliko puta i rekla u javnosti, što poslanici SRS nisu želeli da se tom radu priključe iako su u nekoliko navrata pozivani su da učestvuju u radu radne grupe i radu Odbora. Sa druge strane, bitno je reći je to da niko spolja nije radio ovu rezoluciju. Upravo je suprotno. To je jedna od njenih najvećih vrednosti, što je upravo rađena u ovoj kući, u ovoj instituciji, u najvišoj instituciji ove zemlje. To je upravo njena najveća vrednost. Takođe, želela bih da se sa prethodnim govornikom, predstavnikom DSS-a, u potpunosti složim sa tim da je nama neophodna reforma administracije i svih onih operativnih sektora koji su uključeni u proces evropskih integracija i koji će u najvećoj meri morati da sprovode sve one stavove, opšte akte i druge propise koje će ova Skupština usvojiti, a koji moraju biti sprovođeni upravo u tom domenu. Zbog toga i postoji odredba rezolucije koja se odnosi na izradu nacionalne strategije za pridruživanje Evropskoj uniji – a o toj nacionalnoj strategiji će se naravno, kada za to dođe vreme, izjašnjavati i ovaj parlament – koja upravo treba da utvrdi redosled poteza i konkretne korake koji u tom smislu moraju biti učinjeni. Mi, kao predlagači, zaista očekujemo da će nacionalna strategija upravo sadržati predloge svih tih reformi. Kada je reč o tržištu, dugujem kao objašnjenje to da se sistem Evropske unije zasniva na tzv. četiri slobode. To je sloboda kretanja ljudi, roba, kapitala i usluga. Ovo omogućava jedno izuzetno široko tržište, omogućava plasman na jednom mnogo širem tržištu od onog koje pružaju okviri jedne države. Dakle, mi u 21. veku ne možemo sebi dozvoliti da budemo država koja privređuje autarhično i naravno da moramo da ispunimo uslov da nam je standard znatno viši od postojećeg da bi se kvalifikovali za članstvo u Evropsku Uniju. Konačno, Evropska unija je organizacija koja je zasnovana na određenim principima. Kao što su na određenim principima zasnovana udruženja, nevladine organizacije, političke stranke. Ako želite da postanete član bilo kog udruženja ili organizacije vi prihvatate one principe na kojima se ona zasniva. Prema tome, ne možemo mi da postavljamo uslove pod kojima ćemo ući u Evropsku uniju već svaka država koja želi i ako želi da uđe u Evropsku uniju mora da ispuni određene uslove. Pri čemu pokušava u skladu sa svojim nacionalnim interesima da za sebe obezbedi najbolju moguću pregovaračku poziciju, jer proces pristupanja Evropskoj uniji je proces pregovora sa Evropskom unijom. Dakle, onog trenutka kada postanemo kandidati za članstvo ulazimo u konkretne pregovore koji se tiču svih onih procesa, mera i aktivnosti koje moramo uskladiti da bi ušli u Evropsku uniju. Nadam se da ćemo imati najbolje pregovarače i omogućiti sebi da naša pozicija u tim pregovorima bude što je moguće bolja i u sladu sa nacionalnim interesima. Međutim, Evropska unija ne prihvata teze, odnosno ne prihvata uslovljavanja koja proizilaze iz određenih političkih stavova koji se graniče sa teorijama zavere i koji se graniče sa snovima o velikoj Srbiji. To su standardi koje Evropska unija i 21. vek i savremeni svet jednostavno više ne mogu da prihvate, a ni mi kao ozbiljni građani koji zaista želimo u Evropsku Uniju takođe ne smemo ni da prihvatimo, ni da dozvolimo da ti standardi postanu preovlađujući u našem društvu.
Replika. Gospodin Proroković, pa Gordana Pop- Lazić.
Prvo, niko ne kaže da možemo bilo koga da uslovljavamo. Mi za svoju poziciju moramo da se borimo. Ovo će biti objedinjena replika gospođici Milivojević i gospođi Pop-Lazić. Mi za svoje mesto i svoju pregovaračku poziciju moramo već sada da počnemo da se borimo. Dao sam primer kao malinu, naš strateški proizvod od koga država prihoduje 70.000.000 evra godišnje. Ima još puno takvih proizvoda. Ne želim da vas opterećujem time, niti da trošim vreme za govornicom. Što se tiče kriterijuma za ulazak u EU, postoje tri vrste kriterijuma: politički, ekonomski, odnosno privredni, i administrativni. To što smo mi opterećeni različitim političkim stvarima od Kosova preko funkcionalnosti ili nefunkcionalnosti državne zajednice, Dejtonskog i Pariskog mirovnog sporazuma, njegovog primenjivanja ili neprimenjivanja, Rezolucije 1244, ne sme da nas omete da već sada krenemo u primenu standarda koji se tiču privredne i administrativne oblasti, zdravstva, prosvete. Dakle, sve ono što nema apsolutno nikakve veze sa političkim kriterijumima mi moramo već sada da počnemo da primenjujemo i implementiramo u naš sistem. Ne treba da želimo da uđemo u Evropsku uniju zato što nam to neko nameće nego zbog nas samih, zato što je to siguran put da se poveća životni standard, kvalitet usluga, standardizuju određene procedure. Na kraju, što se tiče teorija zavere i upravljanja Demokratskom strankom Srbije iz senke, kada bi želeo da budem maliciozan rekao bih da je Srpsku radikalnu stranku Republike Srpske ukinuo Karlos Vestendorf, a da se pre godinu dana, posle dolaska Pedija Ešdauna, vratila na političku scenu Republike Srpske kao Srpski radikalni savez - dr Vojislav Šešelj. Da to možda vi ne šurujete sa Ešdaunom i NATO paktom? Da to možda vi niste postali partija NATO pakta u Bosni i Hercegovini? Niste naravno jer znam celu priču i imam potpunu informaciju. Rekao sam da ako želim da budem maliciozan onda bihovako pričao. Vi ste se borili u Republici Srpskoj za svoja prava i na kraju se izborili pred kancelarijom visokog predstavnika. Čestitam vam na tome, ali neke poluinformacije, dezinformacije mislim da ne treba da budu tema sa ove govornice. Ipak je ovo Narodna skupština i ipak treba govoriti o temi, jer je to najbolji put za evropske integracije.
Replika. Gordana Pop-Lazić, pa gospodin Omeragić.
Poštovane kolege, sada zaista ne mogu da se osvrnem na ovo što gospodin Proroković govori, jer ne znam kako je on sebe i svoju političku partiju prepoznao u onome što sam ja govorila. Očigledno ima nešto što ja nemam u vidu ili ne znam, ali ću se informisati gospodine Prorokoviću vezano za vašu političku partiju. Moguće je da vi znate nešto više o tom šurovanju nego ja. Sigurno ću to saznati.
Izvinite gospođo Pop-Lazić, vratiću vam vreme. Molim sve poslanike, nemojte dobacivati i raspravljati sa govornikom iz klupe i obrnuto, nemojte odgovarati poslanicima. Postoji procedura.
Svi su ovde konstatovali da su neki preduslovi za evropske integracije jasno precizirani. To su politički, ekonomski i privredni. Recite mi koji to uslov mi sada ispunjavamo? Ne ispunjavamo nijedan. Želimo li da ga ispunimo? Želimo. Što ga nismo do sada ispunjavali? Da li zbog nesposobnosti, nedostatka želje? To treba da kažu oni koji su na vlasti od 2000. godine. Ne mogu da dam odgovore na ta pitanja zašto smo mi sada dalje od Evropske Unije nego što smo bili. Molim i one koji su bili na vlasti do ovih decembarskih izbora, onaj prethodni DOS, molim i ovaj sadašnji DOS, koji se samo malo prestrojio, da izađu i da nam kažu zašto smo mi to dalje od Evropske unije. I ja kao narodni poslanik a i građani Srbije to od vas, gospodo, očekujemo. Nemojte da ja sad izlazim i da novinarima objašnjavam zašto smo mi udaljeni toliko godina od Evropske unije. Mi svi želimo da se integrišemo u Evropu. Mi smo istorijski, kulturno, privredno već u Evropi, ali ovakvi uništeni ne trebamo nikome. Za to ko nas je uništio ne preuzimamo odgovornost ni ja ni moja politička partija. Naš san o velikoj Srbiji je san koji niko ne može da nam uzme. Zbog tog sna neće nas niko kažnjavati. I vi, kada se ujutru probudite a nešto ste sanjali, tumačite snove i uvek gledate da ih protumačite na najbolji mogući način. Mogu li ja vama da zabranim, neka je to čak i iracionalno, da sanjate? Ne mogu da vam zabranim. Možete li vi meni da zabranite da ja nešto sanjam? Ne možete. Hoće li neko da me kažnjava zbog snova? Nema zašto. Nema ništa opipljivo. Ima li nešto što smo izgubili nepravedno? Ima. Sećate li se vi 1915. godine posle ubistva Ferdinanda? Jesu li hteli Austrijanci da istražuju po Srbiji ko je ubio Ferdinanda? Pa, jesu li Srbi dozvolili? Rekli su – ne može. Šta se ovde kod nas dešava? Kod nas se sve može. I, molim vas da nam o ovako važnim pitanjima ne drže predavanja oni koji u biračkom telu imaju 1,6 procenata – manje nego što je statistička greška u glasačkim listićima.
Zahvaljujem. Izvolite, gospodin Omeragić. Replika. Molim vas, nema razloga da dajemo netačne podatke. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo, ovo danas me je podsetilo na rane 90-te godine. Čuo sam danas od gospođe iz Radikalne stranke da su ponovo počele da joj se priviđaju nekakve transverzale, longitudinale, paralele, zelene, šarene, crvene. Ovde sam izbrojao pet poslanika Radikalne stranke koji nose zelenu boju. Vidim da nisu alergični na zelenu boju. Izuzetno je tragično danam se danas, kada razgovaramo o jednoj rezoluciji koja treba da nas približi evropskim integracijama, ponovo priviđaju te transverzale. Da vas podsetim da su ranih 90-tih godina u ovom parlamentu ljudi raspravljali o strahovima od Evrope i o transverzalama. I dok smo mi sve više govorili o zelenim transverzalama videli smo da su Slovenci odlazili, pa su Hrvati odlazili, pa su odlazili, odlazili, dok smo mi i dalje svaki dan govorili o strahu od transverzale. To su nebuloze koje treba da na političkoj sceni Srbije stalno izazivaju neku dozu straha prema evropskim institucijama i institucionalizaciji ove države i ovog društva, kao i nebuloze o tome kako možete širiti strahove, proizvoditi strahove a da nikome ne odgovarate zbog toga. Nema zvanične institucije koja može da potvrdi da postoji nešto što je opasno po ovu državu od te zelene transverzale, i nikada se ovde ne kaže jasno, pozivajući se na neke činjenice, šta je to opasnost po ovu državu, ko stoji iza te zelene transverzale i iza tih izmišljotina. Zato pozivam poslanike koji govore na ovu temu da to ne rade, da se skoncentrišu na pravni sistem ove države, da stvaraju političku atmosferu koja će nas približiti evropskim institucijama. Kada budem dobio reč da govorim o ovoj rezoluciji govoriću o onome šta zapravo treba izmeniti u političkom i pravnom sistemu ove države, u ponašanju u ovoj državi kod svih onih koji imaju iskrenu nameru da se približe evropskim institucijama. Zato još jednom pozivam da se sa ove govornice ne priziva strah od nečega što ne postoji, jer su to obične nebuloze.
Po Poslovniku, Gordana Pop-Lazić. [[Žagor.]] Ako nekima nije jasno,ovo je bila replika na izlaganje Gordane Pop-Lazić i ona se javlja i traži reč, pošto se prethodno poslanik javio i tražio repliku, i pošto je pre toga data drugome, data je poslaniku Omeragiću, a ovo je sada, po Poslovniku, na repliku gospodina Omeragića, po Poslovniku Gordana Pop-Lazić, jer je pogrešno protumačena. Izvolite.
Gospodin predsednik je protivno Poslovniku dao pravo na repliku gospodinu Omeragiću. To je očigledno. Ne mogu da ostanem a da to ne konstatujem. Ne vidim u kom svojstvu je gospodin Omeragić izašao za govornicu, sem ako ne štiti zelenu transverzalu. Ne znam, jesam govorila o istorijskoj činjenici i težnjama da se ta transverzala postigne. U svom popodnevnom izlaganju ću u jednom desetominutnom predavanju da vas podsetim na sva događanja od 70-te pa na ovamo, ukoliko gospodin Omeragić ne poznaje sve to. Ali, da se vezuje za moje izlaganje i da kaže da ja želim da širim neki strah, ne znam zašto bi zelena transverzala uopšte bila neki strah za Srbe. Ne znam šta ste hteli da postignete. Nikog ne plašim. Koga Vi hoćete da uplašite? Ja apsolutno nikog ne plašim. Hoću sve da ohrabrim za ulazak u evropske integracije, a posebno hoću da ohrabrim Vladu Srbije i one koji imaju odgovornost da stvore uslove da uđemo u evropske integracije. Moram da podsećam nekog na prošlost, jer nas prošlost uči kako da se ponašamo u budućnosti. Dakle, molim vas, nemojte da se prepoznajete tamo gde vam nije mesto i molim predsednika Skupštine da ubuduće vodi računa kome i po kom osnovu daje pravo na repliku.
Zahvaljujem. Nisam bio prisutan tokom celog vašeg izlaganja tako da nisam mogao da znam, gospođo Pop-Lazić, da li je pomenut lično gospodin Omeragić ili ne ... Molim vas, niko na to nije ukazao. Prema tome moja dužnost je da dam repliku poslaniku koji tvrdi da je pre toga pomenut, ili da je pomenuta njegova politička stranka. A, sada, pretpostavljam replika na izlaganje, po Poslovniku, Gordane Pop-Lazić. Izvolite. Sada je prozvan lično.
Gospođa je zamenila teze i rekla da ja nekog hoću da plašim. Ona plaši građane Srbije sa tom zelenom transverzalom i ja želim da je podsetim na jednu stvar. Sandžak je najstabilniji deo Republike Srbije. Od 90-tih godina gospodo i štampa i svi dirigovani mediji su širili danima i danima nekakve strahove, nekakve transverzale. Voleo bih da neko dođe ovde i da mi kaže koji je to građanin srpske nacionalnosti imao problem u Sandžaku. Da mi kaže imenom i prezimenom, a ja kao narodni poslanik iz tog regiona mogu da vam kažem da je to najstabilniji deo Republike Srbije, gde ne postoje međunacionalni sukobi, gde ne postoji nikakav problem. Ta štampa nije moja štampa, ti što dobacuješ, nego je to štampa koja je dirigovana od onih koji su relikt bivšeg sistema, koji nije demontiran sistem. To su nam rekli i gospodin Dinkić i gospodin Drašković i visoki državni ministri, koji kažu da imamo paralelni sistem u našim državnim institucijama. Oni šire strah u "Telegrafu", u "Večernjim novostima", na državnim televizijama i pojedinim privatnim medijima. Oni koji žive u Novom Pazaru i u celom Sandžaku, to smo i ovih dana doživeli, sva štampa je prenela da su međunacionalni odnosi u Sandžaku najbolji odnosi u ovoj zemlji. Gospodo, dok je štampa u Srbiji pisala o strahovima, kako su u Sandžaku stvoreni uslovi da se naruše međunacionalni odnosi, vi ste dobili narušavanje u Vojvodini. Kad god ste pisali da su vam narušeni međunacionalni odnosi u Sandžaku, vama su narušeni u Preševu. Kad god ste pisali da su vam narušeni međunacionalni odnosi u Sandžaku, oni se naruše na Kosovu. Govorim o štampi. (Predsednik: Gospodine Omeragiću, repliku štampi dajte novinama, a repliku poslaniku dajte za govornicom.) Zato kažem vama, a i svim građanima Srbije, budite bezbrižni. Pošto mi nikada nemamo priliku da se pojavimo na nekoj od beogradskih televizija, ovo je jedini način da učestvujemo i da nas građani Srbije vide. Toliko od mene. Nemate razloga da širite nikakve strahove, jer vam je Sandžak najstabilniji region ove države.
Molim poslanike da ubuduće replike daju narodnim poslanicima, ne medijima i štampi. Po Poslovniku, gospođica Jovanović.
Gospodine Markoviću, za razliku od gospodina Omeragića, ne želim da zloupotrebljavam Poslovnik i Skupštinu i ne bih mogla da se javim za repliku, zato što on nije direktno spomenuo moje ime, ali je zato, po članu 100. Poslovnika, uvredio dostojanstvo Skupštine. Najpre niste ni mogli da mu date reč, da se javi za repliku gospođi Gordani Pop-Lazić – trebalo je da mu izreknete prvo jednom opomenu, zatim drugi put –naročito zbog činjenice da je, kada je izašao za govornicu, počeosvojim nastupom da vređa najbrojniju poslaničku grupu - 82 poslanika SRS,licitirajući kakve boje odela ko nosi, govoreći da su to poslanici Radikalne, a ne Srpske radikalne stranke. A onda, u ne znam kakvoj euforiji i iz kog razloga – iz svojih promotivnih, zbog toga što je želeo nešto da postigne, a očigledno nije uspeo, jer su poslanici sasvim mirno saslušali šta je želeo da kaže – počeo je da koristi reči "gluposti", "nebuloza", "izmišljati", reči koje su zabranjene Poslovnikom i koje ne bi trebalo jedan poslanik u jednoj demokratskoj atmosferi da upotrebljava. Gospodine Omeragiću, Vi ste iz konteksta, a da biste stvorili sebi prostor za manipulisanje, želeli da izvučete samo dve reči. Iz jednog sveobuhvatnog i brilijantnog govora gospođe Pop-Lazić izvukli ste reči "zelena transverzala" da sa time pokušate da ostvarite neki efekat, da govorite o vama i nama. Ko ste vi, a ko smo mi? Govorili ste o činjeničnom stanju u jednom delu Republike Srbije – Raškoj oblasti – koji niko ne spori. Da govorite o činjenicama koje se tiču vašeg života i života muslimanske manjine u tom delu Srbije zaista je na krajnji način drsko, da ne upotrebim neku drugu reč, kroz manipulisanje onoga što je živa istorijska činjenica, a što je gospođa Pop-Lazić, kao poslanik i kao političar vredan pažnje, pre svega kao pravnik, želela da objasni, ne obraćajući se Vama, nego pre svega predlagaču ove rezolucije. Nisu srpski radikali od 1990. ili 1991. godine do današnjeg dana izmišljali nekakve teorije zavere već je činjenično stanje da smo mi kao država i kao narod, uključujući i pripadnike svih nacionalnih manjina koje sada žive u Srbiji i u Crnoj Gori, postradali zbog takve politike, politike dvostrukih aršina i politike koja nas je skupo koštala. Osvrćem se i na žrtve koje je srpski narod podneo i u Republici Srpskoj Krajini, u Republici Srpskoj, i pre svega, na činjenično stanje na Kosovu i Metohiji i onakvog sinoćnog istupa aktuelnog predsednika Republike Srbije. Niste imali nikakvog razloga, ni kao kolega, ni kao poslanik, ni kao pripadnik jedne poslaničke grupe, da na takav bezobziran način manipulišete sa dve reči iz njenog govora, izvučene iz konteksta, iz konteksta koji nas upozorava da sa mnogo većom svešću i sa savešću moramo da pristupimo svemu onome što radi zakonodavna vlast i što mi kao poslanici moramo da uradimo ubuduće, da bismo bolje živeli i da bi država imala prosperitet. (Predsednik: Vreme.) Dakle, afirmativno govoreći o onome što su naše obaveze, ali pre svega se osvrnuvši na neosporne istorijske činjenice, želela je da se obrati svim poslanicima, ne vama lično, taman posla, tako da ni ona sama nije razumela po kom osnovu ste vi dobili reč. Sledeći put kada izađete za govornicu sa malo manje tenzija, pažljivo slušajte o čemu se govori, a nemojte onda na takav način da zloupotrebljavate ono što je bio predmet jedne zaista opsežne diskusije žene koja je poslanik najveće i najbrojnije stranke i u ovom parlamentu, a i u celom biračkom telu u Srbiji.
Replika, gospodin Omeragić, po završetku pauze, a pauza je do 15,45 časova. [[Posle pauze – 16,20]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad prema dnevnom redu – 1. tačka – Predlog rezolucije o pridruživanju Evropskoj uniji. Pre nastavka molim vas da utvrdimo kvorum. Po službenoj evidenciji prisutan je 161 poslanik. Zahvaljujem. Primenom elektronskog sistema, konstatovano je da imamo dovoljno prisutnih za nastavak rada. Reč ima potpredsednik Vlade gospodin Miroljub Labus. Gospodin Omeragić je odustao od replike, u međuvremenu, jer nije prisutan. Izvolite.
Hvala gospodine predsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, želim da vam se obratim u ime Vlade Republike Srbije. Dobili smo Predlog rezolucije o pridruživanju EU i kao Vlada odlučili smo da podržimo ovaj predlog. Za mene, ova rasprava o rezoluciji predstavlja veliko ohrabrenje zato što je ovo nastavak sednice Narodne skupštine i ova tema u nastavku rada Narodne skupštine Republike Srbije jeste tema koja je vezana za evropsko pridruživanje naše zemlje. To je zaista veliko ohrabrenje zato što nas čeka jedan veliki put i čeka nas formiranje neophodnog političkog konsenzusa bez koga nećemo moći da završimo zajedno ovaj posao. Naravno, postoje različita mišljenja oko nekih delova teksta rezolucije i ne želim to da komentarišem. Vi ćete glasanjem o amandmanimada odlučite kakav će biti finalni tekst rezolucije. Ono što mi kao Vlada želimo da podržimo, to je stav da je uključivanje Srbije, odnosno Srbije i Crne Gore u EU, naš nacionalni interes. To jeste nacionalni interes i to istovremeno baš jeste definicija nacionalnog interesa, jer on predstavlja i rešenje našeg nacionalnog pitanja. To će biti rešenje nacionalnog pitanja za Srbe, za sve nacionalne manjine, za sve građane koji žive u našoj zemlji. Nekada, u bivšoj Jugoslaviji, imali smo na drugi način rešeno nacionalno pitanje. To više ne funkcioniše. Naš jedini način danas da svi živimo unutar istih granica je EU, jer granice su nepovredive i granice ne mogu da se menjaju i na osnovu Helsinških principa o nepovredivosti granica i na osnovu međunarodnih ugovora koje smo mi ratifikovali. Jedan od ugovora koji smo mi ratifikovali jeste i Dejtonski ugovor. Na osnovu tog ugovora smo prihvatili obaveze o čuvanju i nepovredivosti granica i unutar takvog međunarodnopravnog okvira. Jedini način da svi Srbi žive pod jednim državnim uređenjem jeste da smo u EU. I mi imamo interes da druge zemlje oko nas što pre uđu u EU i da mi uđemo u EU. Da li nas EU zove? Da. Prošle godine u junu bio je održan skup u Solunu, skup predsednika država ili vlada svih članica EU, i doneta je poznata Solunska deklaracija. Po toj Solunskoj deklaraciji sve zemlje zapadnogBalkana, gde ubrajaju i Srbiju i Crnu Goru, biće članovi EU. Znači, imamo garanciju da ćemo biti članica EU. Nemamo garanciju kada. To zavisi od nas i to je danas tema našeg razgovora, da se dogovorimo šta treba da uradimo da bi smo bili 2012. godine u EU. Mi jesmo izgubili dve godine. Imali smo veliki napredak između 2000. i 2002. godine i onda smo izgubili dve godine. Bilo koja vlada može da omogući ulazak ovoj zemlji u EU. Vi ste značajno doprineli približavanju našoj zemlji EU sa zakonodavnom aktivnošću u prethodnom periodu, jer svi oni zakoni koji su ovde usvojeni jesu zakoni koji su harmonizovani sa pravilima EU. To jeste jedan mali deo, jedna kockica mozaika u toj velikoj slici – naše uključivanje u EU. Prema tome, jasno je da je 2003. godine doneta politička odluka, da Srbija i Crna Gora bude članica EU sa stanovišta ponude sadašnjih članova EU. U junu ove godine doneta je direktiva EU o evropskom partnerstvu i tu se EU formalno obavezala da će da prihvati članstvo zemalja članica zapadnog Balkana. Rekla je pod kojim uslovima će to da uradi. Sada se postavlja pitanje – pod kojim uslovima? Pod istim uslovima kao za Rumuniju, pod istim uslovima kao za Bugarsku, pod istim uslovima kao za Hrvatsku, pod istim uslovima kao za Makedoniju. Da li mi ne možemo te uslove da ispunimo, a Hrvatska može, a Rumunija može, a Bugarska može, a Makedonija može? Verujem da mi možemo da ispunimo te uslove. I Bugarska i Rumunija će 2007. godine biti u EU, Hrvatska između 2007. i 2009. Makedonija je veoma blizu da dobije status kandidata. Mi nismo. Sada je pitanje šta ćemo mi da uradimo da bi dobili status kandidata. Postoji samo jedan uslov na našoj strani – da postoji naša zajednička želja da budemo sutra u EU. Ako ta zajednička želja zaista postoji, mi ćemo 2012. godine biti u EU. Ako ne postoji ta zajednička želja, nećemo biti nikada. Tu ste u pravu ako sumnjate. Ako nema zajedničke želje, onda nećemo nikada, ali to onda znači da ćemo stalno da gledamo u leđa i Hrvatima i Makedoncima i Bugarima i Rumunima i drugima. Mislim da to nismo zaslužili. Nismo zaslužili nikome da gledamo u leđa. Da li ova vlada ima viziju pridruživanja EU? Ima. Ali moramo svi da znamo da to nije jednostavan put i da neke ozbiljne odluke su ispred nas i zaista je pitanje na nama, da li želimo te odluke da donesemo ili ne. Ukoliko želimo, bićemo 2012. u EU. Ukoliko ne želimo, naravno da nećemo biti. Redosled tih odluka je sledeći. Ove godine moramo da izvršimo reviziju akcionog plana o harmonizaciji dva tržišta, tržišta Srbije i tržišta Crne Gore, koji je usvojen prošle godine. Ne možemo i ne treba sve da menjamo, ali neke stvari moraju da se promene, naročito kod nekih proizvoda gde je potpuno neosnovano došlo do sniženja carinskih stopa. Zbog toga imamo ovoliki deficit u razmeni sa inostranstvom. Nećemo sve da menjamo, ali za 50 proizvoda mora da se napravi revizija. To je sasvim jasno. Na drugoj strani stoji jedna tema, oko koje za sada ne postoji saglasnost, a to je da li ćemo mi da poštujemo naš Zakon o saradnji sa Haškim tribunalom. To više nije međunarodna obaveza. To je naš zakon. To je test da li mi naše zakone poštujemo ili ne. Ako poštujemo zakone i ako izvršimo promene koje su nužne vezane za harmonizaciju između Srbije i Crne Gore, mi na početku iduće godine dobijamo pozitivnu studiju izvodljivosti pregovora i do kraja iduće godine zaključujemo ugovor o pridruživanju i stabilizaciji. Godine 2005. osnovno pitanje je pitanje statusa Kosova i Metohije. To pitanje će drugi staviti na dnevni red ukoliko ga mi ne stavimo. Mi treba da stavimo to pitanje i osnov za to jesu pregovori na osnovu onog plana koji ste vi ovde usvojili, plana o teritorijalnoj autonomiji. Vlada ima od vas ovlašćenje da pregovara o realizaciji tog plana i Vlada, ova ili bilo koja druga, je jedina ovlašćena da na osnovu tog plana pregovara s drugima. Ako u međuvremenu promenite platformu, pregovaraćemo o drugoj platformi. Mislim da nema potrebe da se menja platforma. Vlada je odgovorna za te pregovore i mi treba da iniciramo te pregovore, a ne neko drugi da nam da gotovo rešenje. To je važno zato što za dalji put ka Evropskoj uniji moramo da znamo koji je to institucionalni okvir u kome se krećemo. Godine 2006., znači, moramo da znamo da li opstaje državna zajednica Srbija i Crna Gora ili ne. Ako opstane, to će biti volja naroda. Moramo da znamo da moramo da promenimo Ustavnu povelju, jer na osnovu ove Ustavne povelje naše institucije državne zajednice ne mogu da vode pregovore sa Evropskom unijom, nemaju kapacitet da preuzimaju i izvršavaju obaveze. Ako se ne dogovorimo da imamo jednu državnu zajednicu, imaćemo dve odvojene države. Ta odluka, kakva god bila, mora da se donese 2006. godine. Do 2007. godine ide princip duplog koloseka. Od 2007. godine vraćamo se na jedan kolosek. Na nama je da definišemo koji je to kolosek. Da li je to kolosek državne zajednice ili je to kolosek Srbije nama ostajeda definišemo. Od 2007. godine možemo da dobijemo status kandidata za priključivanje Evropskoj uniji i za pet godina možemo da budemo u Evropskoj uniji. Znači, izgubili smo dve godine. Ako donesemo ove odluke i ako postoji naša zajednička želja, možemo 2012. godine da budemo u Evropskoj uniji. Ako ne postoji, naravno da će taj period biti mnogo duži. Želeo bih nešto više da vam kažem o tehničkim detaljima onoga što se zove proces dva koloseka. Po Beogradskoj povelji bilo je rečeno da će u nekom roku doći do harmonizacije dva tržišta. Nije došlo. Nije došlo, a možemo ovde da raspravljamo zašto. Nije došlo jer Crna Gora nije želela tu harmonizaciju i mi nismo mogli sve da prihvatimo; a i da smo sve prihvatili opet bi bio neki problem. Onda smo u pregovorima sa Evropskom unijom uspeli da ih nagovorimo da promene privremeno pristup. Idemo na dva koloseka. Šta to znači? O spoljnoj politici, o vojnim i odbrambenim pitanjima i o ljudskim pravima je nadležna državna zajednica, a o svim ostalim pitanjima Srbija ima svoje nadležnosti. Onda će biti jedan zajednički dogovor, a u okviru toga biće protokol za Srbiju i protokol za Crnu Goru. Ako naša braća Crnogorci misle da mogu brže, neka idu brže u Evropsku uniju. Čisto sumnjam. Niko nikome za ove dve ili tri godine neće da smeta, pa ćemo onda videti gde postoji stvarna želja da se uđe u Evropsku uniju, a gde ne postoji. Naravno, u tom dogovoru mora da postoje kriterijumi izvršenja, šta se radi prve godine, šta druge, šta treće i to je ugovor. Znači, mi u tom ugovoru imamo prava i obaveze a i druga strana ima prava i obaveze, zato što je to dvostrani odnos. Sigurno je da ćemo imati pristup ka tzv. prepristupnim fondovima. Sada Evropska unija značajno simplifikuje strukturu svoje finansijske pomoći. Postojaće samo pet fondova će postojati od kojih sudva za nas značajna: fondovi za investicije i fondovi za makrofinansijsku pomoć. Imaćemo prava da dobijemo jedan deo, da povučemo jedan deo sredstava da bi one troškove prilagođavanja mogli da pokrijemo. S druge strane, mi ćemo preuzeti obavezu šta ćemo prve godine da donesemo kao set zakona, šta druge, šta treće. Tačno se zna kako teče ta harmonizacija. Dakle, to je dvostrani odnos, to je ugovor, o kome ćemo pregovarati iduće godine i kada zaključimo ugovor, onda u tom ugovoru imamo i prava i obaveze. Šta mora Vlada da uradi u narednih mesec dana? [[Žagor.]] Smenite nas ako možete. Smenite. Dok nas ne smenite, mi ćemo da radimo.
Molim poslanike da ne dobacuju i molim gospodina Labusa da ne raspravlja sa poslanicima.
Dok nas ne smenite, ako možete da nas smenite, Vlada će da donese akcioni plan za evropsko partnerstvo, za sprovođenje evropskog partnerstva...
Izvinite gospodine Labus, gospodine Mirčiću ovo je prva opomena. (Milorad Mirčić: Zašto mi dajete opomenu? Šta radite?) Nastavite gospodine Labus, sedite gospodine Mirčiću, nastavite gospodine Labus. Molim vas sedite, nema potrebe da se uzbuđujete, izvolite gospodine Labus. Po članu 102. Poslovnikana uvredljivo dobacivanje izriče se opomena poslaniku koji je to izrekao, možemo raspraviti posle, sedite. Izvinite molim Vas još jednom, nema razloga da remetite tok sednice. Izvolite, nastavite.
Ne smeta mi ovaj razgovor.
Gospodine Mirčiću, nema razloga da se uzbuđujete. Gospodine Labus, nemate razloga da diskutujete međusobno. Ispravićemo ako je neka greška, pogledaćemo, budite ljubazni, moram po Poslovniku da vodim sednicu. Nema dobacivanja, po Poslovniku mora da se izrekne opomena, propustio sam je već deset puta. Budite ljubazni nastavite da govorite.
Dakle, moramo da sačinimo akcioni plan za sprovođenje evropskog partnerstva. To je plan koji ima svoj red vožnje. U tom redu vožnje tačno se zna šta koje ministarstvo treba da uradi i kada. Takođe, mi ćemo dostaviti Skupštini koje zakone očekujemo da Skupština usvoji i kada. To će biti naš zajednički doprinos kretanju ka Evropskoj uniji. Želim da završim. Ova sednica, možda neko nije čuo na početku, za mene jeste ohrabrujuća sednica, jer ovo je prva tema u ovom zasedanju da smo ovako razgovarali o Evropskoj uniji. Mislim da ovo jeste jedan proces pravljenja zajedničke volje ili konsenzusa da uradimo posao koji je dobar za našu zemlju. Hvala lepo.
Hvala vama. Da li neko od predstavnika ili predsednika želi reč? Izvolite gospodine Jevtiću.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo poslanici, mislim da je jako važno da danas na dnevnom redu imamo ovu rezoluciju koja tretira pitanje pridruživanja Srbije Evropskoj uniji, a koja je nastala kao direktna posledica višemesečnog rada Odbora za evropske integracije. Činjenica je da je Srbija jedina zemlja u regionu, a čini mi se i šire, koja nema jedan ovakav dokument, bilo da se on zove rezolucija ili deklaracija. To mislim na zemlje, kao što su Hrvatska, Makedonija, a naravno i Slovenija, Poljska i sve ostale zemlje koje su pre nekoliko meseci ušle u Evropsku uniju. Naravno da je razlog nepostojanja jednog takvog dokumenta pre svega zato što Srbija na duže vreme nije mogla da postigne politički konsenzus, a čini mi se da ni danas nemamo potpuni ili opšti politički konsenzus o ovom pitanju. To je jedan veliki problem kojim ćemo definitivno morati da se pozabavimo. Takođe, moramo respektovati da u Srbiji postoji veliki raskorak između spremnosti građana da Srbija konačno uđe u Evropsku uniju s jedne, i pre svega neaktivnost i manjkavosti u delovanju političkih stranaka i državne administracije s druge strane, a takođe i vrlo nizak stepen informisanosti građana Srbije o procesu pridruživanja Evropskoj uniji. To najbolje manifestuju podaci koji govore da po svim istraživanjima iz 2004. godine, tačnije iz aprila meseca preko 80% građana Srbije želi da Srbija uđe u Evropsku uniju, a takođe preko 30% građana Srbije izražava svoje nezadovoljstvo delovanjem političkih stranaka, uopšte političkih organizacija i državne administracije. Nešto manje od 5% građana Srbije zadovoljno je količinom informacija koje dobija o procesu pridruživanja Evropskoj uniji. Pomalo paradoksalan podatak, ali podatak koji svakako ohrabruje, jeste da od 1998. godine u Srbiji postoji jako izražena želja građana da Srbija postane deo Evrope. Bez obzira što smo bili u izolaciji dugo godina, bez obzira što smo imali bombardovanje krajem devedesetih godina, bez obzira na razna uslovljavanja međunarodne zajednice taj trend još uvek postoji i to je ono što treba sve da nas ohrabri. Na osnovu svih političkih dokumenata koji dolaze iz Brisela može se jasno zaključili da je za proces pridruživanja Evropskoj uniji jako bitno da postoji politička stabilnost u zemlji kao i opšti društveni konsenzus na tu temu. Neophodno je da svi relevantni društveni činioci uzmu učešće u ovom procesu i to u svim njegovim fazama, da bi proces pridruživanja imao nešto što se zove demokratska legitimacija. Treći bitan činilac u procesu pridruživanja svakako je opšti politički konsenzus, konsenzus svih stranaka koje se nalaze danas u parlamentu na temu pridruženja Evropskoj uniji. To je bitno kako bi se konačno uskladio rad zakonodavne i izvršne vlasti, a koji direktno utiče na brzinu i efikasnost ovog procesa, odnosno sprovođenja procesa pridruživanja i direktno utiče na period, odnosno trenutak kada ćemo konačno ući u Evropsku uniju. Na samom Odboru za evropske integracije bilo puno sporova i bilo je nekoliko tema koje zaista nismo uspeli da apsolviramo, oko kojih nismo našli najbolje moguće rešenje, te su i formulacije u samoj rezoluciji nedovoljno eksplicitne. Ono što je najveći problem prilikom donošenja ove rezolucije, svakako je pitanje državne zajednice Srbija i Crna Gora. Drugo pitanje, koje nismo uspeli u potpunosti da rešimo, jeste pitanje priključenja programa Partnerstva za mir. Treće, najbolnije pitanje je saradnja Srbije i Crne Gore sa Međunarodnom tribunalom u Hagu. Što se tiče same problematike u vezi sa opstankom državne zajednice, ne radi se o izmenjenom ili promenjenom stavu bilo koje poslaničke grupe i njenih predstavnika, već pre svega o respektovanju činjenice da državna zajednica Srbija i Crna Gora postoji kao međunarodno-pravni subjekt i sve dok je tako mi ćemo tu činjenicu morati da respektujemo. Razlog zašto Demokratska stranka od samog početka je bila za postojanje ove zajednice jeste vizija Evropske unije koja od nas zahteva određeni stepen ili nivo regionalne integracije, ali ne regionalne integracije koja bi sama sebi bila cilj, već jedne regionalne integracije koja vodi Srbiju i Crnu Goru i čitav region ka Evropskoj uniji. Drugi razlog jeste zato što je u tom trenutku Rezolucijom 1244 bilo predviđeno, a i danas je tako, da Kosovo predstavlja zapravo deo državne zajednice tadašnje Savezne Republike Jugoslavije, a ne Srbije. Pitanje Kosova je za nas jako bitno, jako važno u ovom trenutku i sve ono što se danas govori da pitanje Kosova zapravo počinje od juče ili od sinoć naravno nije tačno. Problem Kosova datira još iz devedesetih godina i direktna je posledica loše državne politike koje su vodile SRS i SPS. Naravno, da je posledica toga pre svega bombardovanje koje smo imali 1999. godine, a zatim i Kumanovski sporazum koji je Srbe doveo u težak položaj na Kosovu danas. Neko od govornika je pomenuo da je DS bojkotovala izbore dva puta tokom devedesetih, 1992., 1996., a rukovodstvo stranke je tada priznalo da je to bio loš instrument. Naravno da bojkot izbora postoji kao mogućnost da se situacija na Kosovu na određeni način tretira. Ali, ako me pitate da li je bojkot izbora garancija da se neće ponoviti 17. mart i da će nasilje nad Srbima na Kosovu i drugom stanovništvu prestati, apsolutno se sa tim ne slažem. Neophodno je pre svega urediti standarde, obezbediti da građani Srbije mogu tamo bezbedno da žive. Sa tim se svi slažemo. Da li je bojkot jedino moguće sredstvo, naravno da ne. Sledeće pitanje koje tretira ova rezolucija, koje svakako treba objasniti danas jeste pitanje programa Partnerstva za mir. Ivica Dačić je pomenuo da ono nema baš nikakve veze sa procesom evropskih integracija. Naravno da to nije tačno i mogu da navedem bar dva razloga zašto Partnerstvo za mir treba da bude integralni deo ove rezolucije. Činjenica je da od Aljaske pa do Maroka nema ni jedne zemlje danas u svetu koja nije deo ovog programa. Druga činjenica je mnogo bitnija i govori u prilog da proces evro-atlantskih integracija treba tretirati integralno i da te dve stvari ne treba razdvajati. Danas u Evropi ni jedna država koja je članica Evropske unije nije to postala a da pre toga nije bila uprogramu Partnerstva za mir. Još dva razloga govore u prilog ulaska Srbije u Partnerstvo za mir. Naravno, to je pre svega opredeljenje građana Srbije, koje je osnovna pretpostavka da bismo se uopšte bavili tom problematikom, a druga, da uopšte ulaskom u jedan takav program Srbija ulazi u jedan regionalan koncept bezbednosti, što je u jednom trusnom regionu od suštinskog značaja. Poslednje pitanje je pitanje saradnje sa Haškim tribunalom i to je svakako nezaobilazno pitanje kojim se moramo baviti. Iako je za nas bolno, ako nas pitate da li je Haški tribunal do sada bio pravedan, da li su sve odluke bile potpuno pravične i poštovana je procedura i sve ostalo, naravno da ću reći ne. Saradnja sa Haškim tribunalom u ovom trenutku je zaista neminovnost i Srbija se sa time mora suočiti. To je prvi i osnovni uslov da Srbija nastavi svoj put evropskih integracija. Neću složiti sa političarima koji kažu da je saradnja sa Haškim tribunalom jedan put bez alternative, naravno da se sa time ne slažem. Smatram da alternativa postoji – finansijske sankcije prema našoj zemlji, izolacija, odsustvo i zaustavljanje svih investicija koje su započete u Srbiji u poslednje vreme. Dakle, jedna situacija koju smo već prošli devedesetih godina, zajedno sa hiperinflacijom i prodajom goriva na ulicama. Mislim da je to vreme iza nas, da Srbija želi da ide napred u Evropu, da je jedini način respektovati činjenično stanje i sarađivati sa Haškim tribunalom. Naravno, da svi odgovorni politički činioci, pre svega u ovom trenutku mislim na Vladu, moraju respektovati takvo stanje. Demokratska stranka je i u tom smislu spremna da preuzme punu odgovornost i u tome se naš stav nije promenio. Ono što je definitivno najbitnije u ovom trenutku je da je Srbija zauzela svoj kurs. Taj kurs je proevropski, taj kurs traje i taj proces će se nastaviti do njegovog konačnog ishodišta, a to je svakako ulazak Srbije, Srbije i Crne Gore u Evropsku uniju. Ono što mi moramo svakako u tom procesu da učinimo sa svoje strane kao parlamentarci i predstavnici zakonodavne vlasti jeste da taj proces maksimalno ubrzamo i da ga učinimo što više efikasnim. Upravo je ova rezolucija jedan od instrumenata da se to i uradi. Podsetiću vas da vam u narednom periodu predstoji donošenje nekoliko desetina hiljada propisa i usklađivanja zakonodavstva sa zakonodavstvom Evropske unije, a da bismo to učinili neophodno je postići zajednički imenilac o suštinski bitnim stvarima. To je pitanje evropskih integracija. U poslednjih godinu dana u Srbiji, evropska politika je potpuno porazila onu politiku koja Srbiju želi da vrati u XIX vek. Da podsetim gospodu radikale da je poraz Srpska radikalna stranka doživela i na parlamentarnim izborima u decembru i na predsedničkim izborima, a takođe i na nedavno završenim lokalnim izborima. Jedina alternativa Srbije jeste ulazak u Evropsku uniju. Naravno, da su stranke proevropski orijentacije potpuno dominantne u odnosu na SRS i da će se taj put nastaviti u narednom periodu sa ili bez radikala.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege, narodni poslanici, moram reći da mi jako smeta i razočarava me kada čujem neke mlade kolege, a uz to poslanike, kada pitanje Kosova i Metohije pokušavaju da vežu za jednu političku stranku ili za period zadnjih deset ili petnaest godina. Pitanje Kosova i Metohije je staro dva veka i to je valjda svima poznato. Ono što nekima nije poznato i neće da znaju je činjenica da je Jugoslavija uložila preko dvadeset milijardi dolara u ekonomski razvoj Kosova, u obrazovanje, kulturu i sve ono što čini poboljšanje ukupnog života na Kosovu. Činjenica je da je separatistički pokret na Kosovu i Metohiji izazvao kasnija zbivanja na Kosovu i Metohiji, iz prostog razloga što su imali potpuno selektivan pristup u odnosu na prava i obaveze. Želeli su sva prava kao građani SFRJ i kasnije SRJ, ali nijednu obavezu i to je poznato. Ako neko misli da je borba protiv terorizma koju je država Srbija sprovodiladevedesetih godina uzrok zbivanja na Kosovu i Metohiji, onda on ne zna jednostavno šta se zbiva. Čak ni Kisindžer u svojim dokumentima, knjigama i ostalim elaboratima o zbivanjima na prostoru Kosova i Metohije, odnosno Balkana, ne govori o bilo čemu drugom do o borbi protiv terorizma. Govori o preteranoj upotrebi oružane sile. On izbegava da upotrebi termine koje neki domaći poslanici koriste. Inače, čak i da prihvatimo da je politika prethodne vlasti bila loša postavljam jedno prosto i, čini mi se, logično pitanje. KFOR i UNMIK su od 1999. godine neko ko vrši vlast na prostoru Kosova i Metohije. Od 1999. godine pa na ovamo 280.000 Srba i drugih građana različitih nacija i nacionalnosti su proterani sa Kosova i Metohije, 1.200 je ubijeno, 1.200 je oteto, 1.400 je ranjeno i povređeno, 899 naselja je ostalo bez Srba. Da li je to etničko čišćenje? Da. Šta je DOS uradio povodom toga? Ništa. Zašto? To je pitanje. Lako je pričati o prošlosti nego dajte odgovore na sadašnjost i zašto nije DOS reagovao. Oni koji nam drže sada predavanja o zbivanjima na Kosovu i Metohiji trebali su juče, prekjuče, pre dve ili tri godine da kažu koje je to obaveze međunarodna zajednica preuzela i zašto ih nije izvršila. Zašto se priča o našim obavezama? Zašto aktuelna vlast, prethodna vlast upotrebljava kategoriju konačan status Kosova i Metohije? Konačan status je utvrđen Rezolucijom 1244. Puna autonomija. To je sadržaj razgovora. Zašto mi prejudiciramo stanje stvari? To su pitanja koja traže odgovore, a ne zamena teza pa su onda odgovorni socijalisti i radikali. Zašto nismo uradili da stanje bude bolje? Ako je DOS bio miljenik Zapada, a jeste bio miljenik Zapada, zašto nešto nije uradio? Vi smatrate napretkom da se konstatuje stanje da je 280.000 Srba proterano. To nije politika i ti ljudi onda ne treba da se bave politikom nego da kažu– radimo posao u interesu drugih. U teoriji međunarodnih odnosa postoji izraz za te ljude. Neću ga koristiti zbog dostojanstva Narodne skupštine, ali tako ne može biti. Ako želimo nacionalni konsenzus, ako želimo skupštinski konsenzus onda moramo da radimo na konsenzusu, a ne da nudimo dokumenta i da imamo priče koje vode podeli Srbije.
Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Miroslav Janković, a neka se pripremi narodni poslanik Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, da je sreće, a mi izgleda nemamo sreće, mi bismo o jednoj ovakvoj rezoluciji razgovarali na početku ovog mandata. Zašto? Ako postoji neki kamen temeljac spoljne politike ove zemlje o kome treba da se raspravlja u Skupštini Srbije to je rasprava o odnosu prema Evropskoj Uniji, rasprava o Evropi. Mi smo se bavili svim i svačim ovde, svađali smo se oko svega i svačega, ali nismo razgovarali kuda ćemo i kako ćemo dalje. Dok mi o tome razgovaramo deca vaših i naših prijatelja, deca mojih prijatelja, moje dete, razmišljaju da odu u inostranstvo ili su već otišli. Ponavljamo one stare priče kojima smo zamerali socijalistima, drugima itd. kako su nam deca u inostranstvo odlazila, a evo i sada deca idu u inostranstvo, možda čak i više nego ranije. Zašto? Jednostavno zato što mi nemamo strategiju o tome gde je naše mesto u Evropi i sada smo se setili. Voleo bih da su građani ovaj tekst imali pred sobom danas u novinama pa kada prate ovaj prenos da mogu da čitaju šta smo mi to predložili. Voleo bih da građani ovde vide javno glasanje pa da sutra prozovu one koji su protiv ovakve rezolucije da pitaju - gospodo, zašto ste vi protiv širenja evropskih vrednosti, zašto volite da nosite mašne, odela i to najčešće sa stranim etiketama, da vozite lepe automobile, imate dobre stanove, a nećete smederevac u sobici četiri sa četiri da širite naše domaće balkanske vrednosti? Neću govoriti sada o onima koji će glasati protiv. Postavlja se pitanje onih koji će glasati za ovu rezoluciju, a posebno ako su u vladajućoj garnituri. Da li čine i šta će činiti da ova rezolucija zaživi i da ova rezolucija postane politika ove zemlje. Pre par mesecisam imao priliku u jednoj parlamentarnoj delegaciji da budem u Skupštini Bugarske. Tamo, pored njihovih državnih simbola i obeležja, stoji i zastava Evropske unije. Na vladinim zgradama stoji svuda zastava Evropske unije. Pitao sam ih zašto, ako nisu u Evropskoj uniji. Jednostavno to je opredeljenje te države i tog naroda. Oni žele da uđu u Evropsku uniju i time pokazuju svoje opredeljenje. Ne verujem da smatraju sebe manje patriotama i nacionalistima i manje Bugarima samo zato što su stavili zastavu Evropske unije. Ovde se postavlja pitanje: Šta će ova vlast – a za građane smo vlast mi, Vlada, predsednik Republike – uraditi da ispoštuje Rezoluciju? Do sada smo radili manje više sve protiv te rezolucije. Kao parlament, sporo smo donosili i usklađivali zakone sa zakonodavstvom Evropske Unije. Kao Vlada, nikako da rešimo ona najteža pitanja, a najteže pitanje od svih je saradnja sa Haškim tribunalom. Predsednik Republike, evo sada je nov, novo sito o klin visi, sinoć se uključio i evo doživeo je šta je doživeo. Prema tome, postavlja se pitanje još jednom šta ćemo uraditi da ovo ispoštujemo ili da kažemo da ovo nismo u stanju da usvojimo. Ne da ne želimo, nego nismo u stanju da usvojimo i nismo u stanju da vodimo računa o tome šta ova zemlja treba da radi u narednom periodu. Ne zaboravite, mi sada donosimo odluke koje se neće ticati samo nas. Ticaće se naše dece, dece naše dece. Prema tome, još jednom kažem da oni koji budu glasali za rezoluciju imaju veliku obavezu da se založe u svojim strankama, u svojim poslaničkim grupama, kod svojih nosilaca vlasti da se odredbe rezolucije sprovedu. Suština se ipak nalazi u osmoj tački – širenje evropskih vrednosti, a mi pričamo o Hagu, pričamo o NATO, pričamo o svemu onome što dira možda u emocije, dira možda u istoriju, ali verujte ne dira ni u čiji tanjir, ne dira ni u čije školovanje, ne dira ni u čiju budućnost. Prema tome, vreme je da se sada ovde uzmemo u pamet, da ovo usvojimo i da vidimo kako ćemo ovo sprovesti. Ovde, na kraju krajeva, imamo predstavnika Vlade koji će nam reći šta Vlada planirau ona tri meseca kada će podneti izveštaj i šta Vlada planira da inicira ovde pred Skupštinom Srbije tako da i Skupština Srbije brže radi na realizaciji ove rezolucije.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, a neka se pripremi narodni poslanik Miodrag Stamenković.
Poštovane kolege narodni poslanici, gospodine potpredsedniče Vlade, danas razgovaramo o Rezoluciji o pridruživanju Evropskoj Uniji. Ta tema sama po sebi nameće odgovor na dva vrlo prosta pitanja da li postoji saglasnost svih političkih snaga u Srbiji o potrebi pridruženja Srbije Evropskoj uniji i mislim da je odgovor svih – da. Da li postoji konsenzus? Da. Da li ovaj dokument obezbeđuje konsenzus? Ne. Zašto ne? Zato što u svom sadržaju ima teme koje nisu predmet pridruženja Srbije Evropskoj Uniji. Da li se želi na ovoj temi pokazati nejedinstvo je drugo pitanje. Ako se želi stvarno pokazati saglasnost Narodne skupštine Republike Srbije onda predlog ove rezolucije treba da ima samo dva stava. Prvi stav je – sve političke stranke u Narodnoj skupštini i Narodna skupština izražava želju, potrebnu nadu, očekivanja Srbije za priključivanje Evropskoj uniji, formulišite kako hoćete, a drugi stav – zadužuje se Vlada Republike Srbije da uradi nacionalnu strategiju pridruženja Srbije Evropskoj uniji. Sve drugo nije konsenzus i jeste podela. Zašto u ovom dokumentu postoji potreba da stoji – Partnerstvo za mir? Zašto? Da li je Partnerstvo za mir program Evropske unije? Da li je Partnerstvo za mir uslov za punopravno članstvo u Evropskoj uniji? Ili je nešto treće. E, to nešto treće nama smeta. Partnerstvo za mir je program NATO-a, predvorje NATO-a, čistilište NATO-a. To treba da se zna. Građani Srbije treba da znaju da temi - Partnerstvo za mir nije mesto u ovom dokumentu. Ako želimo da raspravljamo o Partnerstvu za mir onda je trebalo da zakažemo posebnu sednicu Narodne skupštine sa tom temom. Da vidimo da li ko i zbog čega želi da bude članica tog programa Partnerstvo za mir. Zna se da je Partnerstvo za mir NATO, a tim ugovorom, jer svaka zemlja članica potpisuje bilateralni ugovor, članica NATO-a prihvata niz političkih, vojnih i finansijskih obaveza, dok NATO ne preuzima nikakve obaveze. Čak ni da pomogne u odbrani te zemlje kad je napadnuta. I nije korektno pominjati Srbiju i zemlje u okruženju, jer je zemljama u okruženju NATO pomogao. Ne treba pominjati šta je NATO uradio za Hrvatsku kada je bilo reči o proterivanju Srba 1994-1995. godine. I, nije ista uloga NATO-a u zemljama u okruženju i u odnosu prema Srbiji. O tome treba da se javno govori. Partnerstvu za mir ovde nije mesto i zašto je stavljeno – videćemo. Mi smo predložili amandman da se ta rečenica skloni, ako se želi konsenzus. Drugo, postoje delovi ovog dokumenta koji prikriveno, da kažem – na mala vrata, uvode za nas jednu vrlo bolnu temu.To je Haški sud. Svi znamo, ili bar većina zna, šta je sadržaj odredaba Dejtonskog sporazuma, obaveza tadašnje SRJ da sarađuje u istraživanju zločina na prostorima bivše Jugoslavije. Od tog istraživanja zločina bivše Jugoslavije došli smo do Haga i onog što ovde ne piše, ali se na mala vrata ubacuje, jer se u sadržaju rezolucije lepo pozivamo na Deklaraciju iz Soluna. Pošto predlagač nije imao mogućnosti da nas upozna sa tom deklaracijom iz Soluna, biću slobodan da samo citiram jedan deo te deklaracije koji govori o tome da je potrebno da ta nedvosmislena saradnja sa Haškim tribunalom uključuje i transfer preostalih optuženika u Hag. Za nas, za SPS, to je neprihvatljivo. Znači nije tek tako neka međunarodna obaveza u pitanju, nego je u pitanju transfer optuženih u Hag. Pre tri godine, pre hapšenja predsednika Miloševića, tadašnji DOS je govorio – ili on ili svi mi. Samo on i niko više. Pa, ne samo da je predsednik Milošević kidnapovan, nego su i drugi ljudi isporučeni Hagu, neki su i dobrovoljno otišli, da kažem – postigli određenu saglasnost sa Hagom, a ni te obaveze Hag nije poštovao. Zanimljivo je pitanje zašto Evropska unija toliko insistira na poštovanju rada Haškog tribunala, institucije koju je osnovao Savet bezbednosti. Odgovor je vrlo prost – zato što taj sud treba da aminuje agresiju NATO-a na našu zemlju, jer su zemlje Evropske unije učestvovale u toj agresiji; treba da da konačan sud o zbivanjima 1999. godine i da kaže da mi nismo bili žrtve nego da smo bili krivci. Da jednostavno preokrene istoriju, jer mu je to i namena. Zašto se ne govori o obavezi primene pravila stalnog Međunarodnog krivičnog suda, osnovanog Rimskim sporazumom. To se ne želi, jer, naravno, takve odredbe ne idu u prilog. Četvrta stvar, stalno se priča o vrednostima, obavezama, obavezama, obavezama i samo obavezama. Da li je pitanje obaveza dvosmerna ulica? Nije. Da li obaveze važe samo za nas? Da. Pre par minuta sam izašao da repliciram jednom mladom kolegi i pomenuo situaciju na Kosovu i Metohiji. Da li je međunarodna zajednica, to što se zovemeđunarodnom zajednicom, izvršila makar jednu od svojih obaveza od 1999. godine pa na ovamo? Govorim i o Rezoluciji 1244, o Sporazumu Hakerupa i Čovića i o drugim dokumentima koji su potpisani. Da li je međunarodna zajednica vratila nekog od 280 hiljada proteranih Srba i drugih građana, pripadnika raznih nacionalnosti? Jeste. Znate li koliko? Nepuna 2 procenta. Da li je obezbedila mir, slobodno kretanje, protok robe i kapitala? Nije. Da li je obnovila neku kuću? Nije. Da li je našla nekog ko je počinio ubistvo? Nije. Da li je makar jedno lice privedeno pravdi, od onih koji su dole počinili taj teror? Nije. Sem, pod znacima navoda, snažne zabrinutosti, ništa nisu uradili. Da li to neko konstatuje? Ne. Stalno se priča o obavezama. Možda je u pitanju igra reči, različito značenje istih reči, moć, sila ili je u pitanju ucena ali onda nazovimo stvari pravim imenom. Recite – jeste, mi smo ucenjeni od strane te međunarodne zajednice i moramo da radimo tako; ili – mi smo obavezni da radimo tako; ili – mi hoćemo da radimo tako. Srbiji se to duguje. Nemojte da pričamo o priključenju Srbije Evropskoj uniji 2012. godine. Da, ali u kojim granicama. Princip nepovredivosti granica u Evropi je proklamovao Helsinki još 70-tih godina, ali ga naše diplomate ne pominju. Princip poštovanja rezolucija Saveta bezbednosti je opštevažeći, ali mi o njemu najmanje govorimo. Status Kosova utvrđen rezolucijom je nešto o čemu mi najmanje govorimo i što najmanje tražimo, a stalno govorimo o obavezama, o obavezama. Pa, gde su obaveze te iste Evropske unije kada je u pitanju odnos prema nama? Da li je neko od diskutanata ili predlagača, pomenuo koje su to obaveze? Kada je reč o zastoju u odnosu prema Evropskoj uniji, ovaj dokument, koji smo dobili na ulazu u salu danas, vrlo zanimljivo, na 52. strani sam po sebi govori šta je uzrok zastoja. Tokom 2003. godine, citiram, dolazi do zastoja, najpre u političkim i ekonomskim reformama, krize državne zajednice i zloupotrebe preferencijalnog tretmana na izvoz šećera. Pitanje šećera je nešto što se rešava. Ali postavlja se pitanje funkcionisanja državne zajednice.Ko je potpisao Beogradski sporazum i druge dokumente kojima je stvorena državna zajednica? Pa, isti ti predstavnici Evropske unije i domaći političari a mi sada kritikujemo što je državna zajednica nefunkcionalna, što nema ugovorni kapacitet. Pa kome to pričamo? Da opravdamo sebe ili Solanu? Ili i jedno i drugo? Ako radimo za interese drugih, za potrebe drugih, onda to Srbiji treba da kažemo. Na kraju, ono što sam preskočio da pomenem o Kosovu i Metohiji i s tim ću završiti. Ovaj dokument sam po sebi govori kakav je odnos Evropske unije prema Kosovu i Metohiji. Ovde se veoma lepo kaže da se modalitet pregovaranja na Kosovu i Metohiji odvija odvojeno od onog predviđenog za Srbiju i Crnu Goru tj. da se odvija po posebnom programu. To najbolje govori kakav je odnos Evropske unije po tom pitanju. Ako je neko spreman da se odrekne dela teritorije Srbije zarad priključenja Evropskoj uniji onda to treba danas reći, a ne pričati priču o vrednostima i drugim stvarima koje su nešto što je daleka budućnost. Evropska unija da, ali bez gubljenja državnog i nacionalnog suvereniteta, a pogotovo bez gubljenja teritorije Srbije. Hvala.
Hvala. Izvolite. Da li je to replika?
Mene ne mrzi danas da ponavljam i po više puta neke stvari da bi raščistili činjenice jer, kako sam rekla i u uvodnom obraćanju i nadalje, ova rezolucija se bavi činjenicama. Prva činjenica, koja je od suštinskog značaja, je ta da ne odlučujemo mi o uslovima za priključenje Evropskoj uniji, već o tome odlučuje Evropska unija. Ti uslovi se ne odnose samo na nas, nismo mi nikakvo zamorče Evropske unije, već se odnose na bilo koju državu koja bi u bilo kom trenutku poželela da postane punopravni član unije. Dakle, ne postavljamo mi uslove, kao što nikada ne postavljate uslove kada ulazite u formirani klub koji se zasniva na određenim principima. U tom smislu, svi mi možemo svaki dan da se deklarativno zalažemo za članstvo u Evropskoj uniji, odnosno možemo svaki dan da ponavljamo kako smo za evropske integracije, ali nam to ništa neće značiti ukoliko po tom pitanju nešto konkretno ne uradimo, odnosno ukoliko uslove koji su za to članstvo neophodni ne ispunimo. Dakle, u slučaju da nećemo iz bilo kog razloga da sarađujemo sa Haškim tribunalom, u slučaju da nećemo da izvršimo reformu oružanih snaga, koja se i obavlja u okviru programa Partnerstva za mir i olakšava je, ukoliko nećemo da ispunjavamo svoje međunarodne obaveze, Evropska unija će reći – nema problema, to je vaš izbor. Ali posledica tog izbora je ta da nećemo biti ni u Evropskoj uniji. Prema tome, moramo biti svesni šta je to što želimo i šta to što želimo podrazumeva. Takođe moramo biti svesni da bilo koja nacionalna strategija o pristupanju Evropskoj uniji koja se izrađuje, upravo mora da sadrži prioritete, aktivnosti i mere koje su u skladu sa tim uslovima. U suprotnom, niko nas neće terati da mi ulazimo u Evropsku uniju. Može ona i bez nas, ali se postavlja pitanje toga da li je to naš interes. Predlagači ove rezolucije smatraju da jeste. Predlagači ove rezolucije smatraju da je mnogo veći i jači interes priključenje u Evropsku uniju, pa makar do tog priključenja morali da ispunimo i neke veoma bolne uslove, nego da u Evropskoj uniji nikada ne budemo, a to je alternativa ovome. Sa druge strane, kada govorimo o granicama, već sam rekla da se Evropska unija zasniva na četiri osnovne slobode, a to je slobodno kretanje ljudi, roba, kapitala i usluga. Evropska unija ukida granice. Mi danas, nažalost, s obzirom da nismo u sistemu Evropske unije, kako je neko ovde i pomenuo, moramo da imamo popunjene pasoše vizama i jako nam je teško da putujemo po Evropskoj uniji. Upravo članstvo u Evropskoj uniji, odnosno ubrzani proces evropskih integracija omogućuje da se te granice izbrišu i da mi mnogo lakše možemo u Evropskoj uniji i da boravimo, da se krećemo, da se naši mladi ljudi usavršavaju i vraćaju u svoju zemlju i da naši ljudi mogu da rade u Evropskoj uniji ali ne kao gastarbajteri već kao njen sastavni deo, kao građani Evropske unije. U tome je suština. Prema tome, onog trenutka kad budemo u Evropskoj uniji, tada ćemo imati i sve Srbe na okupu u Evropskoj uniji, odnosno u okviru njenih granica, tj. granica ujedinjene Evrope. To je način da izbrišemo granice, a ne da ih u međuvremenu samo još više gradimo među sobom i da podižemo i u regionu i u samoj Evropi još veće barijere.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković, a neka se pripremi narodni poslanik Milorad Mirčić.
Uvaženo predsedništvo, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade, dame gospodo narodni poslanici, taman sam se ponadao da je prošla ova predizborna kampanja i ludnica izbornog ciklusa i da ćemo zaista već jednom početi da se bavimo ozbiljnim državotvornim poslom, kad ono danas imamo žešću kampanju nego što smo imali u prethodnom periodu. Nažalost mnogo je demagogije i demagoškog populizma prosipano sa ovog mesta i uvek se počinje sa jednom te istom floskulom da nema parlamentarne stranke koja sedi u ovom parlamentu, a da je protiv pridruživanja Evropskoj uniji. A onda dođe "ali", pa onda to "ali" predstavlja da ne prihvatamo ni jednu obavezu, ni jedno pravilo ponašanja koje nam upravo ta Evropska unija nameće. Narodni poslanici se nažalost i u ovom sazivu više ponašaju kao stranački poslanici promovišući političke interese stranke i udvarajući se biračkom telu. Zaboravljaju da su narodni poslanici izabrani od naroda upravo da se ovde bore za boljitak života, za bolju državu koja će to omogućiti, znači, za državotvorne funkcije. No, da skratim uvod. Čemu rezolucija? Prateći iskustva zemalja koje su ili već pristupile Evropskoj uniji ili su na tom putu, mnoge od njih su usvajale rezolucije i deklaracije. Makedonija čak četiri: 1998., 2000., 2003. i 2004. godine. Hrvatska 2002. godine. Slovačka u četiri navrata: 1997., 1998., 2002. i 2003. godine. Jedina zemlja koja nije imala ni jednu rezoluciju, na njenu sreću,i koja je imala je čistu situaciju pred sobom i jasne ciljeve je Slovenija. Samo ukratko ću vam opisati njen put. Ona je 12 godina razrađivala svoj pristup Evropskoj uniji i 1992. godine je sa delegacijom Evropskog parlamenta razmotrila situaciju oko mogućnosti pridruživanja, a od tada pa nadalje, zahvaljujući državnoj strategiji, na svakoj sednici Vlade je prva tačka uvek bila ostvarivanje napretka pregovora oko pridruživanja Evropskoj uniji. U Sloveniji su, što je veoma bitno, tokom 12 godina procesa pridruživanja, više puta održavani parlamentarni izbori, menjao se skupštinski sastav, pobeđivale jedne ili druge stranke i koalicije, menjali se premijeri i vlade, ali apsolutni prioritet evropske integracije je bio neprikosnoven. Parlamentarne stranke su se 3. jula 1997. godine obavezale posebnim sporazumom da će kooperativno učestvovati u procesu pridruživanja itd. Šta je radila zakonodavna vlast? Oni su pravili 31 radnu grupu koja je radila na sasvim konkretnim slučajevima, u svakoj oblasti života i rada države, vršeći harmonizaciju. Zbog čega mi krećemo sa ovim dokumentom? Naš stvarni cilj na početku je bio nacionalni konsenzus pa smo spustili nišan na politički konsenzus kao preduslov za nacionalni konsenzus. Značaj tog političkog konsenzusa je u tome da poboljšava pregovaračku poziciju Srbije i Crne Gore prema Evropskoj uniji, doprinosi većoj stabilnosti državne zajednice, olakšava rad Skupštine u procesu priključenja Evropskoj uniji, pozitivno podstiče nastavak reformi, poboljšava životni standard građana, povećava kapacitet države za mirno rešenje eventualnih sukoba, kao i problema na Kosovu i Metohiji. Upravo da bismo ostvarili taj konsenzus, Odbor za evropske integracije je formirao radnu grupu i ambicija je bila da u toj radnoj grupi bude predstavnika iz svih parlamentarnih stranaka. Ta radna grupa je mukotrpno radila skoro sedam meseci bez jedne stranke koja je u startu odbila da sarađuje. Njeni predstavnici u Odboru za evropske integracije insistirali su na tome da to ne treba da rade ni poslanici, ni skupštinski odbor, niti neka radna grupa, no lideri. Šta je trebalo da radimo? Da pokupimo ove lidere koji su nam preostali, na avion, da ih pošaljemo u Hag i da tamo za okruglim stolom napišu rezoluciju o pridruživanju EU i da to glatko prođe u ovom parlamentu? Čemu onda služimo mi poslanici ovde, ako lideri sve treba da nam napišu, a da mi onda kao klonirani lideri pritiskamo ove dugmiće i sprovodimo to što oni zamišljaju? Hoćete da znate kako sve nas u parlamentu ceni naš narod? Kancelarija za evropske integracije je napravila ozbiljnu analizu u ispitivanju javnog mnjenja. Samo nekoliko podataka da vam dam o stavovima ispitanika o učlanjenju u EU: pomoći će razvoju naše ekonomije - 67% je reklo da;više zemalja članica jača EU u svetu – 76% je reklo da; više zemalja članica veći mir i sigurnost u Evropi – 71% da; prirodno je da naša zemlja bude članica – 74% da; više članica Evropa kulturno bogatija – 70% da; članstvo naše zemlje poboljšava kvalitet naše zemlje – 76% da. Ali je na zadnje pitanje – rukovodstvo zemlje čini ono što je potrebno da postanemo član EU – manje od 40% je reklo da. Rukovodstvo zemlje smo pre svega mi koji sprovodimo zakonodavnu vlast. Mi donosimo zakone, mi usaglašavamo zakone sa evropskim zakonima. Još nešto. Par stvari je ovde rečeno, par kvalifikacija je dato, bilo je i naknadne pameti kod usvajanja ovog našeg predloga rezolucije. Prvo, ova rezolucija se pravi skoro sedam meseci i nije tačno da jenapravljena po izjavi predsednika države gospodina Tadića da bi pokrila ono što je on juče rekao, kao što neko reče. Mnogo ranije smo je započeli iupravo iz onih interesa o kojima sam malo pre govorio. Rečeno je ovde da se strateški i nacionalni interesi ne podudaraju. Strateški cilj i interes naše države je pridruživanje EU. U ovom dokumentu, ako ste ga pročitali, stoje jasne obaveze Vlade da već u sledećem koraku završi nacionalnu strategiju. Koliko znam, gospodin potpredsednik vodi tu grupu. Ako iskazujemo sumnju daje nacionalni cilj naše države suprotstavljen članstvu EU, da li su to maline, višnje, mleko ili ne znam šta, čemu onda ovaj zaludan posao? Sigurno jeste nacionalni i strateški cilj uključivanje u evropske integracije, pristupanje društvu razvijenih naroda. Ukoliko se budemo operativnije ponašali nego što smo do sada, možda ćemo pristupiti, kao što gospodin potpredsednik reče, 2012. godine. Sloveniji, koja je mnogo racionalnije radila, trebalo je 12 godina. Mislim da je krajnje vreme da se prizovemo pameti i da počnemo svi da radimo u jednom interesu, u interesu države i naroda koga ovde predstavljamo. Imali smo malo širi konsenzus u ovom dokumentu neposredno kad smo ga usvajali, ali da ne diram neke koji su dali saglasnost pa je naknadno povukli. Verovatno je posle ovih izbora radikalni deo njihove stranke digao glavu, nametnuo neke nove zahteve i sad imamo nešto suženiji konsenzus. Ali da vas podsetim, i u evropskom parlamentu ima 12,5% euroskeptika. Kod nas ih očigledno ima više. Nije ni čudno, imali smo mnogo toga što se događalo i imamo mnogo populizma u našoj politici. Nadam se da ćemo to prevazići. Mi iz poslaničkog kluba SPO i Nove Srbije ćemo, normalno, podržati ovu rezoluciju i sve pozitivne akcije koje budu tekle u smislu evropskih integracija. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, a neka se pripremi narodni poslanik Vladimir Homan.
Prvo bih želeo da razjasnim nesporazum do koga je došlo kada je prof. dr Labus bio za govornicom. Predsednik Marković je meni izrekao opomenu. Ja ni jednog trenutka od kad sam u ovoj skupštini, dugo se poznajemo profesor i ja, ni jednog trenutka nisam dobacivao sa mesta, pogotovo kada je profesor koga ja privatno i lično cenim. Ovo bih želeo zbog javnosti, ne vredi mi naknadno izvinjenje od predsednika, jer to je otišlo u javnost. Izvinjavam se profesoru Labusu, pre svega. Što se tiče rezolucije, malo je čudno da 2004. godine raspravljamo o rezoluciji čiji su, većim delom, potpisnici koji od 2000. godine, ako ništa drugo, ono aktivno ili na neki drugi način učestvuju u vlasti i učestvuju u radu ove skupštine. Ova rezolucija bi trebalo, koliko sam ja razumeo, što je obrazložio i predstavnik predlagača, da obuhvati sve te evropske standarde kao uslove ulaska Srbije, odnosno zajednice Srbije i Crne Gore u EU. Samo radi jasnoće i javnosti Srbije, da bude jasno o čemu se radi, ovo je kandidatura za ulazak Srbije u EU. Mi treba da se kandidujemo kao zajednica Srbije i Crne Gore, pa kao kandidati da budemo praćeni, da vidimo da li ćemo biti pred pragom EU, a onda ispred tog praga ulazimo u predsoblje, pa iz predsoblja u EU, to je mnogo. Zato su neki preuranjeno počeli da viču i najavljuju da je 2007. godina, godina kada zajednica Srbije i Crne Gore ulazi u EU. Koliko su bili u pravu govori upravo njihova karijera, odnosno sudbina političara. Oni su odavno u političkoj penziji i kakva im je lična sudbina takva je i sudbina Srbije, odnosno zajednice Srbija i Crna Gora sa EU. Naime, ova rezolucija sadrži određene standarde i to je jasno. Kada je u pitanju spremnost zajednice Srbija i Crne Gora da ispoštuje prava čoveka i manjinska prava, mi to odavno predočavamo EU, svim njenim forumima. Tražimo da nam ukažu gde mi to u Ustavnoj povelji ili zakonskim aktima koja se odnose na ljudska, građanska, a pogotovo na manjinska prava, zaostajemo za evropskim standardima. Kad kažem "mi" pre svega mislim na većinu političkih partija i Vladu, nevezano od saziva i njihovog sastava. Uvek smo pozivali predstavnike EU da nam ukažu šta to fali u zakonodavstvu Srbije što ne ispunjava uslov da se kandidujemo u EU. Do dana današnjeg bar mi, srpski radikali, nismo obavešteni šta to fali, šta treba da ugradimo, šta treba dodatno da uradimo da bi ispoštovali te evropske norme, kada su u pitanju ne samo prava čoveka, nego i manjinska prava. S druge strane, svedoci smo da se u jednom gotovo cikličnom periodu ponavljaju pritisci od strane Evropske unije, kada su u pitanju manjinska prava. Sada smo suočeni sa činjenicom da nas Savet Evrope i te kako opominje za nepoštovanje manjinskih prava u Srbiji. Zahvaljujući upravo političkim liderima i političkim partijama mi smo u situaciji da sada još naknadno dokazujemo da imamo i dodatna prava u odnosu na stečena prava nacionalnih manjina. Gde to u Evropi jedna zemlja treba da ispuni ta dodatna prava? Gde je to uporedno pravo, da vidimo kako je to u Evropi, pa još dodatno? Ako je u pitanju efikasnost rada zajedničkih organa državne zajednice Srbija i Crna Gora, oni su regulisani i definisani Ustavnom poveljom. Povelju je manje-više, hteli to ili ne da priznamo, nametnula upravo Evropska unija. Kako će to Srbija i na koji način da utiče da poboljša zajednički rad, odnosno rad zajedničkih organa kada ta ista povelja služi kao krunski dokument ili osnovni dokument drugoj Republici, odnosno drugoj državi za odvajanje iz zajednice Srbije i Crne Gore? Tako definisana povelja, potpisana od strane lidera i predstavnika Srbije i Crne Gore služi crnogorskom rukovodstvu kao i te kako značajan argument da se izdvoji iz zajednice Srbije i Crne Gore. Neka nam kažu kako će nam to oni pomoći. Mi smo tu nemoćni. Možemo mi da se igramo, možemo da se nadmećemo na ovoj govornici ko je proevropski više ili manje naklonjen ili orijentisan, ali Evropa nam je nametnula ovu povelju. Mi nemamo šanse, ako Evropa ne insistira na izmenama te povelje da bilo šta poboljšamo u radu zajedničkih organa Srbije i Crne Gore. Možemo da gledamo jedan skup zaslužnih političara koji se skupe u Palati federacije i donose kao neke kobajagi značajne odluke. Te odluke se najviše odnose na to koliko ćemo Srba, kada i kojim redom isporučiti Haškom tribunalu. Uz svo uvažavanje njihovih funkcija, imena, druga funkcija ne postoji. Funkcija u smislu da ima neku realnu vrednost. Kada se govori o regionalnoj saradnji, to je moguće tumačiti po evropskim standardima ako je tzv. državna geografija završena, ali mi smo u geografiji kada još se nije formirala granica države Srbije ili zajednice Srbija i Crne Gora. Još smo svedoci vremena kada se rastače savezna republika, pa vidimo da je sada najaktuelnije razdvajanje Srbije i Crne Gore, ali kako to potpredsednik Vlade reče, a i mi to dobro znamo, 2005. godina je odlučujuća godina kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Kako može da se definiše jedna dugoročna regionalna saradnja jedne države koja još nije definisala svoje granice? To je nemoguće. Zašto je zajednica Srbija i Crna Gora na ovako nezahvalnom poslednjem mestu zapadno-balkanskih zemalja? Jedan od glavnih razloga je upravo činjenica da je Evropa svesna da predstoji još razdvajanja, ne samo zajednice Srbija i Crne Gora, odvajanje Crne Gore ili Srbije, nego predstoji odvajanje i izdvajanje još nekih delova Srbije. Zar nismo svedoci da čak i u medijima visoki funkcioneri u ovoj predizbornoj kampanji za izbor američkog predsednika javno govore da 2005. godine najmanje ono što će dobiti Kosovo i Metohija, a u čemu će ih Amerika podržati, je republika Kosovo i Metohija? Zar nismo svedoci da se internacionalizacijom pitanja Vojvodine pravi prvi korak kako bi u skorijoj budućnosti, a kako i reče potpredsednik, samo nije apostrofirao Vojvodinu, ali svima nam je jasno ako je 2005. za Kosovo i Metohiju, 2006. godina je za Vojvodinu? Da li će to biti drugi model ili će to biti viši stepen autonomije, sve zavisi od strukture vlasti u Skupštini Vojvodine, jer ako prepustimo onima koji su do sada ucenjujući preko pokrajinskog parlamenta ucenjivali i republički parlament i Vladu Republike Srbije onda će to možda biti i za kraći period. Slažem se sa vašim čuđenjem, gospodine Labus, i ja sam siguran da može da bude istovremeno kada i priča o Kosovu i Metohiji. Ako pustimo one koji nam Vojvodini nametnuše grb, zastavu, vojvođansku Akademiju nauka, pa još imaju i pripremljen ustav, onda će to možda biti i pre nego Kosovo i Metohija. To je, iz prostog razloga, navođenje činjenica i uzroka koji ne zavise od nas. Mi ne možemo značajno da utičemo bez pomoći upravo ove Evropske unije. Šta nam se ovde kroz ovu rezoluciju potura? Šta se podmeće? Podmeće se nešto što je uslov, a podmeće se i definiše kao neka vrsta standarda Evropske unije, a to je ispunjenje svih međunarodnih obaveza Republike Srbije i odlučno se podržava stav da sva lica osumnjičena za zločine počinjene tokom oružanih sukoba u periodu 1991-2000. godine na teritoriji bivše SFRJ privedu pravdi u skladu sa pozitivno-pravnim propisima i međunarodnim obavezama. Kakav je ovo standard? U krajnjem slučaju, kakav je to uslov? Ko ovaj uslov propisuje? Evropska unija? Nije ovo standard Evropske unije. Nije Hag standard niti sud Evropske unije. Evropska unija je transmisija svetske politike Saveta bezbednosti kada je u pitanju Haški tribunal. Evropska unija je, konkretno, realno transmisija uslova koje postavlja javni tužilac Haškog tribunala, Karla del Ponte, prema Srbiji. Nema tu Evropska unija nikakav standard. Nema ni uslov. A da ima uslov, Evropska unija bi jedinstveno izašla i rekla da, posle izručenja, kidnapovanja Slobodana Miloševića, posle predaje Vojislava Šešelja, dobrovoljnog odlaska, imamo još potreba za tim i tim licima i tu se završava uslovljavanje. Evropska unija nije definisala ove uslove. Ne postavlja ona ove uslove. Nisu ovo njeni standardi. Ovo su uslovi koje diktira javni tužilac Haškog tribunala Karla del Ponte. Svedoci smo da iz dana u dan ni ona sama ne zna koji sve trebaju uslovi, a ti uslovi se, nažalost, sadrže u broju Srba, srpskih glava koje treba isporučiti. Do čega smo došli? Došli smo do situacije kada u ime tih standarda i u ime ispunjenja uslova od strane Karle del Ponte treba da isporučimo četiri generala. Četiri generala koji su braneći Srbiju od NATO agresije ispunjavali svoje patriotske i profesionalne obaveze. Da li neko može ovde da pita šta je sledeći korak. Šta je sledeći uslov? Kakvi su to standardi koje nam nameće ta Evropska unija iz usta ili kroz Karlu del Ponte. Ne može niko da pita. Zašto? Zato što se u cilju jeftinih političkih poena nakon održanih lokalnih izbora i u istom trenutku kada se kršeći sve rezolucije i odluke Vlade Srbije Srbi na Kosovu i Metohiji pozivaju na izbore, predlaže rasprava o ovakvoj jednoj rezoluciji. Dolazimo u situaciju da ovu Srbiju, ovakva kakva jeste, u zajednici sa Crnom Gorom udaljavamo sve više i više od Evropske unije. Prijem u Evropsku uniju, gospodo, ne zavisi toliko od nas ili od aktuelne vlasti. Zar vam nije za primer, za nauk, primanje ili prijem u Savet Evrope. Kada je Srbija bila policijska država, u vreme vanrednog stanja, primljena je u Savet Evrope. To je presedan. Biće primljena onog trenutka kada raspoloženje i stav Evropske unije bude takav da Srbija uđe u Evropsku uniju. Nažalost, ja iskreno strahujem da će Srbija tada biti toliko mala da će se zvati beogradski pašaluk.
Reč ima narodni poslanik Ksenija Milivojević.
Tačka 2. stav 3. Rezolucije kaže da Narodna skupština Republike Srbije izražava punu spremnost za poštovanje prava čoveka i manjinskih prava. To jeste jedan od osnovnih standarda od Evropske unije. A radi informisanja reći ću samo to da je u izveštaju Evropske komisije o stanju u Srbiji i Crnoj Gori za 2003. godinu Srbija i Crna Gora dobila pozitivnu ocenu u ispunjenju ovog standarda. Nažalost, to je bila jedna od retkih pozitivnih ocena koju smo dobili, ali je u ovom konkretnom kontekstu ta pozitivna ocena data. Međutim, to ne znači da mi ne treba da nastavimo da se zalažemo za poštovanje prava čoveka i manjinskih prava, jer to nije samo evropski već i civilizacijski standard. To je nešto što zahteva kontinuirano poštovanje. Dakle, nezavisno od toga da li mi to već poštujemo, poštovali smo ili ćemo poštovati. S druge strane treba takođe podsetiti i javnost da je EU suštinski odbila da se izjašnjava na zvaničnom nivou, na nivou Saveta ministara, u formalnom smislu, o sukobima, tzv. sukobima u Vojvodini, odnosno o situaciji u Vojvodini. Imamo jučerašnju rezoluciju Saveta Evrope, koja takođe ovlaš pominje ispunjenje standarda kao takvog. Jasno je, naravno, da mi u ovom trenutku ne možemo govoriti o širim međunacionalnim sukobima, možemo da govorimo nažalost o povećanju tenzija u političke svrhe, odnosno pred lokalne izbore. Međutim, to samo govori da ukoliko želimo i evropske standarde i Evropsku uniju moramo na tome malo sami poraditi. Moramo se ponašati ozbiljno, pre svega. To se takođe odnosi i na naše obaveze prema Haškom tribunalu. Haški tribunal je tribunal Ujedinjenih nacija. On je ustanovljen od strane Ujedinjenih nacija i mi kao članice Ujedinjenih nacija, ako ni po kom drugom osnovu, a osnova ima i u našem zakonodavstvu, imamo obavezu saradnje sa tim tribunalom. Ko god bio tužilac tog tribunala i dopadala se nama ta osoba ili ne. Uostalom, ako govorimo o patriotizmu, nema li većeg patriotizma u konkretnom slučaju od dobrovoljne predaje? Nema li većeg patriotizma od dobrovoljne predaje u situaciji kada od saradnje sa Haškim tribunalom u velikoj meri zavisi da li ćemo mi u skorije vreme postati kandidat za članstvo u EU ili ne? Što se tiče svih standarda, u celom procesu pristupanja EU i onda kada postanemo članovi EU, a jasno je da ćemo postati u jednom trenutku, mi ćemo te standarde morati da poštujemo, ne toliko zbog Evropske unije, nego zato što jesu civilizacijski standardi i poštovaćemo ih zbog nas samih.
Gospodin Mirčić, narodni poslanik. Po kom osnovu? Povreda Poslovnika.
Radi tačnosti, gospodo, u toku prošle nedelje u Beogradu su boravili predstavnici Evropskog komiteta za ljudska prava radi uvida u stanje ljudskih prava u toku 2003. godine, konkretno u periodu vanrednog stanja i odvijanja akcije Sablja. Mi smo svedoci, gospodo, i to treba javnost da zna, da su predstavnici Evropskog komiteta za zaštitu ljudskih prava i Komiteta pri Ujedinjenim nacijama znali više o sudbini pojedinaca i o ukupnom stanju u vreme vanrednog stanja, nego mi koji smo na ovaj ili na onaj način aktivni učesnici političkog života u Srbiji. Čak više podataka imaju nego članovi Vlade Srbije. Mi smo suočeni sa tom činjenicom da moramo sada, naknadno pribavljajući dokumenta i podatke, da obavestimoEvropski komitet šta se to stvarno dešavalo u Srbiji. Možda ćemo biti uspešni ako na kraju izađemo sa istinom koja se odnosi na stanje ljudskih prava u periodu vanrednog stanja 2003. godine. To je ono što treba javnost da zna. Što se tiče ovih standarda koji se odnose i koji su vezani za Haški tribunal, nemojte pojedince koji su uslov Haškog tribunala da stavljate u kontekst ispunjenja ili ne ispunjenja obaveza prema EU, jer ispada da mi na taj način kažemo – da, u pravu je EU, u pravu je javni tužilac, do sada Srbija ništa nije uradila. Uradila je Srbija, nažalost, i više nego što su tražili. Onda je tu Srbiju, nažalost, predstavljala jedna koalicija koja je rezultat euforije, a zvala se DOS. Isporučivali su i ono što je trebalo i što su tražili i što nisu tražili. Pisali su optužnice, koje su sada razlog dobrovoljne predaje. Ako unosite tu vrstu cinizma, onda kao hrišćani, ljudi, humanisti moramo imati poštovanje prema hrabrosti onih koje domaća vlast, tadašnja aktuelna vlast, pišući optužnice poslala u Haški tribunal. Iz prostog razloga da bi mogli da izađemo sa argumentima i da kažemo – Da, Srbija je ispoštovala, Srbija je isporučila, toliko je otišlo dobrovoljno, šta je još uslov, šta su drugi uradili. A ne ovako – Nismo ispoštovali, kao da nismo ništa uradili. Treba još, kao da niko više u prethodnom periodu nije otišao. To treba jasno u rezoluciji da se kaže, da vidimo gde je tu kraj. Da li ima uopšte kraja?
Reč ima narodni poslanik Vladimir Homan.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine potpredsedniče Vlade, pre svega, želeo bih da kažem da ova rezolucija koja je pred nama me je zaista prijatno iznenadila posle ove letnje pauze, jer poslednji put kada smo raspravljali o nekoj rezoluciji u ovom parlamentu, a ona je bila ustvari pravi politički pamflet predizborni, ta rasprava je bila puna naboja, suprotstavljenih stavova i mnogo jeftinog politikantstva i nije usvojena. Zato ova rezolucija treba da bude i jeste njena suprotnost, bez patetike, velikih reči, bez sukoba. Svi u ovoj Skupštini treba i nadam se da jesmo složni u tome da je Srbiji mesto u Evropskoj zajednici naroda, mada me nekoliko govornika demantuje. Međutim, niko odgovoran ne bi smeo da misli suprotno, ni da glasa protiv ove rezolucije. Neka nam jasno objasni zašto je protiv, a ne da slušamo sve vreme ovde nekakve izgovore. Mnogi pričaju da je Srbija već u Evropi, mešajući geografiju i političku realnost. Ima i onih koji vole da kažu nešto što smo slušali jako dugo vremena, a to je da dok se u Evropi jelo prstima kod nas se jelo zlatnim kašikama i viljuškama. Oni prave još goru grešku, mešaju istoriju i političku realnost. Zaboravljaju da smo mi od zlatnih kašika došli do zarđalih i do drugih rekvizita nesrećnim sticajem istorijskih okolnosti tokom vekova ali svojim greškama. Vreme je zaista da prestanemo da pravimo greške. Vreme je da se pogledamo u oči i realno sagledamo gde smo i gde želimo da idemo. Stranka G17 plus i ja uvek smo bili i bićemo za to da ova zemlja i njeni građani žive životom dostojnim Evropljana 21. veka, jer oni to jesu. Da bi smo živeli tako moramo poštovati neke standarde, usvojiti i poštovati neke zakone, izgraditi odnos partnerstva i poverenja, prvo sami sa sobom, a onda i sa Evropom. Moramo se pre svega naučiti da poštujemo državui zakone. Ne smeju nam spasitelji biti oni koji smatraju da su iznad zakona, koji se bogate na račun države i njenih građana. Kao takvi treba da imaju svoje mesto u izvesnim državnim institucijama zatvorenog tipa, a ne da imaju svoje televizije, svoje stranke, svoje novine itd. Moramo sarađivati sa sudom u Hagu, oko čega se ovde punopolemike vodi, sviđalo se to nama ili ne, jer cela ova pričaje potpuno besmislena bez te saradnje i nema u međunarodnim odnosima tek tako nekih obaveza, nekih bitnih, nekih manje bitnih. Gospodo, ako smo preuzeli neke obaveze, koliko god bile bitne ili nebitne, moramo ih ispoštovati. Još mnogo toga mi moramo i ne smemo. Mnogi ne shvataju koliko je to mnogo i koliki je put pred nama. Spomenimo samo koliko zakona moramo uskladiti sa Evropskom unijom i to moramo da uradimo. Zato čim ovu rezoluciju usvojimo treba da krenemo u ostvarivanje onoga što u njoj piše i da ovog puta ozbiljno i iskreno krenemo ka integraciji u Evropsku uniju, jer drugog puta nema. Ne želim da verujem da će moja ćerka koja nema još ni dva meseca jednog dana slušati neke nove poslanike u Narodnoj skupštini Republike Srbije kako pričaju isto ovo što mi pričamo danas. Želim da bude građanin Evrope i da joj sećanje ne doseže do dana kada se o Srbiji i Evropi mnogo pričalo a na integraciji u Evropu ni malo radilo. To našoj deci ne smemo učiniti i zato upućujem apel svima, građanima i institucijama da već jednom pređemo sa reči na dela, da gledamo svojim očima kako Srbija postaje uređena država ne zato što to neko od nje traži već zato što mi to tako želimo, a onda nam ni Evropa neće biti daleko.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković.
Dame i gospodo, naravno da Skupština ima pravo da donosi razne rezolucije, deklaracije i to nije sporno, ali je sporno da li mi kada predložimo neku rezoluciju ili deklaraciju polazimo od činjenice da ta rezolucija može biti sprovedena. Da li to zavisi od nas i da li tu rezoluciju poštuju svi politički faktori u ovoj našoj zemlji? Nažalost, mislim da nam iskustvo u poslednje vreme dokazuje da može ova Skupština da usvoji kakvu god hoćete rezoluciju – ona više služi za politički marketing onima koji predlažu tu rezoluciju nego za samo držanje i pridržavanje onoga što Skupština usvoji. Poslednji dokaz je jučerašnji. Mi smo ovde u parlamentu usvojili Rezoluciju o Kosovu i Metohiji, a predsednik Republike se toga ne drži. On je saopštio drugi politički stav, ne interesuje ga šta je Skupština ovde usvojila kada je reč o rezoluciji, kada je reč o odnosu prema Kosovu i Metohiji, kada je reč o onome na koji način ćemo se zalagati i plašim se da se na isti način i sada ponašamo, da mi predlažemo rezoluciju da bi iza političkih i marketinških razloga ovde raspravljali o tome ko je za Evropsku uniju, a ko nije, a da u suštini ne zavisi od nas, političkih faktora u zemlji, šta će se i na koji način rešavati u narednom periodu kada je reč o pridruživanju Srbije i Crne Gore Evropskoj uniji. Kada kažem da ne zavisi od nas onda ne zavisi od ove rezolucije. Juče smo čuli potpredsednika Vlade da je to 2007. ili 2012. godina i ja se slažem. Ako je tako krenimo na konkretne poteze približavanja Evropskoj uniji, a to znači da znamo da je Hrvatska dobila 2800 zakona i to znači da ćemo sledeće godine, kako smo juče čuli, dobiti taj predlog koliko je to i koji su to zakoni. Krenimo na realizaciju toga, krenimo na konkretno, a ne političkim pričama hoćemo u Evropu. Ta politička priča ništa ne znači, jer niko ne osporava u Srbiji nijedan politički faktor, nijedna politička partija da mi hoćemo prema Evropskoj uniji ali da vidimo šta to konkretno znači, koji su to evropski zakoni. Slušamo retoriku ovde tri četiri godine o tome da hoćemo u Evropsku uniju i da treba da usklađujemo zakonske projekte sa evropskim zakonodavstvom, a sa druge strane pre godinu i po dana imali smo Zakon o izmeni krivičnog zakona koji ne samo da je suprotan evropskom zakonodavstvu nego je i suprotan i zakonodavstvu Zanzibara ili Zimbabvea, najstravičnijih zemalja u svetu, zato što smo imali zakon po kome neko može da bude šest meseci u zatvoru bez krivične prijave. Prema tome, suština je da li mi kao Skupština, kao politički partneri u Srbiji stvarno želimo da usmeravamo Srbiju prema Evropskoj uniji i da usklađujemo zakonske projekte ili hoćemo da igramo ovde šarenu lažu i da prikupljamo političke poene tako što ćemo jedne da optužimo da su za Evropsku uniju, a druge da nisu. Sada ima onih koji su protiv ulaska u Evropsku uniju. Ne zavisi od nas to. Zavisi od nas u dinamici koju usvajamo, ali mi očito to nećemo. Mi hoćemo retorikom da budemo prema Evropskoj uniji, a ne želimo suštinski da budemo u njoj. Tako i ova rezolucija u suštini nema značaj da li ćemo se približiti Evropskoj uniji. Da li smo po usvajanju ove rezolucije bliži jedan dan Evropskoj uniji? Nismo. Da li ćemo biti bliži jedan dan da smo današnji dan potrošili da usvojimo zakon iz ekonomske sfere ili iz neke druge sfere, koji je i zakon evropskog zakonodavstva? Bili bi bliži ali mi nećemo to nego hoćemo da trošimo raspravu u Skupštini za političke rasprave, za politički marketing i za predstavljanje i dokazivanje ko je bliži, a ko je dalji Evropi i evropskom zakonodavstvu. Ta priča o tome kako nas sada Evropa prihvata, pa smo mi lepi, fini, to nije tačno. Nikada nismo imali ovako oštre rezolucije od strane Evrope, ni Saveta Evrope, ni Evropskog parlamenta, čak ni u danima kada su nam uvodili sankcije. Ni 1998. godine, ni 1999. godine kada su nas bombardovali, nikada nisu upotrebili reč zločini i zverstva. Sećate se da je u rezoluciji usvojena rečenica gde se kaže da smo mi činili zverstva u Vojvodini. Ni kada su nas bombardovali, ni kada je Savet bezbednosti usvajao rezolucije i govorio je prekomernoj upotrebi sile na Kosovu, govorio o humanitarnoj katastrofi, nikada nije rekao da je neko činio u Srbiji zverstva protiv drugih nacionalnih zajednica. To smo dobili 2004. godine. Dobili smo 2003. godine da smo imali kršenje svih ljudskih prava pomoću onog čudnog vremena, kako su ga zvali "Sablja". Prema tome, u tome je suština, da li stvarno hoćemo ili hoćete retorikom da skupljate političke poene i glasove birača. Juče sam čuo, a i danas ovde čujem da je veliki patriotizam otići u Hag. Bio je veliki patriotizam otići i braniti Srbe na Kosovu, pa su mnogi tada bežali i spavali u svojim toplim krevetima, a nisu trčali Srbima da pomognu. Sada trče da im obećavaju i da im objašnjavaju kako je lepo i fino da izađu na izbore. Što to tako nisu govorili pre par meseci 17. i 18. marta? Tada su govorili potpuno drugačije. Juče su govorili potpuno drugačije. Pre par meseci su u izbornoj kampanji govorili da treba svi politički faktori da se objedine kada donosimo važne državne odluke. Umešnost je šefa države da objedini političke faktore, a ne da se on pokaže kako je fin, lep, pametan. Eto, on se udvara Zapadu, šlihta se Zapadu, a mi nismo dobri prema Zapadu i eto mi ne brinemo dobro o Srbima i o svetu. Brinemo isto dobro o Srbiji, o Srbima i o svetu, ali brinemo tako što hoćemo da se uskladimo i mi smo spremni da se usklađujemo ovde i da prihvatamo neke članove zakona koji nam možda u datom trenutku ne odgovaraju, ako su za opšte dobro, a ne za političku retoriku koju neko ovde koristi. Zato što je ovo za političku retoriku, a ne za stvarno približavanje Evropi mi ovde danas dangubimo i raspravljamo o rezoluciji koja u suštini ništa ne znači i zato nas čeka 3000 zakona koje treba da usvojimo do 2007. godine, ako želimo uopšte da razmišljamo o Evropskoj uniji, a ja mislim da mnogi koji govore o reformama ne razgovaraju i nežele da pričaju o Evropskoj uniji nego žele da prikupljaju sitne političke poene. Što se više trudile da pokupe da prikupe političke poene to manje glasova za njihove političke partije u kutijama. To su pokazali lokalni izbori. Hvala.
Izvolite, predlagač. Nadam se da ćete se uklopiti u vreme. Izvolite.
Samo dve rečenice, molim vas da budemo precizni i da ne zbunjujemo građane Srbije. Ne želim da mislim da je to namerno, ali već počinje da liči. Izraz “zverstva” upotrebljen je tokom diskusije u Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope od strane jednog mađarskog poslanika. Sigurna sam da nema osobe i u ovoj skupštini koja ne osuđuje takav način izražavanja, kada je reč o odnosima u Vojvodini. Nigde u rezoluciji se ta reč ne pominje. Drugo, kada je reč o ljudskim i manjinskim pravima, ponovo podsećam, radi se o Izveštaju Evropske komisije o stanju u Srbiji i Crnoj Gori tokom 2003. godine. Taj izveštaj je dostupan na veb sajtu. Pogledajte ga i molim vas da budemo precizni, evropske integracije podrazumevaju znanje činjenica. Hvala.
Izvolite. Molim vas samo kratko.
Imam i ja samo jednu rečenicu. Molim vas, mislim da nije u redu da članovi Odbora za inostrane poslove tu rezoluciju drže kod sebe. Obavezno je da svi poslanici dobiju rezoluciju koju je Savet Evrope usvojio, koja je bila predmet rasprave na Odboru, pa ćemo onda videti šta je istina. Čitao sam rezoluciju koju su mi članovi Odbora dali i piše vrlo precizno ta reč, pa molim da i to raspravimo i da dobijemo, kao poslanici, dokument, da znamo šta se o nama priča u Evropi, šta je istina a šta ne, a ne da to koristimo za svoje lične potrebe.
Hvala. Završavamo sa današnjim radom. Sutra je nastavak u 10,00 časova. Naredni govornik po redosledu je narodni poslanik Goran Svilanović.