Bona tarda. Comença la sessió. Començo fent-los avinent que la llista de les preguntes a respondre oralment en ple està inclosa en el dossier de ple que tenen a la seva disposició i que, d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran demà al dematí a les 9 hores, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària, una sessió plenària per a la qual set diputats han delegat el seu vot. [[Compliment de la Moció 111/XII, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants]] I, com saben, a l'inici de cada Ple fem esment de la xifra de persones mortes i desaparegudes a la Mediterrània, segons les dades oficials de l'Organització Internacional de les Migracions, i són ja 850 les persones que han perdut la vida aquest any. És una manera, el fet de fer-ho, de mantenir alerta la nostra consciència, tot i que de vegades implica el risc de reduir aquesta qüestió a una mena d'estadística macabra. Aquest cap de setmana a Nador, el pas fronterer de Melilla que separa el Regne d'Espanya i el Regne del Marroc, la frontera sud espanyola, que avui és el punt amb més morts migrants en trànsit del món, vam veure unes imatges terribles de cossos amuntegats, entre morts i agonitzants, envoltats de policies que se'ls miraven sense prestar ajut a qui el pogués necessitar. Desenes de morts, entre vint-i-cinc i quaranta persones, segons algunes fonts, centenars de ferits, a causa d'una operació que, segons el president del Govern espanyol, va ser ben resolta. La inhumanitat, la crueltat i la indiferència davant del patiment humà no pot ser mai una bona manera de resoldre una situació, per complexa que aquesta situació sigui. Els fets ocorreguts i les imatges que en queden, d'una crueltat esfereïdora, protagonitzades pels que se suposa que estan al costat de la decència, la dignitat i el respecte a les persones, són d'una gravetat extrema i reclamen el rebuig i la condemna davant la deshumanització més absoluta. En cap cas mereixen l'agraïment i el reconeixement. Davant d'aquesta vulneració dels drets humans, unes polítiques de la mort, cal una investigació per esclarir els fets i l'assumpció de responsabilitats per part dels responsables polítics d'aquestes actuacions que han comportat la pèrdua de vides humanes. Avui mateix, Nacions Unides ha demanat a Espanya i al Marroc que es dirimeixin responsabilitats arran d'aquests fets. I cal que els responsables polítics encarem amb determinació una de les pitjors crisis que pateix el món en el segle XXI: la crisi de les persones refugiades; una crisi que fa poques setmanes l'ACNUR ens advertia que havia superat la xifra dels 100 milions de persones a la recerca de refugi arreu del món. Com a societat, no ens podem permetre que la gent que vol arribar a casa nostra fugint de la guerra i la desesperació no puguin tenir l'esperança d'optar a una vida millor i només rebin com a recompensa una mort indigna. Els convido a emprendre totes les iniciatives que puguin ajudar a combatre una realitat que envileix la humanitat. I aquest matí he proposat a la Mesa un minut de silenci per les víctimes, que els convido a fer a continuació. [[La cambra serva un minut de silenci.]] [[Interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs 2022-2023 en el servei públic d'educació]] [[300-00191/13]] Passem, seguidament, al sisè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs 2022-2023 en el servei públic d'educació. L'ha presentat el Grup Parlamentari d'En Comú Podem i té la paraula, per fer l'exposició de la interpel·lació, el diputat senyor Jordi Jordan.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades, des d'En Comú Podem hem presentat esta interpel·lació perquè és evident que després de molts mesos el malestar de tota la comunitat educativa a Catalunya continua existint, les vagues no s'han aturat, les mobilitzacions tampoc, i la necessitat d'un horitzó clar quant a polítiques d'educació és totalment urgent per poder planificar i iniciar un nou curs que no siga com el que hem tingut enguany. De fet, durant tot este curs li hem recordat, senyor conseller, que la comunitat educativa del nostre país està molt exhausta, bàsicament per l'impacte de la pandèmia, per tot el sobreesforç titànic que han hagut de fer docents i personal del sistema educatiu, i, a més a més, això s'agreuja ara en estos moments de crisi arran de la guerra d'Ucraïna, la inflació i tot el malestar social que també s'està acumulant. Li hem dit moltes vegades que el sistema educatiu sí que necessita canvis i transformacions, i ho compartim, però sempre que estos canvis, que estes transformacions es facin de la mà de la comunitat educativa, que és qui les ha d'aplicar. I per això cal cuidar-la, cal tindre-la en compte; però no només de paraules, sinó amb fets. I, per tant, això significa revertir les retallades que arrosseguen, recuperant els drets perduts ara ja fa massa temps i que, a diferència d'altres comunitats autònomes, aquí encara no s'han recuperat. De fet, l'èxit de les diferents vagues i les mobilitzacions arreu del país demostren que este malestar existeix, i l'anunci de noves mobilitzacions per al curs vinent són un mal auguri que indiquen quin és el clima i la situació que tenim en estos moments al món educatiu. Ja li hem dit també diverses vegades que pensem que fa falta autocrítica per part del seu departament, per les formes, pels tempos i pels continguts. Però també li diem que en estos moments el problema ja no és només de la seua conselleria, ja no és només del Departament d'Educació, sinó que és un problema de tot el Govern de Junts i d'Esquerra Republicana, que sembla ser que ignora o vol ignorar un clam evident que arriba de la immensa majoria de la comunitat educativa, i que s'ha de resoldre, des del nostre punt de vista, amb una visió global de país, demostrant que l'educació és una prioritat, més enllà de les paraules i dels discursos. Perquè la veritat és que, a hores d'ara, el Govern de Junts i Esquerra, o d'Esquerra i Junts, encara no ha arribat a cap acord amb els sindicats d'ensenyament, amb tots els sindicats que de manera unitària estan protestant des de fa temps per oferir una sortida a tota esta crisi que com més dies passen, més gran s'està fent, i si no es resol continuarà sent una realitat al setembre, a l'inici del nou curs escolar. Per tant, cal un gran acord social, com ja estan demanant tots els sindicats i la comunitat educativa en bloc. Per això li demanem que impulse una modificació o una ampliació pressupostària a nivell de govern, perquè es tinguen en compte totes les millores laborals que els professors i les professores necessiten, especialment, com vostè ja sap, la reducció d'esta hora lectiva, tant a primària com a secundària, per al curs vinent; una mesura que beneficia les mestres, però que sobretot beneficia la qualitat del nostre sistema educatiu, perquè permet tindre més dedicació de cara a l'alumnat, i permet tindre més professorat per al sistema educatiu, el qual necessita un esforç evident. En segon lloc, tenim un altre element que li volem posar damunt de la taula, fa referència al nou calendari escolar. Ja li vam exigir també una compareixença al respecte quan la majoria de la ciutadania d'aquest país es va assabentar del canvi a través d'una roda de premsa que va fer sense debat previ, sense cap acord, evidentment, amb la comunitat educativa, on, per cert, estava acompanyat del president de la Generalitat, el qual sembla ser que ha desaparegut després, quan han vingut mal dades en totes les protestes de la comunitat educativa. Des d'En Comú Podem pensem que un canvi d'esta magnitud s'ha de fer bé, i, en este sentit, li tornem a demanar que impulse una moratòria per al curs vinent, perquè les presses no són bones, i menys –i menys– en la situació de conflictivitat que es troba la comunitat educativa en estos moments. Però vostè, lluny de fer això, posa més llenya al foc, i justament ahir treu uns vídeos propagandístics sobre el calendari escolar amb una èpica exagerada, com si avançar el curs escolar fos la panacea mundial, si em permet l'expressió, i la solució de tots els mals. Això quan el Consell Escolar de Catalunya li ha demanat també la moratòria, un consell format per una àmplia i plural representació de tota la comunitat educativa. I, de fet, aquí ens preguntem què està fent este Govern de la Generalitat, que aposta per uns jocs d'hivern als Pirineus abans de fer una consulta, o que, en aquest cas, no té en compte també el Consell Escolar de Catalunya, que és un òrgan que representa la comunitat educativa del nostre país, «valors republicans, en diuen. A més a més, també tenim exemples recents que demostren que la moratòria és possible si hi ha voluntat política. Sense anar més lluny, l'Ajuntament de Barcelona ho ha aplicat allà on té competències –en el cas, per exemple, de les escoles bressol–, o al País Valencià, el Govern del Botànic també ha fet marxa enrere fa uns dies sobre l'avançament del calendari escolar a petició de la comunitat educativa valenciana i, per tant, ha aprovat una moratòria per a poder preparar bé els canvis. Uns canvis que han de tindre en compte també el món del lleure, que ja li han dit que no hi ha prous monitors i monitores per a dur-lo a terme, garantint, per tant, l'obertura de les escoles per les tardes. Com ho pensa fer? Deixarà optar uns centres, al setembre, fer horari lectiu reduït i altres jornada continuada, creant una doble xarxa? Com es finançarà? Ho dic, perquè aquesta partida anunciada de 12 milions d'euros, extraordinària, ja s'ha dit que és insuficient i, per tant, ja no es pot donar resposta a aquests 700.000 alumnes d'infantil i de primària que necessitarien totes aquestes activitats extraescolars. A més a més, vostè va passar la responsabilitat a les direccions dels centres per a contractar els diferents monitors, i molts de centres han contractat o han ofert feina als monitors de menjador, molts l'han acceptada, però això encara tampoc és suficient perquè la majoria de les ràtios d'alumnes per monitor són diferents a les ràtios que es necessiten per a les activitats de la tarda. Per tant, com pensa solucionar-ho? De veritat, no creu que seria millor aplicar una moratòria i preparar bé el curs per a l'any següent? Per tant, li tornem a demanar que ho repensi i, sobretot, també una preocupació que volem posar sobre aquest aspecte és els dubtes que ens genera amb relació a les diferències entre l'escola pública i la concertada, perquè no volem que es generen més diferències entre els dos models i pensem que esta reforma horària pot acabar condicionant les famílies a l'hora de triar centres educatius. I, també, un tercer element que li vull posar de palès en esta primera intervenció fa referència a la preinscripció que en estos moments s'està portant a terme; en aquest cas, una preinscripció que també està sent traumàtica, problemàtica, per a moltes famílies del país, que veuen que tenen neguit de si tindran o no una plaça pública al seu municipi o a la seua zona escolar. I la prova d'això és que han proliferat multitud de plataformes aparegudes en moltes ciutats, com L'Hospitalet de Llobregat, Terrassa, Sabadell, Tortosa o Badalona, per citar-ne només alguns exemples. I, en aquest sentit, és evident que cada vegada hi ha una demanda més forta de l'escola pública, però en moltes ciutats les places que s'oferten són insuficients. Ja sabem que, en xifres globals, les places públiques creixen per la davallada també demogràfica i perquè s'han mantingut, però també sabem que en alguns d'aquests llocs o d'aquestes ciutats no s'està oferint prou oferta pública i, per tant, també li demanem solucions en aquests casos, creant noves línies o flexibilitzant les ràtios. Però el que sí que li demanem és que aquesta preinscripció no es converteixi, com li dèiem l'altre dia, en un bízum de la pública a la concertada –per tant, portant alumnes d'un lloc a l'altre–, quan la demanda que hi ha i el que necessitem és realment que hi hagen ofertes públiques per a totes les famílies que ho demanen. Acabo aquesta primera intervenció i, en tot cas, a la rèplica li plantejaré també altres reptes que pensem que són molt importants de cara a l'inici del curs vinent. Moltes gràcies.
Seguidament, té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Gonzàlez-Cambray.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputat Jordan, bé, doncs respondré amb el mateix ordre amb què vostè anava plantejant els diferents temes pel que fa a aquest curs que tot just ha acabat ara, però sobretot sobretot de cara al curs vinent. Ha estat un curs marcat per la pandèmia i això no ho hem d'oblidar. Fa un mes i mig que no portem mascaretes. Vam començar el curs amb mascareta, l'acabem sense mascareta, però ha estat un curs marcat per la pandèmia. Ha estat un curs també marcat per les ingerències al voltant del model d'escola catalana per part dels tribunals pel que fa al català. I ha estat un curs on –vostè ho plantejava– des del Departament d'Educació el que hem fet precisament és el que vostè deia que no hem fet, que és marcar aquest horitzó clar i acordar tots els canvis amb la comunitat educativa. I anem als fets. Anem als fets que són novetats de cara al curs vinent. Novetats de cara al curs vinent, com pot ser la reducció..., donem resposta a demandes històriques de la comunitat educativa, com és la reducció de les ràtios: menys alumnes, menys nens i nenes per aula perquè estiguin millor atesos. Donem resposta a reversió de retallades, com és la conversió dels terços en mitjos. Donem resposta a una política de país esperada també durant molts anys i que és una novetat per al sistema educatiu català, que és gratuïtat per a l'escolarització a les escoles bressol públiques de l'infantil 2, del P-2. Donem resposta –que després li respondré i li lligaré això amb el tema de l'escolarització– a les famílies en primera opció, eh?, que és com som capaços de canviar la mirada per tal de que les escoles no estiguen segregades d'inici. Com som capaços de fer una distribució equilibrada de l'alumnat en els centres finançats amb fons públics per tal de que no existeixin ja d'inici, a l'entrada al sistema Infantil 3 i a primer d'ESO, les escoles segregades. Donem resposta a novetats, també, que són bones totes per a l'alumnat, com és nous currículums al sistema educatiu, que donem transitorietat per desplegar-los. Donem resposta –que vostè ho deia també– a una mesura que és bona per a l'alumnat..., i això ho reconeix tothom, tothom diu que avançar el curs cinc dies a les escoles, tres dies als instituts és una mesura bona per a l'alumnat; és una mesura bona per a l'alumnat i és una mesura bona, sobretot, per a l'alumnat en situació de vulnerabilitat, que no té les mateixes condicions familiars per accedir als casals i a les activitats on ha de fer una aportació econòmica. I, per tant, en un curs on el que hem fet de forma clara és marcar l'horitzó de com volem avançar en l'educació de cara a l'any 2030, quin món volem i, per tant, quina educació necessitem per donar resposta a aquest món, el que hem fet és prendre decisions; prendre decisions..., i entenem el malestar –entenem el malestar. Entenem el malestar, perquè sortim de dos anys de pandèmia, tothom està molt cansat, arrosseguem retallades de fa més de deu anys... I, per tant, tenim 5.400 centres educatius, 120.000 mestres i professorat, més d'1 milió i mig de famílies i governar és prendre decisions. No hem vingut aquí a gestionar, i entenem que és inevitable que hi hagi una part de la comunitat que no li agradi tot el que fem, perquè això ha passat sempre. Si ens n'anem a l'hemeroteca, això és que ha passat sempre. Ara tots estem d'acord que la llei d'educació de Catalunya és una bona llei. Doncs amb la llei d'educació de Catalunya van haver-hi situacions similars a les que estem vivint ara. Vam implantar la sisena hora a totes les escoles públiques, que malauradament va durar poc temps. Però quan vam implantar la sisena hora a totes les escoles públiques vam viure situacions similars a les que vivim ara. Per tant, els canvis no agraden a tothom, però el que no hem de perdre vista –i hem d'anar als fets– és: són mesures bones per a l'alumnat, són mesures que el que fan és avançar la qualitat i la transformació del sistema educatiu. I, per tant, com més recursos hi hagin al sistema educatiu, millor. Sempre. Com més recursos hi hagin, millor. El que no podem fer és perdre la perspectiva. L'educació a Catalunya no està pitjor que fa deu anys. Al contrari, està millor. Hi han molts més recursos. Tenim el pressupost més alt de la història. En volem més? I tant que sí. Com a conseller d'Educació és evident que el que li diré, diputat Jordan, és que on millor podem invertir els recursos és en educació; només faltaria, soc el conseller del Departament d'Educació. Com més en destinem, millor. Però no podem perdre la perspectiva. L'educació està molt millor ara, amb el pressupost més alt de la història que fa dos anys, que fa tres anys. Però també és ben cert que sortim d'una pandèmia on hi ha molt cansament. I també és ben cert que, sortint d'una pandèmia, hauríem de ser capaços, encara que hi hagi soroll d'alguns –encara que hi hagi soroll d'alguns... Perquè, també, després el que podem fer és veure també aquesta evolució, eh?, aquesta evolució, també, de les convocatòries de vagues: qui ho segueix, qui no ho segueix... Podem fer tot el que vulgui, només que hi hagi una persona que no estigui contenta, l'hem d'escoltar, però hem de tenir perspectiva –hem de tenir perspectiva. I, per tant, el que no s'hi val és donar resposta als reptes que té el sistema educatiu tot alhora. I que se'ns digui: «O ho fem tot alhora, o no avancem. I això és el que està succeint, diputat Jordan. Nosaltres el que hem fet és calendaritzar totes, totes les reclamacions que ens fan els representants dels treballadors –totes; les hem calendaritzat totes. A la majoria, li donem resposta ja el curs vinent 2022-23, i la resta les calendaritzem. I, per tant, revertim les retallades, totes, durant la legislatura. I, per tant, volem un acord. Hem fet fins a set propostes d'acord i ens hem trobat, malauradament –i em sap molt greu dir-ho–, que des del mes de febrer els representants dels treballadors ens han deixat la cadira buida. Els representants dels treballadors des del mes de febrer no s'han presentat a la mesa sindical. I què ens diuen? «Tot alhora. Miri, li poso un exemple del que deia vostè de la reducció de la lectiva. Hi estem del tot d'acord, i ho acabarem fent. I els hi hem posat a sobre la taula als sindicats, amb diferents propostes, revertir el curs vinent, el 2022-23, l'hora lectiva a les escoles, i el 23-24, als instituts. I ens han dit que no, perquè ho volen tot alhora. Tot alhora no es pot fer. Els pressupostos són els que són i les condicions econòmiques, evidentment, també són les que són. Vostè deia «autocrítica. Tota l'autocrítica que vulgui –tota l'autocrítica que vulgui. Si no tinc cap problema en fer autocrítica, les coses sempre es poden fer millor. I tant que sí, només faltaria! Tots les podem fer millor. Algú que es dediqui a l'educació ha d'admetre que les coses sempre es poden fer avui una mica millor que ahir. Algú que es dediqui a l'educació ha d'admetre que els reptes no són finits, que, de reptes, sempre en tindrem. Sempre hem de tenir aquesta voluntat, vocació d'aprendre. Ningú neix ensenyat; per tant, tota l'autocrítica que vostè digui. Ara bé, situem la perspectiva sobre els fets. No trobaran vostès –i, en tot cas, l'emplaço que ho digui a la rèplica– cap actuació del Departament d'Educació on hi hagi hagut manca de diàleg. Vostès diuen «el calendari. El calendari: nosaltres el que fem és prendre una decisió amb quatre informes del consell escolar i després parlar amb tothom de com desplegar-ho. Una decisió que, l'hi deia, és bona per a l'alumnat, cent per cent de conciliació familiar i no afecta els drets laborals. El que hem fet és parlar durant mesos amb les patronals del lleure, amb les titularitats dels centres públics, dels centres concertats, amb els ajuntaments, amb la comissió mixta, amb les taules de les federacions, amb les AMPAs, amb les juntes de direccions... Hem parlat amb tothom, aquests mesos. Tots els centres educatius disposen de la informació penjada al portal de centres des del 19 de maig. Disposen de tota la informació de com desplegar..., amb totes les idees que hem tingut, quin és el millor model per tal de desplegar les tardes de setembre i per tal de desplegar l'avançament de curs. Unes tardes de setembre que disposaran dels monitors adients a les tardes, perquè és continuïtat de l'educació en el lleure i continuïtat dels monitors que actualment estan donant servei al temps de migdia. I, per tant, el que fem és continuïtat, continuïtat d'aquests monitors que faran educació en el lleure, que ja estan dins les escoles, i faran programes d'educació en el lleure a les tardes, amb una hora a la tarda. Després hi ha un altre tema de cara a l'avançament del curs, que això també és important. O sigui, en política és molt important fer el que dius que faràs. Nosaltres el que vam dir que faríem és, davant d'una primera vegada, davant d'un primer any d'avançament de curs, crearem les condicions per tal de donar totes les garanties de que aquest avançament de curs es fa de la millor manera possible. I, per tant, el que hem fet per primera vegada a la història és avançar els nomenaments de les plantilles estructurals dels centres educatius, de les escoles i dels instituts, un mes. Fins ara les teníem a finals de juliol i, a dia d'avui, ja tenim nomenades totes les plantilles estructurals dels centres educatius. Per tant, hem avançat un mes aquest nomenament i això no havia passat mai. Per tant, el que fem és fer el que vam dir que faríem, que és crear les condicions per tal de donar totes les garanties, per tal de que l'avançament de curs pugui ser un èxit i es pugui fer amb totes les millors condicions possibles. No donem cap responsabilitat a les direccions que no tinguin. En les funcions de les direccions hi ha signar contractes quan s'escau, i el que fem precisament és acompanyament a les direccions per tal de que puguin fer aquests contractes i acompanyar-los en tota la gestió necessària. Les ràtios seran les adients, i en cap cas fem diferències entre pública i concertada. Hi haurà la mateixa proporció d'hores lectives, com hi havia fins ara, en pública i en concertada pel que fa a l'avançament de curs. I, després –m'estic quedant sense temps, però, en tot cas, li faig un flaix i després li ampliaré la informació–, el que hem fet és..., tot i tenir menys alumnes a l'entrada del sistema, el que hem fet és incrementar l'oferta d'escola pública als centres educatius del país. I, per tant, hem incrementat..., a l'oferta inicial, per primera vegada incrementem l'oferta pública, reduïm la concertada, per donar resposta a aquesta reducció de ràtios.
Té la paraula, en el torn de rèplica, el diputat senyor Jordi Jordan.
Gràcies. Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Mire, conseller, la veritat és que quan l'escoltava em recordava una mica el dia de la marmota, eh?, en el sentit de que vostè repeteix uns mantres i no té en compte tot el que li estem dient. Perquè vostè parla de tindre perspectiva, però per al nostre grup tindre perspectiva precisament vol dir fer canvis, fer transformacions «de la mà del professorat i dels docents, i no en contra, com és el que clarament s'està demostrant durant estos mesos. Vostè parla que no hi ha hagut manca de diàleg i li torno a recordar que el Consell Escolar de Catalunya va demanar-li una moratòria que es va votar i, per tant, no hi ha hagut diàleg. O que el món del lleure en comissió aquí al Parlament va dir que no tenien clar si es podia tirar endavant tot aquest canvi perquè no s'havia avisat amb temps ni s'havia fet bé. Per tant, li torno a reclamar, com ho ha fet el País Valencià, sense anar més lluny, esta moratòria per a poder preparar bé les coses. I, després, sobre el tema de les places públiques, el flaix que vostè m'ha dit ara. L'hi torno a repetir: ja sabem que en termes generals hi ha més places o més oferta pública. I, a més a més, això també ve determinat perquè ha baixat la demografia. El que li estem dient és que hi han ciutats concretes on no hi ha prou oferta pública. I allí és on s'ha de solucionar este problema, perquè no pot ser que això passi i, a més, estem parlant de grans ciutats. Altres elements que també li volíem situar davant de l'inici de curs..., és un altre que fa referència a l'accés a les activitats extraescolars, però no durant els dies d'avançament del curs escolar, sinó durant tot el curs, durant tot l'any. Evidentment, les extraescolars són molt importants per a complementar l'educació, generen cohesió social i ajuden al desenvolupament dels infants i dels joves. I, en este sentit, és evident que no són accessibles per a tothom. A Barcelona, per exemple, hi han diversos estudis que diuen que la meitat dels joves i dels infants de la capital catalana no tenen accés a aquestes activitats extraescolars. I, precisament, evidentment, això passa als barris on hi ha una renda més baixa. L'Ajuntament de Barcelona, en aquest cas, ha anunciat una inversió de 23 milions d'euros per al 2022 i 2023 per ampliar les activitats extraescolars i, també, per a crear tot un sistema de beques perquè moltes més famílies puguen tindre-les. I, en este sentit, 24.000 infants i joves se'n beneficiaran. La pregunta és: vostè, com a conseller d'Educació, què pensa fer a la resta de Catalunya? Pensa també ampliar, per exemple, aquesta proposta arreu del país, que s'està fent, en este cas, a Barcelona, o no treballarem perquè realment les activitats extraescolars siguen accessibles per al conjunt dels xiquets i xiquetes i els adolescents de tot Catalunya? Un altre element que també li volíem posar, i que ha sortit de relleu en aquestes últimes setmanes, ha sigut el que fa referència a l'adaptació de l'emergència climàtica. Hem de recordar que diverses veus de la comunitat educativa han fet un crit d'alerta per les altes temperatures per l'onada de calor, temperatures especialment molt dures a territoris com Lleida, l'Ebre o també Barcelona. I no s'han sentit acompanyats per part del departament, no han sentit que se'ls hi donés resposta. I, com a molt, se'ls hi ha dit que no podien marxar dels diferents centres perquè les famílies vulnerables encara tindrien més problemes al carrer o a les seues llars. Nosaltres pensem que el que cal és planificar també en tot el que fa a l'adaptació dels centres educatius a les onades de calor, que cada vegada seran més freqüents i més fortes. I en l'últim minut que em queda, el tema de les plantilles. No per si ho han avançat o no, sinó també per totes les denúncies que li estan arribant dels diferents sindicats, on parlen d'abusos, de discriminacions amb relació a totes les contractacions que vostès han deixat en mans de les direccions i que les xifres diuen que avui dia només el disset per cent de les places ofertades s'estan ocupant a través de concursos, i totes les altres venen nomenades per les direccions. Això també pensem que és preocupant, perquè hi han molts d'exemples de persones, de mestres que no han sigut contractats per situacions com estar embarassades o tindre algunes malalties. Pensa fer alguna cosa per a donar resposta a aquesta situació? En definitiva, hi ha molts de reptes a l'educació al nostre país, són molts els errors i improvisacions que s'han comès només en uns anys, són massa els menyspreus que han anat de cara als docents. El que esperem és un canvi radical en la seua forma de fer i, sobretot, que el Govern, que tot el Govern escolte la comunitat educativa que clarament demana un respecte, una dignitat i una atenció que en estos moments no té. Moltes gràcies.
I a continuació té la paraula el conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputat Jordan, enllaço una mica amb el que m'he quedat abans per respondre i després amb alguns temes nous que vostè plantejava. Pel que fa a la preinscripció. Pel que fa a la preinscripció, ens trobem amb que... Vostè deia: «El soroll de cada any, de moltes famílies que no entren... Ens trobem amb situacions amb xifres similars i això passa cada any. Aquí hi ha un equilibri entre l'oferta, la demanda i la lluita contra la segregació. I, per tant, les xifres de les famílies que entren en primera opció són molt similars a les xifres que tenim curs rere curs. Aquest any, a més, aquesta proporció de primera opció, que es manté, després, quan hi sumes les altres opcions en diferents..., en qualsevol sol·licitud que hagi fet la família, ja hi van percentatges del tot iguals a altres anys, que se'n van al noranta-set per cent. És ben cert que cada any hi han algunes famílies que no entren a la seva primera opció o que no entren en alguna opció sol·licitada; entre altres motius, perquè la majoria no han demanat una llista de centres i només han fet una opció. Aquest any, a més a més –i aquí, si m'ho permet, això ho hem de posar en valor–, el que hem fet és, també, com a novetat, fer aquesta detecció de l'alumnat en situació de vulnerabilitat –i aquí un agraïment als ajuntaments, perquè això ho hem fet de la mà dels ajuntaments. Un cop fem aquesta detecció d'alumnat en situació de vulnerabilitat, fem una reserva de places i després fem una distribució equilibrada. Per tant, lluita contra la segregació des del primer moment a l'entrada del sistema. Totes les famílies que hagin demanat només escola pública tindran plaça en escola pública. I algunes d'aquestes situacions que vostè em plantejava –Badalona, L'Hospitalet– estan en vies de solució en pràcticament tots els casos. En algunes incrementem grups, en altres incrementem ràtios i en altres el que fem és donar resposta d'escolarització dins de la zona educativa en escola pública, en el cas de que demanin només escola pública. Per tant, tal com li deia, incrementem l'oferta d'escola pública, no només a l'inici del procés de preinscripció, sinó ara, un cop també ja hem detectat quina és la preinscripció, a l'hora de fer l'oferta final. Vostè ha fet referència a les activitats extraescolars. Jo el que li dic és que nosaltres garantim..., com a departament d'educació, com a govern, el que fem és garantir, davant d'un avançament de curs, l'accés amb total gratuïtat a les activitats en el lleure per tal de que les famílies tinguin el mateix horari i la mateixa hora d'entrada i la mateixa hora de sortida durant el mes de setembre que la resta del curs escolar. El tema de les polítiques extraescolars és un tema que tenim, com a departament d'educació, des de fa molts anys a sobre la taula. Sempre ens trobarà al costat de garantir l'equitat i l'acompanyament a tothom, però hem de veure també amb quina calendarització es pot fer possible. I és ben cert –i vostè ens en comentava algunes–, hi han actuacions des del municipi –des dels diferents municipis, des dels diferents ajuntaments, també a través de plans d'entorns– molt positives de cara a que tothom hi tingui accés amb igualtat d'oportunitats i amb equitat. Feia referència a la calor, eh? No voldria no respondre a tot el que vostè ha anat plantejant. Pel que fa a la calor, hi estem d'acord, coincidim del tot, cal planificar; cal planificar davant d'un canvi climàtic. Les escoles, al juny, ja per motius de calor, de tema tèrmic, no fan hora lectiva. Ara, al mes de setembre, davant de l'avançament del curs també a les tardes no es farà horari lectiu. Tampoc no tenim cap garantia de que aquest alumnat estigui millor fora de l'escola que dins. Molt alumnat a casa, evidentment, no té aire condicionat i als carrers també fa molta calor. No hem de perdre de vista la conciliació. Hi han molts ajuntaments que, sobretot, també a les escoles, i des del departament als instituts, estan agafant mesures en contra del canvi climàtic, aplicant bones pràctiques i, sobretot, també creant espais d'ombres. Les activitats que es fan els darrers dies de curs escolar, que ha coincidit amb la calor, no són les mateixes que es fan durant tot el curs. Normalment s'adapten, aquestes activitats; entre altres coses, perquè al batxillerat ja no fan classe, cicles formatius..., la formació professional tampoc no hi són presents. I, per tant, a l'ESO el que aprofiten també és adaptar això. Però és ben cert que cal actuar. Cal actuar, però cal actuar des de la sostenibilitat, cal actuar des de l'eficiència energètica i, si m'ho permet, cal actuar també amb un pla consistent i amb un pla estratègic d'energies renovables. Vostè feia referència ara, al final de la seva intervenció, a com es confeccionen les plantilles als centres educatius. Aquí tenim un decret de plantilles. Nosaltres, com a departament d'educació..., és un decret de plantilles molt ben valorat per les direccions i per la comunitat educativa. Si hi ha alguna mala pràctica... Jo sempre dic el mateix: si, amb un decret que és bo per als centres educatius per tal de donar resposta als projectes educatius de cada centre, hi ha alguna mala pràctica, doncs, ens la identifiquen, total transparència, i actuarem en situacions concretes si és que existeixen. I, per tant, el que farem és seguir avançant per tal de donar resposta a les necessitats, després de la pandèmia d'un sistema educatiu que no li queda una altra opció que seguir transformant-se, seguir millorant i seguir avançant. Gràcies.
Passem al setè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre la planificació del curs escolar 2022-2023, que han presentat el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. [[Interpel·lació al Govern sobre la planificació del curs escolar 2022-2023]] [[300-00193/13]] Té la paraula, per fer l'exposició de la interpel·lació, la diputada senyora Esther Niubó.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta. Conseller, ja ha acabat el curs escolar –com a mínim, l'alumnat ja no és a les aules–, i penso que podem dir que ha estat un curs molt complicat, marcat, en gran part, també per la gestió encara de la covid-19, que durant uns mesos va impactar molt fortament a les escoles, i esperem que aquest sigui l'últim curs amb covid, però sobretot per la manca de diàleg –i ho hem de dir així–, per la improvisació, per la falta de planificació, i, sobretot, per la incapacitat de cercar acords i complicitats per tirar endavant els canvis que es volen impulsar. I quan hem visitat escoles i instituts, especialment aquests últims dies de curs, sumat a la calor, a la falta de condicionament de la majoria de centres, hem de dir que hem trobat professorat i direccions, a parts iguals, entre cremats i desmotivats, i un ambient de desafecció lluny del que requereix l'educació i que ens preocupa moltíssim: massa burocràcia, instruccions poc clares, exigència creixent i poca valoració, més enllà de bones paraules. Un clima de malestar que fa anys, conseller, que no es vivia. I al marge de la manca de recursos, que és evident i que en parlaré, des del Grup Socialistes i Units per Avançar pensem que cal una governança educativa diferent, molt més compartida, un lideratge corresponsable, si volem revertir aquesta situació i enfortir el sistema educatiu i fer el gran salt en educació que necessitem. Però volem recordar una mica com començava aquest curs. Començava amb una retallada de recursos a aquells centres d'alta i màxima complexitat, que, després de nombroses protestes, van aconseguir compensar mínimament amb recursos covid que desapareixeran el proper curs. I, en aquest sentit, conseller, li volem demanar què passarà en aquests centres i, de fet, en tots els centres on fins ara hi ha hagut personal de suport educatiu, com els educadors socials, TIS, que han fet una funció molt important. Volem demanar si el curs començarà amb noves retallades, amb dobles retallades en el cas dels centres de màxima complexitat, i si té algun pla, en el marc de les seves competències, per cobrir aquest dèficit històric, perquè fa molts anys que s'arrossega, de personal educatiu. I, per tant, no em val que digui que ho demanarà al ministeri, com ja sabem que ha fet, quan el ministeri vull recordar que ha aportat més de 1.200 milions d'euros en aquests dos anys en educació. D'altra banda, en escola inclusiva, he de dir que és molt cansat insistir-hi dia a dia des de fa tants anys. Li hem sentit a dir que vostè vol plantejar un acord amb els grups parlamentaris, i li donem l'oportunitat de fer ho. Tant de bo ens ho faci avui, i la nostra mà estarà estesa per poder facilitar i contribuir a un acord que suposi una millora de l'atenció de l'alumnat amb una necessitat específica de suport educatiu, per sumar i no retallar recursos, precisament, de suport que es plantegen eliminar, en general i en concret, en alguns centres singulars com l'Eladi Homs de Valls, per millorar la detecció precoç –no només de NESE B, també de NESE A–, per oferir una formació docent adequada, i per un pla de xoc, especialment a la secundària i a la postobligatòria, on la inclusió és la que és, les oportunitats educatives es van estrenyent per a determinats perfils d'alumnat. Quina inclusiva és possible amb ràtios de trenta i trenta-cinc en els instituts? I també a l'escola bressol, on, atenció, no hi ha ni un vetllador a tot Catalunya finançat pel Departament d'Educació. Aquest és el compromís amb la inclusiva amb l'escola bressol? És molt greu la situació, conseller. Tenim infants on els EAPs recomanen retenir escola bressol, perquè saben que quan vagin a P3 no tindran vetllador. Això està passant a Catalunya en aquests moments. I, per tant, conseller, això és urgent, això ho sap, i li demanem què ens proposa per a aquest proper curs, no el 23, el 24, per al curs 22-23. D'altra banda, en formació professional encara no coneixem les dades respecte a l'assignació de places en el procés de preinscripció. Hem de dir que ens sorprèn negativament la manca de transparència en aquest procés. A dia d'avui, doncs, no en tenim dades –espero que vostè potser avui ens en podrà donar alguna–, però sí que coneixem la situació de nombrosos centres de formació professional, que ha culminat el primer procés de preinscripció i ja tenen el cent per cent de places cobertes. I això què vol dir? Doncs vol dir, malauradament, tant de bo ens equivoquéssim, que tornarem a tenir joves i no tan joves que quedaran fora de l'oferta pública de grau mitjà, de grau superior. Nois i noies provinents de batxillerat, que l'any passat ja no van poder accedir a aquests cicles formatius, que van acabar fent l'opció de continuïtat més possible, que era batxillerat, o altres provinents d'escoles d'adults, que vostès han posat en el segon procés, que després de molt esforç se'ls haurà de dir que no tenen plaça. I, evidentment, també treballadors, que necessiten una qualificació molt més enllà dels certificats de professionalitat. Estarem amatents a disposar de les dades, però si volem millorar, cal plantejar-se un procés de preinscripció únic acompanyat d'una oferta pública molt més àmplia amb els equipaments nous que siguin necessaris. I sap que set mil places és una xifra del tot insuficient, i només ha de fer una trucada a un parell d'instituts per comprovar-ho. Pel que fa a la preinscripció de primària i secundària, també començaré dient que compartim l'objectiu del pacte contra la segregació pel que fa a aconseguir una distribució molt més equilibrada de l'alumnat entre centres educatius públics i concertats. Ara bé, enguany, el seu departament ha anat tard, i les famílies han hagut de triar sense disposar de la informació correcta, i, per tant, ha tornat a faltar transparència, fins al punt que famílies amb infants NESE B que tindrien plaça reservada –que la tenen, de fet– no sabien que la tenien; que altres famílies han triat centres que després de la reserva definitiva, doncs, no tenien cap vacant. I això conseller, doncs, no pot tornar a passar. I li pregunto si es planteja, doncs, increments de ràtios, de línia; alguna altra mesura excepcional en aquelles zones on més problemes hi ha hagut davant d'aquesta situació que s'ha generat; si assegurarà a tots els germans l'escolarització en el mateix centre, perquè no és la informació que tenim, i si permetrà escolaritzar, doncs, on hi hagi reserves vacants, un cop acabi el procés de matriculació en determinats entorns. I li demano també, en el cas excepcional del centre Mary Ward, de Barcelona, on la titularitat va decidir tancar el proper curs –fins i tot, doncs, ha acabat el procés de preinscripció. I, per tant, aquí hem de dir que necessitem una nova normativa que impedeixi aquesta impunitat i manca de responsabilitat de determinats centres educatius, que va en detriment de l'alumnat, de les seves famílies. I, per tant, ja coneixem massa casos en els darrers anys, i pensem que aquí, doncs, hi hem de fer alguna cosa. Amb relació a l'escola bressol, una bona notícia és que el proper curs començarà amb l'escolarització de l'I2 gratuïta, però sap –i això, doncs, potser no s'ha dit prou– que serà gràcies, sobretot, a l'aportació dels ajuntaments, que han mantingut aquest servei públic essencial sols els últims anys, i especialment d'aquells que més tarifació social han aplicat, i que enguany tornaran a cobrir i fer possible principalment aquesta gratuïtat. Hem de lamentar, però, novament la manca de compromís del Govern en la universalització. Entenem que si no hi ha un increment significatiu de l'oferta pública –i una bona notícia és que ha incrementat la demanda– la gratuïtat no serà possible per a tothom. I, per tant, ens agradaria conèixer, en aquest sentit, quantes noves places públiques es crearan en el proper curs, i, sobretot, ens agradaria saber-ho en entorns de màxima complexitat; si li consta quantes famílies quedaran excloses d'aquesta gratuïtat per insuficiència d'oferta pública, i si es plantegen continuar avançant en la gratuïtat de nivells anteriors a l'I2, o quin compromís concret té el Govern pel que fa a la universalització per als propers deu anys. I, pel que fa a l'anglès, no podem entendre realment la inacció del seu Govern. Som coneixedors dels plans que tenen per incentivar el català a la universitat, i, en canvi, no plantegen re per incrementar els nivells de coneixement d'una tercera llengua entre l'alumnat de l'educació obligatòria. Estem al segle XXI. Sense anglès, difícilment ens podem plantejar accedir a càrrecs directius, especialitzar-nos en determinades carreres científiques, tecnològiques, estudiar o treballar a l'estranger. Però, en canvi, aquest Govern està centrat en fer més classes de català a la universitat. I, si us plau, li demanem que d'una vegada per totes se centrin i es posin les piles en l'educació obligatòria, contractant més dotacions de professionals especialistes per fer desdoblaments, un pla per reforçar la formació inicial i contínua del professorat, més places a les escoles oficials d'idiomes, més ajuts per accedir a l'aprenentatge d'idiomes. No entenem quin és aquest país tan petit que volen i no ens podem permetre tornar a perdre un altre curs. I, finalment, li demanem a vostè, al seu Govern, a l'honorable president, que no hi és, una solució urgent per posar fi al conflicte social. Feia temps, com deia, que no es veia una situació de desafecció com la d'ara als centres educatius i, malauradament, al setembre no començarem bé. Com pot ser que encara no se sàpiga què passarà a les tardes? Ens agradaria..., si pogués confirmar si hi haurà monitors per a tots els centres. Quin alumnat farà ús o no d'aquesta hora de lleure no lectiu? Com calcularan les ràtios? Quines activitats fan? Perquè em penso que saben, sobrerament, que el cost que pagaran no dona per pagar extraescolars. Jo el convido a rectificar. Hagués fet bé d'acceptar la moratòria d'un any que li proposava el Consell Escolar de Catalunya, haver-ho planificat bé per al proper curs, i em sembla que podrà dir que no es pot garantir l'equitat i la qualitat en aquest inici de curs. Però li parlava de trobar una solució al conflicte. Això va de tenir l'escola en pau o no, i té el sistema educatiu incendiat. Les escoles estan ferides i no es pot repetir un curs com el que ha acabat. I em temo que si el Govern no es mou, això, doncs, serà molt difícil de revertir. Sap que si el seu Govern impulsa una modificació de crèdit, en el sentit que també proposava el company dels comuns, per reforçar l'educació tindrà el suport del meu grup. Ja li vam dir a l'aprovar el pressupost, que era del tot insuficient i no ens equivocàvem, i aquí hi ha la prova. I, per tant, en definitiva, li volem dir que estem a la seva disposició, que si hi ha voluntat política de revertir la situació i millorar l'educació, doncs, vostè en pot disposar. I, en tot cas, en el segon torn li comentaré altres qüestions que no estan resoltes i que també ens preocupen molt. Gràcies.
Seguidament, té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Gonzàlez Cambray.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputada Niubó, bé, coincidim amb el que vostè plantejava a l'inici, només començar, que és que ha estat un curs complicat. Ha estat un curs molt complicat. Ha estat un curs marcat, sobretot, també per la pandèmia. Abans ho dèiem, eh? Abans no ho explicitava, però fa un mes i mig, dos mesos, que no portem mascareta, però no podem oblidar que al mes de gener vam tenir un impacte molt important sobre els centres educatius que va generar molt cansament, molta frustració. Des del Departament d'Educació el que vam fer és canviar els criteris i donar resposta a totes les substitucions de curta durada. Vam fer nomenaments cada dia, i, perquè se'n facin una idea, en tres setmanes vam fer dinou mil substitucions, que són més substitucions de les que fem en tot un curs escolar. I gràcies a això, i gràcies a la implicació dels nostres mestres i direccions, vam poder continuar tenint, aquell mes de gener –aquest mes de gener passat, fa quatre dies–, les escoles obertes i les escoles segures. Amb el que no puc estar d'acord és amb el que vostè diu, no?, que ha estat un curs també marcat per la manca de diàleg. L'hi torno a dir, l'hi torno a repetir, ho he dit abans: no troben cap altre exemple que hi hagi hagut manca de diàleg. Nosaltres el que vam fer..., a banda de l'avançament del curs escolar, on no hi ha hagut manca de diàleg. El que hem fet és prendre una decisió, amb quatre informes del Consell Escolar de Catalunya que ens deien: «Cada conseller que ha arribat s'ha trobat quatre informes del Consell Escolar de Catalunya, dient: “Si us plau, conseller, avanci el curs.” I al consell escolar hi han els sindicats. Hi havien quatre informes dels darrers deu anys del consell escolar, que deien: «Si us plau, avanci el curs, que és bo per a l'alumnat, i sobretot és bo per a l'alumnat en situació de vulnerabilitat. I, per tant, el que fem és prendre una decisió que és bona per a alumnat, i, després, parlar amb tothom –abans en feia referència, no ho repetiré, de totes les converses que hem tingut amb tothom– per tal de desplegar-ho el millor possible. I ho desplegarem amb totes les garanties. Ho desplegarem amb monitors d'educació en el lleure, confiant en els projectes i la professionalitat dels monitors en educació en el lleure, com ho estan fent a la cobertura del temps de migdia. I, per tant... Els centres ara actualment tenen una cobertura de monitors en educació en el lleure al temps de migdia i el que farem és allargar aquesta cobertura, amb tota la dotació econòmica que faci falta, per a les tardes, per tal de que les famílies tinguin el cent per cent d'aquesta conciliació familiar i aquesta conciliació de «deixo els meus fills i filles a la mateixa hora i els recullo a la mateixa hora que la resta del curs escolar i estan atesos en educació i amb activitat educativa. Compartim... El tema del cansament i la desmotivació, escolti, hi estic d'acord, però és que tots estem molt cansats, no només el sector educatiu. Tots estem molt cansats per la pandèmia. I el que no podem fer és, en un any, pretendre donar resposta als dèficits o a les retallades dels darrers deu anys, i fer-ho tot alhora. Això no ho podem pretendre. Vostè deia el tema del lideratge compartit. Hi estem del tot d'acord. És com està actuant el Departament d'Educació des de l'inici de la legislatura. Vostè deia: «Va començar el curs amb una retallada, en centres de complexitat, de recursos. Jo crec que vostè sap que això no és cert. El que vam fer és una actualització, que és el mateix que hem fet aquest any, de quins són els centres, com actualitzem les dades dels centres per tal de que siguin de complexitat o no. Jo ja ho he dit sempre, no m'agraden les etiquetes. Hem de tendir a que els centres no siguin ni de complexitat ni de no complexitat, sinó que estiguin atesos en funció dels recursos que necessiten per atendre el millor possible alumnat que hi tenen. I el que vam fer és una distribució d'aquests recursos adreçats a centres de complexitat, incrementant-hi els recursos. Uns en van rebre més i els altres van disminuir, però el còmput global és: incrementem els recursos. El que tampoc no podem pretendre –i vostè també hi feia referència– és que uns recursos que no són estructurals, pel fet de que un any arribin al centre educatiu, l'any vinent s'hagin de consolidar al cent per cent sense poder fer aquesta redistribució equilibrada, i si no ho fem, sigui retallada en aquell centre educatiu. Això no podem pretendre-ho. I és el plantejament que els hi he fet, als diferents grups parlamentaris, en altres aspectes de creixement, com és també la formació professional. Vostè deia: «Esperem que el curs vinent es mantinguin els reforços addicionals covid. Escolti'm, jo també ho espero, però és que fa temps que ho demano i ho he escrit a la ministra, i fa temps que l'hi demano a la ministra. Si tenim uns recursos que ens arriben del ministerio els darrers dos anys i el proper any aquests recursos ens diuen que potser no arribaran, qui fa les retallades és el ministerio. Vostè el que m'està dient és: «O mantenim els tècnics d'integració social o els d'educació social dels recursos que els darrers dos anys venen d'un fons extraordinari del ministerio o qui fa retallades és la Generalitat. Això no es pot entendre, diputada Niubó –no es pot entendre. Qui farà retallades al sistema educatiu català serà el ministerio si no manté els fons covid. [[Remor de veus i aplaudiments.]] I això s'entén; és que s'entén molt fàcil. I em sap greu dir-l'hi d'aquesta manera, però és que s'entén molt fàcil. Nosaltres el que farem és anar més enllà de tots els recursos que està posant el Departament d'Educació i que està posant el Govern en matèria educativa. Vostè parlava d'escola inclusiva. Pel que fa a l'escola inclusiva, jo sé que en compartim la mirada. I, per tant, proposo als diferents grups parlamentaris fer un acord per a l'escola inclusiva. Perquè si continuem donant resposta..., i això ens passa en molts àmbits. I aquest és un tema de què..., quan fem canvis, quan prenem decisions, que potser no agraden a tothom, el que fem és governar. I si no prenem decisions diferents a les que preníem fins ara no solucionarem els problemes. Hi han pràctiques polítiques que no reconeixen els problemes i, per tant, no els resolen. I això, amb aquest conseller, no ho trobaran; mentre sigui conseller, reconeixeré els problemes, reconeixeré tot el que és millorable, per després actuar. I això és el que hem de fer amb l'escola inclusiva. Mentre continuem actuant de la mateixa manera que estem actuant amb l'escola inclusiva, podem mirar a una altra banda, però no tindrem escola inclusiva. Perquè per mi l'escola inclusiva és que tothom que està dins del sistema educatiu català tingui tots els recursos necessaris per ser atès dins d'una aula ordinària. I, per tant, això passa per fer-ho diferent de com ho estem fent ara; no només perquè no ho estiguem fent bé fins ara, que també, sinó perquè, mentre tinguem una partida econòmica, que amb aquella partida econòmica haguem de fer una distribució dels recursos..., i sempre –i aquesta és una bona notícia– s'incrementa la detecció i, per tant, tenim més necessitats dins del sistema educatiu català; que això és una bona notícia. Mentre tinguem una bossa tancada de diners i els haguem de repartir, no n'arribarà prou, per molt que incrementem aquestes partides. I això és el que passa cada any. Tenim 160.000 alumnes atesos en escola inclusiva, doblem el pressupost de la memòria del decret d'escola inclusiva, perquè moltes..., a mi se'm deia: «No, no, és que no apliquem el decret d'escola inclusiva. Si doblem el pressupost de la memòria econòmica! Però tot i així no n'hi ha suficient. Per tant, aquí ens trobarem amb una partida oberta per tal d'atendre l'alumnat d'escola inclusiva. Feia referència vostè a la formació professional. Ho hem parlat, eh? Ho hem parlat en diferents ocasions. Sé que és un tema que vostès hi estan molt a sobre, i els hi agraeixo. Però no em pot dir que hi ha manca de transparència. No hi ha manca de transparència. El que ha succeït fins ara és que hi han unes preinscripcions; amb aquestes preinscripcions, hem de veure com s'acaba formalitzant la matrícula. I, per tant, amb aquestes dades, en funció de com es matriculen aquestes preinscripcions, el que farem és prendre decisions, si incrementem o no incrementem l'oferta. Per tant, a dia d'avui no podem dir que no hi haurà prou oferta de formació professional quan el que hem fet és incrementar, per al curs vinent, més l'oferta de formació professional que els darrers cinc anys junts. I, a més a més, hem fet una altra cosa, que és garantir que l'alumnat de quart d'ESO tingui garantida la plaça en el cicle formatiu de grau mitjà que hagi estat orientat, en la família del cicle formatiu de grau mitjà que hagi estat orientat. Per tant, en formació professional, el que ens passa cada any –i això és així, perquè passa cada any– és que molta gent fa la preinscripció i, després, tenint plaça en la preinscripció que ha demanat, no es matricula. L'any passat van ser 7.700 joves –4.000 a cicles formatius de grau mitjà, i 3.700 de cicles formatius de grau superior– que, tenint plaça assignada que havien sol·licitat en el cicle formatiu de grau mitjà o superior, després no es van matricular, o perquè van fer batxillerat –al cicle formatiu de grau mitjà–, o perquè van anar a la universitat –en el cicle formatiu de grau superior– o perquè no eren de continuïtat i venien del mercat laboral i van acabar trobant feina; per tant, per diferents situacions. Per tant, amb absoluta transparència, el que farem és compartir les dades quan aquestes dades s'ajustin al que realment necessiten i està passant amb els nostres joves. Vostè feia també referència..., a veure... Ah, sí, al..., a les places de necessitats educatives especials. Sí, sí, hi estic d'acord, eh? Tota la informació ha d'estar des de l'inici. És el primer any que ho apliquem i, per tant, hi ha marge de millora. Hi ha hagut algunes reserves de places posteriors al procés de preinscripció i, per tant, el que fem ara és compensar, per no crear cap desajust a la família que havia fet aquella sol·licitud amb la informació diferent en el moment inicial de la que té ara. M'explico millor: el que hem fet és reaccionar, com no podia ser d'una altra manera, i hem incrementat grups, hem incrementat ràtios, i totes aquestes famílies d'aquestes situacions concretes de les diferents poblacions que hem anat comentant, doncs, es trobaran amb plaça. I, després, també assegurem –i això també l'hi dic– que els germans tinguin plaça a l'escola que cursen els..., accés al sistema educatiu, a Infantil 3 i a primer d'ESO, tinguin plaça els germans, garantida, on estan cursant els seus familiars. I m'he quedat sense temps. Després li responc a alguna altra coseta que vostè m'ha plantejat. Disculpi que no m'hagi donat temps.
I, en el torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Esther Niubó.
Moltes gràcies, conseller, per les respostes. Miri, començant pel diàleg: ha faltat diàleg; però si li agrada més, ha faltat complicitat a l'hora d'impulsar canvis. Vostè s'agafa a uns informes del consell escolar que li demanaven que avanci el calendari, però agafi també l'informe més actual que li demanava aplicar aquesta moratòria i, per tant, donar-se un any més per planificar millor. Em sembla que hi ha encara preguntes sense resposta. Vostè parlava de les retallades, suposades retallades del ministeri. Escolti, si el ministeri, si el Govern d'Espanya li ha donat 1.200 euros en els últims dos anys en programes diversos. [[Aplaudiments.]] Si no hi ha covid, sap que això és una restricció de la Unió Europea. S'acaba la covid, hi ha una situació excepcional, és capítol 1, és la seva competència exclusiva. Escolti, quina capacitat de gestió exhibeix? Aquí ja fa molts anys que arrosseguem aquest dèficit de personal de suport educatiu i personal educatiu en general. I sobre els centres d'alta i màxima complexitat, volem saber, concretament, si es recuperaran els recursos de l'any passat –anteriors a retallades o els que vostè vulgui– o si hauran de trobar-se amb els que tenien ara amb la resta dels de personal de suport educatiu que se'ls hi va donar amb els reforçaments. Em sembla que és un tema molt important a saber, perquè perjudicarà l'alumnat d'aquells centres. Sobre l'escola inclusiva; ja no sabem què més fer. Vostè ara parlava d'una partida oberta; la veurem el proper curs? Ho veurem? Perquè, aleshores, si ho veiem ho celebrarem i el recolzarem. Però no podem quedar-nos amb les paraules, sobretot quan un governa. I li volíem demanar, concretament, què proposa a la secundària i a la postobligatòria; amb ràtios tan elevades, la inclusiva és impossible allà. I la bressol –vostè no me n'ha dit re. No es fa càrrec de cap..., no?, de la inclusivitat de les escoles bressol; cap vetllador de cap indret de Catalunya està finançat pel seu departament. Per tant, si creu tant en aquesta etapa tan important, suposo que es faran càrrec d'aquesta qüestió. En formació professional..., vostè en té dades, nosaltres no. Però només ha de trucar a uns quants instituts de formació professional i li diran quina és la situació: que, acabat el primer procés de preinscripció, estan al cent per cent, i..., trucades a directors amics: «Si us plau, col·loca'm en un grup... Bé, aquesta és la realitat. I, com deia, les ràtios a secundària segueixen sent un tema molt important. Sobre la formació d'estiu, que no li hem demanat, volíem preguntar-li quines dades té d'oferta de formació d'estiu entre els docents; si hi ha hagut una davallada, com ens diuen, d'aquesta oferta i també una davallada de la demanda de formació. I també volíem demanar-li, tenint en compte que al setembre hauria de començar el desplegament dels nous currículums educatius, si s'estan acompanyant les direccions, el professorat, si s'està fent una formació o..., perquè seria molt necessari. Pel que fa a les construccions escolars, aquí també hi ha un dèficit molt important, especialment als instituts. Tenim molts joves fent servir espais com laboratoris, menjadors..., fa molt de temps; alumnat en barracons que s'han convertit en estructurals. I vostè hi té la seva responsabilitat des de fa uns anys, però el seu partit, el Govern que representa..., després de molts anys de desinversió. Anant a mínims, conseller, vostè es va comprometre en l'actual pressupost a fer quaranta-quatre noves escoles i instituts. Ens diuen que seran finalment vint-i-dos. Però, en tot cas, dir-los que l'execució d'aquesta partida està en el quinze per cent; de fet, el dos per cent, si un mira les obligacions de pagament. La veritat és que és difícil pensar com els comuns poden defensar un acord de pressupostos que mai va ser suficient que ni tan sols s'està complint. O, si no, què em pot dir de l'Institut Escola Mestre Andreu de Sant Joan de les Abadesses? Es començarà, l'obra? On està el pla d'urgències d'edificis escolars de l'Hospitalet de Llobregat? La nova escola de Santa Coloma? No sabem què és pitjor, si un govern que no té paraula, que no té suports, que no executa o que no planifica correctament. I a això s'hi suma la manca de visió per aprofitar els fons de recuperació precisament per millorar aquest condicionament dels centres educatius, la seva eficiència energètica. Tenim cada cop temperatures més extremes, s'avança el curs, les onades de calor es poden repetir, i li volíem demanar, doncs, si té previst, encara que sigui començant-ho a planificar a partir del proper curs..., per millorar la situació en què es troben alumnat i direccions. I, conseller, ahir celebrava el seu primer any de govern –no sé si perquè pensa que no hi haurà un segon, no ho sé–, però hem de lamentar el to electoralista, no informatiu, de les campanyes institucionals del seu departament. És una vergonya. Ens agradaria saber quant han costat aquests vídeos, quan ni tan sols es té clar el primer dia de classe quan serà, què passarà a les tardes, quan no hi ha hagut aquesta campanya de foment de la formació professional abans del procés de preinscripció. I, per tant, no sé si som conscients de l'alarma del moment, de la ferida que vostè deixa a l'escola, però ha d'entendre que no es pot governar en contra de tota la comunitat educativa, que la seva croada perjudica la qualitat de l'atenció educativa. I per això li demanem que reflexioni i que rectifiqui. Moltes gràcies.
I, finalment, en el torn de rèplica, torna a tenir la paraula el conseller d'Educació.
Bé, doncs gràcies. Si m'ho permet, enllaço amb algunes de les respostes que no li havia donat del seu primer torn, i després vaig al segon. Vostè comentava el tema de Mary Ward. Hi coincidim, hi coincidim cent per cent. Necessitem dotar-nos d'una normativa perquè els centres educatius de titularitat privada no puguin tancar unilateralment a meitats del mes de juny. Això és impresentable, no ho podem tolerar. Actualment no hi podem fer massa, perquè la normativa no ens ho permet, i, per tant, ens hem de dotar d'aquesta normativa que impossibiliti aquestes situacions, que hi hagin centres de titularitat privada que a meitat del mes de juny, de forma unilateral, comuniquin a les famílies que tanquen l'oferta educativa. Pel que fa a l'infantil 2, a veure, ho torno a repetir –ho hem comentat en diferents ocasions, però, en tot cas, està bé tornar a explicar, sempre que sigui necessari, el que realment s'està fent–: el que fem és gratuïtat per a l'escolarització de les famílies a infantil 2. I, per tant, el que fem és garantir que tots els ajuntaments del país –tots– que tinguin escoles bressol públiques inverteixin menys recursos en l'escola bressol dels que hi invertien fins ara. Per què? Perquè el que fem és cobrir el que les famílies aportaven per a l'escolarització durant el curs 21-22, durant el curs actual. I, per tant, en tots els casos les famílies estan aportant menys del que cobreixen el Departament d'Educació i el Govern del país de cara al curs vinent. I si hi hagués alguna situació excepcional, puntual, que les famílies estiguessin pagant més aquest curs del que rebran per part del Departament d'Educació el curs vinent, tenim una comissió creada amb un acord amb la Federació de Municipis i l'Associació Catalana de Municipis per ajustar i tractar aquell cas concret. Vostè també plantejava, pel que fa a l'infantil 2, i crec que és un tema important que també he compartit amb absoluta transparència, com sempre faig, des del primer moment..., el que fem nosaltres és gratuïtat de l'escolarització de les famílies, però ja som conscients que no fem universalitat. Per tant, fem un primer pas, que és gratuïtat de l'escolarització de les famílies a infantil 2. De cara la universalitat, els ajuntaments poden incrementar aquesta oferta pública; de fet, hi han fons europeus per incrementar aquesta oferta pública. I el que nosaltres sí que garantim com a govern és que, per a totes les places públiques que ofereixen..., rebran el finançament i la subvenció per a cada plaça, des d'infantil 0, infantil 1, infantil 2, que vam recuperar l'any 2019 amb els pressupostos del 20, per al curs 19-20, i, a més a més, si es tracta d'infantil 2, totes les places que ofereixin els ajuntaments rebran aquests recursos, també, d'escolaritat. Coincidim en el tema del plantejament i de les accions en el tema de l'anglès, i estem treballant en aquesta direcció. I, pel que fa al tema del conflicte social que vostè posa sobre la taula, ja ho he respost abans i ho aniré responent sempre: nosaltres volem un acord. El conflicte..., per nosaltres no hi ha cap conflicte. Que vinguin, que no deixin la cadira buida, que s'asseguin a parlar, i arribarem a un acord. Nosaltres ja vam proposar i donar resposta a la reducció de l'hora lectiva durant el curs vinent, si teníem un acord. I haguéssim buscat, de la manera que hagués estat..., no sabíem encara ni com, però ho haguéssim buscat. Si nosaltres arribem a un acord, hi donem resposta, i això sempre ho hem fet. I, per tant, reducció de la lectiva el curs vinent a les escoles, i el 23-24, als instituts. I ens van dir que no, que ho volien tot alhora. I això hagués significat per al curs vinent 1.400 mestres més al sistema educatiu. Sabem tot el que passarà les tardes de setembre. Vostè diu: «No se sap. Tindrem el cost adient. Ho sabem tot. Tenim tots els documents penjats des del 19 de maig. Els centres educatius estan del tot informats de com ho han de fer, què han de fer. Estan rebent l'acompanyament. I, per tant, doncs, garantim aquestes activitats d'educació en el lleure les tardes de setembre. I no sé si em deixo alguna cosa... El tema d'obres, cert –el tema d'obres. Fem més obres que mai, fem més centres educatius que mai, de construcció, i això és objectiu –és objectiu. Podem explicar-los totes les obres que s'han fet els darrers deu, quinze anys en centres nous o en grans ampliacions de centres educatius. Hem fet més que mai. I el que estem fent ara –com vostès fan, els que governen en diferents ajuntaments– és, en funció de l'actualització també dels preus, actualitzar la calendarització de cara a l'execució d'aquestes obres; no en deixarem de fer pas ni una. I estem del tot d'acord també amb el que vostè deia..., abans l'hi contestava al diputat Jordan. Estem del tot d'acord amb que hem de ser capaços, entre tots, conjuntament també amb els ajuntaments, de la mà dels ajuntaments, amb el lideratge del departament, de planificar aquest canvi climàtic i l'increment de les temperatures. Per tant, com sempre li dic, diputada Niubó, gràcies pel suport en el tema de si cal incrementar els recursos en educació. Ens hi hem de trobar, hem de dir les coses i després hem de fer que passin, i, per tant, incrementar els pressupostos en educació any rere any. Gràcies.
Doncs passem al vuitè punt a l'ordre del dia, interpel·lació al Govern sobre el balanç del curs escolar 2021-2022, que ha presentat la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar. [[Interpel·lació al Govern sobre el balanç del curs escolar 2021-2022]] [[300-00194/13]] I té la paraula, per fer-ne l'exposició, la diputada senyora Nogay Ndiaye.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, un ple més, tornem a estar aquí. Ara ja el curs escolar ha acabat, però cal recordar, senyor conseller, que aquest curs ha estat marcat per quatre grans catàstrofes degut a la seva nefasta gestió, la presa de mesures i decisions impopulars i en detriment de l'escola pública catalana, sense comptar en absolut amb la comunitat educativa. Vostè ja és considerat per l'opinió pública el pitjor conseller de la història. És el conseller pitjor valorat del Govern i aquell que recordarem com el conseller que va acabar amb el sistema públic i s'ha venut l'educació durant i després de la pandèmia. I sí, senyor conseller, la comunitat educativa la conformem el professorat, els sindicats escollits democràticament perquè ens representin, l'alumnat i les famílies, no només les direccions que us són afins i les direccions generals, que us són encara més afins. I, com deia al començament, un curs marcat per quatre catàstrofes. Que, si bé és cert que vostè només és la cara pública i les responsabilitats són del departament i del Govern al que representa, n'abordaré tres, perquè la quarta passarà a un punt que parlarem demà. La primera gran catàstrofe: el trencament del diàleg. Venim d'un curs marcat per les vagues de la comunitat educativa, unes vagues que encara a dia d'avui no han acabat i que ja s'espera que continuïn durant el mes de setembre. Un diàleg que ja era fràgil anteriorment entre el departament i la comunitat educativa. També aquest trencament, marcat per la seva manca de diàleg i capacitat o intenció d'arribar a acords. Hi ha hagut diverses demandes històriques, no a les que vostè fa referència, sinó a les que fa referència la comunitat, i són la reversió de les retallades, unes retallades que arrosseguem des de la crisi del 2008, però també un malestar que ha anat augmentant setmana rere setmana arran de les seves declaracions. La següent catàstrofe: la manca d'inversió en el sistema públic. Un dèficit que arrossega el sistema educatiu i que ha quedat palès amb la falta de desplegament o la incapacitat de desplegament del decret d'escola inclusiva, aquesta falta de recursos a tots els centres educatius per garantir aquesta escola inclusiva, la falta de recursos als centres d'educació especial, que també han de garantir tota la qualitat i han de cobrir totes les necessitats de l'alumnat amb necessitats educatives de suport específic o necessitats específiques de suport educatiu. La tercera gran catàstrofe: la privatització o liberalització del sistema públic. Vostè ha venut o ha reduït les places a l'escola pública en favor de l'escola concertada, ha desmantellat el sistema públic amb la reducció de ràtios a P3, que només ha sigut una reducció de ràtios a l'escola pública, però que s'ha mantingut a l'escola concertada. Una reducció de places públiques també a FP. Perquè, sí, aquesta doble xarxa que vostè ha consentit o ha afavorit a FP, fent que una part de l'alumnat es pogués matricular el mes d'abril i una altra part de l'alumnat s'hagués de matricular el mes de maig, ha provocat un greuge comparatiu entre l'alumnat, alumnat que potser ja es va quedar sense plaça en anys anteriors, alumnat que també procedeix de les escoles d'adults, alumnat que també cursa l'educació secundària en escoles d'adults i que, per tant, hauria de tenir el mateix dret garantit d'aquesta continuïtat de l'etapa de l'educació secundària obligatòria cap als cicles formatius. I aquesta continuïtat no s'ha garantit a aquell alumnat procedent de les escoles d'adults. Però també un altre exemple d'aquesta liberalització del sistema públic: el decret de plantilles, un decret que vostè afirma que és ben rebut per les direccions i que és un aspecte positiu per al nostre sistema. Doncs no, no és un aspecte positiu per al nostre sistema, perquè aquest decret de plantilles el que fa és donar la potestat a les direccions per triar el personal que ha de treballar en un sistema educatiu públic –en un sistema educatiu públic. No pot ser que totes les administracions hagin de fer licitacions, s'hagi de passar per processos públics per accedir als llocs de treball, i, en canvi, en una escola pública la tria de docents la duguin a terme direccions dels centres amb l'aval del Departament d'Educació. Aquesta liberalització del sistema públic és una de les grans catàstrofes d'aquest curs. La quarta catàstrofe, que deia que abordaré en el Ple de demà, és la nefasta gestió del conflicte per la imposició del vint-i-cinc per cent del castellà a les aules per ordre del Tribunal Superior de Justícia. I, ara bé, abans de passar a la següent part de la meva interpel·lació, m'agradaria fer referència a algunes de les afirmacions que podríem titllar de mitges veritats, que jo titllaré de fal·làcies, perquè una mitja veritat continua sent una mentida, no? Vostè s'omple la boca i fa bandera de qüestions com la reducció de ràtios. La reducció de ràtios, que només s'ha dut a terme a P3; a la resta de nivells de les diferents etapes educatives les ràtios es mantenen intactes. A educació secundària tenim ràtios de trenta alumnes per aula. Com podem aplicar l'educació inclusiva i com podem atendre la diversitat del nostre alumnat, amb trenta alumnes per aula? Vostè també ha parlat del calendari i de com aquest millorava les condicions per a l'alumnat vulnerable. Una altra fal·làcia, una mitja veritat. Sí, fa referència a la demanda històrica d'avançar el curs escolar; però quin canvi i quin efecte produeix en les famílies vulnerabilitzades avançar el curs escolar tres dies? Tres dies, perquè que els alumnes d'educació primària comencin el dia 5 i els de secundària el dia 7 l'únic que comporta és que començaran tres dies abans o cinc dies abans de l'habitual, però això no allibera les famílies de l'inici del mes de setembre. Els casals d'estiu, fins i tot dels casals d'estiu municipals, aquells que proporcionen els diferents ajuntaments, es divideixen per setmanes o per quinzenes, i van del juliol a l'agost, no al setembre. Per tant, aquesta modificació també fa que les famílies, durant la primera setmana de setembre, hagin de buscar alternatives de lleure o educatives per a l'alumnat, perquè no començaran fins al dia 7. Per tant, una altra mitja veritat. Quant al nou currículum, vostè fa referència a aquest nou currículum que ja ha arribat als centres educatius. Una altra mitja veritat. S'ha ofert la formació a les direccions dels centres? Sí. S'han fet arribar els nous currículums a tot el professorat, que els haurà de començar a aplicar a partir de la primera setmana de setembre? No. Aquests currículums no hi són. El nostre grup parlamentari ja ha fet una petició de documentació per poder accedir a aquests currículums que encara cap persona, cap professor d'aquest país hi ha tingut accés. Per tant, com podem aplicar uns currículums a partir del dia 5 de setembre si encara avui, a finals de juny, no els tenen als centres educatius i cap professor ni professora no hi ha tingut accés? Una altra mitja veritat que continuo titllant de fal·làcia: les tardes de setembre. Vostè parla dels monitors de menjador o les monitores de lleure. Ha fet referència a que les tardes de setembre es cobriran amb les monitores de menjador que actualment formen part del personal dels centres educatius. Doncs bé, molts d'aquests o d'aquestes monitores de menjador no tenen la titulació de monitores de lleure. I, per tant, segons el conveni i la legislació vigent, aquestes professionals no poden fer-se càrrec de les hores de lleure, són monitores de menjador. I no hi ha suficients monitors de lleure per cobrir les tardes de setembre. Però és que, a més a més, per fer encara la cosa més perversa, vostè ha fet arribar unes instruccions concretes a les escoles rurals perquè defugin aquest horari compactat i puguin continuar l'horari que tenien fins aleshores i poder continuar les seves classes fins a la tarda per estalviar-se aquestes hores de lleure, donat que, a aquestes escoles rurals i a aquestes ZER, no hi ha monitors suficients per a cobrir aquesta demanda. Doncs bé, a banda de la doble xarxa educativa que tenim actualment, pública i concertada, vostè vol fer una doble xarxa dintre de la pública en la que hi haurà, per una banda, les escoles públiques urbanes, i, per l'altra, les escoles públiques rurals amb menys recursos, que no tindran ni l'horari compactat ni els professionals de lleure per a les tardes. I com que tindré cinc minuts més ara, al torn de rèplica, continuaré amb el llistat de fal·làcies i mitges veritats amb les que vostè s'omple la boca. Moltes gràcies.
Doncs té la paraula, per respondre a la interpel·lació, el conseller d'Educació, senyor Josep Gonzàlez-Cambray.
Bé. Doncs gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputada Ndiaye, miraré d'anar donant resposta al que vostè anava plantejant. En tot cas, jo ho faré des de dades reals, eh?, des d'indicadors, no tant des de l'opinió, que és des d'on parla vostè tota l'estona. Parla des d'impressions, des de percepcions. Jo, en tot cas, intentaré contrarestar-ho amb indicadors, amb el que realment està passant. Vostè feia referència a catàstrofes. Jo el que li dic és que el sistema educatiu català, s'ho miri vostè com s'ho miri, amb els indicadors, amb els pressupostos dels darrers anys, té més recursos dels que ha disposat mai. I no es poden fer afirmacions de que el sistema educatiu català està pitjor ara que fa cinc anys, que fa dos anys, que fa deu anys; al contrari, tenim més recursos. En volem més; com més en tinguem, millor. I, per tant, doncs, hem d'anar donant resposta a tots els reptes educatius, un després de l'altre. Deia el tema de que s'ha trencat el diàleg. No s'ha trencat cap diàleg. Hem estat a la conselleria d'Educació, des dels inicis, amb més participació que mai. Hem fet processos participatius amb el currículum que no s'havien fet mai. Hem passat qüestionaris al professorat que no s'havien fet mai. Hem fet formats de reunions, de trobades, amb direccions, amb mestres, que no s'havien fet mai. Per tant, poden anar repetint una frase tipus mantra, tipus màrqueting, que diu vostè, però que no s'ajusta al que realment ha passat. Tota la voluntat –ho he dit també des del primer moment– per revertir totes les retallades. Ara bé –i això fins i tot vostès ho han d'entendre–, no es pot fer tot alhora i no es pot fer tot d'un dia per l'altre. Si nosaltres presentem propostes per escrit –i n'hem presentat fins a set–, i aquestes propostes el que fan és revertir les retallades de forma calendaritzada, doncs el que fem és una proposta de revertir les retallades. Perquè totes alhora, en un any, retallades que venen de fa més de deu anys..., no es pot fer. Fins i tot –hi insisteixo, l'hi torno a dir–, dins d'aquestes propostes per revertir retallades que vam fer a finals del mes de maig i que hem tornat a fer ara, arran del darrer comitè de vaga, hi havia la reducció de l'hora lectiva a les escoles amb la incorporació de 1.400 mestres més al sistema educatiu. Costa molt de creure, costa molt d'explicar, que no s'hagi volgut arribar per part dels representants dels treballadors a un acord que implicava incorporar 1.400 mestres més al sistema educatiu. Costa moltíssim. De fet, no ens ho han explicat, perquè no venen a les taules de les meses sindicals a parlar-ne des del mes de febrer. Ara deia vostè «mitges veritats..., no sé què deia, eh?, però vostè directament diu mentides –directament diu mentides. Jo crec que des de la desinformació, eh?, en cap moment penso que és mala voluntat –en cap moment–, però que diu mentides és evident, perquè no pot dir vostè que s'ha reduït l'oferta pública. Hem incrementat l'oferta pública, i això és així, no és interpretable. Si tens menys alumnes i incrementes els grups i incrementen les places, és que incrementa l'oferta pública. I, per tant, això és el que hem fet, incrementar l'oferta pública. Deia vostè el tema del greuge comparatiu de l'alumnat de formació professional. És precisament al revés: el que fem és donar resposta al que diu la llei d'educació de Catalunya de l'any 2009, que emplaça el Departament d'Educació a continuïtat, a universalitat i a continuïtat de l'alumnat de quart d'ESO perquè tingui plaça en cicles formatius de grau mitjà. I això no havia passat mai. I per això hem canviat el procediment, per garantir que l'alumnat de quart d'ESO tingui plaça de continuïtat en els cicles formatius a què hagi estat orientat, en la família professional, en l'àmbit professional a què hagi estat orientat. És evident que tenim una mirada diferent pel que fa al decret de plantilles. El decret de plantilles és cap a on avancen tots els sistemes educatius europeus més avançats –tots. No fa massa vaig estar a la presentació de l'informe UNESCO. I l'informe UNESCO ve a substituir l'informe de l'OMS de fa molts anys i planteja tota una sèrie de reptes del sistema educatiu, que és cap a on estem avançant des de Catalunya, en el tema currículums i en el tema també, evidentment, del decret de plantilles, projectes educatius de centres que amb tota la transparència... I hi insisteixo, perquè vostè ens diuen: «Hi han direccions que no estan fent una bona aplicació del decret de plantilles. Doncs anem a buscar aquell cas concret. Digui'm quina direcció i ens hi posem, només faltaria. Tothom ha d'aplicar bé tot el que està establert i tots els decrets, però el que no podem fer és renunciar a un decret que el que fa és enfortir els equips i els projectes educatius dels centres suposant que en algun cas, que no hem comprovat, perquè no tinc la informació de quin centre no està actuant bé i no està donant resposta al decret de plantilles, no s'està fent bé aquesta aplicació. Per tant, identifiquin-ho, si us plau –i l'hi he dit altres vegades–, identifiquin quina situació concreta hem d'anar a buscar i en quina hem d'actuar en el cas de que no s'apliqui bé. Tot s'ha d'anar a buscar, quan no s'aplica bé –tot. El tema del català no l'hi responc, perquè vostè ha dit que ho parlaria demà. El tema de reducció de ràtios. Diputada Ndiaye, ha de ser molt difícil criticar una novetat i una mesura de reduir el nombre de nens i nenes a les aules, demanda històrica de fa molts anys de la comunitat educativa i que per primera vegada a la història comencem a fer camí el curs vinent, reduint les ràtios a vint a Infantil 3. Ha de ser molt difícil, molt. Li reconec el mèrit. Ha de ser molt difícil criticar una mesura de reducció de ràtios. Evidentment que no es pot fer tot alhora. És que ni que tinguéssim tot el pressupost del món mundial podríem fer-ho tot alhora. No tindríem ni espais per desdoblar grups als centres educatius. Per tant, el que fem és el que li estic explicant tota l'estona. Anem als fets, més enllà del soroll d'alguns. Anem als fets, anem als indicadors, anem al que està passant. I el que fem és..., horitzó educació 2030: volem aules, classes amb menys nens i nenes per aula perquè estiguin millor atesos. Iniciem un camí. Comencem reduint a Infantil 3. L'any vinent tornarem a reduir a Infantil 3, i així anirem pujant durant nou anys. En nou anys les escoles es reequilibren. Durant la legislatura, si pot ser, ens agradaria també –però això depèn de partides pressupostàries, però com a conseller d'Educació aniré a buscar-ho amb totes les meves energies– reduir la ràtio a la secundària, a l'ESO. Feia referència també a l'avançament de curs. El que fem és el que..., d'alguna manera, aquí sí que vostè deia el que fem, no? El que fem és conciliació familiar al cent per cent durant cinc dies a les escoles i durant tres dies als instituts. És cert, fem això. Això resol tots els problemes de conciliació familiar? No. Totes les mesures que fas al sistema educatiu, si són bones per a l'alumnat, van sumant. I això és el que fem, una mesura que és bona per a l'alumnat. I, per tant, anem sumant i anem donant-hi resposta. Després, pel que fa als nous currículums, tots els centres tenen els nous currículums. El que succeeix és que el ministerio va aprovar els reials decrets de currículum de primària i secundària el 30 de març, va aprovar el 5 d'abril el de batxillerat, i a partir d'aquesta aprovació..., i no es podia fer abans i, de fet, Catalunya és dels pocs territoris que l'endemà mateix va començar els tràmits. Per tant, tots els centres tenen tota la informació, estan fent tota la formació necessària i els currículums aprovats per decret estan seguint el seu termini en funció d'aquesta aprovació que des del ministerio s'activa. Com vostè sap, hem fet un procés participatiu, que no s'havia fet mai a Catalunya, amb relació al currículum màxim. Màxima participació, màxim diàleg, en la línia del que li estic dient; fins a 850 aportacions. No s'havia fet mai a Catalunya cap procés participatiu amb relació a cap currículum, i no s'ha fet a cap altre territori un procés participatiu del currículum. El tema de l'excepció. Li explico el tema de l'excepció, perquè vostè també ho explicava d'una manera que no és real. Nosaltres el que diem... El que faig jo com a conseller és rebre la sol·licitud dels centres d'educació especial, rebre la sol·licitud de les escoles rurals a través dels seus representants, que em diuen: «Conseller d'Educació, donada la nostra singularitat i la nostra situació concreta pel que fa a les tardes de setembre, si cada centre educatiu sol·licita, des del centre educatiu, amb acord del claustre i amb acord del Consell Escolar, fer-ho d'una altra manera, tingui-ho en compte. I jo el que faig, evidentment, és: a les escoles d'educació especial i les escoles rurals que sol·licitin –no totes, només les que sol·licitin, pels motius singulars que siguin– fer-ho d'una altra manera, doncs ho valorarem i ho tindrem en compte. I això és el que hem fet.
En el torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Nogay Ndiaye.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, senyor conseller, vostè ha afirmat que jo mentia i que em respondria amb dades. No n'he sentit cap. Ha parlat també d'informació, ha donat informació que també puc titllar, com vostè ha fet, de fruit de la informació o la desinformació. El fet de no haver passat per les aules o no estar a les aules potser també li produeix aquesta desinformació. Bé. Quant al tema..., vaig a... Com havia dit abans, retorno a aquestes mitges veritats a les que vostè fa referència. L'hi torno a repetir: quant al tema de l'FP, sí, s'intenta garantir aquesta continuïtat de l'alumnat de secundària cap a FP, no?, la formació professional. L'hi torno a repetir: hi ha alumnat a escoles d'adults que cursen educació secundària obligatòria, el títol del GESO. Aquest alumnat ha passat a fer la preinscripció en el segon període, el mes de maig. Per què, si estan fent la mateixa titulació que l'alumnat que està en un centre d'educació secundària, no estan inclosos dintre del mateix període de matriculació? Perquè estan fent la mateixa etapa educativa tinguin setze anys o en tinguin vint-i-cinc o en tinguin quaranta-cinc, s'estan traient el graduat d'educació secundària obligatòria, i, per tant, s'hauria de garantir la seva continuïtat a cicles formatius de formació professional. Jo li donaré algunes dades. Vostè ha dit que s'han augmentat els pressupostos, s'ha fet més inversió educativa. Doncs bé, fa deu anys la inversió en l'etapa d'educació infantil..., el cost de la plaça estava en 1.800 euros, la inversió que hi feia el departament era de 1.800 euros; deu anys després, avui, està en 1.600. També vostè feia referència, en el tema del calendari i demés, a les desigualtats de les famílies, a garantir l'equitat, i que poguessin començar abans com una mesura feminista, integradora, etcètera. Doncs bé, amb aquesta nova entrada dels currículums, les famílies en situació de vulnerabilitat s'han d'enfrontar a un nou repte. Què passa? Un nou currículum a sobre la taula obre la porta a les escoles –i, de fet, és el que ha passat– al canvi de llibres i de material escolar. Fins ara, la normativa establia que no es podia fer canvi de llibres durant quatre anys, per garantir que s'acabés i es fes tot el procés de l'etapa educativa. Nou currículum, nous llibres. Això..., què passa? Les famílies i l'alumnat en risc d'exclusió social o en una situació de vulnerabilitat se troben que el mes de setembre hauran de fer una nova inversió en material escolar gràcies a aquest nou currículum. Que no, no ha arribat als docents i als centres educatius, l'hi torno a repetir. També feia referència... Bé, un altre dels aspectes que havia comentat abans, els centres d'alta i màxima complexitat. No pot ser que hi hagi centres que portin l'etiqueta i l'estigma del departament, perquè el centre d'alta i màxima complexitat és una etiqueta que posa el departament i que només posa a aquells centres que tenen un alt índex d'alumnat i famílies en risc d'exclusió social, amb un context socioeconòmic vulnerable. Llavors, en funció de la quantitat d'alumnat que ocupa aquests centres, reben aquesta etiqueta. No pot ser que el departament atorgui aquesta etiqueta i no atorgui els recursos que hi van associats, d'acord? Fins ara..., aquest curs, gràcies als pressupostos extraordinaris, etcètera, es van integrar dintre d'aquestes escoles el personal TIS –els tècnics d'integració social– i les educadores socials, que sabem que aquest 31 d'agost desapareixen. Per tant, no pot ser que mantinguem l'etiqueta i l'estigma i que fem desaparèixer els recursos que hi van associats. I, per acabar, no m'agradaria tancar sense tornar a fer referència al beneït decret de plantilles. Li recordo que tot el professorat que no és funcionari, que és interí, forma part d'una borsa docent. Una borsa docent que ordena el professorat en funció de l'experiència docent, els anys que porten impartint docència, els anys que fa que han entrat a la borsa d'ensenyament. I aquest hauria de ser el repartiment i l'accés als centres educatius de tot el personal docent, no a dit i en funció del que decideix cada equip directiu. I aquí és on no podem estar d'acord en cap cas, mai, quan estem parlant del sistema públic. No és una empresa privada en la que els directors o les direccions [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] puguin decidir qui hi treballa i qui no –ja acabo, presidenta–, i amb aquests nous nomenaments ha quedat palès que la gran majoria de persones de la borsa n'han quedat fora tot i tenir números molt baixos. Estem parlant de persones amb un número dos, amb un número cent vint –de 120.000 persones–, que n'han quedat fora; amb un número dos, cent vint, cent cinquanta, dos-cents cinquanta, que no tenen lloc de treball gràcies a aquest decret de plantilles.
I, finalment, en el torn de rèplica, torna a tenir la paraula el conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputada Ndiaye, diputats, diputades... No m'agrada, eh?, parlar de mi, però... Un apunt biogràfic, perquè vostè ha dit: «El fet de no haver passat per les aules... Jo soc professor d'institut des de l'any 97. Des de l'any 97 que soc professor d'institut de la pública. He anat fent diferents càrrecs de gestió a diferents administracions, però des de l'any 2010 fins a l'any 2015 estava fent de «profe d'institut a un institut de Barcelona. Un apunt biogràfic. Els meus pares són mestres tots dos, vinc de família de mestres, i, per tant, doncs, he viscut l'educació des de ben petit a casa. Alguns temes puntuals als quals vostè feia referència. Intento respondre-li directament. Fa el mateix que havia fet amb el tema de ràtios. Des de l'any 2009, ningú havia estat capaç de donar resposta a la llei d'educació de Catalunya, de donar continuïtat a l'alumnat de quart d'ESO perquè tingués plaça als cicles formatius de grau mitjà. El que vostè potser hauria d'haver fet és: «Gràcies, conseller. Felicitats per la feina, i posa l'accent en una situació concreta dels centres de formació d'adults que no he acabat d'entendre massa, que aquells no hi poden entrar o sí que hi poden entrar o no sé què. En tot cas, el que farem, com sempre fem, és: donem resposta a una necessitat de continuïtat de l'alumnat de quart d'ESO perquè tingui plaça garantida –hi insisteixo, això és un canvi de paradigma– als cicles formatius de grau mitjà a què hagi estat orientat, i analitzarem tots el processos de..., quan fas una cosa per primera vegada, per si és millorable. Vostè feia referència als nous currículums. Sé que ve de les aules, perquè sempre ho diu, eh?, però normalment ja no es treballa amb llibres a les aules. És difícil comprar... La majoria d'escoles no treballen amb llibres a les aules. I, per tant, el que fem amb els nous currículums, bàsicament i principalment, si m'ho permet, és donar cobertura al camí que ja estaven fent la majoria d'escoles d'aquest país. La majoria d'escoles d'aquest país ja estaven educant de forma competencial. El que passava és que no tenien la cobertura del Departament d'Educació d'alinear aquesta educació amb nous plantejaments curriculars. I, per tant, el que fem és començar pels cursos imparells i alinear aquest aprenentatge significatiu i competencial amb el que ja estan fent moltes escoles. I fem una segona cosa que per mi és tan o més important. La primera és molt important, que és donar cobertura a les escoles que ja ho estan fent –i dic «escoles, però també molts instituts, eh?; en menor quantitat els instituts que les escoles, però també molts instituts–, però l'altra cosa que fem, encara més rellevant, és emplaçar i acompanyar tota la resta a que facin aquest camí. No perquè fins ara ho estiguin fent malament, sinó perquè estem vivint en un món canviant. Vivim en un món canviant, i, per tant, l'educació també ha de ser capaç d'adaptar-s'hi. No serveix el que fèiem fa cinc anys, no serveix el que fèiem fa deu anys. No perquè ho féssim malament fa cinc anys o fa deu anys, sinó perquè el que fèiem abans no serveix de la mateixa manera ara. I per això hem de ser capaços d'acompanyar, i ho estem fent amb tota la formació necessària i ho estem fent amb tot l'acompanyament necessari, i ho farem amb tota la transitorietat també necessària perquè dins dels claustres es puguin portar a terme tots els debats educatius, pedagògics, que calguin per adaptar-se durant tres anys a aquests nous currículums. Hi insisteixo, l'hi torno a dir: nosaltres primer necessitem una aprovació dels reials decrets. A partir dels reials decrets, nosaltres comencem tot el procediment dels decrets, però tots els centres educatius –tots– tenen els esborranys definitius dels currículums que aplicaran el curs vinent. Tots els centres educatius tenen els esborranys definitius dels currículums, mentre s'està tramitant el decret definitiu. Per tant, disposen de tota la informació necessària, evidentment, com no pot ser d'una altra manera, per preparar el curs vinent. I, després, coincidim, per acabar –un minut–..., també està bé coincidir de tant en tant –a mi m'agrada poder coincidir de tant en tant amb vostè [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –, i coincidim en el fet –perquè ho havia també respost abans, eh?–..., a mi m'agradaria «centres educatius, sense etiquetes. A mi no m'agrada «centres de complexitat, «màxima complexitat... Hem d'avançar cap un sistema educatiu sense etiquetes, i que, tot i no tenir etiquetes, la distribució dels recursos s'adapti a les necessitats de l'alumnat. No serveixen els mateixos recursos per a tothom. Aquests recursos s'han d'adaptar a la necessitat de cada alumnat i a la situació de cada centre educatiu, i que també el màxim de preses de decisions dels centres es puguin prendre des dels centres educatius. Dels recursos del Departament d'Educació, li confirmo que no reduirem cap recurs ni cap aportació als centres de complexitat. I se m'ha acabat el temps. Seguirem parlant d'educació. Ha estat un plaer. Tres interpel·lacions seguides..., està molt bé. Gràcies.
Doncs, després d'aquestes tres interpel·lacions, passem al novè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre l'impuls del sector audiovisual en català, que ha presentat el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana. [[Interpel·lació al Govern sobre l'impuls del sector audiovisual en català]] [[300-00197/1]] Té la paraula, per exposar-la, la diputada senyora Raquel Sans.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats... El món audiovisual s'ha transformat a una velocitat vertiginosa en els darrers anys, ho hem anat parlant en diverses ocasions en aquest faristol. Hem passat de la televisió lineal d'uns pocs canals a un mercat audiovisual globalitzat i cada cop més atomitzat, on els productes en llengües com el català han de ser capaços de trobar el seu espai enmig d'una fortíssima competència. És cert que després de pràcticament una dècada en què el sector audiovisual a casa nostra havia estat un pèl oblidat, el Govern de la Generalitat, amb els departaments de Cultura i Presidència al capdavant, ha decidit fer una aposta ferma per tornar a donar impuls, l'impuls que necessita, a tot el talent que tenim a casa nostra i que és molt, que és moltíssim. En aquest sentit, voldria aprofitar aquesta interpel·lació per destacar cinc punts que crec que reflecteixen a la perfecció aquesta aposta pel sector i que creiem que val la pena explicar, no? Moltes vegades s'expliquen, però potser no acaben d'arribar, i val la pena, doncs, posar-los en ordre. Primer, voldríem destacar tot el que té a veure amb els ajuts econòmics per part del Departament de Cultura. Aquests ajuts el 2021 van passar de 17 milions d'euros als més de 25 milions; per tant, estem parlant d'un increment de pràcticament 9 milions d'euros en aquests ajuts al sector audiovisual. Per què són tan importants, aquestes xifres? Doncs perquè han de servir perquè pel·lícules que es roden en llengua catalana puguin competir en igualtat de condicions amb la resta de pel·lícules, amb la resta de films que hi ha al mercat. Mirin, una de les qüestions que van constatar o que constaten els premis Gaudí no és només veure com cada cop es roden menys pel·lícules en català i com hem trobat un retrocés en el nombre de pel·lícules que es roden en la nostra llengua, sinó també que les pel·lícules que hi participen en llengua catalana ho fan amb pressupostos molt més baixos que les que es roden en altres llengües. La xifra crec que és remarcable: el pressupost mitjà de les pel·lícules rodades en llengua catalana eren 720.000 euros, mentre que el de les que es rodaven en altres llengües, doncs, eren 2 milions d'euros. Per tant, és evident que aquestes pel·lícules no competeixen en igualtat de condicions. Aquest, diguem-ne, dèficit de finançament públic no només afecta llargmetratges, ja que també es fa evident en la producció de sèries, no? Cada cop és més habitual..., els hàbits de consum audiovisual han canviat moltíssim, i ja no només es consumeixen pel·lícules, sinó que també entre el públic més jove hi ha un consum important de sèries. I, per tant, també calia, doncs, incrementar els ajuts a aquest tipus de produccions. I, en aquest sentit, consellera, pel que fa als suports econòmics que reben aquestes produccions en llengua catalana, tant pel que fa a llargmetratges com a sèries, voldríem saber quina és l'aposta del Departament de Cultura per revertir aquesta situació de la qual estàvem parlant i com es concreten i de quina manera es distribueixen aquests recursos i aquests ajuts, no?, perquè sí que hi ha, doncs, una manera de repartir aquests ajuts amb una finalitat molt concreta. Aquest seria el primer punt. El segon punt que voldríem destacar és l'arribada de fons per part de l'Estat, en aquest cas, en el marc del sector que es coneix com a «fondillo, allò que el sector coneix com a «fondillo, que després voldríem que ens expliqués una mica més en què consisteix, perquè realment la fórmula costa d'entendre. És un fons que va arribar per darrer cop a Catalunya l'any 2011 i que des de llavors s'havia paralitzat; per tant, havia estat a zero. Per cert, en el marc de les negociacions dels pressupostos generals de l'Estat –en aquest cas, per part d'Esquerra Republicana–, vostè l'altre dia anunciava que arribaran 7 milions i mig d'euros per a l'audiovisual en català, una xifra que no és gens menyspreable, i que sumada als ajuts que dèiem anteriorment..., doncs donen aquest suport econòmic al sector audiovisual. Respecte d'aquesta qüestió, com li deia, consellera, ens agradaria que ens donés una mica més de detalls sobre aquesta quantitat, com la valoren des del Govern de la Generalitat. I també si ens podria explicar una mica com funcionen aquests ajuts, que em sembla que en total són 10 milions i mig d'euros i n'arriben 7 i mig a Catalunya; si ens podia donar més detalls sobre aquesta qüestió. Per tant, ajuts econòmics, però és evident... Com a tercer punt voldríem destacar que, més enllà d'aquests ajuts econòmics per al sector, cal treballar molt bé també una estratègia perquè tots els títols en llengua catalana apareguin en els catàlegs que ara mateix són els grans aparadors de consum audiovisual –estem parlant, doncs, de les grans plataformes. I aquí deixin-me dir que hi ha molta feina a fer. Un informe del Consell de l'Audiovisual de Catalunya posava en relleu que a començaments d'enguany, d'aquest 2022, l'oferta de continguts en català a Netflix seguia sent gairebé nul·la: només el zero i mig per cent dels títols estaven disponibles en llengua catalana. Però no acabem amb Netflix, perquè HBO tenia només el 0,1 per cent del seu catàleg en català; Disney+ –pensant sobretot en el públic més jove–, el 0,8 per cent, i Amazon Prime Video, l'1,3 per cent. Estem parlant de xifres molt molt molt baixes. I això té uns efectes greus en el consum audiovisual, i, en conseqüència, en l'ús social de la llengua –també n'hem sentit a parlar reiteradament aquests dies. I, aquí, permetin-me una anècdota o un exemple, si més no per als nascuts als anys vuitanta, que ens vam fer grans amb Bola de Drac o amb l'Arale. Hi ha tota una generació de catalans que tenen el castellà com a llengua materna però que es van acostumar a veure aquestes sèries en català, i, per tant, van normalitzar el consum audiovisual en llengua catalana, no? D'aquí la importància que tots aquests productes estiguin disponibles en llengua catalana, perquè generen hàbits de consum i generen nous consumidors del sector audiovisual en la nostra llengua. Mirin si va fer pel català Bola de Drac que el popular presentador de La resistencia, David Broncano, nascut a Jaén, va sorprendre entonant aquella mítica cançó de «Llum, foc, destrucció –que segur que molts de vostès coneixen– i va explicar que mirava Bola de Drac a través de la televisió per satèl·lit. Per tant, fins i tot a Jaén, doncs, arribava la llengua catalana a través de Bola de Drac. I, pel que fa a la presència de més títols en llengua catalana, en aquest cas a les grans plataformes, més enllà de l'aposta decidida per Filmin –que crec que val la pena destacar que el catàleg de Filmin sí que conté obra en català–, pensem que seria interessant que ens expliqués, consellera, quina feina està fent el departament. Ens consta que s'està en contacte amb aquestes grans plataformes..., saber com funcionen aquests contactes. I, segurament fruit d'aquestes reunions i d'aquesta feina silenciosa, coneixíem aquest mes de març que Netflix incorporarà setanta títols en llengua catalana durant aquest 2022. Per tant, també celebrar aquesta incorporació de nous títols, insuficient, evidentment, però segur que hi ha camí per recórrer i, com dèiem, molta feina a fer. El quart punt que voldríem subratllar potser no té una implicació tan directa amb el seu departament, però sí amb el Govern de la Generalitat i amb els mitjans públics. Parlem de la nova aposta de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals per rellançar i repensar el mític Super3, no? Torno al Bola de Drac; segurament ara calen productes molt diferents, i, de fet, en la darrera comissió de control, ara fa un parell de setmanes, la presidenta de la corporació, la Rosa Romà, explicava que a partir del mes de setembre es rellançarà aquest Club Super3 adaptant-ne els continguts i també els formats –aquí és important que s'adaptin els formats– a aquests nous hàbits de consum, que ja no passen tant per la televisió lineal, sinó que passen sobretot per la part més digital. Llavors, bé, voldríem saber també, des de Cultura, com valoren aquesta nova aposta pel Super3, i la importància, i, en aquest cas, en el marc del pacte nacional per la llengua, de generar aquests hàbits de consum especialment en el públic infantil i juvenil, no?; quina importància té que ens trobem, en aquest cas, una plataforma pública, amb la missió de servei públic, i, per tant, amb el respecte a la diversitat i tot el que representen els mitjans públics del país, doncs, en llengua catalana. Aquest seria el quart punt. I, en darrer lloc, i més enllà de totes aquestes polítiques podríem dir del curt o del mitjà termini, sí que ens consta que des del Departament de Cultura i del Govern de la Generalitat, i, de fet, amb un ampli consens d'aquest Parlament, hi ha una aposta clara pel hub audiovisual de Catalunya. Es tracta del Catalunya Media City, que s'ha d'ubicar al recinte de les Tres Xemeneies, a cavall entre Sant Adrià de Besòs i de Badalona. Vostè mateixa deia: «És un projecte molt ambiciós, que va més enllà d'aquesta legislatura –per tant, amb aquesta mirada més enllà– «que ha de dotar el país d'un centre de producció, de recerca, d'innovació, centrat en l'audiovisual i també en el videojoc. No oblidem la importància del videojoc en l'àmbit digital, un sector en auge no només des del punt de vista lingüístic, com dèiem, sinó també des del punt de vista industrial i empresarial. Ahir assistíem a una presentació de l'informe del Consell de l'Audiovisual de Catalunya on es donaven les xifres del sector, i, per tant, també des del punt de vista industrial..., la generació de llocs de treball, la generació de llocs de treball de qualitat, és importantíssima. Per tant, sabem, consellera, que aquesta no és una empresa gens senzilla, però que té l'aposta clara no només del Govern de la Generalitat, sinó de les diferents administracions implicades. I, per tant..., si ens en podria donar més detalls en aquest sentit. I, per tant, fent-nos nostre el títol de l'acte que feien l'altre dia amb tot el sector audiovisual, hem de fer un gir de guió per l'audiovisual en català. L'hem de fer des de les administracions. Hem d'acompanyar el sector, malauradament, després d'una dècada on segurament no s'han fet tots els esforços que calien. I ara el que toca, doncs, és acompanyar el sector, perquè ja s'ha demostrat, amb èxits com el d'Alcarràs, que de talent a casa nostra en tenim molt. Gràcies.
Té la paraula la consellera de Cultura, senyora Natàlia Garriga.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputada Sans, i bona tarda a la resta de diputats i diputades. Diputada, com no pot ser d'una altra manera, comparteixo amb vostè tot el que ha dit. Des de que vaig assumir el càrrec de consellera de Cultura, hem apostat per fer un gir de guió a l'audiovisual català. Tenim la clara vocació d'enfortir la totalitat del sector i també fer créixer, així, la creació en llengua catalana. Catalunya és una terra d'audiovisual: per història, per tradició, per talent, per creativitat, per vocació. Per això estem augmentant el suport del departament en totes les seves vessants, que ara us aniré explicant. Però, primer, deixeu-me que us recordi per què és important aquest sector. L'audiovisual crea imaginari, descriu els nostres paisatges i maneres de fer, transmet la nostra llengua i genera una conversa entre tota la ciutadania. Perquè, qui no mira l'audiovisual avui en dia? Si parlem de Catalunya, fer pel·lícules i sèries respon als interessos dels nostres públics i ens permet dotar la ciutadania de continguts que els toquen de ben a prop, els agraden i els emocionen. Però és que, a més, també permet que se'ns pugui visibilitzar arreu. La dimensió internacional de l'audiovisual a casa nostra és molt important amb relació al volum de negoci. Ahir mateix, el CAC presentava el seu informe anual sobre el sector, on inclou producció, publicitat, videojocs, mitjans, i ens en donava unes dades: 6.700 milions d'euros de facturació, 3.600 empreses, 31.000 treballadors. Si d'aquí en traiem la publicitat i els mitjans, amb dades de l'Idescat del 2019, que són les darreres que tenim homologables, ens situem en una facturació de 2.000 milions, amb 14.000 treballadors i 2.000 empreses. Per tant, un sector molt important a casa nostra. Això és gràcies a que el sector audiovisual dona feina a una multitud de grans professionals, i amb molt molt de talent. Precisament dilluns passat –i ara ho deia, diputada–, el dia 20, ens vam reunir en un acte amb una cinquantena de representants del sector per tal de fer una panoràmica general de tot el que fem com a departament per fomentar la seva tasca. Dic «panoràmica general perquè la comunicació amb el sector és constant, i els seus membres saben molt bé quin recolzament reben per part del departament. Però volem que tant ells com tota la ciutadania de Catalunya tinguin clar que per aquest Govern l'audiovisual és estratègic. Per tant, li donem més suport que mai i estem al seu costat incondicionalment. El Departament de Cultura treballa sempre a curt i a llarg termini. A llarg termini perquè som ambiciosos, volem ser ambiciosos, amb projectes com el hub audiovisual Catalunya Media City a les Tres Xemeneies, que ja ho hem anat recordant alguna vegada, de Sant Adrià de Besòs, citat per vostè ara mateix en la seva intervenció. El Catalunya Media City serà un extraordinari centre de recerca, innovació i producció per als sectors audiovisuals, de videojocs i dels continguts digitals –que no hem d'oblidar, com vostè bé deia–, la infraestructura cultural i empresarial de primer nivell que integrarà facilitats de producció per als mercats nacional i internacional, l'acolliment d'empreses, la innovació tecnològica, la formació avançada. Gràcies al hub, Catalunya es convertirà en l'epicentre audiovisual d'Europa i del nord de la Mediterrània. Aquest projecte ha de servir per atraure grans produccions internacionals, però també ha d'arrelar en el territori, potenciar la indústria pròpia i donar oportunitats al talent local. Fa massa temps que els grans professionals, doncs, marxen fora per realitzar tot el seu potencial, i és el moment de canviar aquesta dinàmica. El projecte de Catalunya Media City avança amb pas ferm. Per això, com a Generalitat, ben aviat –ben aviat– entrarem a formar part del Consorci del Besòs per tal de treballar conjuntament amb totes les administracions, especialment les de la zona, per impulsar-lo. En aquest sentit, estem molt contents amb les converses que seguim tenint amb els ajuntaments de Sant Adrià de Besòs i Badalona, perquè per nosaltres és indispensable, absolutament indispensable, que el projecte s'integri a l'entorn, que creï llocs de treball, que dinamitzi el territori i que els veïns i veïnes se'l sentin seu. A curt termini –també treballem en l'ara mateix, com hem dit– també apostem decididament per l'audiovisual. Com es concreta aquesta aposta? Fent que el pressupost destinat a l'audiovisual català se situï als 36,9 milions d'euros, aquest any 2022. D'aquests 36,9 milions d'euros, 25,5 són per a línies d'ajut del departament, 7,5 són el conegut fondillo de l'Estat –que ara us explicaré– i 2,9, fons europeus –ens venen pels fons Next Generation per als cinemes–, i 1, també, que encara ens quedava, per pal·liar els efectes de la pandèmia a les sales de cinema. Ara us explico les línies de suport a l'audiovisual que tenim al departament. Responent a la seva pregunta, diputada, aquest any hem augmentat el pressupost inicial d'aquestes línies de 17,5 a 25,5 milions d'euros. Dins d'aquest augment, i per respondre a la seva pregunta, vull destacar uns increments que crec molt importants i que hem fet en els ajuts per fomentar les pel·lícules i sèries de gran format en català. Comencem per les pel·lícules. Fins ara, l'ajut que podia arribar a tenir una pel·lícula en versió original en català o occità en la seva variant aranesa era d'un màxim de 800.000 euros. Enguany farem dos projectes que rebin un màxim d'1 milió i mig d'euros i dos projectes que rebin un màxim de fins a 1,2 milions d'euros. I això ho fem perquè volem assegurar-nos que cada any hi hagi com a mínim quatre pel·lícules de gran format i en català. I seguim mantenint, això sí, l'ajuda que fèiem a tota la resta. Sobre les sèries, també apostem pel gran format. La nova línia augmenta la quantia màxima per projecte des de fins a 400.000 euros que fèiem fins l'any passat fins a 1,5 milions d'euros, també per sèrie. Ja us vaig dir a principi de legislatura que la nostra ambició com a departament no era retornar als nivells d'abans de la crisi, sinó implementar unes bases sòlides i estables per fer créixer el sector cultural en totes les seves dimensions. I ara és el moment de fer un gir de guió per l'audiovisual català. Fer un gir de guió és enfortir tot el sector. Fer un gir de guió és visualitzar l'ús del català com una oportunitat. Fer un gir de guió és assegurar que hi hagi produccions de gran format. Els èxits rotunds assolits darrerament, com el d'Alcarràs a la Berlinale, són la prova clara que les pel·lícules i les sèries en la nostra llengua poden tenir èxit arreu del món, i ens ho hem de recordar constantment; que la llengua catalana no és cap obstacle, sinó al contrari, un immens valor afegit; que el català remarca la nostra singularitat i ens projecta amb força en un món globalitzat i obert que cada vegada reconeix més i abraça la diversitat cultural i lingüística. Per tant, aquesta és la nostra aposta, com a govern. Com us he avançat, també celebrem que han retornat a Catalunya 7,5 milions d'euros del conegut fondillo del Govern de l'Estat. Parlem-ne un moment. La Llei espanyola 55/2007, de 28 de desembre, del cinema, va establir la creació d'un fons per al foment de les cinematografies produïdes a Espanya en llengües oficials diferents del castellà. Aquest fons el que feia –i és el que necessitàvem explicar–..., es comprometia a tornar anualment a les comunitats autònomes el cinquanta per cent que cada govern havia gastat l'any anterior per fomentar la producció, la distribució, l'exhibició i també la promoció de l'audiovisual, en el nostre cas, en català. L'any 2012, l'Estat va decidir de manera unilateral deixar de consignar aquesta partida en els pressupostos, i no ho ha tornat a fer fins aquest 2022, gràcies a la negociació que vostè esmenta del seu grup parlamentari en el Congrés, on ha consignat una partida de 10,5 milions d'euros de fondillo, dels quals 7,5 han vingut a Catalunya, com a país que s'aboca en la producció cinematogràfica en la seva llengua pròpia. Pel que fa a les plataformes, des de principis d'aquesta legislatura estem parlant amb totes elles per assolir tres objectius: que incorporin en el catàleg totes aquelles pel·lícules i sèries que nosaltres ja tenim doblades, tant aquelles de TV3, que ja sabem..., des de l'any 83, com aquelles altres que des del 2013 estem doblant des de la Secretaria de Política Lingüística. Això també ens implica una feina de compatibilitats tècniques en que ara estem seguint treballant. El segon objectiu és que entrin com a coproductors en pel·lícules i en sèries en català. És molt important que participin en les nostres produccions, perquè d'aquesta manera seran més grans i tindran una factura més bona. I, finalment, hi estem en contacte perquè incorporin el doblatge i el subtitulat de pel·lícules i sèries. I això és el que està fent Netflix en aquest moment. Fruit d'aquestes converses, com vostè deia, doncs, hi havia aquest mínim de setanta títols anuals. I, de fet, avui els hi puc anunciar que ja ha inserit Netflix en el seu catàleg dotze estrenes en català –un doblatge i onze subtitulats–, algunes de les quals són temporades completes de sèries. La primera pel·lícula ha estat El monstre marí, que ja es pot veure en el seu catàleg, i en les subtitulades destaquen títols com la primera temporada de Mil imperis, que ja es pot veure subtitulada. Ens interessa molt el públic infantil i juvenil. I, sobre el que em preguntava sobre el Club Super3, celebrem els canvis que ha anunciat la seva presidenta, Rosa Romà. Així doncs, compartim les seves preocupacions i anhels, diputada. Vull refermar en seu parlamentària que, així com l'audiovisual és una prioritat estratègica per aquest Govern i per aquest departament, també ho és la llengua. Estem fent un gir de guió per l'audiovisual en català, i això es podrà veure, sens dubte, en els pròxims anys a les cartelleres dels cinemes i als catàlegs de les plataformes. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques per al desenvolupament turístic]] [[300-00190/13]] Passem al desè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre les polítiques per al desenvolupament turístic, que ha presentat el Grup Parlamentari de VOX. Té la paraula, per fer-ne l'exposició, la diputada senyora Isabel Lázaro.
Gracias, presidenta. Señores diputados, conseller, buenas tardes a todos. Desde el Grupo Parlamentario de VOX tenemos la enorme responsabilidad, coincidiendo con el inicio del verano, de presentar hoy una interpelación con relación al sector turístico en nuestra región. De nuevo, en VOX, a diferencia de la mayoría de los grupos parlamentarios de esta cámara, seguimos con la mala costumbre de preocuparnos y ocuparnos de los problemas reales de las familias catalanas, de sus anhelos y angustias diarias y de sus aspiraciones y esperanzas futuras. De esta manera, con esta interpelación, y, la próxima semana, con la subsiguiente moción, principalmente asumimos dos objetivos. Primero, denunciar la dejación de funciones sobre el sector del turismo por parte del Govern y proveer a la sociedad catalana de un diagnóstico real del sector en nuestra región. Un diagnóstico que se aleje del triunfalismo y la complacencia a los que desgraciadamente nos tiene acostumbrados un govern desorientado e incapaz. Segundo, ofrecer, con nuestras propuestas a esta cámara y al conjunto de los catalanes, una buena alternativa gestora en materia turística que garantice puestos de trabajo y devuelva el reconocimiento internacional a nuestra región. Sí, una alternativa que muestre un nuevo modelo de gestión de los recursos públicos destinados al turismo en Cataluña de una manera responsable, eficaz y sin caer en titubeos ideológicos y mantras vacíos de contenido. Señor conseller, usted ha mencionado en numerosas ocasiones la necesidad de definir un nuevo modelo turístico, un modelo, y cito literalmente, «con una serie de principios y de valores asociados a la marca turística de Cataluña. Nos gustaría saber cuáles son esos valores que usted quiere ligar al modelo turístico catalán. ¿Turismo ecofeminista? ¿Inclusivo? ¿Multicultural con perspectiva anticolonialista? Lo que queda claro es que ya caducó el plan estratégico de turismo de Cataluña. Ha servido para poco. Mire, por lo pronto, lo que sí sabemos son aquellos problemas que sufre nuestro turismo y que, desgraciadamente, están minando la capacidad de generación de riqueza que potencialmente este sector podría tener en Cataluña. Los trabajadores y empresarios del sector turístico en Cataluña se enfrentan a diario a una asfixia fiscal y reguladora mucho peor que otras regiones de España y países de nuestro entorno. Hoy el impacto económico del turismo en Cataluña representa aproximadamente el doce por ciento del PIB y ronda el catorce por ciento del empleo, no muerdan la mano que nos da de comer. La lógica aplastante nos diría que, ante estas cifras, cualquier gobernante responsable cuidaría este sector y fomentaría su estabilidad y desarrollo. Ustedes son más de mundos paralelos y metaverso en catalán que de realidades y lógicas inapelables, dinamitando así uno de los principales motores económicos en nuestra región. ¿Saben de qué manera cuida el Govern de la Generalitat este sector y estos puestos de trabajo? Saqueando 44 millones de euros de los bolsillos de los turistas mediante un impuesto inventado sobre estancias en establecimientos turísticos mal llamado «tasa turística, un impuesto propio que se han sacado de la manga con la burda excusa de, supuestamente, revertir ese dinero en promoción del turismo catalán. La realidad es que ese dinero supone un desincentivo para la llegada de turistas a nuestra región, dicho tanto por empresarios y trabajadores del sector como por algunos ayuntamientos, que, supuestamente, deberían gestionar estos ingresos y que no les revierten. Le pongo un ejemplo muy claro que me manifestó un empresario de la Costa Dorada. Una familia de cuatro miembros que va una semana de vacaciones a la playa. Le cuesta cien euros más debido a su infierno fiscal ir a la playa en Tarragona que en Castellón. ¿Adónde cree que irán? Por cierto, este empresario, catalán, está deslocalizando su empresa y está invirtiendo y abriendo nuevos hoteles en otras regiones de España. ¿Sabe por qué? Por la burocracia, por la imagen cada vez más degradada de nuestras ciudades, por la falta de seguridad, el exceso de regulación y las trabas normativas derivadas de su fanatismo climático, que impiden explotar y explorar turísticamente muchas localidades y territorios de Cataluña, dejando sin oportunidades a muchas familias del litoral y del interior de nuestra región. Además de la tasa turística, ahora plantean introducir una nueva carga fiscal, un impuesto a los cruceros, atacando el trabajo de miles de comercios de la zona litoral, mientras que su negligente y unilateral gestión y distribución de los fondos europeos hace que muchos pequeños y medianos empresarios no hayan recibido ni un céntimo. Señor conseller, céntrese en acabar con la precariedad del sector, priorice la gran olvidada del Govern, la formación profesional, y ajuste la oferta y la demanda en el mercado de trabajo de la restauración, hostelería y agencias de viajes. Miren, esta noticia es del 17 de junio [[l'oradora mostra un full a la cambra]] : «La hostelería busca camareros en Cataluña, mientras trece mil constan registrados en el paro; «Los restauradores no ven útil el SOC para contratar trabajadores –de la misma noticia. Más claro, agua. No solamente tienen una política basada en delirios ideológicos, sino que encima son pésimos gestores. Ya sé que se aleja de sus mantras de la izquierda, señor conseller, pero escuche lo que decimos en VOX. Impulsar el turismo no es incompatible con la diversificación económica y la reindustrialización de Cataluña. Es posible aprovechar las oportunidades que trae consigo el sector turístico mientras atenuamos las posibles externalidades negativas, como pueden ser el encarecimiento de la vida en ciertas áreas receptoras de turistas o el efecto de molestias y expulsión de la gente local. ¿Qué tipo de marca Cataluña quiere vender, señor conseller? ¿Qué tipo de imagen de Cataluña creen que están proyectando al mundo y al resto de España? Por ahora, su plan no está funcionando. Todo lo contrario: están liderando, junto a la peor alcaldesa de la historia de Barcelona, la turismofobia. Cataluña ha perdido casi 2 millones de turistas con respecto a 2019, siendo la región de España que más ha caído, y representando el treinta y cinco por ciento del total de la pérdida española. Y no, señor conseller, la pandemia no es el único culpable de esta debacle: la creciente inseguridad en nuestras calles y la turismofobia, alimentada por ustedes y por sus socios de gobierno comunistas y antisistema, desincentivan la llegada de turistas a nuestro territorio. En mayo de este año, los Mossos d'Esquadra advertían a los turistas de que la ciudad de Barcelona registrará una oleada de robos durante la temporada de verano. Si Barcelona acabó con un incremento del 6,6 por ciento de la tasa de delincuencia con respecto al año anterior, 2022 se espera mucho más alarmante. La delincuencia sigue siendo una lacra para el sector. ¿Qué plan preventivo tiene pensado implantar el Gobierno para garantizar un turismo seguro en nuestras calles? Cataluña se ha convertido en el paraíso de los delincuentes. Tenemos turismo de Francia que viene a robar a nuestros vecinos. Y, si no se lo creen, vayan a conocer testimonios de vecinos de Gerona. [[Alguns aplaudiments.]] Señor conseller, usted comparte, con su muleta del Gobierno de la CUP, su rechazo al turismo, es decir, su rechazo al pan de miles y miles de familias catalanas. ¿Qué planes tiene para acabar de una vez por todas con la turismofobia en Cataluña? Frente a esta situación, ¿cuál es el modelo turístico que ofrecemos desde VOX? Escuche: decimos «no a la creciente oleada de delincuencia y al top manta, y «sí a la estabilidad institucional y la seguridad en nuestros barrios. Decimos «no a la turismofobia y «sí a la protección y promoción de un sector clave para el bienestar y desarrollo de miles y miles de familias catalanas. Decimos «no a la sobrerregulación y asfixia fiscal, y «sí a la redistribución y diversificación del turismo para potenciar otro tipo de ventajas comparativas y competitivas en Cataluña. Decimos «no a las restricciones climáticas, palabras huecas y gasto improductivo, y «sí a potenciar la cadena de valor destinada a atender a quienes nos visitan; «sí a la gestión de la digitalización del sector, «sí al desarrollo de indicadores sobre competitividad turística, «sí a la creación de un entorno institucional y regulatorio adecuado para permitir el desarrollo de las iniciativas empresariales y oportunidades laborales. Decimos «sí al sentido común y al sentir de la mayoría de los actores del sector. Trabajen para que, después de una dura pandemia, esta temporada de verano signifique la temporada de la recuperación y la remontada de niveles turísticos que permitan seguir creando riqueza y bienestar alrededor del sector. Muchas gracias.
Seguidament, té la paraula el conseller d'Empresa i Treball, senyor Roger Torrent.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats i diputades. Bé, l'extrema dreta sempre fa el mateix: surt aquí, diu que hem de parlar amb rigor i fer una anàlisi, i després l'únic que fa és atropellar-nos, gairebé literalment, amb aquest seguit de mantres argumentals, falsedats, mentides, tòpics, acusacions, tot tipus de calúmnies i tot tipus d'idees prefigurades. Perquè, de fet, els hi és igual, vull dir que en realitat no volen interpel·lar ni aquest conseller ni qualsevol altre; el que volen és, suposo, el tall de vídeo que faran respecte a la seva intervenció, que no ajuda absolutament en res i molt menys el sector. Però a mi, per respecte al sector i al conjunt de la ciutadania, sí que m'agradaria parlar de turisme, i parlar-ne amb aquesta anàlisi més rigorosa, amb aquesta anàlisi amb relació a les dades, que són el que explica, en definitiva, on som i cap a on volem anar. Estem començant una campanya d'estiu que, òbviament, té les seves perspectives, té els seus objectius. Tindrem temps d'avaluar-la, tindrem temps de veure com ha evolucionat, sobretot tenint en compte que serà el primer estiu sense restriccions des d'un punt de vista de la mobilitat, des d'un punt de vista de la interacció social. I, per tant, això marcarà quin és el primer estiu, quina és la primera campanya estival postpandèmia. I, per tant, d'aquí n'haurem d'extreure algunes conclusions que aniran més enllà, entenc jo, del que és estrictament el primer any després de la covid. Probablement seran les conclusions de la primera campanya del nou paradigma després de la pandèmia. Però, en qualsevol cas, tot i que tenim unes previsions per al 22, el que tenim cert són les dades del 2021, a partir de les quals, hi insisteixo, crec que hem de fer una avaluació per veure cap a on hem d'anar. Doncs bé, l'any 2021 va ser l'any de la recuperació de l'activitat turística –que, ho torno a dir, espero que es consolidi aquest 2022–, que va comportar 23 milions de visites turístiques al nostre país, eh?, 23 milions de visitants, cosa que significa un 51,2 per cent més que el 2020. Per tant, iniciant aquesta recuperació, una recuperació que fonamentalment es va basar en el turisme interior català, en el turisme interior del país. De fet, d'aquest gruix de visitants, 13,3 milions van ser visitants del país; per tant, catalans i catalanes que van descobrir o redescobrir, des d'aquest punt de vista, el nostre país. I una dada molt important, perquè al final el volum de turistes és determinant, però per nosaltres encara ho és més l'impacte econòmic que això suposa. És a dir, des d'aquest punt de vista, quins són els inputs positius que a nivell de sector, i més enllà del conjunt de l'economia, genera aquest volum de turistes. Doncs bé, el 2021 l'impacte va ser de 8.881 milions d'euros, cosa que significa un 54,9 per cent més que el 2020. És a dir, es va incrementar més del 21 amb relació al 20 l'impacte en els ingressos que el volum total de turistes. Per tant, això el que vol dir és que, de mitjana, cada visitant es va gastar més del que ho va fer el 2020 i del que ho feia en la tendència anterior a la covid. I aquesta crec que és una dada significativa. Per tant, hi torno a insistir i ho resumeixo: 2021, any de la recuperació turística, amb increment, òbviament, respecte al 2020, però amb unes consideracions de fons que ja ens permeten albirar algunes de les lliçons que haurem de tenir en compte en el futur. Què hem fet durant tot aquest temps precisament per assegurar la recuperació del sector turístic? Doncs, entre altres coses, ajudes directes al sector. Entre el 2020 i el 2021, som el territori de l'Estat espanyol que més recursos ha mobilitzat per ajudar directament els sectors més afectats per la pandèmia, i específicament, òbviament, el sector turístic; 3.182 milions d'euros d'ajudes repartides entre el 2020 –877 milions d'euros– i el 2021 –2.305 milions d'euros. Dirigits, com deia, sobretot als sectors econòmics més afectats per la situació de pandèmia. I entre d'altres, i especialment, òbviament, al sector turístic i a les petites i mitjanes empreses de Catalunya. Ho repeteixo: 3.200 milions d'euros, el territori de l'Estat espanyol que més diners ha mobilitzat per ajudar aquests sectors. Bona part, amb ajudes directes, i una part, també, amb polítiques actives d'ocupació, que vol dir amb polítiques d'ocupació, que vol dir amb polítiques també de formació; que vol dir, per tant, de generació d'oportunitats de futur per als treballadors i les treballadores d'aquest país. Unes ajudes directes al sector que, òbviament, acompanyades de la resposta sanitària, especialment pel que fa a la campanya de vacunació, han ajudat a aquesta recuperació, que ha estat gràcies, especialment, a la capacitat de resiliència, la capacitat de resistir d'un sector que, certament, ho ha passat molt malament durant els dos últims anys. I, en tot cas, com deia, el que hem aconseguit és que, a partir d'aquesta resiliència, a partir d'aquestes polítiques públiques d'ajut directament al sector i també de promoció del consum..., de fet, fa uns mesos, al Departament d'Empresa i Treball vam impulsar la campanya Estalviatge precisament per ajudar a la mobilització turística des de finals de la temporada de Nadal i abans no arribés Setmana Santa, precisament per mantenir l'ocupació, per mantenir l'activitat abans d'arribar a aquesta campanya d'estiu. Per tant, no només hem fet ajudes directes, sinó que, a més a més, hem mobilitzat recursos per fer campanyes de consum com l'Estalviatge. I això ens ha permès aquesta recuperació, que s'ha traduït, finalment, en les dades d'atur. Tenim el millor mes de maig de tota la sèrie històrica pel que fa a les dades d'ocupació, millor fins i tot que abans de la crisi del 2008. I això, en bona part, és gràcies a l'ocupació en el sector serveis, que és on ha disminuït més l'atur després del sector primari, després de l'agricultura. És a dir, després del sector primari, el sector que ha generat més ocupació, i, per tant, que ha ajudat a que baixés més l'atur, ha estat el sector serveis, òbviament, en bona part, gràcies al turisme. Però, com deia al principi, amb aquestes bones dades de recuperació no n'hi ha prou. Som conscients de la necessitat de transformar el model. Som conscients de la necessitat de plantejar aquestes transformacions de fons que ha de viure tot el model productiu del nostre país, tots els sectors econòmics, especialment també el turístic. Perquè el que voldrien vostès és que ens quedéssim encallats, que ens quedéssim ancorats, que ens quedéssim enrere i anéssim perdent oportunitats. Perquè tot el nostre entorn, aquells destins turístics amb els quals competim, estan fent també aquest esforç de transformació alineat amb els principis i els valors, sí, que volem per a les societats del segle XXI. I si no ho fem nosaltres, si no som capaços també de fer aquest procés de transformació, perdrem oportunitats, que, en el fons, és el que voldrien vostès. I, com que no estem disposats a que això passi, estem disposats a liderar aquesta transformació que ens permeti plantejar aquest model de turisme responsable, aquest compromís nacional per un nou model turístic, a partir del qual, i en base als consensos que estem treballant amb el sector..., ens permeti dibuixar les campanyes de difusió i d'enfortiment del mercat –a través, per exemple, del pla estratègic o del pla de màrqueting– i que també ens permeti generar una nova llei de turisme de Catalunya, que, entre altres coses, sigui efectiva a l'hora de regular realitats que l'anterior llei no regulava perquè no existien, perquè no estaven sobre la taula i avui hi són, i, per tant, s'han de regular, i que permeti determinar quin és aquest nou model turístic que ens permeti la desconcentració, que ens permeti la desestacionalització, que ens permeti una major qualitat i que ens permeti transitar cap aquest escenari que consolidi el creixement, però, sobretot, un creixement lligat a la qualitat, que vol dir una major despesa. En això estem treballant. I posar-se d'esquenes a això és fer un molt flac favor al sector, que és conscient perfectament de la necessitat de repensar-se, de la necessitat de replantejar el model turístic, perquè, com tots els sectors econòmics, òbviament, té uns inputs molt positius –ja hem parlat de la generació d'ocupació, de la generació de riquesa, de la capacitat de mobilització de recursos–, però, al mateix temps, té unes externalitats negatives, i el que no volem és que aquestes externalitats negatives acabin perjudicant tant el model que el facin insostenible, finalment. Per tant, nou model turístic que estem treballant i que portarem al Parlament de Catalunya i que els diputats i diputades, doncs, podran treballar, perquè, òbviament, creiem que és absolutament necessari per adequar el sector al segle XXI.
En el torn de rèplica, torna a tenir la paraula la diputada senyora Isabel Lázaro.
Gracias, presidenta. Señor conseller, con esta intervención que acaba de hacer, vuelve a demostrar su complacencia y desidia. Pero no ofende quien quiere, sino quien puede, y usted no tiene capacidad para ofender a miles y miles de trabajadores y familias catalanas. Vamos a centrarnos en lo que de verdad importa. Le aseguro que las propuestas que vamos a presentar en la moción están hechas con la mejor de las voluntades. Le ruego que se las mire y que las piense, porque solo nos vamos a centrar en lo que realmente importa a los actores del turismo con los que hemos hablado. Mire, ya se lo he dicho en la interpelación: menos impuestos, eliminemos la tasa turística, no incrementemos los impuestos, no pongamos más impuestos a los cruceros; menos burocracia y regulación. ¿Usted sabe cuánto tiempo tardan en licitar una obra los ayuntamientos y la Generalitat para abrir un negocio? [[Pausa.]] Hay que solucionarlo. Usted dice: «Imagen de Cataluña. La marca Cataluña, señor conseller, no vende; lo que vende es la marca España y la marca Barcelona, pero la marca Cataluña no vende en ningún sitio. Se necesitan ayudas para cubrir las necesidades, y no para satisfacer sus delirios ideológicos. Mire, ¿sabe cuál es el camino para conseguir los objetivos de su programa estratégico, señor conseller? Hacer todo lo contrario de lo que han venido haciendo. Le repito lo que ya le he dicho en la interpelación: menos promesas vacías y planes ideológicos, climáticos, y más ocuparse del potencial turístico de nuestras playas, de nuestros bosques y de nuestro entorno rural y natural; menos impuestos turísticos y tasas a cruceros, y más ayudas a las pymes y familias del sector; menos burocracia y regulación inútil, y más facilidades para la iniciativa empresarial; menos turismofobia y delincuencia –menos delincuentes saqueando relojes–, y más seguridad en nuestros barrios; menos política de ficción, de tinte separatista y progresista, y más política real. Ocupándose del día a día de los trabajadores y empresarios del sector ganaríamos mucho más, conseller. Muchas gracias.
I, en el torn de rèplica, té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
Diputada, a la primera intervenció ja apuntava maneres, però en aquesta segona ja s'ha desacreditat absolutament respecte a poder parlar o no amb propietat i amb propostes del sector turístic. Miri, el que és una intervenció turismofòbica és el que acaba de fer vostè aquí, perquè, precisament, el que acaba de fer és una intervenció que va en contra del desenvolupament, en contra del progrés, en contra de la voluntat del sector de posicionar-se més competitivament en un entorn canviant. Vostès segueixen ancorats en unes determinades dècades dels anys vint, però el temps va canviant, el temps va passant, i els sectors econòmics necessiten, si volen ser competitius, adaptar-s'hi. I vostè el que ha fet aquí és un discurs absolutament turismofòbic. Vostè sí que practica la turismofòbia parlamentària. Ja sé que per a vostès l'agenda de sostenibilitat, la transició verda, el Green Deal a nivell europeu, seria com una espècie de versió 2.0 del contubernio judeo-masónico, però resulta que és una agenda política absolutament transversal a nivell europeu que implica totes les famílies ideològiques del Parlament Europeu, perquè és una absoluta necessitat des d'un punt de vista mediambiental, però també des d'un punt de vista d'oportunitats econòmiques. I nosaltres no volem deixar passar cap oportunitat econòmica. Per tant, volem ajudar el sector a evolucionar cap aquí. I, escolti'm, una de les manifestacions d'aquesta voluntat és la taxa de pernoctació en establiments turístics, que no és que la tinguem a Catalunya, no és que la tingui Barcelona, és que la tenen la major part de les ciutats del món que són les principals destinacions turístiques, perquè en totes saben que hi han unes externalitats negatives que hem de saber internalitzar i que hem de fer que no siguin prou importants com perquè elles mateixes es mengin el propi model turístic, el propi sector, que volem no només que continuï tenint un pes imprescindible en l'economia del país, sinó que continuï avançant. I per fer ho, hi insisteixo, necessita una agenda modernitzadora. I necessita una altra agenda, que és el que hem estat fent durant aquest temps i que ens sembla imprescindible, si realment el que volem és turisme de qualitat, que vol dir turisme que respecti l'entorn, turisme que sigui capaç d'inscriure's en allò que alguns ja n'han anat dient l'«economia del territori o l'«economia porpra, que és aquesta que és capaç no només de generar activitat turística, sinó de fer-ho respectant l'entorn, respectant la cultura, respectant la idiosincràsia, respectant el destí turístic que visiten. I nosaltres, hi insisteixo, ho fem, i, per tant, ens dirigim a aquells mercats que ens poden proporcionar visitants, que ens poden proporcionar turistes d'aquestes característiques que reforçaran el model que volem per als propers anys. I, en aquest sentit, doncs, hem fet un esforç molt important, per exemple, amb el mercat nord-americà, que volem recuperar, que no és el principal mercat –el principal mercat és el francès–, però sí que és el que genera més despesa. I, per tant, hem fet un esforç important a nivell de recursos com no s'havia fet mai, a través de l'Agència Catalana de Turisme, per recuperar una part important del mercat nord-americà. Hi insisteixo, pels recursos que genera, per la despesa que genera al nostre país. I, al mateix temps, hem fet una altra cosa, una altra iniciativa, aquesta potser d'un caràcter més en profunditat, més estructural, que és emfatitzar la marca enogastroturística, precisament perquè som conscients de dues coses. D'una banda, perquè un visitant que es mou per interessos relacionats amb la gastronomia o relacionats amb la cultura del vi es gasta de l'ordre de 3,5 vegades més que un visitant que ho fa per qualsevol altre interès. Això, d'una banda. I de l'altra, perquè és un relat turístic que ens permet aquesta desconcentració, que ens permet aquesta diversificació territorial del turisme, que ens permet, entre altres coses, per exemple, doncs que el Penedès pugui tenir també un pes important pel que fa a la generació del PIB al voltant del sector turístic, o l'Alt Empordà o la zona dels Costers del Segre o qualsevol altra de les dotze denominacions d'origen que té el nostre país. No tenim res a envejar, des del punt de vista del destí enogastroturístic d'arreu del món, a cap altre lloc, ni a la Toscana ni a qualsevol altra de les denominacions d'origen franceses. I això ho volem potenciar, hi insisteixo, perquè ens permet connectar perfectament amb els valors que volem per al turisme. Aquesta estratègia la presentàvem la setmana passada, i em sembla que és un bon fil conductor, un bon relat, que ens permet sintetitzar tots aquells principis i valors que volem per al turisme, i que estem disposats a fer-ne la transformació. Vostès estan ancorats, encallats en una actitud que perjudica el sector; nosaltres volem modernitat, adaptació als temps i, sobretot, volem un turisme sostenible, que és pel que estem treballant. Gràcies, presidenta.
Passem a l'onzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre la necessitat de garantir la seguretat ciutadana, que ha presentat el Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Interpel·lació al Govern sobre la necessitat de garantir la seguretat ciutadana]] [[300-00181/13]] I té la paraula, per fer-ne l'exposició, el diputat senyor Matías Alonso.
Gracias, presidenta. Señoras, señores diputados, consejeros... Una vez más, conseller Elena, desde el Grupo Parlamentario de Ciutadans nos vemos en la obligación de interpelarle sobre la necesidad de garantizar la seguridad ciudadana. En una sociedad democrática, en un estado social y democrático de derecho como lo es España, todos y cada uno de los ciudadanos tienen pleno derecho a desarrollar su actividad cotidiana en paz y libertad, sin el menor menoscabo de sus derechos, sin tener que soportar ningún tipo de coacción o limitación de sus libertades y sin temer por su integridad física o por sus bienes y propiedades. Este, el de disfrutar de la seguridad que les permita desarrollar su actividad cotidiana en paz y libertad, sin ningún tipo de temor, es un derecho que los poderes públicos, los gobiernos y las autoridades que tienen encomendada la seguridad pública deben garantizar a todos los ciudadanos siempre y en todo lugar. Sin embargo, conseller Elena, una vez más, desde el Grupo Parlamentario de Ciutadans nos vemos obligados a interpelarle sobre la necesidad de garantizar la seguridad ciudadana; una obligación que nace de una realidad que usted, como ha hecho ya en ocasiones anteriores, posiblemente negará, pero que es la realidad con la que conviven muchos de nuestros conciudadanos en Cataluña –también en otras partes de España, pero especialmente en Cataluña. Y sobre la situación en la comunidad autónoma catalana es de lo que nos toca hablar y debatir; este es nuestro ámbito de actuación y ese es su ámbito competencial. Usted, señor Elena, como consejero de Interior del Gobierno de la Generalitat, es el primer responsable de garantizar la seguridad ciudadana como instrumento fundamental para que todos y cada uno de nuestros conciudadanos, dentro del respeto escrupuloso al ordenamiento democrático y a las reglas de convivencia que nos hemos dado en ese estado social y democrático de derecho del que disfrutamos, puedan vivir y desarrollar su proyecto de vida con pleno disfrute de sus derechos y de sus libertades. Y esto, señor Elena, conseller, he de decirle que no siempre es así; diría más, en demasiadas ocasiones no es así. Nuestro grupo parlamentario ha presentado, a lo largo de sucesivas legislaturas desde nuestra llegada a este Parlamento en el año 2006, multitud de iniciativas encaminadas a garantizar a la ciudadanía los niveles exigibles de seguridad pública y a mejorar las capacidades operativas, el principal instrumento del que goza la comunidad autónoma para conseguir esa garantía de seguridad ciudadana, a mejorar las capacidades operativas de la Policía de la Generalitat, del Cuerpo de Mossos d'Esquadra. Muchas de nuestras propuestas han sido aprobadas por este Parlamento, sea en pleno o comisión. Sin embargo, los sucesivos gobiernos, desde que Artur Mas decidió echarse al monte y arrastró en una espiral autodestructiva a la otrora todopoderosa Convergencia Democrática de Cataluña, vienen utilizando el Parlamento de Cataluña como una institución meramente instrumental al servicio de los intereses partidistas que priman la acción política de los desgobiernos separatistas que estamos padeciendo. Así que muchas de las propuestas aprobadas en este Parlamento decaen al agotarse la legislatura o se convierten, por voluntad del Gobierno de turno, en simple agua de borrajas. El Gobierno de turno, que hay que recordarle que ha sido en la práctica el mismo desgobierno continuista desde que Artur Mas decidió embarcarse en una travesía maldita a una Ítaca distópica, una temeraria travesía condenada al fracaso desde el principio por la simple consistencia del estado de derecho, que mantiene su fortaleza democrática a pesar de la desidia de algunos de los que deberían haber sido sus principales valedores. Una desidia, en lo que respecta al mantenimiento pleno de la vigencia del estado de derecho, que ha sublimado por obra y gracia del señor Pedro Sánchez al frente del Gobierno que actualmente padecemos el conjunto de los españoles. He de reiterar en este Parlamento que es una vergüenza inadmisible en cualquier democracia permitir, por parte de los gobiernos competentes, lo que ha sucedido en Cataluña durante los últimos años. Permitir, por ejemplo, el corte sistemático de la avenida Meridiana, una vía principal de la ciudad de Barcelona que utilizan a diario miles de ciudadanos para hacer frente a sus obligaciones cotidianas, como se ha permitido prácticamente a diario desde octubre de 2019 hasta febrero de 2022; es vergonzoso y no tiene parangón en ninguno de los países de nuestro entorno democrático. Como no lo tiene el que diputados y dirigentes separatistas hicieran un llamamiento explícito al uso de la violencia que se materializó en los aciagos días del mes de octubre de 2019, una conducta irresponsable, temeraria y antidemocrática que hacía supuesto seguidismo a los grupos de incontrolados que conforman lo que se ha dado en llamar CDR y Tsunami, que en ambos casos nada tienen de democráticos. Como tampoco lo son, en los hechos, los partidos que les dan pábulo, cuando no amparo; unos grupos de sesgo violento y antidemocrático que han contado con la aparente connivencia de los sucesivos desgobiernos de la Generalitat, que en ningún caso han priorizado combatir su acción perturbadora de la seguridad pública por medios ilegítimos y que les han permitido mantenerse en la clandestinidad pese a las graves consecuencias de muchas de sus acciones. Poco o nada han hecho, desde el Departamento de Interior de la Generalitat, para evitar la impunidad aparente con la que estos grupúsculos, que pretenden subvertir el orden democrático, han actuado en Cataluña durante el último lustro. Una vergüenza que hayan omitido su obligación de salvaguardar la seguridad ciudadana, la seguridad pública, en detrimento de los derechos de la mayoría de la ciudadanía catalana, frente a la acción descontrolada de grupos de alborotadores que, sin ningún género de duda, cuentan con la connivencia de los partidos políticos que ostentan la responsabilidad de gobierno de la Generalitat. Es posible que tenga la tentación de negar ese vínculo indiscutible, pero hemos visto demasiadas veces panfletos convocando movilizaciones cuya principal finalidad es prestar apoyo al golpe a la democracia que se produjo en los meses de septiembre y octubre de 2017, en los que se identifica entre los autores de las convocatorias a los partidos políticos que apoyan al desgobierno –entre ellos su partido, señor Elena– y los grupúsculos manifiestamente sediciosos y violentos que se esconden entre les siglas CDR y tras ese supuesto Tsunami que, como bien es sabido, de democrático no tiene nada en absoluto. Las graves carencias en lo que respecta a la seguridad ciudadana, y el enfoque sectario al que nos tienen acostumbrados desde los responsables políticos de su departamento, señor Elena, hacen imposible que se puedan abarcar por completo en una interpelación parlamentaria, limitada como está por los tiempos reglamentarios. En cualquier caso, me detendré en algunas cuestiones que son de actualidad o que persisten en el tiempo. Desde octubre de 2019 hemos asistido al corte sistemático de una de las principales arterias de comunicación de la ciudad de Barcelona, la avenida Meridiana. Esos cortes sistemáticos se han producido con el beneplácito de la Dirección General de la Administración de Seguridad del Departamento de Interior, especialmente durante la etapa en que el señor Jordi Jardí ostentaba esa dirección general. Es cierto que su relevo obedece, en parte, al color partidista, pero desde nuestro grupo parlamentario sostenemos también que su cese obedece, sobre todo, a su comportamiento sectario y partidista al frente de la DGAS. Unos cortes que han durado más de dos años, pese a las continuas quejas vecinales, pese a los reiterados incidentes violentos protagonizados por los individuos que realizaban los cortes y pese a los esfuerzos de la oposición de este Parlamento, pese a la oposición de Ciutadans, que hemos solicitado reiteradamente que se acabara con esos cortes sistemáticos, porque el legítimo derecho a manifestarse ha sido en todo momento compatible con la solución que solicitábamos y que finalmente ha sido adoptada: limitar el espacio en el que se podían concentrar los manifestantes a diario, salvaguardando el derecho del conjunto de la ciudadanía a utilizar la vía pública con total normalidad. Aun así, hace muy poco hemos asistido a un nuevo hecho que pone de manifiesto la mala gestión del conflicto de los cortes de la avenida Meridiana. En la actualidad se siguen produciendo cortes de las vías adyacentes al punto en el que se venían produciendo los cortes sistemáticos, causando molestias y la consiguiente indignación de vecinos y transeúntes. En uno de estos cortes, el 26 de mayo, una mujer fue agredida por un supuesto periodista que participaba en la diminuta procesión que cortaba una vía aledaña a la Meridiana. No es la primera vez que se agrede a un vecino o a un transeúnte. Tampoco era la primera mujer agredida por los manifestantes, envalentonados, sin duda, o por la protección policial o, sobre todo, por el beneplácito político de las autoridades competentes. En esta ocasión, la mujer recibió dos puñetazos en plena cara a manos de un elemento que, según manifestó in situ el jefe del operativo policial, estaba controlado y era perfectamente conocido por la fuerza actuante. Sin embargo, el jefe del dispositivo se limitó a tener una actitud arrogante y despectiva con mi compañera Anna Grau, de la que, sin duda, también conocía su condición de diputada de este Parlamento, y a aconsejar a la mujer agredida que denunciara los hechos de los que el propio jefe del operativo había sido testigo. El agresor ni siquiera fue requerido para su identificación, siguió acompañando como presunto periodista a la procesión procesista y no nos consta que por parte del operativo policial se procediera a denunciarle por su agresión.
Seguidament té la paraula, en el torn de resposta, el conseller d'Interior, senyor Joan Ignasi Elena.
Bé; senyor diputat, jo vindré avui a parlar de seguretat, i de seguretat dels ciutadans. I deixi'm dir-li dos coses. La seva intervenció en algun moment semblava un testament polític, l'hi dic de veritat, perquè ha fet com un resum de quin és el seu posicionament polític sobre el que ha passat a Catalunya aquests darrers anys; absolutament legítim, només faltaria, des de la seva mirada, des de la seva perspectiva, però em sembla, des del meu punt de vista, amb tot el respecte, absolutament fora de lloc dels temes sobre els quals avui teòricament havíem de parlar. I la segona reflexió és sobre la Meridiana. Sembla que els hi sàpiga greu que s'hagi acabat la situació de conflicte que hi havia en algun moment en aquella artèria de la ciutat. Sembla que la intenten estirar, a veure si d'aquell conflicte en el que vostès se sentien en ocasions tan còmodes participant-hi activament... Doncs miri, ja no hi és, aquell conflicte; és que ni convoquen les persones que vostès pretenen dir que representen, perquè fa mesos que la situació està finalitzada. Efectivament, hi han unes mobilitzacions; sí, hi han mobilitzacions de ciutadans que reclamen, doncs, el que estimen oportú, demanen participar d'una mobilització. I una altra cosa: nosaltres, el Departament d'Interior, no autoritzem les manifestacions, i menys en funció de la mirada ideològica. Hi ha mobilitzacions de molta mena, i a vostè només li preocupen les que vostè no comparteix, però les tantes altres que hi han en aquest país, de tota mena –per fortuna–, sindicals –i que per molts anys n'hi hagin– i de tota mena, aquestes no li..., només li preocupen aquelles que vostè, per la seva orientació política, no les comparteix. Per tant, jo entenc que vostès intentin estirar una situació que..., en fi, en la qual semblava que es trobaven molt còmodes; però jo no ho faré. Perquè jo vinc a parlar de la seguretat dels ciutadans i de les ciutadanes, i així ho faré. Perquè el Departament d'Interior pel que està preocupat i ocupat és per garantir efectivament els drets i llibertats dels ciutadans i les ciutadanes, i especialment dels més vulnerables, i és veritat que tenim reptes per endavant força rellevants. En primer lloc, doncs, la tornada a una normalitat que havíem vist espatllada, impossibilitada, com a conseqüència de la pandèmia. Evidentment, generarà més moviment, més ús de l'espai públic, més activitat, més presència de turisme, i això, sens dubte, generarà un repte per a la seguretat del nostre país. I per això estem implementant mesures. Miri, sap quina és la primera? Per això afirmo amb contundència que nosaltres sí que creiem en les polítiques de seguretat. És contractar més mossos: 850 a l'any. És així com es defensa la seguretat del nostre país. I posant-los a on? A prop de la gent, al costat de la gent, treballant amb els ajuntaments, treballant amb les policies locals, treballant amb els ajuntaments en dispositius conjunts de forma coordinada. Posant més mitjans, posant més vehicles, posant una nova uniformitat per a tot el cos de les unitats de seguretat ciutadana. Sí, per treballar més i millor al costat dels ciutadans i les ciutadanes. Ho repeteixo: garantint el dret de mobilització dels ciutadans i de les ciutadanes, que és una sort que tenim que la gent es vulgui mobilitzar, que la gent sigui activa, que la gent reivindiqui. És un privilegi que té aquesta nostra societat i que no podem nosaltres limitar-lo en funció de les idees que tingui cadascú, sinó que l'hem de gestionar, evidentment, per garantir els drets i llibertats d'uns i els drets i llibertats dels altres. De seguretat, que sempre fan afirmacions apocalíptiques. Doncs miri, des de l'any 19 al 21 ha baixat el dinou per cent el nombre d'incidents, el nombre de delictes. Els vinculats als furts i a les estafes, doncs, el vint-i-tres per cent han baixat. El robatoris amb força, el vint-i-u. I tenim altres reptes? Sí, la ciberdelinqüència, per descomptat, que està creixent i que és un problema que afecta parts molt importants de la societat, particularment la gent gran. I també un increment dels delictes d'abusos sexuals i d'agressions sexuals, que ens preocupen especialment. Per això, ahir, presentàvem un conjunt de mesures per prevenir les violències sexuals contra les dones en el marc de les activitats d'oci nocturn. I ho fèiem, perquè creiem que les dones..., i per garantir que les dones puguin ser lliures i no hagin de limitar la seva llibertat com a conseqüència de la por o de la percepció de por o de la por real contra elles. I no ser valentes, sinó guardar justament la valentia per a altres coses. Per exemple, per reivindicar que les coses canviïn i no siguin com sempre han sigut, i perquè cap violència quedi impune. I en això treballa el Cos de Mossos d'Esquadra. El vuitanta-sis per cent de les agressions sexuals, dels delictes de violència sexual són resolts gràcies a la feina del Cos de Mossos d'Esquadra. I un pla, doncs, que té la vocació de tenir més presència, més presència i més proximitat, més patrullatge preventiu a les zones on poden produir-se més situacions d'aquesta mena, més delictes d'aquesta mena. Informació, oficines d'informació properes als grans esdeveniments. Rutes segures gestionades amb les policies locals. Atestats dels quals hem parlat, i molt, amb magistratura per saber quina és la millor manera de gestionar-los i de redactar-los, al servei de la veritat i al servei, doncs, de resolucions judicials més justes. Sí. Doncs tot això. I també formació als agents per atendre millor a les víctimes, per acompanyar-les més i millor, i investigar més en aquest sentit. I avui és un dia especialment rellevant, el Dia Internacional per l'Alliberament LGTBI+. Sí. Perquè també pateixen delictes d'odi gravíssims i que per nosaltres també són una prioritat, com sé que també en algunes ocasions vostès han manifestat que així ha de ser. O, per exemple, amb dispositius com el de Sant Joan. I vull agrair molt especialment a tots els cossos de seguretat i emergències que hagin fet possible que aquests dies especialment complexos del pont de Sant Joan i de la revetlla de Sant Joan puguem valorar positivament –naturalment, amb molts incidents que s'han produït–, tal com han anat les coses, els quatre mil Mossos d'Esquadra que han estat treballant, els centenars de bombers, d'agents rurals, de protecció civil, del 112, del SEM i de tants altres servidors públics, garantint la seguretat i garantint la mobilitat dels ciutadans i ciutadanes. I, naturalment, conjunt de mesures per garantir la seguretat al nostre país i als ciutadans i les ciutadanes. Mesures en l'àmbit, doncs, sí, de la campanya d'estiu que ens ve a sobre, que ve..., que ja ha iniciat i que evidentment no serà fàcil, serà complexa, perquè, després de dos anys de pandèmia..., i en la que sens dubte hi haurà molta activitat i amb moltes ganes de tornar a la normalitat. I, per tant, doncs, preparant un dispositiu especial per a aquests mesos, per a aquestes setmanes, al conjunt del país i especialment a les zones on hi ha més turisme, fent que les àrees d'ordre públic, també, no només hi siguin de forma reactiva, sinó que patrullin amb les policies locals i amb les unitats de seguretat ciutadana, fent més hores extres si és necessari, perquè encara hem de contractar més mossos i encara han de fer hores extres per garantir, oferir els serveis que necessitem. I treballant permanentment amb les policies locals. Jo no vull entrar en les afirmacions que vostè ha fet, perquè algunes de les quals impliquen que vostè considera que hi ha servidors públics que han tingut connivència amb activitats violentes. I si això és així ho hauria de concretar una mica més. Perquè és molt fàcil arribar aquí i dir el que ha dit vostè, que hi ha hagut Mossos d'Esquadra que han sigut còmplices d'activitats violentes o delictives per part de ciutadans. I em sembla que això és molt greu i, en tot cas, li demanaria que si en té alguna prova, evidentment, doncs, ho expliciti. Ho reitero: nosaltres estem per garantir drets i llibertats. El dret de mobilització també existeix. El dret de mobilització ha de ser compatible necessàriament, també, amb la llibertat dels ciutadans que no desitgen fer la mobilització. I això no va de què pensa cadascú i no va de que et sembli molt bé una mobilització en funció de que pensa el mateix que tu i molt malament en funció de que pensa el contrari, perquè això és una altra cosa. Gràcies.
En el torn de rèplica, té la paraula el diputat senyor Matías Alonso.
Mire, señor Elena, si he hecho referencia a posibles connivencias, desde luego no han sido de los agentes policiales; en todo caso, de los responsables políticos, algunos incluso portavoces de grupos parlamentarios, de su grupo parlamentario, de Esquerra, en la anterior legislatura. En todo caso, la obligación del jefe del dispositivo, según sus propias palabras «testigo directo de la agresión en el caso de la Meridiana, era denunciar al agresor. En lugar de hacerlo, se limitó a aconsejar a la agredida que presentara denuncia, bajo el falaz argumento de que él, como policía responsable del operativo policial, no podía hacerlo porque no era el agredido. Se limitó a eso y a mostrarse –repito– prepotente y descortés con la diputada Anna Grau, a la que ninguneó pese a conocer con seguridad su condición de diputada –diputada de la oposición, claro. Después ustedes se sorprenden de que se escuchen voces sobre que haya politización en la Policía de la Generalitat, una policía que queda en entredicho con demasiada frecuencia. Y en eso, en que algunos ciudadanos lleguen a recelar de la que deben ver como garante de sus derechos y libertades, ustedes como gobierno tienen algo que ver con sus decisiones políticas, empezando por que ustedes mismos parecen recelar de la Policía de la Generalitat cuando una de sus primeras decisiones ha sido pagar el peaje exigido por los antisistema de la CUP y por Podemos, renegando del modelo policial que sus sucesivos gobiernos han ido conformando con los años y que, con frecuencia, había sido ya refrendado por este Parlamento. Este peaje nos obliga a estar especialmente atentos para evitar que prime el partidismo en sus políticas de seguridad ciudadana. Me voy a referir a un episodio que puede parecer anecdótico, pero que da la medida de la situación de precariedad en que se encuentra la seguridad pública en Cataluña. El sábado 28 de mayo, hace justo un mes, visité el polígono de Santa Maria, en la localidad de Artés. Una visita programada en la que fui informado de que durante la madrugada del viernes 27, pocas horas antes de mi visita, se había producido el robo de la instalación de cable eléctrico en una industria del polígono, cuyos sesenta y cinco trabajadores se vieron obligados a interrumpir su actividad laboral. Tras dar una batida por los aledaños del polígono, un trabajador de la propia empresa descubrió que el cable robado estaba enrollado en un lugar próximo, escondido y preparado para que los ladrones volvieran para llevárselo y venderlo, culminando así su acción delictiva. El empresario afectado puso los hechos en conocimiento de los Mossos d'Esquadra en la ABP de Manresa. Por parte de un responsable policial, se le dio todo tipo de garantías de que se montaría un dispositivo especial durante la siguiente noche, la del 27 al 28 de mayo, para coger a los ladrones in fraganti, con las manos en la masa. El empresario y otros empresarios del polígono pusieron a disposición de los Mossos todos los medios que les fueron requeridos, incluidas las cámaras internas de seguridad de una de las empresas para controlar la zona, por la que deberían acceder los ladrones al cobre robado. Los Mossos solicitaron una vez más a la Policía Local de Artés que se mantuviera en todo momento al margen de ese dispositivo y que no apareciese por las cercanías del polígono industrial. Sin embargo, el dispositivo garantizado no se montó. Los ladrones volvieron esa noche y se llevaron tranquilamente el cobre robado. Una situación que dejó perplejos –y no sin razón– tanto al propietario de la industria robada como a los demás industriales que pusieron sus medios a disposición de la policía. Esto, que puede parecer anecdótico es, por desgracia, una realidad en muchos polígonos industriales de Catalunya en los que la seguridad deja mucho que desear, y en parte también es por la ineficacia de la acción policial. En este caso, además, ha significado un verdadero escarnio para el industrial directamente afectado por el robo, que hubiera podido recoger el material robado y venderlo legalmente, recuperando así parte del daño sufrido. Otra de las anécdotas que serán categoría con seguridad este verano es la proliferación de dispositivos de vigilancia vecinal en barrios y en urbanizaciones en las que se están produciendo ocupaciones de vivienda de forma continuada. Muchos ciudadanos catalanes o no podrán disfrutar de sus días vacacionales o solicitaran la ayuda de familiares para que permanezcan en sus viviendas mientras se van de vacaciones, para evitar enfrentarse a una realidad mantenida en el tiempo, la ocupación de viviendas, frente a las que la actuación policial es insuficiente y la acción política es manifiestamente deficiente. Señor Elena, ya tiene para los próximos meses tarea: controlar adecuadamente a los grupúsculos que se manifiestan sistemáticamente en detrimento de los derechos de terceros, evitando sus acciones violentes; mejorar la seguridad en los polígonos industriales de toda Catalunya, que, además de a los robos, se enfrentan en estos meses a la acción vandálica y descontrolada de los botellones veraniegos; y, por último, tomar medidas eficaces para evitar la proliferación de las ocupaciones de vivienda, que deben incluir, además de la acción policial, la mejora de las normas de actuación y de la legislación vigente.
I, finalment, en el torn de rèplica, té la paraula el conseller Joan Ignasi Elena.
És magnífic, perquè diu… Diputat, presidenta... Diu: «No, no, no, no, jo contra els Mossos no dic pas res; és contra els polítics. Diu: «El cap del dispositiu era prepotent, descortès. No va actuar bé. No va protegir una diputada. Va mentir i va donar arguments fal·laços. Però qui..., que es pensa que era jo, el cap del dispositiu? Era un mosso. Per tant, una mica de serietat. No pot dir… Escolti, té tot el dret a criticar els agents del Cos de Mossos d'Esquadra. Només faltaria. De fet, n'estan segurament massa acostumats a patir-ho. Però no digui que no ho fa, perquè és que tota la seva intervenció ha estat per desautoritzar el cap de l'operatiu. Tota. No anava dirigida precisament als responsables polítics. I, després, el que fa sempre és això, una llista, una llista de desqualificacions genèriques, sense concretar-les i sense explicitar què és exactament el que vostè està denunciant. I, per tant, des d'aquest punt de vista, em costa... Després, em fa una afirmació..., dedica una altra part de la seva intervenció a un cas concret. Hi ha centenars de milers de situacions que es produeixen a Catalunya, i me n'ha parlat d'una concreta. Ha de comprendre que en aquest moment no tinc amb precisió exactament què és el que va passar aquell dia. I amb molt d'interès, com que vostè ho ha fet, m'ho ha donat a conèixer, doncs investigaré a veure si, en fi, què és el que va passar en aquell moment concret. No, «investigaré no, preguntaré què és el que va passar en aquell cas concret. Però anem a la realitat i quina és. Nosaltres estem apostant pels temes de seguretat. Estem apostant per garantir la seguretat i la llibertat, els drets i llibertats dels ciutadans. I això potser els hi fa una mica de ràbia, perquè els hi pren el discurs, el discurs aquest fals, seu, de la seguretat. Les formacions polítiques conservadores sempre s'omplen la boca amb els temes de la seguretat, però després són els primers què no tracten bé els agents, que no contracten i no prioritzen pressupostàriament les polítiques de seguretat. Nosaltres seguirem fent el que estem fent, que és fer una policia de Catalunya dotada de mitjans humans i tècnics; tècnics, per posar la informació i la investigació al servei de la seguretat dels ciutadans, i humans, per ser més propers als ciutadans, més propers als pobles i ciutats del nostre país, de la mà dels ajuntaments i de les policies locals, treballant plegats en dispositius conjunts, de la mà, que és de la millor manera que es poden fer les coses. I això dona resultats. I això dona bons resultats. Que hi han problemes de seguretat? Home, naturalment. Que sempre podrà venir aquí a explicar-me un cas concret, dos cinc, deu, quinze, vint, cent, de situacions que es produeixen? Naturalment que sí. Però es tracta de saber quina és l'orientació política i si esdevé o no esdevé una prioritat. I en el cas dels polígons, s'està treballant també en aquest sentit. Des dels mitjans aeris, des de càmeres, en coordinació també amb les policies locals, per resoldre molts casos en molts municipis en els que hi ha hagut conflictes amb relació a aquest problema. Per tant, seguirem treballant en aquesta direcció, seguirà sent una prioritat d'aquest Govern les polítiques de seguretat, perquè tenim la convicció que les polítiques de seguretat són una política social que va adreçada especialment a garantir els drets i llibertats dels ciutadans, i especialment dels més vulnerables. I per això ho seguirà sent. I per això ho seguirem prioritzant pressupostàriament. I per això seguirem contractant agents de seguretat i per això farem una policia molt pròxima als ciutadans, perquè és la garantia de que sigui més eficaç, més democràtica i més útil a la majoria dels ciutadans. Gràcies.
Passem al dotzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre infraestructures, que ha presentat el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. [[Interpel·lació al Govern sobre infraestructures]] [[300-00192/13]] I té la paraula, per fer-ne l'exposició, el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Vicepresident Puigneró, el Govern de coalició del que vostè forma part crec que no té les idees molt clares en algunes qüestions. És a dir, quan vostè diu «a –és a dir, Junts per Catalunya diu «a–, Esquerra Republicana –vaja, el president Aragonès– diu «b, eh? Ho vam veure, i ho veiem encara, amb la millora de l'aeroport de Barcelona, ho hem vist recentment amb la ronda nord del Vallès, i crec no equivocar-me gaire que ho tornarem a veure quan s'hagi d'aprovar i licitar la variant de les Preses i d'Olot, i ja no li parlo de la C-32 fins a Lloret, i podria seguir. És a dir, a vegades no acabem d'entendre com es relacionen i com actuen en el si del Govern. No sabem si no es parlen o si no es coordinen. I quan les coses no els hi surten bé del tot o no els hi surten bé, la culpa sempre és d'un altre, en especial del Govern d'Espanya de torn. Però, miri, el que va passar el darrer 10 de juny, jo crec que fa envermellir –per dir-ho…, per utilitzar un adjectiu suau. Després de mesos de treball per buscar una solució òptima, per encaixar visions diferents de com ha de ser la ronda nord de l'antiga B-40 entre Terrassa i Sabadell..., i quan sembla, després de mesos de treball de persones de l'equip del ministeri i de persones de l'equip de la seva conselleria, quan sembla que hi ha acord i a hores d'aquest anunci, el president de la Generalitat li prohibeix al secretari general del seu departament assistir a l'acte de presentació d'aquest acord, i deixa un cop més en l'aire un projecte d'una infraestructura, al nostre parer, clau, eh? Clau per què? Clau per a l'economia, clau per a la consolidació i la creació de llocs de feina al Vallès Occidental i, per extensió, del conjunt de Catalunya. És una infraestructura viària, sí, una infraestructura viària. Però és una infraestructura per a la millora de la mobilitat i de les mercaderies. Vostè sap que el tram de la B-40 entre Abrera i Terrassa estarà acabat per a finals de l'any 2023. I després què? Arribarà només fins a Terrassa? L'acord que s'havia estat treballant entre ambdós governs –el Govern d'Espanya, el Govern de la Generalitat de Catalunya–, però també els governs locals, Sabadell, Terrassa, era bo. I vostè ho sap, que era un bon acord. El disseny i l'execució del tram Terrassa - Sabadell - Castellar del Vallès, són –ho dic en present– una bona notícia per al teixit socioeconòmic del Vallès Occidental, i per extensió –torno a referir-m'hi–, del conjunt de Catalunya. Què diu aquest acord? Que s'haurà de ratificar, no? Que el Ministeri de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana farà el traspàs a la Generalitat de Catalunya del disseny i l'execució del tram de la ronda nord entre Sabadell i Terrassa, com a continuació d'aquest tram que ja està en construcció i que s'acabarà, ho torno a repetir, a finals del 2023. I, a més a més, l'Estat traspassarà els diners necessaris –ho torno a repetir: els diners i els recursos econòmics necessaris– per a la licitació i construcció d'aquesta infraestructura. Què més vol, vicepresident? Vostè, que es passa tot el dia reclamant a tort i a dret transferències i que segur..., estic convençut que avui ens ho tornarà a fer. Ho afirmem nosaltres, però també ho diuen els empresaris, les cambres de comerç, els sindicats, que consideren aquesta actuació recurrentment reclamada, com a essencial per a la millora de la mobilitat de l'àrea vallesana i de cabdal importància per a la preservació i desenvolupament de la competitivitat de la comarca, tot i entenent que aquesta ronda nord del sistema viari de Sabadell i Terrassa ha de ser considerada una infraestructura de país, escrit negre sobre blanc per les cambres de comerç de Sabadell i de Terrassa. L'àrea del tram entre Sabadell i Terrassa que haurien de definir vostès, atès que el ministeri renuncia a fer-ne el disseny i treure a informació pública els estudis informatius i d'avaluació que haurien de donar pas després a la licitació, té una influència sobre mig milió d'habitants, que no disposen de vies perimetrals completes en aquestes cocapitals del Vallès Occidental, però que, a més a més, afavoreixen també –segur que això ho corroborarà el diputat Pol Gibert, de Sabadell– la connexió a poblacions tan importants com Castellar del Vallès, com Matadepera, com Sant Llorenç Savall i Sentmenat. Ho torno a repetir: tal com afirmen les cambres de comerç de Sabadell i Terrassa, és un greuge comparatiu respecte a altres nuclis de població de l'Estat amb menys població i amb menys activitat socioeconòmica. Des del nostre punt de vista, considerem que aquesta inversió hauria de ser executada en el termini més curt possible per resoldre els punts negres d'aquesta xarxa viària que està castigada per una alta sinistralitat, per tal, ho torno a repetir, de millorar la productivitat del teixit econòmic, que ha de millorar la vida dels ciutadans i ciutadanes del Vallès Occidental, com afirma la Unió General de Treballadors. Deixi'm també que li digui que, des del meu grup, fem una valoració positiva del paper que ha desenvolupat el Govern de la Generalitat, a través de la seva conselleria, per tal d'impulsar, per tal d'afavorir el consens institucional imprescindible al voltant d'aquest projecte tan necessari per a la millora de les infraestructures i mobilitat del Vallès Occidental. Tanmateix, i arribat a aquest punt, el que no entenem i valorem negativament és la sobtada negativa del Govern del país, del Govern de Catalunya, a participar en aquest acte institucional que es va fer el 10 de juny; acte que havia de contribuir decisivament a activar aquesta infraestructura i acte en el que vostès van contribuir també decisivament a que es fes, eh? I, per tant, no acabem d'entendre aquesta retirada, a no ser que el molt honorable president Aragonès valorés encara més els suposats interessos electorals dels seus candidats de Terrassa i Sabadell a les properes eleccions municipals. Senyor vicepresident, la ronda nord dels sistemes urbans de Terrassa i Sabadell, com manifesten l'alcaldessa de Sabadell i els alcaldes de Terrassa i Castellar, pot tenir un impacte decisiu en l'activitat econòmica, en la mobilitat i en la qualitat de vida de les persones. Així ho defineix, entre altres coses, un document que vostès han aprovat, que és el pla de mobilitat dels Vallesos, un document que ha impulsat el Govern de la Generalitat de Catalunya. Certament, aquesta infraestructura, analitzada aïlladament, no resoldrà els problemes de mobilitat del Vallès. Els Vallesos –en plural, l'occidental i l'oriental– tenen un potencial real en termes d'activitat econòmica al conjunt de Catalunya –de Catalunya i d'Espanya. I necessitem les infraestructures de mobilitat que corresponen a aquest potencial, i tampoc volem renunciar a reivindicar un model de mobilitat electrificat, no contaminant, que resolgui la mobilitat de les mercaderies de curt i llarg recorregut, amb una xarxa de transport públic viari i ferroviari –ambdós– d'alta capacitat en xarxa i eficient. Per això, vicepresident, li diem, des del nostre punt de vista, que cal impulsar i afavorir el consens institucional, imprescindible, al voltant d'aquest projecte o d'aquests projectes tan necessaris per millorar les infraestructures i la mobilitat dels Vallesos. La política és construir, la política és transformar i crear en equip, però també és lleialtat. I d'això darrer a vostès els en falta encara una mica, i trobem a faltar aquesta lleialtat amb el conjunt d'institucions, ja no només amb el Govern d'Espanya, sinó amb les administracions locals dels Vallesos.
Per fer la resposta a la interpel·lació, té la paraula el vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori, senyor Jordi Puigneró.
Bé; moltes gràcies, presidenta. Gràcies, diputat Terrades. Quan l'altre dia em van comunicar que avui hi hauria una interpel·lació sobre infraestructures i que, a més a més, era una interpel·lació que presentava el PSC, vaig pensar: «Guaita, venen a demanar perdó pel trenta-sis per cent de no execució de les seves infraestructures, eh? [[Alguns aplaudiments.]] Però res més lluny de la realitat. No ha fet ni una sola menció a la situació de dèficit d'infraestructures. Vostès es fixen ara i han vingut a parlar, evidentment, d'una de les infraestructures, que és una infraestructura important, com és la ronda del Vallès. Dic, però vostès no veuen l'elefant a l'habitació, que és el gran problema d'infraestructures que té avui Catalunya i que té un responsable polític i que són..., en aquest cas, ara els hi pertoca a vostès, que són els que estan al Govern de l'Estat, bé, a vostès i als senyors de Podemos, no?, que no executen..., en fi, fan un triple incompliment, perquè no pressuposten allò que haurien de pressupostar d'acord amb l'Estatut; de la disposició addicional tercera ja no en parlem; no executen, evidentment, doncs, allò que pressuposten; no parlem tampoc del dèficit fiscal que patim any rere any. I ara, en fi, avui venen a parlar vostès, evidentment, d'aquesta infraestructura, de la ronda del Vallès, abans anomenada B-40, que espero que no ens pagaran el trenta-sis per cent, també, eh?, quan haguem d'arribar a algun acord per a la transferència d'aquesta infraestructura. En tot cas, escolti, jo avui no defugiré de parlar-li d'aquesta infraestructura, crec que és important. Dir-li, per això, que, home, vista la seva trajectòria i el seu històric, sí que necessitem garanties, eh? Necessitem garanties de que allò que vostès anuncien, d'allò que vostès, doncs, en fi, fan aquests grans anuncis de lluvias de millones, doncs volem garanties de que això es complirà, i que, per tant, allò que prometen i allò que parlem, evidentment, per fer avançar aquest país en matèria d'infraestructures, després acabi sent una realitat. Perquè la història, hi insisteixo, no els juga massa a favor. I podríem parlar, evidentment, i fer un repàs d'algunes qüestions relacionades en matèria d'infraestructures d'aquests darrers anys, eh? Començant pel mateix pla de rodalies, no? L'incompliment del pla de rodalies, tant el que fa referència al 2008-2015, que, evidentment, doncs, una part del seu incompliment és del Govern del Partit Popular, eh? –uns altres també que no compleixen amb Catalunya–, on, evidentment, en van executar només el catorze per cent, o el pla de rodalies 2017-2025, on actualment portem un 6,2 per cent d'execució. És cert que encara els hi queden dos anys; hauran d'anar molt de pressa si volen complir amb aquest pla de rodalies. Per tant, és evident que tenim molts dubtes i molt poques garanties de vostès. Són poc fiables pel que fa, diguéssim, a la seva responsabilitat en matèria d'infraestructures a l'Estat. I, per tant, si m'ho permet, també deixi'm donar-li altres xifres que són, en fi, escandaloses des d'aquesta perspectiva. Vostès van presentar un informe no fa gaire, precisament, sobre la inversió total executada del Govern d'Espanya i la del Govern de la Generalitat entre el 2018 i el 2022. I aquestes dades, eh?, les dades reals i basades, evidentment, en el que seria la font que ens dona l'Estat, la Distribución territorial de la inversión del sector público estatal, la IGAE, i també les que dona el Departament d'Economia i Hisenda, podríem veure com, per exemple, durant el període 2018-2022, doncs, la inversió executada a Catalunya per part del Govern de l'Estat és de 3.265 milions i la del Govern de Catalunya és de 4.284 milions en aquest període. Per tant, ja veiem aquí un diferencial del que vostès executen gairebé de 1.000 milions en termes absoluts, ja no parlem en termes de percentatges. O, escolti, si tenim en compte, a més a més, que les inversions de l'Estat en les grans infraestructures portuàries i aeroportuàries per a aquest període 2018-2021, que estan xifrades en 563 milions d'euros, si restem aquestes inversions que fa l'Estat a Catalunya, perquè són inversions que fa en dues infraestructures molt concretes –la part, diguéssim, de ports i aeroports–, doncs, imagini's encara el diferencial, com quedaria, de la inversió total executada per part del Govern de l'Estat amb el Govern de la Generalitat, no? 1.580 milions de diferència. Aquestes són les credencials que té el Govern de l'Estat amb Catalunya. I vostè em dirà: «Home, però vostè només em parla del passat, no?, em parla del que no hem fet i de les promeses incomplertes i de las lluvias de millones. Bé, podríem també parlar del que passarà aquest any 2022 i el que preveiem que passarà el 2023, amb xifres pròpies del mateix ministeri. Li'n donaré alguns exemples. Miri, en aquest informe que vostès van fer, l'informe del PSC, que estan basats, m'imagino, en els estudis que fa el Govern de l'Estat, preveu en inversió en rodalies per al 2022 al voltant de 1.600 milions d'euros. Fixi's que ara mateix si analitzem quines obres està fent en matèria de rodalies l'Estat a Catalunya, l'accés a l'aeroport de Barcelona o el soterrament de Sant Feliu, eh?, per posar dues xifres, sumen en total, per a aquest 2022, 52 milions d'euros. Clar, ara hauríem d'investigar en què es podrien vostès gastar la resta de diners que falten, no? Perquè en falten molts, de diners. I hauríem de veure exactament si això ha sigut una promesa més que vostès han fet i que no compliran. I, per tant, mirar, per exemple, la inversió que estan fent en el tram Parets - La Garriga, eh?, que és veritat que estan en aquests moments, doncs, desdoblant aquest eix. Però, clar, estem encara en una fase molt inicial dels treballs previs de desviament de serveis. No crec que es gastin 1.000 milions d'euros en aquest projecte. Per tant, ens hauran d'explicar què passarà l'any que ve quan, en fi, tornem a veure que no compleixen amb Catalunya, no? O en alta velocitat, eh? Ens diuen també que tenien previst invertir 269 milions d'euros en alta velocitat a Catalunya durant aquest 2022. I tanmateix, escolti, si busco i rebusco aquesta inversió que ha de fer l'Estat a Catalunya en alta velocitat, doncs, només sé trobar les inversions que estan fent a l'estació de la Sagrera, que és veritat, eh?, porten molts anys fent inversions a la Sagrera. Però, mirant la inversió de les obres del primer trimestre d'enguany, doncs, resulta que pugen 11 milions d'euros. Suposem que es gasten el mateix en els següents trimestres. Estaríem parlant de al voltant d'uns 50 milions d'euros. I els 200 restants, en què se'ls gastaran? Quines línies d'AVE faran més a Catalunya? No ho sé. On projectaran? Aquí hi han moltes incògnites. Per tant, vostè ha d'entendre que tenim moltes reticències de creure'ns aquests anuncis que vostè em fa. Com, per exemple, també el del Corredor Mediterrani. Els pressupostos generals de l'Estat per al 2022 preveuen 120 milions d'euros en el Corredor Mediterrani en el tram Vila-seca - Castellbisbal. Miri, la despesa que van executar vostès l'any passat, el 2021, ha estat de 61,8 milions d'euros en obres, diguéssim, en aquest tram de corredor. Home, si se'n van gastar 61 l'any passat i ara diuen que se'n gastaran 120 –per tant, que multiplicaran per dos aquesta xifra,– doncs, benvinguda sigui, però no van en aquesta línia en el nivell d'execució que porten aquest 2022. Per tant, escolti, on aniran tots aquests diners que vostès diuen que executaran? Continuaran fent línies d'AVE sense passatgers i mercaderies en altres punts de l'Estat? Doncs, potser..., segurament que sí, eh?, perquè no crec que se'ls gastin tots aquests diners. I si parlem en l'àmbit de ports, eh?, doncs també podem veure que la principal inversió d'accessos viaris i ferroviaris al port de Barcelona està en fase de redacció del projecte bàsic. És a dir, en els propers mesos no es preveu cap inversió concreta. Llavors, la pregunta que els hi faig és: aquests 145,5 milions d'euros que hi ha en els pressupostos generals de l'Estat per als ports de Catalunya, a on es gastaran? Escolti, crec que hem de passar de la fase dels anuncis, i dels grans anuncis i dels actes de propaganda, eh?, com segurament també volia ser l'acte que van fer vostès a Sabadell, més enllà de que, evidentment, puguem estar d'acord en que aquesta infraestructura és una infraestructura necessària per a la ronda del Vallès, i li he de dir que de la B-40 fa molts anys que se'n parla –molts anys–, i el meu grup polític, el que m'ha precedit, sempre hem estat a favor de tirar endavant una infraestructura que donés continuïtat al tram que va des d'Abrera fins a Terrassa. I ara, del que estem a l'espera és de que es concreti, en primer lloc, i tinguem les garanties de com es traspassaran aquestes competències per fer això que diu la ministra que podrem fer, i, sobretot, els recursos per poder-ho fer. I d'aquestes garanties, ara mateix no en tenim. L'únic que tenim, evidentment, són paraules. És veritat que hi han hagut moltes converses, però esperem que això ens pugui arribar per escrit, i, per tant, sobre aquesta proposta puguem prendre decisions. Això és el que esperem del Partit Socialista en aquestes properes setmanes.
En el torn de rèplica, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades.
El meu grup parlamentari ha quedat astorat, perquè de la ronda nord entre Terrassa i Sabadell, de l'antiga B-40, no n'hem sabut què és el que pensa vostè, eh? Hem conegut o sabem què és el que pensa el president de la Generalitat de Catalunya, però no el que opina el vicepresident del Govern i el titular de la conselleria de les infraestructures. Això no ens ho ha respost. Esperem que en els cinc minuts que ara tindrà ens en parli, no? És veritat, Catalunya té un dèficit d'infraestructures i d'incompliments per part del Govern d'Espanya. Sí. Però del Govern de la Generalitat uns quants també, eh? No li explicaré els seixanta-set incompliments que hem trobat del Govern actual i del passat, no?, que el conformaven vostès també amb Esquerra Republicana, perquè no tinc temps amb quatre minuts de fer-ho. Però, miri, el dèficit acumulat de la Generalitat, entre les xifres pressupostades i no executades des de l'any 2013 fins a l'any 2020... El 2021 no l'hi puc explicar. No l'hi puc rebatre, perquè vostès encara no han presentat la liquidació del pressupost de l'any 2021, i estem a finals del mes de juny. És a dir, entre l'any 2013 i l'any 2020, de les obres que vostès en infraestructures de tot tipus van pressupostar, es van deixar d'executar..., i, per tant, el dèficit acumulat de promeses fetes és de 2.280 milions d'euros, que tampoc no és una xifra petita. Similar a la de l'Estat, sí, però vostès també porten acumulat un dèficit important, no?, d'obres pressupostades no executades. I, per tant, aquest també és el dèficit de les polítiques que vostès tenen. De fet, si parlem de números, que demà segur que hi han dues mocions, que en tornarem a parlar, no en tinc cap mena de dubte. Ja veig el diputat Canadell que s'està fregant les mans. No es preocupi, que tindrem xifres, allò..., per debatre, eh? Miri, des de l'any 82, el pressupost d'inversions del Govern de Catalunya només ha superat la inversió pressupostada en tres ocasions. Sap en quins governs? Amb els governs del president Montilla. [[Aplaudiments.]] Tres pressupostos en què vam superar el que estava pressupostat. És la carta de credencials d'aquesta part de l'hemicicle. Per cert, ens ha parlat vostè molt d'incompliments de l'addicional tercera. Vostè sap que fa tres mesos vam estar debatent, també, en aquest plenari, una moció sobre infraestructures, que hi havia un únic punt, eh?, a la moció que després es va sotmetre a ple. Ja li dic que la moció de la setmana que ve també només tindrà un o dos punts. Jo no faig llençols a les meves mocions. Sap què deia aquella moció? Ens ho van demanar vostès, eh? Nosaltres els hi volíem posar un termini més curt, perquè pensàvem que el Govern ja ho tenia clar, això. I van ser vostès que ens van dir: «No, no, tres mesos. Tres mesos..., s'acaba el mandat d'aquest Ple la setmana que ve, eh?, dimecres o dijous. I què deia aquest mandat parlamentari, que espero que compleixin. Doncs, els 759 milions de l'addicional tercera de l'any 2008, del pressupost d'inversions de l'Estat no executat, i que es transferirà a la Generalitat –bé, una part ja s'ha transferit–, i que vostè i jo coincidim en que s'ha d'invertir en infraestructures de mobilitat. Recordo que Esquerra Republicana no va donar suport a aquesta moció en aquests termes; una diferència més de les seves visions. La setmana que ve ens han d'explicar en què pensen destinar aquests recursos. Quines obres de la Generalitat en infraestructures de mobilitat pensen finançar. També ajudarà a superar els dèficits i els incompliments que vostès també tenen al seu full de serveis. Gràcies.
I, en el torn de rèplica, torna a tenir la paraula el vicepresident del Govern.
Bé; gràcies, presidenta. Diputat, jo en cap moment he dit que no tinguem interès i que no vulguem fer la ronda del Vallès, eh? Jo crec que el que sí que volem, evidentment, és, en primer lloc –i en això crec que hi estem d'acord–, que la Generalitat pugui dibuixar, tramitar i executar aquest traçat entre Terrassa, Sabadell i Castellar. I és evident que aquest full de ruta que nosaltres proposem ha d'anar en consens amb el pla de mobilitat del Vallès, que va aprovar el mateix Govern de la Generalitat l'any 2021. I també és evident que..., en fi, volem que, per tant, la Generalitat pugui ser sobirana, i per això exigim, diguéssim, aquest traspàs de competències i també dels calés, de tots els calés, no del trenta-sis per cent dels calés, perquè, si no, serà impossible, i estarem davant d'un nou engany de l'Estat amb la Generalitat de Catalunya. I, per tant, com he dit abans, vostès, en fi, no són molt fiables, eh?, quan governen a l'Estat, com tampoc ho són els seus companys del Partit Popular, i, per tant, hi hem de posar totes les precaucions. Per tant, volem veure per escrit aquesta proposta, i, un cop la tinguem, evidentment, podrem parlar exactament de les... I ja li asseguro que el Govern tindrà una posició conjunta sobre aquesta infraestructura. Però, miri, vostès, com l'hi he dit abans, tenen un problema, eh?, que es diu trenta-sis per cent. I aquest problema que tenen..., i en tenen un d'addicional, que és que en el fons vostès no tenen... [[remor de veus]] , en tenen un altre de més gros, de problema, que és que no tenen un projecte per a Catalunya [[persisteix la remor de veus]] , no el tenen. Es diuen o es fan anomenar «govern alternatiu, eh?, però més aviat són el govern intranscendent de Catalunya, eh?, perquè no són creïbles, les seves propostes, veient, quan governen a l'Estat, doncs..., en fi, no es nota, que vostès governen a l'Estat, a Catalunya. Miri, els aragonesos ho noten molt més –ho noten molt més. Escolti, ja m'agradaria que vostès tinguessin el valor i tinguessin el coratge, eh?, que té el senyor Lambán per enfrontar-se al senyor Pedro Sánchez en matèria dels Jocs Olímpics. Vostès –vostès– no tenen ni el valor ni el coratge [[aplaudiments]] d'enfrontar-se al senyor Pedro Sánchez per les infraestructures de Catalunya. Tenen dos ministres del PSC, socialistes, governant: el d'Esports i el d'Infraestructures. Escolti, a cada qual... No som capaços d'aconseguir res, ni els Jocs Olímpics..., ni som capaços d'aconseguir, evidentment, que tinguem una execució de les infraestructures per a Catalunya. No han aconseguit imposar-se al senyor Lambán; el senyor Lambán els ha passat per sobre, i als ministres del PSC, en matèria d'esports. I, en infraestructures, la ministra és del PSC, la senyora Raquel Sánchez, i a Aragó s'ha executat el cent nou per cent de les inversions en infraestructures per part de l'Estat; a Catalunya, el trenta-sis. Aquest és l'autèntic problema que tenen vostès. Per tant, com volen que confiem en que lo de la B-40, en lo de la ronda del Vallès, anirà bé? Ja ens agradaria, però... Si us plau, posin-se les piles, senyors socialistes, que estan vostès governant a l'Estat, que hi tenen dos ministres, els dos ministres competents en dos projectes, i de moment els resultats són nefastos, nefastos per a Catalunya. Escolti, potser que no en tinguem tants, de ministres del PSC, que potser tindrem més bons resultats. Aquesta és la realitat. Per tant, tota la confiança en el seu grup polític per avançar en matèria d'infraestructures a Catalunya, però ens ho han de demostrar. I han de demostrar que es quadren davant de Pedro Sánchez. I han de demostrar que la seva ministra, exalcaldessa de Gavà, es quadra davant de Pedro Sánchez, i que el trenta-sis per cent d'execució en inversions que hem tingut en el pressupost, això no es pot tornar a repetir, perquè, si no, és evident que no podem confiar en vostès. No són de fiar; per tant... Per això volem veure aquesta proposta relativa a la ronda del Vallès. És evident que les ciutats de Sabadell i Terrassa necessiten millorar les seves infraestructures, perquè allà hi viuen, com molt bé ha dit vostè, mig milió de persones i necessiten tenir alternatives de mobilitat, perquè la mobilitat és un dels grans drets del segle XXI, com ho són també altres drets, i els hem de poder garantir. I en aquest propòsit hi tindrà la vicepresidència del Govern i hi tindrà també el Govern de Catalunya per fer possible una millor mobilitat per al Vallès, per diferents motius, però un més d'ells és que jo també soc vallesà. Gràcies.
Moltes gràcies. [[Interpel·lació al Govern sobre els drets de les persones que exerceixen el treball sexual]] [[300-00196/13]] Passem al tretzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre els drets de les persones que exerceixen el treball sexual, que ha presentat el Grup Parlamentari de Ciutadans. I té la paraula, per fer l'exposició de la interpel·lació, la diputada senyora Anna Grau.
Bona tarda a tothom. Bé, aquest Parlament és escenari habitual d'un munt de debats estratosfèrics sobre els drets de les dones, els col·lectius LGTBI, els col·lectius trans, les víctimes de la violència masclista, etcètera, que, ja em perdonaran, però servidora de vostès molt sovint té la sensació que no van enlloc. Som rics en bla-bla-bla, però poc resolutius a l'hora de generar polítiques efectives, no diguem de generar recursos, a favor dels drets i llibertats fonamentals de les persones que més ho necessiten; no diguem si això provoca algun mal de ventre ideològic, alguna situació compromesa on algú s'hagi de mirar al mirall i preguntar-se: «De debò soc tan progre com em penso? O en realitat soc un repressor de tot allò que no m'agrada i que m'espanta? En aquesta cambra hi ha qui posa el crit al cel cada dia perquè a les últimes eleccions hi van entrar, segons alguns, onze diputats de la ultradreta. Bé, jo soc de lletres; les meves millors notes no han estat mai en matemàtiques, però a mi, quan faig números, sempre me'n surten més d'onze, de diputats d'ultradreta en aquesta cambra, uns quants més. Fins i tot els diria que hi ha gent que és d'ultradreta a estones. ¿Saben? Como eso que ahora está tan de moda, el ayuno intermitente; bueno, pues creo que en algunos temas se activa una cosa muy curiosa, que es algo así como la ultraderecha intermitente, la gente que se cree que es, pues eso, la mar de progresista, pero en la práctica no tiene nada que envidiar a la moral nacionalcatólica ni a la Sección Femenina de los mejores tiempos de Franco. «Dios, patria y familia era el lema de otros tiempos; otros tiempos en que toda mujer que tenía sexo fuera del matrimonio, incluso sin cobrar por ello, era calificada de puta. Qué les diré de las que, efectivamente, cobraban, con dinero en mano o en especie. Concretament aquí a Catalunya hi ha hagut èpoques que ha fet furor la institució de la «querida, ja saben, autèntiques famílies paral·leles de senyorassos de la burgesia que anaven amb una senyora a la llotja del Liceu i amb una altra al Paral·lel. En els moments més i més fumuts de la repressió sexual en aquest país –bé, i en alguns del nostre entorn–, s'arribava a considerar normal i de bon to que els xicots de bona família s'estrenessin sexualment anant de putes –o «de senyoretes, com es deia llavors–, i que així es desfoguessin per arribar sans i forts al matrimoni de la mà de donzelles immaculades. Bé, a la mort no només de Franco, sinó d'altres dictadors de més llocs..., van seguir una colla de revolucions sexuals a tot arreu del món. Sobre el paper, hem arribat a una situació en que qui no té relacions sexuals és perquè no vol; a la pràctica, hi hauria molt a dir, ja ho saben, però se suposa que tècnicament ja no hauria de ser necessari, el sexe de pagament. I, en canvi, tu, passa tot el contrari: la indústria sexual és més forta, diversificada i globalitzada que mai; comprèn una brutal oferta presencial i online; implica homes, dones, persones trans, comprèn menors d'edat, té lloc als carrers, en reservats de luxe i en «cutreclubs de carretera; hi ha qui ven sexe en vídeo, sexe per telèfon, fins i tot hi ha sexe assistencial de pagament per a persones discapacitades, massatges eròtics... En fi, què els haig d'explicar. Sobre tot això podem fer moltes valoracions filosòfiques i morals, però jo, com a diputada d'aquest Parlament, em pregunto: «És la nostra feina, jutjar els treballadors i treballadores sexuals, o atendre els seus drets com atenem els de tota la resta de treballadors i de ciutadans? Hi ha partits polítics, fins i tot partits polítics que es proclamen feministes, que demanen públicament abolir la prostitució, és a dir, penalitzar-la. Fins i tot una ministra socialista va afirmar que li havien «colat un gol quan, sense voler, segons ella, van legalitzar el sindicat Otras, l'únic sindicat que lluita –perquè els altres no en volen saber res– pels drets de les persones d'aquest país que viuen d'obtenir diners a canvi de qualsevol tipus de prestació sexual. S'ha equiparat –i s'equipara– la prostitució amb la màxima indignitat que pot conèixer una persona –singularment una dona–, i es dona per fet que l'hem de rescatar d'aquesta indignitat. Com? Abolint la prostitució, que és una manera força eufemística de voler dir «castigar-la, que no és ben bé el mateix que fer-la desaparèixer. De fet, és tot el contrari; que els ho preguntin als suecs, on l'aplicació d'un famós model abolicionista va fer desaparèixer la prostitució dels carrers, però, en canvi, va multiplicar exponencialment l'oferta encoberta en forma d'escorts, visites privades, etcètera. Estimades senyories d'aquest Parlament, ja em perdonaran, però, a aquestes alçades, pretendre que és possible abolir la prostitució és pitjor que una ingenuïtat: és d'una «moralina immoral, i fins i tot els diria indignant. En un momento en que se ha disparado mundialmente la trata de personas, que la esclavitud sexual adquiere proporciones titánicas, no podemos seguir ignorando el daño inmenso que un puritanismo criminal, además de ñoño y ofensivo, causa a millones de personas en todo el mundo, más cuando todo el mundo amenaza con convertirse en una inmensa jaula llena de esclavos con los que se trafica para todo menester, no solo los servicios sexuales, también el servicio doméstico en condiciones infrahumanas y hasta el robo de órganos. Todo lo que no se quiere ver ni regular deviene monstruoso, lo deviene a escala global, porque las mafias son globales y su poder de destrucción es casi infinito. Por eso es más urgente que nunca ponernos las pilas, ser valientes, perseguir de verdad la trata y atravesarnos entre los trabajadores sexuales y todas las formas de explotación que pueden llegar a sufrir. ¿No se dan cuenta, señores del PSOE y del PP, etcétera, de que en determinados contextos «abolir es una palabra vacía? ¿Cuántos siglos hace que se abolió la esclavitud? ¿Y quién se atreverá a decir que hoy en el mundo no sigue habiendo muchedumbres de esclavas y de esclavos? ¿Y qué peor esclavitud hay que las personas obligadas contra su voluntad a ganarse la vida con el sexo, que están expuestas a todo tipo de enfermedades, de abusos, de violencia y, por encima de todo, al maldito, infame estigma que les aplican a estas personas que se consideran muy bondadosas? ¿Cuántos de ustedes darían la mano y tratarían como a un igual a una persona que supieran que se ha ganado o se gana la vida como puta, chapero o actriz porno? Si esa persona les viniera a pedir trabajo de secretaria, ¿la considerarían? Si se presentara candidata a este Parlament, ¿la votarían? Los profesionales y las profesionales del sexo no nos piden que les rescatemos como a la dama de las camelias o en plan pretty woman ni nos piden nuestra lástima. Lo que nos piden es respeto, respeto y realismo; que nos demos cuenta de que, mientras no aceptemos la realidad de su trabajo, de que su trabajo puede ser libre y voluntario y lo regulemos para que sea siempre así, jamás de otra manera, no estaremos haciendo otra cosa que ser cómplices de las mafias, engrosar su poder y sus cuentas de resultados. Y no me digan que esto es una utopía y que no se puede hacer, porque hay quien lo ha hecho, y con éxito –casi veinte años de éxito–: es el caso de Nueva Zelanda. Mi compañera, aquí presente, Noemí de la Calle, entrevistó a Concha Borrell, secretaria del sindicato Otras –el sindicato del gol–, y ella le precisó exactamente lo que quieren y necesitan los profesionales del sexo en nuestro país: un modelo como el neozelandés, que legaliza el trabajo sexual, todo el trabajo sexual –incluida la administración de un burdel–, y garantiza los derechos laborales de estas personas, haciendo así imposibles los abusos de todo tipo, abusos que pueden ir desde la prostitución de menores y la ausencia de horarios laborales y de cobertura social hasta –¿cómo no?– el terrorífico fantasma de la esclavitud y de la trata. El modelo neozelandés tampoco es la perfección, ¿eh? Por ejemplo, solo se aplica a los nacionales de aquel país, no a la población migrante, precisamente cuando son muchísimas las personas que se ven abocadas al ejercicio de la prostitución por su condición de inmigrantes ilegales o sin recursos. Porque, sí, antes de que me lo digan ustedes ya se lo digo yo: entre la trata y la prostitución voluntaria hay una gama de grises que puede ser muy siniestra y que incluye el trabajo sexual no libremente decidido, sino forzado por la necesidad económica. Pero ¿cuántas personas en el mundo no soportan toda clase de vejaciones laborales y sociales precisamente por eso, por la maldita necesidad? ¿Y no se acaba antes y mejor con la necesidad dotando a la gente de leyes y derechos, de redes de protección, que ignorando su existencia o la de su circunstancia? Mirin, senyors i senyores, jo tinc clar que el meu cos és meu; que és de tots i cadascun de vostès, el cos de ses il·lustres senyories. Jo me'n guardaré prou de dir-los a cadascun què han de fer o deixar de fer amb el seu cos. Però, igual que no ho faig jo, no vull que ho faci ningú. No vull que una prostituta hagi de tenir sexe de franc amb un policia corrupte a canvi de protecció, o aguantar que un proxeneta l'exploti i, a més, la maltracti de mala manera, o la tiri al carrer sense on caure morta perquè li han tancat el club on treballa i viu per la covid. Seamos valientes, entremos en el cuarto oscuro de una sociedad tan hipersexualizada como hiperpuritanizada. Ninguna puta, chapero ni actor porno es más ni menos que nosotros, diputados y diputadas de este Parlament. Y aunque no está demostrado que ellos trabajen para ninguno de nosotros, todos nosotros trabajamos también para ellos, para defender sus derechos y su dignidad. Gràcies.
Per respondre, té la paraula la consellera d'Igualtat i Feminismes, senyora Tània Verge.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. No sé si m'ha fet pregunta, eh?, diputada Grau, al final, però entenc que ens pregunta pel posicionament del Departament d'Igualtat i Feminismes amb relació a la prostitució, i potser també amb relació a la proposició de llei presentada pel PSOE al Congrés. Aquesta interpel·lació em dona l'oportunitat de dirigir-me no només a l'hemicicle i respondre a la interpel·lació, sinó a tota la ciutadania. Crec que en les darreres setmanes són moltes, especialment les dones i les feministes, les que poden haver viscut amb preocupació la intensitat del debat al voltant de la prostitució, del treball sexual, sobretot arran de la presentació d'aquesta proposició de llei per modificar el Codi penal. S'ha de dir: aquesta proposició de llei fa exclusivament això, i crec que és imprescindible poder començar amb uns apunts inicials per situar el debat. Agafo l'última referència que feia la diputada Grau: les persones no sempre podem prendre decisions lliures. De fet, és molt comú que no les puguem prendre de manera lliure; prenem decisions segons les possibilitats o oportunitats que tenim en cada moment. És a dir, no és només una qüestió individual, sinó també estructural. No tinc les mateixes oportunitats si he nascut en el si d'una família que va justa per arribar a final de mes que si la família té una casa a Cadaqués o a la Cerdanya. No tinc les mateixes oportunitats si he hagut d'emigrar o fugir del meu país i arribo a l'Estat espanyol, on tinc moltíssimes dificultats per regularitzar-me degut a una llei d'estrangeria vulneradora de drets que m'obliga a treballar en l'economia submergida de manera molt precaritzada, que si soc una ciutadana de ple dret i treballo, per exemple, en un càrrec executiu d'una multinacional. Per tant, en un sistema capitalista patriarcal, racista i LGTBI-fòbic, ple de desigualtats i discriminacions múltiples, la prostitució no és un fet aïllat, l'hem d'entendre en tot aquest context. I, per tant, cal ser conscient que aquelles persones –majoritàriament dones, però també persones trans i alguns homes– que l'exerceixen sense estar sotmeses a cap màfia prenen decisions com tothom, a partir de les oportunitats que tenen al seu abast. I això, ens agradi o no, no pot suposar en cap cas negar la seva agència, negar la seva capacitat de decisió. No ajuda gens a aportar solucions efectives, si no distingim entre màfia, prostitució forçada, tràfic, d'una banda, i la decisió de les persones que exerceixen la prostitució per subsistir, d'altra banda, sovint fins i tot per subsistir de manera més digna que amb molts treballs molt precaritzats i amb unes condicions laborals molt difícils. I aquesta és una distinció clau, perquè són situacions molt diferents; algunes són delictes, delictes molt greus, que estan ja tipificats com a delicte al Codi penal –sigui el proxenetisme, sigui el tràfic d'éssers humans–, i d'altres no ho són i requereixen un abordatge molt més integral, més complex. També cal reconèixer que existeixen diferents posicionaments feministes sobre la prostitució, perquè els feminismes són diversos. I per això no és acceptable que cap partit pretengui debilitar els feminismes negant la seva diversitat. No és acceptable que s'acusin les feministes que pensen diferent de ser proxenetes, o les entitats que defensen els drets de les treballadores sexuals de defensar el proxenetisme, perquè una cosa, evidentment, no és equiparable amb l'altra. I tampoc és acceptable que es negui la veu, que es negui l'agència de les dones i de les persones que decideixen exercir la prostitució, perquè això només agreuja l'estigma que pesa sobre aquestes persones. Per tant, això no va de repartir carnets de feminista, perquè el moviment feminista és divers i no és patrimoni de cap partit; això hauria d'anar de posar al centre els drets de les dones, la garantia dels drets de les dones i del conjunt de persones que exerceixen la prostitució. I la proposició de llei presentada pel PSOE al Congrés és pura política simbòlica, segurament també electoralista, i ara entro en aquesta qüestió. Les mesures que són exclusivament penals o punitives, també les anomenades «abolicionistes, són insuficients i poden ser molt contraproduents. I ho diré molt clar perquè s'entengui: la modificació del Codi penal és una política molt barata, però molt; pot ser política simbòlica, especialment quan no va acompanyada d'altres altres elements que vagin a l'arrel de la qüestió. Tan barata com simplement prohibint un paper –com si el paper ho aguantés tot–, la prostitució, però no destinant ni un euro a alternatives reals per a les persones que l'exerceixen, com podria ser una renda bàsica universal, que aleshores sí que permetria que les persones prenguessin decisions més lliures. Tan simbòlica com per deixar intacta la llei d'estrangeria espanyola, que amb les seves múltiples vulneracions de drets facilita l'explotació. I si com a mínim, com també apuntava la diputada Grau, tres quartes parts de les dones que exerceixen la prostitució són migrants en situació administrativa irregular, per què no es proposa derogar aquesta llei, o com a mínim modificar-la de manera molt substancial? També cal assenyalar que apostar per més punitivisme hauria d'implicar, en primer lloc, posar recursos a aquelles mesures que ja existeixen. És un fet evident que l'Estat espanyol no ha destinat els recursos i els esforços suficients per perseguir l'economia criminal del tràfic d'éssers humans, incloent-hi el que té finalitats d'explotació sexual. A més, malgrat que el tràfic amb finalitat d'explotació sexual o de prostitució forçada constitueix una forma de violència contra les dones, la llei orgànica estatal de violència contra les dones no la inclou, i –s'ha de dir– el PSOE s'ha negat a revisar o modificar aquesta llei per ampliar en el seu objecte les diferents formes de violència contra les dones –sí, és un fet constatat–, i, en canvi, ha intentat rebentar un ampli consens majoritari al Congrés dels Diputats en la llei del «sí és sí intentant-hi colar l'article sobre terceria locativa, al qual em referiré després. I no oblidem tampoc que el model abolicionista, de fet, ja s'ha aprovat a l'Estat espanyol, i els resultats són més criminalització i més persecució de les treballadores sexuals. I com ha funcionat aquest model abolicionista? Doncs la llei de seguretat ciutadana, des del 2015, la llei mordassa, permet sancionar els clients, però a la pràctica les sancions s'han imposat desproporcionadament a les treballadores sexuals. I també les ordenances municipals: fins i tot aquelles que han intentat evitar la criminalització de les persones que exerceixen la prostitució han acabat actuant amb molta més contundència contra elles que contra els clients. De fet, dues de cada tres sancions, dues de cada tres multes, s'han imposat a les persones que exerceixen la prostitució. El model abolicionista també comporta el desplaçament de la prostitució a altres llocs o a la clandestinitat, i, per tant, agreuja, augmenta el risc de prostitució. I pensin bé el que pot comportar criminalitzar el lloguer de pisos, la terceria lucrativa, més enllà de suposar la reintroducció d'un delicte franquista que havia sigut eliminat: posa en risc el dret de les dones a l'habitatge; les exposa a ser denunciades pel sol fet de viure i treballar en un lloc, a ser fustigades pels veïns o pels propietaris dels pisos o a patir desnonaments. Dit això, tampoc compartim un model regulacionista, stricto sensu, com podria ser el model holandès o el model alemany. Aquests models es basen sobretot en la promoció de beneficis per als empresaris, no per a les persones que exerceixen la prostitució. És a dir, regularitzen una indústria, la seva tributació, però, en canvi, el benestar i la garantia de drets de les prostitutes no estan al centre de les lleis. Són models que posen al centre, com deia, els empresaris, que tenen el control de l'activitat i de les condicions en què es fa aquesta activitat. I perquè durant els moments més crítics de la pandèmia, com també apuntava la diputada Grau, les empreses dels prostíbuls van deixar al carrer moltes dones, i fins i tot el cas holandès, que sovint es posa d'exemple de regulacionisme, es va desresponsabilitzar totalment de les prestacions de suport en aquest moment greu de pandèmia. Amb els arguments exposats, doncs, es fa evident o hauria de ser evident que la qüestió és més complexa, que no s'aguanta en un paper dir que s'aboleix la prostitució si no hi ha darrere tota una sèrie de recursos, que el que ens ha de preocupar i ocupar és com es garanteixen i com es protegeixen els drets de les dones –en aquest cas dic «dones, però..., dones, persones trans, homes, no?, les persones que es dediquin al treball sexual–, com s'asseguren les seves condicions materials i com es fan polítiques públiques escoltant la veu de les dones i de les persones que es troben en una situació de major vulnerabilitat. I això implica descriminalitzar la prostitució que s'exerceix voluntàriament, perquè la criminalització té un impacte greu en estigmatització, en allunyar les persones dels serveis i dels recursos que necessiten i del conjunt de drets, eh? –serveis socials, salut, habitatge. S'ha de distingir entre prostitució i tràfic amb finalitat d'explotació sexual, i cal una llei específica de tràfic. S'ha de reconèixer la capacitat de decidir de les persones, el reconeixement de tots els seus drets –salut, habitatge, drets laborals i socials– amb independència de l'estatus migratori. S'ha de comptar amb la participació de les dones i els col·lectius que exerceixen la prostitució, i no parlar en nom seu; com podem no escoltar qui hi està en primera persona? I, sobretot, també promoure la sobirania i la gestió de les mateixes dones, no?: la promoció de l'autoocupació, del treball cooperatiu i a petita escala entre les mateixes dones, perquè siguin elles les que tinguin, en tot cas, el control de l'activitat i de les garanties per no fer-ho també quan ho decideixin, amb un suport públic real, no?, amb prestacions que siguin reals per poder tenir una vida digna.
En el torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Anna Grau.
Gràcies, presidenta. Gràcies, consellera. Bé, seré breu, perquè avui, efectivament, estem d'acord en moltes coses. Vull dir..., estem d'acord en moltes coses, i és bo constatar que s'està d'acord, quan s'està d'acord. Algunes coses que m'han cridat l'atenció, que ja no les volíem dir, però que em sembla important subratllar..., les decisions lliures i les decisions que no són lliures políticament mereixen un determinat abordatge. I jo espero, doncs, que tots els partits exageradament conservadors, fins i tot tots aquells que no s'hi consideren nominalment, però que a la pràctica actuen com a tals, hi facin una pensada. Vull dir, com molt bé ha dit la consellera, ningú entendria parlar de pacte social sense parlar amb els agents socials o almenys fer veure que s'hi parla, que és el que és el costum habitual. Doncs, en aquest cas, també hi ha agents socials amb els que parlar. O sigui, no solament no s'ha d'intentar abolir la prostitució ni abolir el diàleg amb les persones que la practiquen; vull dir, escoltin els col·lectius. Escoltin l'únic sindicat que, ni que sigui en forma d'autogol, han permès que existeixi i prenguin-ne nota. Exactament, nosaltres també pensem que no es tracta de repartir carnets de feministes. El feminisme que funciona és el que resol problemes de la gent, no el que s'embranca en debats simbòlics ignorant la realitat de dones, d'homes i d'altres persones. Evidentment, nosaltres, a partir d'aquesta interpel·lació, farem una moció amb propostes concretes. Ens agrada el que hem sentit, ens agrada el discurs de la consellera. Pensem que altres forces en aquesta cambra també poden estar per la feina. Evidentment, intentem, per una vegada, diguem-ne, no desbordar les competències que tenim. Intentem fer una bona feina i utilitzar-les bé. Instar el Govern per al que s'ha d'instar. I, això sí, intentar fer pressió, doncs, hi insisteixo, a grups que, bé, a vegades donen lliçons de bones maneres i de feminisme i de llibertat als altres i que en realitat són conservadors molt a la antigua usanza. Molt bé. Doncs ens veiem la setmana que ve amb una moció que esperem que tingui un suport majoritari en aquesta cambra, o, com a mínim, un suport vibrant i sincer d'aquells que realment creuen en la llibertat de les dones i de les persones. Moltes gràcies.
Doncs, en el torn de rèplica, té la paraula la consellera d'Igualtat i Feminismes.
Parlava de no desbordar les competències, i és evident que n'hi ha una part que, amb la divisió actual de competències i mentre no siguem un estat, doncs..., ni Codi penal ni determinades decisions passen per la Generalitat, però això no vol dir que no ens n'haguem de responsabilitzar, al contrari. Abans de comentar algunes qüestions, també m'agradaria subratllar, per al·lusions, que crec que són al·lusions a molts grups parlamentaris d'aquesta cambra, perquè hi va haver una espècie d'acusació velada per part del Grup Parlamentari Socialista, en aquest cas, a Madrid, de què passava amb aquest front a Catalunya, no?, perquè des d'Esquerra fins a la CUP, comuns, Junts per Catalunya, Ciutadans, s'havia mostrat rebuig a aquesta proposició de llei del PSOE. Potser, quan el suport és tan ampli, en aquest sentit, el rebuig a no apostar per aquest model que simplement és d'abolicionisme màgic, perquè darrere no hi ha mesures legals, mesures reals, no?, alternatives reals d'abordatge del que implica aquesta llei d'estrangeria vulneradora de drets, doncs no s'hi pot creure, en aquest projecte, i, en canvi, se'n poden anticipar molts dels efectes adversos. Deia, però, que, com a Generalitat, malgrat que no tinguem plenes competències per poder definir el model en si que voldríem aplicar com a política pública, no vol dir que no puguem fer coses, i, per tant, no defugim la responsabilitat. D'entrada, la primera –i ara ja ho dic per quarta vegada, però és igual, s'ha de dir tantes vegades com faci falta–, exigim a l'Estat la derogació de la llei d'estrangeria. És una llei excloent. Deixa moltíssimes persones en situació d'irregularitat administrativa, i això facilita la seva explotació per part de màfies. Dificulta tant que es pugui accedir a tenir papers per treballar en l'economia formal que es posa en risc la necessitat de les persones de poder guanyar-se la vida, per a elles i per a les seves famílies, d'accedir a la seguretat social, i, per tant, a tots els drets. Estem treballant també per construir un país lliure de racisme, amb aquesta llei que estem elaborant, que treballarem conjuntament amb la Comissió d'Estudi sobre el Racisme Institucional i Estructural del Parlament, però amb moltes altres mesures que no han de dependre de ser incloses o no en una llei ni del temps que tingui la seva tramitació. Per què? Perquè fins i tot quan sí que hi ha permís de treball, quan sí que s'ha aconseguit el permís de treball, moltes persones, i especialment dones racialitzades i migrades, sovint només tenen l'opció d'accedir a feines molt precaritzades, amb les pitjors condicions laborals. I això forma part també del racisme estructural i institucional que té en aquests moments aquest país. Promovem també, com a govern, l'accés a la renda bàsica universal. Es treballa perquè aquesta pugui ser una prestació que tingui Catalunya, perquè és necessària per assegurar la supervivència, per reduir el risc de ser víctimes d'explotació i d'abús de poder per part d'altres persones; com deia abans, per poder prendre decisions plenament lliures, també amb relació a les opcions laborals, especialment en el cas de les dones. Sabem que l'autonomia econòmica és fonamental per construir vides en llibertat. Considerem, com deia abans, eh?, que la prostitució és un fenomen complex i que, per tant, ha de tenir un abordatge integral. En aquest abordatge integral, un element que no ha sortit abans, però que també és important i que se n'obliden quan parlen només d'aquest model abolicionista, és que s'ha de fer un treball per transformar les masculinitats que perpetuen les desigualtats i les relacions de poder sobre les dones, com també per erradicar l'estigma social que pesa sobre les dones en situació de prostitució. Educació sexual basada en el respecte, en el consentiment i en la igualtat. Vetllar perquè les dones que exerceixin el treball sexual accedeixin en igualtat de condicions als serveis i prestacions per assegurar que aquelles que es troben en situació de tràfic puguin accedir a la xarxa de recursos de violència masclista, que, de fet, no estan vinculats a cap procés penal ni a tenir o no la residència o cap altra mena de papers. I treballem amb les entitats especialitzades, a qui, com deia abans, cal escoltar i cal treballar-hi conjuntament en qualsevol abordatge de la prostitució, per elaborar un model específic d'abordatge del tràfic d'éssers humans amb finalitat d'explotació sexual dins el model d'abordatge de les violències sexuals que presentarem el mes de setembre. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. [[Interpel·lació al Govern sobre l'impuls de les polítiques LGBTI]] [[300-00198/13]] I passem al catorzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de les polítiques LGTBI, que ha presentat el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana. I té la paraula, per fer-ne l'exposició, la diputada senyora Jenn Díaz.
Gràcies, presidenta. Bé, ha estat una mica casualitat, que la interpel·lació en lloc de demà sigui avui. I, per tant, avui, que és 28 de juny i que és un dia de lluita, que és un dia de reivindicació, doncs, voldria començar per una idea molt senzilla, que és que avui no és el dia de l'amor. Crec que és una cosa que..., els 28 de juny i, de fet, tot el mes de juny, no?, tenim una tendència a reclamar que avui tothom pugui estimar qui vulgui i com vulgui, i jo voldria recordar que el dia de l'amor a Catalunya és el 23 d'abril, que no és avui. I, per tant, avui no és el dia d'estimar com vulguis i qui vulguis, i crec que hauríem de poder passar a la següent fase reivindicativa. De la mateixa manera que el 8 de març no volem que ens felicitin, perquè no és un dia per fer una celebració pel fet de ser dona, sinó que també és un dia reivindicatiu, avui no és el dia per felicitar ni tampoc és el dia del «love is love, per més bonic que sigui i que també estiguem a favor de que tothom estimi qui vulgui i com vulgui. Però voldria començar per aquí perquè hi ha qui estima com vol i qui vol, però resulta que amb aquest amor, amb aquest «love is love, no pot llogar una casa; o que, quan lloga una casa, sistemàticament, no?, pot veure els seus drets vulnerats. Ara parlàvem també de la terceria locativa i de com moltes dones no poden accedir a l'habitatge; doncs és exactament igual quan formes part del col·lectiu LGTBI d'una manera evident –perquè moltes vegades, quan parlem del «love is love, resulta que quan estimem com volem i qui volem de vegades no se'ns nota. I, per tant, aquesta discriminació, aquesta vulneració del dret a l'habitatge, resulta que també pot passar pel fet que no puguis penjar una bandera de l'arc de Sant Martí, una bandera LGTBI, en el teu balcó. Per tant, ja no estem parlant de que tu estimis qui vulguis i com vulguis, sinó d'un dret fonamental, que és el dret a l'habitatge. Que ja sabem que és un dret molt fràgil, al nostre país, no només per a les persones del col·lectiu LGTBI, sinó que és un dret més que vulnerat, no?, que hi ha qui vol mercadejar amb un dret fonamental. Però resulta que moltes persones del col·lectiu LGTBI, quan volen llogar un pis, quan volen comprar un pis –si és que se'l poden permetre–, no poden, perquè se les discrimina. Resulta que també hi ha qui estima qui vol i que estima com vol, però, quan hi ha una guerra al seu país, no pot creuar la frontera perquè l'estat no li reconeix la seva identitat, i, per tant, se li està vulnerant –estem parlant un altre cop de drets fonamentals– el dret de migrar i el dret a l'asil. Parlem, en aquest cas concret –molt recent, no?–, de totes les persones trans que han intentat creuar la frontera buscant asil, buscant una vida en un país en què els drets fonamentals de les persones del col·lectiu LGTBI no siguin vulnerats, i resulta que, a l'arribar a la frontera, no se'ls hi reconeix l'asil. O en el cas, per exemple, de la guerra d'Ucraïna, resulta que moltes dones trans no podien sortir del país perquè la sortida dels homes estava prohibida, del país, i, per tant, no se'ls hi reconeixia la seva identitat de gènere. Per tant, ja no estem parlant, un altre cop, de qui estimem i com estimem, sinó de drets fonamentals. També hi ha qui estima com i qui vol, però resulta que hi ha una taxa d'atur molt elevada –més del vuitanta per cent– de les persones trans o fins i tot que pateixen discriminació en l'àmbit laboral per ser qui són. I, per tant, ja no estem parlant, una altra vegada, d'estimar qui volem i com volem, sinó que estem parlant del dret al mercat laboral i també de tenir una vida laboral sense discriminacions. En aquest sentit, sabem que des del Govern es va posar en marxa per primera vegada el SOC trans, que, justament, atenent a unes dades –que de vegades les dades són imprescindibles per poder fer polítiques públiques–, estàvem veient que hi havia una taxa d'atur de més del vuitanta per cent de les persones trans, també enllaçada amb el debat que acaben de tenir la diputada Grau i la consellera Verge sobre treball sexual, que gran part de les dones que exerceixen la prostitució són migrades i moltes d'elles també són dones trans... Doncs estem parlant de que, si hi ha un atur del vuitanta per cent, tenim un problema; no amb l'estimar, no amb el «love is love, no de qui estimem i com estimem, no?, sinó de qui som en aquest context. També hi ha qui estima com i qui vol i es passa absolutament tota la seva vida sortint de l'armari constantment; cada vegada que canvien d'entorn han de tornar a sortir de l'armari, perquè l'heteronorma ho taca tot, i, per tant, de tant en tant, han de tornar a sortir de l'armari, no?, moltes persones han de fer aquest pas un altre cop d'explicar que, efectivament, formen part del col·lectiu LGTBI. També hi ha qui estima com i qui vol però, quan entra per la porta de ginecologia o d'urologia, té problemes per rebre l'atenció adequada a la seva sexualitat o a la seva identitat. I, de fet, quan es fa befa del llenguatge inclusiu, del llenguatge no binari –i de «persones gestants i de «persones menstruals–..., no estem intentant invisibilitzar ningú, sinó que estem intentant garantir justament que les persones trans que han d'accedir a ginecologia o a urologia, i no entrant en la seva identitat de gènere, sinó en la seva sexualitat, doncs, tinguin aquesta atenció acurada. Per tant, un altre cop, no estem parlant de com estimem i qui estimem. Segueixo amb drets fonamentals vulnerats. Hi ha qui estima com i qui vol, però resulta que la llei d'estrangeria, que també ha sortit en el debat anterior, impossibilita regularitzar la seva situació, i, per tant, mai podrem parlar d'una documentació que s'hi ha pogut fer un canvi de sexe registral. Moltes vegades parlem de l'autodeterminació de gènere i ens oblidem que, per molta autodeterminació de gènere que tinguem, que puguem legislar amb les competències que tinguem, resulta que si tu no tens un document d'identitat espanyol –perquè la llei d'estrangeria ja sabem com és, que a totes llums és racisme institucional–..., doncs, evidentment, per molt que legislem sobre autodeterminació de gènere, estarem deixant enrere moltíssima gent. I també parlem de l'escola, parlem de la televisió, parlem de la publicitat, parlem de la cultura, no?, que, sistemàticament, moltes persones que estimen com volen, que estimen qui volen, no se senten representades; que la seva sexualitat, la seva vida, la seva existència, la seva vivència, no estan representades enlloc, tampoc en aquesta cambra. I aquests són alguns dels exemples de persones que ja estimen qui volen, que ja estimen com volen, i que, tot i així, no tenen garantits drets fonamentals, perquè estem parlant d'habitatge, estem parlant de salut, estem parlant d'educació, estem parlant de representativitat; parlem d'asil, parlem de migracions, parlem de mercat laboral. I, per tant, no estem parlant d'amor. Així que no va d'això, no va d'estimar com i qui vulguis. I, en alguns casos, és evident que hi ha agressions per mostrar com i qui estimes, però els problemes del col·lectiu LGTBI van més enllà d'aquest mantra que any rere any anem patint. I és evident, eh? Hi insisteixo, no cal que esborrem del nostre discurs això, perquè és veritat que pel carrer, probablement més en els casos dels homes, que reben agressions físiques, no? –les dades així ho diuen–..., és evident que quan mostres..., quan surts de l'armari, quan explicites qui estimes i com estimes, també reps agressions, però no ens podem quedar només aquí. Aquesta legislatura va començar amb una novetat: el rang de les polítiques LGTBI pujava de grau i tenia un departament amb una especificitat. I ja en fa un any, i moltes de les polítiques públiques que ja apuntava la llei LGTBI catalana, l'11/2014, s'han anat desplegant. Tenim en marxa un grup de treball sobre l'LGTBI-fòbia –ja ho sap, consellera–, i moltes de les qüestions que s'hi plantegen no tenen tant a veure amb el model com amb els recursos que s'han destinat històricament al desplegament d'aquesta llei, no? I, per tant, li voldríem preguntar pels canvis que ha suposat en les polítiques públiques LGTBI el fet de la creació del departament i també la direcció general. Perquè, més enllà del model, que crec que és un model d'èxit, que és un model pioner, que Catalunya sempre ha posat les polítiques públiques LGTBI a l'avantguarda de moltes altres polítiques públiques de la resta de l'Estat, no?..., hi hem estat pioners, però som conscients que mai n'hi ha prou. I, per tant, li voldríem demanar avui..., la portaveu del Govern aquest matí també ha fet un anunci, i, per tant, li voldríem preguntar sobre aquest desplegament de la llei, sobre noves lleis, sobre nova legislació, i, sobretot, pel que demanen les entitats en aquest grup de treball, que no és tant una esmena al model com els recursos. I, per tant, com que sabem que van en aquesta direcció, li voldríem preguntar, doncs, en quina línia van, en quina direcció, i quin és l'increment dels recursos de les polítiques públiques LGTBI.
Per respondre, té la paraula la consellera d'Igualtat i Feminismes, senyora Tània Verge.
Gràcies, presidenta. Diputada Díaz, doncs sí, la nova legislatura ha marcat un punt d'inflexió en la importància de les polítiques LGTBI per al Govern, per la creació de tota una estructura des de la conselleria, una direcció general específica, però també per l'increment de recursos. I, de manera concreta, s'han triplicat els recursos destinats de manera específica a les polítiques LGTBI, però hi ha un altre avantatge: que, quan seus a la taula dels grans com a conselleria, com a direcció general, aleshores és molt més fàcil que aquesta activació de recursos i de serveis també sigui transversal a altres departaments. En quins àmbits estem prioritzant aquests recursos o com s'està notant o es pot palpar, tal com vostè em preguntava? Parlaré de l'àmbit d'atenció i de reparació; en segon lloc, de l'àmbit de prevenció, i, en tercer lloc, de l'àmbit de reconeixement. Pel que fa a l'àmbit de l'atenció a les persones LGTBI i a garantir la reparació quan els seus drets s'hagin vist vulnerats, aquí hi ha un reforç molt important, de manera específica, sobre la xarxa SAI, que és la que està distribuïda arreu del territori i que té una funció cabdal d'informació, d'atenció, d'acompanyament, incloent-hi des de l'assessorament jurídic fins a l'acompanyament psicològic, psicosocial –la tramitació de les targetes sanitàries amb el nom sentit, per exemple–, o la derivació a d'altres serveis –com poden ser les unitats Trànsit d'atenció a la salut de les persones trans. Com li deia..., no només els recursos del Departament d'Igualtat i Feminismes, sinó el conjunt del Govern desplegant de manera transversal polítiques LGTBI. La salut de les persones trans forma part de l'estratègia nacional de drets sexuals i reproductius. I amb relació a les unitats Trànsit, doncs, en el darrer any se n'han obert dues més i ja en són sis arreu del país. Per tant, hi hem contribuït, no?, s'està avançant en l'expansió territorial de les unitats Trànsit. Tornant a la xarxa, actualment són cent onze SAIs arreu del territori, cent onze serveis d'atenció integral. En el darrer any se n'han obert quatre i està previst que en breu se n'obrin quatre més. I aquest procés d'ampliació territorial de la xarxa havia d'anar acompanyat del procés de consolidació i de reforç dels recursos. I ho fem, sobretot, perquè som un govern municipalista i entenem que les polítiques d'igualtat, si no arriben fins al nivell més proper a la ciutadania, que són els ens locals, doncs, no aterren, no tenen en la pràctica una eficàcia de debò. I perquè hi pugui haver aquest aterratge local, amb el nou marc de finançament del Departament d'Igualtat i Feminismes als ens locals, el que fem és multiplicar per sis –que no és poc– els recursos que s'hi havien destinat fins aquest moment. I, amb aquest finançament que multiplica per sis la línia SAI de finançament als ens locals, sobretot prioritzem l'estabilització dels equips de professionals perquè hi puguin tenir dedicació a temps complet. I aquesta dedicació a temps complet, què implica? Són més hores d'atenció, volen dir més especialització. Perquè ens trobàvem, ara, que en molts casos la persona que feia l'atenció del SAI podia ser la mateixa persona que feia l'atenció del SIAD, dels serveis d'informació i atenció a les dones, o tenia altres funcions dins el seu consistori. Per tant, més hores d'atenció, més especialització, més capacitat també d'acompanyar els municipis en el disseny i implementació dels plans locals LGTBI, que també és una de les funcions principals del SAI. Al mateix temps, la xarxa SAI té ara un acompanyament molt important amb la creació de l'Organisme de Protecció i Promoció de la Igualtat de Tracte i la No- Discriminació, perquè totes aquelles denúncies que facin referència a fets tipificats a la Llei 11/2014 i que puguin ser sancionats per via administrativa seran derivats a l'organisme. Per tant, també augmentem aquesta especialització i aquesta capacitat d'actuar de manera més contundent. I ja s'estan incoant expedients sancionadors per via administrativa tant de la Llei 11/2014 com de la Llei 19/20, d'igualtat de tracte i no-discriminació. En els casos en què el fet discriminatori no estigui recollit a la llei o quan la persona no vol denunciar, però en vol donar coneixement perquè no li torni a passar a cap altra persona..., en aquest cas és la Direcció General de Polítiques Públiques LGTBI, la que actua. I, en qualsevol cas, tant l'organisme d'igualtat de tracte i no-discriminació com la direcció general estan actuant basant-se en el principi de justícia restaurativa i de garantia de no-discriminació; per tant, articulant treball amb els diferents departaments o administracions públiques per introduir-hi els canvis que garanteixin aquesta no repetició. També part d'aquest increment de recursos l'hem destinat a garantir el dret a la reparació davant les agressions per LGTBI-fòbia que es puguin produir i que requereixin alguna mena d'intervenció mèdica no coberta per la cartera bàsica de salut. Aquí el que entenem és que aquestes violències són estructurals, i, per tant, la resposta ha de ser pública, també, en el dret a la reparació. En aquests casos, aquesta cobertura no necessita la identificació de la persona agressora, perquè moltes vegades sabem que no és possible, i amb independència també dels «tempos judicials. Si hi ha judici, trigui el temps que trigui, després ja serà el Govern qui rescabalarà la persona agressora. En segon lloc, estem invertint més i nous recursos en polítiques de prevenció i sensibilització. Això, d'una banda, té a veure amb continuar la formació als treballadors i treballadores públiques amb la Llei 11/2014, però també amb la Llei 19/20. En el darrer any, per exemple, vuit-centes persones ja han rebut formació en aquesta llei, incloent-hi tota la xarxa SAI. Hem creat també un postgrau de polítiques LGTBI a la gestió pública, perquè necessitem capacitar més professionals en l'atenció de les persones LGTBI perquè puguin desplegar de la manera més eficaç possible aquestes lleis. També hem iniciat formació al sector privat a través de microcursos en gestió de la diversitat LGTBI destinats tant a equips directius com al personal de les empreses, i estem treballant amb Pimec per fer-ne difusió en el sector. Seguim elaborant guies, instruccions, protocols per prevenir situacions de LGTB-fòbia i donar eines als empleats i empleades públiques. A la quinzena d'instruments d'aquest tipus ja vigents en àmbits com l'educatiu, les universitats, centres penitenciaris, se n'hi incorporaran en breu de nous en àmbits com la DGAIA, els centres residencials de gent gran o l'acompanyament a administracions i empreses pel que fa als llocs de treball, perquè els llocs de treball siguin un espai segur per a les persones trans. Com vostè recordava abans, aquesta convocatòria d'ocupació per a persones trans en entitats sense ànim de lucre..., més de 4 milions per a la convocatòria, que, tot i ser una mesura eminentment de caràcter socioeconòmic material, també té un component de sensibilització, que és erradicar tots els estereotips i els prejudicis amb relació a les persones trans. I estem treballant amb el Departament d'Educació per integrar més i millor en el currículum l'educació sexoafectiva, l'educació en sexualitats, perquè es pugui treballar amb plena normalitat el que és la diversitat d'orientacions sexuals i identitats de gènere. També estem impulsant –vaig al tercer bloc– noves polítiques de reconeixement amb aquest acord de govern que aprovàvem el mes de març perquè les persones puguin expressar la seva identitat de gènere lliurement, autoidentificada, i el nom sentit en tots els documents administratius del Govern, l'Administració de la Generalitat i els seus organismes adscrits, com també recollir adequadament la seva diversitat familiar. Simultàniament, col·laborem amb organitzacions de la societat civil i grups de recerca per fer visible la diversitat sexual i de gènere i per recuperar la memòria de les lluites per assolir els drets avui reconeguts. I, en la convocatòria de subvencions pròpia del Departament d'Igualtat i Feminismes a les entitats, volem també fer un esforç addicional per donar suport, no?, per contribuir més i millor a sostenir els projectes d'aquestes entitats que fan una feina incansable, inestimable. I, finalment, en reconeixement de la realitat de les persones trans, tenim en marxa la redacció d'un avantprojecte de llei trans catalana, que treballem des del diàleg obert i sincer, per incorporar-hi les aportacions del grup de treball específic del Consell Nacional LGTBI, però també per incorporar-hi les aportacions que provinguin de l'autoorganització dels col·lectius de persones trans que també estan fent en aquest moment. Aquests tres blocs de polítiques són indispensables, perquè sabem que encara no estan tots els drets plenament garantits, perquè la LGTBI-fòbia encara és ben viva, com vostè apuntava abans. Perquè això no va d'amor, això va de drets humans, i per això el 28 de juny és un dia internacional per a l'alliberament. I perquè avui més que mai aquestes polítiques són també un dic de contenció davant els discursos d'odi, com els que sentim massa sovint també en aquesta cambra, que són responsables de l'augment dels delictes d'odi, aquí i arreu, com aquest cap de setmana a Oslo, i lamentem i condemnem fermament aquest atemptat. I per això val la pena recordar les paraules de Judith Butler del passat abril, amb el Premi Internacional Catalunya: «Quina visió de la nació és aquella que tenen els grups antigènere, que es veuen amenaçats per qui persegueix la igualtat, la llibertat, la justícia, un futur sense violències o el dret a caminar pel carrer sense por? Aquesta és la visió d'uns pocs diputats d'aquesta cambra, però la nostra, la de la resta de grups, la de la gran majoria de la societat catalana, és la d'un país que es vol més just, més lliure, més democràtic, i que és conscient que els drets s'exerceixen de manera col·lectiva.
Moltes gràcies. Doncs suspenem la sessió fins demà a les nou del dematí. Gràcies.