Bé, bon dia, diputats, diputades. [[Proposició de llei de creació del Centre Català d'Empresa i Drets Humans (debat de totalitat)]] [[202-00078/12]] Reprenem la sessió amb el setè punt de l'ordre del dia, que correspon al debat a la totalitat de la Proposició de llei de creació del Centre Català d'Empresa i Drets Humans. D'acord amb l'article 116 del Reglament, iniciarem aquest debat a la totalitat amb la intervenció d'un representant de cada grup i subgrup parlamentaris proposants, per un temps màxim de quinze minuts cadascun dels grups, i set minuts i mig per als subgrups. En primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Ferran Pedret. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats. També, agrair a les persones que puguin estar seguint aquest debat a través dels mitjans que ofereix el Parlament de Catalunya la seva atenció. La veritat és que, des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, pensem que aquest és un debat important. Tot i que sigui potser tan sols un primer pas, amb la creació d'aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans..., perquè, en el fons, avui estem en el debat de la totalitat, el debat que es podria dir d'admissió a tràmit de la iniciativa parlamentària; i, per tant, queda encara la tramitació legislativa que hagi de fer aquesta proposició de llei. I, a més, tampoc tindria sentit amagar-ho: ens trobem molt probablement al final de la legislatura. I, per tant, en algun moment caldrà reprendre la iniciativa, però nosaltres pensem que és important fer aquest primer pas. I per això vam estar molt d'acord amb la resta de grups que proposen aquesta iniciativa amb dur-lo al Ple, davant del Ple del Parlament, per la seva consideració per part del conjunt dels diputats i les diputades dels grups i subgrups parlamentaris. Perquè aquesta, que és una iniciativa que sorgeix ja fa uns quants anys de la societat civil i del món acadèmic..., una iniciativa a la qual van respondre els grups parlamentaris i el Govern de la Generalitat de Catalunya d'aleshores, en una sessió d'estudi, en una sessió parlamentària en la que el conjunt de l'arc parlamentari o la pràctica totalitat de l'arc parlamentari es va comprometre a tirar endavant iniciatives concurrents o tendents a la creació d'aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans. I aquest també va ser un compromís adquirit pel Parlament. Per tant, aquest impuls de la societat civil jo penso que ja diu alguna cosa respecte als anys de reflexió i de lluites que hi ha al darrere de la creació d'un centre com aquest. I després tornaré sobre el fons de l'assumpte. Però, formalment, m'agradaria explicar l'iter de la iniciativa. Perquè, com dic, hi va haver aquest compromís de gairebé la totalitat de l'arc parlamentari, també del Govern. Hi va haver, després, dues renovacions d'aquest compromís –en forma, primer, d'una resolució aprovada en el Ple del Parlament, i, després, d'una moció aprovada també en el Ple del Parlament– que insistien en això. L'any 2016, la resolució, l'any 2019, la moció, insistien en la creació del Centre Català d'Empresa i Drets Humans. I és veritat –i crec que també s'ha de dir– que el Pla estratègic de cooperació vigent preveu la creació d'aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans. Però això ha estat ja molt al final d'aquest camí. En aquests quatre anys, quatre anys i escaig, en què les entitats de la societat civil, i també des de l'àmbit acadèmic, es pressionava per tal de que es creés aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans, el cert és que el Govern de la Generalitat de Catalunya, per les raons que sigui –perquè hi ha hagut successius titulars, també, al capdavant del departament, i, de fet, hi ha hagut diferents governs–, doncs, no ha estat capaç de portar al Parlament la notícia de la creació d'aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans. Finalment, doncs, les entitats, perquè no ens podem atribuir l'autoria material de la iniciativa, tot i que hi haguem fet, des dels grups parlamentaris, les nostres observacions i propostes..., però des de les entitats de la societat civil organitzada s'ha impulsat aquesta proposició de llei. Una proposició de llei que, des del nostre grup parlamentari, considerem –com a grup que la subscriu– que conté els requisits necessaris per poder avançar en la seva tramitació legislativa. Que, per raó del seu origen i de la forma amb què es promou, no podem considerar estrictament nostra. No ho faríem ni en el sentit d'atribuir-nos-la, ni en el sentit de renunciar al fet de que en el tràmit legislatiu hi aportem els nostres punts de vista i el que nosaltres pensem o considerem que podria contribuir a la millora del producte final, no?, d'un millor Centre Català d'Empresa i Drets Humans. Però, en qualsevol cas, sí que pensem que cal fer aquest pas que avui demanem a la cambra, que és que s'admeti a tràmit i iniciï el seu procediment, la seva tramitació legislativa. En definitiva, quan els deia abans que faria una reflexió sobre el fons..., intentaré no estendre'm molt i no esgotar el temps, perquè crec que compta amb un ampli consens a la cambra, la iniciativa. Però el cert és que nosaltres entenem que ni els governs ni les cambres legislatives dels països que compten en el si de la seva economia, del seu tràfec social i econòmic, amb societats, amb empreses que, tot i que siguin a vegades transnacionals, tenen capacitat de fer inversions i d'afectar, amb aquestes, a vegades, els drets socials, laborals, el medi ambient i fins i tot els drets dels pobles originaris..., tenen l'obligació, per tant, de regular-ho d'alguna manera. De fet, el 2014, el Consell de Drets Humans de Nacions Unides va aprovar la Resolució 26/9, per l'elaboració d'un instrument internacional jurídicament vinculant sobre les empreses transnacionals i altres empreses respecte dels drets humans. I nosaltres considerem que el que cal fer, tot i que això no sigui ja una realitat tangible, és anar alineant els ordenaments interns cap a aquests objectius que es proposen a nivell internacional. I que confiem en que, més tard que d'hora, s'assoleixin. I aquesta proposició, aquesta iniciativa de crear un Centre Català d'Empresa i Drets Humans va en aquesta línia, no? Nosaltres no pensem que s'hagi de, per dir-ho així, censurar el fet de que hi hagi inversions de les empreses catalanes o que tinguin negoci de Catalunya a l'estranger. El que s'ha de ser és molt curós i molt vigilant de que no hi hagi una contradicció en les polítiques públiques de la Generalitat de Catalunya, en aquest cas, perquè és del que estem tractant, quan, per una banda, amb tota l'acció exterior, de cooperació al desenvolupament que desplega, de promoció de la pau, el respecte als drets humans i a un desenvolupament humà sostenible, fa tota una sèrie de polítiques i fa uns esforços determinats; i, per l'altra banda, podria ser que, si no és prou vigilant i no està prou atenta, no inspecciona prou, doncs, les polítiques de promoció de la internacionalització de les empreses catalanes, o d'altres polítiques, diguem-ne, de foment de les empreses catalanes a l'exterior, es pugui trobar amb que està fomentant dinàmiques contradictòries les unes amb les altres. D'aquí el principi de coherència de les polítiques públiques, que es conté en diverses disposicions del nostre ordenament. Per tant, nosaltres considerem que aquesta és una iniciativa que és congruent amb aquests objectius de que hi hagi una coherència de les polítiques públiques en matèria d'acció exterior. I que, evidentment, doncs, és un pas endavant. Ja ho dic, les empreses, les catalanes i les transnacionals, les empreses de qualsevol tipus, quan inverteixen, com la lògica del nostre mode de producció és la que és, que és, diguem-ne, la maximització del benefici en el mínim temps possible i sense altres consideracions de tipus social, laboral o mediambiental..., i aquestes consideracions és necessari que les continguin els ordenaments, les regulacions, les dels països destinataris de les inversions, però també la regulació internacional, i també les dels països, diguem-ne, a on s'originen aquestes inversions. Aquestes inversions, per tant, són susceptibles de lesionar drets dels pobles indígenes, per exemple perquè no se'ls consultin operacions extractives de recursos naturals, de recursos hídrics, per exemple, o de recursos miners; són susceptibles de violar drets laborals i drets humans. I, per tant, des d'aquest punt de vista, i no em refereixo només a les activitats extractives, també les productives, eh?, també pot passar, diguem-ne, en el cap de la indústria o també dels serveis..., però, en qualsevol cas, nosaltres pensem que és molt important que aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans pugui començar a funcionar. En el fons, de què estem parlant? Estem parlant de la creació d'un organisme públic, una entitat sotmesa al dret públic, que ret comptes a la societat civil, al Parlament i al Govern de la Generalitat de Catalunya, que s'adscriu al Departament d'Acció Exterior, i que té com a finalitats l'estudi, l'avaluació, el control i la innovació normativa en aquest àmbit, en aquest camp del que hem estat parlant. Amb la finalitat, com es deia, de garantir una acció exterior catalana pública i privada que sigui referent en l'àmbit internacional. Això potser és ambiciós, però, en tot cas, que sigui referent en l'àmbit del respecte als drets humans, al dret internacional i als instruments internacionals pel respecte als drets humans. I hi ha una sèrie de funcions que es defineixen a la llei. La llei té tretze articles, tres disposicions transitòries. És una llei, diguem-ne, relativament senzilla de creació d'aquest organisme. Però sí que es preveuen una sèrie de funcions i competències, entre les quals estan prevenir i alertar, amb relació a aquelles activitats exteriors d'empreses que operen a Catalunya que puguin incórrer en una possible vulneració dels drets humans, de la promoció de la pau i del desenvolupament humà sostenible, investigar, inspeccionar i fer seguiment de les queixes formulades per aquestes possibles vulneracions. Queixes que es poden remetre al centre, bé per part de persones o comunitats directament afectades o per part d'entitats i organitzacions socials. Aquest centre podrà requerir a les empreses per tal que proporcionin la informació necessària per a l'esclariment dels fets denunciats. I, com a conseqüència d'això, també es preveu, entre les funcions del centre, el poder sancionar les empreses que no responguin, o ho facin de manera insuficient o inadequada, als requeriments del centre. Per tant, no és tant una potestat sancionadora que respongui directament als fets que s'imputessin, sinó al fet de no proporcionar la informació o la documentació que es requereix des del centre. També, entre les funcions, hi ha la d'elaborar propostes que garanteixin la inclusió per part de l'Administració pública de Catalunya de clàusules basades en els drets humans; l'elaboració d'instruccions vinculants que obliguin a la inclusió en els processos de suport i acompanyament a la internacionalització de les empreses, criteris de transparència i garantia en matèria de drets humans; l'assessorament i la formulació de propostes i recomanacions al Parlament, al Govern, i també a altres òrgans de l'Administració; l'elaboració d'un informe anual d'activitats, i l'impuls d'accions d'innovació normativa en l'àmbit, és a dir, propostes, diguem-ne, de lege ferenda. I també, plenament conseqüent amb això, vetllar perquè les administracions competents apliquin i desenvolupin aquestes recomanacions i aquestes resolucions emeses pel centre, així com assumir altres tasques que li siguin encomanades per llei. Els estalvio l'apartat de l'organització, estructuració i funcionament ordinari del centre que es preveu a la normativa, perquè, certament, no hi ha grans novetats. És a dir, és una formulació molt clàssica, des d'aquest punt de vista. I, certament, participada per la societat civil, la qual cosa en el nostre ordenament tampoc és una innovació. Comptem amb casos com l'ICIP o d'altres organismes que ja tenen aquesta estructura. I, per tant, els estalvio això, ni que sigui per complir amb la promesa de no esgotar el temps. Moltes gràcies, diputats i diputades.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Susanna Segovia. Endavant.
Bon dia, diputats, diputades, president. Nosaltres, des de Catalunya en Comú Podem, considerem que avui és també un dia històric al Parlament de Catalunya. És un dia històric que arriba amb un cert retard, tampoc ens enganyem. La creació del Centre Català d'Empresa i Drets Humans és un deure que fa molts anys que té pendent el Govern de la Generalitat de Catalunya, i també aquest Parlament. Ja s'ha comentat que la primera vegada que explícitament aquest Parlament va aprovar, i per unanimitat, la creació d'un Centre Català d'Empresa i Drets Humans va ser el 3 de novembre del 2016. O sigui, fa quatre anys. De nou, es va aprovar en una moció de l'11 d'abril del 2019, la Moció 78/XII. A totes i cadascuna de les compareixences dels diferents consellers d'Acció Exterior que hem tingut al llarg d'aquesta legislatura, des del nostre grup hem interpel·lat i hem preguntat sobre quina era la situació i en quin nivell estava aquest acord i aquest compromís de creació d'aquest Centre d'Empresa i Drets Humans. Normalment el que vam obtenir van ser allargues, respostes poc clares, poc concises, no? El conseller Maragall ens va arribar a dir que ja hi havia un esborrany que ja s'estava treballant. El conseller Bosch, després, ens va dir que aquest esborrany estava a Empresa i que era Empresa qui ho tenia bloquejat. I amb el conseller Solé no n'hem pogut parlar gaire, però també ens ha dit que sí que era un tema. Per tant, és un tema en el que nosaltres anem tard. Però, finalment, estem fent un debat que acosta una mica més que la creació d'aquest centre sigui una realitat, malgrat estar al final d'aquesta legislatura. I estem en aquest punt del debat, estem en aquest punt de la creació del Centre Català d'Empresa i Drets Humans no gràcies al Govern, tampoc crec que gràcies als grups parlamentaris i als partits polítics. Estem en aquest punt gràcies a les entitats i a les organitzacions de la societat civil que treballen en temes de desenvolupament i drets humans a Catalunya. Han sigut elles les que hi han posat recursos; han sigut elles les que han posat persones a treballar-hi; han sigut elles les que hi han posat les idees, les que han liderat aquesta proposició de llei que estem aquí defensant ara els grups parlamentaris. Elles, a través del Grup d'Empresa i Drets Humans de Lafede, de la Taula catalana per Colòmbia. I, si m'ho permeten, enumeraré totes les entitats que estan dintre d'aquest grup, perquè crec que és necessari i és important començar per l'agraïment a la feina que han fet elles i per reconèixer-los realment la propietat i la titularitat d'aquesta proposició de llei que nosaltres defensem. Com dic, el Grup Català d'Empresa i Drets Humans està conformat per quinze entitats, que són de dues plataformes de segon nivell. Per una banda, Lafede.cat, Organitzacions per la Justícia Global. Per una altra, la Taula catalana per la pau i els drets humans a Colòmbia. Hi han també persones expertes del Transnational Institute, de la Universitat Autònoma de Barcelona, de la Universitat de Barcelona, de la Universitat de Girona, de la Universitat Rovira i Virgili, de la Universitat del País Basc i quinze entitats, com dèiem, que són Alianza por la Solidaridad, Alternativa, Intercanvi amb Pobles Indígenes, Amnistia Internacional Catalunya, Centre Delàs, CooperAcció, Entrepobles, Fundació Pau i Solidaritat, Justícia Alimentària Global, Justícia i Pau, Novact, Observatori DESC, Observatori del Deute en la Globalització, Setem, Suds, i, com a entitat observadora, Brigades Internacionals de Pau a Catalunya. Com es pot veure, és un grup gran, és un grup important, que aplega moltes de les organitzacions que més treballen a Catalunya i a nivell internacional en la defensa dels drets humans. Per tant, és una proposta que té darrere pensament, que hi ha estratègia i que hi ha justificació –política, tècnica i jurídica. Per això nosaltres estem orgulloses d'haver pogut signar aquesta proposició que ve de la societat civil. I per què és necessària la creació i la urgència d'aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans? Catalunya és un país solidari, i ho ha sigut sempre. Des de l'acampada de l'any 1994 pel 0,7. És un país que està ple d'un teixit organitzat ric i divers, per tot el territori. Més concentració a Barcelona, però per tot el territori trobem nombroses fires de la solidaritat, entitats més grans, més petites, mitjanes, que estan implicades en projectes de cooperació al desenvolupament, que organitzen campanyes de defensa de drets humans, que donen suport a aquells països que estan en guerra, en conflicte, en vulneració. És un teixit social ric en la construcció de la pau, i d'això també tenim moltes de les eines que es dota aquest Govern per poder fer la seva acció exterior, com per exemple el Consell Català de Foment de la Pau o, com ja s'ha dit, l'ICIP, o com l'Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament, totes elles resultat d'una llei, d'una llei que en realitat també és resultat de la reivindicació d'aquestes organitzacions. La Llei de cooperació al desenvolupament, del 2001, que nosaltres considerem la principal eina que té la Generalitat per fer acció exterior, especialment ho va ser de l'any 2004 al 2010, quan va haver-hi una aposta veritable, estratègica, de desenvolupar una política pública de cooperació transformadora i amb recursos necessaris. Però, com tots sabem també, i no és cap secret, va ser una de les principals que més va patir la retallada de recursos del Govern d'Artur Mas i el Govern de Convergència i del Govern de l'austeritat. Aquesta llei que parlem, del 2001, ja fixava que s'havia d'arribar al 0,7 per cent dels ingressos propis de la Generalitat destinats a ajuda oficial al desenvolupament l'any 2010. Estem molt lluny, estem pràcticament al 0,4 –ara hi vaig. És una reivindicació històrica, com ja dèiem, des de l'acampada de l'any 94. Disset anys després, doncs, com dèiem, estem molt lluny. L'any que es va assolir el percentatge més alt va ser el 2010, amb el 0,43. Després la retallada va ser tal, que pràcticament es va desmantellar tota la política de cooperació, d'ajut oficial al desenvolupament, i, pràcticament, l'Agència Catalana de Cooperació, amb un ERE que va acomiadar més de la meitat del seu personal, gairebé cinquanta persones. Nosaltres creiem que ara s'està fent un esforç per recuperar pressupostàriament els nivells de la cooperació al desenvolupament. Nosaltres ho vam posar, per exemple, com una de les prioritats a l'hora de les converses que van donar com a resultat els pressupostos que s'han aprovat aquest 2020. Creiem que l'escenari i l'acord del Govern d'arribar al 0,7 per cent l'any 2030 es podria millorar i es podria avançar, però és un acord que el Govern va fer amb les entitats i vetllarem perquè s'acompleixi. Però és que de res servirà destinar-hi més recursos cada vegada si no apostem, com ja s'ha dit, per la coherència de la política, és a dir, que amb una mà no fem malbé tot allò que amb l'altra mà estem intentant contribuir a millorar. De res servirà arribar al 0,7 per cent si amb la resta del 99,3 per cent restant no es mantenen aquests principis de coherència de l'acció política de la Generalitat. Si destinem recursos de l'ajuda oficial al desenvolupament a protegir defensores de drets humans, però des d'un altre departament contractem i comprem productes i serveis a empreses que vulneren aquests drets humans, com per exemple empreses que poden estar operant a Colòmbia, com per exemple el grup català TSB, que és el primer operador marítim espanyol de terminals portuàries que opera al port de Buenaventura, i que ja s'ha vist clarament que hi ha vinculació entre la privatització d'aquest port i un augment de la violència en aquesta zona de Colòmbia. Si fem plans d'acció contra l'emergència climàtica, però contractem empreses que tenen denúncies per part de pobles indígenes per vulnerar els seus drets ambientals i els seus drets culturals, doncs, tampoc estarem resolent res. Si fem una aposta per l'energia elèctrica com a alternativa als combustibles fòssils però no tenim en compte les vulneracions de drets i vulneracions ambientals que es donen en aquells països que estan produint liti, o les ingerències estratègiques i polítiques que està havent-hi en països productors de liti, com per exemple Bolívia, doncs, tampoc estarem avançant res. Si destinem recursos als programes internacionals de suport al poble palestí o a ONGs catalanes que treballen amb el poble palestí per ajudar la seva població desplaçada i refugiada i per posar fi al conflicte que ja fa desenes d'anys i dècades que estan patint, però després des d'Acció, que és una àrea vinculada a la Generalitat de Catalunya, del Departament d'Empresa, es promouen missions comercials per enfortir la cooperació entre empreses catalanes i empreses de ciberseguretat israelianes, doncs, tampoc estem fent res, tampoc està ajudant. Això no és coherència de polítiques. O la gran quantitat d'empreses que operen a Catalunya i que es beneficien justament del règim d'ocupació israelià a Palestina. Jo crec que tota aquesta informació que els estic dient la poden trobar més àmplia, més treballada, a la web d'alertadh.org; també de Lafede, del Grup d'Empresa i Drets Humans, i els recomano que hi entrin perquè és justament la feina que estan fent les entitats i que hauria de fer aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans, amb recursos públics i amb polítiques públiques. I això és el que es planteja amb aquesta proposició de llei: treballar des d'aquest centre per a una estratègia de coherència de polítiques efectiva, que no sigui un paper més, un document més o un protocol més, sinó que tingui recursos i voluntat política; que s'aposti per mecanismes de compra pública, que vetlli perquè no es contractin béns i serveis amb empreses que poden estar vulnerant drets humans a d'altres països. Per això també ens cal saber quines són aquestes empreses que poden estar fent aquestes vulneracions, i per això ens cal un centre autònom, un centre independent, amb recursos que depenguin, que pengin, orgànicament, del Departament d'Acció Exterior, com per exemple fa l'ICIP, però que no hi tingui una vinculació política directa, sinó que sigui un ens on es garanteixi l'autonomia de la seva acció. I això és una de les qüestions que en la part de governança de la proposició de llei que es planteja justament es vetlla molt, i és garantir aquesta autonomia de qualsevol interès empresarial o de qualsevol interès polític d'incidir en el resultat i en la feina que pugui fer aquest centre. Les funcions no m'estendré en detallar-les, ja ho ha fet el diputat Pedret anteriorment. Crec que també estan al document de la proposició de llei, però ens semblava important que es puguin dir aquí. Nosaltres destaquem, sobretot, aquesta capacitat de fer seguiment i avaluació de l'impacte; que tingui aquesta capacitat de rebre i investigar les denúncies que es fan, d'emetre informes, i, sobretot també, aquesta capacitat de sancionar aquells que no donin la informació, i a més a més que hi hagi realment un mecanisme clar de que la Generalitat de Catalunya hagi de fer cas i hagi de respondre a les resolucions que emeti aquest centre. O sigui, tampoc el que necessitem és un centre que faci uns informes molt ben treballats, molt ben argumentats, que atengui aquestes queixes, que les investigui, però que després aquests informes es quedin penjats en una web i no tinguin un impacte en el que dèiem, l'estratègia de coherència de polítiques de la Generalitat de Catalunya. I en tenim altres exemples a nivell internacional. Tenim, per exemple, l'exemple de França, no?, que és una llei francesa sobre el deure de vigilància. Hi han processos de debat similars a aquest a Alemanya, a Suïssa, hi ha la iniciativa internacional per avançar cap a un tractat vinculant. Creiem que el que està fent Catalunya ara és posar-se al capdavant d'aquestes iniciatives, i també, com ja s'ha dit, estem acabant la legislatura. Probablement, no podrem finalitzar el debat d'aquesta llei que avui inicia el seu tràmit de debat, però també hem considerat que era important tenir aquest debat abans d'acabar la legislatura i, sobretot, que aprofitem, tots els grups que la signem, i potser uns altres que s'ho pensin de cara a la legislatura vinent, de comprometre'ns a que si aquesta proposició decau perquè acaba la legislatura abans de que es pugui aprovar en aquest Parlament, que hi hagi realment el compromís de tots els grups de que sigui una de les primeres iniciatives que registrem a la propera legislatura, mantenint i respectant el text que proposen les entitats, i que llavors sigui en la propera legislatura que puguem fer el debat, i que la creació del Centre Català d'Empresa i Drets Humans sigui una realitat, ara ja sí, el 2021. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Carles Riera. Endavant.
Gràcies, president. Bé, ens sembla que és una evidència que hauria de ser compartida que les activitats econòmiques de grans corporacions poden arribar a comportar greus vulneracions de drets humans. I això no és una hipòtesi, és una evidència, malauradament, acompanyada per dades objectives i dramàtiques arreu del món, especialment en contextos de conflicte o en relació amb l'explotació de recursos naturals en el context d'ecosistemes fràgils i contextos socials desiguals i empobrits, en els quals les empreses implicades fomenten la feblesa institucional i democràtica. I em sembla que és important assenyalar aquesta qüestió. No es tracta només de situacions que es produeixen en contextos institucionalment febles, sinó d'empreses que dediquen recursos, que inverteixen, per tal de que aquests àmbits institucionals d'aquests països i territoris continuïn sent febles per tal de tenir una major capacitat d'actuació i per tal de maximitzar els seus beneficis empresarials a través d'actuacions que, efectivament, aprofitant aquest marc de feblesa institucional, vulneren drets humans i ambientals. Em sembla que és important assenyalar aquesta qüestió. Sovint els estats es troben amb dificultats per evitar i sancionar les vulneracions de drets humans derivades de les activitats econòmiques de les grans empreses, en especial les de tipus transnacional que actuen en països, com dèiem abans, en aquest context de debilitat institucional. Però també hem d'assenyalar que hi han estats que en són còmplices; són còmplices de l'actuació de les empreses que hi estan vinculades per tal de maximitzar els negocis d'aquestes empreses vulnerant drets humans i ambientals. Un cas evident i ben proper és el de l'Estat espanyol amb la venda d'armes. És un estat còmplice de la vulneració de drets humans a molts llocs del món, i, en alguns contextos, de forma especialment dramàtica. És per aquest motiu que l'any 2014 el Consell de Drets Humans de les Nacions Unides va aprovar, com vostès saben, la Resolució 26/9, per a l'elaboració d'un instrument internacional jurídicament vinculant sobre les empreses transnacionals i d'altres empreses respecte dels drets humans. Pel que fa a la legislació que volem tirar endavant a partir d'aquest moment, a partir d'avui, és important assenyalar que donat que la seu social de les empreses amb activitat transnacional és cada vegada menys determinant, quan en la present llei anomenem les paraules «empreses catalanes ens referim no només a les empreses amb seu a Catalunya, sinó a totes aquelles que tenen algun tipus de vinculació amb el territori català en qualsevol de les seves activitats. Per tant, estem parlant d'un àmbit amplíssim d'empreses i de corporacions. Bé, com ja ha assenyalat la portaveu que m'ha precedit, malauradament, hem de constatar que aquesta problemàtica i que aquest objectiu, el que ens proposem amb aquesta llei, no ha estat una prioritat ni dels governs de la Generalitat, ni tampoc, malauradament, de les majories d'aquest Parlament. Certament, hem de fer autocrítica i reconèixer que són les entitats, que són les ONG, que és la societat civil, el món acadèmic –no tornaré a fer la llista, ja ho ha fet la diputada Susanna Segovia..., però tot el nostre agraïment i felicitació al Grup Català d'Empresa i Drets Humans per la tenacitat, l'encert i l'esforç en la seva tasca promotora d'aquesta iniciativa. Efectivament, l'11 d'abril del 2019, el Ple del Parlament aprova la Moció 78/XII, en què torna a reafirmar el seu compromís de forma unànime pel que fa a la creació d'aquest centre. I, en aquest sentit, nosaltres volem posar sobre la taula la nostra preocupació, la nostra inquietud, per aquesta deixadesa, negligència o falta de motivació que han tingut els governs de la Generalitat històricament en aquest tema, però també per la falta d'interès i motivació d'aquest Parlament, i especialment dels grups parlamentaris que avui no donen suport a aquesta iniciativa. Clar, no volem pensar que no hi donen suport perquè ja estan d'acord amb que l'activitat empresarial necessàriament hagi de comportar vulneració de drets humans i ambientals, que això forma part d'allò que els agrada dir «externalitats, que forma part del negoci i que s'ha d'assumir com la normalitat. Esperem que vostès no estiguin intentant naturalitzar les vulneracions de drets humans com una lògica indefugible i necessària de l'activitat econòmica. O no els volem suposar la ingenuïtat o la innocència –que no podria ser més que malvada, diguéssim– de pretendre que el mercat té la capacitat, eh?, té la capacitat d'autoregular-se per tal de que aquestes vulneracions no es produeixin. Ens ho hauran d'explicar, en tot cas, perquè, altrament, no entenem per què no hi ha una major implicació o una major prioritat en aquest tema. Per tant, i en conseqüència, per anar acabant, el Centre Català d'Empresa i Drets Humans s'ha de configurar com un organisme públic, independent, dotat de personalitat jurídica –efectivament, tal com s'ha dit– pròpia, i constituir una entitat de dret públic amb plena autonomia i independència que reti comptes a la societat civil, al Parlament i al Govern de Catalunya. Certament, ja tocava, tocava arribar a aquest moment, i celebrem que aquest debat en el Parlament de Catalunya doni llum verda i doni inici de forma seriosa a aquest procés. Mentre nosaltres parlem d'això, mentre nosaltres intentem impulsar aquesta iniciativa, sabem que des de fa temps, per exemple, i només per posar alguns exemples que són significatius i que, tal com ha dit la diputada Susanna Segovia, poden trobar a la web de les entitats promotores, treballadores de Zara i de Mango denuncien la persecució i la repressió sindical d'aquestes empreses a diversos territoris, com per exemple a Myanmar; cauen assassinades un 13 per cent de les activistes ambientals al món, i un altre 18 per cent són víctimes de violència; es produeixen vulneracions constants de drets socials i laborals en el sector de la mineria, tèxtil, càrnic, agrari, destrucció forestal i de comunitats, aprofitant el context de la Covid-19, que ha afavorit aquesta multiplicació d'activitats il·legals en territoris i en comunitats de tipus extractivista; actuacions de complicitat amb l'apartheid a l'Estat d'Israel contra el poble palestí, etcètera. És a dir, podríem fer una llarguíssima llista del que està passant mentre encara no tenim aquí aquest centre que, si més no, assumeixi la responsabilitat des del nostre país de tenir aquesta activitat de control. I vull insistir-hi: considerem que aquest centre no ha de ser només un centre d'estudi, un centre de recerca, i que faci informes i recomanacions, ha de ser un centre de control i, per tant, que tingui capacitat inspectora i sancionadora, que tingui capacitat de denúncia als mitjans de comunicació i de promoure o facilitar les denúncies a les instàncies nacionals i internacionals que convinguin. Òbviament, també és molt important –i acabo, president– evitar que la contractació pública catalana compti amb aquestes empreses. Un cop una empresa és denunciada, l'Administració pública no li ha de contractar ni un servei, efectivament. I, d'altra banda, òbviament, també és molt important que vinculem aquest programa amb el de defensores de drets humans i ambientals. Felicitacions a les entitats i el nostre compromís per donar continuïtat i culminació a aquest projecte en aquesta legislatura i en la següent. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Adriana Delgado.
Bon dia. Gràcies, president. Diputats, diputades, conseller, treballadors. Primer de tot, em sumo, doncs, a aquest agraïment i a aquest reconeixement als representants de les diverses entitats. Jo especialment voldria citar Lafede i la Taula per la pau a Colòmbia, però són d'altres que han fet aquest treball continu i constant en aquesta proposta de creació de centre d'estudi, d'avaluació i control de les empreses catalanes o amb activitat a Catalunya que treballen a l'exterior perquè vetllin pel compliment dels drets humans, perquè, lamentablement, i ja ho han comentat anteriorment els companys, doncs, hi ha grans empreses, hi han grans corporacions que amenacen i vulneren aquests drets i són necessaris mecanismes de control d'aquest tipus. Per aquest motiu, també reitero la importància, doncs, del debat i d'aquest pas que fem avui al Parlament. Voldria recordar que tant el Parlament com el Govern, i sobretot de la mà del Departament d'Acció Exterior, s'han compromès en diverses ocasions amb aquest objectiu, donant resposta a aquesta mobilització i petició per part de la societat civil. És així, ho han liderat ells, però també és cert que s'han concretat algunes actuacions. Com a mínim aquí, i sent-hi jo, doncs, vam començar a parlar amb les entitats d'aquest tema el juny del 2016 en una jornada en què tots –tots– els grups parlamentaris vam acordar estudiar-ne la creació i vam aconseguir, al cap d'uns mesos, consensuar una proposta de resolució. Hi ha hagut també acords posteriors, Esquerra ens hem sumat a tots ells, a aquesta proposta i a les anteriors, en aquest cas amb PSC, Junts, comuns i la CUP, perquè el nostre compromís és ferm i explícit pels drets humans en tots els àmbits. I, per tant, sempre que es tracti, sempre que s'ha tractat al Parlament aquest tema, doncs, hi hem estat, hi som i hi serem en el futur. És una proposta, com dèiem, que s'ha de treballar, sobretot per aquests moments de final de legislatura, però el compromís és que això, doncs, avanci. En les diferents intervencions sobre la creació d'aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans sempre he comentat que allò que demanem que es compleixi a casa nostra, doncs, també hem de demanar que es compleixi en altres llocs, i que hem d'exigir que empreses i governs siguin respectuosos amb els drets humans, drets laborals i mediambientals, amb la diversitat, amb la sobirania dels pobles, amb no practicar l'evasió fiscal ni el frau. Tots coneixem casos d'empreses transnacionals que han actuat amb impunitat en països on hi ha desigualtats, països empobrits, en molts casos, doncs, amb conflictes bèl·lics, amb recursos naturals explotats, i que s'han vist implicades en catàstrofes mediambientals i contra els drets humans. Per tant, doncs, aquesta proposta de proposició de llei ha d'anar, en definitiva, buscant la coherència que hem esmentat en diferents ocasions en les nostres polítiques de cooperació i drets humans i en la internacionalització de les empreses catalanes que no tinguin impactes negatius, doncs, a l'exterior. Evidentment, el que ens tornen a demanar les entitats que treballen en aquests temes és que no hi hagi aquesta impunitat jurídica i que anem més enllà, fem un pas més, que creem, doncs, normatives vinculants, mecanismes de control i de reparació, com seria, en aquest cas concret, el d'aquest centre. Però insisteixo que no partim de zero, ja s'hi ha treballat i es treballa en diverses actuacions sobre internacionalització de les empreses i compliment dels drets humans, com de fet recull el mateix preàmbul de la proposta de proposició de llei. Tenim la Llei d'acció exterior, que ja inclou temes d'internacionalització i respecte pels drets humans, la Llei de cooperació al desenvolupament, els diversos plans de cooperació al desenvolupament, també la col·laboració-cooperació entre la Direcció General de Cooperació i l'agència Acció. De fet, es va elaborar un decàleg de conducta ètica per a empreses catalanes que realitzen activitats econòmiques a l'exterior fa només uns mesos. Per tant, en tot aquest trajecte, voldria recordar i defensar la feina feta en aquest àmbit des del Departament d'Acció Exterior, i especialment pel conseller Raül Romeva, ara injustament empresonat, en l'elaboració d'una estratègia integral d'empresa i drets humans que es va discutir amb entitats, amb ONGs, es va discutir amb sectors empresarials, cambres de comerç, també amb els grups parlamentaris, i s'havia avançat, estava preparada, estava avançada, i incloïa, entre d'altres elements, la previsió dels treballs que han de permetre determinar i desplegar aquest centre d'estudi i avaluació dels impactes de les empreses a l'exterior. També es va treballar en un codi ètic de protecció dels drets humans i la igualtat de gènere per a la internacionalització responsable de les empreses catalanes. I al Parlament també es van organitzar diverses jornades perquè poguéssim conèixer les experiències nacionals i internacionals sobre empresa i drets humans de personalitats, doncs, de l'àmbit acadèmic, social i jurídic. Tota aquesta feina també va quedar aturada en el seu moment, va quedar aturada pel 155. I també hem de recordar que va ser molt complicat engegar l'actual legislatura –i, evidentment, torno a referir-me al conseller Romeva– amb absències destacades. En tot cas, cal seguir avançant, és així, cal seguir avançant amb el previst, perquè cal avançar, perquè hem recordat, doncs, aquestes situacions d'aquestes empreses que vulneren els drets humans. Tot i les dificultats, els responsables polítics, doncs, sobretot diria del Departament d'Acció Exterior, evidentment, però també d'Empresa, han d'agafar aquestes propostes preparades a nivell tècnic, discutir-les políticament i abordar el tema d'una forma global i amb estàndards internacionals, aprovant, com sempre hem defensat des d'Esquerra, una estratègia d'empreses i drets humans amb mesures concretes que serveixi de marc per a posteriors desenvolupaments, i que sí que també inclogui la creació d'aquest centre, un organisme públic, independent, paritari que ha de retre comptes a la societat civil, al Parlament i al Govern. Nosaltres també voldríem destacar –crec que ho ha fet la companya Segovia– que el que fa realment referent aquest centre és aquesta capacitat de rebre queixes i denúncies específiques, que aquells col·lectius afectats directament per les empreses puguin adreçar-se a aquest centre i aquest pugui engegar un procés d'investigació i de diàleg, i que, a més, doncs, tingui aquesta capacitat sancionadora quan les empreses no facilitin tota la informació que requereixi l'Administració. Per tant, sí, creem el Centre d'Empresa i Drets Humans, però hem d'anar més enllà de l'existència d'aquest instrument, com passa en els països més avançats, que tenen una estratègia, un pla d'acció nacional o una llei d'empresa i drets humans, com havia treballat el conseller Romeva. Polítiques així han de situar-nos com a país referent en l'escena internacional en la promoció de la defensa i el respecte de la pau, dels drets humans i del desenvolupament sostenible, el dret internacional del treball i les normes internacionals sobre medi ambient. Per tant, treballem aquesta estratègia nacional d'empresa i drets humans, que a l'hora també de posar-la en pràctica tingui una aplicació real i efectiva. Per tant, doncs, endavant amb l'inici d'aquest tràmit parlamentari perquè pugui, aquest centre, esdevenir real. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Francesc de Dalmases. Endavant.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputades, diputats. Avui tornem a refermar que Catalunya és un país de drets, ho refermen des de les institucions públiques, però ho fem sobretot gràcies a una societat civil organitzada que és punta de llança en la defensa de drets. Perquè, malgrat la història, la repressió continuada a nivell social, polític i econòmic –per cert, que no s'atura..., volem fer un parèntesi per tornar a denunciar l'anormalitat i l'aberració que significa la inhabilitació del president Torra. Dèiem que, malgrat aquesta repressió i aquesta història de repressió continuada, la societat civil organitzada ha continuat fent una feina imprescindible de substitució, no tancada en si mateixa, oberta al món. I, per tant, aquest Centre Català d'Empresa i Drets Humans és una nova baula d'aquest país de drets que volem. Per tant, en primer lloc, moltes gràcies a totes les persones, a totes les organitzacions que des de la societat civil organitzada ho han fet possible. Avui, una vegada més, aquest Parlament mira de ser obedient, obedient a les demandes i a les propostes que li presenta la societat catalana. I, per fer-ho, sabeu que paguem un preu altíssim; que l'hi preguntin a la presidenta Forcadell, que l'hi preguntin al president Puigdemont, que pateixen exili i presó precisament per mantenir aquesta obediència. Creiem que és un pas, el que fem avui, en la bona direcció, en la molt bona direcció. Perquè aquesta societat civil organitzada ens identifica com a país. També ens identifica com a país una ciutat emprenedora, amb capacitat d'arribar a acords econòmics i empresarials arreu del món. En moments de dificultat política, econòmica i social com la que vivim, que l'emprenedoria, la petita i mitjana empresa i les cooperatives, i tothom qui fa rutllar aquest país, funcionin és una bona notícia. També ara. I, en aquest sentit, lligar empresa i drets humans no és cap peatge, és un valor afegit a les nostres empreses, per als nostres empresaris i per als nostres emprenedors. Empreses que la immensa majoria fan les coses bé, fan bé la seva feina i cal que tinguin aquest reconeixement i cal que també puguin afegir-se a aquesta voluntat de formar part d'un país que fa dels drets una marca d'explicació a l'interior i a l'exterior. Perquè cal que tot allò que fem s'amari d'aquesta concepció. Fora del camp de joc de la democràcia, fora del camp de joc dels drets humans, no hi ha joc, no hi volem cap joc, ni polític, ni econòmic, ni social. Però també vull que comencem aquest tràmit parlamentari... Tinc una mala notícia, i és que, com totes les normatives que neixen d'aquest Parlament, tindrà una espasa de Dàmocles a sobre, que és l'aparell repressiu de l'Estat, que va des de les clavegueres fins al Tribunal Constitucional. Jo no sé què farà el Gobierno de comuns i socialistes amb aquesta iniciativa. Sí que sé el que fa ara, i és desobeir per norma totes aquelles normatives internacionals en relació amb la defensa i la promoció dels drets humans. Ni acords internacionals assolits i plenament consolidats com els del tràfic d'armes –després en faré una menció expressa– no els compleixen. Per tant, seria interessant que en matèria de drets humans –nosaltres l'hi reclamem a aquest Govern, però que cadascú ho reclami als gobiernos on forma part– hi hagués una coherència en les polítiques. Per exemple: és possible avui fer una gran defensa d'aquest Centre d'Empresa i Drets Humans i fer aquestes proclames a favor dels drets humans i formar part d'un Govern que ha augmentat la repressió i les accions punitives a la frontera sud? És compatible defensar els drets humans avui aquest matí quan s'anuncia que el Govern torna a posar en marxa els centres d'internament d'estrangers, que són centres de detenció il·legal? Que forces polítiques es van comprometre a tancar, però deien: «És que nosaltres només som un ajuntament, no podem fer res; i ara que són Govern tampoc «podem fer res? És compatible, això? És possible defensar aquest centre i ser en un Gobierno que ha augmentat la repressió i les accions punitives a la frontera sud, els dèiem? És compatible amb haver construït –no el Govern anterior, el d'ara– una frontera al sud amb una tanca que fa un metre més que la que volia Trump amb Mèxic? En un context de conculcació continuada de drets socials, de drets civils, de drets polítics, de drets econòmics a l'Estat espanyol, ens fa por que això que fem avui, que és una molt bona notícia, hi insisteixo, i que és una passa endavant, ens distregui de la greu situació dels drets humans a l'Estat espanyol, i és sobre el que els volíem fer reflexionar avui. En aquest Estat espanyol, on es condemnen rapers per cantar i dir veritats com càntirs, com el cas de Valtònyc; on es condemnen activistes com l'Adri o es manté en presó preventiva injustificable en Dani Gallardo; on ara es persegueix les universitats, el darrer exemple, aquelles coses que deien que només passaven en dictadura; on, com us deia, es persegueix i s'inhabilita un president per defensar la llibertat d'expressió i d'opinió... I estem tranquil·lament fent una sessió al Parlament mentre tenim la presidenta Forcadell condemnada i la resta de la Mesa, pendent de sentència. No és un retret buit. Els ho dic amb absoluta tristesa i decepció. Què estan fent? Què està passant amb els drets humans a l'Estat espanyol? De veritat els sembla coherent avançar en el coneixement i el reconeixement i la promoció dels drets humans des del Parlament de Catalunya i fer veure que no som conscients de la crisi democràtica i de drets humans que protagonitza el Govern espanyol actualment? Ens preocupa tractar els drets humans en compartiments aïllats, perquè tot han de ser vasos comunicants. A Grècia, Alba Daurada és una organització criminal, mentre que a l'Estat espanyol, comuns i socialistes governen –i Esquerra i Ciutadans sembla que es barallin per veure qui els dona més suport– mentre l'extrema dreta marca el rumb estatal, mentre el seu paper preponderant d'acusació particular en judicis polítics, en complicitat amb la policia, els jutges i la Guàrdia Civil i la seva fiscalia, segueix fent estralls, segueix fent estralls en la democràcia. Què fan amb una fiscalia que segueix els dictats de l'extrema dreta? Callar. Què fan culpabilitzant la víctima, el president Torra, i no assenyalant les organitzacions demofòbiques que assetgen els principis democràtics essencials i les persones que els defensen? Una notícia d'ahir en un país on el deute ja supera el PIB del país –del grup Prisa, eh?–: «El mayor contrato de la historia del ejército de tierra blinda la industria militar española. El subtítol encara és millor: «El acuerdo del vehículo Dragón deja abierto el precio final, pero garantiza el beneficio a las empresas. Això ho sumem als 350 blindats que han comprat en plena crisi i l'augment de set mil militars per a l'exèrcit en plena pandèmia. Expliqui'm com comptabilitzen aquesta fórmula d'acompanyament a les empreses catalanes a la seva feina a l'exterior, que majoritàriament fan, i fan bé, amb notícies casposes, velles i contràries a qualsevol concepció moderna no ja dels drets humans, sinó de l'acció comercial exterior i de la gestió política del dia a dia. He començat dient que aquest era un país de drets, que ho era molt abans de la recuperació de les institucions pròpies d'aquest país, que ho va continuar sent i que ho continua sent ara. Que l'aposta pels drets i per la democràcia és tan forta, que tenim mig Govern a l'exili i l'altre mig a la presó, precisament per defensar aquests drets. Que, malgrat tot, no ens centrem en la nostra lluita, perquè sabem que la lluita pels drets humans és una lluita global. O hi són tots per a tothom i arreu o no hi ha drets per a ningú enlloc. Si avui ens felicitem d'aquesta iniciativa és perquè trenca la dinàmica que hi ha algunes àrees i algun tipus d'organitzacions que són les responsables de vetllar pels drets humans. És fals, és una causa comuna, és compartida i ha de ser transversal. Que hi sigui present el món de l'economia, el món de l'empresa és positiu, i, per tant, tots ens hem de felicitar d'aquesta iniciativa, perquè quan no passa, quan no és transversal, quan no és arreu, es converteix en una realitat incòmoda. I ho patim, i ho patim diàriament. Molts recordareu que a la Comissió d'Acció Exterior quan rebem visites d'organitzacions de defensa dels drets humans d'Europa o de qualsevol part del món, alguns diputats, i no precisament del bloc del 155, s'incomoden quan al final de la reunió, que mirem que sigui tot el positiva i tot lo profitosa possible, els recordem que és una falsa normalitat, la que veuen quan venen a aquest Parlament, quan arriben a aquest Parlament, i els dieu: «Heu de saber la normalitat que vivim, heu de saber què passa amb l'expresidenta d'aquest Parlament, heu de saber què passa amb l'expresident d'aquest país. Doncs alguns diputats i diputades ens diuen: «Això no ho podríeu fer després en privat? Cal que ho feu quan rebem visites? És que genera incomoditat. Doncs sí, genera incomoditat. Solucionem-ho. Què vull dir, amb tot això? Que com sempre hem fet a Junts per Catalunya, ens comprometem a facilitar el tràmit parlamentari i fer la bona feina que calgui per garantir el bon funcionament del Centre d'Empresa i Drets Humans. Parlarem del nom, perquè ens sembla redundant dir que és el «centre català. Evidentment, que és el Centre Català d'Empresa i Drets Humans. I que ens agradaria que els mateixos grups que avui donaran suport i trauran pit d'aquest avenç deixin d'amagar-se i de posar-se de perfil quan hi ha qüestions que afecten centralment i greument la qualitat democràtica de les institucions espanyoles. S'imaginen que les forces polítiques que donen suport al Govern d'Erdogan de Turquia fessin gaires festes en un centre turc d'empresa i drets humans? Molts d'aquí riurien, oi? Doncs s'equivoquen molt, moltíssim si es pensen que la qualitat de la democràcia turca, del respecte als drets humans a Turquia difereix molt de l'Estat espanyol. Ahir mateix Clara Ponsatí a Brussel·les els treia les vergonyes als representants espanyols i els deia: «Turquia és el principal soci d'Espanya. Deixin de vendre armes de forma il·legal a Turquia. Avui, ara mateix, s'estan assassinant civils armenis i civils turcs amb vendes d'armes que ha fet l'Estat espanyol a Turquia. Aturin-ho, si us plau. Us demanem als que sou, als que decidiu al Govern espanyol, que atureu aquesta venda d'armes que està provocant morts a la població civil a Armènia i al Kurdistan avui, ara mateix. No es tracta de fer discursos buits, es tracta de comprometre's amb una resolució pacífica de conflictes. Deixar de ser agents actius de solucions violentes i de solucions militars que sempre acaben provocant patiment i morts de civils. De fet, ja està passant amb dirigents polítics hongaresos. Turquia ha fet sovint menció de la repressió espanyola contra Catalunya si alguna vegada tímidament la Unió Europea ha fet cap menció en matèria de drets humans. Malgrat tot, seguim preservant i defensant la migradíssima sobirania del Parlament de Catalunya. Malgrat tot, seguim celebrant que debats i acords com els d'avui ens recordin com podria ser un país que més enllà de les sigles hi hagués acord per dir que els drets humans són el camp de joc que no podem traspassar, que no hi ha política en democràcia sense drets humans en la seva dimensió individual i col·lectiva. Per tot això, llarga vida i bona feina el Centre Català d'Empresa i Drets Humans. I com que em queden uns segons, i com a barceloní, avui que parlem de justícia i de drets humans, vull fer un prec a favor de la memòria antifeixista i en memòria de tots els deportats i víctimes del nazisme. Les stolpersteine són petites llambordes creades per l'artista alemany Gunter Demnig en memòria de les víctimes del nazisme. Es col·loquen allà on va viure una víctima del nazisme. Avui mateix el Memorial Democràtic instal·larà alguna d'aquestes llambordes a Esparreguera i a Santa Perpètua de Mogoda. Tenim dues llambordes commemoratives dedicades a Francesc Boix, el fotògraf de Mauthausen, i al president Companys. Inexplicablement, l'Ajuntament de Barcelona fa tres anys que té aturada la seva col·locació. A Europa això només ho fan els ajuntaments dirigits o controlats per l'extrema dreta. Us demano, socialistes i comuns, que sortiu d'aquesta llista i abans del 15 d'octubre, tal com els va demanar el president Torra –encara teniu una setmana–, feu aquest acte de reparació i de justícia històrica amb Francesc Boix i amb el president Companys. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara, per defensar les esmenes a la totalitat presentades, té la paraula, en primer lloc, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Daniel Serrano.
Gracias, presidente. Conseller, diputados, diputadas. Defendemos esta enmienda a la totalidad a esta proposición de ley siendo conscientes de que no va a poder prosperar, pero creemos importante el poder justificar los motivos por los que creemos que esta iniciativa debería decaer, y fundamentalmente son tres. En primer lugar, porque realmente esconde un fin perverso desde el punto de vista político, porque detrás de la creación del llamado Centre Català d'Empresa i Drets Humans, un nuevo organismo político administrativo con la actuación tanto en el ámbito público como en el privado... Como digo, detrás de este organismo hay un fin perverso, porque se ve claramente lo que se pretende con él, que es controlar las actividades de las empresas catalanas que operan en el exterior, así como las actividades de empresas extranjeras que operan en Cataluña. Este es el objetivo real. Otra cosa es que se quiera disfrazar para hacer creer que la acción exterior catalana pública y privada es un referente en el ámbito internacional en el respeto a los derechos humanos, pero en realidad lo que hay detrás, insisto, es este afán controlador y sancionador que tanto caracteriza al separatismo. Por no hablar ya de lo que ustedes entenderán, llegado el caso, por lo que significa «vulnerar derechos humanos, porque en este concepto ustedes quieren meter todo aquello que les interesa, y ya sabemos lo único que les interesa. No hay novedades en ese sentido. Además, creemos que la proposición de ley presenta una visión poco realista de las cosas. Como he dicho anteriormente, es preocupante que se otorgue este rol al nuevo organismo, que es controlar la actividad de empresas catalanas en el exterior, así como la de las empresas extranjeras en Cataluña. Pero es que además de preocupante, es claramente contrario a la territorialidad de las normas, porque creer que Cataluña tiene capacidad para investigar la actividad de empresas en el exterior está totalmente fuera de la realidad –cosa, por cierto, bastante habitual en los grupos parlamentarios que dan apoyo al Govern. Pero sorprende bastante que el Partido de los Socialistas de Cataluña se haya sumado entusiastamente a esta esta propuesta. Porque, insisto, que esta proposición de ley la promuevan los grupos independentistas, que en su ficción consideran que Cataluña es un actor internacional más, pues, entra dentro de la lógica, pero sorprende mucho que el PSC, el partido que actualmente gobierna en España –sorprende, insisto–, que no solo apoye la iniciativa, sino que la promueva, porque en realidad la creación de este nuevo centro a lo que aspira es a convertirse en un instrumento más de la imaginaria política exterior del Gobierno catalán. En segundo lugar, presentamos esta enmienda a la totalidad porque el trasfondo que supura, además, esta proposición de ley, es profundamente injusto. Y es injusto porque lo que da a entender es que las empresas extranjeras situadas en Cataluña o las empresas catalanas en el exterior vulneran los derechos humanos de forma sistemática, y no es cierto. Puede que existan casos aislados, pero es la excepción a la norma. Y, en cualquier caso, para los supuestos en los que se produzcan estas vulneraciones de derechos humanos, en Cataluña ya existen instrumentos jurídicos vinculantes sin tener que recurrir a esta proposición de ley, por ejemplo, la Constitución o los convenios internacionales ratificados por el Estado español. Por tanto, esta proposición de ley es absolutamente innecesaria para combatir este aspecto. Y, por último, presentamos esta enmienda a la totalidad porque tenemos que hacer mención a, nuevamente, las prioridades que tienen algunos grupos parlamentarios. Y creo que siguen confundidos. No sé si ustedes se han enterado de que ahí fuera hay un virus que está provocando un grave problema de salud pública, que está teniendo un impacto brutal sobre la vida diaria de las personas como consecuencia de la crisis económica y social que tenemos encima. Pero ustedes pretenden legislar como si ahí fuera no estuviera ocurriendo nada, y la verdad es que nos deja atónitos que, si en un momento tan grave como el que estamos viviendo no han tenido la sensibilidad de meter en el cajón una iniciativa como esta, no creemos que lo puedan hacer nunca, y seguirán legislando y gobernando solamente para los suyos, como si la vida de las personas ahí fuera no estuviera sufriendo drásticos cambios. Miren, que algunos grupos parlamentarios apostaran por reorientar las prioridades del Govern y el gasto público, reorientado también a la lucha contra la pandemia y la crisis económica y social, ya sabíamos, por mucho que se lo pidiéramos los grupos de la oposición, o algunos de ellos, sabíamos que no lo iban a hacer, y mucho menos el suprimir esa política de creación de entes políticoadministrativos superfluos y caros que solamente hacen procesismo; pero que, en plena pandemia, se estén atreviendo a incrementar dicha estructura nos lleva a la conclusión de que ustedes, algunos de ustedes, de los grupos parlamentarios, son una causa perdida. Y por eso lamentamos una vez más, profundamente, que el PSC se haya sumado a esta iniciativa, porque, insisto, es una iniciativa que está disfrazada para la defensa de los derechos humanos, pero que, realmente, lo que esconde es nuevamente procesismo, procesismo y procesismo. Y con nosotros no ha colado, y de ahí que nosotros presentemos esta enmienda a la totalidad, porque realmente tendría que ir no al cajón, sino al baúl de los objetos perdidos. Muchas gracias, diputados y diputados.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Susana Beltrán.
Gràcies. Aquesta llei..., abans fa un moment es deia: «Això és fruit de l'impuls de la societat civil catalana, que durant molts anys ha estat treballant en aquest tema. Però, així com ha fet referència la diputada d'Esquerra Republicana de que això ja es va començar el 2016 amb seminaris, el Grup de Ciutadans ha estat present i ha estat present també dialogant, parlant amb tots aquests impulsors d'aquesta llei sobre drets humans i empreses, i hi ha estat present també per donar la seva veu, i hi ha estat present també per debatre, cosa que també estem fent ara, i per donar aquesta veu, que no és la mateixa veu que estan donant els grups d'aquest Parlament que estan donant suport a aquesta llei. I segurament moltes de les coses que diré són coses que també he dit, sobretot en les darreres reunions que vam tenir amb els impulsors d'aquesta llei. A mi em fa l'efecte que aquesta llei va contra les empreses. I us faig una reflexió en públic, no?, en veu alta. Els empresaris, no tenen drets? Els treballadors de les empreses, no tenen drets? Dret a continuar amb la seva feina, dret a que no es posi en perill, en risc la seva feina. I, a vegades, dona la sensació, tal com està redactada aquesta llei, que... El diputat Dalmases també, de Junts per Catalunya, deia: «Catalunya és de drets. Però sembla que uns tenen drets i altres, no. Els empresaris no tenen drets? Els treballadors no tenen drets? Doncs aquí no hi són presents, no hi són presents. I vostès, en general, no n'han fet esment. Això, el que es presenta avui, vol ser una llei, però li falten totes les garanties per ser una llei. Inventa un concepte d'«empresa catalana que, permeteu-me l'expressió, és un concepte colonitzador. «Empresa catalana són les que tenen activitat a Catalunya, les que tenen inversions, és a dir, qualsevol pot ser o pot tenir el concepte d'«empresa catalana amb efectes extraterritorials –amb efectes extraterritorials–, és a dir, volen crear un centre amb capacitat de sancionar empreses que tenen la seu a Catalunya, però o que només tenen inversions o que només tenen activitat, és a dir, sancionar totes les empreses del món, pràcticament, que tinguin alguna incidència aquí a Catalunya, és a dir, amb efectes extraterritorials, amb efectes més enllà d'Espanya. I no passa res! I amb això vostès no veuen que aquí hi ha alguna cosa que no funciona, pensant precisament en el respecte dels drets humans. Hi ha també una interferència claríssima en els afers interns dels altres països, no? El fet de poder sancionar empreses que treballen en altres països, això pot provocar conflictes internacionals, això pot provocar conflictes diplomàtics. Això no li ha d'estranyar a ningú. De fet, ja hi han exemples en el món on s'han produït conflictes diplomàtics precisament per això. Aleshores, nosaltres volem crear un centre que contribueixi encara a aprofundir tots aquests conflictes diplomàtics? Però no es tracta de protegir els drets humans? O es tracta encara d'aprofundir en el conflicte, en la confrontació? En aquesta llei ho diu, està pendent –i també, quan hem tingut reunions, els vaig preguntar, a la societat civil que està impulsant això– un instrument jurídic internacional, que segurament tindrà la forma de tractat internacional, perquè segurament no serà una decisió del Consell de Seguretat de Nacions Unides. I té tot el sentit que hi hagi, prèviament, un tractat internacional. Per què? Doncs perquè en un tractat internacional, primer, ens posarem d'acord amb el concepte d'«empresa a què ens estem referint, ens posarem d'acord amb quins són els principis i la normativa que volem aplicar, l'àmbit d'actuació territorial i, a partir d'aquí, podrem anar desglossant o podrem anar implementant tot allò que els països s'han volgut posar d'acord, precisament, per protegir els drets humans respecte de l'activitat d'algunes empreses. Però aquí no. Aquí a Catalunya volem començar al revés. Volem començar la casa per la teulada. Deia la diputada dels comuns: «Catalunya vol ser motor, o vol ser capdavantera, però capdavantera de què? De començar la casa per la teulada? Sense tenir un tractat internacional on es regulin qüestions tan importants com quina és la normativa aplicable, quin és el concepte d'empresa, quines són les decisions que es prendran als estats perquè la societat civil i altres actors puguin treballar en la defensa dels drets humans en relació amb l'activitat de les empreses? Que no ho veuen, que això serà fruit de conflicte? Segurament no serà fruit de conflicte perquè això, claríssimament, és il·legal i no arribarà massa a temps de veure la llum, però us faig una reflexió en veu alta més enllà de la seva legalitat. És que si l'objectiu d'aquesta llei és protegir els drets humans, no només no s'està aconseguint, sinó que s'estan desprotegint els drets dels empresaris, els drets dels treballadors, i tampoc s'aconseguirà protegir aquella gent, aquelles persones, que veuen que per culpa de l'activitat d'algunes empreses –que, evidentment, hi són–, doncs, no poden fer valer els seus drets. Aquest propòsit últim la llei no l'aconsegueix. Fa esment, aquesta llei, a la Llei catalana d'acció exterior, però no fa esment a cap llei en matèria de comerç, a cap llei en temes econòmics, a normativa europea. Tot això… No hi ha normativa de comerç europea, econòmica, que també hagi de dir alguna cosa al respecte? No s'hi diu absolutament res. I, sobretot, o sigui, hi ha una cosa que és totalment contrària a la defensa dels drets humans, i és que és un centre públic que vol imposar sancions a empreses, a empresaris. Sancions amb procediments que no són els procediments que estan previstos en els òrgans judicials, procediments judicials on els acusats tenen totes les garanties per a la seva defensa. I vostès volen suplantar la tasca que fan els tribunals –tots–, els procediments judicials on estan totes aquestes garanties de defensa dels possibles acusats..., ho volen suplantar per un òrgan administratiu, per un òrgan de dret públic. Això és defensa dels drets humans? Pregunto: això és defensa dels drets humans? Jo crec que no. Jo crec que això és vulnerar els drets humans, i d'algunes persones molt en concret. En aquesta llei no hi ha unes regles que fixin aquest procediment per poder acusar determinades empreses. Em poden dir: «Bé, és que això ho regularem en el reglament, però em sembla que són temes prou importants per les conseqüències, pels efectes negatius que pot tenir tot plegat. Només una acusació a un empresari ja pot tenir conseqüències. Aquests procediments han de ser confidencials. Més enllà de que absolutament no estem d'acord amb que un centre, doncs, pugui imposar sancions, però aquests procediments han de ser confidencials fins que no hi hagi resolució. I aquí no se'n diu res. El procediment en si mateix ha de ser transparent. Quines són les regles que han de tenir aquests procediments? Ens ho maneguem tot nosaltres i entre quatre, doncs, diem el que ha de ser? Jo crec que no. Jo crec que això no va a favor de protegir els drets humans. Aquesta llei diu: el Centre d'Empresa i Drets Humans ha de ser un centre que gaudeixi d'independència. Aquest centre, tal com està previst, no gaudeix d'independència, de cap de les maneres. Junta de govern d'aquest centre, a partir d'una proposta del Consell de Cooperació al Desenvolupament, un consell on hi ha representació de membres dels diferents departaments de la Generalitat de Catalunya. Però quina independència és aquesta? Adscrit al Departament d'Acció Exterior. Quina independència és aquesta? Per què no es pot adscriure, per exemple, al Parlament de Catalunya, on estan tots els representants de la ciutadania de Catalunya. Per què ha de ser, justament, al Govern, o que depengui del Govern? Pressupost de la Generalitat. Bàsicament, és un centre que preveu el pressupost de la Generalitat. Quina independència tindrà aquest organisme? I, en canvi, s'exclou que les empreses puguin fer donacions o puguin aportar diners. És a dir, pressuposem que els diners de la Generalitat serviran per dotar d'independència, però, en canvi, diners que poden venir de les empreses, això no, això ho excloem perquè llavors no es garanteix la independència. O sigui, és que, claríssimament, ni les empreses o associacions en defensa de les empreses estan representades en aquest centre ni, a més a més, doncs, se'ls deixa donar el seu parer. No hi ha independència. I després, clar, no podem evitar-ho. Un altre organisme més quan no s'ha fet cap propòsit d'esmena amb la situació que estem, de retallada, d'alliberar recursos per a altres departaments del mateix Govern de la Generalitat de Catalunya, que ho estan demanant des de fa temps i el Departament d'Acció Exterior s'hi nega, sistemàticament, i ara, a sobre, volem crear un altre organisme, amb un Departament de Transparència que –vostès ja em coneixen, coneixen el que penso–, de transparència, en té poca. I un altre organisme més que escapi del control del Parlament? És que només pensar-hi m'angoixa. I ho dic amb tota la sinceritat: m'angoixa. O sigui, és un organisme més, amb diners més extres, que no servirà per protegir els drets i que a sobre escaparà del control dels representants de la ciutadania de Catalunya. És cert que nosaltres hi hem posat tota la bona voluntat de voler estar-hi presents, en tots els debats, des de que van començar, amb les associacions de la societat civil. I hem pogut donar la nostra veu i seguirem donant la nostra veu, però, primer, no creiem que això hagi de ser una llei. No creiem que un centre que no té les garanties d'un procés judicial hagi de tenir capacitat per imposar sancions. No creiem que les persones que han d'integrar aquest organisme gaudeixin d'independència, encara que siguin escollides de diferents sectors, i també, doncs, a proposta dels grups parlamentaris. Amb això tampoc s'aconseguirà la independència; la independència jo la puc imaginar, doncs, amb els jutges, que tots passen unes oposicions i que no deuen dependència a cap organisme, cap partit, absolutament a res. I, a més, competeixen pels seus mèrits. Un centre d'aquestes característiques no la tindrà. I tampoc puc evitar pensar ja en el debat que vam tenir amb la Junta de Govern de l'Institut Internacional per la Pau, i que moltes de les persones que ara hi són –no diré moltes persones, però sí algunes persones– nosaltres les qüestionem per mèrits, per mèrits per ocupar aquests llocs, i que van ser designades a proposta d'alguns partits. Nosaltres no hi estem d'acord. Si realment es vol garantir la independència, s'ha de demostrar, i d'aquesta manera no es demostra, d'aquesta manera el que anem seguint és aquesta dinàmica d'anar creant organismes dependents de diners públics que no ajudaran a resoldre els drets humans, que seran font de conflicte, perquè en tant que no hi hagi un tractat internacional –ja no dic normativa interna dels països, sinó normativa internacional–, serà fruit de conflicte. I aquesta és la raó per la qual nosaltres hem presentat esmena a la totalitat. Seguirem debatent amb vosaltres, amb tots vosaltres, partits polítics, i també amb la societat civil. I molts d'aquests punts, si al final vostès decideixen tirar-los endavant, nosaltres hi estarem en contra. Això és el debat. Això és el debat d'idees. I això també implica respecte als drets humans de tothom. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Acabat el debat, els faig avinent que la votació de les esmenes a la totalitat presentades es farà demà al migdia, juntament amb la resta de votacions previstes per a divendres. [[Interpel·lació al Govern sobre l'ocupació d'habitatges]] [[300-00301/12]] El punt vuitè de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre l'ocupació d'habitatges, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar la interpel·lació, té la paraula la diputada Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, vicepresident. En els últims mesos, s'ha posat el focus en l'ocupació d'habitatges, s'hi ha posat el focus mediàtic i polític, però està clar que aquest no és un tema nou, no és una realitat que hagi sortit, per exemple, després de la pandèmia, sinó que és un fenomen que fa temps que dura i al que no s'hi ha posat solució. Els socialistes ja fa dos anys i mig que vam demanar des del faristol del Parlament que el Govern, conseller, actués, i ho fes des de diferents àmbits, perquè ja llavors enteníem que aquest era un tema molt sensible, molt complex, i que té cares diferents, i que s'ha d'afrontar des de diferents perspectives. Però el seu Govern, conseller, no estava fent res quan el nostre grup ho va demanar en aquell moment, i no ha fet res durant aquests dos anys. Ja l'hi hem dit alguna vegada: vostè ha mirat cap a un altre costat amb les ocupacions, perquè sabia que mentre les famílies ocupaven pisos no les tenia vivint al carrer i li baixava la pressió sobre les meses d'emergència. Però aquesta forma d'actuar té conseqüències, i són les d'agreujar, per un costat, la situació de les famílies i, sobretot, les de crear la sensació d'impunitat, d'aquells que veuen que l'ocupació és un negoci, aquells que rebenten les portes, que canvien el pany, i que al final venen les claus a famílies que no tenen cap més opció que ocupar, i també d'aquells que veuen en la desocupació un negoci, que també n'hi ha. Perquè aquesta també és una de les cares de l'ocupació, la de les màfies que en fan negoci. I n'hi ha una altra, la dels delinqüents, ja sigui amb una estructura organitzada o no, que ocupen per dedicar els immobles a activitats delictives –tràfic de drogues, prostitució... I és evident que aquestes activitats generen conflictivitat en els edificis, en els barris, en les ciutats. I alguns ens diran que això és menor, que s'ha volgut magnificar, i que alguns ho utilitzen com a arma llancívola per fer un discurs populista i en moltes ocasions gairebé xenòfob. I és cert, alguns ho fan, i ho hem de denunciar. I des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar defugim totalment aquest plantejament. Ara bé, algú pot pensar que no existeix una problemàtica associada a les ocupacions d'habitatges? Nosaltres creiem que no, tot i que també és cert que hi ha qui es posa una bena als ulls i no vol veure la realitat que passa a tants i tants barris de les nostres ciutats. Per nosaltres és gairebé tan perjudicial els qui mantenen una postura com l'altra, criminalitzar les ocupacions o menystenir-ne l'efecte distorsionador que produeix en la convivència dels barris. Les ocupacions afecten de manera molt especial les grans ciutats, però també afecten ciutats més petites, com les de Mataró, Salt, en què ens deien que l'ajuntament compta uns mil pisos –mil pisos– ocupats, o la de la Seu d'Urgell, per exemple, per posar alguns exemples. I em permetran que m'aturi en un cas concret, a Tarragona, per exemplificar la distorsió que l'ocupació produeix en la convivència i en la vida dels veïns i veïnes dels barris. A Tarragona, al barri de Campclar, es van ocupar uns baixos, i la connexió amb l'escomesa de la llum per part dels ocupes va provocar un incendi a l'edifici. El resultat? Doncs que els veïns van haver de ser desallotjats, van ser reallotjats en plena pandèmia en un càmping, perquè sembla que no hi havia altra opció, però és que en el mateix barri de Campclar hi ha sis edificis que no tenen gas –sis– perquè les connexions irregulars dels ocupes van malmetre la instal·lació. Ho denunciàvem al juliol, quan ja portaven vuit mesos sense gas, i avui encara segueixen igual. Per cert, conseller, bona part d'aquests pisos d'aquests edificis són de l'agència catalana de l'habitatge, que ni controla el seu estat, ni vetlla perquè no siguin ocupats, ni facilita solucions als propietaris, que són famílies molt humils del barri. Per tant, l'ocupació no és un problema menor. Afecta greument la convivència en els edificis en els que es produeix i afecta greument la convivència als barris de les ciutats. S'ha de buscar una solució. L'hi demanàvem ja fa dos anys, i no han fet res, han seguit mirant cap a un altre costat. I ens poden dir que aquest és un fenomen que es produeix a tot Espanya, i és cert, però les dades ens diuen que Catalunya té un percentatge més elevat que la resta de l'Estat espanyol. De fet, Catalunya té més de la meitat del total de casos que es produeixen a Espanya. I vostès no han fet res. I, mirin, estem convençuts que hi ha dos factors determinants a l'hora de que es produeixen les ocupacions. Per un costat, els habitatges buits, especialment de grans tenidors; sense habitatge buit no hi hauria habitatge ocupat. Les últimes dades diuen que en el registre creat el 2015 hi ha 27.558 habitatges buits que porten així més de dos anys. Per tant, conseller, alguna cosa no han fet bé. Si es crea un registre, es crea un impost que se suposa que hauria d'incentivar els grans tenidors, via penalització, a posar els habitatges al mercat i tot i així no s'aconsegueix, alguna cosa no s'està fent bé. Potser és que no hi ha una voluntat clara d'incidir en aquests grans tenidors perquè deixin de tenir els habitatges buits. I aquest és un element clau, perquè si analitzem les denúncies i els conflictes que es generen per les ocupacions, veiem que el gran gruix provenen d'habitatges de grans tenidors que no estaven en ús. El percentatge d'ocupacions d'habitatge habitual d'un particular és molt petit, i també menor el de les segones residències. I, a més, aquests casos, amb la legislació vigent i les últimes instruccions de la Fiscalia General de l'Estat i del Ministeri de l'Interior al conjunt d'Espanya, milloren la recuperació dels habitatges. I, per tant, el gran gruix de les ocupacions i les problemàtiques són les que afecten els habitatges, els immobles de grans tenidors, que massa vegades es desentenen del seu parc immobiliari i es troben que no tenen darrere l'Administració, en aquest cas hauria de ser el Govern del que vostè forma part, que els obligui a fer-se'n càrrec. En segon lloc, l'altre factor fonamental i socialment demolidor és la necessitat d'habitatge de les famílies. Més enllà dels ocupes que utilitzen els pisos o els locals ocupats per a les seves activitats delictives, ens trobem amb les màfies que fan negoci amb la necessitat d'habitatge de les persones, de les famílies, que no tenen altre recurs que l'ocupació. La necessitat genera negoci, i d'aquesta manera, d'aquesta necessitat, la inacció d'aquest Govern n'ha estat i n'és responsable. Perquè la necessitat d'habitatge, les situacions de vulnerabilitat residencial de les famílies, es combaten amb polítiques públiques d'habitatge i amb recursos. I, mirin, vostès, de recursos per a habitatge, més aviat pocs. Si les prioritats polítiques es mesuren pels recursos que el Govern hi destina, està clar que l'habitatge per a aquest Govern no és una prioritat. I no ho diem els socialistes, això. Ho diuen les dades. Des de les dades de les liquidacions pressupostàries i dels pressupostos consolidats, a Catalunya el 2019 es van destinar encara no 194 milions d'euros a les polítiques d'habitatge. El 2010 s'hi destinaven 437 milions d'euros; una diferència substancial. A Catalunya la inversió en habitatge és de 33,1 euros per habitant. Estem per sota de la mitjana espanyola en la inversió. De fet, som la sisena comunitat per la cua. Malauradament, ja ens comencem a acostumar a estar a la cua en masses àmbits, sobretot els que signifiquen una despesa social. I l'última dada: l'Incasòl el 2018 va fer vuit habitatges i el 2019 en va fer vint-i-dos. Trenta habitatges socials fets per l'Incasòl en dos anys. Aquestes són les dades que avalen la gestió, la seva gestió, conseller, i la del Govern del que forma part, en habitatge. De debò creu que amb aquestes dades es pot combatre la necessitat d'habitatge de tantes famílies que es veuen arrossegades per les diferents crisis econòmiques que s'han produït i que avui encara els afecten més greument degut a la Covid? Evidentment que amb aquestes dades és del tot impossible fer front no ja a l'emergència habitacional, sinó a les necessitats de moltes persones, de molts col·lectius, per exemple el col·lectiu més jove, que veu com se'ls tanquen les possibilitats per obtenir o per accedir a un habitatge, i que acaben ocupant. I davant de tot això, de les necessitats de les famílies, de les situacions provocades per les ocupacions, hi ha els ajuntaments; els ajuntaments, que massa vegades es troben sols; els ajuntaments sobre els que es fa recaure massa sovint la solució de problemes que són competència de la Generalitat. Vèiem fa uns dies en una entrevista a TV3 com el conseller Sàmper, davant de les imatges d'un llançament, deia que qui havia fallat era l'Administració local, per no proveir d'un habitatge social la família. Conseller Calvet, expliqui-li al conseller Sàmper, perquè potser és perquè fa pocs dies que és conseller, que qui té la competència i qui té la responsabilitat en habitatge és la Generalitat. I aquesta competència l'ha d'exercir. No poden seguir fent evasió competencial. Mirin, l'ocupació és una realitat que preocupa, i molt, els ajuntaments, perquè són els que de més a prop veuen les conseqüències que provoca en la convivència dels barris. I per això cal coordinació entre la Generalitat i els ajuntaments, per lluitar per erradicar la conflictivitat social i convivencial que comporten les ocupacions d'immobles i tota l'heterogènia màfia que hi ha al voltant, per lluitar contra els habitatges buits de grans tenidors –com hem dit, sense habitatges buits no hi hauria habitatges ocupats– i per impulsar polítiques d'habitatge eficaces. I això significa incrementar els recursos que s'hi destinen, implicant també en la seva execució el sector privat. Mirin, aquesta legislatura serà «finiquitada, queden poques setmanes. Aquest Govern està acabat. I si fem una valoració final del que ha significat en matèria d'habitatge, el resultat és ben pobre. Les xifres ho demostren, però sobretot ho demostra la realitat social: persones sense casa, pisos buits, ocupes que malmeten la convivència als barris, legislació que ha impulsat aquest Govern i que no és efectiva... Definitivament, Catalunya necessita un canvi. Necessita un Govern que governi, que gestioni bé també en habitatge; un Govern que tingui l'habitatge com una de les seves prioritats, destinant-hi recursos, destinant-hi vocació política, perquè ja hem vist que aquest Govern no té ni una cosa ni l'altra. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre la interpel·lació, té ara la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet.
Moltes gràcies, vicepresident. Diputades, diputats. Senyora diputada, vostè arramba amb tot: amb la promoció pública, amb el pressupost, amb la legislatura... I ho fa d'una manera molt descontextualitzada, com acostumen a fer des del seu grup. Perquè, clar, ignorar de nou el dèficit fiscal o ignorar de nou els recursos que el Govern de l'Estat destina a les polítiques d'habitatge, que ha de transferir al Govern de la Generalitat per fer millors polítiques d'habitatge és, en fi, és trampa, senyora diputada, és trampa. I aquesta trampa vostès la reiteren, i llavors a vostès els sap greu, a vostès i a altres grups, que jo reiteri també que no podem descontextualitzar. I és així –és així– com arribem a un punt en el que hem de disseccionar una miqueta tot el que ha dit, perquè, hi insisteixo, ha arrambat amb tot, no? Vostè, de fet, la interpel·lació la planteja sobre el problema de les ocupacions il·legals d'habitatges i de l'actuació del Govern en aquesta matèria. Jo no puc començar de cap altra manera que no sigui constatant una realitat, que és que creiem que ja d'entrada resulta parcial i allunyat de la realitat que no es reconegui que en la gestió dels problemes de les ocupacions il·legals, la Generalitat no és l'única que té un paper, sinó que resulta fonamental tant l'actitud del Govern de l'Estat com la dels ajuntaments. Crec que seria poc útil posar en marxa un pla integral d'abordatge de l'ocupació per part de la Generalitat sense que el Gobierno del Estado i el Congrés dels Diputats tirin endavant mesures més ambicioses –sí, més ambicioses– que permetin un marc normatiu més clar i més contundent per abordar el problema de forma més efectiva a aquells que sí que treballem des de la proximitat. I també resulta paradoxal que ens plantegin tirar endavant un pla integral sobre ocupació en el que la Generalitat es coordini només amb els ajuntaments. El que cal és anar més enllà de la coordinació i avançar decididament cap a la corresponsabilitat –cap a la corresponsabilitat–, cap a l'assumpció compartida de funcions i estratègies, de recursos tècnics, humans i econòmics també per gestionar un problema complex. El primer que cal tenir ben present és que el problema de les ocupacions té una doble dimensió. D'una banda, té afectacions –vostè ho deia, i l'hi reconec– en la convivència veïnal, en la sensació d'inseguretat als edificis d'habitatges i en els barris i ciutats on es produeix, i, de l'altra, té un vessant social que no podem oblidar, perquè darrere de moltes ocupacions hi ha situacions de vulnerabilitat social que hem de tractar amb la necessària cura, amb el necessari acompanyament, amb la necessària sensibilitat. A nosaltres ens resulta preocupant que el grup del PSC, que formula aquesta interpel·lació, s'expressi en una de les propostes de resolució presentades al debat de política general, ara fa poques setmanes, que manifestava, cito textualment, que «es constata la falta de voluntat del Govern de lluitar contra els habitatges buits i els habitatges ocupats, crisi a la qual no ha dedicat ni recursos ni polítiques per a fer-hi front, amb aquest plantejament, que és el que vostè reitera amb aquesta interpel·lació. El grup impulsor d'aquesta proposta i de la interpel·lació d'avui demostra que podem estar davant de dues motivacions. Jo li endevino dues motivacions, i les dues igual de preocupants. D'una banda, la voluntat d'utilitzar un problema de convivència i de vulnerabilitat social amb finalitats partidistes, sí? O bé un desconeixement absolut de les accions portades a terme pel Govern en relació amb els habitatges buits i les ocupacions, la qual cosa, si vol que li digui la veritat, és igualment preocupant; una i l'altra. I de retruc, també, crec que traspua, malgrat que vostè ho vengui d'una altra manera, un oblit incomprensible sobre l'escassa implicació de molts ajuntaments, d'alguns ajuntaments, alguns governats per la seva força política, amb relació al problema dels habitatges buits, de les ocupacions i de les situacions d'emergència en exclusió residencial. I arribats a aquest punt, crec que cal esmentar algunes qüestions clau que sobre els habitatges buits i els habitatges ocupats posen de manifest la falsedat de l'afirmació sobre una suposada inacció de la Generalitat per afrontar el problema. En primer lloc, el Govern de Catalunya és pioner –és pioner– en l'aplicació d'un impost sobre els habitatges buits, que manté actiu i que permet obtenir una mitjana superior als 10 milions d'euros anuals, que lògicament ha anat descendint, perquè hem aconseguit l'efecte que vostè negava, que és que els grans tenidors adverteixin amb aquest impost una seriosa advertència per tal de que posin aquests habitatges a disposició del mercat. De 18 milions que havíem cobrat inicialment, ara estem en una mitjana superior als 10, però, en tot cas, s'ha reduït. Es destinen íntegrament a polítiques d'habitatge. Digui'm qui més fa això. Digui'm quina altra comunitat autònoma..., si el Gobierno del Estado, el gobierno más progresista de la historia que vostès encapçalen, ha fet alguna cosa similar. Digui'm qui més ha fet això. Dos, el Govern de Catalunya ha impulsat la Llei 4/16 i el Decret llei 17/19, aprovats recentment –bé, el desembre de l'any passat–, que suposen un avenç important en la lluita contra els habitatges buits, impulsant l'opció de l'expropiació temporal quan no compleixen la seva funció social. Digui'm qui més fa això. Vostè diu: «Vostès no fan res. Doncs miri, jo li acabo de dir dues coses en les que som pioners. Digui'm qui més fa això. Qui més ni tan sols s'ho planteja? En tercer lloc, el Govern ha impulsat de forma decidida, amb unes quantitats sense comparació en cap altra comunitat autònoma, l'exercici del tanteig i retracte per ampliar el parc públic. Amb dades de dilluns passat –de dilluns passat, eh?–, la Generalitat ja ha exercit el dret sobre 2.895 habitatges, per import superior als 150 milions d'euros. Per cert, els ajuntaments ho havien fet amb 779 habitatges per un import proper als 44 milions. Qui més ho ha fet, això? Digui'm qui més ho ha fet, això. Quan diu: «La Generalitat no fa res, digui'm qui més ha impulsat mesures com la del tanteig i retracte, amb aquestes xifres, 2.800 habitatges, 150 milions d'euros. Clar, vostè, quan diu que nosaltres no fem res, això s'ha de comparar amb alguna cosa. Digui'm si el Gobierno del Estado o alguna comunitat autònoma que estigui governada pel seu grup polític ha fet coses similars, amb habitatges buits, o amb l'expropiació temporal, o amb el tanteig i retracte. I si insisteixo en el tanteig és perquè des del Govern entenem que ampliar el parc d'habitatge social és una estratègia important per lluitar contra les ocupacions. Els habitatges de grans tenidors que s'adquireixen serveixen per resoldre situacions d'exclusió residencial que podrien derivar –podrien derivar– en ocupacions il·legals d'habitatge. En aquest punt, aprofito de nou per fer un prec al Grup Parlamentari Socialistes, perquè ens trobem que mentre la Generalitat –ara li deia les xifres– ha fet un esforç important per ampliar el parc públic d'habitatge –de fet, a les ciutats hi ha més problemàtica d'habitatge buit i ocupat–, alguns ajuntaments importants governats pel seu grup polític no han estat a l'altura. No tenim temps per posar exemples que ho deixin en evidència, potser són altres els qui no fan prou per combatre el problema dels pisos buits i de les ocupacions provocades per situacions de vulnerabilitat social, que no es resolen per manca de pisos públics. I els demano ajuda en aquest sentit. Seguim amb les qüestions clau. En cinquè lloc, el Govern de la Generalitat va donar suport l'any 2018 a la modificació de la Llei d'enjudiciament civil, aprovada al Congrés, per tal que s'acceleressin els processos de desnonaments d'habitatges de petits propietaris, entitats socials i administracions públiques. I en aquest punt vull recordar que la iniciativa no va comptar amb el suport del PSOE –no va comptar amb el suport del PSOE. Per tant, vostè m'està demanant aquí en el faristol coses que després vostès no recolzen, suposo que per motius partidistes, i, per tant, sobta, sobta molt aquest interès especial pel problema de les ocupacions, quan a Madrid no s'ha actuat, vostès no han actuat, ni abans ni ara, per facilitar la protecció dels petits propietaris i l'habitatge social de les administracions, i també de les entitats del Tercer Sector. No ho han fet, per molt que ara aquí disfressin la seva intervenció en el faristol de que som nosaltres els que no fem res. Habitatges buits, dret de tanteig i retracte o recolzament a aquesta modificació de la Llei d'enjudiciament civil. Sisè punt, el Govern de la Generalitat dona suport, nosaltres donem suport a la proposta del Consell de l'Advocacia Catalana sobre la necessitat de modificar la Llei d'enjudiciament criminal perquè en la via penal el jutge ordeni el desallotjament d'un habitatge ocupat si quaranta-vuit hores després de ser denunciat els ocupants no poden demostrar cap relació contractual. I vostès què en pensen? Nosaltres ja hem expressat aquest suport. Vostè aquí ve al faristol i ens demana què pensem de tot el que fa referència al tema que ens ocupa i ens diu i ens denuncia que no fem res. Bé, nosaltres, d'entrada, tot allò que hem explicat..., també aquest recolzament amb aquest posicionament del Consell de l'Advocacia Catalana. Digui'm què en pensen vostès. Un altre aspecte, el Decret 17/19 –abans m'hi he referit, però m'hi reitero–, el d'accions urgents. És un mecanisme de protecció per a les persones i famílies en situació de vulnerabilitat social acreditada que ocupen habitatges de grans tenidors. Però el Grup Parlamentari Socialistes no va donar suport, en el moment de tramitació del Decret llei 17/19, al lloguer social obligatori per a casos d'ocupants il·legals amb vulnerabilitat acreditada, i, certament, tenim dubtes –tenim molts dubtes– sobre el seu posicionament en relació amb l'abordatge de la vessant social de les ocupacions; de les seves intervencions i dels seus actes me'n sorgeixen molts dubtes. Vostès no van donar recolzament a aquest punt. Vuitè punt, o vuitè fet que jo vull constatar. El Govern adverteix que no ens podem –nosaltres, com a Govern– quedar tan sols amb la recent instrucció de la fiscalia per agilitzar els desallotjaments en cas d'ocupació d'un habitatge. S'estableixi, eh?, que la fiscalia ha de demanar al jutge que es desallotgi de manera immediata. No és un tema del legislatiu, no és un tema de l'executiu, però, certament, hi pot haver més recolzament des de la part executiva del Govern de l'Estat. I acabo amb un darrer punt, constatant que la Generalitat és dels principals afectats pel problema de les ocupacions, ja que afecta molts casos de les meses d'emergència i molts casos dels habitatges cedits per entitats financeres, i és per això que fem tot el conjunt de polítiques que abans li esmentava. Gràcies, senyora diputada.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, té novament la paraula la diputada Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, vicepresident. Bé, conseller, vostè ha tornat a fer allò que fa sempre, que és tirar pilotes fora. Vostè ens ha dit que nosaltres hem arrambat amb tot amb aquesta interpel·lació, i que, a més a més, això és una pràctica habitual del nostre grup, però és que vostès també repeteixen sempre la mateixa estratègia, que és: «No tenim responsabilitat de re, qui té la responsabilitat és el Govern de l'Estat o bé els ajuntaments, que no estan a l'alçada. És molt gros, eh?, dir que uns ajuntaments que estan a la primera línia i que cada dia s'han d'enfrontar amb la realitat dura de moltes i moltes persones vostè digui que no estan a l'alçada; és molt greu. I, miri, ens deia a l'acabar que tenia dubtes del nostre abordatge social de les ocupacions. Doncs miri, no en tingui, de dubtes. En tot cas, ens pot donar el benefici del dubte. Nosaltres a vostè no li podem donar aquest benefici del dubte, perquè les dades són les que són. Les dades en habitatge, dels recursos que s'hi han destinat, i també les dades en inversió social, en general. Estem a la cua de totes les comunitats de l'Estat espanyol. Per tant, de vostès no en tenim cap dubte. I, miri, nosaltres no volem fer un ús partidista dels problemes i els conflictes de convivència –ho hem dit aquí i ho hem repetit–; ara, posar-ho sobre la taula i demanar-li a vostè explicacions respecte de la seva actuació i de l'actuació d'aquest Govern precisament de les ocupacions, això no és fer-ne un ús partidista, és fer la nostra feina, que és, en tot cas, fer el seguiment de la feina que fa o, en aquest cas, que creiem que no fa el Govern. I podria ser..., vostè ha dit que potser tenim un desconeixement del que està fent el Govern. Escolti'm, podria ser. Miri, tots som limitats, tots podem tenir errors, i pot ser que no ho coneguéssim. Però és que la realitat social ens ho posa clarament a sobre, la realitat social de tantes famílies que estan inscrites des de fa molt temps a la mesa d'emergència i que no troben solució, que han d'acabar ocupant, i la realitat de tants edificis, de tants locals, de tants pisos que estan ocupats per màfies o que estan ocupats per organitzacions delictives i que els utilitzen per delinquir i que produeixen aquests problemes. I li feia una referència molt clara a un cas de Tarragona. Miri, nosaltres li seguim demanant aquest pla integral per l'abordatge de l'ocupació, i l'hi seguim demanant des de diversos punts de vista, perquè creiem, com hem dit, que té un abordatge ampli, divers, des d'un punt de vista social, facilitant habitatge a aquelles persones que el necessiten i convertint realment les meses d'emergència en un instrument útil. I no tan sols això, sinó fent un acompanyament d'aquestes persones perquè puguin superar la situació, l'acompanyament social, i especialment en aquests moments de pandèmia. I els hem de recordar que vam aprovar en aquest mateix hemicicle una proposta nostra, una moció d'aquest grup, del Grup Socialistes, en què es demanava que les ajudes al lloguer per als afectats per la Covid..., es tornés a obrir el termini, es complementés amb una aportació extra per al que fos necessari, i vostès encara no ho han fet. I, evidentment, també s'ha de tenir un enfocament des d'un punt de vista de seguretat, és evident. I això vol dir, per un costat, que els Mossos tinguin uns protocols clars d'actuació per a tot el territori, però també vol dir la coordinació amb les forces i cossos de seguretat a través de les juntes locals de seguretat. I en el tercer, també, en el tercer àmbit que creiem que s'hi ha d'actuar és en el de la justícia. El treball conjunt de l'Administració de la Generalitat amb l'Administració de justícia pot ser que sigui més eficient, ens pot fer més eficients a l'hora d'actuar, especialment contra les màfies. I tot això no pot funcionar, tot aquest pla transversal no pot funcionar si no es fa una fotografia de la realitat del país, de la realitat en l'àmbit de les ocupacions. I és per això que li demanem que utilitzi alguns dels instruments que estan en aquest Decret 17/2009, que és el de coordinació entre els ajuntaments i el Govern de la Generalitat, perquè es posin d'acord i els ajuntaments comptin amb els recursos per poder fer realment un pla, una fotografia de com està el país en el tema dels habitatges ocupats, per saber en quin estat es troben, qui són els seus propietaris, i això també ens permetria actuar contra els habitatges buits. Conseller, no tirin més pilotes fora, no passin la responsabilitat als altres, no facin més evasió competencial, actuïn i governin, encara que sigui pels pocs mesos que els queden. Gràcies.
Gràcies, diputada. Finalment, per contestar la rèplica, té novament la paraula el conseller Damià Calvet.
Gràcies, vicepresident. Senyora diputada, és cert, vostè m'ha demanat concreció respecte a la situació dels pisos de Campclar. I li he de dir que no som els únics propietaris. I des de l'agència catalana de l'habitatge estem promovent acords comunitaris per resoldre el problema del subministrament de gas. Així de clar. I vostè demanava que apliquéssim els mecanismes de coordinació del 17/19, que reitero que vostès no van votar; una mica contradictori que em demani que apliquem amb contundència el que diu el 17/19 quan vostès no el van recolzar. Més aviat el van combatre dialècticament. I jo li vull anunciar una novetat, eh? Una novetat, que és que la Generalitat de Catalunya ha assumit el compromís de cofinançament de les inspeccions de dos mil habitatges buits a quaranta-cinc ciutats durant els propers sis mesos. I, per tant, que hem ofert, estem oferint als ajuntaments d'aquests quaranta-cinc municipis convenis per costejar la meitat del cost de la inspecció –anem al 50-50, corresponsabilitat; tres-cents dels sis-cents euros– dels habitatges buits, per ajudar els ajuntaments a iniciar els corresponents expedients sancionadors o d'expropiació temporal, que contempla el Decret 17/19, que vostès no van votar. Però ho fem, eh?, el 17/19 l'apliquem i, a més, posem aquestes facilitats. És a dir, apliquem allò que preveu el decret llei, que, hi insisteixo, vostès no van votar. Per tant, una novetat positiva, en relació amb el que vostè demana, exigeix. Sumada a tot el que ja he explicat, que el Govern de la Generalitat sí que fa, en comparació amb el Govern de l'Estat o altres comunidades autónomas. Per tant –i amb aquest to, diguéssim, d'explicació concreta de lo que m'ha demanat de Campclar o d'aquesta novetat, que és de col·laboració amb els ajuntaments–, jo li demano, senyora diputada, que ens ajudi. Que ens ajudi, des del grup parlamentari, a que, per exemple, les ciutats –sobretot les metropolitanes– que tenen alcaldes i alcaldesses del seu grup polític apostin fermament pel tempteig i pel retracte com a mecanisme per ampliar l'habitatge social i respondre als casos d'exclusió residencial, evitant que els afectats hagin de recórrer a l'opció de l'ocupació il·legal. Per tant, ajudin-nos a que aquelles xifres que li deia abans –2800, 150 milions versus 700, 44 milions– augmentin, i augmentin significativament. Si fem la llista i posem noms i cognoms a aquests municipis que encara no han apostat prou per aquesta via, doncs, veuria realment per què m'hi referia amb la contundència que ho feia al principi de la meva intervenció. Jo li demano que ens ajudi. També els demanaria que ens ajudi en la proposta, donar recolzament a la proposta de l'advocacia catalana, per modificar la Lecrim, i que les ocupacions il·legals d'habitatges de petits propietaris, entitats socials i administracions tinguin una resposta judicial ferma en menys de quaranta-vuit hores. Ajudin-nos en això; ajudin-nos a que això arribi on ha d'arribar. També li demanaria ajuda –ja que estan tan preocupats per les ocupacions i els habitatges buits– a aconseguir la implicació dels ajuntaments on governen, perquè s'apliqui aquest cofinançament de les inspeccions d'habitatges que he anunciat com a novetat, que començarem a aplicar en desplegament del 17/19, d'aquest que vostès no van recolzar. De la resposta a aquesta ajuda que li demano, podrem extreure una conclusió clara sobre les motivacions d'aquesta interpel·lació. Si no em respon i no aconseguim resultats, segurament la motivació era, com li deia jo, doncs, clarament partidista i oportunista. Ajudin-nos a que el Govern pugui ampliar la dimensió del que ja fa en matèria d'habitatges buits i ocupacions i veurem que la motivació de la interpel·lació era, efectivament, real i de preocupació social per aquest afer. Creiem que si vostès, en seu parlamentària, es comprometen a fer que els ajuntaments on governen apostin decididament pel tempteig, que si donen suport com nosaltres a la proposta de modificació de la Lecrim, i que si ens ajuden a fer que els ajuntaments governats pel PSC diguin sí als convenis de cofinançament d'inspeccions, haurem fet un pas endavant que haurà justificat aquest debat d'avui. Gràcies, senyora diputada.
Gràcies, conseller. [[Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del Dia de la Dislèxia]] [[401-00041/12]] Abans de continuar amb l'ordre del dia, procedirem a llegir la declaració institucional que han aprovat tots els grups parlamentaris en relació amb el Dia de la Dislèxia. Deman ara al secretari primer, el senyor Eusebi Campdepadrós, que faci lectura d'aquesta declaració.
«Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del Dia de la Dislèxia. El 8 d'octubre és el Dia de la Dislèxia, un trastorn invisibilitzat que afecta el 10 per cent de la població mundial. El Parlament de Catalunya se suma a la tasca de visibilització d'aquest trastorn per tal que la detecció i l'actuació corresponent siguin precoces, fet indispensable per a evitar el fracàs escolar que va associat a aquest trastorn neurobiològic quan no es detecta a temps. Per això, el Parlament de Catalunya se solidaritza amb aquesta causa, s'afegeix a la campanya “Units per la dislèxia” i dona suport a la petició presentada a les Nacions Unides per tal que el 8 d'octubre esdevingui el Dia Internacional de la Dislèxia. Palau del Parlament, 8 d'octubre de 2020. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Campdepadrós. [[Interpel·lació al Govern sobre la gestió pressupostària del projecte de Hard Rock]] [[300-00304/12]] Continuam ara amb el punt novè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la gestió pressupostària del projecte de Hard Rock, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar la interpel·lació, té la paraula el diputat David Cid.
Gràcies, vicepresident. Bon dia, conseller. El primer que li voldríem dir és que aquesta interpel·lació no era per a vostè, eh?, jo vull ser honest en això. No sabíem que la gestió pressupostària del Govern, que nosaltres volíem fer una interpel·lació sobre la gestió pressupostària de Hard Rock..., doncs no sabíem que la gestió pressupostària del Govern la portava vostè. O potser és que ara la porta el senyor Tremosa i no el vicepresident Aragonès, no? Nosaltres tenim la sensació que, amb Hard Rock, el vicepresident Pere Aragonès s'amaga, eh? No vol donar la cara davant del Parlament de Catalunya en el que és la construcció del casino més gran d'Europa. I sembla que això no va amb ell ni que va amb Esquerra Republicana, que fa veure que d'això no en sap res i que no forma part del Govern, no? Hi ha qui té l'estratègia de la confrontació intel·ligent i sembla que el senyor Pere Aragonès i Esquerra Republicana tenen l'estratègia del silenci intel·ligent. És a dir, fer veure que no saben res de Hard Rock Cafe i que no saben res del projecte del casino més gran d'Europa. Jo també vull recordar que el passat 15 de gener, és a dir, fa més de deu mesos, es va aprovar la compareixença conjunta, en aquest cas, del conseller de Territori i del vicepresident i conseller d'Economia, en tot cas, per donar explicacions sobre les condicions de compravenda dels terrenys de Hard Rock. És a dir, fa deu mesos –deu mesos– que aquest Parlament va aprovar que el vicepresident Aragonès havia de donar la cara, per tant, havia de donar les explicacions pertinents sobre, en aquest cas, també, com dèiem, les condicions en les que es produïa el procés de compravenda de Hard Rock Cafe. Per tant, fa deu mesos que el vicepresident Aragonès s'amaga, eh? I fa deu mesos que el vicepresident Aragonès busca excuses per no donar explicacions en aquest Parlament. Esperem que la setmana que ve, que finalment hi haurà aquesta compareixença conjunta entre el senyor Calvet i el senyor Aragonès, doncs, no tinguem una nova sorpresa i s'amagui una vegada més, darrere, en aquest cas, del conseller de Territori. I entrant, en aquest cas, en el contingut de la interpel·lació. Miri: vostè ja sap que nosaltres tenim models de país molt diferents. Jo diria antagònics, eh? Però bé, crec que, com a mínim, és d'agrair que, a diferència d'Esquerra Republicana, vostè dona la cara. Entoma el debat. Podem tindre un debat, jo diria democràtic, en el qual, bé, nosaltres tenim una posició, vostès tenen un model de país. Però jo crec que és de justícia reconèixer que, com a mínim, vostè dona la cara i no fa com el vicepresident, doncs, que s'amaga i fa veure que això no va amb ell, no? Nosaltres tenim un model que creiem que és diferent del d'aquest Govern. També amb el model productiu. És a dir, jo crec que vostès estan fent una aposta per un model productiu equivocat. I entenem que l'exemple de Hard Rock és el més clar, no? I és veritat que en aquesta espècie de camarote dels hermanos Marx que s'ha convertit el Govern de la Generalitat, doncs, el vicepresident Aragonès ha agafat el paper del mut de los hermanos Marx, però, a més a més, en una espècie de batibull en el que s'ha convertit el Govern, no? Jo el primer que vull destacar és el que estem parlant, és a dir, què representa el projecte de Hard Rock. Que és un model de turisme absolutament caduc, antic, que és tornar a apostar pel turisme de sol i platja, però, a la vegada, afegir-li, en aquest cas, el que representa el joc, o el que representa el casino més gran d'Europa, no? Nosaltres entenem que aquest projecte és una aberració des d'un punt de vista ambiental absolut. És a dir, de què estem parlant? Hi han 1.200 màquines escurabutxaques, més de cent taules de joc, dos hotels, una piscina descomunal, un gran centre comercial. Això és el que és Hard Rock. I aquesta és l'aposta del Govern de la Generalitat, del Govern Aragonès-Tremosa, per rellançar l'economia, eh? Aquesta és la gran aposta, a banda de barallar-se per Twitter, del conseller d'Empresa, del conseller d'Economia, i també, òbviament, del conseller de Territori, no? Però nosaltres entenem que l'aposta de Catalunya hauria de ser la transició ecològica, la recerca, l'aposta per la ciència, l'aposta per l'economia digital i no un projecte que, en definitiva, va néixer –perquè jo vull recordar d'on venim– amb, primer, Hard Rock; bé, ara Hard Rock, abans BCN World; però tot això va néixer pel projecte fallit d'Eurovegas. I que la Generalitat, davant el risc que aquest projecte pogués anar a Madrid, es va treure de la màniga el tema de BCN World i després, Hard Rock Cafe. Però jo el que no entenc és de què serveix aquest projecte si, en definitiva, el que hauria de ser la prioritat d'aquest Govern és rellançar la indústria i protegir el sector industrial, en un moment que és necessària la transició ecològica, no? I, a més a més, jo crec que el Govern ha dit mitges veritats o, jo diria, fins i tot, mentides, sobre aquest projecte. Jo crec que va mentir, i em sap greu dir-ho, però va mentir el conseller de Territori, ha mentit el president, o, en aquest cas, expresident de la Generalitat, el senyor Torra, i ha mentit el president en funcions, el senyor Aragonès. Perquè van dir que això no costaria ni un euro públic. I, a més a més, sempre han explicat que això es produiria en un acte. O sigui, el procés de compravenda de Hard Rock, diguéssim, de la Generalitat a «la Caixa i la venda de «la Caixa a la Generalitat es produiria en un únic acte, i que, a més a més, entrarien 120 milions i sortirien 120 milions. I això, pel que sabem, no serà així, eh? I ara en parlarem. De fet, jo quan li preguntava, ja el juny del 2019, jo li vaig dir, en una pregunta que li feia a vostè, que estaven jugant al Monopoly amb els diners dels catalans i catalanes, i que estaven jugant a la ruleta amb els recursos dels catalans i catalanes. I nosaltres entenem que el temps ens ha donat la raó, i que, al final, el que ha passat és que el Govern s'ha convertit en un addicte d'aquest projecte, que vol tirar-lo endavant peti qui peti, eh? I vostè en parlava..., i cito literalment, eh?, la frase que vostè em deia: «Vostès fan una pel·lícula, una teoria de la conspiració, d'interessos de “la Caixa”, quan no hi ha res més lluny de la realitat. Una pel·lícula? Bé, jo crec que una pel·lícula ja hi ha, que és una pel·lícula d'amor entre el Govern de la Generalitat i «la Caixa. Perquè, al final, del que estem parlant és d'una operació on la gran beneficiada és «la Caixa. I vostès sempre han dit que no hi hauria cap cost addicional i que no hi hauria cap inversió pública en el projecte. I això, en les condicions que va aprovar el Govern el 3 de març, això no es pot garantir. I a les proves ara em remetré, no? Perquè jo pregunto: és cert? I això també faria bé de saber-ho. El Govern va aprovar, el 3 de març, les condicions que han sortit publicades en els diferents diaris, de l'acord entre Hard Rock, «la Caixa i el Govern de la Generalitat a través de l'Incasòl, sí o no? I ho va aprovar tot el Govern. Perquè el que no val..., també els dono un consell: no deixin que Esquerra Republicana els pengi el mort. Però, en tot cas, això ho va aprovar tot el Govern, sí o no? Doncs la resposta és «sí, perquè forma part dels acords de govern, que després m'hi referiré, que a la nota de premsa no ho van explicar. La segona pregunta que jo els faig és: és cert o no és cert que la Generalitat ha d'avançar 120 milions d'euros, però només en recupera 24 i, en tot cas, a finals de juny del 2022 recuperaria els 96 milions d'euros restants? És a dir, la Generalitat fent de banc per comprar uns terrenys d'un banc? O sigui, nosaltres ens convertim, en aquest cas, en «prestamista de Hard Rock. Amb quins diners es finança això? A través de l'Incasòl? Es fa a través de les fiances de lloguer de l'Incasòl? Això posarà en risc la capacitat que té l'Incasòl per impulsar «vivenda social a Catalunya? Per impulsar la política industrial a través de la compra de sòl industrial a Catalunya, sí o no? Això ho volem saber, d'on ve. És cert o no és cert que la Generalitat, en cas que hi hagi un recurs per via judicial dels antics propietaris dels terrenys i la sentència sigui favorable, haurà d'assumir les indemnitzacions que se'n puguin derivar, d'aquesta sentència judicial? Això és cert o no és cert? Si és cert, com diuen les condicions, vostès no poden dir que això no costarà cap euro públic, perquè no ho saben. La quarta pregunta: és cert o no és cert que la Generalitat està obligada, durant deu anys, a recomprar els terrenys a Hard Rock. És a dir, ja els hauríem comprat a «la Caixa, i, en tot cas, ens hauríem de menjar els terrenys, si es modifica el pla urbanístic. Per cert, això ja ha passat. És a dir, si vostès haguessin signat el contracte amb Hard Rock amb les condicions que es van aprovar el 3 de març, vostès s'haguessin menjat i els catalans i catalanes li hauríem regalat 120 milions d'euros a «la Caixa i ens haguéssim menjat els terrenys perquè Hard Rock ens els hagués retornat. Això és cert o no és cert? Segons les condicions, sí que és cert. Vull dir, estan publicades a la pàgina web de la Generalitat. Jo, al final, també m'agradaria saber qui és que ha negociat aquesta meravella de contracte. Ha estat vostè? Ha estat l'Incasòl? Economia ho sabia? Perquè em sembla veure que Economia no en sap res. El Departament d'Economia no sabia res d'aquestes condicions? Per tant, jo, en tot cas, també, no soc ningú per donar consells, però és lo que li deia: no es mengi vostè aquest marrón. O sigui, jo ja entenc que el senyor Aragonès no té temps per donar explicacions perquè la seva campanya electoral no passa per donar explicacions de Hard Rock Cafe, però vostè també vol ser candidat a la Generalitat. Doncs, en tot cas, expliqui si això ho han negociat conjuntament, com jo és el que crec, que això ho ha negociat conjuntament el Departament de Territori amb el Departament d'Economia, i, per més que la portaveu d'Esquerra Republicana demani explicacions al Govern, això és una obra conjunta, no es mengin vostès el marrón, o, en tot cas, expliquin com ha anat, no? Després, a la segona part, li preguntaré què passa amb el TSJ, però acabo amb una reflexió. No és moment de deixar-ho estar? Si amb la sentència del TSJ, fins i tot amb les condicions que s'estan plantejant..., no és moment de deixar de jugar al Monopoly, deixar de jugar a la ruleta amb els recursos dels catalans i catalanes i apostar pel que realment és necessari? És a dir, bé, vostès poden ser els de les taules de joc i poden ser els dels casinos. Nosaltres creiem que el que toca són bateries elèctriques i l'aposta per la transició ecològica i per la protecció de la indústria a Catalunya. Però bé, en tot cas, jo l'hi dic: com a mínim, des d'un punt de vista democràtic, li exigim que en aquests mesos d'interinatge i de Govern pràcticament en funcions, amb unes eleccions a les portes, vostès no firmin el contracte amb Hard Rock Cafe, i menys amb les condicions que han sortit publicades, i que van aprovar el 3 de març, solidàriament, entenc, tot el Govern, i no només una part del Govern. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Ara, per donar la resposta a la interpel·lació, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet.
Moltes gràcies, vicepresident. Diputades, diputats. Senyor diputat, la veritat és que no coincideixo gens ni mica [[l'orador riu]] amb tot el que ha significat la seva interpel·lació. I, en primer lloc, deixi'm dir-li que ningú tracta de penjar el mort a ningú, ni ningú s'ha de menjar cap marrón, perquè això ni és un mort ni és un marrón; està ben viu, aquest projecte. Ni és un mort ni és un marrón, i, per tant, diguéssim, no és una pilota que ens anem passant entre departaments i ocultant-lo, sinó que té tota la vigència i es gestiona amb llum i taquígrafs, i és un projecte del Govern –del Govern. Les interpel·lacions es fan al Govern i, per tant, les responc jo; les hagués pogut respondre el senyor Pere Aragonès. En tot cas, la setmana vinent, si no m'equivoco, el dia 15 compareixem tots dos, plegats, per donar compte davant de la comissió, la Comissió conjunta de Territori i d'Economia, em sembla, si no vaig equivocat, de tota la complexitat d'aquest projecte. «Complexitat, aquesta és una paraula clau. És un projecte complex, com tants altres –com tants altres. Jo, vaja, respecto que vostè no..., faltaria més, no?, que no ho respecti, que vostè no..., vaja, no l'entengui, no el comparteixi, però molts altres sí. En primer lloc, aquest Parlament –en primer lloc, aquest Parlament–, diguem-ho clar. Tot aquest projecte emana d'una llei que va aprovar aquest Parlament per majoria, i, per tant, el Govern està aplicant allò que disposa la llei. En tot el desenvolupament d'aquest projecte, ja sigui el concurs internacional de llicències de casino, ja sigui el pla director urbanístic o ja sigui tota l'acció que està fent l'Incasòl –que ara m'hi referiré–, està complint el mandat d'aquest Parlament. Es va aprovar, la llei, aquí en aquest Parlament. És la Llei, si no m'equivoco, 6/14. L'any 2014, després d'una, vaja, llarga negociació i de tot el tràmit parlamentari. Jo en aquell moment estava a l'equip del conseller Recoder, i vaig haver, inclús, de venir aquí al Parlament en diverses ocasions a parlar amb els grups parlamentaris, i la va aprovar per una majoria, doncs, suficient. I, per tant, aquest projecte no és una invenció d'aquest Govern o del Govern anterior, no, no, és producte del mandat d'aquest Parlament, de la Llei 6/2014. Que què fa aquella Llei 6/14? Desenvolupa una llei anterior, que és, si no m'equivoco, la 2/89. Què feia la Llei 2/89? I, per tant, me n'estic anant molt endarrere en el temps, però per justificar-ho. Doncs creava el centre recreatiu i turístic, el centre recreatiu i turístic de Vila-seca i Salou. La llei permetia, a més, crear un altre centre recreatiu turístic a la zona nord, eh?, de Barcelona cap al nord, però, en tot cas, es va desenvolupar només al sud, que era de Barcelona cap al sud, a Vila-seca i Salou. És a dir, des dels anys vuitanta, materialitzat finalment amb l'obertura de Port Aventura l'any 92, el Govern de la Generalitat va apostar, amb els agents del territori, amb els agents socioeconòmics, per desenvolupar un determinat model de turisme en un determinat àmbit territorial. Per què? Perquè... Home, és evident, que hem de fer la transició energètica i recolzar la indústria i fer front a totes les complexitats econòmiques que tenim com a país, però també comptant amb el turisme. El turisme forma part de manera normal del nostre, diguéssim, «combo econòmic i financer, eh? Tenim un altíssim percentatge del PIB basat en el turisme, i segons les fonts de vegades es parla entre el 12 o el 15 per cent. I el turisme és tot igual? No, el turisme no és tot igual. El turisme, alhora, té tota la complexitat de diversos targets, diverses localitzacions, diversos caràcters. Un dels aspectes del turisme que a Catalunya no tenim prou dimensionat és tot el que fa referència al turisme de convencions, que es diu, eh? I, per tant, el Govern de la Generalitat va pensar que allò que havia creat als anys vuitanta, el centre recreatiu turístic, com a gairebé únic sector d'activitat econòmic absolutament especialitzat del país, 825 hectàrees que dediquem al turisme –centre recreatiu i turisme–, doncs, hi pogués també encabir el que és una evolució d'un determinat tipus de turisme, que és aquest de les convencions. Per tant, model econòmic del país divers, no tenim un monocultiu amb un o altre tema, model de turisme divers, un territori especialitzat basat en una llei, la 89, i amb una altra llei, la 6/14, i què hi fem? Doncs concentrar-hi, sí, concentrar-hi inversions. Si vostè m'estigués parlant de..., no, aquest projecte, amb segons quina dimensió i posat a qualsevol lloc del país..., home, això hauria de passar per, diguéssim, per molta planificació, però és que precisament on es pensa poder, seguint la planificació, encabir aquest projecte, és en un lloc que hem especialitzat per al turisme. Per tant, sí, respon a un model de país, que segurament no compartim, però respon a un model –a un model– en el que la complexitat i tot el que és disposar d'elements que es contraposin i que, al final, sumin en la dinamització econòmica, la generació d'ocupació de tot tipus i, per tant, el manteniment i l'augment de l'estat del benestar, doncs, aquest projecte forma part de tota aquesta visió. Forma part de tota aquesta visió, amb tota normalitat, i emana, hi insisteixo, d'una llei del Parlament. Per tant, estem molt convençuts d'allò que estem fent. I deixi'm afegir-li una cosa: vostè ha parlat de la gènesi d'aquest projecte de Hard Rock que venia de l'Eurovegas; l'Eurovegas, el projecte d'Eurovegas va començar amb el tripartit –va començar amb el tripartit. El senyor Adelson va vindre a veure el Govern del tripartit i van començar tota una sèrie de negociacions, des d'un punt de vista territorial i econòmic. I allò el Govern del president Mas –jo en formava part a través de l'equip del conseller Recoder– ho va recollir i ho va gestionar, i, finalment, doncs, ha derivat en el projecte que tenim avui, que crec que encaixa molt millor amb aquell model que ens vam plantejar l'any 89 –després amb aquesta llei del 14–, que era especialitzar un territori en els usos recreatius i turístics. I aquí hi tenim no només la llei, sinó el concurs de llicències de casino, amb llum i taquígrafs, que ha guanyat Hard Rock, un pla director, amb llum i taquígrafs, que ha passat tots els processos d'informació pública. Ha tingut al·legacions, que hem resolt, que ha tingut dues aprovacions inicials, que finalment ha estat aprovat definitivament. Que ara ha tingut una sentència, i quan vulguin parlem de la sentència, perquè la sentència no fa més que refermar el pla director, en contra del que s'ha explicat. Però, en tot cas, en podem parlar ara o a la compareixença del dia 15. I, efectivament, després aquí també hi ha hagut un paper important que és de l'Incasòl. Què és l'Incasòl? L'Incasòl existeix des de l'any 80 i sempre ha fet el mateix, també quan ha estat gestionat pel tripartit, i vostès des del Departament de Medi Ambient i Habitatge tenien part d'aquesta gestió. Li pot agradar o no li pot agradar, però l'Incasòl el que fa és, amb els fons propis, comprar, desenvolupar, vendre, i té prou marge com per poder afrontar condicions que siguin d'estímul, creació de condicions perquè hi hagin inversions com aquesta –com aquesta–, i en moltes, moltíssimes ocasions l'Incasòl ven a terminis. I vendre a terminis és una actuació natural de l'Incasòl, perquè el que fa l'Incasòl és posar tota la seva capacitat pública –es va crear l'any 80 i s'ha gestionat sempre amb els mateixos criteris, també quan el gestionava el tripartit– perquè hi puguin haver aquestes inversions. I, a més, ho fa amb criteri, amb criteri territorial, amb criteri estratègic, recolzant allò que emana del Parlament, com la llei a la que abans feia referència. I el paper de l'Incasòl, de nou llum i taquígrafs. Sí, efectivament, efectivament. A l'acord de govern del març, publicat, al que vostès només han estat atents quan un diari l'ha publicat, però està des del març publicat, hi han una sèrie d'esborranys de minutes –esborranys de minutes–, en el que es marquen esborranys de minutes, perquè fins que no es va al notari no es converteix en minuta, en el que hi han terminis i hi han garanties. I, per tant, nosaltres en aquests moments en què estem? Doncs treballant, com no podem fer d'altra manera, cada dia pràcticament, amb la gent que són els promotors privats del projecte de Hard Rock –que no és només Hard Rock, té una aliança amb més empreses– perquè això pugui ser una realitat. Volem que sigui una realitat. Hi ha detractors, efectivament, però, en tot cas, emana, hi insisteixo, d'una majoria d'aquest Parlament, i hi ha molta gent, per exemple, els ajuntaments de Vila-seca o de Salou, els agents socioeconòmics del Camp de Tarragona o molts agents socioeconòmics a nivell nacional que han dit: «Escolta, seguiu amb aquest projecte. Per tant, no és moment de deixar-ho estar, ni molt menys; és moment de seguir. Els projectes complexos necessiten perseverança, hi han molts projectes en aquest país la implantació dels quals ha durat dècades, i estem davant d'un projecte que té aquesta dimensió de complexitat que necessita tot l'esforç del Govern. Tots els informes econòmics que acompanyen els acords de govern són això, informes econòmics que demostren que, efectivament, no hi ha afectació pressupostària. I reitero una frase que hem dit en més d'una ocasió, no només jo, sinó també el vicepresident Aragonès i el president Quim Torra, que és que no hi ha ni un euro públic destinat al desenvolupament d'aquest projecte. Gràcies, senyor diputat.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, té ara novament la paraula el diputat interpel·lant, el senyor David Cid.
Sap per què no es va fer Eurovegas? Jo li explicaré per què no es va fer Eurovegas: perquè al Prat hi havia un alcalde que es deia Lluís Tejedor que va dir que Eurovegas no es faria al Prat, i que s'havia de protegir el parc agrari del Prat, i que els aqüífers del Prat no podien servir per construir el casino més gran d'Europa. Per això no es va fer Eurovegas i per això el van destinar, en aquest cas, al Camp de Tarragona, òbviament, on vostè diu que els alcaldes de Vila-seca i de Salou estan a favor d'aquest projecte. Però per això no es va fer Eurovegas, perquè hi havia un model diferent de país i, en aquest cas, també de ciutat, sobre el que volíem. Perquè vostè diu: «És que no entén el que representa això, no entén el projecte. No, no, si l'entenc perfectament. El problema és que quan vostè parla, no parla del que realment és això. Perquè vostè diu: «No, és que és el turisme de convencions. No, miri, no és el turisme de convencions. Nosaltres..., o sigui, som uns grans defensors del turisme de congressos. Barcelona és una ciutat capdavantera del turisme de congressos, que és un turisme de valor afegit. Per cert, nosaltres vam presentar una proposta al debat de política general sobre un pacte nacional i un pla nacional per al turisme sostenible i que vostès van votar en contra. Si vol parlem de turisme, però és que això no és un turisme de convencions. Escolti, estem parlant del casino més gran d'Europa, cent taules de joc; o sigui, això és un model de turisme basat en el pòquer, el blackjack, la ruleta i, com diu la meva àvia, les tragaperras, que n'hi han 1.200. Això és el Hard Rock. Expliqui-ho, o sigui, com a mínim expliquin què és el que volen fer al Camp de Tarragona. I, miri, si volem inversions estratègiques al Camp de Tarragona, i si l'Incasòl vol jugar a fer política econòmica al Camp de Tarragona, doncs, veiem de quina manera fem el tren tram al Camp de Tarragona, que val 80 milions d'euros. I això sí que seria dinamitzar la mobilitat i el projecte de territori i apostar perquè una gran infraestructura de mobilitat sostenible la tinguem al Camp de Tarragona, i no convertim el Camp de Tarragona en un model que jo crec que està esgotat, que és el de turisme massiu, a més en un context d'emergència climàtica. Hem de seguir apostant pel monocultiu turístic, que sí, representa el 12 per cent del PIB..., però que estem veient el que ha passat en un moment com l'actual, de crisi i emergència sanitària? És que tenen un model econòmic que ens portarà a la ruïna. Si el que hem de fer és protegir la indústria del Penedès, no construir un macroprojecte de casino al Camp de Tarragona, que, a més a més, i ho diuen les entitats també en contra de la ludopatia, que té molts condicionants i molts efectes col·laterals tant d'addicció al joc com també de moviment de diner en negre associat al negoci del joc. A veure, que Macau és el que és Macau. Volem convertir el Camp de Tarragona en el Macau del sud d'Europa? Aquest és el model de la Generalitat? És això del que estem parlant. I, miri, ho sento, eh?, però la sentència del TSJ és una bufetada descomunal. El que diu, literalment, la sentència del TSJ és que «els espais lliures i els equipaments estan en zona d'accidents greus d'indústria química. Bé, doncs, algú es va equivocar al definir el projecte, i, per tant, l'han de refer, i com a mínim vostès mateixos estan dient que trigarà un any, una altra vegada, aquest projecte –per sort, per sort trigarà un any. Jo el que espero és que al final Hard Rock s'acabi fent enrere, perquè si és per vostès, ens acabaran clavant un casino al Camp de Tarragona peti qui peti. I jo ho sento, però crec que és un error descomunal. I, miri, no és veritat que això no costi cap euro públic, no ho poden garantir. Vostès sempre van dir, i jo crec que..., i, a més, m'hi reafirmo. O sigui, hi han declaracions en aquest Parlament que era: entraven 120 milions i sortien 120 milions, al mateix moment, i que això no suposaria cap risc per a la Generalitat. No m'ha contestat. Les condicions són les que es van aprovar o no? És a dir, Hard Rock té una clàusula que li permetrà durant deu anys retornar els terrenys a la Generalitat, si es modifica el pla director urbanístic o no s'aproven, en aquest cas, els plans de millora urbana? Sí o no? Aquesta és la pregunta clau. És la Generalitat qui assumeix les possibles indemnitzacions, si hi han reclamacions judicials, i les haurà de pagar, en aquest cas, la Generalitat, o no «la Caixa o no Hard Rock? Sí o no? Això, ho sento, però és un traje a mida de «la Caixa, que és qui guanya en aquesta operació i no té cap risc. Ven els terrenys a 100 milions d'euros, la Generalitat assumeix el risc d'una operació que és perquè Hard Rock construeixi el casino més gran al sud d'Europa. I això és el que representa aquesta operació. I, escolti, cada vegada hi ha menys gent que això no ho veu clar, perquè no és allò que vostès van aprovar o allò que vostès expliquen o que van dir; el tema és les condicions concretes. I insisteixo en això. Vostès els han fet un traje a mida a «la Caixa. I, miri, jo li torno a exigir..., com a mínim, també, no?, per decència democràtica... És a dir, en aquesta legislatura no aprovin el procés de compravenda, perquè hi pot haver un altre Govern que digui que aquestes condicions són inacceptables. Ja l'hi dic, nosaltres creiem que són inacceptables. I jo ja ho sé, és a dir, si vostè continua sent el conseller de Territori i el senyor Aragonès continua al Govern ens menjarem Hard Rock. Però jo no em resigno a que aquest Govern, no?, del camarote de los hermanos Marx, segueixi sent el Govern que tindrem en la propera legislatura. I, per tant, jo, a tota aquella gent que està en contra del Hard Rock Cafe, jo li dic: tenen un vot molt clar, que és el nostre. I nosaltres farem el que calgui per aturar aquest projecte. Jo ja sé que si vostè continua, doncs, evidentment, farà aquest projecte, com farà la C-32, com farà tot el que faci falta en un context d'emergència climàtica, que jo crec que no és el que toca. I li dic: més bateries elèctriques i menys taules de joc, que això és el que necessita Catalunya.
Gràcies, diputat. Per finalitzar, té novament la paraula el conseller de Territori.
Gràcies, vicepresident. Diputat, més bateries elèctriques i més projectes relacionats amb el turisme, projectes d'excel·lència com el del Hard Rock, sens dubte, tot, ho necessitem tot, per a la reactivació econòmica, i sempre enfocant la reactivació econòmica amb el prisma de l'Agenda verda, doncs, necessitem tot tipus d'inversions. També aquesta, perquè és una inversió que es situarà en un territori especialitzat en els usos recreatius i turístics, amb tot el que representa la incorporació també d'elements de sostenibilitat i d'eficiència energètica, per exemple, amb l'ús de l'aigua o amb l'ús de l'energia, que hi estem treballant. Per tant, aquest és un projecte important, amb el qual el Govern en ple hi seguirà treballant, sobre el qual vostès poden continuar tenint l'opinió que vulguin i el posicionament polític i partidista que vulguin, i apel·lar inclús al vot a partir d'aquest posicionament. Bé, després el vot ens porta on ens porta, eh? I, per tant, sí, efectivament, nosaltres recolzem aquest projecte, vostè no, i, no sé, ens trobarem a les urnes, per entendre'ns, no? Molt bé, doncs així serà. Aleshores veurem realment en lo que és la correlació de forces en els municipis i en el Camp de Tarragona on queda tothom. En tot cas, nosaltres notem que efectivament aquest projecte té molt recolzament i té molta complexitat tirar-lo endavant, hi insisteixo, com altres al llarg de la història. Perquè, si fos per vostès, és que esborrarien del mapa Port Aventura. Si fos per vostès, ho farien –ho farien. Per tant, no em vingui ara de que està en contra d'aquest projecte. Vostès, si poguessin, esborrarien el CRT i esborrarien Port Aventura, que és una realitat inqüestionable que ha aportat molt valor afegit al Camp de Tarragona, i que es complementa amb molts altres projectes que també tirem endavant des del Govern. Perquè vostè reclama inversions al Camp de Tarragona i jo li vull recordar que, en paral·lel a que estem treballant aquest projecte del Hard Rock, doncs, estem també recolzant, amb tota la complicitat urbanística, la zona d'activitats logístiques del port de Tarragona. Per cert, aquesta zona d'activitats logístiques incorpora un contradic amb un moll per poder-hi portar creuers, creuers que s'incorporen a l'oferta turística d'aquesta zona, creuers que –la tecnologia està a favor nostre–, sens dubte, atracaran en molls electrificats i utilitzaran bateries per tal de disminuir al màxim la seva petjada de carboni. Per tant, vostè fa una foto fixa, de dir: «Amb la pandèmia i amb l'emergència climàtica ho hem d'aturar tot. I jo faig una foto una mica més dinàmica, i me'n vaig a deu o quinze o vint anys vista i dic: no es tracta d'aturar l'activitat, es tracta de descarbonitzar l'activitat. M'he n'he anat una miqueta del tema, però era un debat que trobo interessant i que hem mantingut en altres ocasions. Per tant, sí, aquest projecte també forma part d'aquesta estratègia de tenir un país diversificat i un país que busqui els valors ambientals que, sens dubte, diguéssim, no només ara els que estem aquí, sinó de cara a les generacions futures i de cara a la protecció del planeta, hem de vetllar constantment –constantment. Llavors vostè va repetint, i és gairebé un eslògan electoral, que aquí estem fent el casino... Escolti, el món, diguéssim, pot ser com vostè vol o pot ser com és en realitat, i en el turisme de convencions, com en molts altres aspectes, s'ha incorporat de manera normal, entre d'altres, que hi hagin sales de joc. Però és que n'hi ha a Barcelona. Escolti, vostès governen a Barcelona i vostè ara em «farda de turisme de convencions de Barcelona, com si fos... Escolti, doncs a Barcelona hi ha un casino. No sé, comencin fent alguna cosa respecte al casino de Barcelona que hi ha, o en els creuers, en tots i cadascun dels creuers que atraquen a Barcelona i que atracaran a Tarragona –també hi ha un casino, normalment. I, no sé, el món pot ser com vol vostè, però el món és com és, i, per tant, l'oferta que es posa a disposició de la gent, perquè el món és com és, incorpora elements normals, que tenen totes les garanties: garanties respecte als seus treballadors, eh?, perquè també s'ha parlat de condicions –escolti, doncs les que marqui la regulació laboral–; o garanties ambientals, que n'acabo de parlar, o garanties respecte al blanqueig de diners i respecte a les addiccions. La mateixa llei que va aprovar aquest Parlament per majoria, per majoria –i recordo que aquest projecte està recolzat en una llei que emana d'aquest Parlament, no ens l'hem inventat ni ens l'hem tret de la màniga ni és un capritx, emana d'una llei del Parlament–, incorpora elements de control de lo que és el money laundering, eh?, el blanqueig de diners, que té molta observança internacional, i també de mesures complementàries per treballar contra, evidentment, les addiccions, que és un tema que nosaltres com a Govern tenim molt present, i que aquest projecte ha de recollir. I respecte a la sentència del Tribunal Superior de Justícia, vostè remarca lo dels espais lliures del sector u. Aquest és un dels dotze punts que tenia la demanda que ens va presentar GEPEC. Onze s'han guanyat, onze refermen la figura del pla director com a figura que desenvolupa la llei que emana d'aquest Parlament, i en un, tot i informes favorables de Protecció Civil, apunta un tema que resoldrem, perquè el projecte està viu i el tirarem endavant. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la pobresa infantil]] [[300-00300/12]] Passem ara al punt desè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la pobresa infantil, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar la interpel·lació, té la paraula la diputada Beatriz Silva.
Buenos días, conseller. Diputados, diputadas. En Cataluña hay niños y niñas que han crecido bajo los efectos de la crisis económica de 2008 y que ahora han pasado, sin un paréntesis, a vivir una pandemia. Se harán mayores y toda su infancia y su adolescencia habrá transcurrido bajo los efectos de una crisis económica continua. La Covid-19 ha venido a agudizar situaciones de precariedad y de pobreza que afectaban a una parte muy amplia de nuestra infancia. Hoy hay más niños y niñas viviendo bajo el umbral de la pobreza que los que había en marzo pasado, y los que ya lo estaban están muchísimo peor. Save the Children calculó hace un par de meses que la tasa de pobreza infantil de 28,6 por ciento que teníamos antes de la pandemia se pondría en 34,6 por ciento si no tomábamos medidas urgentes e inmediatas para evitar los efectos de la crisis derivada de la Covid-19. Las últimas cifras de Idescat hablan de un 31 por ciento de pobreza infantil en Cataluña y, si se cumplen las predicciones, a fin de año tendremos medio millón de niños y niñas que no tienen las condiciones mínimas para desarrollarse, que no pueden acceder a oportunidades que les permitan romper el círculo vicioso de reproducción de la pobreza que se transmite de padres a hijos. La situación de las familias monomarentales es dramática. Según un informe de UNICEF que se hizo público hace unos días, un 53,6 por ciento de los hogares monomarentales en Cataluña vive bajo el umbral de la pobreza. En muchos de estos hogares viven niños y niñas que se encuentran en situación de pobreza severa. Son cifras intolerables para una sociedad como Cataluña, con un nivel de riqueza propio de un país desarrollado de la Europa occidental pero con un nivel de pobreza infantil equivalente a alguno de los países más pobres de la Unión Europea. Con esta interpelación queremos conocer qué medidas está adoptando el Gobierno de Cataluña para evitar que nuestros niños, niñas y adolescentes sean los principales damnificados de una crisis que no es más que una continuación de las situaciones de privación que han venido enfrentando durante toda su vida, situaciones de privación que se explican porque la infancia no ha sido una prioridad de los gobiernos de Cataluña en la última década, que han recortado sin piedad la salud, la educación, los servicios sociales, incluidas las políticas de infancia y familia, que representan la única ventana que permite a los niños y niñas más vulnerables salir de la pobreza. Desde que el señor Artur Mas se vanaglorió en 2011 de que llevaría los recortes más allá que cualquier otra administración, sin pensar que en ese momento ya había uno de cada cinco menores viviendo bajo el umbral de la pobreza, la situación no ha hecho más que empeorar. Desde el Grupo Parlamentario Socialistes i Units per Avançar queremos saber qué ha planificado hacer el Govern en relación con los hogares en situación de pobreza, sobre todo aquellos que se encuentran en situación de pobreza severa. Antes de la pandemia había en Cataluña 235.000 hogares en esta situación. Conseller, ¿tiene alguna estimación del porcentaje en que ha crecido esta cifra de 235.000 hogares en estos meses? ¿Su Gobierno ha hecho alguna planificación de las políticas públicas que permitan a estas familias salir de la pobreza severa en un plazo razonable de tiempo? He revisado todas las comparecencias desde que usted es conseller y nunca nos ha dado desde aquí una correlación entre las cifras de la población infantil que vive en situación de pobreza y el efecto que tienen las políticas que despliega su Gobierno, las necesidades que cubren sus políticas y las que siguen descubiertas. Y le doy un ejemplo. A pesar de que en Cataluña había 235.000 hogares en situación de pobreza severa antes de la pandemia, solo 81.000 se beneficiaban de la renta garantizada de ciudadanía; un 65,5 por ciento quedaba fuera de ella. Estamos hablando de 154.000 hogares. ¿Me puede decir cómo viven los niños, niñas y adolescentes de estos hogares en situación de pobreza severa que no acceden a la renta garantizada de ciudadanía? Porque estamos hablando de familias con ingresos en torno a 355 euros. Una familia que vive con 355 euros no puede alimentarse correctamente ni comprar ropa adecuada cuando cambia la estación, no puede hacer frente al pago de suministros; viven realojadas o en infraviviendas. Es una situación límite. Teníamos 154.000 familias viviendo en esta situación límite sin poder acceder a la renta garantizada de ciudadanía, pero nos consta que llegó la Covid-19 y no se hizo nada para corregir esta situación. Lo sabemos porque el presidente Quim Torra reconocía, el 3 de julio, que las solicitudes para acceder a la renta garantizada de ciudadanía habían crecido en un 95 por ciento entre marzo y mayo, pero el propio Govern constataba en una nota de prensa que la cifra de beneficiarios había aumentado solo en 374; 374 frente a 154.000 hogares en situación de pobreza severa, sin la única prestación a la que pueden acceder. Porque a pesar de que este Parlament lo ha aprobado decenas de veces, no se ha hecho nada para poner en marcha una prestación específica por hijo o hija a cargo, ni tampoco por recuperar la única que había, que el Gobierno de Artur Mas eliminó y que ustedes no han hecho nada por revertir. Le pongo otro ejemplo, el de las familias monomarentales. Según las últimas cifras del INE, Cataluña tiene 289.300 familias en que solo hay un adulto a cargo, que en la inmensa mayoría de los casos es una mujer. Si el 54 por ciento de estas familias se encuentra en situación de pobreza, como nos dice UNICEF, el resultado es que tenemos 156.222 hogares monomarentales que no tienen cómo cubrir sus necesidades en Cataluña. En una respuesta escrita usted me informó de que, si calculamos con un criterio amplio y flexible, un total de 8.078 familias monomarentales eran beneficiarias antes de la pandemia de la renta garantizada de ciudadanía. Conseller, tomando en cuenta su cálculo más optimista, el resultado es que tenemos 148.144 familias monomarentales en situación de pobreza que no reciben la renta garantizada de ciudadanía. ¿Me podría decir qué está pasando con estas familias? ¿Tenemos una radiografía de la situación? ¿Cuántos niños y niñas viven en ella? ¿Tiene algún plan su Gobierno para garantizar que en algún momento puedan cubrir sus necesidades? ¿Cuál es el horizonte que se han fijado? Hay otro problema antiguo, y es el acceso a la alimentación de los niños y niñas más vulnerables, que es insuficiente o desequilibrada. Desde la anterior crisis económica arrastramos graves problemas de malnutrición infantil, denunciado por las entidades del Tercer Sector y otros organismos que trabajan con la infancia. En 2011 la Encuesta de condiciones de vida evidenció que el 4 por ciento de los niños y niñas menores de dieciséis años en Cataluña no tenía acceso a una alimentación correcta o suficiente. En concreto, cincuenta mil. Desde entonces los gobiernos han ido anunciando protocolos que nunca han llegado a desplegarse. Cuando comenzó la legislatura pedimos las actas de las reuniones de los diferentes grupos que se fueron creando para poner en marcha los distintos protocolos, y lo único que recibimos son tres hojas, tres hojas de las tres únicas reuniones que se hicieron en todos estos años. ¿Cuál es la impresión que tiene una diputada nueva como yo cuando recibe una cosa así? En medio de una crisis económica, las entidades, el Síndic, la Encuesta de condiciones de vida denuncian graves privaciones de la infancia en el acceso a la alimentación, y nadie se lo toma en serio durante años. La única cifra que ha facilitado el Govern es de 2015, a petición de mi grupo parlamentario: 70.239 niños, niñas y adolescentes que no se alimentaban correctamente. Estamos hablando de que no comen carne, pescado, fruta, verdura, porque sus familias no pueden permitírselo, o, lo que es peor, que se van a la cama con hambre porque no comen lo suficiente. Mi compañera Esther Niubó recuerda constantemente aquí que la consellera Rigau eliminó las becas de comedor en secundaria, y desde entonces ningún Gobierno, tampoco el suyo, ha sido capaz de revertir uno de los recortes más lacerantes de la última década: impedir el acceso de los adolescentes que no tienen recursos a la posibilidad de comer a mediodía. En 2018 la Comisión de Infancia aprobó una propuesta de resolución presentada por mi grupo parlamentario para que se cumplieran los protocolos y se contabilizaran los casos para poder adoptar medidas, tal como establecían los propios protocolos. Pero un año después su Gobierno no había hecho nada, y envió un control de cumplimiento en que decían que no entregarían el informe ni contabilizarían a los niños y niñas porque ya se aseguraban de que todos comían. Así tal cual. Sin concretar datos de la población infantil afectada, cómo se habían revertido los miles y miles de casos de malnutrición. Se supone que tenemos que tener fe y creer que usted se ha inventado una modalidad nueva de hacer políticas públicas sin un diagnóstico, a pesar de que en cualquier administración lo normal es que esto es un paso previo indispensable. Si no hay datos ni mecanismos de seguimiento, si no sabemos a quién están dirigidas las políticas, ¿qué tipo de políticas públicas hacemos en Cataluña, conseller? Se me acaba el tiempo, pero me gustaría recordarle que le estoy preguntando por unas cuestiones bien concretas: 154.000 familias en situación de pobreza severa que no reciben la renta garantizada de ciudadanía ni otra prestación, 156.222 hogares monomarentales viviendo bajo el nivel de la pobreza que no reciben la renta garantizada de ciudadanía ni ninguna otra prestación. ¿Tiene su Gobierno una planificación para bajar esta cifra? ¿Se han fijado metas? ¿Cuáles son los pasos que piensan seguir? Una de las últimas veces que usted habló aquí de pobreza infantil dijo que todo pasaba por hacer crecer el empleo, pero el informe de UNICEF que salió hace unos días, y que analiza los datos de Cataluña, dice todo lo contrario. Cuando las cifras de empleo crecen en Cataluña, la pobreza infantil sigue siendo la misma. No es un tema de empleo. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. Per respondre la interpel·lació, té ara la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani.
Gràcies, vicepresident. Diputats, diputades, diputada Silva. Entrem en un dels aspectes més complexos, de més importància que té qualsevol societat. Amb unes xifres que no ens agraden, ni a Catalunya ni a l'Estat espanyol, que no ens agraden, amb una realitat que s'ha d'abordar de forma multifactorial, perquè no ens farem un abordatge global del que significa el risc de pobresa dels infants i adolescents en el nostre país si no ho fem des d'una perspectiva global. Una perspectiva global que aquest Govern ha impulsat donant exemple amb algunes coses tan simples com utilitzar els criteris de la UNICEF a l'hora de valorar els pressupostos entorn de la inversió infantil. Tan simple, que som els únics que el fem. I crec que permet tenir una mirada global i permet tenir una mirada honesta. El que vostè deia, el diagnòstic, és clau, i com que el diagnòstic és clau, s'ha de ser transparent amb aquestes dades. Estem segurs que en breu trobarem que altres governs faran l'exemple en tots els àmbits, àmbits territorials, en l'àmbit de l'Estat. N'estem segurs, n'estem segurs perquè és la manera, tenir un bon diagnòstic. En aquest sentit, recordar-li que sí que hem fet una cosa, i especialment l'hem feta en el moment de la pandèmia i de tota l'afectació que ha tingut la pandèmia, que té una afectació més enllà de la sanitat i l'àmbit social: ha sigut treballar conjuntament entorn del diagnòstic i entorn de les propostes. L'Observatori dels Drets dels Infants mai ha tingut un funcionament tan intensiu, amb tanta força, un espai que és de cogovernança amb les entitats, que és de cogovernança amb les altres administracions, que és de cogovernança amb tots els agents, com el funcionament que ha tingut, l'Observatori dels Drets dels Infants, durant la pandèmia. Vostè m'ha situat diversos aspectes concrets, amb dades, amb algunes dades que creuem, càlculs de fonts diferents, i això sempre té un element metodològic. Pot ser un element que et pot ajudar a agafar-ho, però quan creues dades de fons diferents, tens problemes metodològics. Però jo no nego la major, ni molt menys. Un dels reptes més importants que tenim com a societat és el del risc de pobresa infantil, i en aquesta estem treballant. Sí que li vull dir una qüestió, entorn del final de la seva intervenció. No hi estic d'acord. Plantejar que la pobresa infantil no té res a veure amb les situacions vinculades al treball, al treball de qualitat, un treball de qualitat que en aquest país per desgràcia no podem protegir, perquè hi ha una regulació, amb unes reformes laborals que no es van pactar en el marc del diàleg social, reformes laborals del partit socialista, del Partit Popular que afecten la qualitat del treball, situar que no té res a veure amb el treball, jo li dic que no hi estic d'acord. Jo crec que té molt a veure amb el treball; té molt a veure amb la situació laboral de les famílies; té molt a veure no únicament amb l'ocupació..., perquè estic segur que pot ser que ho simplifiqués molt, però jo quan parlo de «treball no parlo únicament d'«ocupació, parlo de «treball de qualitat; hi té molt a veure. I crec que ens equivocaríem sense tenir aquesta mirada, bàsicament per una qüestió que crec que és important recordar-la, i especialment des de certs àmbits ideològics: els recursos públics provenen, bàsicament, de les rendes del treball. Els recursos per fer polítiques públiques provenen, bàsicament, de les rendes del treball dels treballadors i treballadores. Segurament hem de reflexionar respecte a això i hem de generar un sistema fiscal molt més just. Però no ser conscient de la importància..., perquè és que bàsicament totes les polítiques públiques es fan amb l'esforç i el suport dels recursos que donen els treballadors i treballadores d'aquest país, crec que és un error i crec que hi té molt a veure. Comparteixo que en això no tenim una mirada compartida. És normal, no tenim per què tenir una mirada compartida, però sí que li volia fer aquesta esmena i situar-li quina és la meva postura, i crec que en aquesta postura hi crec molt. Treball de qualitat hi té molt a veure, amb la situació. Perquè, al final, vostè m'ha parlat de situacions familiars. Vostè m'ha parlat de les famílies monoparentals, que en un 90 per cent estan liderades per dones. Aquelles famílies monoparentals que ara mateix, si el seu fill o filla ha sigut contacte estret d'un nen de la classe que ha sigut positiu, no tenen mecanismes de conciliació. No tenen mecanismes per fer-se càrrec dels seus fills. No tenen mecanisme d'assegurar un deure, que és el deure de protecció dels infants i de cura dels infants. Estem esperant. Portem tres setmanes de curs. No ho sé, potser tindrem la proposta quan hagi acabat el curs o potser ens en anem als exàmens de setembre. No ho sé. Però també cal recordar-ho, eh? També cal recordar-ho, perquè miri si afecta i miri si afecta l'àmbit. Si a part estàs en una situació de vulnerabilitat social, nosaltres hem fet la feina. Ja està pactada amb la federació i l'associació una prestació específica per poder assegurar el poder fer aquests processos d'aïllament i de confinament en les condicions millors per a aquelles persones que estan en situació de vulnerabilitat. Doncs fem-ho, perquè sí que hi té a veure. Vostè m'ha parlat de la renda garantida. M'ha semblat curiós, perquè durant tot el seu discurs... Jo li donaré xifres de la renda garantida. Fa tres anys teníem la renda mínima d'inserció, cobria 68.000 persones. Ara mateix amb la renda garantida n'estem cobrint més de 141.000, per tant, un increment de més del cent per cent; té una importància. Hem cobert un element que es va pactar en aquest Parlament, i que es va pactar per unanimitat. En el procés de desplegament, anàvem a una situació d'assegurar cent euros per fill vinculats a la prestació, i ha finalitzat el recorregut i ja ho tenim. Amb unes xifres que no tenen res a veure amb la renda mínima d'inserció ni tenen res a veure amb les xifres de l'ingreso mínimo vital. Ara mateix, el 47 per cent de les sol·licituds que es fan de renda garantida acaben amb prestació, i les que no acaben amb prestació és perquè no compleixen els criteris que es van aprovar en llei en aquest Parlament. El 47 per cent. I jo soc conscient que em va tocar agafar una situació molt complexa, però quan vaig arribar –per diversos motius, no entraré a discutir-los aquí– estava en un 9 per cent. Amb l'ingreso mínimo vital patirem. I jo soc molt clar, i costarà –costarà–, però ara mateix únicament un 1,4 per cent dels beneficiaris de renda garantida han passat al dret de l'ingreso mínimo vital. Quan construïm una cosa que és molt positiva, però que ens ha d'ajudar en els principis de subsidiarietat i de complementarietat, que únicament siguin un 1,4 per cent..., estem en un mes i mig a l'hora de poder resoldre-ho. Fa una setmana es va modificar el reial decret de l'ingreso mínimo vital amb un temps per poder resoldre de sis mesos. No sé si és la millor manera d'abordar situacions de pobresa sobrevinguda. Jo en soc conscient, eh?, la renda garantida no està pensada per poder ser sobrevinguda. Per això vam fer la prestació dels dos-cents euros, per situacions de persones..., el 75 per cent de persones que estaven en ERTO, que no havien cobrat la prestació a què tenien dret. I en quinze dies vam ingressar a cent mil famílies –bàsicament, un percentatge molt important, monoparentals. I sí que tenim plans. Ara, l'1,4 ara mateix no és el que pensàvem que seria. I crec que no és el que pensava que seria el mateix Govern de l'Estat, i ho ha acceptat, el ministre. Haurem de millorar-ho, perquè una de les coses que tenim parlades, dintre de l'àmbit de l'observatori i que hem de parlar dintre de l'àmbit del consell de govern de la renda garantida –perquè la renda garantida té un consell de govern amb tota la participació, a diferència de l'ingreso mínimo vital, que els mateixos sindicats es queixen que s'ha fet sense un diàleg social potent–, és que els marges que ens ha donat l'ingreso mínimo vital els hem d'utilitzar. I una de les propostes que se m'ha fet arribar per part de l'observatori és posar la mirada en l'àmbit de la pobresa infantil. També ha situat aspectes entorn de què fem. Jo, si vol, li explico com hem triplicat el pressupost en educació del lleure per assegurar aquest dret, que també és importantíssim; com hem treballat el tema de les targetes moneder del SIS i dels centres oberts, i també els educatius; com hem treballat una prestació específica per assegurar durant l'estiu qualsevol infant que tingui problemes d'alimentació; com hem treballat amb el teixit social, amb col·laboració publicosocial, per a ajudes específiques per a famílies amb menors a càrrec, amb un conveni específic amb Creu Roja; com estem...
Vagi acabant, conseller.
...plantejant també, en el període de renegociació del contracte programa de serveis socials, nous serveis que ara li explicaré, i que crec que poden ser molt, molt necessaris i interessants per fer front a aquest repte, que crec que l'hem de fer entre tots i hem de situar la corresponsabilitat...
Acabi, conseller.
...i la cooperació de totes les administracions. Gràcies.
Gràcies. Per a la rèplica, té ara novament la paraula la diputada Beatriz Silva.
A ver, conseller, no ha contestado la cuestión que le he planteado. Ha subido aquí, ha explicado algunas medidas puntuales, sin cuantificar, que es siempre lo que hace, pero yo lo que le he pedido, ya que estamos al fin de la legislatura, es que me explique cuál es el plan que tiene su Gobierno para cambiar esta situación. Estas cifras globales, que usted dice, que reconoce, si es que este plan existe, porque si no existe un plan, una planificación a medio y largo plazo, lo que estamos haciendo son unas políticas que solo consisten en ir poniendo parches, que es esta enumeración constante de «damos becas, damos…. Estamos hablando de pobreza infantil severa, de malnutrición infantil, en un territorio que tiene unos recursos propios de una región rica; tendría que haber un plan. Si no sabemos cuántos niños y niñas no están comiendo, quiénes son, dónde viven, ¿cómo puede enviar un control de cumplimiento que dice que garantiza que todos y todas comen?, ¿cómo se despliegan políticas públicas si no sabemos sobre qué población las estamos aplicando?, ¿cómo se ponen en marcha mecanismos de seguimiento si no hacemos evaluaciones periódicas? En el control de cumplimiento de las resoluciones en que le pedíamos desplegar al menos uno de los protocolos sobre malnutrición infantil usted decía que no era necesario contar los casos porque la atención de la infancia en riesgo se hacía bajo, textual, «una visión integral que aborda todas las carencias, no una a una. ¿Cómo puede afirmar que hace una atención integral caso a caso cuando tienen 154.000 familias en situación de pobreza severa que no reciben la renta garantizada de ciudadanía, por lo que no reciben ninguna prestación porque no existe ninguna otra? Y si existe alguna otra, explíqueme cómo viven. Mire, he intentado enumerar las veces que este Parlamento ha aprobado en esta legislatura incrementar la parte del PIB que Cataluña destina a políticas de infancia y familia para pasar del 0,8 por ciento del PIB al 2,4 por ciento de media europea. Es algo que sale en cada resolución y moción relacionada con infancia, y siempre, siempre las formaciones que forman parte del Govern, incluida la suya, votan a favor. Votan a favor, pero luego usted nos envía un control de cumplimiento en el que dice que esto no puede hacerse porque: uno, Cataluña, al no ser un estado no puede decir que dispone de un PIB, para esto no tenemos PIB; dos, porque el sistema europeo de estadística de protección social no está actualizado, o sea las instituciones europeas se equivocan, y tres, porque el impacto presupuestario sería muy alto, que es la verdadera razón, no están dispuestos, ni Esquerra Republicana ni Junts per Cat, a destinar el 2,4 por ciento del PIB de Cataluña a políticas de infancia y familia. Y nos dice, además, una vez más, aquí, que implementarán esta nueva herramienta para medir la inversión que les ha facilitado UNICEF, una herramienta que no está utilizando nadie, como usted mismo acaba de reconocer, por lo cual no podemos comparar con nada, no es útil estadísticamente, y que no sirve de nada si no destinamos más recursos para prestaciones que saquen de la pobreza a aquellas familias donde vive el 31 por ciento de niños y niñas que no tienen acceso a un nivel mínimo de vida. Podemos medir de mil formas la inversión, pero mientras los recursos sigan siendo los mismos –totalmente insuficientes– las cifras de pobreza infantil seguirán igual o peor, porque ahora tenemos por delante una nueva crisis económica que no sabemos cómo acabará. Le pregunto, conseller, si realmente cree que la herramienta estadística europea que mide las políticas de infancia y familia no sirve para Cataluña. ¿Por qué votan a favor de este punto? ¿Por qué no explica desde aquí lo mismo que ha puesto por escrito y vota en contra? Es que cinco meses después de que llegó este control de cumplimiento, su formación y su socio de gobierno, Junts per Cat, volvieron a votar a favor en la moción que presentó mi compañero Raúl Moreno el 12 de diciembre: aumentar las políticas de infancia y familia hasta llegar al 2,4 por ciento del producto interior bruto. ¿Cómo se explica, esto? Lo mismo pasa con el despliegue de la Ley de infancia, que espera desde 2010 un reglamento y unos recursos para hacerla efectiva. Vamos votando y votando que lo harán, pero no lo hacen. Esto estaba en su propio Pla de Govern. Si en diez años no han desplegado la Ley de infancia es porque no quieren desplegarla. ¿Por qué siguen votando aquí diciendo que lo harán? Usted ha hecho notar que las cifras pueden tener problemas metodológicos, pero, claro, las cifras de las que estamos hablando salen en informes que hace UNICEF, Save the Children, Foessa…, porque su Govern es incapaz de proporcionar un diagnóstico de la situación sobre el que trabajar, un diagnóstico para que este Parlament pueda legislar y para que su Gobierno pueda desplegar políticas públicas efectivas para que todos los niños y niñas de Cataluña tengan, por fin, acceso a una vida digna. Y ahora le pediría que intente contestarme algo de lo que le he preguntado hoy, conseller. ¿Cuál es el plan para acabar con la pobreza infantil? ¿Cuáles son las metas? ¿Cuáles son los plazos? ¿Los tiene?
Gràcies, diputada. Per finalitzar aquesta interpel·lació, té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies.
Diputada Silva, és habitual, eh? Jo tinc aquesta sensació i suposo que vostè també la té. Jo crec… De tant en tant penso que no fem diàlegs, que fem monòlegs, que no ens escoltem. I em preocupa, quan fem monòlegs i no ens escoltem; quan tenim molt clar el que direm però no som capaços ni tan sols d'escoltar i de dir: «ei, no ho comparteixo, sí, però com a mínim enganxo la línia argumental. És que, és clar, vostè m'ha dit que hem de tenir un pla global sobre la pobresa infantil, on no hem de tenir en compte, perquè és una errada tenir en compte, la situació del món del treball. Vostè m'ha dit que no tenim cap diagnòstic quan utilitzem una eina promoguda per UNICEF, que és innovadora, que ningú més està utilitzant. Ara, també utilitza UNICEF quan vol criticar-nos. No. O l'utilitza per tot o per res. No pel que vull i pel que no vull no la plantejo. Li faig aquesta reflexió. Vostè em diu: «Som un estat, som un país, amb xifres... I tant. És que, per això, alguns, de forma lícita, legítima –lícita i legítima–, volem una república. Perquè l'hi recordo, i això també està consensuat amb totes les entitats socials. Tenim un dèficit cada any de 500 milions d'euros en polítiques socials, de quan es va fer la transferència; 500 milions d'euros. Imagini's el marge que tenim. Em diu: «No existeix cap altra prestació, a part de la renda garantida. Senyora, si us plau, si vostè governa a l'Estat. Si han fet una cosa que crec que és positiva, que és l'ingreso mínimo vital, però ara mateix no se'n surten amb la gestió, però crec que és positiva. Si jo l'he valorat positivament. Home, no em digui que no existeix res. És que em sobta, és que no ens escoltem. I, a partir d'aquí, podem discutir. Jo li he dit: no tenim la mateixa mirada entorn de la importància del treball. Jo li he explicat el que estem treballant entorn de la redefinició de la renda garantida. També l'hi he explicat. Un 1,4, un 1,4. Un 1,4. Tots esperàvem molt més. Tindrem paciència. Ajudarem al màxim. Però la realitat és aquesta. Vostè em diu: «És que no m'explica coses concretes. No. És que són coses concretes que en aquest Parlament es voten. Perquè, després, jo també faig mirades globals. Intento comparar i dic: a veure, el treball que van fer el Departament d'Educació i el Departament de Treball i Afers Socials per garantir l'alimentació durant l'estiu als infants en situació de riscos d'alimentació o per situació de pobresa el miraré. Miraré si hi ha algun altre territori a l'Estat que l'estigui fent, que hagi fet aquest exercici que vostès ens van demanar i que vam situar i que compartíem, l'únic que no ho vam fer d'una manera..., que al final també es va negociar. Les beques menjador amb els criteris del 2018, del curs que es va iniciar el 2018, per una situació de pandèmia el 2020..., no és la mateixa manera. Tenen criteris que a vegades no estan vinculats a les situacions de pobresa i volem ampliar-lo al màxim possible. Ho vaig estar mirant i no en vaig trobar cap. I vostè representa una força política que té, legítimament i lícitament, un projecte a tot l'Estat. Així que en alguns àmbits tenen aquesta responsabilitat. Eh?, tota l'exigència, faltaria menys. És que és la seva feina, ser exigents amb el Govern. Però també, de tant en tant, siguem exigents en com ho fem nosaltres quan estem, perquè, si no, no ho explicarem. Em diu: «Quin és…. És que crec que és una errada no plantejar superar les situacions de pobresa infantil sense tenir en compte l'àmbit central, que al final assegura la dignitat de les persones. M'ha parlat de les famílies monoparentals quan li he situat el gran problema que tenen les famílies monoparentals ara. No ha dit res. Jo no tinc cap problema en debatre. I em diu: «No, aquestes són pegats. No. És que estem en un moment d'emergència i d'urgència social. I tant, que s'han de fer. I s'han de situar respostes concretes i ràpides. I tant, que tenim un projecte global, però el projecte global va vinculat a una cosa que vostè m'ha dit que no comparteix. No passa res, però que jo li dic que no ho comparteixo. I crec que és una errada. I crec que és una errada tenint en compte l'entorn, perquè també l'hi he explicat. És que li he intentat explicar la importància que tenen els recursos vinculats de les rendes del treball per fer aquestes polítiques públiques. I em diu: «És que estem en una situació de benestar a nivell europeu. És que, per desgràcia, no tenim tots els recursos que situa la ciutadania per a les persones més vulnerables, que és el cas. Perquè després ens fan trampes.
Acabi, conseller...
Perquè amb l'IRPF no és ni el 16 per cent de la població, ni el 25 per cent que generen els ciutadans, és el 12 per cent, perquè en serveis socials sempre tenim percentatges que no representen tota la població.
Vagi acabant, conseller.
I això acaba afectant els nostres infants, acaba afectant les persones vulnerables. I això també s'ha de poder situar, diputada. Gràcies.
[[El vicepresident primer comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] Perdó. [[Interpel·lació al Govern sobre la reactivació econòmica, empresarial i social amb relació als programes de fons europeus]] [[300-00303/12]] A continuació passam al punt onzè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la reactivació econòmica, empresarial i social amb relació als programes de fons europeus, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Per exposar la interpel·lació, té la paraula el diputat Jordi Munell.
Gràcies, vicepresident. Honorable conseller, diputades, diputats. Bon dia. Bé, reflexionem una mica i demanem al conseller la seva opinió i les seves explicacions sobre un tema que ens preocupa des de la Comissió d'Empresa, ens preocupa des de la Comissió de Reactivació Econòmica, ens preocupa, doncs, com a diputades i diputats, i ens preocupa, també, en el meu cas, com a alcalde d'un poble del país, no? Estem patint una crisi post-Covid segurament més intensa del que havíem previst. A les empreses no acaba de normalitzar-se la situació. Les situacions de confinaments que es van produint i una mica, doncs, la situació dels ERTOs tampoc avança com s'havia previst. L'afectació del PIB és superior, també, al que s'havia previst, i, per tant, tot està generant un clima d'incertesa. Una crisi, a més a més, que afecta de forma desigual diferents sectors de l'economia i de l'empresa, eh? No és el mateix l'alimentari, no és el mateix l'automoció, no és el mateix el lleure nocturn, per exemple, que avui mateix, doncs, tornaven a tenir un gerro d'aigua freda a sobre, eh? No és el mateix en molts altres, el que se'n diu també fins i tot «microsectors, doncs, els marxants, els firaires, les cases de colònies, etcètera, i molts més, no? A les pimes, als autònoms, eh? –aquest és un país de pimes, un país de petites i mitjanes empreses i d'autònoms, Catalunya–, què els preocupa? Els preocupen les baixades de comandes, els preocupa la baixada de vendes, els preocupa la liquiditat, perquè han de continuar pagant impostos, han de continuar pagant l'IRPF, han de continuar pagant, doncs, cotitzacions a la seguretat social d'autònoms, els preocupa també la morositat i els preocupa també l'increment d'endeutament, eh? Fins i tot, doncs, en una enquesta recent, hi havia prop d'un 20 per cent de petites empreses que es plantejaven fins i tot tancar. Per tant, la nostra economia es veu greument afectada. I, per tant, ens preocupen les mesures, eh? L'altre dia, a la Comissió de Reactivació Econòmica, des de Foment del Treball i des de Pimec, també, ens alertaven i posaven sobre la taula això, com es pot ajudar la petita i mitjana empresa, com es pot ajudar aquest autònom que crea llocs de treball, que és un bressol d'empreses. Doncs, per una banda, deixant de cobrar, eh?, deixant de cobrar les cotitzacions, deixant de cobrar l'IVA, deixant de cobrar l'IRPF, impost de societats, les taxes o bonificar-les. Això l'Estat no ho ha fet, eh? Alguns ajuntaments sí que ho hem fet, deixar de liquidar, doncs, taxes o ajornar pagaments. L'Estat no ho ha fet, eh? De fet, el mateix mes de març, el mes d'abril es van continuar cobrant, doncs, aquests impostos. Tampoc no hi hauran reformes, no hi hauran ajuts directes, subvencions; nosaltres donem préstecs o avals, que això també s'ha fet, a través de l'Institut de Crèdit Oficial. Però això genera endeutament a les empreses, i, per tant, no és cap certesa de tirar endavant. I una altra fórmula és la inversió pública, eh?, les polítiques keynesianes. Per tant, l'Estat, l'Administració fa de tractor i genera inversió pública que arrossega tot el sector empresarial al darrere, no? Podríem dir que a Espanya anem tard, anem tard en prendre mesures, eh?, respecte a altres països europeus que hem vist –Itàlia, Alemanya, França. Aquí els ERTOs, doncs, fins a l'últim moment, quan estàvem a punt d'arribar al límit, no se'n va anunciar una nova postergació. Però encara és insuficient. Hi ha molts sectors, com dèiem, amb afectacions diverses. Per tant, requereixen segurament solucions també diverses, eh?, i podríem dir, doncs, que anem tard i anem malament. Hi ha incertesa també sobre el retorn de les vacances, hi ha incertesa sobre, doncs, les persones que estan afectades amb nens petits a casa. Tot és una incertesa, eh? Però, mentrestant, el president Sánchez es fa fotos amb els de l'IBEX 35, però no veiem cap foto amb el teixit de les microempreses, amb el teixit dels autònoms, amb les empreses, i això ens preocupa. També ens preocupa si aquests fons europeus que ahir, justament, el president Sánchez anunciava, doncs, amb platerets i bombo... Realment, fins on arribaran? Arribaran també per pal·liar aquell dèficit estructural que patim, eh?, i que, a més a més, no ho diem nosaltres, ho diu el mateix Foment del Treball o ho diu la Cambra de Comerç de Barcelona, no? Foment del Treball parlava de fins a 28.000 milions en dèficit d'inversió en infraestructures. La cambra parlava de, en els darrers quinze anys, fins a 45.000 milions de dèficit en infraestructures. I, per tant, això ens continua preocupant. Però també ens preocupen mesures concretes: el Pla d'estímul al sector de l'automoció i la mobilitat, que el mateix Govern de la Generalitat xifrava en 263 milions en els propers quatre o cinc anys; o el Pacte nacional per la indústria, el proper, que s'està ja començant a gestar; o aquestes xarxes exteriors de promoció de l'economia i l'empresa catalanes, que donen suport a la internacionalització i l'exportació; Acció, que ara justament també sembla ser que està en l'ull de mira; o les accions de Proacció, del Govern de la Generalitat, del Departament d'Empresa, eh?, que avancen amb el suport de la digitalització, la intel·ligència artificial, la visió artificial, la robòtica, la impressió. Com estaran dotats? O estaran dotats suficientment? O estarem patint encara aquest dèficit, com dèiem, que tenim en el finançament de Catalunya? O el Pacte nacional per a la societat del coneixement, també xifrat, eh?, pel conseller Puigneró, per fer augmentar la reinversió pública en recerca i desenvolupament. També ens parlava de que feien falta uns 360 milions d'euros els propers anys, eh? O també assolir, en universitats..., arribar, doncs, al 0,8 per cent del PIB. Tot això ens preocupa, ens preocupa perquè ahir, quan el president Sánchez anunciava, com dèiem, doncs, que ell tindrà la clau de la caixa d'aquests 160.000 milions que vindran, molts d'aquests temes tan concrets que afecten o ens preocupen a les empreses i a les pimes i als autònoms i a les universitats, als investigadors, això no va quedar gaire clar. El que sí que va quedar clar, que no hi hauria una aportació a les regions o les autonomies, als països com el nostre, que qui tindria la clau de la caixa serien la Moncloa i el president, eh? Sí que va parlar d'economia verda digital, de segell verd, eh?, però no va parlar..., no va arribar, doncs, a aquests detalls que continuen preocupant la gent de carrer. Quan trobes algun empresari, quan trobes algun autònom et demana: «Escolta'm, tot això que es promet, arribarà, a la meva caixa? Arribarà a la meva liquiditat? O m'hauré d'obligar un altre cop a endeutar-me amb aquests avals del ministerio o amb els crèdits? Per tant, això és el que ens preocupa, aquesta espècie de secretisme, aquest centralisme de sempre, que continua, eh? I, per tant, conseller, conseller Tremosa, a nosaltres ens preocupen aquestes coses, i li demanem de forma concreta: creu vostè que aquesta conferència de presidents i aquesta cogobernanza, que ahir anunciava el senyor Sánchez, són la millor solució? Conseller Tremosa, s'han de presentar ja els avançaments de projecte. El dia 1 de gener entrarà la legislació per a aquests plans de reactivació. El 30 d'abril de 2021 s'han d'haver presentat ja tots els plans. Què farem, a Catalunya? Què farà el Govern de la Generalitat per obtenir el nombre màxim de fons possibles destinats a la petita i mitjana empresa, als autònoms, al comerç per realment reactivar l'economia i generar llocs de treball, estimular, per tant, el consum? Què farem des del Govern perquè aquests fons siguin al màxim de rendibles possible i que no es quedin a les arques d'un Estat que ja normalment ens manlleva la nostra pròpia fiscalitat? Com les empreses de Catalunya podrem accedir a aquests fons? Com es gestionaran? La Generalitat té prevista la creació d'una oficina de suport o tramitació, com s'anunciava fa poques hores? I, per tant, conseller, si ens vol explicar els detalls, doncs, d'aquestes preocupacions, que són preocupacions de carrer, preocupacions del teixit empresarial, que és el teixit que genera llocs de treball sense els quals no hi ha consum, sense els quals l'economia es pot enfonsar. Gràcies, conseller.
Gràcies, diputat. Per respondre la interpel·lació, té ara la paraula el conseller d'Empresa i Coneixement, el senyor Ramon Tremosa.
Moltes gràcies, vicepresident. Senyores diputades i diputats. [[El conseller estossega.]] Perdó, una mica de... Bé, a veure, aquesta és una qüestió molt important. Jo he dit avui en una entrevista que aquest trimestre que tenim al davant és dels més importants de la història recent de Catalunya. Perquè la Unió Europea posa un fons de recuperació de 140.000 milions d'euros a disposició de l'Estat espanyol i amb uns criteris, en principi, molt marcats i molt condicionats de com s'han de gastar aquests diners. I això, per tant, és una oportunitat molt bona per al nostre país, no? Això és un fet insòlit, és a dir, jo que he estat deu anys al Parlament Europeu si hagués vingut aquí el febrer del 2020 i m'haguessin preguntat quines opcions hi havien per tal de que un pla com aquest es financés amb deute europeu emès conjuntament per tots els estats hauria dit zero. Perquè això és consistent amb tot el que els països nòrdics han anat dient durant anys: «No solidarity without responsibility. Ho deien primers ministres socialistes, verds, de tot Europa. Ho he sentit durant deu anys, i això és un element molt interessant. A més a més, la Unió Europea ha desplegat tot un potencial, un arsenal d'instruments com són les compres de deute públic i privat des del Banc Central Europeu, com són les línies del Sure i del Mede, crèdits a trenta anys al 0,1 per cent d'interès, pràcticament això no és un rescat ni és un crèdit, és una donació a llarg termini per a un país que, ben invertida, això és una fantàstica oportunitat. I, en aquest sentit, clar, si nosaltres mirem la història dels últims vint anys, en el cas català, per exemple, quan s'ha repartit territorialment la inversió pública, si agafem dades de la Intervención General de la Administración del Estado, que trobaran als diaris publicades, veiem que quan ha repartit el Govern espanyol diners per a inversió pública Catalunya s'emporta entre un 8 i un 10 per cent dels fons anuals. Manin uns, manin uns altres, siguin més simpàtics o més «progres, o tinguin majoria absoluta o tinguin majoria no absoluta. Hi ha un fet, diguem-ne, repetitiu i sistemàtic, no? En canvi, si mirem els últims vint anys, quan la Unió Europea ha repartit diners en concursos competitius, oberts, transparents, amb unes condicions clares en diferents programes europeus, Catalunya s'emporta un percentatge d'aquests fons important. És a dir, Catalunya representa l'1,5 per cent de la població i del PIB de la Unió Europea vint-i-vuit i en els últims vint anys s'ha emportat entre el 3 i el 4 per cent dels diferents fons, ja sigui fons SME, fons Horizon 2020, els fons de l'European Research Council. Això es deu, bàsicament, a que Catalunya té una infraestructura publicoprivada de col·laboració multinacional i empreses, una xarxa de 650.000 pimes, 8.900 multinacionals, unes universitats que fan un esforç de transferència important de la recerca cap a l'empresa. I, per tant, aquí hi ha una infraestructura que permet que quan la competició és oberta, transparent i marcada per regles de joc europeus, Catalunya aquí –en anglès es diria performing, no sé com ho diria en català– evoluciona, competeix amb èxit. I llavors aquí tindrem ara un altre xoc entre l'Estat, que voldria fer business as usual i la Unió Europea, que voldria que no es fessin business as usual, en el sentit de dir: hem de canviar, hem de garantir que aquests diners realment serveixin per recuperar l'economia, per rellançar l'activitat econòmica, per renovar la nostra indústria i per seguir sent un país industrial. Això ja no només per a Catalunya, també per a altres territoris del sud d'Europa. Per tant, jo penso que és una gran benedicció, aquest fons europeu que arriba, i penso que en aquest Parlament tots estaríem d'acord en que l'euro ha estat un element molt positiu, en que la Unió Europea ha jugat un paper molt important, i això no tots els països del sud d'Europa ho poden dir. A Grècia fa uns anys va haver-hi un referèndum que gairebé porta el país a sortir de la moneda única. I no em voldria imaginar com hauria sigut aquesta crisi o la del 2010 en el cas espanyol sense l'euro, sense la moneda única, sense el Banc Central Europeu, quins impactes no hauríem tingut en termes de molt pitjor crisi econòmica i financera, social, corralitos bancaris, daltabaix en tots els àmbits. Per tant, jo poso molt en valor aquesta oportunitat i per això avui un periodista m'ha preguntat: «Ha d'anar la Generalitat el 26 d'octubre a Madrid? Jo he dit que sí, he dit que sí. Tenim una situació insòlita, que tenim un president que no el tenim, però entenc que Catalunya, que és un territori líder al sud d'Europa en captació de fons europeus, hauria de ser en aquesta taula. Ja veurem si convé o no, perquè és una decisió que ha de prendre el Govern, ja veurem en quins termes o no. Voldríem, abans de la fotografia que es farà, acords concrets, és a dir, que la Generalitat tingui ja una oficina compartida amb el Govern espanyol de negociació, i que hi hagi una participació efectiva no només de la Generalitat de Catalunya, sinó d'altres territoris, en la generació d'aquests projectes, en la presentació d'aquests projectes, amb la informació a les pimes d'aquest projecte. Això seria molt interessant, perquè fins ara el que tenim és un Govern espanyol que ens deia que era el més progressista de la història i el millor de la història, que s'ha fet una única fotografia amb l'IBEX 35, i no s'ha fet fotografies ni amb pimes ni amb agents socials per parlar d'aquests fons europeus. La fotografia ja l'hem vista tots. I miri, escolti, senyor diputat. Es va fer un acte a l'IESE l'altre dia, i la major part dels ponents deien: «Tenim por que aquests 140.000 milions no puguin ser consumits per Espanya perquè no hi hagi prous projectes. No és la meva opinió, eh?, això ho pot consultar online, hi havia els principals experts de l'Estat espanyol i tenien por de que no hi hagués prou projectes. Per què? Perquè s'ha centralitzat a nivell de Moncloa. Jo que he parlat amb algunes persones dels ministeris, tenia la sensació que ells tampoc no tenien tota la informació, només Moncloa i la seva oficina; potser el seu vicepresident tampoc no la tenia, que se n'assabenta pels diaris, com de tantes altres coses. [[Veus de fons.]] Per tant, des d'aquest punt de vista és inquietant que no tinguem més informació. I, en aquest sentit, el Govern de Catalunya el que està fent és, des de ja fa setmanes, i diferents conselleries, no només la conselleria d'Empresa, és anar animant les patronals, les cambres de comerç, les empreses a que presentin projectes. Perquè volem creure que hi haurà una part d'aquests diners que arribaran a les pimes. Jo vaig visitar a Lleida una empresa el divendres passat. Una empresa que exporta dissenys de vagons de metro i tren industrials a tot el món de la mà dels principals operadors mundials. Per trencar tòpics de que a Lleida només hi ha granges i hi ha fruita. Hi ha també empreses capdavanteres. I quan li vaig dir: «Algunes línies de reciclatge o de sostenibilitat encaixarien amb l'ampliació que vols fer?, l'empresari em va dir una frase bonica: «Tota la vida he anat a costella; és a dir, tots els projectes que jo he fet abans, de creació de l'empresa, d'ampliació de l'empresa, de noves línies..., tot m'ho he carregat sense cap mena de suport. M'estàs dient que ara d'Europa puc tenir un suport? Això és fabulós per a un país –i ara parlo de Catalunya– on l'emprenedoria ha estat la base del progrés econòmic; de pimes, bàsicament. I, en aquest sentit, tant de bo sigui possible que moltes petites i mitjanes empreses, projectes que els poden permetre duplicar la capacitat, contractar nous llicenciats, nous treballadors i treballadores..., això seria la millor notícia que podíem tenir. I no estic dient que les multinacionals no hagin de tenir paper. Al contrari, són grans empreses; no estic dient això. No estic en contra de que les multinacionals no tinguin cap paper. Al contrari, tenen un paper tractor, i conec alguns casos de grans multinacionals –perquè han vingut a presentar-nos– que tindran un efecte arrossegament molt clar a l'economia de Catalunya, perquè l'hauran de fer en col·laboració amb moltes petites i mitjanes empreses a diferents demarcacions de Catalunya. Això és una molt bona notícia, però també hi ha d'haver una part d'aquests fons que ha d'anar a les petites i mitjanes empreses. I això és bàsic per a un país. No només Catalunya, a altres territoris de l'Estat hi ha també una gran potència en petites i mitjanes empreses, i penso que això, doncs, hauria de ser possible. A Alemanya i en altres països europeus des de fa quinze dies, perdó, des de fa dos mesos, ja hi han presentades llistes de projectes amb noms i cognoms. I en països federals els governs regionals han coparticipat des del primer moment en la gestió i en la preparació d'aquests projectes. I aquest no ha estat el cas espanyol. Hi havia un Govern que podia fer les coses de manera diferent i no ho ha fet. I això és una llàstima, perquè voldríem creure que algun Govern espanyol pot fer les coses millor, i, de moment –malauradament, en tants àmbits, i aquest n'és un–, de moment, sona música que t'arriba per diferents bandes d'alguns ministeris amb ganes de col·laborar amb la Generalitat i amb les empreses de Catalunya. Per exemple, en el cas del Barcelona Supercomputing Center, molt important. Un dels principals centres europeus en captació de fons de recerca dels últims anys a la Comissió Europea. Però a l'hora de la veritat no hi ha re concret, no hi ha re concret, i això l'hi hem de retreure al Govern espanyol. Tant de bo –també per a l'Estat espanyol, per al seu conjunt– sigui aquest pla una millora qualitativa i no el business as usual, malauradament, que tant coneixem. Gràcies.
Gràcies, conseller. No sé si el diputat vol fer ús de la rèplica... [[Veus de fons.]] No. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació del turisme]] [[300-00308/12]] Per tant, passam al punt següent de l'ordre del dia, que és el punt dotzè, la interpel·lació al Govern sobre la situació del turisme, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per exposar la interpel·lació, té la paraula el diputat Alejandro Fernández.
Sí, moltíssimes gràcies. Bé, abans de començar a parlar de les propostes que després convertiré en moció, sí que m'agradaria posar damunt de la taula algunes dades que crec que són prou conegudes –però que no passa mai re per recordar-les– sobre la situació i la conjuntura que viu el sector del turisme ara mateix, tenint present que representa, segons qui doni la dada, alguns parlen del 12 per cent del PIB, d'altres parlen de l'11,6..., en qualsevol cas, unes xifres molt considerables a Catalunya. Estem parlant de més de 700.000 persones que treballen directa o indirectament en el sector. Doncs la veritat és que estem parlant d'un dels sectors més importants de l'economia catalana i del conjunt d'Espanya, i que enguany s'han vist en una situació –poso alguna dada–, els mesos de juny, juliol i agost, d'una caiguda de visitants estrangers del 69 per cent, juny; 69,7, juliol, 69,9, agost. Si parlem ja de turistes no excursionistes –que són els que, evidentment, deixen més quantitat de recursos– és que pugem la dada al 80,6. Per posar també un nombre més concret, l'estiu passat vam tenir 6.900.000 turistes. Enguany, 972.000. Enguany s'hi han deixat 432 milions d'euros, un 84,4 per cent menys que l'any passat; 84,4. És a dir, una conjuntura absolutament diabòlica d'un dels sectors més importants de la nostra economia. I què és el que es troba aquest sector, més enllà d'algunes paraules positives? La veritat és que s'ha trobat una hostilitat suïcida sense precedents, ho repeteixo, hi insisteixo, en un dels sectors estratègics de la nostra economia. És una turismofòbia que té epicentre ideològic a la ciutat de Barcelona amb una ideologia molt concreta, però que, malauradament, d'una manera de vegades més conscient i d'altres inconscient –que seria la paraula–, s'ha acabat traslladant al conjunt de governants que ens ha tocat a gràcia, doncs, tenir ara mateix a Catalunya, a Barcelona i al conjunt d'Espanya. Quan deia que va tenir epicentre a Barcelona va ser tota aquella campanya dels «Tourists go home, la idea aquesta de que el turisme és una agressió contra la igualtat, contra el medi ambient, contra tot plegat. Fins i tot amb casos d'assetjament a turistes, autobusos. És a dir, una autèntica campanya de desprestigi d'un sector fonamental. Però és que després ens trobem que en el cas del Govern d'Espanya, durant tota aquesta crisi... Declaració de la vicepresidenta del Govern d'Espanya: «Quien no se sienta cómodo, que no abra. Del ministre de Consum: «El turismo es un sector de bajo valor añadido que hay que ir sustituyendo. El ministre Ábalos: «És una activitat a sacrificar. I què és el que ens ha passat a Catalunya? A Catalunya, a banda d'haver d'aguantar el que hem d'aguantar del Govern d'Espanya i del govern de Barcelona, que ha passat a d'altres ajuntaments, resulta que el missatge «Espanya ens mata o «Espanya ens roba..., jo diria que no és el més procliu a atraure gent de la resta d'Espanya, que ha sigut sempre un mercat fonamental del turisme català però que enguany, amb la situació actual, és que era el mercat. I és veritat que es va intentar dissimular/corregir amb una campanya a correcuita, que no ha servit absolutament per a res, perquè quan portes tant de temps fent una pedagogia pràcticament de l'odi o el menyspreu cap al teu potencial client, doncs, evidentment, per una campanyeta que facis això no se soluciona. El cert és que mentre les empreses catalanes del sector, directes o indirectes –restauradors, hotelers, lloguers de tot tipus, comerços–, fan la seva feina, s'han trobat en el pitjor moment de la seva història tres governs d'una profunda hostilitat: el Govern d'Espanya, el Govern de Catalunya i el govern de Barcelona. En el cas de Barcelona concretament –parlem d'una de les ciutats amb marca turística més potent del món–, resulta que s'han produït 1.350 tancaments de bars i restaurants. Les dades que va presentar recentment el Gremi de Restauració de Barcelona són esfereïdores. Bé, davant d'aquest escenari nosaltres plantegem tres paquets de mesures, que resumiré en el temps que em queda, i després una qüestió d'actitud que entenem, amb una nova conselleria, amb un nou conseller, que és important destacar. Primer de tot, en el discurs polític, que és molt important quan parlem de percepcions i d'intentar seduir, combatre d'una vegada per totes aquesta actitud de turismofòbia. És a dir, no es pot acceptar que el turisme vagi en contra de la innovació i que vagi en contra del valor afegit. Evidentment, hi han parts del sector turístic que tenen menys innovació i menys valor afegit. Però és que resulta que la nostra economia, si pensem en l'enologia, si parlem de la restauració, resulta que som capdavanters en innovació al món. Per tant, no es pot dir d'una manera tan frívola que el conjunt del sector turístic no té valor afegit o no representa innovació. S'haurà d'especificar i s'haurà de ser molt més rigorós, cosa que, malauradament, hem trobat a faltar per part dels tres governs als que em referia fa un moment. D'altra banda, quan es parla dels sous que cobren part del sector, perquè es fan generalitzacions que no tenen cap sentit..., evidentment, aquestes 700.000 persones que treballen del sector no totes d'un dia per l'altre podran ser científics d'alt nivell, i d'alguna cosa han de treballar. No es pot fer aquest discurs frívol de que és un sector que, com que guanyen poc i són uns mesos estacionals, etcètera, s'ha de substituir. Home, és evident que si es poguessin millorar aquestes condicions laborals, doncs, fantàstic. Però abans de substituir, que és el que diuen algunes ideologies de manera frívola, hi insisteixo, s'hauran de buscar aquestes alternatives i consolidar el que ja tenim. El segon paquet de mesures té a veure amb incentius i rebaixes fiscals. Nosaltres, en el seu moment, quan vostès van apujar directament l'impost d'establiments turístics, vam posar el crit al cel. Demanem i continuem mantenint l'exigència d'exempció per als anys 2020 i 2021. Vostès van reaccionar a mitges. Considerem que tant l'ajornament com la congelació són clarament insuficients, i és una demanda del sector. I no és una qüestió que pugui posar en entredit les finances de la Generalitat, pel «muntant econòmic del que es tracta. Per tant, aquí tenen vostès molt a fer. Però no només en això, sinó també en la rebaixa del tram autonòmic de l'IRPF. El mateix impost de successions, que en sectors familiars com aquest acaba tenint una incidència molt rellevant i que a Catalunya és una clatellada, bé, fins al punt d'haver incrementat en alguns casos per 1.714 vegades –ja sé que té gràcia, el número– la quantitat econòmica que han hagut de pagar algunes famílies en concepte d'impost de successions. Tercer paquet. I celebro que el conseller a la intervenció anterior n'hagi fet esment, perquè és un tema fonamental. Catalunya ha de ser molt activa ara mateix en la recerca de fons europeus, perquè estem parlant de projectes de sostenibilitat i innovació que, com deia fa un moment, no és que no siguin incompatibles amb el turisme, és que són consubstancials al turisme tal com s'està entenent a Catalunya en els darrers anys, que som capdavanters en totes aquestes matèries. Per tant, bé, si ho pot desenvolupar després en la seva intervenció... És de les poques coses que li he sentit que he de dir, doncs, que celebro i, en fi, lo cortés no quita lo valiente, que es diu en aquests casos. I, després, acabo amb una qüestió d'actitud. Miri, senyor Tremosa, crec que ara caldrà seny en l'acció de govern, més enllà de la ideologia que tingui cadascú. I per què l'hi dic, això? Sé que aquesta part no li agradarà, però l'he de dir. Jo el vaig conèixer vostè fa bastants anys, eh?, jo era tinent d'alcalde de Promoció Econòmica de Tarragona, i vam coincidir a Terrassa en un debat. I em va semblar una persona amb les seves idees, contràries a les meves en molts casos, però em semblava una persona assenyada. Jo no sé què li va passar a vostè al Parlament Europeu, francament. Perquè, clar, ara mires internet i no només diaris de la resta d'Espanya, és que es parla del «noi de l'spam, del «rei de les fake news... És que vostè va portar al Parlament Europeu la trepitjada de Pepe a Messi com un assumpte de greuge identitari. És que va ser capaç de portar un acudit de Mauricio Colmenero, de la sèrie Aída, que és un personatge de ficció. Era un acudit com si el fes el Martínez el Facha o qualsevol personatge d'un còmic, no?, i el va portar al Parlament Europeu. No content amb això, vostè va haver de ser corregit per l'ex-primer ministre belga Di Rupo, que va arribar a escriure, després d'una piulada seva..., diu: «Un eurodiputado español se acercó a mí anoche. Quiso hacerse una foto conmigo. Ahora la utiliza con fines políticos. Reafirmo mi total oposición a la actitud de Puigdemont. Jo el que li demano és que ara que té responsabilitats de Govern molt serioses, si pot tornar al senyor Tremosa que vaig conèixer a Terrassa i s'oblida d'aquesta darrera etapa una mica esbojarrada, doncs, tothom ho agrairà. Perquè crec que ara mateix té temes molt rellevants entre mans i no és el moment d'aquest tipus de pràctiques, sinó de ser profundament rigorós en l'acció de govern. Gràcies.
Gràcies, diputat. Té la paraula, per a la resposta, el conseller d'Empresa i Coneixement, el senyor Ramon Tremosa.
Moltes gràcies, vicepresident. Bé, teníem uns minuts aquí per parlar de turisme i els parlaré de turisme. A veure, jo no tinc una visió contrària al turisme, i ho he escrit, perquè fa molts anys que he fet articles i llibres sobre economia, logística, futur econòmic, Corredor Mediterrani... Per tant, jo... El turisme té unes externalitats negatives evidents. El turisme genera, en alguns barris, gentrificació, genera massificacions no desitjades, també atrau uns perfils, diguem-ne, que no són els millors models que podem tenir, doncs, el turisme de borratxera en alguns casos, i que no són els millors models, però, en canvi, jo penso que el turisme és un factor fonamental, no? I ara, a més a més, hem tingut un stress test, malauradament, molt fort en termes de gran pandèmia mundial que ens ha permès contemplar la situació de no turisme. En economia, moltes vegades, i en ciències socials tu fas escenaris i especulacions de què passaria si no tinguéssim l'euro?, com hauria sigut la crisi del 2010 i la del 2020? Bé, doncs, no hi ha una evidència empírica. Veiem què passa a l'Argentina, què passa a Turquia i què passa a Estònia, eh? Mario Draghi, en un debat, va dir: «Estònia, avui dia, és un país més independent que Turquia i Argentina gràcies a l'euro i a la moneda única. Això ho va dir al Parlament Europeu, perquè li dona una estabilitat i una tranquil·litat, i es pot dedicar a fer polítiques digitals, polítiques socials, i no estar pendent de si la inflació salta al 25 per cent, he d'apujar els tipus d'interès i llavors això crea un daltabaix, no? Llavors, per tant, jo penso que el turisme és un sector tractor de l'economia. Per què? Perquè té un impacte sobre el comerç, sobre la restauració; té un impacte també sobre el sector immobiliari, en part, i quan hem tingut el no turisme, sobretot a Barcelona ciutat, hem vist la diferència entre l'any passat i aquest any, no?, i, per tant, això, en termes macroeconòmics, és important. A més a més, clar, el turisme ens ha donat a Barcelona unes connexions aèries que eren impossibles d'imaginar. Fa deu anys, Barcelona tenia, el 2010, 27 milions de passatgers a l'aeroport del Prat. El febrer del 2020 hi ha gairebé 54 milions de passatgers, i Barcelona apareixia en el top 6 europeu, havent duplicat tràfics en deu anys –l'únic aeroport d'Europa que ho va fer–, i, a més a més, era la tercera ciutat europea en vols dintre d'Europa, després de París i Londres. En connexions punt a punt dintre d'Europa, era la tercera ciutat, i això és gràcies al turisme. I és més, darrere del turisme entra el valor afegit: fires i congressos. Vostè ha parlat de la cuina i de la gastronomia d'alta qualitat. També ha entrat darrere dels vols que ha donat el turisme. Totes les conferències que venen a fer els doctors de tot el món a les nostres universitats; la Universitat de Barcelona, que és on jo he estat vint anys professor, tenia l'any passat deu mil estudiants de màsters de tot el món. Per tant, és a dir, sense les connexions aèries que el turisme ha proporcionat, doncs, Catalunya no seria el que és. Miri, jo vinc de l'alta muntanya del Pirineu. Li puc donar dades perquè ho he seguit i ho he estudiat. Al Pallars Sobirà, l'any 2019, 170.000 persones van fer ràfting. Hi ha set empreses, centenars de llocs de treball. L'impacte directe del ràfting és de 100 milions d'euros, al Pallars Sobirà. Per tant, jo soc un defensor del turisme, i crec que és un motor d'activitat. Podria posar molts exemples, i, en aquest sentit, doncs, no m'allargaré, perquè també tinc un temps, però, és a dir, fins i tot a l'alta muntanya, a la més alta muntanya de Catalunya, el turisme és una font d'oportunitats. Avui el conseller Puigneró visita el Pont de Suert. El Pont de Suert ha rebut, en els últims mesos, centenars de persones que s'hi han empadronat, i té encara centenars de peticions esperant la fibra òptica per empadronar-se. Jo que vinc de l'Alt Pirineu i que he vist cinquanta anys de despoblament, aquest dissabte, quan em vaig reunir amb els alcaldes i amb empresaris i amb agents socials i amb sindicalistes, amb regidors d'En Comú Podem, també, vaig veure que els ulls brillaven d'una altra manera, perquè és més important la fibra òptica que la carretera. Perquè hem vist tots aquells pobles i cases i masos i masies i pedanies, tot el que hem vist caure torna, pot tornar a florir. Per tant, escolti'm, ja l'hi dic jo: en la persona d'aquest conseller hi ha una gran sensibilitat pel sector turístic, pels efectes multiplicadors, que no només ens ha donat, sinó que pot donar encara més en el futur, i és un factor central. Vostè ha utilitzat expressions com «turismofòbia, «amb epicentre ideològic a Barcelona. Jo no diré aquestes qüestions, però sí que veig que potser hi ha hagut un desprestigi d'un sector que per mi és fonamental, i li reconec, doncs, que a vegades, frívolament, s'han dit expressions sobre el sector de l'automòbil, o des d'alguna altra institució, o d'altres sectors d'activitat, que s'han dit amb molta alegria, però ara tenim una situació de crisi brutal, i penso que hem de fer pinya. I en aquest sentit celebro molt, per exemple, que ahir a aquest Parlament, per 128 vots, es rebutgés l'esmena d'En Comú Podem en contra del tràmit de màxima urgència de la llei dels APEUs, i penso que és un molt bon senyal que donem tota la cambra, de que en un moment tan complicat com aquest som capaços de votar per donar màxima urgència a una llei de promoció econòmica d'espais urbans, que, entenc jo, pot ser molt necessària. I en aquest sentit trobarà en aquesta conselleria, doncs, orelles obertes i ganes d'arribar a acords i d'anar ràpid i d'accelerar i de fer les coses millor del que les hem fet. Clar, ara entrant en concret: què ha fet el Govern de Catalunya per la crisi turística? Vostè sap que, a diferència del País Basc i Navarra, la Generalitat de Catalunya no recapta ni l'IRPF ni l'IVA ni els impostos especials, que són grans figures tributàries, no?, i que donarien gran marge d'actuació. Però, bé, miri, nosaltres, en acord de govern de dimarts passat, que és d'aquelles notícies que voldries veure en el diari més destacades, però que surt un petit breu..., en l'acord de govern de dimarts passat vam ajornar una altra vegada la taxa turística. I això és una petició que ens ha fet arribar el sector. L'any 2019 la Generalitat va ingressar 73 milions per la taxa turística, i ens venien els empresaris..., hi havia, des del primer dia que vaig entrar en aquesta conselleria, empresaris de la restauració, del turisme dient: «És veritat que són uns diners ingressats l'any passat i que som els hotels simples gestors d'aquest impost, però ens aniria molt bé si ens els podeu ajornar fins al 2021. Per què? «Perquè si hem de demanar crèdits, com hem fet ara al juliol, per pagar l'IVA i per pagar l'IRPF i per pagar societats, com hem hagut de fer, perquè l'Estat espanyol, doncs, no ha congelat els lloguers, no ha congelat moratòries d'activitat, com han fet molts altres països, i, per tant... Doncs la Generalitat ho ha fet, i, per tant, si a tots els hotels i a tots els restaurants els ajornem al 2021 la taxa turística, ja es pot imaginar els ingressos que farem aquest any. I 70 milions, la Generalitat, els deixa d'ingressar perquè entén que la prioritat és salvar les pimes, que arribin al mes d'abril de l'any que ve, on esperem que, si bé no tenim la vacuna, malauradament encara, sí que tinguem testos fiables ràpids i barats que permetin omplir avions, omplir les fires, omplir restaurants, normalitzar molts àmbits d'activitats que han quedat tocats. Jo vaig ser al premi de Moto GP fa dos diumenges. Clar, no hi havia públic, però hi havia tres mil persones entre mecànics, restauració, periodistes, en espais concrets, i vam fer una prova pilot com la que ara vol fer l'Oriol Mitjà a la sala Apolo, no?, una mica... Veniu tots el dia abans, fem una PCR i mantindrem escrupolosament distàncies, mascaretes, guants... Doncs ho vam fer així: vam anar-hi tres mil persones el dissabte, vam fer la PCR, al dia següent es van fer les proves..., els de Dorna estaven encantats, deien: «En el pitjor moment del pitjor any de la pandèmia mantenim el fil a l'activitat, i, escolta, l'any que ve potser ja estarem millor que ara. Per tant, fantàstic. Ja li dic que com a conseller d'Empresa per mi garantir ara aquest mes d'octubre la Fórmula 1 és essencial, perquè si bé és veritat que la Generalitat fa un gran esforç amb la Fórmula 1, tenim informes econòmics de diferents institucions que diuen que l'impacte macroeconòmic d'aquesta celebració del gran premi de Fórmula 1 és de centenars de milions d'euros, que té un gran benefici en sectors hotelers, restauradors de les comarques veïnes, i que els ingressos públics que genera tota aquesta activitat amb escreix superen l'aportació que fa la Generalitat a la Fórmula 1. Per tant, aquest és un debat que tindrem aviat al Govern, però la meva posició com a conseller d'Empresa és intentar garantir la continuïtat d'un esdeveniment que no només ens situa en el mapa mundial de la Fórmula 1, sinó que té un gran impacte macroeconòmic sobre diferents comarques, a banda de que hi hagi molta gent que ho segueix a Catalunya. Per tant, en aquest sentit, en la mesura de les nostres possibilitats... Vostè demanava mesures fiscals, doncs, aquesta mesura la fem i no amb alegria, perquè vostè comprèn que hi ha moltes necessitats socials que costen molt d'atendre, i que la participació futura d'impostos, si cau l'IVA, l'IRPF, també afectarà l'any vinent la Generalitat, però aquest any assumim la rebaixa de la taxa turística en benefici de la continuïtat i de salvar la continuïtat de les pimes en aquests moments. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, té la paraula el diputat senyor… [[Veus de fons.]] No hi ha rèplica? D'acord. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació de greu inseguretat que es pateix als carrers]] [[300-00306/12]] Doncs el tretzè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre la situació de greu inseguretat que es pateix als carrers, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Té la paraula, per a la seva exposició, el senyor diputat Jean Castel. [[Veus de fons. Pausa llarga.]] Gràcies, diputat. Conseller, si... D'acord. Ja ha vingut el conseller, per tant, podem començar la interpel·lació.
Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades. Estamos delante de una situación de alarma social frente al crecimiento exponencial de la inseguridad en Cataluña, consecuencia de la proliferación de robos, hurtos, atracos, delincuencia organizada, ocupación ilegal y bandas organizadas, mafias que controlan nuestras provincias, municipios y barrios. Mire, desde 2018, como ya le advertí en la pregunta el otro día, Ciudadanos ya advertía de este fenómeno de la ocupación en este Parlamento presentando iniciativas en este sentido y a su vez presentando en el Congreso de los Diputados una ley de desocupación exprés para garantizar eso, derechos de la ciudadanía. Este pasado julio volvíamos a presentar diferentes iniciativas, tanto en este Parlamento, así como en el Congreso de los Diputados, de nuevo para garantizar derechos. La ocupación es una lacra que atañe y agrava nuestros barrios como consecuencia que sufren diariamente nuestros vecinos, nuestros comerciantes, donde las coacciones, las amenazas destruyen la convivencia diariamente. Fíjese que incluso los que hacemos y tenemos la oportunidad de visitar las provincias catalanas, vayamos donde vayamos, nos dicen lo mismo: «Sufrimos incluso por nuestros hijos cuando bajan a la calle. De la misma manera, pedíamos a la fiscalía una instrucción y que ustedes la implementaran: aportar garantías a la labor de los Mossos d'Esquadra, dotar de más herramientas a las comunidades de vecinos y propietarios. Fíjese: sumándose a este problema, lo que veníamos arrastrando desde hace años, que era la falta de efectivos, contrarrestado últimamente por estas nuevas convocatorias que hemos podido ver. Fíjese, ustedes lloriquean y se quejan de medios y resulta que, ante la inacción del Gobierno de España, les tuvimos que denunciar por el fraude de hacer pasar a jefe de escoltas de un fugado por el asesor personal de su antecesor. Con sueldazo, eso sí. ¡Qué vergüenza! Nosotros queremos a los Mossos sirviendo a los ciudadanos al lado de los problemas reales que sufren cada día y no en Waterloo sirviendo a un evadido de la justicia. Esa denuncia al exconseller y al jefe de la guardia en Bélgica era la primera. No dudaremos en defender el derecho de la seguridad de todos los catalanes en esta cámara, en el Congreso de los Diputados o ante la justicia, si hace falta, no lo duden. Venimos de una época donde quedó constatado que la preocupación por la seguridad en Cataluña y por mejorar el cuerpo de Mossos d'Esquadra estaba muy lejos de su intencionalidad. Es triste ver que hacemos nosotros a veces más desde la oposición que ustedes como Govern de Catalunya. Mire, para combatir la delincuencia nuestros cuerpos y fuerzas de seguridad tienen que estar dotados y equipados con lo mejor, cuando hablamos de vestuario, material, dotación, formación y trato. Trato y dignificación de nuestro cuerpo policial, conseller. Sin hablar de la gestión de la DAI o su opacidad para entregar documentaciones, que nos dan verso a tener que ir a la Mesa del Parlament a solicitar amparo. Al final nos han dado la razón y ustedes espero que no tarden en pasarnos los informes que les solicitamos, porque algunos buscamos pruebas cuando vienen sindicatos, vienen efectivos y nos denuncian ciertos casos, y nuestra obligación y responsabilidad institucional es buscar las pruebas, pero, evidentemente, las pruebas que pueden demostrar esa arbitrariedad u ocultismo de esa División de Asuntos Internos que se le denuncia, si no tenemos la información, también le digo, no podemos corroborarla. Le reconozco que no es tarea fácil, la que le han dejado sus antecesores, eso es una evidencia, una grave situación. Fíjese, la frase hecha «de aquellos polvos, estos lodos, conseller. Quiero aprovechar para felicitar y poner en valor el esfuerzo, trabajo y dedicación que con vocación nuestros Mossos d'Esquadra de nuevo han demostrado con su profesionalidad frente a los violentos en las calles de Cataluña, donde esta semana pasada, desgraciadamente, hemos podido constatar que las palabras del irresponsable y agitador señor Torra volvían y ponían de nuevo a los exaltados y extremistas frente a nuestra policía, agrediendo a nuestros agentes de Mossos d'Esquadra, rompiendo nuestras calles y destrozando el mobiliario urbano en nuestras ciudades, conseller. Tuvieron todo el Uno de Octubre de fiestitas y conmemoraciones y no tuvieron ni un momento de lucidez para salir a instar a sus comandos a que detuviesen la violencia; ni un minuto responsable para dejar de someter a una cascada de golpes y lanzamiento de objetos, más aquellos insultos añadidos, a nuestra policía y a nuestros Mossos d'Esquadra. Fíjese, conseller: ¿qué estaba haciendo usted, en aquel momento?, ¿nos podría explicar qué estaba haciendo en el momento donde insultaban y lanzaban proyectiles a nuestra policía? Nosotros, se lo diré: estar muy preocupados. Le aseguro que lo que haríamos como gobierno democrático es salir inmediatamente y advertir a los violentos de que todo el peso de la ley caería sobre ellos. Y le aseguro que nunca engañaremos a nuestros colectivos de Mossos d'Esquadra, de Bomberos y otros. Pero, concretamente, a los Mossos d'Esquadra, cuando salen de un departamento con convenios, acuerdos y negociaciones, y ustedes las vulneran, las rompen y no las cumplen. Nos jugamos la convivencia pacífica, democrática, en España y en Cataluña. Esta semana pasada también hemos visto emanar, de nuevo, muchas quejas, conseller, de efectivos, de sindicatos, donde denunciaban de nuevo ver retenidas y frenadas sus actuaciones policiales por sus mandos, dejando a nuestra policía asumiendo el aluvión de proyectiles que les lanzaban. Parece que ustedes los venden dando órdenes políticas a sus mandos y ponen a los mossos a los pies de los caballos. Espero que esto no sea la continuación que ya nos hicieron vivir sus antecesores. Veo que se ríe, conseller; yo me lo tomaría con seriedad, porque la responsabilidad institucional que le toca a usted es mucha y muy dura, y, como le he dicho, en una situación más que complicada cuando hablamos de la conselleria de Interior. Estos grupos violentos de conducta agresiva y carácter absolutista, radical, dictatorial, impositivo y separatista… Mire, frente a nuestros Mossos d'Esquadra..., y a usted no le vimos salir, el máximo responsable del Departamento de Interior, y ni una palabra de apoyo o de parálisis ante la violencia. Los ciudadanos esperan soluciones de la institución y, en el entretanto, vemos cómo las mafias se reparten nuestro territorio en nuestra comunidad autónoma, o incluso peleas por barrios, zonas, o incluso por pisos ocupados; ya se pelean para ver quién tiene aquel piso ocupado, que vulnera derechos de un tercero, le recuerdo, donde últimamente se han sumado las famosas baterías. Usted conoce las baterías, que son aquellos coches o furgonetas que se desplazan y delinquen a su paso: tráfico y lucha por el control del supermercado de la droga, del tráfico de armas, de la prostitución forzada, almacenes del «top manta ocupados, se han convertido los pisos ocupados en almacenes. Y ustedes siguen sin llevar a cabo aquellos operativos para detectar quién, cómo y dónde. Fíjese, conseller, en la segunda intervención tendré más tiempo para explicarle algunos detalles que creo que son de importancia. Creo, conseller, que estamos aquí para garantizar derechos, resolver problemas y aportar soluciones. Conseller, tendrá la primera oportunidad, en la moción subsiguiente, para estar al lado de las soluciones, y unas soluciones que entiendo y espero que, al igual que todos los catalanes, usted esté a la altura de su cargo. Y quiero finalizar mi intervención hoy citando a Cervantes, conseller: «Cambiar el mundo, amigo Sancho, no es locura ni utopía, sino justicia.
Gràcies, diputat. Per a la resposta, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Sàmper.
Senyor president, diputades, diputats. Jo, senyor Castel, de veritat que venia amb un esquema d'una proposició o d'una explicació al Parlament, a la societat, de com veig la seguretat. Però vostès tenen sempre aquesta facilitat de buscar l'enfrontament, de buscar el conflicte, i m'obliga a contestar-li dient... Vostè abans m'ha recriminat que reia amb un company meu i ara vostè ja està fent gestos i no porto ni trenta segons, eh? Vostè ha començat dient una mentida, que és que l'altre dia quan els Mossos d'Esquadra, els ARROs, van ser pintats amb pintures, jo no vaig dir res. I és mentida: vaig fer una nota de premsa al moment, dient que estava al costat seu. Per tant, li demano que, amb el seu exercici lliure de dir aquí el que vulgui, com a mínim, no digui mentides. Pot dir el que vulgui de la seguretat, de com la veu vostè i com la veu Ciutadans. Però jo li demano, si us plau, que tingui el respecte institucional a no dir mentides. Quan vaig veure la fotografia, al cap de pocs minuts, vaig fer una nota de premsa mostrant tot el meu suport als Mossos d'Esquadra, en concret, als ARROs, que van ser maltractats d'aquesta manera. Dit això, torno a l'inici, lo que jo volia: fer una proposició d'explicació del que és la seguretat a Catalunya. I començo per dir-li una cosa: no és veritat la descripció que fan vostès, com en tots els àmbits, apocalíptica: tot, absolutament tot està pitjor que enlloc. I jo li dic: com pot ser que sigui així –com pot ser que sigui així– si resulta –si resulta– que la seguretat, amb dades objectives, és millor que l'any passat, per exemple? Com pot ser? Bé, vostès suposo que busquen un terreny electoral, un terreny de rèdit electoral, i la seguretat en deu ser un. Miri, l'hi explico. La seguretat és una variable que està en constant evolució, és un bé comú que afecta tota la societat, però, per entendre-la, hem de tenir molt clares dues coses, senyor Castel, i vostè ho entendrà perquè em consta que hi entén, de seguretat. Vostè vol aquí fer creure a la societat que hem d'estar només per una part dels drets que la seguretat abraça –el món de la seguretat. Fa temps que dic tres coses. Una que vostè segurament li agradarà molt, que és manifestar que el Cos de Mossos d'Esquadra, que tots els cossos de seguretat de Catalunya tenen la condició de policia judicial. Suposo que en això estem d'acord. I després una altra, doble –doble–, que vostè entén la meitat: que els cossos de seguretat han de fer preservar el lliure dret a la seguretat de les persones, de tots els catalans, el dret a la integritat física de tots els catalans, i això vostè ho entén –fins aquí anem bé, eh?–; però també, senyor Castel, el dret a la manifestació, el dret a la llibertat d'expressió, el dret a la vaga, el dret a la protesta. I sap què passa, senyor Castel –o senyors de Ciutadans? Que aquests drets qui posa el límit no és ni Ciutadans, ni el PP, ni la CUP, ni els comuns, ni Junts per Catalunya, ni Esquerra Republicana; és el Tribunal Europeu de Drets Humans. Miri's vostè –és molt fàcil, l'accés– avui una sentència que va sortir ahir a Estrasburg del que és el límit a on arriba el dret a la manifestació. Clar, si quan fem un debat de seguretat només mirem la part que més ens agrada o ens convé, doncs, per la nostra ideologia –totes respectables–, estem fent trampes al solitari. I llavors a la societat li donem missatges dolents, erronis, que generen malestar. I tanta obligació tenen vostès, els que defensen tant la seguretat i el dret a la integritat de les persones –física–, com també tenen aquells que defensen el dret de manifestació, de donar missatges reals que no confonguin la ciutadania. I això està passant, i ho estic observant en aquesta sala, en aquest hemicicle. Tots hem de ser coherents amb que han de coexistir aquests drets, ens agradin més uns o ens agradin més els altres. Si tenim això clar, estic convençut que entre tots serem capaços de fer arribar un missatge real, un missatge constructiu i un missatge que faci que els cossos de seguretat, senyor Castel, no estiguin sempre enmig del debat. Vostè ha dit alguna cosa que m'ha semblat interessant, com que hem de deixar fer als cossos de seguretat la seva feina. Té raó, té raó. Però si jo ho estic defensant. Té tota la raó del món. Però, hi insisteixo, amb la coexistència d'aquests dos drets, un que el situem a la banda dreta de la seguretat –no política– i un a la banda esquerra. I això és complicat. Perquè, clar, quan el Tribunal Europeu de Drets Humans ens diu: «Home, és que cremar determinades estampes o imatges és manifestar aquest dret., a algú li fa mal. Però és que ho ha dit el Tribunal Europeu de Drets Humans. És que ho ha dit la màxima institució judicial en matèria de drets fonamentals i en matèria de drets humans. I malgrat que això li faci gràcia –que veig que li fa gràcia–, és una realitat jurídica, substancial, que, ens agradi més o menys –jo no diré si m'agrada més o menys, ja s'ho pot imaginar–, és la que hem de respectar. I, per tant, què han de fer els cossos de seguretat? Complir amb la seva feina, que és tan fàcil com això: preservar que vostè –vostè, vostè– pugui anar a qualsevol manifestació i preservar que qualsevol persona, amb independència de la seva ideologia, es pugui manifestar. I, home, això que li deia jo ara fa un moment de cremar determinades coses fa tres o quatre anys era un delicte –era un delicte. És a dir, cremar, i parlem-ho clar, doncs, una estampa del rei, de la monarquia, era un delicte; ara no ho és, coi. I per què no ho és? Doncs perquè resulta que el dret va evolucionant. De vegades ens agrada més o menys la seva evolució, però evoluciona. I amb aquest tema l'evolució ens ve d'Europa, no la podem controlar. Ves per on, senyor Castel, ens ve d'Europa: no la podem controlar, ni el Suprem ni el Constitucional. Perquè resulta que, malgrat el que diguin el Suprem i el Constitucional, després hi haurà un tribunal amb seu europea que ens dirà realment com allò s'havia d'interpretar. I aquesta és la realitat. I aquest és el debat que s'ha d'instal·lar aquí quan vostè em parla de que Catalunya s'està morint quant a manca de seguretat. I aquest també és el debat que s'ha de dir aquí quan es fan algunes interpretacions de l'altra banda que també molesten a la facultat d'uns mossos d'esquadra, que han de ser, hi insisteixo, policia judicial. Miri, jo l'hi vaig dir a vostè el primer dia, perquè vostè és una persona dedicada al tema de la seguretat, reconegudament dedicada. I li vaig dir: jo li proposo que, tenint en compte aquests tres elements que li he explicat –vam fer un cafè junts, vostè i jo–, construïm un relat de seguretat a Catalunya. Per tant, ningú podrà dir que des de Junts per Catalunya no abracem totes les forces, totes, absolutament totes. Vostè també. Totes, absolutament totes. I jo li dic això amb la voluntat de... Jo estaré molt pocs mesos aquí, senyor Castel, i vostè ho sap. S'acaba la legislatura, però hem d'intentar treure d'aquesta sala la percepció d'algunes persones de que els cossos de seguretat allò que fan no s'ha d'entendre..., hi torno, tant si s'està defensant el lliure exercici a la integritat física i a la llibertat i a la seguretat de les persones, com a la manifestació, a la vaga, a la protesta. A tot això. Seria molt fàcil, de veritat que des de la perspectiva jurídica, senyor Castel, és fàcil. Ho hem d'entendre. És la necessitat que tenim: entendre això. No podem estar amb una situació de crisi com la que estem vivint de la pandèmia..., vostès han forçat un debat parlamentari molt interessant sobre la qüestió que actualment..., o sobre la qüestió en la que gravita actualment realment l'interès de la societat. Però portar ara aquí, portar ara aquí un debat d'inseguretat –i l'hi contestaré en la meva segona intervenció– crec que no toca. El convido a vostè i a totes les forces polítiques que generem aquest debat real de com ha de ser la nostra seguretat, de com és en la realitat, i els hi demano a tots –a tots. La seguretat, i menys en un moment com aquest, no és cap joguina. Els Mossos d'Esquadra fan la feina que han de fer, i la fan, hi insisteixo, amb la defensa i amb la intenció de que aquesta coexistència que jo li explicava permeti que tots els catalans puguem viure en harmonia. Per tant, ho torno a demanar, aviam com em respon vostè d'aquí a vuit segons. Asseiem-nos, parlem-ho i creem un debat interessant i constructiu. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, té la paraula el diputat.
Gràcies, president. Conseller, a vegades ric perquè no em queda una altra. Començaré per les seves paraules: «Avui venia a explicar quina és l'escenificació de la seguretat a Catalunya. Escolti'm, això ha de venir –i encara l'esperem a la Comissió d'Interior– a explicar-nos quin serà el seu projecte i el seu pla. Jo li entomo les paraules, una mà estesa. Una mà estesa per construir i treballar junts, però treballar en el sentit de la coherència. Com li deia abans: retornant drets, assumint responsabilitats, i, conseller, vaga, protesta, manifestació, i tant. Trencar «adoquins, trencar carrers, mobiliari urbà, mai. És una gran diferència, perquè vostè em diu a mi que jo agafo el que m'interessa. Vostè sí que ha agafat el que li interessa deixant de banda allò que no li agrada o li molesta. Escolti'm, els processos deixen en el seu si molta deixalla. Vostè es pensa..., i jo no menteixo, conseller, mai menteixo, i menys des d'aquí. Jo tinc reunions setmanals amb sindicats, amb agents. Està dient mentides a aquests agents i sindicats? Perquè jo aquí vinc a ser la veu de molts agents de Mossos d'Esquadra que la Divisió d'Afers Interns els ha fet la vida impossible, que el Departament d'Interior no els ha trobat solucions. Vostès, des d'un departament d'interior, han incomplert pactes que ens donaven llum, sortida a molts de drets vulnerats dels nostres agents de Mossos d'Esquadra. I el convido, el convido a que sortim al carrer junts. Digui'm vostè un municipi on vol anar, al barri a on vol anar, i li asseguro que trobarem inseguretat, ocupació i la deixalla que ens deixa al darrere. Permeti'm que l'hi digui, i avui recordo les paraules de la senyora Tere, de Mataró en una de les últimes visites que he pogut fer: «Oye, dile a aquellos que gobiernan que, si no saben, se vayan. Això és el que haurien de fer quan demostren ser inhàbils per trobar solucions, inútils per honorar el Departament d'Interior, i no li parlo de vostè, parlo poder dels que han estat abans que vostè, perquè aquí, acords trencats, pactes on sortien els sindicats dient: «Ja era hora, hem vist la llum, al cap d'una setmana ningú se'n recordava. Un altre cop un departament d'interior que vulnerava aquests pactes. Una mà estesa, agafem-la per treballar. Tenim tres mesos, quatre mesos? Tindrem pocs mesos, com diu vostè? És igual. Li dic jo que amb voluntat política, en un parell de mesos, abans de que acabi el que sembla que ha d'acabar aquesta legislatura, podem tenir les grans solucions del Cos de Mossos d'Esquadra i de la seguretat a la nostra comunitat autònoma. La comunitat autònoma catalana, com la resta de comunitats d'aquest gran país, que és Espanya, necessita una seguretat coherent, adequada, responsable, conseller. Ser responsable davant del seu departament és el que toca, és el que els Mossos d'Esquadra que tenim aquí fora voldrien, és el que el mateix sistema, i parlo de la nostra ciutadania, que és qui pateix realment la xacra de la inseguretat, li demana a crits, a vostè i als que hi han estat abans. Tot un departament d'interior que hauria d'estar posant l'orella a la reclamació de la nostra ciutadania, i no venir aquí a tirar pilotes fora, a dir-me mentider. Escolti'm, també per demostrar la no mentida, si vol, proposi'm vostè la reunió quan vulgui i faré venir els sindicats i els agents que a mi em traslladen això, amb documents i proves –amb documents i proves. I poder vostè després haurà de venir aquí a parlar amb aquests diputats de l'oposició, que fem una feina gran, i com li he dit abans, per sobre inclús de les que fan alguns consellers d'aquest Govern. Vostès aquí tenen la primera responsabilitat, que és la seguretat de tots els catalans. Prenguin, entomin aquesta responsabilitat, i encara que sigui per pocs mesos, conseller, porti-la a una realitat. Aquí em tindrà al cantó, si no, com li vaig dir l'altre dia, em tindrà al davant exigint i reclamant-li; però no jo, la ciutadania de Catalunya. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per a la rèplica, té la paraula el conseller.
President. Senyor Castel, ja m'havien dit que els enfrontaments amb vostè serien interessants, eh?, i en podem donar fe, de que això serà així. Ens ho passarem bé. Quatre mesos, però ens ho passarem bé. Vostè té, a més, el do de que jo m'havia treballat la meva intervenció..., miri, ja vinc sense papers, perquè desvia l'atenció i anem a un altre terreny que, al final, no és explicar el que la gent mereix que li expliquem. Però, escolti'm una cosa, sí que hi ha una sèrie de coses que jo, en aquest interval de temps que estaré per aquí, no m'agradaria mai arribar a traspassar. Jo no diré mentides, però vostè ha dit que jo no m'havia posat al costat dels Mossos quan vaig fer una nota de premsa. Per tant, ho reitero, vostè va faltar –ho suavitzo–, va faltar a la veritat. I dos, mai diré, mai, per molt que jo consideri que algun diputat, algun company meu, per tant, ha tingut un error, que és un inútil. I vostè ho ha dit, i, home, això fa mal. Parlava d'altres persones, encara em fa més mal. Que em diguin inútil a mi, escolti'm, em defenso i ja està, però ho deia d'altres persones. Miri, escolti'm una cosa, sap qui acredita o no les inutilitats? Els resultats electorals. Vostès ja van tenir un exemple a les darreres eleccions espanyoles del que és ser inútil, que és rebaixar –no ho recordo– vora un 70 o un 80 per cent els seus resultats electorals. I ara veurem també, al mes de febrer, doncs, si vostès, amb aquesta tàctica de confrontació, són garants d'aquesta transparència que demanen o són políticament –políticament– inútils. Però jo intentaré no dir-ho mai a cap persona. Fixi's que estic referint-me a un grup, no a una persona. No ho faré mai. Escolti'm una cosa, li vaig dir que seria propositiu, i ho estic sent. Vaig dir l'altre dia a determinats grups –a tots, vaja– que es crearia una taula amb el tema dels desnonaments. Va sortir en premsa. Aquesta taula, evidentment, també estarà oberta a tots els grups polítics, i vostè hi podrà dir la seva. I allà haurà també de saber justificar, per exemple, com diferencia vostè una ocupació delinqüencial o com diferencia vostè un desnonament de gent vulnerable. Fixi's que li poso l'oportunitat de participar-hi, de que tots hi participem, però que tots ens mullem, també. És a dir, tots hem de dir «aquest és vulnerable, i, per tant, hem de fer que tot l'entramat institucional doni una resposta. Vostè també hi serà, com hi seran els comuns, com hi serà la CUP, com hi serà a tothom i com hi seran tots els actors, jutjats, com hi seran absolutament tots. Vostè està desviant el tema de les ocupacions cap a un terreny, i en el terreny que vostè el desvia, que són les ocupacions delinqüencials, tots hi podríem estar d'acord. Crec que tots hi podríem estar d'acord. Tots hi podríem estar d'acord. I per això hi ha una instrucció de fiscalia, del 15 de setembre, que permet fins i tot que el Cos de Mossos d'Esquadra tingui la capacitat d'intervenir de forma molt més directa per aconseguir que el jutge decideixi. Amb què? Doncs amb unes mesures cautelars de desallotjament. Per tant, les ocupacions delinqüencials de gent que genera problemes de convivència, les que a vostè li preocupen, si som capaços de venir aquí i dir: «Són aquestes, crec que ens preocupen a tots. Escolti, jo tinc l'obligació de veure'm amb tothom. M'he vist amb els òrgans judicials. M'he vist amb la sindicatura de greuges. M'he vist amb la fiscalia. M'he vist amb els grups polítics d'aquesta cambra. M'he vist amb el col·lectiu, naturalment que sí, ocupa, perquè m'hi haig de veure. I tots hem de ser capaços de trobar el punt d'equilibri per diferenciar l'ocupació de la gent que té una necessitat i que és vulnerable d'aquestes ocupacions que fan que vostès vinguin aquí i diguin que Catalunya és insegura. No. Té raó quan diu que hi ha més ocupació delinqüencial. És veritat. I tant és veritat que la fiscalia ha fet una instrucció per agilitzar el desallotjament de les delinqüencials, però diguem-ho, home. Diguem-ho, diguem el que és delinqüencial i diguem el que és vulnerable. No fem trampes al solitari i no vinguem aquí, hi insisteixo, definint aquesta apocalipsi, que està en tot, en seguretat, en economia, en la Covid, en ensenyament, en esports, absolutament en tot. Catalunya, segons vostès, és actualment el pitjor país del món. Tot és dolent. No és veritat. Home, no és veritat. No és veritat. No parlaré d'altres coses que no em competeixen, però li parlo de seguretat. No és veritat. Catalunya està amb uns estàndards de seguretat més que acceptables. Millorables? Sí. Ara mentiria jo, si digués que no. Millorable, sí, però no ho descrigui d'aquesta forma apocalíptica. Què pretenen? Tenir un altre mercat de vots, tenir un altre mercat de vots, ara amb el tema de la seguretat? Fa uns anys va ser el procés, ara és aquest? No, home, no. Això ho hem de construir perquè la seguretat d'un país és una de les qüestions més rellevants i importants perquè la gent pugui viure en harmonia. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Se suspèn la sessió fins a un quart de quatre.
Bé; bona tarda, diputats, diputades. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'emergència educativa i la planificació del curs escolar 2020-2021]] [[302-00234/12]] Reprenem la sessió, i ho fem amb el dissetè punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'emergència educativa i la planificació del curs escolar 2020-2021. Per defensar-la té la paraula la diputada senyora Esther Niubó. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bona tarda. Conseller, diputades i diputats, encara no fa un mes que començava un curs escolar extraordinari, per les circumstàncies extraordinàries en què s'està produint. I, abans de re, volia reconèixer i agrair –i crec que ho faig en nom de tothom– l'esforç que fan, dia a dia, que han fet, equips directius, docents, evidentment, per fer realitat que tinguem avui les escoles obertes i que el curs estigui funcionant, potser no amb la normalitat que voldríem, però sí amb la màxima normalitat possible. I això, és mèrit dels centres educatius, que, malgrat el departament, malgrat la manca de recursos i de professionals suficients, malgrat la manca d'espais, malgrat no disposar de tot el material de protecció que caldria, malgrat la manca d'instruccions clares, malgrat tot això, que no depenia d'ells, han fet possible allò que era necessari. I en molts casos, el que era imprescindible per garantir el dret a l'educació del conjunt de l'alumnat. I ho volem posar en valor. Volem posar en valor la responsabilitat dels docents, però també la responsabilitat de les famílies, dels nens i nenes per complir els protocols i recomanacions sanitàries. I crec que podem dir que el conjunt de la comunitat educativa ha estat a l'alçada. Però bé, si el sistema educatiu avui s'està sostenint és gràcies, sobretot, al sobreesforç, a la sobrecàrrega dels professionals, i no tant pels recursos extraordinaris que hagi aportat el Departament d'Educació. I aquesta moció va d'això, va de tornar a reivindicar allò que entenem que és i que serà necessari. Cal, en primer lloc, incrementar les plantilles de docents per aconseguir aquelles ràtios de vint i de trenta que demana el mateix departament, no?, per complir amb les recomanacions del Procicat. Tenim avui dia aules d'ESO i de secundària postobligatòria amb més de trenta alumnes a l'aula, aules a rebentar. Això és una irresponsabilitat. No s'estan produint, tampoc, les substitucions i els nomenaments diaris, com es va dir que es produirien. Quan se sap que els centres han fet autèntics equilibris amb els mestres, que han posat especialistes a fer de tutors i que, en el moment que un es posi de baixa, si no se'l substitueix immediatament, no es podrà garantir l'efecte bombolla. I tenim ja molts problemes. A secundària, no s'estan fent ni nomenaments. Estem a poques setmanes de l'inici de curs, i no tenim mestres per fer substitucions a Barcelona comarques. Aquesta mateixa setmana, una directora desesperada feia una crida per trobar mestres. I ens temem que no s'estan prenent les mesures que caldria des del departament per assegurar la borsa de personal substitut necessària per garantir les plantilles docents. I, per tant, el que esperem és que el Govern de la Generalitat prengui decisions ja i posi sobre la taula solucions amb urgència. D'altra banda, falta material de protecció. En molts casos, aquest material està essent costejat per les famílies, com, per exemple, el gel hidroalcohòlic. Les mascaretes, van a recursos dels mateixos mestres, que se les paguen. I no s'han previst dotacions especials de mascareta per a alumnat vulnerable o per a centres de màxima complexitat. I, en aquesta línia, estem percebent un increment important de les desigualtats entre centres, en funció de les AMPAs. I això ens sembla que va en contra de les mesures del pacte contra la segregació, quan aquest és un dels fenòmens que més ens hauria de preocupar com a país que aspira a la igualtat. I tenim ajuntaments que estan assumint un increment de despeses molt important, amb contractes de neteja per desinfectar els centres educatius, que estan anant molt més enllà de les seves competències per contribuir a aquesta tornada segura, amb agents cívics, amb reforços de policia local per agilitzar les entrades i sortides, que han cedit espais municipals. I, per tant, entenem que els recursos que el Govern de l'Estat ha fet arribar a les comunitats autònomes per afrontar aquesta emergència educativa..., tingui també un trasllat als ajuntaments. I continuem sense saber re del pla digital anunciat. Quan portaran a terme les accions anunciades per facilitar que tot l'alumnat que ho requereixi, des de secundària, però també primària, disposi d'un ordinador amb connectivitat per poder continuar el seu procés d'aprenentatge en períodes de quarantena o d'aïllament. Haurem d'esperar al segon trimestre?, haurem d'esperar un proper govern que ho faci? Ens sorprèn que, sis mesos després del tancament de centres, encara estiguem igual. I tampoc tenim resolt el tema del menjador, de la garantia de suficiència alimentària amb aquell alumnat que té ajuts de menjador. De debò creuen que és positiu que les famílies en quarantena s'acostin a les escoles, que són espais segurs, a recollir els àpats? No creuen que estan ajudant o contribuint al risc de contagi? Per què no continuar amb altres fórmules, com podien ser les targetes moneder? I, finalment, l'actual situació, entenem que no pot ser un pretext per fer passos enrere en matèria d'escola inclusiva, per apartar nens i nenes amb necessitats educatives específiques dels seus grups habituals, per retallar professionals de suport. Els demanem, com sempre, una especial atenció a l'alumnat amb necessitats educatives especials. I, en definitiva, la moció del nostre grup insisteix, o vol insistir, en allò que és essencial, en allò que falta ara, en aquest context extraordinari d'emergència educativa, en allò que no pot esperar un proper govern, sinó que cal que es decideixi avui, si volen poder acabar aquest curs amb garanties. I, per tant, demano el recolzament a la nostra moció i, sobretot, que si s'aprova la compleixin. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula, ara, el diputat senyor Martín Eusebio Barra. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Diputados, diputadas, conseller. El Grupo Socialista presenta su moción sobre l'emergència educativa i la planificació del curs escolar 2020-2021, subsiguiente a la interpelación presentada, como las que presentamos otros grupos el 9 de septiembre. Y en todo este mes, ¿cuánto ha interesado al Govern conocer las propuestas de la oposición? Nada. Cero. Hemos tenido plenos, sí, sí..., el Pleno de consolación del señor Torra se preparó en veinticuatro horas. Para sus jaranas, urgencia total. Pero para debatir con la oposición sobre educación o sobre sanidad, hasta que no les ha quedado más remedio. Y al haber empezado el curso, puede evaluar su gestión, conseller. Y el resultado es suspenso. Revisemos el examen. En respuesta a la diputada Niubó, pero que también recojo yo, puesto que yo también le critiqué desde este mismo atril sus constantes cambios de criterio, contradicciones y falta de instrucciones claras, usted puso la excusa de que, como la situación de la Covid es cambiante, pues, nos hemos ido adaptando. Respuesta errónea, suspenso, conseller. Sus cambios de criterio no son adaptaciones. Son falta de rigor o algo peor. En este mismo atril, usted garantizó que haría sustituciones diarias. Y ahora, cuando esta moción pide sustituciones diarias, su grupo parlamentario presenta una enmienda para incrementar la frecuencia de las sustituciones. Cuando usted lo aseguró, aún no había empezado el curso escolar. Y hoy tenemos confinados 1.505 docentes, 83 más que ayer; 28.361 alumnos, 2008 más que ayer, y 241 de personal externo, 12 menos que ayer, una escola bressol en Hospitalet y 1.241 grupos confinados, 76 más que ayer. Con estas cifras, en apenas tres semanas de curso y con la Covid creciendo a marchas forzadas en Cataluña, ¿qué nos podemos encontrar, a final de trimestre, conseller? Se ha hecho ya mención, yo también recibo mensajes. Leo solo dos, el de esta directora de una escuela pública, que, además, la prensa también lo ha recogido: «Necessito mestres. A Barcelona comarques ens hem quedat sense mestres per fer substitucions a l'escola pública i tenim la possibilitat de captar mestres per a la meva escola. De un instituto público: «Al meu departament, on impartim cicles formatius de la família d'informàtica, ens falten cinc professors. Si algú està interessat, que m'ho digui per poder entrevistar-lo dilluns. Esta es la realidad, conseller. Suspenso. Cuando un alumno da positivo, ¿le hacen PCRs a sus tutores, o les dicen que vayan al CAP, a ver si con suerte, está abierto y les pueden atender? Suspenso, conseller. ¿Disponen, los profesores, de mascarillas transparentes, para que los alumnos que las necesitan? No. Suspenso, conseller. ¿Hay equipos sanitarios? Suspenso, conseller y consellera de Salud. Presumir de acuerdos con los ayuntamientos, para el control de entradas y salidas. La realidad, la vemos cada día, en las puertas. Suspenso, conseller. ¿Han cubierto las necesidades de equipos y conexiones informáticas de los alumnos que lo necesitan? Suspenso. Dijo que se había hecho formación en informática y con alta participación de profesores. Sí, cierto. Pero en el último momento. Y siguen sin llegar a los centros los materiales necesarios, por lo que los sectores ya tradicionalmente desatendidos siguen desatendidos. Suspenso, conseller. El peso del inicio del curso lo ha trasladado a los equipos directivos –se ha comentado–, que, con un nivel de compromiso altísimo y la mejor de las buenas voluntades, están paliando en lo que pueden las deficiencias del departament, pero sin apoyo del departament. Titular de Nació Digital, no de Ciutadans: «Més mestres i indicacions clares: les demandes de les escoles que Educació no ha atès. Suspenso, conseller. Usted presumió, en comisión, el día 2 de julio, que ya tenía disponible una partida presupuestaria adicional y que ya podía empezar a gastarla. ¿Margen de tiempo y dinero extra? Suspenso, conseller. Podríamos repasar más puntos: las casas de colonias y centros de lleure con el agua al cuello, las guarderías esperando... Mire, desde Ciudadanos vamos a votar a favor de todos los puntos de esta moción y agradezco a la diputada Niubó que haya aceptado la enmienda que le presentamos, que recordaba la importancia de las escuelas de educación especial. Este curso es especialmente complicado, lo sabemos. Pero si su evaluación continuada, en este momento del curso, merece un suspenso, acepte tutorías. Acepte ayuda. Se la ofrecimos en junio, se la volvemos a ofrecer. Rectifique ya, conseller. El sistema educativo de Cataluña, los alumnos, los profesores, las familias, no merecen el suspenso, el insuficiente que se está ganando usted a pulso. Gracias.
Gràcies, diputat. És el torn, ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, de la diputada senyora Mònica Palacín. Endavant.
Gràcies, president. Bona tarda, conseller; bona tarda, diputats i diputades. Primer de tot, la nostra intervenció ha d'anar, com no pot ser d'una altra manera, a l'agraïment a la comunitat educativa. Un curs –portem ja gairebé un mes– d'aules obertes, escoles obertes i escoles segures, escoles que estan fent la seva funció, que és aquella d'acompanyar els nostres infants, adolescents i joves en el seu desenvolupament personal. Aquesta tornada a l'escola, com diem, no està exempta –i això s'ha dit moltíssimes vegades– del risc zero. Per tant, com a part de la societat, com a lloc on es troben dins de les aules i dins el recinte persones, és evident que també s'ha de contemplar el risc de contagi. Però aquestes dades i les dades que s'han donat –i vull fer referència a les aportades en roda de premsa per, entre altres, la secretària general d'Educació–, i que després a l'aplicació del Traçacovid va actualitzant la informació per territori, per municipi i per centre educatiu, ens van donant una imatge o una radiografia de com està sent aquest inici. I podem donar dades, eh? Podem dir que de sis centres confinats totals, doncs, avui només en queda un. Podem dir que els grups confinats s'estan equilibrant perquè actualment ja s'estan desconfinant més dels que es confinen. Que properament –la setmana que ve– es desconfinaran nou-cents grups de convivència estable, etcètera. Aquestes dades i el que hem vist, que és que no hi ha indicis sobre la propagació intracentre, per tant, que no han estat casos provocats dins del centre, sinó que venen de fora..., tampoc hi ha una transmissió intragrup i, per tant, això és molt important. Aquestes dades reforcen la idea que l'escola és segura. I, a més a més, també reforcen la idea del debat de les ràtios, on nosaltres no podem votar a favor dels punts tant de PSC com de Ciutadans referent a les ràtios. Cal tenir en compte que dins d'aquests grups confinats durant aquestes setmanes n'hi ha hagut grups de trenta grups i grups de vuit. Per tant, el ventall és de molt un nombre diferent d'alumnes en aquests grups confinats, cosa que dona, en aquest cas, la certesa que les mesures dins dels centres, les mesures de seguretat, són importants i no són precisament un motiu per crear alarma. Crec que en aquest moment el que menys necessitem per part d'alguns grups parlamentaris és seguir creant alarma com es creava alarma el 13 de setembre abans de començar les escoles. Respecte a les esmenes. Les esmenes de la moció del PSC, moció o potser díptic electoral, permeti'm que digui, perquè al final és el que ens han estat dient contínuament. És el que creuen que malgrat que hem aprovat mocions i que el Departament ha fet tots els esforços per complir aquestes mocions, aquests punts que vam aprovar, vostès tot i així no en tenen prou. No han acceptat res –no han acceptat res. El seu és un vot polític en aquesta moció o en tot cas a la nostra proposta d'esmenes. És una denegació política cap a les nostres esmenes. Per tant, permetin-me que li digui: el Partit Socialista no té cap interès en el bon funcionament del sistema educatiu, sinó que el que han fet –i permetin-me que li digui– és des del minut u del confinament de les escoles, el 12 de març o el 13 de març, vostès això ho han agafat per treure rèdit polític. Van veure una escletxa per superar el Grup Parlamentari de Ciutadans i l'han pres directament per la dreta. És significatiu que hàgim arribat a acords amb Ciutadans i amb la CUP a les respectives mocions, perquè en aquest cas hem entès que sí que hi havia voluntat de mirar pel bon funcionament de l'escola i posant els infants i els joves al centre. Vostès no volen escoltar. No ho han fet a les reunions amb el conseller, que n'ha fet moltíssimes –aquesta tarda mateix en tenim una altra–, les compareixences... I veiem..., amb un detall, eh?, els preocupa molt el tema de les mascaretes i la distribució. Jo no vull ni pensar què haguessin dit si l'alcalde que s'ha dedicat a repartir en els centres educatius mascaretes transparents no homologades no hagués sigut del seu partit polític. No vull pensar com haguessin reaccionat. Per tant, per acabar, em remeto de nou a les dades de l'inici del curs, que és el més important per anar acompanyant els infants i els joves. I agraïment de nou, sempre, a tota la comunitat educativa i a la responsabilitat de les famílies. Fins ara el PSC no havia fet política de l'educació. I triar electoralment –just ara– en el moment de la crisi de la pandèmia, sincerament, crec que és un error. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya ara té la paraula el diputat senyor Xavier Quinquillà.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats. La moció que ens presenta el Partit Socialista és una moció que té com a objectiu central garantir la reobertura escolar, garantir la presencialitat. Aquest és el gran objectiu que ens vam marcar tots. I és un objectiu que malgrat molts malgrats que vostè ha citat –alguns els podem compartir més, altres menys– és una realitat que s'ha pogut consolidar. I no només s'ha pogut consolidar, sinó que s'ha pogut consolidar amb unes escoles segures. Ahir mateix sortia un estudi que deia que els entorns escolars mostren el doble de risc de contagi que les escoles mateixes. Per tant, tenim escoles obertes i escoles segures. M'agradaria, de la seva moció, fer-ne una lectura no només en clau conjuntural, sinó també en clau estructural, perquè crec que hauríem de ser capaços també de posar la mirada llarga. El sistema educatiu té tres grans potes, amb una quarta porta conjuntural –que és la pota de la crisi sanitària–, però tres grans potes que són l'equitat, la qualitat educativa i la sostenibilitat. I m'agradaria fixar en aquesta quarta pota algunes de les propostes que vostè planteja: garantir el desplegament efectiu del decret d'escola inclusiva, impuls de l'educació zero a tres anys, dotar de recursos els ajuntaments per afrontar les despeses ordinàries... I m'agradaria utilitzar la paraula que fem anar molt, que és la paraula «corresponsabilitat, que significa que tothom ha d'assumir la seva pròpia responsabilitat. Nosaltres com a socis de govern l'assumim plenament, però m'agradaria que vostès també assumissin la seva. I assumir la seva –i vostès aquí tenen molta més responsabilitat que nosaltres– justament per revertir el finançament endèmic, fruit del dèficit fiscal; garantir recursos extraordinaris als ajuntaments, efectivament, a tots, als que tenen romanent i als que no en tenen, o donar cobertura laboral a les famílies per poder tenir cura dels infants en quarantena, que ara mateix aquest és el problema que preocupa més a tota la comunitat educativa. Però, tornant a les mesures conjunturals amb visió també estructural, crec que hauríem de, tots plegats, fer un esforç per convertir aquesta crisi en una oportunitat de transformació i de millora educativa. Equitat i qualitat educativa, hi insisteixo, són dos pilars, són dos potes, són dos cares de la mateixa moneda. Cal vetllar pels alumnes més vulnerables, dotar de més recursos els centres de major complexitat, però també l'abordatge de la crisi ha accelerat processos de millora organitzativa i d'innovació pedagògica. Per exemple, el treball competencial, l'impuls de la digitalització o –i m'agradaria posar aquí el focus– la gestió, la gestió des de la proximitat i l'autonomia de gestió de centres. I aquí s'ha visualitzat, hem constatat que en el procés de reobertura de centres aquí, justament, ha estat un element central, determinant, entre altres coses..., i aquí també vull aprofitar per fer un reconeixement explícit a tota la comunitat educativa, però d'una forma molt clara al col·lectiu docent, els equips directius, que s'han deixat la pell, literalment, i se l'estan deixant perquè aquesta obertura escolar tingui l'èxit, amb totes les dificultats que està tenint, a més a més, en un entorn d'una altíssima pressió social, comprensible, però que ha demostrat l'altíssima professionalitat dels nostres docents. I per avançar en aquest procés de transformació i millora del sistema educatiu, sense cap mena de dubte, un element clau, justament, també, és avançar en l'autonomia de gestió de centres. De fet, estem a la cua dels països europeus en sistemes educatius més avançats. Estem a la cua, justament, en autonomia de gestió de centres. També tenim, en tot aquest context de crisi, una oportunitat per reforçar el servei d'educació de Catalunya, i que esdevingui realment una autèntica xarxa d'iniciatives i de coneixement compartit. L'abordatge i les solucions en el context actual, hi insisteixo, l'hem de fer combinant les llums curtes i les llums llargues; hem de ser capaços de convertir aquestes mesures i l'abordatge de la crisi en una oportunitat de transformació i millora del nostre sistema educatiu. I hi insisteixo: des de la corresponsabilitat. Vostès tenen la clau justament en revertir el problema endèmic de l'infrafinançament del conjunt del sistema. Vostès tenen la clau també de donar una solució real i satisfactòria a les famílies que han de tenir cura dels seus infants a casa en període de quarantena. I tot això des del diàleg i l'acord, que, efectivament, en el cas d'aquesta moció, doncs, ha brillat per la seva absència. Ho lamento, però, en tot cas, hi insisteixo, cal construir complicitats i preservar grans consensos tant a nivell polític com també dintre de la comunitat educativa trencant barreres administratives, i també ideològiques. Tenim a les nostres mans transformar aquesta crisi en una oportunitat real i autèntica de transformació i de millora del nostre sistema educatiu. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició, té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Marc Parés. Endavant.
Bé; gràcies, president. Bona tarda, diputats, diputades, conseller. Bé, tenim aquesta tarda tres mocions de diferents grups de l'oposició sobre l'abordatge del present curs escolar en un escenari que tots reconeixem d'emergència educativa. Ja els avanço que el nostre grup parlamentari votarà a favor de la gran majoria de punts proposats en totes tres mocions. Òbviament, en totes elles hi ha matisos, punts que compartim més, punts que compartim menys, però sí que voldria destacar el fet que entre les tres mocions hi ha una enorme coincidència de punts en comú, punts que nosaltres també compartim i que reflecteixen, de fet, allò que ja vam anunciar a l'inici de curs, que és tota una sèrie de mancances i de deficiències de com s'abordava aquest curs, tant des d'un punt de vista sanitari com, sobretot, des d'un punt de vista pedagògic. Aquesta coincidència en les propostes que avui se'ns presenten a les diferents mocions creiem que hauria de fer reflexionar la conselleria. Bé, més que fer-la reflexionar, hauria de fer-la reaccionar, perquè tenen vostès tota l'oposició demanant-los el mateix. En qualsevol cas, hi ha molta matèria per parlar, però abans d'entrar en el contingut de les diferents mocions, ja que tindrem, doncs, tres intervencions per fer-ho, sí que m'agradaria dedicar aquesta primera intervenció a aprofundir una mica en allò que estableix la declaració que hem aprovat i que hem llegit aquest matí en seu parlamentària en un dia com avui, el Dia de la Dislèxia, que crec que no està en absolut desconnectat del debat que tractem avui. La dislèxia no és un dèficit, és un tret característic d'algunes persones que determina els mecanismes a través dels quals aprenen. Una persona dislèctica pensa i raona de manera no convencional, i precisament per això es desenvolupa molt bé en entorns creatius. Una persona dislèctica pot tenir molta més capacitat per pensar fora dels estàndards, per pensar fora de la caixa i, per tant, per ser innovadora. I jo em pregunto si no és això, justament, el que necessita la nostra societat en el dia d'avui. La dislèxia afecta aproximadament el 10 per cent de la població. Això vol dir que entre els grups classe dels nostres alumnes, doncs, a cada grup hi haurà dos o tres infants amb dislèxia, i que entre els 135 diputats que configurem aquest hemicicle, doncs, n'hi haurà tretze o catorze que són dislèctics, segurament alguns d'ells ni tan sols ho saben. Un infant dislèctic no és ni millor ni pitjor, sinó que simplement aprèn diferent. Però, és clar, com tots els infants, només podrà aprendre si l'escola li ofereix els mecanismes per fer-ho. I aquí és on fallem. La dislèxia no és compatible amb el nostre sistema educatiu. Des de fa ja massa temps la majoria dels aprenentatges es realitzen a través del codi escrit. L'infant dislèctic ha de posar tant d'esforç en les tasques de lectoescriptura que tendeix a perdre la concentració i a distreure's, fet que condiciona enormement tot el seu procés d'ensenyament-aprenentatge. Deixin-me que els parli d'un cas concret, un alumne de primer d'ESO que durant tot el curs va estar suspenent els exàmens de ciències naturals amb notes molt baixes. Tot el curs es va desenvolupar amb la metodologia tradicional, amb classes magistrals, amb un llibre de text d'on estudiar els continguts i, al final, amb uns exàmens memorístics per avaluar-los. Però va arribar el final de curs i el professor va encarregar als alumnes un projecte, un treball sobre algun animal, el que ells volguessin. El tema va interessar l'alumne en qüestió, que es va abocar a fer el treball i va treure un nou. Clar, quan un mateix alumne, durant tot el curs, treu dosos i tresos i després resulta que amb un altre mètode, amb una altra manera de fer, treu un nou, no és que el problema fos de l'alumne, no és que hi hagi hagut un miracle, sinó que el problema no era de l'alumne, el que fallava no era l'alumne, sinó que segurament era el mètode, era el sistema. I és que el mètode docent i el mètode avaluatiu són claus per garantir el procés d'ensenyament-aprenentatge en els alumnes amb dislèxia. I aquí hi ha un concepte que és essencial, i que tant defensa el psicòleg i educador Jaume Funes, que és la personalització de l'educació. I el repte que tenim al davant és fer entendre que el problema no el té l'infant, quan sovint s'ha l'etiqueta de mandrós o de despistat. El problema el té el nostre sistema educatiu que no és suficientment capaç d'adaptar-se a aquesta realitat i que, per tant, no és suficientment inclusiu. La personalització de l'educació de la quals els parlava i de la qual parla Jaume Funes i la inclusivitat del sistema educatiu crec que són dos elements fonamentals a l'hora de fer front a l'emergència educativa, i per planificar aquest curs i els que vindran. L'ús d'eines digitals pot ser una oportunitat, sens dubte, però sobretot el que ens calen són recursos, més recursos per fer front a aquesta diversitat. Bé, disculpi'm, diputada Niubó, per haver-me desviat un xic del contingut de la seva moció, però necessitava expressar aquestes reflexions. Estic segur que ho entendrà. I, en qualsevol cas, com ja li he avançat, votarem a favor de tots els punts de la seva proposta, la qual li agraïm. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, nosaltres, en la interpel·lació que vam fer en el seu moment i que està en la base de la moció que avui també debatrem i votarem, ja vam parlar d'aquesta emergència educativa com una oportunitat i com un repte, no per introduir mesures de supervivència al model educatiu actual, sinó aprofitar l'ocasió i l'oportunitat per transformar el model educatiu d'aquest país, posar-lo a l'alçada de les necessitats que ja tenia i a les noves, enormes, que genera aquesta crisi sanitària, econòmica i social en la que estem immersos i immerses. Bé, nosaltres hem presentat una moció de naturalesa transformadora del model i del sistema, coherentment amb els nostres plantejaments ja expressats, i ara hem de debatre votar mocions presentades pel Partit Socialista i per Ciutadans, que són mocions que van en la línia d'introduir elements de supervivència, elements pal·liatius, elements de reforma o en alguns casos, efectivament, de millora en el sistema actuar. Bé, en el cas de la moció del Partit Socialista, nosaltres votarem favorablement a la majoria dels seus punts, no a tots perquè, tot i que no coincideixin amb els nostres plantejaments pel que fa a aquest canvi necessari de model, sí que, en si mateixos, respecte al model actual, representen algunes millores o progressos que, en una situació de crisi com la que estem, també cal apreciar. Ens abstindrem en altres perquè posen de forma molt evident la diferència de model que sostenim, o bé perquè són propostes de millora que ens sembla que són absolutament insuficients. El que sí que fem també és aprofitar l'avinentesa per reclamar al Govern de PSC, PSOE i Podemos la urgència i la necessitat d'abordar la problemàtica de la conciliació treball-família-escola. Això és fonamental, això requereix una política interdepartamental de la Generalitat, però requereix mesures que en aquests moments depenen de l'Estat. No tenim encara sobirania per fer-hi front des d'aquí, tant de bo, però aquesta conciliació que permeti que les famílies que han d'acollir a casa seva alumnes que resten fora de l'escola per situació de la pandèmia no perdin ni un sol dels seus drets laborals i econòmics. Nosaltres en parlarem en la nostra moció però ens sembla que, atès que estem davant d'una moció del PSC, hem també d'emplaçar aquest grup polític a que abordi aquesta qüestió des de les responsabilitats que té actualment a l'Estat. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara per al Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula el diputat senyor Daniel Serrano. Endavant.
Gracias, presidente. Desde el escaño, para anunciar que nosotros apoyaremos íntegramente la moción, una moción que recoge principalmente las demandas del sistema educativo en el actual contexto de crisis sanitaria a consecuencia de la Covid-19. Y, en este contexto, es imprescindible bajar ratios, es imprescindible incrementar la plantilla de profesores, más todavía de lo que se anuncia, porque se han de poder garantizar las sustituciones; se ha de dotar a los centros de equipamientos de seguridad en la lucha contra la Covid; se ha de poder formar mejor al profesorado responsable en cada centro educativo donde puedan surgir positivos, para que puedan afrontar la situación con garantías y con seguridad; se ha de ayudar también a los ayuntamientos con recursos suficientes para cubrir los gastos extraordinarios derivados de la lucha contra la Covid-19 dentro del ámbito educativo, y, en definitiva, la relación de necesidades consecuencia de esta crisis sanitaria sería casi infinita en el contexto actual. Pero de lo que se trataría es de poner en el sistema educativo, en todo el sistema educativo, los recursos necesarios básicamente para que –y digo «básicamente– al menos la preocupación de profesores, de padres, de madres, de alumnos no vaya en aumento a lo largo del curso, que es precisamente lo que está sucediendo desde que este curso escolar se inició. Por tanto, como la moción va en ese sentido, la apoyaremos íntegramente. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. I, finalment, és un torn per posicionar-se sobre les esmenes, per a la diputada senyora Esther Niubó. Endavant.
Bé, gràcies a la majoria de grups pel seu suport. He de dir que en alguns punts d'aquest debat he passat vergonya, en aquest debat que alguns han volgut convertir en electoral. Jo he de dir que precisament per millorar el funcionament del sistema educatiu, presentem aquesta moció. Precisament per millorar el sistema del funcionament del sistema educatiu, farem un vot polític, el mateix que hem fet fa mesos, fa anys defensant l'escola inclusiva, l'etapa educativa 0-3 i tots els altres elements que tenen a veure a millorar l'equitat del sistema. Vostès han esgotat la seva credibilitat. Jo li repetiré un exemple d'aquestes esmenes que ens proposen: ara ens proposen que aquells centres educatius als quals vostès fa quatre dies van permetre renunciar a la sisena hora la recuperin el proper curs. És a dir, després que al juny acordéssim i aprovéssim reiniciar la recuperació de la sisena hora als centres educatius públics, vostès una setmana després fan tot el contrari. Escolti, nosaltres no els hem de creure. La seva paraula ja no ens val. I, per tant, per això no acceptarem cap de les esmenes que vostès han presentat. En canvi, sí que acceptarem l'única esmena que ha presentat Ciutadans, que fa referència a la garantia del manteniment dels centres d'educació especials, perquè estem convençuts que, més enllà del reforçament necessari de l'escola inclusiva, doncs, és perfectament compatible amb el manteniment d'aquests centres, que fan una tasca educativa i social imprescindible per al conjunt de l'alumnat. I, per acabar, dir que la situació que viuen les escoles i els instituts no és només fruit de la pandèmia, és fruit de molts anys de mal govern, d'anys d'infrafinançament, de retallades no revertides, de no prioritzar una estructura d'Estat com és l'educació, aquesta sí, pla d'igualtat, de progrés, de cohesió. I, per tant, entenem que no podem perdre més temps, que Catalunya necessita un canvi i que l'educació tampoc pot esperar. Gràcies.
Gràcies. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs escolar 2020-2021]] [[302-00237/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, el divuitè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs escolar 2020-2021, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula diputada senyora Sonia Sierra. Endavant.
Gràcies, senyor president. Bona tarda, diputats, diputades. Antes de empezar, si me permite, señor presidente, una previa: hoy es un buen día porque el Parlamento Europeo nos ha dado la razón a todos aquellos que creemos en el estado de derecho y a todos aquellos que no queremos que los políticos estén por encima de los ciudadanos y tengan privilegios que no tienen los ciudadanos. Así que enhorabuena a todos los demócratas. [[Alguns aplaudiments.]] Y ahora ya, centrándonos en la moción, a mediados de marzo se cerraron los centros escolares, en un principio para quince días, pero la realidad es que ya no se volvieron a abrir con normalidad. Muchos alumnos y profesores se dejaron allí sus pertenencias sin saber que tardarían muchísimas semanas en poder recuperarlas. En aquel momento era imposible saber lo que iba a pasar, porque nunca nos habíamos encontrado con nada mínimamente parecido. Los profesores, los alumnos y también las familias hicieron un esfuerzo inconmensurable para poder salvar el curso, y –lo he hecho en otras ocasiones, lo vuelvo a hacer hoy– quiero expresar mi más profundo agradecimiento, porque, sin duda, la educación es uno de los pilares de esta sociedad y para los alumnos perder un año significa mucho. Pero, bueno, más allá de las buenas palabras, es fundamental que los maestros, que los profesores, que nuestros alumnos estén protegidos en las aulas. Y por eso pedimos que el profesorado cuente con los EPI adecuados y que se realicen los test rápidos o PCRs. Y también pedimos que eso se haga extensivo al personal no docente. Y para que el profesorado pueda tranquilo a trabajar, pedimos que sea el Departamento de Educación quien se responsabilice legalmente en caso de posibles denuncias. Por otra parte, en este Parlamento ya se ha debatido y votado en más de una ocasión la necesidad de tener personal de enfermería en los centros escolares. Si eso ya era necesario antes, pues ahora, en situación de pandemia, es absolutamente imprescindible. Y también es imprescindible aumentar las partidas presupuestarias destinadas a la limpieza para que los centros estén en condiciones adecuadas sin que eso vaya en detrimento de las condiciones laborales del personal de limpieza. Y, por supuesto, se tiene que exigir que bajo ningún concepto se superen las ratios, como está pasando en estos momentos. En la actual situación de pandemia es fundamental poder garantizar las distancias de seguridad y eso no es posible con unas ratios que ya sobrepasan lo que sería habitual incluso en tiempos que no son de pandemia. Además que las bajas ratios siempre son sinónimo de mejor calidad en la educación. Y con respecto a los criterios pedagógicos, pedimos también que se clarifiquen cuáles son los contenidos fundamentales que hay que recuperar del curso pasado y también cuáles son los contenidos que habrá que priorizar en caso de un nuevo confinamiento. Y para garantizar que todos los alumnos reciben la educación en igualdad de condiciones en caso de un nuevo confinamiento, hay que garantizar que todos tienen acceso a un dispositivo y a internet, algo en lo que la Generalitat, el Departamento de Educación, va tarde y mal, y no será porque no se lo llevemos avisando, porque lo estamos diciendo desde marzo. A diferencia de nuestro consejero en la Junta de Andalucía que sí que compraron dispositivos durante el anterior confinamiento, aquí no se hizo; no se tuvieron entonces y si ahora hay un nuevo confinamiento, pues, tampoco va a haber. Porque, además, dice el conseller que es que el mercado está saturado. Hombre, si los hubieran comprado cuando se lo dijimos nosotros, el mercado no estaba saturado, porque bien que desde la Junta de Andalucía los pudieron comprar. Y por otra parte, desde de Salut se nos repite una vez y otra vez que hay que minimizar los contactos. Pues, precisamente para minimizar los contactos, lo que pedimos es que en el caso de los hermanos gemelos o mellizos si están en el mismo curso vayan a la misma clase; una reivindicación que hace tiempo que están haciendo muchas familias y que ya se está aplicando en Madrid. También es muy importante asegurarse de que todas las familias comprenden perfectamente la información sobre la Covid-19. Por eso pedimos que toda esa información esté como mínimo en las tres lenguas oficiales, algo que siempre tendría que ser así por ley, pero que, bueno, no lo hacen. Esta vez le pedimos que como mínimo sean capaces de priorizar la salud por delante de su ideología. Por otra parte, como también es importante garantizar la igualdad de oportunidades y las mascarillas opacas impiden que los alumnos sordos puedan leer los labios, pedimos que haya mascarillas transparentes en todos los centros con alumnos sordos, pero también en los centros con alumnos con trastorno de espectro autista, porque también son muy necesarias para ellos. Esta crisis sanitaria está suponiendo también una crisis económica y por eso pedimos que se rescaten las guarderías para que no se sigan perdiendo modelos educativos, para que no se sigan perdiendo proyectos cercanos a las familias para que puedan dejar a sus hijos en confianza. Y, desgraciadamente, pese a que llevamos tiempo avisando, este curso se han cerrado guarderías. Finalmente, quiero decir que con esta moción hemos llegado a muchos puntos de acuerdo y esperemos que siga adelante, porque creo que en estos momentos lo más importante es priorizar a nuestros alumnos y a nuestros docentes. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Esther Niubó. Endavant.
Bé; bona tarda de nou. Ara debatem una moció que inevitablement, doncs, té molts punts en comú amb l'anterior, amb la que tractarem a continuació i que posa èmfasi en moltes necessitats desateses aquest inici de curs. Per començar, la necessitat de dotar els centres amb professionals d'infermeria per gestionar totes les funcions que a dia d'avui estan assumint majoritàriament les direccions, direccions que haurien de ser referents pedagògics i que en l'actualitat dediquen la major part del seu temps a gestionar els casos de Covid. En segon lloc, tothom és conscient de la manca de docents als centres. Abans ho dèiem, se'ns van vendre la pel·lícula dels milers i milers de docents per assolir les ràtios recomanades, «contractarem tants docents com sigui necessari –el president Torra va arribar a parlar de deu mil– i estem molt lluny d'aquesta realitat. Tenim molts centres, com deia abans, amb aules amb més de vint, amb més de trenta. I també hi ha mentides. Ahir Comissions Obreres feia una denúncia molt clara: dels docents anunciats finalment pel departament el mes de juliol, aquests grans anuncis a què ens té acostumats i que normalment no es compleixen, en falten gairebé mil. I realment ens calen més fets i menys paraules. Sabem, a més, que mestres i professorat estan patint una pressió important: que si hi ha baixes és molt difícil per als centres cobrir aquestes baixes sense trencar l'efecte bombolla, i creiem que cal posar-hi remei abans que acabi el curs. De manera que igual que el senyor Aragonès ahir anunciava més recursos per a la sanitat, convé que tampoc s'oblidi d'educació, on tenim no tenim la situació resolta ni molt menys, perquè la sobrecàrrega dels docents no pot sostenir eternament el sistema educatiu. I, per tant, no esperin a que sigui massa tard, perquè el sistema educatiu ja el tenim als ossos. També, com deia abans, pel que fa a la bretxa digital, estem com estàvem abans del confinament: gairebé set mesos més tard no han arribat els ordinadors amb connectivitat promesos a partir de tercer d'ESO, tampoc entre l'alumnat vulnerable dels cursos anteriors i, per tant, en el moment que hi hagi quarantena o aïllaments, com està havent-hi, doncs, no tenim garantit el dret a l'educació. Ens és difícil realment d'entendre que en tants mesos no hàgim pogut aprovar els procediments necessaris per aportar aquest equipament, quan altres comunitats autònomes ho tenien fa molt de temps. Per altra banda, i abans també en parlava, s'ha trobat a faltar que el Departament d'Educació no traslladi, com deia, als ajuntaments un fons amb recursos per afrontar aquests sobrecostos derivats de la situació d'emergència educativa per contribuir a una tornada segura, per a la neteja i desinfecció dels centres, que a més a més els ajuntaments no només estan assumint serveis de neteja a moltes escoles, també a instituts, i molt sovint, doncs, ha suposat un increment de pressupostos gairebé inassumible. I, per tant, considerem molt important abordar aquesta necessitat. Una altra qüestió que apareix en aquesta proposta, com garantir el subministrament de mascaretes per a tot el personal docent, doncs, evidentment hi estem d'acord, perquè com deia abans són molts els mestres que s'ho estan pagant de les seves butxaques. I, sobretot, valorem molt positivament la proposta que es garanteixin aquestes mascaretes transparents homologades a alumnat sord signant i a infants amb trastorn d'espectre autista. I a més a més pensem que s'ha de fer amb molta celeritat, perquè hi ha centres d'agrupament d'alumnat amb sordesa que a dia d'avui encara no les han rebut, i aquests nens i nenes no poden llegir els llavis, no es poden comunicar, i això pot tenir efectes importants en el seu desenvolupament. I una altra qüestió que abans potser no comentava: la manca d'instruccions clares del departament als centres sobre el currículum. No entenem que en un moment com aquest la Direcció General de Currículum i Personalització no hagi treballat en un document per remarcar quines són les competències clau a assolir a cada nivell, i que tot això es deixi a criteri dels centres educatius i dels docents perquè això, com dèiem, doncs, pot generar greuges, desigualtats entre centres que no compartim i, per tant, volem insistir en la necessitat que des del departament s'emetin recomanacions precises amb relació al currículum i l'enfocament pedagògic més adequat en aquest curs, i sobretot també orientacions de cara als períodes de quarantena i recursos pedagògics necessaris per afrontar aquests moments. D'altra banda, doncs, agraïm a Ciutadans sobretot haver pogut transaccionar l'esmena havien presentat, relativa al primer punt i, per tant, ens sentim còmodes en l'actual redactat i ens sembla important que puguin continuar havent-hi els cribratges, sobretot prioritaris, en la comunitat educativa per fer-los. I, finalment, doncs, estem a favor de mantenir el pla de rescat de les llars d'infants durant tot el curs, tenint en compte que estan passant moltes dificultats i a més a més estan fent i fan un servei públic molt important. I, per tant, votarem a favor del conjunt de la moció i tan sols ens abstindrem en el punt 2 i en el punt 10 relatiu a la possibilitat que els germans bessons d'un mateix curs amb més d'un grup vagin a la mateixa classe per minimitzar el risc. Perquè, sincerament, pensem que ens falta criteri pedagògic per poder-ho posicionar. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula diputada la senyora Mònica Palacín.
Moltes gràcies, al personal de la cambra. Gràcies, president. Disculpin. Bé, abans deia, a la intervenció anterior, com a les tres mocions d'aquesta tarda hem estat capaços d'arribar a acords amb grups parlamentaris ideològicament tan allunyats entre ells, però, en tot cas, tant el meu company Jordi Albert com jo mateixa, i és aquest el cas de la moció del Grup Parlamentari de Ciutadans. Certament, no estem d'acord amb tot, però al Parlament el que ens toca com a grups parlamentaris és demanar a Govern que posi en les seves prioritats aquelles polítiques que facilitin la vida de totes les persones. I aquí deixin-me fer un parèntesi respecte a una cosa que pot donar-se aquí en seu parlamentària en aquests dos dies. Avui donen suport, en aquest cas, al Grup de Ciutadans, malgrat que és la moció anterior del Partit Socialista, donaran suport, entre altres, a una proposta de la sisena hora que defensa la senyora Niubó. Però, per una altra banda, demà les PRs amb motiu del monogràfic de salut, doncs, el partit de Ciutadans presenta la proposta de la jornada contínua i, per tant, jo crec que una de les coses on no hem de caure, no hauríem de caure, són situacions, diguéssim, que es confronten les unes a les altres: no és compatible la jornada contínua amb la sisena hora. Però, en tot cas, tancant aquest parèntesi, un agraïment a la diputada Sierra per l'acord en la majoria dels punts, sobretot en aquests moments d'emergència, en aquests moments en els que ens hem de refer de la situació i ens hem de repensar. És cert que durant la legislatura hem exterioritzat molts desacords, que no han desaparegut, segur. Hi són i hi seran sempre, però crec i cal posar en valor també els acords que posen els alumnes i la importància de treballar per ells i elles al centre del debat. Volem certament mantenir la seguretat a les escoles, aquestes escoles obertes i segures, sempre amatents a la situació sanitària, pendents de les dades, que no són tranquil·litzadores, i el risc del qual no està exempta la comunitat educativa. Per tant, agraïm molt la transacció feta, en aquest cas, doncs, amb quatre grups parlamentaris, de realitzar aquests tests ràpids o els PCRs al professorat, al personal d'atenció educativa i al personal d'administració i serveis, amb caràcter universal, allà on ho recomanin els criteris epidemiològics, així com continuar l'estratègia de cribratges a la comunitat educativa, que entenem que és molt important i està donant, pot donar, molta informació. També hem arribat als acords respecte als currículums competencials, certament, el treball progressiu, els criteris d'avaluació, per tal de seguir allà on ho vam deixar en el confinament i en els casos nous que es derivin de possibles confinaments. I, per tant, treball telemàtic dels alumnes. També entenem positiu l'ús i la distribució de les mascaretes o pantalles facials, i també una cosa important, que és actualitzar el protocol en aquells casos d'alumnes que per motius sanitaris no poden dur mascareta. Hi han altres punts on, malgrat que no han acceptat les nostres esmenes, malgrat això, doncs, hi hem votat a favor o farem una abstenció, perquè en tot cas entenem que cent esmenes que procuraven una millora o un matís del mateix punt, doncs..., entenem que no ens hi oposarem un cop vista la feina o la intenció o la voluntat del departament. On no podrem estar d'acord és en aquests tres punts, on sí que hi votarem en contra. Creiem que són tres temes clau. Un és el tema de la carta a les direccions, pel suport jurídic. Nosaltres entenem que la confiança entre les famílies i els centres docents i els equips docents és fonamental. No podem entrar en un lloc on no hi ha debat ara, la judicialització a les escoles, no posar el focus del que poden ser possibles denúncies quan realment els professors estan fent molts esforços, i les famílies tenen tota la confiança en ells, i creiem que no és un moment on fer això, entenent que els professors, els docents, ja se saben protegits pel departament en cas de problemes. Respecte a les ràtios, crec que abans ho he dit, és a dir, l'argument de les ràtios respecte al que ens feia més por com a societat, que era el tema dels contagis, hi han grups confinats de trenta alumnes, grups de vuit. Per tant, el que és important més enllà de les ràtios són les mesures de seguretat a les aules, a les escoles. I per últim els bessons. Jo només faig una reflexió. Que injust a un germà bessó treure'l del seu grup per portar-lo amb un altre grup quan això no ho faríem si els germans fossin de tercer i de cinquè. Per tant, aquest criteri nosaltres creiem...
Diputada...
...que no és prou suficient. Gràcies.
Gràcies. Gràcies, diputada. En nom ara Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, correspon un torn per a la diputada senyora Imma Gallardo. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bones tardes, conseller, diputades i diputats, personal del Parlament. Avui ens trobem amb aquesta moció sobre l'inici del curs escolar 20-21 proposada pel Grup de Ciutadans. De fet en debatrem tres, aquesta mateixa tarda, sobre aquest tema, i això ja dona una certa informació de com preocupava aquest inici del curs escolar de Catalunya. En pocs dies farà tot just un mes que vam començar les classes, i per això crec que és del tot necessari que recordem una vegada més que és un inici de curs marcat per una pandèmia mundial, perquè només cal veure com les dificultats no ens afecten només a casa nostra, sinó que la lluita contra la Covid-19 està sent a nivell de tot el món, perquè preocupava i encara preocupa molt com s'anirà desenvolupant aquest curs escolar. I arribats aquí, voldria fer un reconeixement a la gran feina feta des del Govern amb el molt honorable president Quim Torra al capdavant de la Generalitat, i des d'aquesta tribuna aprofito per tornar a denunciar la seva injusta inhabilitació per donar suport a la llibertat d'expressió. Trobem a faltar el seu lideratge, la seva humanitat i gran sensatesa, però també la seva valentia a l'hora de prendre decisions, a vegades molt complicades, però que amb el temps s'ha vist que eren les encertades. Ha estat necessari un gran esforç de coordinació entre tots els departaments, però sobretot entre Salut i Educació, i malgrat les dificultats s'hi està donant resposta. Però sobretot cal fer un agraïment i un merescut reconeixement a tot el personal docent i a tot el personal de serveis dels centres educatius per la magnífica tasca que fan en condicions molt més complexes que en qualsevol altre inici de curs. Als equips directius i també a les famílies per la confiança i la responsabilitat, però sobretot als infants i joves que ja estan incorporant portar la mascareta i la neteja de mans amb l'hidrogel a la seva rutina. Els experts ho estan verbalitzant: els centres escolars no s'estan comportant com a amplificadors del coronavirus, no s'estan comportant com un focus de transmissió comunitària. Ja es va veure aquests mesos d'estiu als casals, i malgrat el nombre de classes confinades, la valoració de l'inici del curs és pel moment força positiva. I arribats aquí també crec que cal fer un merescut reconeixement a la predisposició i complicitat que des del minut zero varen mostrar els ajuntaments. Ho explicava molt bé el company diputat i alcalde Lluís Guinó en aquesta mateixa tribuna, el dimarts, en el Ple monogràfic de salut. Els ajuntaments van facilitar ordinadors i material, les connexions a internet que calien, i també van fer previsió de locals per si eren necessaris. És del tot imprescindible la coordinació i la complicitat entre les diferents administracions, però sobretot amb les que estan més properes als ciutadans i ciutadanes. I, tot i que van haver-hi alguns episodis inicials de descoordinació, s'ha anat millorant molt en aquest aspecte. Ja els avanço que votarem favorablement a la majoria dels punts. S'han acceptat forces esmenes de les que havíem presentat conjuntament amb el Grup Republicà, i s'ha arribat a dues transaccions, una també conjuntament amb el Grup Socialistes, i aquí vull agrair la predisposició de la diputada Sierra i la diputada Niubó, i la bona feina de la diputada Palacín per coordinar-ho. Coincidim en que cal garantir els equips de protecció individual per al personal docent i auxiliar en els centres d'educació especial en els quals sigui necessari el contacte físic, o l'ús de màscares transparents homologades en els centres amb alumnes sords o alumnes amb trastorns autistes, o en què cal fer efectiu el Pla de rescat de les llars d'infants privades –ho comentaven abans les diputades que m'han precedit–, per compensar aquestes pèrdues ocasionades pel tancament obligat dels centres durant l'estat d'alarma, per posar-ne alguns exemples. Votarem en contra, però, d'alguns punts, com ara el punt 2, perquè ja creiem que la Generalitat de Catalunya, en aquest cas el Departament d'Educació, ja assumeix la defensa jurídica del seu personal per actuacions derivades de l'exercici legítim de les seves funcions o càrrecs públics. També en contra del punt 5, perquè coincidim que és important que els centres puguin decidir sobre la millor resposta organitzativa dels recursos, d'acord amb la disponibilitat d'espai, atès que les mesures sanitàries pivoten sobre aquest concepte del «grup estable. O també votarem en contra del punt 10, perquè en la decisió de si els germans bessons han d'anar a la mateixa classe per minimitzar el nombre de contactes, valorem que ha de prevaldre l'autonomia de centres. En els casos de P3 és una possibilitat que cal que treballin plegats centres i família. En el cas d'alumnes més grans que han anat pujant en el seu propi grup, fer aquesta agrupació podria ser perjudicial a nivell emocional per al germà bessó a qui se separa del seu grup habitual. I ja per acabar, la situació de pandèmia mundial per la Covid-19 ha vingut per quedar-se, i això està obligant a fer molts canvis a les nostres vides, però l'experiència que ens està portant en cap cas ha de servir d'excusa per a capgirar el nostre sistema educatiu. Sempre calen millores, sempre cal escoltar els professionals, però el model educatiu de Catalunya és un model d'èxit. I des de Junts per Catalunya continuem defensant la LEC, una llei que va tenir un dels consensos més importants de país, i continuem apostant per un model d'escola excel·lent, equitativa i integradora, de qualitat, on també l'educació especial hi tingui reconegut el seu paper importantíssim, i sense oblidar l'educació en el lleure. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per fixar la seva posició té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Marc Parés. Endavant.
Gràcies, president. Bé, el Grup de Ciutadans ens presenta una proposta amb dinou punts, en els quals plantegen tota una sèrie de mesures, sobretot dirigides a fer de l'escola un entorn més segur. Les escoles són entorns segurs, jo crec que aquest és un missatge clar que hem de transmetre tots, i ho són, sobretot, diria jo, perquè els docents estan fent una gran tasca, els equips directius i també l'alumnat, que està complint amb totes aquelles mesures que els estem demanant. Òbviament el que demanen en aquesta moció i que nosaltres compartim és que fer de l'escola entorns encara més segurs i que no depengués tant aquesta seguretat de l'esforç del personal que treballa en aquests centres, perquè tot allò que restem d'aquest esforç en seguretat en el personal docent serà esforç que el mateix personal sabem que podrà dedicar a elements més pedagògics i a la lluita contra les desigualtats educatives. Per tant, creiem que és important poder fer front a aquestes demandes. Com ja els hem dit abans, compartim la gran majoria de les propostes i votarem a favor pràcticament de totes. En algunes teníem dubtes i és veritat que vostès les han esmenat o transaccionat amb els grups que donen suport al Govern, i creiem que el resultat, doncs, és un text més matisat, més ajustat a les necessitats reals del moment i, per tant, sí que les votarem. És el cas, per exemple del punt referent als testos ràpids i PCRs, que no hauríem votat en el seu redactat original, però que sí que votarem en el redactat final, o dels dos punts que fan referència als elements curriculars, que, inicialment, doncs, posaven més l'accent en la idea de recuperar contingut del curs passat i que ara obren més la porta a, doncs, incorporar l'experiència viscuda de l'alumnat durant el confinament i a la idea de garantir la continuïtat dels aprenentatges en casos de quarantenes, idea que nosaltres compartim plenament. Aprofito també, doncs, per posar en valor que les tres mocions que debatem avui, de fet, tot i que continuen tenint un marcat biaix en clau sanitària i de seguretat en termes de salut –cosa que és comprensible tenint en compte la situació que estem vivint–, totes elles, per això, incorporen diversos punts orientats a elements més pedagògics, així com també a aspectes relacionats a la necessitat de fer front a les desigualtats educatives que aquesta pandèmia hem de reconèixer que està reproduint i que està multiplicant, i que, per tant, és important tenir-ho en compte. Ens abstindrem al punt 10, el relatiu als germans bessons, que ja ha sortit en intervencions precedents, no?, perquè no acabem de veure que el que vostès proposen a aquestes alçades de curs, amb el curs iniciat, sigui beneficiós per l'alumnat, ja que implicaria moure del grup un dels germans i creiem que això no tindria en compte o que caldria tenir en compte elements, doncs, més emocionals i pedagògics a l'hora de prendre decisions d'aquestes. Tot i això, reconeixem o entenem la bona intenció de la diputada proposant en aquest punt i en el conjunt de la moció. També ens abstindrem en el punt 17, no perquè no creguem que calgui un pla de rescat per al sector de les escoles bressol privades, que, efectivament, creiem que hi ha de ser. Per cert, això sí que li voldria dir, diputada Sierra: nosaltres creiem que s'ha de parlar d'«escoles bressol i no de «guarderies, perquè no anem a guardar els nens, sinó que anem a que els nens participin d'un procés d'ensenyament i d'aprenentatge en clau educativa i no només en clau de pàrquing, diguéssim. Per tant, crec que és important que anem afinant el llenguatge quan ens referim especialment a aquesta etapa zero-tres. En tot cas, com els deia, ens abstindrem en aquest punt no perquè no creiem que calgui aquest pla de rescat, perquè, a més a més, sabem que moltes d'aquestes escoles bressol són petites empreses del món de l'economia social que fan una gran tasca educativa i que han patit molt amb el tancament escolar, però creiem que cal un abordatge molt més ampli que inclogui el conjunt de l'etapa de zero a tres també incloent les escoles bressols municipals. I és per això, doncs, que entenem que amb el nostre vot favorable als diferents punts de la moció del PSC que feien referència aquesta etapa zero-tres recollim molt millor aquest enfocament. A la resta de punts, com deia, també hi votarem a favor. El que fa referència sobretot a més professionals, a la reducció de ràtios, i aquí jo també vull fer..., diputada Palacín, que n'ha fet esment en les dues intervencions. Clar, aquestes ràtios que es plantegen tant en la moció de Ciutadans com en la del PSC, de vint alumnes a primària i trenta a secundària, ostres!, és que les van dir vostès, va ser el president Torra que va dir que farien unes ràtios de vint. Ara l'únic que diem és que les compleixin. Per tant, no acabem d'entendre que ara ens diguin que no corresponen aquestes propostes quan van ser vostès mateixos els que les van formar, segurament massa tard, perquè, com ja hem dit també en altres ocasions, això s'hauria d'haver planificat al juny i no ho podrem resoldre ara. En qualsevol cas, més personal, més recursos per a neteja, resoldre la qüestió de la digitalització i materials i mesures de protecció, especialment per als centres d'educació especial i per a l'alumnat vulnerable del qual vostè fa esment en la moció. Gràcies.
Gràcies diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, tal com he dit abans en la meva anterior intervenció, ens trobem amb una moció de Ciutadans que el que pretén és aportar mesures pal·liatives de supervivència, de millora del sistema educatiu davant d'aquesta crisi. Efectivament, considerem que la majoria de les propostes que es fan són insuficients o són contràries o topen amb el model de transformació del sistema educatiu que nosaltres estem proposant. Malgrat tot, i com he dit abans, atesa la situació d'emergència i que en alguns punts realment suposen millores relatives respecte a la situació actual o de partida, votarem que sí a alguns punts i ens abstindrem o votarem en contra en alguns casos en aquells elements en què discrepem més des del punt de vista de model o considerem que les propostes són absolutament insuficients. Amb tot, vull aprofitar la intervenció sobre aquesta moció, perquè, precisament, un dels debats i les controvèrsies que tenim amb Ciutadans és sobre el model educatiu pel que fa a la triple xarxa –que ells defensen i que nosaltres no compartim– de centres privats, concertats i públics, que tendeix a ser una xarxa cada vegada més múltiple, atesa la cada vegada major diferenciació que hi ha entre els centres públics. I, bé, a propòsit del debat públic que ha suscitat el programa que vam tenir ocasió de veure recentment a TV3 sobre la renovació escolar i sobre la innovació a les escoles, nosaltres volem dir que innovació, i tant!, estem proposant un canvi important en el sistema educatiu; creativitat, també, però, mirin, augmentin recursos, abaixin ràtios, generin equitat territorial, eliminin la segregació i garanteixin la igualtat i l'equitat en el sistema educatiu per a tots els alumnes, garanteixin els suports socials i econòmics que necessiten les famílies en situació desfavorable o que han d'atendre una especial diversitat entre els seus fills i filles, creïn igualtat i justícia digital i, a partir d'aquí, efectivament, del que es tracta és de generar innovació i creativitat. Que no hi hagin centres de complexitat, perquè tots els centres acullin tota la complexitat que hi ha en el seu territori, en el seu entorn. Que no hi hagin centres d'especial innovació, perquè tots els centres, absolutament tots, i, per tant, del primer fins al darrer, fins a la darrera alumna, tots i totes gaudeixin de les mateixes oportunitats de creativitat i d'innovació, una innovació que, per cert, ja s'està fent a les escoles públiques i més es faria si gaudissin dels recursos necessaris per dur-la a terme. Per tant, no estem d'acord amb la liberalització del món educatiu, no estem d'acord amb crear un mercat regulat de l'educació, sinó amb una xarxa única, universal, pública i gratuïta que innovi per a tothom. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Daniel Serrano. Endavant.
Gracias, presidente. Desde el escaño para anunciar nuestro voto favorable, a una moción que es similar a la anterior, quizás más enfocada a las necesidades inminentes que tenemos en estos momentos como consecuencia de la pandemia dentro del sistema educativo, de la sociedad en general, aspecto que nos parece interesante, porque en estos momentos de pandemia es imprescindible el tener claras las prioridades en la gestión del Govern en general y del Departamento de Educación en particular, ¿no? Porque el sistema educativo es cierto que tiene muchas carencias y necesidades, pero lamentablemente ahora es momento de priorizar y, por tanto, la pandemia nos exige una serie de recursos y de necesidades que en estos momentos el Departamento de Educación no está facilitando al sistema educativo, de ahí nuestra crítica y de ahí nuestro apoyo a esta moción. Por tanto, creemos que la acción política del departamento tiene que ir canalizada a hacer frente a las inminentes necesidades que tiene el sistema educativo como consecuencia de la pandemia. Y, entre otras razones, porque en realidad un gobierno en funciones como este poco más que gestionar el día a día puede hacer, y de ahí nuestro lamento –y aprovecho que está el conseller– cuando le trasladé en la última sesión de control que era necesario convocar elecciones. Ahora no tenemos elecciones y lo que tenemos es un govern en funciones que solamente puede gestionar el día a día. Lo que le pedimos es que lo gestione con eficacia para, por lo menos, paliar los graves efectos que está provocando la Covid-19 tanto en el sistema educativo en particular, como en la sociedad catalana en general. La moción creemos que va enfocada en ese sentido y de ahí nuestro apoyo a la misma. Gracias.
Gràcies, diputat. I de nou té la paraula la diputada Sonia Sierra per pronunciar-se sobre les esmenes. Endavant.
Gracias, señor presidente. En primer lugar, quiero contestar algunas de las cosas que se han dicho. Con respecto a los mellizos y gemelos, son las familias, precisamente, las que piden que puedan estar juntos en la misma clase. Entonces, no sé si desde Esquerra Republicana serían capaces de mirarlos a los ojos y decirles que lo que están pidiendo es muy injusto para sus hijos. Y sobre la jornada continua y la sexta hora, miren, es que Ciudadanos no se posiciona ni por un modelo ni por el otro. Por lo que se posiciona Ciudadanos es ante la libertad de elección, ante lo que se posiciona Ciudadanos es en escuchar a las familias y que sean ellas las que decidan cuál es el mejor modelo para sus hijos y, además, consideramos que ciertamente en esta situación de pandemia, pues, seguramente es una muy buena opción, porque se minimizan las entradas y las salidas y porque además ahora hay muchas familias que están teletrabajando. Pero la realidad es que al final la Generalitat ni da la opción de la sexta hora ni da la opción de la jornada continua. También me gustaría destacar que el conseller no se haya destacado precisamente por escuchar a la comunidad educativa, y justamente hoy el consejero Imbroda, de la Junta de Andalucía, ha conseguido un acuerdo con la comunidad educativa allí en Andalucía y ojalá cunda el ejemplo y pase lo mismo aquí en Cataluña. Després ja, pel que fa a les esmenes, des de l'inici de la pandèmia hem ofert el nostre ajut al Govern, perquè entenem que és molt important mantenir les escoles obertes, però alhora que aquestes escoles siguin segures. Des del mes de març no hem parat de fer reunions amb la comunitat educativa, i d'aquí surten les propostes que avui portem, i d'altres que hem presentat. Vull agrair totes les esmenes que s'han presentat. També vull agrair l'esforç per negociar. Hem pogut acceptar finalment moltes esmenes, i algunes amb transacció, així que dono les gràcies i considero que és un bon senyal de que tots estem d'acord amb que hem de fer tot el possible perquè el curs tiri endavant. Gràcies.
Gràcies, diputada. Com la resta de mocions, saben que les votarem demà al final del Ple. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs escolar 2020-2021]] [[302-00240/12]] Passem, doncs, a la següent, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs escolar 2020-2021, presentada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Carles Riera.
Sí; gràcies, president. En primer lloc, vagi per endavant la nostra felicitació i la nostra gratitud a tota la comunitat educativa: a totes les famílies, a tots i totes els alumnes i les alumnes i a tot el professorat, perquè certament és principalment gràcies a ells i a elles que el sistema educatiu està en funcionament a casa nostra en aquest moment d'emergència educativa. Però precisament diem això també perquè nosaltres no compartim aquesta idea de que això sigui una excusa per tal que l'Administració pública pugui desdir-se de les seves mancances i insuficiències. Gràcies a l'heroïcitat de tothom de la comunitat educativa, però que això no serveixi per tal de tapar, diguéssim, les insuficiències i les mancances de l'Administració pública, que, òbviament, en aquests moments, avui, encara no està dotant el sistema educatiu dels recursos necessaris tenint en compte que es tracta d'un servei bàsic i d'un servei essencial per a la nostra societat. Ja ho era, però la crisi demostra que encara ho és més, i de forma irreversible. Bé, nosaltres, en la interpel·lació que vam fer al conseller, ja vam assenyalar, com també he tingut ocasió de fer-ne esment en les meves anteriors intervencions, que aquesta crisi és una ocasió per transformar l'escola. L'escola ja estava en crisi, ja estava en crisi abans de l'arribada de la Covid-19: anys de retallades, anys d'insuficiència en la inversió, etcètera. Però la Covid-19 el que fa és aguditzar i accelerar, intensificar, aquesta crisi estructural que ja arrossegàvem, amb una segregació absolutament inacceptable i amb unes desigualtats absolutament inassumibles. Per tant, és per això que vam plantejar la necessitat i la conveniència d'aprofitar aquesta crisi per canviar el model, per transformar el model. I vam parlar d'un model basat en el dret universal i inalienable a l'educació, a una educació presencial, a una educació absolutament presencial, a evitar la segregació escolar i la desigualtat a tot arreu i a tot el territori, garantint l'equitat entre tots els centres i tot l'alumnat, garantint el suport a les famílies vulnerables i als alumnes i a les alumnes amb necessitats educatives especials o amb qualsevol tipus de diversitat social o funcional. Considerar l'educació un servei absolutament essencial. Però, compte, que això no serveixi per ser el pretext de després posar en qüestió drets laborals com el dret a vaga. Servei essencial, sí. Drets laborals del professorat també són absolutament essencials. Òbviament, insistim en aquesta importància d'agafar aquesta crisi com una oportunitat per canviar el model i transformar el model. Per fer gran s'ha de pensar gran. No pensem en petit i busquem només mesures pal·liatives, aprofitem la situació per tal de crear un sistema educatiu millor per a tots i per a totes. I això passa per augmentar recursos, en aquests moments. La comunitat educativa està patint per tota una sèrie d'incerteses, per una sèrie de dèficits de planificació, de dèficits d'informació, de comunicació. Certament hi ha molta inquietud per incertesa, però sobretot per manca de recursos. I això passa per augmentar el professorat i abaixar les ràtios. Això és una obvietat que vostès voldran negar, però és una evidència entre la gent de la comunitat educativa i entre tothom d'aquest país. I, escoltin, ràtios ja calia abaixar-ne abans de la crisi. Ja calia abaixar-ne abans. I òbviament cal abaixar-ne per respondre a les necessitats educatives i a la necessitat de per raons sanitàries disminuir els grups-classe. Però, hi insistim, és que també cal abaixar ràtios per poder atendre les necessitats educatives específiques i de major complexitat que genera aquesta crisi. Aquesta crisi genera una necessitat de major atenció educativa, i això vol dir abaixar ràtios. Que no només vol dir abaixar alumnes per classe, vol dir augmentar professorat per grup-classe. Aquest concepte penso que és important que l'entenguem. I una altra qüestió fonamental: la dignitat del personal substitut. En aquests moments calen relleus continuats. Calen baixes des del primer dia. Calen nomenaments. Fem-ho amb respecte i dignitat als interins i interines i als substituts i substitutes. Cuidem aquest personal essencial i fonamental. Hi han d'estar fins a final de curs, fins al 31 d'agost, nomenaments des del primer dia. Això és una qüestió fonamental. I, per acabar, el dia 9 i el dia 15 primera vaga convocada al sector de l'educació. El dia 21 d'octubre a les universitats. Vagues venen i vagues vindran. Atesa la situació, això és un símptoma que vostès no poden negligir. No mirin cap a una altra banda. Aquesta vaga educativa, a la qual nosaltres òbviament donem suport i amb la qual som absolutament solidaris i solidàries, demana mesures sanitàries, abaixada de ràtios, més docents, substitucions a les persones vulnerables i personal sanitari. Òbviament és molt important tenir en compte que quan la comunitat educativa comença a mobilitzar-se perquè ja no pot més, quan hi ha una vaga convocada, hi insisteixo, amb la qual som plenament solidaris, cal que no girin el cap i no mirin cap a una altra banda. Gràcies.
Gràcies. Per defensar les esmenes presentades té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Esther Niubó. Endavant.
Bona tarda a tothom de nou. Des del Grup Socialistes votarem majoritàriament a favor d'aquesta moció perquè compartim molt el seu enfocament. És evident que hem de demanar al Govern que garanteixi el dret universal a l'educació al llarg de tota la vida amb caràcter inclusiu, amb equitat, sense excloure ningú, i això implica que també en períodes de quarantena, d'aïllament, es prenguin mesures per garantir la continuïtat dels aprenentatges, amb independència de les situacions socioeconòmiques de cada infant o de cada jove. I compartim també que els serveis educatius es considerin serveis essencials, perquè tots i totes hem vist com el tancament de centres durant l'últim curs ha comportat greuges molt importants, especialment entre l'alumnat més vulnerable, entre l'alumnat amb necessitats educatives especials i les seves famílies. I hem vist com s'incrementaven les desigualtats socials i educatives que ja existien i entenem que no pot tornar a passar. Aquesta proposta també posa l'accent en una qüestió que no ha acabat de funcionar, especialment durant el confinament i de cara a la planificació del curs escolar, que era la comunicació, la negociació, el consens amb la comunitat educativa, per afrontar unes circumstàncies molt complexes –extraordinàries– que haguessin requerit molt més diàleg, un diagnòstic compartit, i anar de la mà a l'hora de fer propostes. Ja vam dir que ens semblava que s'havia perdut també una oportunitat per replantejar en aquest context per poder portar allò essencial, preservar, vetllar per abordar aquesta situació d'emergència educativa. I, per tant, això també ho podem compartir. Valorem també positivament que s'hagi treballat per garantir una educació presencial a tot arreu on ha estat possible, i ens sembla que hem de cercar si calen més recursos encara per garantir la màxima presencialitat a tots els nivells educatius. Pel que fa a la inclusió, també entenem que és necessari dotar els centres de personal especialista, molt més important per garantir aquesta atenció a la diversitat, a les necessitats educatives especials, que cada cop són més nombroses. Malauradament, estem percebent com es comprometen certs avenços en l'escola inclusiva, justificats per la situació de pandèmia, per les exigències sanitàries. Però no pot ser, primer perquè tenim un decret de 2017 pendent de desplegar tres anys després i perquè la pandèmia ha agreujat dificultats entre molts infants i joves i requereix ben probablement incrementar els suports especials a determinats alumnes. D'altra banda, també compartim la necessitat de garantir aquesta prestació del servei de menjador durant tot el curs. Abans n'hem parlat, per tant, no em voldria repetir. I, de fet, en aquest sentit, ens comenten que a molts centres que han tingut ja grups confinats, la majoria de les famílies que estan en aquesta situació i, per tant, tenen fills que són beneficiaris d'aquests ajuts de menjador, no van a recollir els àpats, potser perquè són més responsables que el departament. I, per tant, creiem que s'ha de repensar millor la fórmula per garantir aquesta suficiència en episodis d'aïllament. Pel que fa al punt 15, vull agrair que s'hagi acceptat l'esmena. Estem d'acord en que la pandèmia no pot ser un factor que augmenti la segregació escolar i que els centres educatius han de poder disposar efectivament de tots els recursos necessaris per fer front a les necessitats educatives que tenen del seu alumnat. I, per tant, hem insistit en la necessitat d'avançar de manera gradual, progressiva, en la corresponsabilització del conjunt de centres educatius respecte als objectius de serveis públics, com és l'escolarització equilibrada cap a un sistema universal, gratuït, on el finançament de cada centre depengui de les necessitats i del seu compromís de servei públic. I, finalment –perquè tampoc no vull repetir altres qüestions que ja han estat suscitades–, dir que ens abstindrem en el punt 6, que és el relatiu a les ràtios, perquè pensem que canviar-les novament en aquest curs suposaria una dificultat organitzativa massa gran per als centres. També ens abstindrem en el punt 11, que fa referència al procés d'internalització dels serveis educatius en col·laboració amb el món local, perquè, malgrat que no ens hi oposem d'entrada, no veiem que existeixi un finançament suficient per abordar-ho en el curt termini. I també ens abstindrem en el darrer punt, perquè més enllà de la reivindicació al Govern de l'Estat –que podem entendre en el sentit que un Govern de la Generalitat ha de ser exigent– també pensem que ha de ser autoexigent. I en l'àmbit de les seves competències podria actuar i prendre decisions, com ha fet la Comunitat Valenciana i altres. Ens sembla a vegades que en la reivindicació amaga la seva inacció. Un exemple: per què no recuperar una subvenció als ajuntaments per dedicar el servei d'assistència domiciliària a reforçar la cura infantil per atendre menors els pares i mares dels quals han de fer altres coses, per exemple? Per tot això ens abstindrem en aquests tres punts. Votarem a favor de la resta. I sí que anunciar que Units per Avançar farà un vot diferenciat en el punt 15. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula ara la diputada senyora Sonia Sierra. Endavant.
Gràcies, i hola un altre cop. El fet que avui tinguem tres mocions sobre educació demostra que estem davant d'un dels temes que més preocupa a tota la ciutadania. Un bon sistema educatiu és fonamental per garantir la igualtat d'oportunitats, però és que, a més, aquest any el curs es presenta molt complicat, perquè estem vivint en una realitat molt complicada. La Covid ens va paralitzar a tots a finals del passat hivern, i ningú no estava preparat per entomar aquesta situació, perquè el virus no venia amb un manual d'instruccions, i, de fet, a dia d'avui encara no se'l coneix del tot. A mesura que s'ha anat coneixent més el virus, s'han anat canviant les mesures que s'han anat prenent, unes amb més encert i altres amb menys encerts, però això li ha passat absolutament a tothom. El que sí que és evident és que tots hem de treballar plegats perquè el curs funcioni de la millor manera possible. I per trobar les millors solucions és molt important escoltar la comunitat educativa –ho deia en la meva anterior intervenció–, perquè el professorat, els equips directius, les famílies són els que millor coneixen les necessitats que tenen. Des de Ciutadans ens hem reunit amb tota la comunitat educativa des del març fins al dia d'avui, i tots, absolutament tots, diuen el mateix, i és que el conseller no escolta i no atén les seves necessitats. Suposo que els diputats de la CUP s'han trobat amb aquesta mateixa situació i per això porten a votació el punt 3. Nosaltres li hem demanat reiteradament, en públic i en privat, al senyor conseller que, si us plau, escolti la comunitat educativa, i esperem, a veure, que ens faci cas, i a veure si es poden estalviar la vaga que ja està convocada. Nosaltres donarem suport a gran part de la moció perquè entenem que hi ha una bona voluntat d'intentar millorar les coses, però això no vol dir, evidentment, que estiguem d'acord cent per cent amb tot el que es proposen ni en com està redactada. Respecte al punt 4, per exemple, pensem que han de ser les autoritats sanitàries les que han de decidir, però compartim la idea que s'ha d'intentar de totes passades que l'educació sigui presencial i que sigui una educació en igualtat d'oportunitats, perquè és evident que en cas de confinament els que surten més perjudicats són els alumnes que venen d'una situació socioeconòmica més desafavorida. A banda d'això, els centres escolars no són només llocs on aprendre continguts sinó que són també llocs on aprendre habilitats, on aprendre destreses, i el que és molt important, són centres per socialitzar, i això és fonamental per a la canalla i això és fonamental per als adolescents. Estem, doncs, d'acord que els alumnes han d'anar a col·le, però han d'anar-hi amb totes les mesures de seguretat. I per això també donarem suport al punt de reduir les ràtios, i, evidentment, per reduir les ràtios s'ha d'augmentar el professorat. També votarem a favor de dotar el professorat d'EPIs adequats. Són punts que es van repetint a les diferents mocions, són punts que són molt evidents, que tots hi estem d'acord, i espero que, un cop aprovats, serveixi perquè es duguin a terme als centres escolars. També coincidim amb el punt de que s'ha de dotar tots els alumnes d'ordinador, connexió a internet... Són punts, ho repeteixo, que jo mateixa portava a la moció i explicava fa un moment. I, finalment, també coincidim en que s'han de garantir els àpats de tots els alumnes que tenen una beca menjador. De fet, en la nostra moció nosaltres el que demanem és que es revisin els llindars i s'ampliïn aquestes beques menjador. Perquè aquesta crisi sanitària ens ha portat també a una crisi econòmica i això fa que persones que mai a la vida havien necessitat una beca menjador ara la poden necessitar. Per això és molt important que es revisin els llindars per poder obtenir aquestes beques menjador. Ja he dit que més o menys estem d'acord amb tota la moció i hi donarem suport. Però amb el que no estem d'acord, i no és una interpretació meva sinó que el senyor Riera ho ha dit explícitament des d'aquest faristol, és que ells pretenen fer una esmena total al sistema educatiu, i crec que, home, via moció i en plena pandèmia potser no és l'opció més sensata, eh? Llavors, nosaltres, aquests punts que són tan ideològics..., en el punt 11 nosaltres ens hi abstindrem, perquè no té gaire sentit la internalització de coses que potser estan funcionant bé. I votarem en contra del punt 15, perquè no es pot intentar canviar el sistema educatiu per una moció, i menys en plena pandèmia. És evident la distància ideològica entre Ciutadans i la CUP: mentre nosaltres optem per la llibertat i nosaltres pensem que les famílies han de poder triar el model que volen, ells ens volen a tots uniformitzats i trien el seu model, que, per descomptat, per ells és el bo. Nosaltres seguirem lluitant per la llibertat i per la igualtat, perquè considerem que són dos pilars fonamentals de l'estat del benestar. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per pronunciar-se ara té un torn la diputada senyora Glòria Freixa, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Endavant.
Bé; bona tarda. Gràcies, president. Diputats, diputades, avui la CUP ens presenta una moció sobre una sèrie de mesures a aplicar en aquest inici de curs escolar tenint en compte la pandèmia que estem patint, i volem agrair la moció presentada i també el punt d'entesa al que han arribat amb el Grup Republicà i amb Junts per Catalunya en acceptar fins a vuit esmenes, fet que mostra que compartim les mateixes preocupacions. Voldria puntualitzar, però, dins d'això que estava comentant, que el Departament d'Educació ja està treballant en tots els punts que presenten vostès en la moció. I si veiessin en el seu web, a l'inici, quan parla d'«escola segura, el departament adopta una sèrie de mesures que diu «en favor de l'activitat escolar presencial per garantir el dret a l'educació i a la socialització de l'alumnat. Per tant, l'objectiu presencialitat és ben present. «L'educació presencial i equitativa, i no segregadora, és un dret fonamental dels nostres infants i joves, i treballem per garantir-lo en un entorn social i comunitari amb la màxima seguretat i qualitat. Així, la cerca d'una gestió equitativa i no segregadora també hi és. I segueix: «Per tot això, s'han establert procediments per crear entorns segurs i preservar al màxim l'assoliment dels objectius educatius als centres. Per tant, el Govern comparteix les seves propostes, i moltes d'elles, de fet, ja s'estan realitzant. Una escola segura pretén justament això, no deixar d'oferir un servei que, com assenyalaven bé vostès, és essencial, i nosaltres així el considerem, però fer-ho sempre buscant les màximes garanties de seguretat. Cada centre dins la seva autonomia, seguint les instruccions del departament, gestiona l'actual situació a partir de la realitat dels seus propis centres. I volem públicament agrair –com han fet també la resta de grups–, una vegada més, l'esforç de tota la comunitat educativa: als directors de les escoles, als mestres i als treballadors dels centres, als pares i a les mares, i als mateixos alumnes. L'esforç sumat de tots ells està garantint la presencialitat de l'educació en uns moments molt difícils. Ara bé, de la seva moció, ens sap greu algun punt, com és el punt 15, quan vostès, a l'hora de demanar més ajut, diuen: «En la dotació d'aquests recursos, cal prioritzar els centres escolars públics. I, home, aquí, nosaltres, ja ho sap, discrepem, perquè entenem que –i espero que vostè també–..., si no són tots els centres els que estan lluitant contra la mateixa pandèmia, i per què n'han d'excloure vostès una part. És a dir, de debò prioritzen segons la seva titularitat? O sigui, no creurien una mica més just valorar en funció de la complexitat del centre o de les seves necessitats reals? Ja sabem que no van subscriure el Pacte de segregació escolar, però que va tenir un gran consens. I m'agradaria recordar-li que aquí es tenia en compte tot el sistema educatiu català, i no només una part d'aquest sistema educatiu. I aquí, amb vostès, en això discrepem. També quan parlen de ràtios. Vostès ens parlen de màxim de ràtios de deu en l'educació infantil, de sis en grups d'un a dos anys, màxim de quinze en educació primària i secundària. I, a veure, no ho sé, eh?, però aquestes mesures que demanen són totes elles d'una uniformitat, sense cap mena de varietat, sense atendre la diversitat i complexitat de cada centre educatiu. L'autonomia dels centres és justament per poder atendre les necessitats de cadascun a partir d'un coneixement real i proper d'aquesta realitat. Cada centre considerem que és un món, amb un projecte educatiu que té en compte la seva particularitat, a vegades territorial, a vegades social. I vostès demanen unes ràtios, ens llencen un número, i no sé ben bé a què es refereixen, perquè si miressin al web del Departament d'Educació, allà estableix les ràtios en tretze, que estaria inclús millor que les ràtios que contempla Finlàndia, un país bastant ben valorat a nivell educatiu. Per tant, no entenem ben bé per què ens uniformen aquestes ràtios, quan vostès mateixos saben que l'escola ha evolucionat, que no es treballa tant amb grups tancats, sinó que hi ha escoles que treballen ja amb grups naturals, d'altres que treballen amb grups internivells. I ara això s'ha accentuat encara més. S'està buscant la manera de treballar amb grups bombolla justament per buscar més seguretat i garantir el servei. A Junts per Catalunya, més que parlar estrictament de ràtio, ens agrada parlar de com gestionar la diversitat de cada centre educatiu. És més, reivindiquem la diversitat del sistema educatiu català. I semblaria que vostès estan més per la uniformitat, que va totalment en contra del nostre model i també de la societat que volem. I, per acabar, seguim parlant de ràtios. M'agradaria parlar de l'educació dels zero als tres anys, que generalment es du a terme a les llars d'infants. En molts casos, la regulació estableix que això es podrà delegar en els mateixos municipis. I estableix, com a nombre d'alumnes màxim, que el municipi no pot superar, un nombre. Però també estableix un nombre mínim, i aquest és lliure. D'acord? I, per tant, veient les seves demandes, m'he posat a mirar una mica com funciona a Berga, on vostès governen, i he mirat una mica com funciona en totes les llars d'infants. I si entra en els webs de les llars d'infants de Berga, vostè veurà que les ràtios no es corresponen gaire amb les que vostès ens estan demanant avui aquí, de deu, sis alumnes. Allà tenen ràtios, segons les edats, de tretze i quinze alumnes. Jo només ho dic perquè les seves peticions moltes vegades ens agraden, però que diferent és quan et trobes amb responsabilitat de govern, i un pressupost i unes necessitats, oi? Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula ara el diputat senyor Jordi Albert. Endavant.
Gràcies, president. Hola a tothom, als treballadors i treballadores de la cambra, també diputats, diputades, honorable conseller. Bé, portem tres mocions parlant d'educació. Pràcticament, avui han confós si estàvem a la Comissió d'Educació del Parlament, a la sala de grups o bé estàvem en sessió plenària. En qualsevol cas, és evident que és un dels pilars de l'estat del benestar i, per tant, és una de les grans preocupacions que tenim tots els grups parlamentaris. I, en aquest sentit, és bo que també debatem i aprofundim en el debat sobre l'educació en el nostre país. I molt més en un moment com el que estem passant actualment, un moment de crisi d'una pandèmia, de crisi econòmica, social i de la sanitària prèvia. Per tant, és bo que n'estiguem parlant i que hi estiguem aprofundint. Ara bé, també és bo que ho fem sota uns criteris de rigor. I també és bo que també entenguem que moltes de les propostes que avui s'acabaran aprovant, si les contraposem les unes amb les altres, ens adonarem que fins i tot hi ha algunes que arriben a ser un pèl contradictòries. Per tant, a vegades, també a quatre mesos d'unes eleccions, hauríem d'analitzar bé quins són els nostres posicionaments ideològics i també quins són els nostres posicionaments respecte al sistema educatiu del nostre país. En aquest sentit, per exemple, doncs, en la proposta de la CUP..., sempre ho han defensat ells i, per tant, té la coherència de sempre, que és la reducció de ràtios. I nosaltres –ho saben– sempre hem estat molt contraris a tractar les ràtios i el nombre d'alumnes per cada aula en base o en funció de casos de propostes de resolució concretes o de casos específics. Però, alhora, també nosaltres el que volem és reconèixer també aquesta diversitat i, per tant, els diferents ritmes que s'han d'aplicar arreu del nostre territori, arreu del nostre país. Però és evident que la proposta que presenta la CUP és inassumible, perquè no tenim una estructura ni econòmica, via finançament, ja sigui per la part impositiva com també per la via d'altres vies de finançament, que hi puguem donar resposta. Tampoc és una proposta que, amb els espais actuals, amb els espais educatius, amb els centres educatius actuals, se li pugui donar resposta. Caldrien profundes modificacions en tota l'estructura de l'urbanisme, dels espais en els centres escolars. I, d'altra banda, el conseller va estar avisant, des de fa mesos, que entraríem en situació d'emergència educativa. Va estar avisant des de fa mesos que calia que hi haguessin mestres i professors disponibles perquè entràvem en aquesta fase d'emergència educativa. Per tant, a ningú ens pot sorprendre que, finalment el conseller quan ho avisava i quan estableix les diferents estructures per fer-hi front, estiguem en aquesta situació actual. Ara bé, estem igual que fa un mes quan es va fer el Ple ordinari on hi van haver les diferents interpel·lacions que han donat lloc i sentit a les mocions que estem debatent i votarem avui? No, estem en una situació diferent. Hi havia moltes incerteses i a data d'avui hi ha moltes més certeses. Els protocols estan funcionant. Els protocols actius s'estan duent a terme. I aquells dubtes que hi havia en aquesta primera setmana, quan van obrir de nou les escoles, s'han anat esvaint, perquè també s'han anat polint, perquè també, com bé sabem tots, aquesta pandèmia és una pandèmia que està activa i que és variable. D'altra banda, tot i no estar d'acord amb les ràtios, nosaltres sí que estem d'acord en que és un tema que recurrentment s'haurà d'anar parlant i hem de continuar-hi aprofundint. Però hi ha un element que també és clau. Hi ha un element que per nosaltres també és molt rellevant i que per això vam presentar una esmena d'adició d'un punt, eh?, és aquest punt número 16, que és el de la conciliació familiar. És molt fàcil reclamar al Govern de la Generalitat que apliqui mesures per a aquesta conciliació, però jo crec que precisament aquells que la reclamen amb més insistència i persistència s'obliden que la principal mesura que haurien de prendre és que qualsevol pare, mare, tutor, tutora que tingui infants a càrrec i aquest infant s'hagi de quedar a casa per quarantena tingui la baixa laboral, la baixa laboral per IT. I això només ho pot fer l'Estat. I, per tant, sense l'aplicació d'aquesta mesura, a nosaltres ens van desviant l'atenció. No, no és que nosaltres proposem la mesura per espolsar-nos les puces de sobre, és tot el contrari, és que només vosaltres teniu la possibilitat de fer-ho. I, és més, el Departament de Treball –i amb això acabo– ha posat a disposició una subvenció de tres-cents euros per ajudar aquestes famílies que vostès estan deixant fora del sistema.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té un torn el diputat senyor Marc Parés. Endavant.
Be; gràcies, president. Bé, en aquesta moció de la CUP se'ns planteja una qüestió que nosaltres compartim plenament en aquesta pandèmia, que és la necessitat de satisfer dos drets, que són el dret a la salut i el dret a l'educació, una educació, a més a més, amb un plantejament que nosaltres també compartim com un model d'educació pública, universal i gratuïta i que, a més a més, entenem que en aquest context ha de ser eminentment presencial, com un element bàsic per fer front a la lluita contra les desigualtats educatives. Al mateix temps, també creiem que aquesta moció, i també amb les intervencions que s'ha fet prèviament, eh?, es debat una mica entre allò que és real, el que és raonable, el que és possible i el que segurament és del tot impossible, no? Aleshores, si nosaltres ens preguntem si és raonable considerar els serveis educatius un servei essencial, doncs, ens sembla que sí que és totalment de sentit comú. I, de fet, no entenem com entre tots plegats, doncs, no ho vam considerar abans i com vam permetre, per exemple, que es tanquessin en el seu dia els centres d'educació especial, cosa que ara no ha de tornar a passar. Per tant, això és raonable. És possible assolir una política efectiva de comunicació, diàleg, negociació i consens? És a dir, és possible fer amb consens amb el conjunt de la comunitat educativa la planificació del curs escolar o era possible? Era possible, i ho hem vist al País Valencià. No és el que hem tingut aquí, però sí que era possible. La resta de les qüestions que se'ns plantegen, moltes de les quals també creiem que són raonables i possibles, ara, algunes no. I la qüestió de la reducció de ràtios, ens sembla, doncs, que és marcadament impossible amb la situació que tenim actualment aquestes ràtios que s'estan plantejant. I també creiem que és responsabilitat dels grups plantejar propostes que siguin raonables i que siguin possibles de dur a terme, sense que això no vulgui dir, doncs, que no compartim un mateix objectiu de model educatiu i de necessitat de transformació. Però a dia d'avui i en la immediatesa, aquestes ràtios que se'ns proposen són impossibles aquí, a Berga i a qualsevol lloc. Per tant, entenem que no corresponen. Sí que corresponien les que hem votat a favor de les mocions anteriors, que, de fet, eren les que el mateix Govern havia promès i no s'han complert. La moció també ens planteja elements que creiem que és important destacar. Òbviament, la necessitat de més personal, però sí que aquesta moció fa esment específic, i jo crec que això és important destacar-ho, de diferents tipus de personal educatiu: especialista, complementari i auxiliar; la importància dels pedagogs i pedagogues, dels psicòlegs, dels educadors socials. Per tant, no només del personal docent, sinó també del conjunt d'altre personal educatiu que té una funció essencial en la lluita contra les desigualtats i en la percepció, en la concepció de l'educació com quelcom de lògica comunitària. I això ens porta també a altres punts que la mateixa moció reconeix, com és la necessitat de contemplar la diversitat territorial, les especificitats del món rural i la necessitat de que l'educació es dugui a terme en xarxa amb el conjunt d'actors d'un territori i especialitzat de forma específica a cadascun d'aquests territoris. I també un altre element, la qüestió les activitats extraescolars, que també creiem, doncs, que han quedat molt de banda, i que és molt important, perquè sabem que moltes de les desigualtats educatives s'expliquen justament per la participació o no de l'alumnat en activitats extraescolars i les enormes diferències que es produeixen aquí. I, per tant, la importància de que des de les polítiques públiques siguem capaços de garantir aquestes activitats en condicions d'igualtat al conjunt de l'alumnat. També fa menció del suport necessari, que he mencionat abans també, als equips directius, perquè són ells els que realment ens han fet possible aquesta obertura segura de les escoles en el moment actual. I, per últim, i sense menystenir un element que crec que és important repetir-lo, que és la situació que tenim de sobresaturació especialment a secundària i a FP. Per tant, les ràtios sí que són importants i no podem mantenir la sobresaturació que tenim en aquestes aules. Però en qualsevol cas, per acabar el debat que s'ha obert també sobre el punt 15, nosaltres, òbviament, recolzem aquest model. I sí que creiem que és important reconèixer que el sistema que tenim a Catalunya de pública i concertada genera desigualtats. El fet que la concertada tingui sisena hora i la pública no, això és una desigualtat educativa; el fet que el cost efectiu de la plaça, la despesa real de la plaça de concertada sigui més alta perquè les famílies que hi van aportin més recursos, això genera una desigualtat educativa. I, per tant, aquesta és la realitat que tenim. I, per tant, aquesta moció també ens situa en aquest punt sobre la realitat que tenim, que és una realitat que hem de poder canviar. I per últim, també en la menció de la diputada de Niubó i el diputat Albert, nosaltres votarem a favor del punt que han afegit, el punt número 16, perquè entenem que és d'absoluta necessitat i, per més que nosaltres efectivament formem part d'aquest Govern de l'Estat, doncs, creiem que això cal reivindicar-ho. Gràcies.
Gràcies, diputat. I, finalment, en aquest torn, i en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Daniel Serrano. Endavant.
Gracias, presidente, desde el escaño. Tercera moción de educación en este Pleno. Eso significa que hay preocupación por parte de los grupos parlamentarios, por lo menos de los grupos parlamentarios de la oposición, una moción, en este caso de la CUP, que contiene algunas propuestas que van en la misma línea que las dos anteriores y, por lo tanto, recogen aspectos positivos encaminados a buscar el equilibrio entre la calidad y la seguridad dentro del sistema educativo. Y, por lo tanto, las apoyaremos sin ningún tipo de problema. Sin embargo, entendemos que también hay otro tipo de peticiones y de solicitudes que no entendemos tan positivas. Nosotros, desde que nos encontramos esta solución de pandemia, venimos afirmado que hay que priorizar en la gestión del día a día, de todos los departamentos, especialmente del de Educación. Y, por lo tanto, ahí está la clave y la virtud del éxito del departamento, que sepa priorizar en un momento de pandemia. El problema es que nos da la sensación de que ustedes quieren aprovechar la pandemia, pues, para cristalizar sus obsesiones ideológicas, y los respetamos, pero entiendan que nosotros ahí no les vamos a poder ayudar y, por lo tanto, esos puntos que van dirigidos a cristalizar sus obsesiones ideológicas, nosotros no se los vamos a apoyar. Y, por lo tanto, votaremos las que entendemos que son positivas, y las otras las votaremos en contra. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes té un torn de nou el diputat senyor Riera.
Gràcies, president. Bé, nosaltres, a la interpel·lació i la moció, vam plantejar i plantegem amb molta claredat algunes idees bàsiques. Diàleg amb la comunitat educativa, absolutament insuficient en el moment d'avui, si no, no tindríem les vagues que tenim, probablement, o no hi haguéssim arribat, a aquest extrem, i les que vindran. Per tant, u, diàleg. Dos, conciliació família-treball-escola, un tema fonamental si no volem que l'emergència educativa també contribueixi a una major desigualtat social i una major crisi social. Recursos, recursos per a les escoles, disminució de ràtios –ara en parlarem– i augment de professorat i dotació d'equipaments sanitaris, garantint l'equitat, la igualtat, la no-segregació i l'atenció a la diversitat, però també suport a les famílies, eliminació de quota, suport a les famílies més vulnerables, tant per a l'activitat escolar com extraescolar i per a la qüestió dels menjadors. Per tant, recursos, diàleg i conciliació. Hem plantejat aquestes qüestions plasmades en termes més detallats i concrets en les diverses propostes de la moció. I, mirin, vostès titllen de no realistes algunes de les nostres propostes. Els repto a que d'aquí a un temps fem una avaluació de com ha augmentat la desigualtat, la segregació, la inequitat, i com ha augmentat la sobrecàrrega i l'estrès del personal docent, amb totes les conseqüències que això tindrà, des d'un punt de vista de crisi social, desigualtats socials, problemes de salut mental, etcètera. I a veure qui té raó, a veure qui era més realista, si nosaltres, que plantegem solucions per tal que això no sigui així i per tal de garantir una escola on realment sigui possible aquest dret universal a l'educació, sense desigualtats, amb equitat, on els drets laborals dels treballadors i treballadores de l'educació també siguin essencials i respectats, perquè són condició de que l'escola també funcioni..., d'aquí a un temps els repto a que fem una avaluació de quines són les conseqüències d'aquest model que vostès, malgrat tot, volen sostenir i que nosaltres pensem que cal modificar radicalment. Gràcies per les esmenes, gràcies per aquelles incorporacions que han permès, segurament, que la nostra moció prosperi, sense renunciar als nostres plantejaments, potser cedint en alguns objectius...
Diputat...
...a curt termini, però segurament també fent possibles algunes millores immediates en el sistema educatiu. Gràcies.
Gràcies, diputat. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la gestió dels fons Covid-19 per a la recuperació econòmica i social]] [[302-00235/12]] Passem a la següent moció, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la gestió del fons Covid-19 per a la recuperació econòmica i social, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Per defensar-la té la paraula el diputat senyor Marc Sanglas. Endavant.
Gràcies, president. Vicepresident, diputades i diputats, en tot cas, fa algunes setmanes vam interpel·lar el vicepresident amb relació a un seguit de qüestions; una feia referència a la gestió dels fons europeus, i una altra feia qüestió també, en aquella mateixa interpel·lació..., fèiem referència a un element, a una discussió sobre els recursos o els romanents de l'àmbit local. I, en aquest sentit, setmanes després, en tot cas, vam presentar la moció subsegüent i ara unes setmanes després ho veiem. Els anuncio, ja d'entrada –ho he comunicat també a la resta de portaveus i d'algunes converses que vam tenir–, la retirada de la majoria del punt quart, que feia referència a algunes qüestions que des del món local s'han reclamat i que el Govern de l'Estat ha acabat atenent, com no podia ser d'una altra manera, i, per tant, creiem que hem aconseguit l'objectiu, i en aquests moments... Això va ser aprovat dimarts, precisament, per tant, en aquesta moció que vam preparar no es podia contemplar. Nosaltres vam seguir insistint; el Govern de l'Estat es va tancar en banda amb aquest tema; sabíem que era possible i, en tot cas, agraïm que això hagi estat possible i que els romanents puguin ser gestionats per cadascun dels ajuntaments. Igualment, hi han algunes qüestions que es van fer en aquesta interpel·lació i que creiem que hem de reclamar i seguir reclamant i, per tant, aquesta moció aborda la qüestió des de dos punts de vista. Per una banda, aquells elements que afecten el Govern. Un primer en el que reclamem al Govern de l'Estat el traspàs, com a mínim 31.000 milions d'euros, del Fons europeu per a la reactivació econòmica i per la lluita contra la Covid, destinat a projectes transformadors, de transició ecològica i de digitalització de l'economia, perquè puguin ser gestionats des de la proximitat, per tant, pel Govern de la Generalitat, amb la participació dels ajuntaments. I aquí..., és un dels elements que nosaltres creiem que diferencia respecte al Govern de l'Estat. Nosaltres volem que tots aquests ajuts siguin en col·laboració amb les entitats locals; creiem que són els primers coneixedors del territori i, per tant, ens sembla molt important. D'altra banda, també exigim, i com, diguem-ne, desgraciadament i malauradament, aquest Parlament ha fet en comptades, en nombroses ocasions, exigim al Govern de l'Estat el compliment de la legalitat pel que fa a les inversions en infraestructures, que una vegada i altra es van incomplint. Moltes promeses, moltes pluges de milions i no sé quantes promeses en inversions que mai acaben o, en tot cas, a vegades surten programades als pressupostos de l'Estat però mai acaben sent una realitat. Només les dades d'execució de les inversions fan feredat: aproximadament un 12 per cent de les inversions previstes al país s'acaben executant. Per tant, és demostratiu de que això afecta, evidentment, l'economia del país. I, per tant, seguim reclamant al Govern de l'Estat, sigui del color que sigui, eh?, perquè en definitiva, per desgràcia, ja hem tingut experiències de diferents governs de l'Estat i cadascun d'ells, a la seva manera, han anat incomplint. Per tant, des d'aquest punt de vista creiem que és important que exigim una altra vegada el compliment en l'àmbit de les infraestructures. Pel que afecta a l'àmbit del món local. I aquí, diguem-ne, posem i volem posar èmfasi en que és veritat i reconeixem i, en tot cas, ens n'alegrem, que ja el Consell de Ministres hagi recollit algunes demandes que hi havia. En tot cas, entestat, el Govern de l'Estat, a no voler moure's del seu posicionament respecte als romanents, al decret de romanents..., va dir que no es podia, que no es podia, que no tornaria a presentar una opció. En tot cas, ha vist que s'han mogut. En tot cas, ens n'alegrem, de la pressió. El que demanem en aquesta moció és que es compti, que hi hagi negociació i que es parli amb les entitats municipalistes. Que no s'utilitzi la FEMP i que en tot cas el que reclamem és que es tingui en compte la Federació de Municipis i l'Associació Catalana de Municipis per negociar aquests elements com a entitats representatives del municipalisme català. Entenem que la utilització espúria de la FEMP en aquest sentit per intentar justificar un acord en el seu moment, que va fracassar rotundament després en la seva tramitació parlamentària, és evident. Alguna de les coses que creiem, i estan a sobre la taula, i per tant portem aquesta moció per reforçar aquesta reclamació del món local, són aquests 5.000 milions d'euros. L'Estat es va comprometre a que tenia 5.000 milions d'euros que els posaria a sobre de la taula, però volem que aquests 5.000 milions d'euros siguin accessibles per a tots els ajuntaments, tinguin o no tinguin romanents. Els efectes de la Covid són a tots els ajuntaments, tinguin o no tinguin estalvi. La situació de si tenen estalvi o no tenen estalvi és deguda a diverses circumstàncies, però la Covid el pateixen tots els ajuntaments. Per tant, creiem que sí que són necessaris aquests 5.000 milions d'euros a repartir entre tots els ajuntaments de manera igual. Pel que fa també a algun dels elements que no ha quedat recollit i que entenem que sí que s'haurien de recollir, és permetre que els ajuntaments tinguin capacitat d'endeutament. Hi ha alguns ajuntaments que tenen aquesta capacitat i que hi han de poder destinar recursos públics. Creiem que en el context de crisi el que cal fer és que hi hagi suficients recursos, i que els recursos han d'estar al carrer i no en un banc. I, per tant, des d'aquest punt de vista, reclamem aquestes situacions i reclamen també la creació d'un fons per pagar les despeses extraordinàries del transport públic. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té un torn ara el diputat senyor Dimas Gragera.
Bien, gracias, president. Diputados, diputadas, buenas tardes a todo el mundo. Hoy Esquerra Republicana nos trae a debate y votación una moción que titula «sobre la gestión de los fondos Covid para la recuperación económica y social. La verdad es que leyendo el título de la moción y ante la situación de pandemia que nos envuelve y teniendo en cuenta que la Generalitat de Catalunya «gestiona –y «gestiona lo tengo apuntado entre comillas– un presupuesto de más de 30.000 millones de euros, nosotros creíamos que ustedes en esta moción iban a plantear que con los recursos que disponemos se impulsase en un plan económico y social para paliar la emergencia que estamos viviendo. O creíamos que quizás ustedes iban a plantear dotar de más recursos al sistema sanitario. Ilusos de nosotros, pensábamos que tal vez nos traerían aquí un plan de rescate a tantos sectores que tan mal lo están pasando, ¿no?, como el turismo, o atender las necesidades de la hostelería o de los autónomos. Quizás creíamos que ustedes se habían dado cuenta de que hay que rescatar al sector cultural, o hay que rescatar al sector del ocio nocturno, que el martes llegaban a un acuerdo con ellos y ayer le decían justamente lo contrario. Un sector que tiene todo nuestro apoyo, que lleva más de siete meses cerrado y lleva desde el lunes manifestándose precisamente contra su gestión. También, cómo le han dado la espalda a otros sectores, como los feriantes, que aquí llegamos a acuerdos con ellos y después ustedes incumplen; o el sector de paradistas, podríamos enumerar muchos. Ilusos, digo, de nosotros, porque al leer el título de la moción creíamos que ustedes se habrían dado cuenta, señor Aragonès, de que esos presupuestos que ustedes presentaban antes de la pandemia no podían servir para después de la pandemia, y que iban a hacer las modificaciones oportunas para que todo ese despilfarro en políticas que desde luego no atienden al interés general se destinasen a cubrir las políticas públicas básicas y a cubrir los efectos derivados de esta pandemia. Pero su moción no habla de eso, habla de todo lo contrario. Su moción es la excusa precisamente para no atender todo esto que hemos enumerado y muchísimas cosas más. Porque nosotros ya sabemos cómo actúan, llevamos unos cuantos años debatiendo con ustedes, sabemos cuáles son sus movimientos y esta moción es la creación de un nuevo mantra. Es la actualización del «España nos roba en versión pandemia, en versión fondos europeos, porque estamos convencidos de que ustedes presentan esta moción para poderles decir a todos los sectores afectados –como ya lo están haciendo, como ya lo están haciendo– que no van a atender sus necesidades porque el Estado no les da el dinero para que las puedan atender. Y este mantra ya lo están metiendo y se lo están diciendo a los sectores económicos, y se lo están diciendo en este momento en algo que nos parece despreciable, y que nos parece que no se puede manipular así a los sectores que realmente lo están pasando mal. Porque podemos entender otra parte de la moción, y ahí sí que tendrán nuestro voto favorable, en la que hace referencia a los acuerdos referentes a flexibilizar el gasto, la inversión de las corporaciones locales. Pero de nuevo aquí entendemos que es demagógico que lo pidan ustedes cuando hemos presentado aquí desde la oposición muchas iniciativas, cuando ustedes han mantenido elevadas deudas con los ayuntamientos, cuando ustedes no asumen sus competencias, cuando incluso han tenido demandas, han tenido demandas por no atender las partidas de guarderías, por ejemplo, o cuando destinan más a su acción exterior ilegal que a programas de financiación municipales. Ustedes, volviendo al tema, se han enterado de que se van a repartir fondos europeos y de repente, pues, se han vuelto más españoles que Manolo el del Bombo, ¿no?, no sé. Les han dicho: «Bueno, a ver, ¿qué hay aquí de lo nuestro? Pero yo creo que estas necesidades deben reclamarse desde la solidaridad y desde la lealtad administrativa, no como lo que han hecho ustedes. Porque ustedes han hecho un estudio y han dicho: «31.000 millones de euros. Para nosotros. Un estudio que solo se basa en criterios que ustedes han decidido. Son capaces de que, si al final no se recibe esta cantidad de dinero, todavía a decir y hablar de déficits fiscales, porque ya los conocemos. Pero, por suerte, aquí estamos nosotros para desmontar sus falacias. Y fíjense que la prueba más clara de que esta moción es demagogia es que no han tenido ni una sola enmienda de la oposición. Porque, miren, si ustedes realmente querían hablar de financiación, querían hablar de recursos, lo primero, tendrían que haber accedido, cuando la oposición les tendió la mano, a trabajar en pactos, a trabajar en acuerdos en los que todos pudiésemos reclamar más recursos. Segundo, si de verdad les importasen la financiación y los recursos, no dejarían un vacío los foros de debate donde las comunidades autónomas debaten con el Gobierno del Estado sobre financiación, precisamente. Y tercero, si realmente ustedes querían que esto fuese efectivo, en lugar de traerlo aquí, donde no tienen ni una competencia en ninguno de los puntos que piden, lo podrían presentar con su grupo en el Congreso de los Diputados. Para acabar –que se nos va el tiempo–, es evidente que, a diferencia del nacionalismo, nosotros creemos que los derechos pertenecen a las personas, no a los gobiernos y a los territorios. Defendemos la buena gestión, defendemos la solidaridad, y nosotros estamos convencidos de que ustedes representan todo lo contrario; representan el despilfarro y la insolidaridad. Por eso, no cuenten con nosotros para que aprobemos hoy su demagogia. Gracias.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Marta Moreta. Endavant.
Gràcies, president. Avui ens trobem amb una moció d'Esquerra Republicana que el que pretén, com sempre, és fer soroll. Fer soroll per culpar el Govern de l'Estat, per exigir i reclamar sense tenir present que aquí, a Catalunya, el seu Govern, el de Junts per Catalunya i el d'Esquerra, només ha posat traves als ajuntaments sense plantejar cap alternativa i cap proposta per fer front als problemes que tenen els ajuntaments en aquests moments de la pandèmia. Què han fet vostès per millorar el finançament dels ajuntaments? Ja l'hi diré: votar en contra del reial decret llei que va portar el Govern de l'Estat per millorar, precisament, el finançament dels ens locals. Voldria aclarir un primer concepte. Vostès són els responsables que, en aquests moments, els ajuntaments no puguin utilitzar els romanents. I, sí, potser –potser– hauríem d'haver buscat alguns suports i consensos per convèncer els ajuntaments i els grups parlamentaris per aprovar aquell reial decret, però hem sabut rectificar per trobar solucions. Segon concepte a aclarir. La nova proposta del Govern de l'Estat pretén repartir un fons de 5.000 milions d'euros amb doble criteri de repartiment: per població i segons romanent, a més de fer un fons de transport de 400 milions d'euros. I d'acord amb la normativa europea, la suspensió excepcional de les regles fiscals del 2020 i 2021, que es produeix en el compliment de les mesures adoptades recentment per la Unió Europea. I que suposarà això per al món local? Doncs, primer, es suspèn l'exigència de destinar el superàvit i reduir el deute sense cap límit de regla fiscal i sense limitació pel sostre de despesa. Segon. Es suspenen els objectius d'estabilitat i els ens locals podran tenir un dèficit si es finança amb els romanents propis, i s'ho podran gastar amb allò que sigui de les seves competències. Tercer. Suposarà globalment la mobilització de 15.000 milions d'euros de romanents de tresoreria per a les entitats locals en els propers anys. Quart. La suspensió de les regles fiscals suposa congelar els plans econòmics financers presentats per les entitats locals per tots dos exercicis com a conseqüència de l'incompliment dels objectius establerts el 2019. I cinquè i últim. La suspensió de les regles fiscals no afecta totes les obligacions previstes en la Llei orgànica d'estabilitat pressupostària i sostenibilitat financera. Tant a ajuntaments com a comunitats autònomes hi ha una taxa de referència del 2,2 i arribaran més de 25 milions d'euros a les comunitats via transferència o via dèficit. Això són molts recursos. Recordem que el fons Covid eren 16.000 milions d'euros. Ara, el Govern de l'Estat en destinarà molts més. Podem dir ben alt que el Govern de l'Estat sí que ha estat al costat de les comunitats autònomes i els ajuntaments, perquè volen que aquests puguin dedicar els recursos a la reconstrucció social, econòmica, en els seus territoris. Aquesta és la diferència entre un govern d'esquerres i un govern de dretes. Mirin, en aquest Parlament hem aprovat diverses mocions que van encaminades a la millora del finançament dels ajuntaments i les entitats municipalistes. Però vostès, en reiterades ocasions, incompleixen els acords aprovats en aquest Parlament. La Federació i l'Associació Catalana de Municipis van adoptar una declaració conjunta exigint el compliment de la Generalitat dels seus deutes financers històrics envers el món local. D'això no en diuen res. No saben fer autocrítica de res? No pensen reconèixer la tasca del Govern de l'Estat en aquest tema? I no s'oblidin que hi ha –que això és important, eh?–..., que qui va retirar el fons Feder dels ajuntaments han estat vostès. I d'això no hi ha cap rectificació, cap ni una. Penso sincerament que sobren titulars i els manca honestedat. Aquesta moció que presenta, senyor Sanglas, està del tot desfasada perquè el Govern de l'Estat ha fet els deures i ja va comunicar aquestes noves mesures fa dies. Per cert, molt més extenses del que vostès plantegen avui en aquesta moció. Per què, doncs, la mantenen? Volen fer veure que estan fent alguna cosa quan, en realitat, n'és una altra. I avui s'afanyen a retirar el punt número 4 de la moció perquè han vist que s'equivocaven, perquè el Govern de l'Estat compleix el que diu. Mirin, estan paralitzats, barallats, trencats, en funcions i interins, i es pensen que algú encara se'ls creurà. Ara no és l'hora dels interessos partidistes, és hora dels interessos municipalistes. No donarem suport a aquesta moció extemporània que només pretén vendre fum en temes que ja estan solucionats. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor David Cid. Endavant.
Bé, en primer lloc, jo voldria agrair al senyor Sanglas que ens presenti aquesta moció, perquè permet debatre de què és el que està fent en aquest cas el Govern de l'Estat, el Govern d'esquerres davant de la situació complicada que tenen les comunitats autònomes i els ajuntaments en la situació de crisi econòmica. Jo en primer lloc, quan vaig veure la moció, vaig estar a punt de presentar una esmena constatant o que constatés el gir de cent vuitanta graus que havia fet el Govern de l'Estat en la gestió de la crisi econòmica respecte al 2008 o al 2011, i ara explicaré per què, respecte a la gestió anterior que van fer el Partit Popular i Convergència Democràtica, el seu soci de Govern, que van aplicar la política d'austeritat, no? Després vaig pensar que la retirarien, perquè jo crec amb el que està fent el Govern de l'Estat, bé, al final crec que hauríem de merèixer un aplaudiment aquesta setmana, i ara m'hi referiré, perquè en definitiva, i vaig entrant, el que tenim davant de tot és un autèntic pla de rescat. I vull destacar-ho, eh? 2020: 3.200 milions d'euros no condicionats i a fons perdut en un fons Covid que va demanar la Generalitat i que nosaltres estàvem d'acord, un objectiu de dèficit del 0,2, la regla de despesa suspesa. I ja veurem si ho gastaran tot, perquè també això genera dèficit i és més complicat, però tinc la sensació que no tancaran massa lluny en l'objectiu de dèficit d'aquest any del que van tancar l'any passat d'un 0,6, no? Estarem per aquí, eh? Per tant, pràcticament, doncs, resolta la situació del 2020, a més a més amb el compromís, òbviament, no pot ser d'una altra manera, en un estat hauria de ser realment federal, doncs, del finançament per part, en aquest cas del deute de la Generalitat, que està en una situació molt complicada, per part del Govern de l'Estat. Però clar, és que el 2021, on la situació de la Generalitat era molt complicada, un altre fons Covid, 13.400 milions d'euros, que sí que hi és, eh?, perquè ahir vostè li responia a la meva presidenta que no hi era, sí, sí, estarà dins dels pressupostos generals de l'Estat. Una altra cosa és si els tornen a tombar, com ja van fer el 2019, però hi haurà un fons Covid de 13.400 milions d'euros. Un objectiu, que no és un objectiu, sinó que és una recomanació de dèficit del 2,2. En tot cas jo crec que no hi hauríem d'arribar si tenim aquest fons Covid finançat per l'Estat. Espero que no cometin l'error de per la seva electoral intentar emetre deute en nom de la Generalitat, perquè el pagaríem molt més car. És millor que ens financi el FLA, no ens endeutem nosaltres directament als mercats, perquè això... I entenc que..., no?, que queda molt bé per A una nota de premsa, però pagaríem els interessos a un preu molt més elevat. I en tot cas també una cosa que també reclamàvem i que havíem també intercanviat era que es mantinguessin els ingressos a compte. És a dir, que malgrat abaixàvem els ingressos, fruit de la crisi econòmica, tinguéssim les mateixes bestretes, en aquest cas del sistema de finançament com si no hi hagués crisi econòmica, i, per tant, no es reduïssin les aportacions de l'Estat i que fossin les mateixes equivalents a l'any 2020. Que això també ho va anunciar, en tot cas, la ministra, no? L'altra cosa que els vull dir és que a nivell local, i això ho vull posar en valor..., també la feina que hem fet nosaltres. Nosaltres, malgrat estar al Govern, no compartíem en bona mesura com s'estava gestionant el finançament del món local, i especialment el romanent. Saben que hem estat batallant, i crec que al final hem arribat a una bona solució, que és que se suspèn la regla de despesa, se suspenen els objectius de dèficit i es permet l'ús dels romanents, que era absolutament raonable, i, per tant, jo també vull posar en valor la tasca que ha fet en aquest cas el nostre Grup Parlamentari d'en Comú Podem al Congrés, i també la feina que ha fet l'alcaldessa de Barcelona liderant-ho a dins del Govern. I cal reconèixer que obertament, públicament, nosaltres amb això hem discrepat del Govern de l'Estat i dels socis de Govern. Jo els animo a que vostès quan discrepin també dels seus socis de Govern ho diguin, menys batalles a Twitter i més batalles dins del consell de Govern, per exemple amb Hard Rock, que això els costa una mica més, no? L'altra cosa que també és molt important –i vostè també ho deia, no?–: la participació en els fons europeus dels ajuntaments. Nosaltres hi estem d'acord. En aquest sentit jo també hi vull posar en valor la feina que estem fent al Parlament Europeu. El nostre eurodiputat, que és l'Ernest Urtasun, que és la persona del Grup Parlamentari dels Verds Europeus que negocia directament les condicions del fons de rescat europeu o el fons de recuperació europeu, per ser més exactes, està defensant una esmena en el Parlament Europeu que el 10 per cent el gestionin o el cogestionin com a mínim els ajuntaments, i jo crec que això és important, no? I finalment, també un element que jo hi estic d'acord. De fet, nosaltres votarem pràcticament favorablement a tota la moció perquè de fet és el que nosaltres sempre hem defensat, i en definitiva és el que en bona mesura està fent el Govern en aquests moments per part de l'Estat. O sigui, suposo que, bé, quan van redactar la moció pensaven que els sortiria molt bé i al final, doncs, mira, l'Estat està fent allò que històricament sempre ha demanat Catalunya, i, per tant, jo crec que també cal posar-ho en valor. No passa res, hi ha un canvi de la política econòmica i al final, bé, doncs, potser ja no és tant allò d'«Espanya ens roba, que no dic que ho diguin vostès, sinó que alguns deien, sinó que Espanya, doncs, miri, al final el Govern d'esquerres ens rescata o ens ajuda en una situació molt complicada i no passa res per reconèixer-ho, perquè això, bé, doncs, està bé, i és el que s'ha de fer. Si és que jo que crec en un estat veritablement federal, doncs, això és el que s'ha de fer, no? I amb el tema d'infraestructures jo hi estic d'acord. De fet, nosaltres també estem traslladant i..., també és fonamental que es compleixi la disposició addicional de l'Estatut, que hi hagi les transferències per a Mossos. Sap què s'ha de fer també amb això? No votar contra dels pressupostos generals de l'Estat, perquè al 2019 hi era. Hi havia una transferència de 200 milions d'euros... Sí, sí, sí, hi havia una transferència de 200 milions d'euros directament fruit de l'acord amb Unidas Podemos, fruit de l'acord hi havia una transferència de 200 milions d'euros, en aquest cas per al Departament de Territori, i 150 milions també per als Mossos i 40 milions més per a l'ATM. I llavors jo el que els dic... Miri, ahir hi havia un acte que era d'homenatge a l'Antoni Gutiérrez Díaz que deia... Ell sempre... Quan el van reescollir secretari general del PSUC, deia: «Només dic tres coses: facin política, facin política i facin política. Jo els demano només això, facin política, negociïn, negociem. Nosaltres com a força catalana i catalanista evidentment també tenim aquestes reivindicacions, i tinguem uns pressupostos generals de l'Estat que donin resposta al que Catalunya necessita. I, en tot cas, doncs, votarem favorablement a la moció perquè és el que estem fent. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Maria Sirvent del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Sí; gràcies. Nosaltres en relació amb aquesta moció veiem una constant, no?, que és aquest demanar finançament a l'Estat per fer front a aquesta situació d'emergència social, econòmica i sanitària, però el que ens cal més que una reconstrucció és una transformació el model actual en el que vivim. Parla el primer punt de reclamar al Govern de l'Estat el traspàs de com a mínim 31.765 milions d'euros provinents del Fons Europeu creat amb motiu de la Covid-19. Mirin, avui ho estava mirant, estava investigant exactament el per què 31.765 i, aleshores, he trobat el Pla de reactivació econòmica i protecció social que ha aprovat el Govern en el marc de la Coreco, una comissió, i veig que el Govern ha fet una feina d'orientació política per demanar aquests diners. Parla de col·laboració publicoprivada, de banca de finançament privat exclusivament i, per tant, de transferir diners públics al sector privat per mostrar aquesta situació d'estabilitat encara que estiguem en un moment molt concret en què cal apostar per uns serveis cent per cent públics; parla d'una estratègia catalana de compra pública. Estem d'acord que la compra pública és molt important, però no acabem d'entendre la seva estratègia de transferència de diners públics a allò privat. Parla de les APEUs, de la candidatura olímpica dels Pirineus, de la indústria de l'automoció, 263 milions d'euros en comptes de diversificar la producció, del desplegament de determinats projectes i, sobretot, de facilitar les exportacions. Mirin, tot això ho han fet sense comptar amb el Parlament, amb un menysteniment absolut d'aquesta cambra. Parin de fer política, d'abusar dels decrets, d'incomplir el que aprova aquesta cambra de forma sistemàtica i expliquin quina és l'orientació política de 32.000 milions d'euros. És que això és més que els pressupostos que s'han aprovat en les cinc anteriors legislatures i vostès no han parlat amb el Parlament. Parin de menystenir aquesta cambra, que ja ho fa l'Estat prou, que ja fa molt de temps que aquesta cambra sembla que no pot parlar ni d'autodeterminació ni de reprovar la monarquia i vostès van fent política a esquenes del Parlament.
Gràcies, senyora diputada. A continuació, és el torn del diputat Santi Rodríguez, del Subgrup del Partit Popular de Catalunya.
Gràcies, vicepresident. Deia un altre diputat que el títol de la moció donava a entendre un determinat contingut, però que el contingut era diferent. Certament jo li havia trobat un altre títol, per a aquesta moció, que podria ser perfectament: «Consejos vendo, que para mí no tengo. Aquesta moció té dos grans apartats, té dos grans apartats: un que insta el Govern de la Generalitat, però, clar, insta el Govern de la Generalitat a que demani, a que exigeixi al Govern de l'Estat; i després té un segon apartat, que és que el Parlament de Catalunya constata la necessitat de que l'Estat faci això, de que l'Estat faci allò, de que l'Estat faci lo altre. Home, dic, deu ser que el Govern de la Generalitat no té absolutament cap mena de capacitat de fer coses, precisament, per intentar pal·liar els efectes de la Covid. Jo crec que sí que és important, no? I aquí, escoltin, amb el primer punt, jo he de coincidir amb el plantejament que se li acaba de fer des de la CUP, és a dir, vostès diuen: «Escolti'm, que ens transfereixen 31.000 i escaig de milions, que són els que el Govern, en un pla de reactivació social i econòmica que ha elaborat dintre del mateix Govern, però que ha estat incapaç, una, ni de negociar amb els agents socials, dos, ni de venir-los a explicar aquí al Parlament, ara sí que ens utilitzen, al Parlament, perquè demanem al Govern de l'Estat els diners per fer els seus projectes. Doncs, miri, això no es tracta tant de demanar, com de fer. No es tracta de demanar diners, sinó que es tracta de fer projectes que siguin mereixedors dels recursos que han de venir d'aquests fons europeus. Per tant, nosaltres no participarem votant favorablement a aquest punt. Després ens demanen també que la negociació del Govern de l'Estat amb les entitats municipalistes..., vostè diu textualment –no ho diu la proposta, la moció, però vostè sí que ho diu– que no es faci, que no es negociï amb la FEMP. Però, escolti'm, tampoc no ens agrada a nosaltres, la composició actual de la FEMP, però és l'organització representativa dels ajuntaments, de tots els ajuntaments espanyols, i això inclou també els de la Federació de Municipis de Catalunya. El que l'Associació Catalana de Municipis no hagi volgut incorporar-se a la FEMP, escolti'm, a vegades la ideologia independentista té aquestes coses, no?, que no els permet participar d'entitats supracatalanes, que deu ser el problema que tenen. I, per tant, nosaltres tampoc no hi podrem participar. Majoritàriament donarem suport a la moció, però hi hauran coses en les que evidentment no el podrem donar.
Gràcies, diputat. Finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat Ferran Roquer.
Gràcies, vicepresident. Diputades, diputats, bé, la primera cosa que vull dir: no els estranyi que nosaltres demanem al Govern de l'Estat que transfereixi diners, que compleixin, quan recapten el 85 per cent dels tributs que es liquiden a Catalunya, quan tenen accés als fons de la Unió Europea, el Govern espanyol, i quan té accés al finançament del Banc Central Europeu, per tant, no els estranyi que diguem això. Ja ens agradaria, poder fer aquestes coses nosaltres directament. I a fe de Déu que seríem bastant més eficients. Estem d'acord amb la seva esmena, quan reclama que es traspassin els 31.765 milions i estem convençuts que, si són projectes competitius, s'hauran de transferir, i si són valorats amb honradesa s'hauran de transferir, perquè normalment quan els projectes catalans van a la Unió Europea són capaços de generar més subvencions, són capaços de generar més ajuts que no pas la participació com a població de Catalunya en la mateixa Unió Europea. I és necessari que aquests fons es gestionin de la millor manera possible, que es gestionin conjuntament amb el teixit empresarial, que és un teixit empresarial diferent del teixit empresarial espanyol, amb moltes més pimes, en contraposició amb les grans empreses que depenen de l'IBEX 35 de l'economia espanyola o de Madrid. També és important que no només es gastin pel costat de la demanda, és a dir, que es gastin en molts de béns que vagin cap a l'economia verda, cap a la digitalització, sinó que es prepari el teixit empresarial, el teixit productiu d'aquest país, cap a produir béns en aquest sentit per satisfer aquestes necessitats. Han parlat molt aquí, tothom s'ha emplenat la boca de que demanem en aquesta moció –demana el Grup Republicà en aquesta moció– coses que el Govern no fa. Miri, l'hi explicaré: demana la moció que el Govern de l'Estat inverteixi a Catalunya el que s'ha compromès a invertir. Recordo que en el seu moment l'Estatut de Catalunya ja preveia que es gastés en inversions l'equivalent a la participació en el PIB de l'economia catalana. Això no s'ha vist ni s'espera. El Departament d'Economia, senyor Gragera, el Departament de Vicepresidència i Economia i Hisenda i la Universitat de Barcelona han fet un estudi en què estudien des de l'any 2002 fins l'any 2017 la inversió del grup Fomento, de les direccions generals, les empreses públiques, els organismes autònoms, tots, a Catalunya, respecte al que s'ha pressupostat, al que s'ha executat, al que s'ha executat de mitjana a Espanya, i el que ens tocaria en funció de la participació en la riquesa, de la participació en el PIB. Algunes dades. Catalunya representa el 19 per cent del PIB de l'Estat espanyol, aproximadament. La inversió liquidada del 2002 al 2017 del grup Fomento va ser del 15 per cent, i el 2010 fins i tot va ser del 12,7 per cent; és a dir, en euros del 2018, uns mil euros menys cada any. A Catalunya el grup Fomento executa el 78,8 per cent del que pressuposta. La mitjana d'Espanya és de 85,1. I a Madrid un any van gastar el 114 per cent del que havien pressupostat, que té mèrit, eh? –que té mèrit, això. El 31 per cent del que l'Estat no ha executat del grup Fomento el període 2002-2017 correspon a inversió que s'havia de fer a Catalunya. Per tant, no els sobti que el Grup Republicà presenti una moció en la qual demana que es compleixin les obligacions del Govern espanyol. Senyor Gragera, que diu que hauríem d'haver incrementat el pressupost de Salut, el d'Educació, el de Cultura, que hauríem d'haver treballat per a les persones, etcètera. Si aquesta desviació pressupostària no s'hagués produït, si s'hagués invertit a Catalunya el que li correspondria segons la mitjana espanyola d'inversió, li haurien tocat, hi hauria avui, el PIB seria 13.146 milions d'euros més alt. I si s'hagués invertit a Catalunya el que li pertocaria segons la seva participació en la riquesa, sap quant seria el PIB de Catalunya, avui? Seria 23.820 milions d'euros més alt, un 9,8 per cent. I es podria donar satisfacció i es podria donar solució a la cultura, a la salut, a l'educació, als serveis socials i a tots els àmbits que la Generalitat hi té competències. Evidentment, donem suport a tot el conjunt de la moció. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat d'aquesta moció, els faig avinent que la votació es farà demà divendres en finalitzar la presentació de les propostes de resolució del debat general sobre la situació sanitària, juntament amb la resta de votacions d'avui. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la regularització de persones immigrants]] [[302-00236/12]] Passem ara al punt vint-i-unè de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la regularització de persones immigrants, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Per exposar-la, té la paraula el diputat Ruben Wagensberg.
Gràcies, president. Diputats, diputades, consellers, bé, doncs, aquesta moció subsegüent arriba una mica tard, perquè és al voltant de la regulació de les persones en situació irregular administrativa. Ens hauria agradat poder-ho fer –les condicions, evidentment, no han pogut...– abans que en el Congrés dels Diputats es votés a través d'aquesta PNL, que finalment va decaure, la proposta de regularitzar les més de 600.000 persones que ara mateix en tot l'Estat espanyol es troben en aquesta situació. En aquesta moció, a més, no només parlàvem d'això, sinó que afegíem tota una sèrie de propostes que la Taula de Ciutadania i Immigració, aquí, de Catalunya, havia presentat, i per tant les vam afegir, i, a més, gràcies a la contribució de diversos grups parlamentaris dels comuns, de la CUP i també, doncs, de Junts per Catalunya, crec sincerament que ha quedat una moció prou completa, que no només demana a l'Estat sinó que també ataca al que aquí podem fer. No puc dir el mateix de Ciutadans, que ens ha presentat unes esmenes que de veritat, m'han deixat molt sorprès, perquè o bé no en tenen ni idea del tema o bé se'n riuen de nosaltres, i les dos coses són greus, perquè mentre nosaltres parlem de regularitzar les sis-centes mil persones que es troben en aquesta situació a l'Estat, vostès ens parlen de facilitar la inserció dels sol·licitants d'asil. Per tant, crec que potser no ens hem explicat bé, o no ho han entès. Però, en qualsevol cas, i va passar al Congrés dels Diputats, que els partits de dretes, de centre, en qualsevol cas partits en la seva majoria d'unes posicions econòmiques neoliberals, es van abstenir o van votar en contra d'aquesta proposta, i no ho acabo d'entendre. Perquè, quan es demana la regularització de les persones sense papers evidentment es fa per una qüestió de responsabilitat històrica, per una qüestió humanista, per una qüestió de cohesió social d'aquest país, però és que fins i tot si ho mirem des d'un punt de vista egoista, des d'un punt de vista de perspectiva neoliberal i de dretes, també ens interessaria perquè una persona que està en aquest país en situació irregular per guanyar-se la vida només li queden tres sortides. Una d'elles és el treball irregular, que afortunadament la majoria d'aquestes persones es dediquen a això. Doncs, a les cures de les llars, a la venda ambulant, etcètera. La segona opció que tenen és la beneficència. La tercera opció que els queda a aquestes persones és la delinqüència. Per tant, en qualsevol d'aquestes tres opcions no estan contribuint a l'economia d'aquest país. Per tant, fins i tot des d'un punt de vista ampli, no?, amb tot l'arc parlamentari, voler regularitzar aquestes coses hauria de ser prioritat. Així ho va entendre Rodríguez Zapatero, que en el seu mandat va regularitzar set-centes mil persones, i José María Aznar, que durant el seu mandat va regularitzar més de cinc-centes mil persones. Ara hi han sis-centes mil persones. Per tant, jo, el que crec és que vostès voten que no a això no per una qüestió ideològica, ni pragmàtica, sinó per una qüestió de com creuen que rebran això els seus electors –els seus electors–, i això, quan nosaltres parlem de que el discurs de l'extrema dreta està tenyint tots els espectres ideològics i polítics parlem exactament d'això. Perquè moltíssima gent podria no entendre o sentir-se amenaçada, o per un conflicte d'interessos de que hi hagi persones «de fora, segons ells diuen, que venen aquí a treure'ns la feina, etcètera. Per tant, aquest conflicte d'interessos, aquest pobres contra pobres que cada cop tenyeix més Europa. Crec que aquesta és la idea, no?, el nucli, la part nuclear per la qual els partits aquests van votar en contra d'aquesta proposta. Però, per fotre-hi més whisky, és que, clar, ahir va aparèixer un informe d'Irídia en el qual deia que l'Estat espanyol s'ha gastat, des del 2014, 812 milions deportant a la gent cap als seus països d'origen. Que, mentre el Govern de Sánchez, doncs, no volia tancar les empreses d'armament, tampoc deixava sortir els vaixells de rescat, que estan traient la gent del mar dels països on estan explotant les bombes que es fabriquen aquí a Espanya. I, per tant, em sembla tot una qüestió... no ho sé. Per tant, nosaltres, des d'aquí, políticament sí que creiem que avui podem tornar a demostrar que la regularització de les persones sense papers des d'aquí al Parlament de Catalunya és un tema que ens ocupa, que ens preocupa. I, de la mateixa manera que també podem aprovar tota aquesta llista de propostes de la Taula de Ciutadania i Immigració, ampliada, hi insisteixo, amb les propostes d'altres grups parlamentaris, m'agradaria, amb aquests quaranta segons que em queden, destacar-ne dos, no? Una és la qüestió de la llengua. La llengua, com tots ho sabem, a través del consorci, etcètera, és una eina de cohesió social importantíssima. I després un tema –que això sí que és responsabilitat nostra i de molts dels ajuntaments i aquí no ens escapem cap dels partits representats en aquesta cambra–, que és el tema de no empadronar, i que és, em sembla, una pràctica sistemàtica en molts ajuntaments d'aquest país. Tenim l'exemple de Premià de Mar fa dues setmanes, si no recordo malament, que va aprovar una moció del tot il·legal, en la qual deia que, bé, que ells empadronarien a qui els semblés i a qui no li semblés no. I, per tant, també la proposta en aquest sentit de la CUP de crear almenys un observatori per vigilar, per atacar, per estar atents a aquesta pràctica que es dona en molts ajuntaments, malauradament, doncs, creiem que és del tot positiva. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, la diputada Susanna Segovia del Grup de Catalunya en Comú Podem.
Gràcies. Ens trobem amb una moció que ens porta el Grup Republicà que, segurament, algunes diputades d'aquest hemicicle deuen creure que ens incomoda, que als comuns ens incomoda. Perquè ara que els comuns estem al Govern de l'Estat, què?, de tot allò que diem i tot allò que hem afirmat i que hem dit fins ara. De fet, aquest matí ens ho hem sentit dir molt això de que, com que la nostra formació està al Govern de l'Estat, sembla que hi ha coses que ja no podem parlar. Aquest matí hem sentit dir que no podem parlar, aquest matí, de drets humans perquè com que estem al Govern de l'Estat i l'Estat vulnera els drets humans, ja no podem parlar de drets humans. També hem sentit dir allò de «com és que voteu o que proposeu coses que pot fer el Govern de l'Estat? Si esteu al Govern de l'Estat, doncs, aneu i digueu-li al Pedro Sánchez. Doncs, suposo que igual que ara Esquerra Republicana, en aquest cas, ens presenta una moció que diu a la Generalitat què hauria de fer, a vegades ho fa Junts per Catalunya, o igual que ho fan a vegades els grups municipals de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana als diferents ajuntaments quan aproven mocions que s'adrecen al Govern de la Generalitat de Catalunya. Doncs per què? Perquè el fet de formar part d'un govern, en aquest cas, del Govern de coalició de l'Estat, no t'ha d'impedir, ni t'ha de limitar, ni té per què fer-ho que segueixis defensant allò en el que creus, allò que defenses, allò que tens al programa i allò que continuaràs defensant i intentant fer, sigui com sigui, peti qui peti, des de tots aquells espais en els que estiguis i on tinguis la possibilitat d'expressar-te i de defensar-ho, sigui al Govern de l'Estat, sigui al Congrés, sigui al Parlament, sigui en els ajuntaments, i sobretot també al carrer, cada vegada que hi ha una concentració que, per exemple, demana la regularització de les persones sense papers. S'ha de poder demanar i s'ha de poder defensar allà on estiguem, perquè és allò en el què creiem. Per tant, no és una moció incòmoda, no ho és. Creiem que és una moció que és oportuna i que, a més a més, és necessària. Com ho és –i ja ho ha comentat abans el diputat Wagensberg– la proposta de llei que es va presentar al Congrés i que van signar grups tan diversos com el Grup Republicà, Junts per Catalunya, el BNG, Bildu, Compromís, Más País, Unidos Podemos i En Comú Podem. I que, justament, feia tota una sèrie de propostes treballades amb el col·lectiu Obrim fronteres, que el que demanava era avançar cap a aquesta regularització de drets. No la signava –és cert– el Partit Socialista, i tampoc la va votar a favor, i la proposició no es va aprovar. I nosaltres em de dir que ho lamentem, que creiem que, en aquest cas, el Partit Socialista ens va fer un flac favor, i que valdria la pena que, en alguns temes, fes una aposta més valenta per avançar cap a la igualtat de drets i la garantia de drets per a tothom, i especialment d'aquelles persones que estan en una situació irregular. Nosaltres creiem que això es treballarà i que això seguirà avançant, perquè és un dels compromisos que també hi havia en l'acord de coalició i perquè és una de les coses que nosaltres, des del Govern, seguirem defensant i treballant. I ahir sentíem al ministre Escrivá anunciar ja algunes mesures, i creiem que s'han de donar senyals més clares en aquest sentit. Perquè nosaltres creiem que és cert que des del Govern de coalició s'ha fet una resposta a la crisi sanitària, social i econòmica diferent de la que es va fer el 2008 i el 2010. Creiem que se seguirà fent, que s'han fet apostes i senyals valentes. En la moció anterior se n'han esmentat algunes. Però també és cert que creiem que hi han alguns temes que s'ha de seguir avançar i treballar més. I que hi han coses que s'han fet i que es poden fer millor, i que es poden fer més. I hem sentit parlar dels desnonaments, la moratòria de desnonaments causats per la Covid és important, però és insuficient perquè hi hauria d'haver una moratòria generalitzada per a tots els desnonaments, perquè estem veient ara mateix centenars de desnonaments al carrer. És cert que s'han avançat coses, però és cert que queden coses per fer i, segurament, la de la regularització de papers i garantir els drets de les persones en situació irregular administrativa és una de les coses que tenim feina per fer i que ens hi posarem a fer-la allà on estiguem. I la defensarem. Ja ho dèiem també, i s'ha comentat abans, és una setmana particularment dolenta, aquestes últimes setmanes en aquests temes. Per això, creiem que la moció és oportuna, igual que ho va ser la proposta presentada al Congrés. Seguim tenint les morts que seguim tenint a la Mediterrània. Vam veure l'incendi del camp de Mória i la incapacitat de la Unió Europea de donar resposta i de reubicar. Vam veure com Grècia segueix fent deportacions en calent, en «balses, amb una mica d'ombra, perquè com a mínim no pateixin pel sol, aparentment. I també aquí a casa, i s'ha comentat abans, doncs, la moció aprovada per l'Ajuntament de Premià de Mar, a instàncies del Govern format per Junts per Catalunya i el Partit Socialista, on precisament el que es feia era una moció il·legal que reduïa el dret a l'empadronament a tothom que, a més a més, és un dret que garanteix l'accés a altres drets universals com l'educació i la salut. Per tant, no, no ho entenem. Per tant, nosaltres creiem que aquí sí, i és una de les esmenes que hem presentat, la Generalitat també ha de tenir un paper més determinant a l'hora d'exigir als ajuntaments el compliment d'aquesta llei des de les àrees de coordinació amb el món local que hi ha a la conselleria de Presidència. Però sobretot és una mala notícia i ho hem de dir, perquè s'ha reobert el CIE de Barcelona. I això és una mala notícia per a tothom, perquè els CIEs al final són presons, són presons per a persones que l'únic que tenen són faltes administratives, perquè el CIE s'havia tancat i era una oportunitat d'or per mantenir-lo tancat i perquè seguirem demanant, una vegada i una altra, que els CIE s'han de tancar. I ho va demanar l'alcaldessa Colau i ho va demanar l'alcalde Ribó i creiem que des de tots els espais i des d'aquest Parlament hi hem d'insistir un cop i un altre: cal tancar els CIEs.
Gràcies, diputada. A continuació és el torn del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Té la paraula la diputada Saloua El Gharbi.
Gràcies, president. Bona tarda a tothom, conseller, diputades, diputats. En relació amb aquesta moció sobre la regularització de persones migrades, des de Junts per Catalunya considerem que la igualtat de drets de tota la ciutadania va més enllà del que digui un govern, ja que forma part dels drets humans. Regularitzar és reconèixer legalment la realitat existent i no crear-ne una de nova i paral·lela d'explotació, de segregació, d'invisibilitat i d'exclusió social. Les persones no han deixat els seus països d'origen per viure en l'economia submergida. Aquestes persones també tenen somnis i desitgen treballar, pagar els seus impostos, com ho fa quasi la majoria de la ciutadania d'aquest país, i contribuir al desenvolupament del lloc on resideixen. Per resumir, volen tenir una vida normalitzada en la visibilitat i en la dignitat. I per exercir plenament tots els seus deures i obligacions socials, econòmiques i polítiques, és imprescindible que tinguin una situació administrativa regular. Malgrat totes les dificultats, les persones migrades en situació administrativa regularitzada i la que encara no han seguit donant mostres del compromís ciutadà també durant la pandèmia; això ningú ho podrà negar. I m'agradaria recordar totes les persones, especialment les dones migrades que estan treballant en l'àmbit de les cures, als serveis essencials en general, i també, entre les històries d'implicació i de solidaritat destaco l'Aziz, un manter del Raval que va fer mascaretes per als hospitals i ha creat un banc d'aliments per als venedors ambulants que no poden treballar. I persones com l'Aziz, la Khadija, la Bambú..., són moltíssimes, però les hem condemnat a la invisibilitat o les hem deixat entre les mans de les màfies o de les oportunistes o exposades a l'aporofòbia. Sabem perfectament que no tenir permís de treball i residència significa viure en la vulnerabilitat total i no poder contribuir a la reconstrucció social i econòmica que necessitaria el país després de la pandèmia. I per això insistim que és imprescindible una regularització extraordinària. A més, l'única manera de garantir la protecció sanitària d'aquestes persones i de tot l'entorn és fent una regulació valenta que permeti una vertadera sanitat universal i perquè cap persona quedi fora dels drets bàsics durant aquesta crisi sanitària i la que hi podrà haver en el futur. Per tot això instem l'autodenominat «Govern més progressista a afrontar la resolució de la qüestió de la regularització sense permetre que guanyi el relat racista de la ultradreta, i en això també apel·lo als grups que estan entre nosaltres, tant els comuns com el partit socialista català. I en relació amb la moció que ens ocupa, hi votarem, evidentment, a favor, perquè considerem que tots els temes exposats en aquesta moció són motiu de preocupació i de resolució. Estem parlant d'una muntanya de persones que no es pot tapar amb pedretes. I que el fons de tots els seus problemes exposat en la moció està lligat al racisme institucional de la llei d'estrangeria, que ho hem denunciat moltes vegades, i que ja des del marc de la Unió Europea es va dir que no compleix els criteris bàsics de directives de drets humans. En relació amb el tema del padró, agraïm que el Grup d'Esquerra ens hagi acceptat específicament, entre d'altres, aquesta esmena d'addició, perquè desgraciadament hi ha ajuntaments, com s'ha dit abans, que no compleixen amb el Reial decret 1690/1986, de l'11 de juliol, pel qual s'aprova el Reglament de població i demarcació territorial de les entitats locals per fer efectiva l'obligació que té tothom d'inscriure's al padró municipal d'on resideix habitualment. Ens sembla, el següent apartat de la moció, en relació amb la Generalitat de Catalunya, molt encertat, però hem d'agafar molt amb compte que aquest últim..., que la Generalitat de Catalunya..., la seva política ve condicionada per les competències que té atorgades i que té una influència limitada en molts àmbits, sobretot, per la regularització de les persones migrades. Però malgrat això pot contribuir a establir un model d'abordatge i d'actuació dels diferents departaments per reforçar la cohesió social i perquè la responsabilitat de qualsevol govern és fer front a totes les desigualtats sense deixar cap persona enrere en situació administrativa regular i la que no ho és, i sobretot en aquest moment de la pandèmia. I res més. I per acabar la meva intervenció no podré, diguem-ne, marxar sense manifestar la meva solidaritat amb el molt honorable president Torra. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació és el torn de la diputada Susana Beltrán, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies. Diputat d'Esquerra Republicana, nosaltres, malgrat que no han acceptat cap de les nostres esmenes, votarem a favor en molts dels punts d'aquesta resolució, d'aquesta moció, però ja li dic des del començament: no són creïbles. No és creïble que això es pugui dur a terme. No fa gaire temps, en aquest Parlament –no era sobre les persones immigrades, era sobre els refugiats–, vam tenir un grup de treball sobre refugiats que va donar peu després a una resolució aquí al Parlament, en la qual es van votar molts punts, i nosaltres també en aquell moment vam presentar una esmena en la qual, en aquella esmena, es deia el deure del Govern de la Generalitat de Catalunya de portar un informe al Parlament per controlar i per veure que realment s'estaven portant a terme aquelles mesures. En aquell moment, no només vostès, també altres grups, no hi van estar d'acord i hi van votar en contra. I aquesta funció de control avui es torna a repetir, avui, en el cas de la situació de les persones immigrants. Vam presentar una esmena a on..., perquè en un dels punts, que ens sembla que és un punt essencial, es diu «s'ha de crear, s'ha d'executar un pla de xoc. I en aquest pla de xoc, doncs, el que es vol és atendre tots aquests col·lectius que estan en una situació de vulnerabilitat. I vostès no l'han acceptat. Aleshores, si entenc que s'ha de fer un pla de xoc vol dir que hi ha una emergència. Vol dir que hi ha pressa. Aleshores, per què vostès no accepten una esmena en la qual es diu que abans que acabi l'any volem un informe del Govern sobre què està fent amb aquest pla de xoc. No cal que siguin tot mesures implementades. Per això demanàvem en l'esmena, doncs, fer: quines propostes estan en aquest pla de xoc, quines s'han implementat, quin és el pressupost, per veure que efectivament hi ha voluntat de dur a terme aquestes mesures que estan dintre d'aquesta resolució. I vostès no l'accepten, aquesta esmena. Per això li dic: «No són creïbles. Són coherents, són coherents amb el Grup de Ciutadans, no? Perquè, diguem el que diguem, sovint hi voten en contra. Però no són coherents amb el fet que realment vulguin que això es dugui a terme. I ja li dic que en aquesta esmena no només dèiem «implementació d'accions, perquè entenem que és poc temps, però sí quines propostes tenen en aquest pla de xoc. I jo crec que això tampoc és molta feina, perquè si realment el Govern ha de dur a terme aquest pla de xoc, aquest mateix pla el pot portar al Parlament i tots els grups polítics podem veure exactament què és el que està fent, i per tant passar de les bones paraules a les accions. I trobem que en aquesta moció hi han mesures que són molt bones, i que insten el Govern a activar les polítiques d'ocupació –hi estem totalment d'acord–, a la contractació de les treballadores de les cures en condicions dignes i legals –hi estem d'acord–, a donar suport als centres educatius on tenen presència de famílies d'origen migrant i que tenen dificultats –hi estem d'acord–; és que són mesures molt bones. Per això volem que això s'implementi per part del Govern de la Generalitat de Catalunya. O quan vostès demanen a l'Estat que s'accelerin els tràmits per reconèixer els títols tant universitaris com no universitaris a les persones que volen que volen venir aquí. Importantíssim, sobretot per a les persones joves. És una demanda que efectivament aniria en pro de la cohesió social, de trobar feina, etcètera. Són mesures molt bones. Li sentíem també la interpel·lació que va fer, i vostè deia: «Hem d'atendre aquestes persones que estan en situació irregular perquè és una qüestió de drets humans i és una qüestió de justícia. I nosaltres hi estem d'acord, i per això vostès tracten en aquesta moció col·lectius vulnerables, com els joves migrants que a partir dels divuit anys estan en una situació molt complicada o les treballadores de les cures. Però no vull acabar la meva intervenció sense dir, doncs, com és que, per exemple, quan nosaltres demanem ajudes per als pensionistes veneçolans que estan aquí a Catalunya, que és un col·lectiu vulnerable, vostès hi voten en contra. És que aquesta és la diferència: nosaltres aquí, aquests col·lectius vulnerables, hi votarem a favor. I jo sí que demano que, no perquè ho demani el Grup de Ciutadans, tots aquells col·lectius vulnerables que estan a Catalunya tinguin també el reconeixement de totes les forces públiques. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació és el torn de la diputada Natàlia Sànchez, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Bona tarda a tots i a totes, diputats, diputades. La CUP donarem suport a aquesta moció. També, comencem per aquí, celebrar que el diputat Wagensberg hagi acceptat una esmena petita, però concreta, i és en el que centrarem la nostra intervenció, i a través de la qual argumentarem per què donem suport a aquesta moció. El padró. Avui s'aprovarà un observatori del padró municipal. Per què. Perquè tenim un problema i, mirin, en les intervencions anteriors, que si el Govern de l'Estat, que si Esquerra, que si Junts per Catalunya, que si el PSC... Tenim un problema a tots els ajuntaments. Tenim un problema a Premià de Mar, però tenim un problema a Figueres. El padró s'ha convertit en un mur d'accés a drets, de forma deliberada, de forma pensada, de forma calculada. Els ajuntaments el que estan fent és no complir la llei. Bàsicament. I els arguments que posen sobre la taula es manifesten en forma d'ordenances que demanen requeriments específics. Però és que el padró de persones sense domicili fix està contemplat en la llei, i s'ha de fer. S'ha de fer, perquè és una qüestió fonamental d'accés a drets, d'accés a la sanitat i d'accés a l'educació. I quan els ajuntaments, hi insisteixo, de tots els colors, el que fan és articular i desplegar tot una enginyeria administrativa per evitar que això passi, el que estan fent és estigmatitzar i estan desplegant el racisme institucional en tota regla. I no vull utilitzar grans paraules, perquè sembli més gros. És que és així. Es condemnen milers, centenars de veïns i veïnes de tots els municipis d'aquest país, a la invisibilitat, al no tenir accés a dret, al no existir, a viure en la clandestinitat. Per no parlar, evidentment, de la llei que ho sustenta, tot plegat, la Llei d'estrangeria, una llei que el que fa és aprofundir en aquest Apartheid en el que viuen centenars i milers de persones veïns i veïnes de casa nostra. Però és que la qüestió és curiosa, perquè existeix aquest Apartheid per a l'accés a drets, però no existeix quan es tracta de collir les nostres pomes, quan es tracta de cuidar la nostra gent gran, quan es tracta de cuidar els nostres infants de forma irregular, de forma precària i de forma gairebé esclava. En això no els invisibilitzem. En això esclavitzem les persones migrades. I és intolerable. El padró hauria de ser una prioritat de país; solucionar el problema que existeix en aquest país en tots els ajuntaments d'accés al padró hauria de ser el primer pas per realment avançar cap a un país realment lliure de racisme.
Gràcies, diputada. Per fixar la seva posició, té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Ferran Pedret. Endavant.
Conseller, diputats i diputades, ara el cert és que jo tindria dos opcions, com a portaveu del meu grup parlamentari: una, intentar respondre a la moció en si i, l'altra, el debat més de fons que s'ha fet. En el temps escàs del que disposem és difícil fer totes dues coses, però ho intento. En primer lloc, respecte a la moció en si, nosaltres hi ha molts dels punts que hi podrem votar favorablement, n'hi ha d'altres que ens hi abstindrem, perquè tenim la sensació que compartim objectius, però ens sembla que alguns dels punts que s'hi demana al Govern d'Espanya que es facin determinades coses, doncs, ja s'estan fent, potser de formes diferents a les que es demana però ja s'estan fent, eh? Em refereixo en concret a que la Secretaria d'Igualtat, Migracions i Ciutadania va obrir al seu dia una línia de subvencions per contractar persones dedicades a la cura de gent gran o dependent, que la Delegació del Govern a Catalunya acordi amb la Secretaria de Migracions un protocol per tal de tramitar amb la màxima urgència aquestes peticions; també que respecte a l'homologació de títols hi ha vies per a l'homologació de les persones que tinguin aquesta homologació pendent en tràmit i que puguin ser contractades per les autoritats sanitàries; que s'està treballant en el tema del reforç del personal dedicat a les oficines d'estrangeria de les subdelegacions, etcètera. No em puc estendre en totes, perquè s'esgota el temps i no puc entrar en tot el detall. Però sí que em vull aturar en una qüestió que ha centrat bona part del debat, que és la qüestió de la regularització. D'entrada es cita, i hem vist que ho fan també els textos en els que es basa aquesta proposta de resolució, la xifra de sis-centes mil persones en situació administrativa irregular a Espanya, i la veritat és que ens agradaria, i no ho diem per polemitzar, però ens agradaria que s'aclarís d'on surt el còmput, perquè el padró municipal a 1 de gener de 2020 tenia inscrites 5.423.198 persones de nacionalitat estrangera i la xifra de persones residents, diguem-ne, de manera administrativament regular en la mateixa data, d'acord amb les xifres publicades per la Secretaria d'Estat de Migracions, era lleugerament superior, de 5.663.348 persones. Entenem que hi pugui haver problemes amb la inscripció al padró i que pugui haver-hi situacions no detectades administrativament, però fins a la xifra de sis-centes mil sembla estrany. Nosaltres, en tot cas, pensem, i som d'una formació política que com s'ha explicat abans no ha tingut problemes en situacions anteriors que així ho requerien en procedir a regularitzacions extraordinàries, com, per cert, també ho va fer el Govern d'Aznar –també s'ha posat de relleu per part del senyor Wagensberg–, però nosaltres pensem que en el moment actual el que cal és procedir a la reforma de la Llei d'estrangeria. Això és el que pensem que cal fer. El ministre Escrivá, el ministre de Seguretat Social, Inclusió i Migracions, ho ha proposat, i crec que la intenció de la reforma és clara quan qualifica, per exemple, algunes de les vies legals d'accés a la residència i al treball. En declaracions del mateix ministre, diu que es tracta d'un règim dispers i complex i que la rigidesa burocràtica és enorme, i proposa, entre d'altres mesures, la reforma integral del catàleg d'ocupacions de difícil cobertura o l'ampliació dels permisos per a la cerca de treball a Espanya. Però això no vol dir que mentre no es pugui procedir a la reforma de la llei d'estrangeria no es puguin fer coses. De fet, s'han dictat diverses instruccions, ordres ministerials durant el període de la Covid que flexibilitzaven els requisits per tal de renovar els permisos, per exemple, el requisits que tenen a veure amb la renda. Però no només, eh?, també hi ha hagut pròrrogues automàtiques, etcètera. Per tant, i en el minut que em queda, el que voldria deixar clara és la posició política. Les migracions formen part de la naturalesa de les societats humanes i no hi ha llei ni frontera que pugui aturar la força tel·lúrica que es desferma quan hi ha una diferència d'expectatives vitals tan altes com la que origina la gran majoria dels moviments forçats de població. Perquè la gent, quan parlem de que marxa per motius econòmics, pot semblar, diguem-ne, una lliure decisió, però aquests motius econòmics sovint estan forçats per fenòmens com el canvi climàtic, per conflictes bèl·lics, que a vegades poden tenir base en el canvi climàtic o en altres disputes pels recursos, pel territori, etcètera. I, per tant, hem d'assumir que les nostres legislacions en la matèria han de tenir un enfocament molt més humanitari, efectivament. Però tots els estats del món, també una hipotètica Catalunya independent, tenen en les seves constitucions una distinció entre els nacionals i els estrangers. No seria Catalunya l'única excepció i dona un tractament jurídic diferenciat als i als altres, i estableix uns requisits per entrar a residir i treballar al país. La qüestió és que siguin requisits racionals que no posin a la gent en trampes burocràtiques, de les quals és molt difícil sortir, o que obstaculitzin objectivament l'accés a la residència i al treball regular, perquè aleshores sí...
Diputat...
...es generen bosses d'irregularitat que són socialment i econòmicament molt nocives, en primer lloc, per a les persones que pateixen aquesta situació, però també per al conjunt de la societat.
Gràcies.
Per tant, al discurs –acabo, president–, al discurs de l'extrema dreta se li ha de plantar cara i després les polítiques han d'adequar-se a aquests objectius que hem proclamat.
Gràcies. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Bé; en primer lloc, nosaltres estàvem convençuts de que aquesta era una moció que es plantejava precisament per ajudar persones que estan en situació difícil a casa nostra i per intentar-les ajudar, però de l'exposició que ha fet el ponent m'ha donat més la impressió de que era una moció per atacar aquells que no pensen exactament com ell i posar-ho en evidència, cosa que certament lamento. El segon element. Miri, ja li avanço que nosaltres votarem alguns dels punts a favor, en alguns altres ens abstindrem i d'altres, segurament la majoria, els votarem en contra, no? I això sota, jo diria, dos arguments generals, genèrics, eh? Primera. Catalunya no és un país aïllat, no és ni una regió aïllada, eh? Formem part no només d'Espanya, sinó que formem part de la Unió Europea i formem part de l'espai Schengen, on les persones ens podem moure amb absoluta llibertat. Per tant, prendre decisions aquí que tenen després efectes en tots aquests països, per exemple Suècia mateix, jo crec que fer-ho unilateralment és una irresponsabilitat i que en tot cas s'ha de fer de comú acord entre tots aquests països, no? I aquest és un element important. I un segon element que jo també considero que és important. Els fenòmens migratoris no tenen només un únic punt de vista, tenen dos punts de vista. Un és el punt de vista de les regions receptores, però l'altre és el punt de vista de les regions emissores, és a dir, de l'origen. I, per tant, aquestes migracions es produeixen... Home, segurament, aquí tothom pot dir: «Escolti'm, és que aquí no hi ha igualtat de tracte, és que aquí es vulneren drets, aquí es vulneren drets fonamentals, no hi ha igualtat de drets... Bé, però hem preguntat a les persones que venen en quines condicions estan en els seus països d'origen? Uns ho seran per motius econòmics, però molts d'altres ho seran també perquè en els seus països d'origen es vulneren drets. I, per tant, la solució que li volem donar a la migració no està sola a través de mesures que puguem prendre aquí, sinó també de mesures que es puguin prendre i es puguin adoptar per beneficiar els països d'origen i per beneficiar precisament aquelles persones que en els països d'origen no tindran les condicions necessàries per poder fugir de la seva situació. I amb això..., ho expressaré amb una frase que jo crec que ho entendran molt fàcilment: cooperació al desenvolupament no és una forma de finançar entitats processistes, és una forma d'ajudar precisament els països d'origen on es produeixen les migracions.
Gràcies, diputat. I finalment, per posicionar-se sobre les esmenes té un torn final el diputat Wagensberg. Endavant.
Senyor Rodríguez, el model de vida d'Europa, dels països occidentals, de les grans potències mundials, del nord global, només és sostenible generant violència al sud global. No ara, sinó històricament, de sempre. I només així se sosté, el model de vida aquí. Per tant, no es tracta d'anar a ajudar simplement una gent que per accident ho està passant malament. Això no es tracta d'un accident. Dit això, abans de que acabi la legislatura li volia acceptar alguna esmena i, per tant, li accepto... He parlat amb el lletrat, és possible encara fer-ho i, per tant, la tercera, després també d'escoltar la seva intervenció, doncs, em sembla just poder-la acceptar. Per acabar, tindria moltes coses per contestar a tothom i, per tant, seria molt difícil fer-ho. Només el senyor Pedret ara, quan parlava, no?, de que la proposta del ministre de reformar la llei i que això és un procés lent, evidentment, només dir-li que en la regularització de les persones sense papers no faria falta ni passar pel Congrés, que només aprovant un decret un divendres al Consell de Ministres qualsevol ho tindria solucionat. I, per tant, arreglaria o faria cas a aquest lema que tant ha llançat el Partit Socialista aquest temps, que és: «Esto lo vamos a superar juntos y no va a quedar nadie atrás. Doncs, perquè no quedi ningú enrere a l'Estat espanyol és imprescindible que tothom tingui la mateixa igualtat d'oportunitats. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Els recordo que, com la resta de mocions, les votarem demà. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'ocupació i les condicions sociolaborals del treball autònom]] [[302-00238/12]] Per tant, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'ocupació i les condicions sociolaborals del treball autònom. Presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, per exposar-la té la paraula el diputat senyor José María Cano. Endavant.
Gracias, presidente. Señores diputados, cuenta la leyenda que los trabajadores autónomos son seres especiales, que están hechos de otra pasta. Son aquellos que no conocen lo que es una baja médica, ni un horario estable. Para la Administración son personas invisibles, porque no hacen ruido, no se quejan dentro de su mundo atomizado, están acostumbrados a buscarse la vida sin que nadie les ayude. Navegan entre dos mundos, el mundo del trabajo y el mundo de la empresa, y me atrevo a decir que tienen lo peor de los dos mundos. Tienen los derechos sociales incompletos; falta de apoyo cuando se ponen enfermos o cuando les va mal el negocio; casi no tienen opción a una segunda oportunidad, y son más vulnerables que las sociedades mercantiles, porque responden con su propio patrimonio y no son capaces de financiarse ante un mundo financiero que no está preparado para abordar sus necesidades. Pero, a pesar de todos esos inconvenientes, la gran mayoría no cambiaría esa manera de entender la vida, no cambiaría su capacidad de generar ingresos o de crear empleo. Pero todo ese mundo se ha derrumbado ante una pandemia que mina sus esperanzas. Con un fatídico mes de marzo que cambió sus vidas, se encontraron sin capacidad para levantar la persiana. Habían confinado a sus clientes en su casa. Pasan los días y ven cómo se acumulen todos los pagos cada final de mes: alquiler, suministros y tantos otros. Se encuentran maniatados y con demasiado tiempo para pensar. Diputados y diputadas, tómense esta moción como una voz de alarma, la voz de alarma de los trabajadores autónomos. Y es una parte imprescindible de nuestro precario mercado laboral, una parte imprescindible de nuestra economía. Eso justifica nuestra interpelación y el debate de las propuestas que presentamos; propuestas que intentan visualizar a los autónomos y desarrollar acciones dentro de nuestras competencias. En primer lugar, lo urgente, la emergencia. Es nuestro deber trabajar para conseguir un futuro mejor, pero ese futuro sí o sí tendrá que pasar porque el presente no se desmorone, porque los autónomos aguanten. Los autónomos no pueden estar pendientes y confiar en los fondos europeos prometidos, que serán muy útiles –y no digo que no– e imprescindibles para mejorar nuestra economía y mejorarla estratégicamente, pero que no están diseñados para ellos. Lo vital para ellos y para toda la sociedad es controlar la pandemia para que puedan volver a desarrollar su actividad con todas las garantías. De ahí la importancia de que tengan todos los protocolos necesarios para garantizar su seguridad y la de la ciudadanía. Paralelamente, es necesario poner en marcha un plan de ayudas específicas para los trabajadores autónomos para que no cierren, para no perder todo ese talento y todos esos empleos. Esas ayudas entendemos que deben contemplar las situaciones particulares de cada autónomo, ayudarles con los costes estructurales, con todos esos recibos a los que hacen frente cada final de mes, facturen o no facturen, ayudarles a completar sus ingresos para que puedan llegar al salario mínimo interprofesional, en el caso de que se hayan quedado sin ingresos. Y, en tercer lugar, no podemos olvidarnos de los autónomos de temporada, aquellos autónomos vinculados, por ejemplo, al mundo de la cultura o del ocio. Muchos de ellos no han podido ni tan siquiera reiniciar su actividad, como es el caso de los artistas o el de los feriantes. Desde nuestra comunidad autónoma debemos hacer todo lo posible y abandonar el inmovilismo y la parálisis del actual Govern, y hacerlo de manera coordinada con el resto de administraciones para que las ayudas sean complementarias y efectivas, con una premisa básica: los autónomos no pueden estar cuatro meses más pendientes del calendario electoral, no pueden estar a merced de la inestabilidad política en la que nos tienen inmersos determinadas fuerzas políticas. Complementariamente, para que puedan ejercer su actividad y no tengan que elegir entre el negocio y cuidar a su familia, debemos ser capaces de implementar ayudas inmediatas a la conciliación del trabajador autónomo con hijos o familiares dependientes ante posibles períodos de cuarentena. A partir de aquí, las propuestas que presentamos se centran en mejorar las condiciones del trabajador autónomo. Medidas de financiación, que refuercen la relación de l'Institut Català de Finances, el ICF, con los autónomos, que acaben con la morosidad –la Generalitat debe ser un ejemplo y pagar las facturas pendientes nosotros entendemos que en un plazo máximo de quince días, lo que supondría una inyección muy importante de liquidez inmediata. Mejorar su fiscalidad utilizando las competencias que tenemos, sobre todo en el tramo autonómico del IRPF. Propuestas, también, para mejorar su formación, especialmente en materia de gestión, con una apuesta clara por la formación online. Ellos saben elaborar muy bien su producto o prestar su servicio, pero muchas veces tienen carencias en materia de gestión. Y reorientar también las herramientas de las que disponemos, como es el Servicio Público de Ocupación de Catalunya, el SOC. El SOC tiene que ser una herramienta útil, una herramienta moderna, adaptada a las nuevas tecnologías, que acompañe a los trabajadores a lo largo de toda su carrera profesional y también acompañe a los autónomos. Nosotros lo que planteamos también es crear una oficina del autónomo dentro del SOC, que entienda sus necesidades, y que también aquellos autónomos que quieran volver a ser trabajadores por cuenta ajena tengan la posibilidad de cambiar, porque no se sienten cómodos, porque no es su futuro el ser un autónomo. Y tampoco podemos mirar hacia otro lado, no podemos mirar a otro lado ante la problemática de los falsos autónomos. Un falso autónomo es un trabajador al servicio de una empresa que está en una situación precaria e injusta, y debemos acabar con esta situación. En definitiva, lo que planteamos es una serie de propuestas para poner en la agenda política la problemática y la situación de los autónomos. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula per defensar les esmenes presentades, pel Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Jordi Albert.
Bé; gràcies, vicepresident. Treballadors, treballadores del Parlament, diputats, diputades, honorable conseller... Una moció sobre el treball autònom, una moció sobre el treball autònom que presenta el Grup de Ciutadans. I abans de començar vull agrair al diputat Cano la predisposició per a la negociació, la predisposició per arribar a acords en les transaccions, i també per haver acceptat bona part de les nostres esmenes. Igual que també abans amb el diputat Riera, en la intervenció que he fet en la moció d'educació, doncs, no l'hi he dit quan he tingut el moment de fer-ho, i vull aprofitar ara també per agrair-l'hi, perquè també bona part de la moció resultant ha estat gràcies a l'acceptació de diverses esmenes per part de la CUP, d'esmenes proposades pel Grup d'Esquerra Republicana i Junts per Catalunya. Els treballadors autònoms, vostè ha fet una bona definició de la seva situació jurídica, però de nou hem de tornar a incidir en que en aquest Parlament poca capacitat d'influència acabem tenint, perquè la competència, essencialment, és de l'Estat. I, per tant, allà sí que es poden fer diverses coses, allà sí que es poden prendre decisions importants que afecten el dia a dia dels treballadors i les treballadores autònomes del nostre país, que superen el mig milió a Catalunya. D'altra banda, tot i així, el Govern de la Generalitat no està de braços creuats; el Govern de la Generalitat té diversos programes i diversos plans que van en la línia del foment del treball autònom per donar també suport, ja no només en un àmbit de conjuntura com l'actual, amb la Covid, sinó també de forma habitual. Per exemple, el programa de garantia juvenil, que enguany, doncs, ha passat de ser de 6 milions d'euros l'any 19..., enguany, l'any 2020, passa a ser de 15 milions d'euros. O, com bé saben, els 7,5 milions d'euros que també es destinen cap a recursos dels treballadors autònoms. O els mateixos avals de l'Institut Català de Finances per via d'Avalis, perquè, com bé sap, l'Institut Català de Finances té una estructura que no està enfocada específicament per a aquests microcrèdits que es reclamen en aquesta moció i que, amb una esmena que ha acceptat, doncs, hem arribat a un acord, però sí que pot tenir, i de fet té, una estructura a disposició..., en via d'avals. O la capitalització de l'atur per part del SOC en els diferents programes que també té; o el programa de «Catalunya emprèn; o els ajuts per al manteniment de les microempreses i també dels treballadors autònoms, també del Departament d'Empresa. O, per exemple, des del Consorci de Comerç, Artesania i Moda, que també tenen una línia d'ajuts; o també, per exemple, els ajuts per a la primera instal·lació dels joves agricultors, un sector que també ha estat molt perjudicat per aquesta crisi i, a més, un sector que ja ve d'una crisi perenne, pràcticament, i, per tant, doncs, que també la Covid-19 ha posat el focus en aquest sector. O, per exemple, les subvencions en l'àmbit del sector turístic, amb molts autònoms que també formen part del sector turístic; o les ajudes per a la transformació digital, i, per tant, la modernització també de les diferents activitats dels autònoms i les autònomes del nostre país. O, per exemple, les subvencions per les pèrdues de les cancel·lacions que s'han produït en l'àmbit cultural; o també, directament, per als treballadors i treballadores autònomes que es dediquen a la cultura al nostre país. Per tant, s'estan fent coses, i s'estan fent bé. D'altra banda, és que s'estan fent amb una limitació competencial més que evident, i, per tant, des d'aquí nosaltres també hem d'impulsar de nou aquesta necessitat de que des del Govern de l'Estat, també en aquest sentit, es posin les piles. La resposta del Govern de l'Estat, a l'inici, va ser deplorable. Cobrar la quota d'autònoms en plena crisi i haver de fer marxa enrere després, i demanar als autònoms i les autònomes del país que l'haguessin de retornar és una prova evident de la mala gestió que s'ha fet en aquest camp per part del Govern de l'Estat, però no només d'aquests exemples, en tenim; en tenim molts altres, del desplegament i desenvolupament respecte al suport dels treballadors i treballadores autònomes. I no vull acabar la meva intervenció sense també fer una referència clara i explícita a uns altres treballadors i treballadores autònomes que tenim a molts dels nostres carrers i de les nostres places, que són els marxants. Els marxants estan vivint una situació realment greu i, per tant, també des de totes les administracions en aquest sentit hem de focalitzar per tal de trobar-hi solucions. Nosaltres ja en vam posar una sobre la taula, que és l'harmonització de les diferents normatives que els afecten i, per tant, creiem que també avui és un dia per tenir-los ben presents i començar a caminar per donar resposta a les seves peticions.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula en nom del Grup Parlamentari Junts per Catalunya, el diputat senyor Eusebi Campdepadrós.
Moltes gràcies, vicepresident. De la definició, fins i tot diria de l'evidència, del que és un autònom compartim completament la intervenció que ha fet el diputat senyor Cano i, a més a més, li agraïm que torni a posar a debat i que se'n parli, de la situació dels autònoms, que se n'ha de parlar habitualment i més en aquesta situació de pandèmia. Avui la ministra d'Economia, si no vaig errat, parlava de que empitjorava la previsió del PIB per a l'any 2020, que quedaria, crec, amb una baixada del 11,2 per cent. I això en qui repercutirà en primer lloc és precisament en els autònoms, que són precisament les persones que són persona treballador-empresa, efectivament, que coincideixen en la mateixa persona les dos característiques i és en qui repercutirà en primer lloc precisament, per aquesta manca d'estructura. A més a més, deu haver vist que la coincidència més enllà d'aquesta que li acabo d'expressar també es manifesta en la coincidència en la majoria de les propostes que presenten que o bé algunes ja les acceptàvem d'entrada, d'altres les hem transaccionat. I, per tant, dels dotze punts concrets que presentava la moció únicament ens veurem obligats, i remarco «ens veurem obligats, a votar que no a tres. El primer és el punt número 1 relatiu a les ajudes específiques, més que res perquè votar-hi positivament seria negar la realitat de que per part del Govern de Catalunya sí que s'han fet programes d'ajuda. Ha continuat el programa Consolida't, el programa Garantia Juvenil, doblant el pressupost. També hi ha hagut programes específics de treballadors autònoms afectats per la Covid-19 de diferents àmbits, de la conselleria d'Empresa, de la conselleria de Treball i Afers Socials, de la conselleria de Cultura, de la conselleria d'Agricultura. I, efectivament, com remarcava el diputat Jordi Albert, aquí tenim una limitació de competències. La competència principal en l'àmbit dels autònoms correspon a l'Estat, que d'aquí deriva, per exemple, que ens veiem obligats a votar que no –ja ens agradaria haver pogut votar que sí–, per exemple, en el punt número 6, on demanen una reducció del tram autonòmic de l'IRPF per fer una deducció específica pel manteniment de l'activitat per a aquells treballadors autònoms que no han pogut fer. Doncs això, el Govern de la Generalitat es veu impedit per la normativa. Això és un tipus de deducció que, malgrat tenir la part de cessió de l'impost, està impedit a les comunitats autònomes. Ja ens agradaria precisament tenir aquestes eines, aquestes eines d'Estat, aquestes eines normatives per poder fer aquesta deducció. Per tant, el vot negatiu no és pas a la no necessitat de la deducció, sinó precisament que és impossible en aquest moment per la forma de distribució de les competències de l'Estat que vostès normalment defensen i que nosaltres en canvi combatem demanant les eines d'un estat propi. També en relació amb la morositat. Aquí la Generalitat té un programa específic clar i està fent un esforç i s'està aconseguint de portar que el pagament sigui a trenta dies. És a dir, certament vostès demanen quinze dies i votem que no, senzillament per una impossibilitat material i que seria votar en una cosa que de cap manera es podria complir. Però sí que s'està complint i acostant molt als trenta dies. Amb tot el que demanen de formació, per descomptat, ja s'estava fent i s'ha de continuar fent. S'ha reforçat molt la formació online. De fet, la formació online anteriorment al 2020 era sobre el 15 per cent i actualment lògicament després de la Covid està sent del 90 per cent. S'ha reforçat el SOC, el SOC immediatament es va posar les piles, es va posar a disposició de tots els tràmits que s'havien de fer presencialment, que es poguessin fer ja telemàticament. Va facilitar a tots els treballadors del SOC la possibilitat de treballar telemàticament i, actualment, el 80 per cent de la plantilla del SOC pot treballar amb teletreball des de casa, amb la qual cosa es manté el servei. Per tant, en tota la resta, llevat d'aquests tres punts concrets, en tota la resta que han plantejat o ens hem posat d'acord o ja hi estàvem inicialment. I vostè ha fet referència a la interinitat del Govern. És cert, seria millor que aquest Govern, amb la situació de pandèmia, hagués pogut continuar treballant combatent la pandèmia, treballant per les necessitats específicament dels autònoms que vostè ens posa damunt de la taula, però és que això no ha sigut possible, perquè una sentència injusta, una sentència il·legal, una sentència contra dret ha apartat el president de la Generalitat del seu càrrec. Si aquest fet, si aquesta ingerència judicial de nou amb la voluntat política expressada al seu dia per la ciutadania, concretada en les majories d'aquest Parlament i que van donar lloc a la seva investidura no hagués estat de nou vulnerada, evidentment no ens trobaríem en aquesta situació d'interinitat i el Govern de la Generalitat continuaria i hagués pogut continuar treballant, com era la seva voluntat, pels ciutadans d'aquest país i específicament pels autònoms. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari del PSC i Units, el senyor diputat Pol Gibert.
Gràcies, president, vicepresident en aquest cas. Gràcies, diputat Cano, per la seva proposta que ens porta avui aquí. El nostre grup li direm que estem a favor en general de la moció que es presenta per tal de millorar la situació dels treballadors autònoms a Catalunya. Sempre estem a favor de mocions que millorin la situació dels treballadors, concretament els treballadors autònoms al nostre país. Però sí que ens agradaria comentar-li que ens agradava més la moció original que amb esmenes. Això també diu molt a favor seu, però en aquest cas ha quedat diluïda, per la nostra opinió, sobre com ha quedat la moció finalment. Sí que volia fer uns comentaris sobre alguns punts destacats que per nosaltres són importants, i que volíem fer-ne algun recordatori. Sobre el punt de conciliació, un punt que, evidentment, fa setmanes que arrosseguem i que anem comentant, no?, volia recordar en aquesta cambra, perquè em sembla important que ho tingui present, que aquest Parlament va aprovar en el debat de política general una ajuda urgent per a pares i mares que tinguin fills en quarantena. Aquest Parlament ja ha aprovat una ajuda en aquest sentit amb els vots de la cambra, excepte els vots del Govern. Amb la qual cosa, ja hi ha un mandat parlamentari perquè això tiri endavant. És més, el Govern va firmar un acord social amb patronal i sindicats on es recull explícitament aquesta ajuda i el compromís de posar-la en marxa. El Govern té dos mandats clars per fer-ho, un del Parlament i l'altre l'acord social amb patronal i sindicats. I jo em pregunto, i aprofito que hi ha el conseller, que el vull saludar, què més li cal al conseller de Treball i Afers Socials per posar-la marxa? Què més li hem de demanar des del Parlament que un mandat parlamentari perquè ho tiri endavant? L'expresident Torra va fer d'aquest tema una gran bandera, però el mandat que té avui d'aquest Parlament i dels agents socials i econòmics sembla que no li agrada, o la pressió que fem sembla que en fa oïdes sordes. I és per això que nosaltres ens abstindrem en aquest punt. No perquè no hi estiguem d'acord, sinó perquè ens sembla que ja està aprovat i no cal tornar-lo a aprovar un altre cop, i perquè tenim el risc de que es rebaixi la resolució que ja hi havia aprovada per un ampli consens, i també el mandat que té d'agents socials i econòmics. Respecte al punt de formació d'autònoms, des del nostre grup es vol transmetre que és un tema molt i molt important aconseguit en aquesta cambra, que és un tema que actualment o abans s'havia tractat en poca quantia. Creiem que és un tema que s'ha de potenciar molt, amb l'actual context encara més segurament. Posar a l'abast eines online, i després també offline quan es pugui recuperar la normalitat, no? Perquè tenim autònoms, molts d'ells nous, molts d'ells per una voluntat, diguem-ne, a vegades renegats, acaben sent autònoms, no?, i cal que estiguin preparats per afrontar el món de l'autònom, que és un món molt dur, i que cal també estar preparat per afrontar-lo. És veritat que hi han propostes a la seva moció que nosaltres no compartim el seu redactat final, perquè «seguirem impulsant ens sembla poc contundent, no?, i ens sembla que tampoc aporta molt al debat parlamentari o cap mandat que podríem fer al Govern. Però en tot cas sabem que l'origen de fons era positiu per intentar seguir fent feina per als autònoms. I sí hi ha un tema que volia aturar una mica més, que és el tema que fa referència al SOC. Sap que és un tema que especialment a mi, diguem-ne, m'ha agradat en aquest Parlament tractar-lo profundament, no? Vostè feia una frase que hauria de ser així i que desgraciadament no ho és. Vostè deia: «El SOC hauria d'acompanyar els autònoms. Hauria de ser així. Però sap que el Servei d'Ocupació de Catalunya, com tots sabem, doncs, té un col·lapse important. Tots voldríem, evidentment, que revisés sistemes d'informació, itineraris, que es modernitzés, però creiem que hi ha un pas previ. I a mi em sorgeix un dubte, en aquest debat, que és: com podem abordar la transformació d'aquest servei amb l'actual situació que té el servei? Una situació que abans de la pandèmia, i amb un context de creixement i de reducció de l'atur, ja era, per dir-ho així, precària, quant a les condicions de recursos humans i també dels seus serveis. I els posaré un exemple, per il·lustrar aquest col·lapse, que no es pensin que és una opinió subjectiva d'aquest diputat. L'OIT fixa en uns vuitanta el nombre d'aturats que gestiona cada tècnic d'ocupació. Aquesta xifra permet prestar un bon servei, dissenyar itineraris personalitzats i incrementar la inserció dels aturats, i això és bàsic perquè sigui així. Doncs bé, mirem quines ràtios hi han a les oficines que tenim del SOC al territori. Farem un lleu viatge per Catalunya. A la Vall d'Aran, afortunats, tenen una ràtio de cent cinquanta aturats per cada tècnic, quasi el doble del que marca l'OIT, i és l'oficina que té la ràtio més baixa de tots. Però si seguim recorrent el territori, podem anar a Barcelona, on l'oficina que té la millor ràtio està a prop dels sis-cents aturats per tècnics, set vegades més del que marca l'OIT. Però si anem a Móra d'Ebre, a Premià o a Granollers, tenim oficines on cada treballador del SOC atén 1.700 aturats, 1.700 per cada treballador. Multipliquen per vint la ràtio de l'OIT. I vull recordar que aquestes xifres són abans de la crisis, quan hi havien menys aturats dels que s'esperen actualment. Imaginin com deuen estar ara o quan tornin a reobrir. Crec que és important aquesta reflexió, la compartim en aquest Parlament, perquè abans de fer qualsevol transformació hem de ser conscients hem de ser conscients d'on estem actualment, i segurament n'hem de ser conscients profundament per començar a solucionar-ho. I per últim, li volia fer una referència al diputat d'Esquerra, el diputat Jordi Albert, perquè ha fet referència a l'increment del Fons de garantia juvenil, i evidentment aquest diputat se n'alegra, i se n'alegra profundament, com saben. Però ara només espero que aquest Govern sigui capaç d'executar-los plenament, perquè no seria la primera vegada que tenim un fons de garantia juvenil i hem de tornar-lo a Europa. Com que no seria la primera vegada, espero que no torni a passar. I vull acabar amb l'agraïment al diputat Cano, sobretot a la feina que fan els autònoms cada dia per aixecar la persiana.
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Yolanda López.
Gràcies, vicepresident. Diputats, diputades, conseller, que ha sortit un moment. En Cataluña existen en torno a quinientas mil personas en régimen de autónomos, un sector heterogéneo y muy diverso. Obviamente se hace necesario que desde las administraciones se preste atención a este colectivo, que también ha sufrido grandes estragos en esta pandemia. Coincido con el diputado Cano cuando defiende que a este tipo de empleo hay que protegerlo, dignificarlo y cuidarlo igual que a cualquier otro. Sin embargo, todos sabemos que seguramente la moción quede hoy en papel mojado. Uno, por la generalidad de la moción, y aún más genérica después de las transacciones que ha realizado Ciudadanos con el Govern. Y dos, porque lamentablemente las mediciones electoralistas del Govern afectan negativamente a la agenda social de Cataluña. Muy decepcionante también la intervención del conseller Chakir durante la interpelación a esta moción, en la que nos hizo una exposición descriptiva sobre el sector de los autónomos en Cataluña. Lanzó sus balones fuera, sí, como siempre, con dirección a atacar al Gobierno del Estado, y concretamente al Ministerio de Trabajo, que ya le gustaría al conseller Chakir y a este Govern, ya les gustarían los mismos méritos que tiene el Ministerio de Trabajo y la ministra Yolanda Díaz. Sin embargo, no nos hizo ninguna exposición sobre la hoja de ruta que tiene la conselleria de Treball, ni los plans específicos que tienen planteado realizar. Por tanto, cada uno puede sacar sus propias conclusiones. Claramente, nosotros las interpretamos que no hay ningún plan. A pesar del acierto de haber traído este debate, sí que debo decir que esta es una propuesta muy genérica, que no responde a la diversidad y homogeneidad de este colectivo, el cual requiere profundización y especificación en las respuestas. Coincido con lo que decía el diputado Cano el día de la interpretación de que los ayuntamientos están haciendo más que la propia Generalitat. Nada más hay que poner el caso en el Ayuntamiento de Barcelona: refuerzo del servicio de financiación empresarial de Barcelona Activa, la convocatoria de ayudas a financiar proyectos que impulsen la economía de barrio, subvenciones para el sector de la cultura, ayudas al alquiler de locales comerciales, paquete de medidas para la transformación digital del tejido comercial, un plan de choque para el sector del taxi, entre otras, frente a las medidas del Govern, que gasta más dinero en la campaña en los medios de comunicación que en la propia ayuda que reciben los autónomos de Cataluña. Dicho esto, consideramos importante que el Govern de Catalunya ponga en marcha con carácter urgente un plan de ayudas específicas para aquellos autónomos y autónomas que más han padecido en la crisis de la Covid-19, como los trabajadores ligados al sector de cultura, el espectáculo y feriantes. Obviamente, las administraciones deben ser ejemplo y deben romper con la morosidad, y más aún cuando se habla de pagos a pymes y autónomos. También importante, y así lo venimos defendiendo desde hace tiempo, la necesidad de realizar una transformación integral del funcionamiento del SOC y, ¿por qué no?, que se les pueda dar atención a autónomos desde estas oficinas. Sobre la Inspección de Trabajo, para que se puedan realizar actividades informativas o realizar campañas de erradicación de falso autónomo, se necesita una mayor plantilla de inspección laboral. Cataluña se encuentra muy por debajo de las recomendaciones de la OIT en materia de inspección laboral. Hace falta con urgencia una ampliación drástica de los recursos humanos en la Inspección de Trabajo de Cataluña. Sin eso seguiremos teniendo grandes deficiencias en la materia, y desgraciadamente a quienes perjudica es a los trabajadores y trabajadoras más precarios y a muchos autónomos. El conseller de Treball sabe muy bien que esta lucha no será posible sino aumentamos los recursos humanos en Inspección de Trabajo y que esto suceda también está en sus manos. Próximamente, uno de los grandes avances en la materia se dará gracias a la Ley de riders que está trabajando el Ministerio de Trabajo, que estamos seguros de que acabará con una parte importante del problema de los falsos autónomos. Pero somos conscientes de que hay que hacer mucho más para la erradicación, pero supongo yo que el conseller y este Govern no están esperando a que todo el trabajo lo hagan desde el Gobierno del Estado.
Gràcies, diputada. Per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP, el senyor Vidal Aragonés.
Gràcies, per intervenir des de l'escó. Em venien ganes de donar resposta a alguna de les qüestions que plantejava la portaveu dels comuns, però no ho faré. Per poder intervenir simplement per la moció que avui ens plantegen des del Grup de Ciutadans. Mirin, les anomenen, vostès, «condicions laborals de treball autònom, i els hem de dir que sobre el contingut o sobre la matèria de la mateixa moció, d'això no en tenim. Però no ho volem traslladar com un retret al grup proposant, tot el contrari, no ho tenim perquè no ho podem tenir, perquè en allò que és l'essència regulatòria del règim de l'autònom, doncs, aquest país no té competències. I, per tant, anem, mirem el Codi civil, figura de l'autònom, Codi civil espanyol, no pot ser-ne competent el Codi civil català. Anem a veure a on està la regulació de l'autònom dependent i ens trobem que és competència exclusiva de l'Estat. I anem a veure on es regula l'enquadrament o el règim de seguretat social de l'autònom, i és competència exclusiva de l'Estat. Per tant, no és un tema de fer-li un retret al grup proposant sinó tot el contrari, poder manifestar i visualitzar que el nostre país no té competències per regular allò que acaba determinant el que és la naturalesa de l'autònom i les condicions del treball autònom. Això també ho diem per poder manifestar el nostre posicionament en relació amb la matèria de la moció, que sí que ve a ser mesures pal·liatives, i també ho diem sense cap tipus de retret sinó per la situació que tenim en el treball autònom, per a aquests treballadors i aquestes treballadores. Dels onze punts de la moció, manifestar que votarem a favor de vuit punts, i volíem dedicar el temps de la nostra intervenció a la part final, a explicar els tres que no hi votarem a favor, i el perquè. No votarem a favor del primer punt per una qüestió ben simple, que és que fan una inclusió del que s'anomena l'autònom societari, i per aquest subgrup parlamentari això no es un treball autònom, és un enquadrament de seguretat social, i, per tant, farem abstenció. Tampoc votarem a favor d'anar a regular..., vostès ho manifesten, de fet, en el literal, «una reorientació de tràmits, en el punt 10, perquè vostès parlen d'aquesta reorientació de tràmits, però com nosaltres no tenim clar en quin sentit seria, doncs, farem una abstenció. I votarem exercir en contra del punt específic 6, que és el que fa referència a l'IRPF. I més enllà que sigui competència o no sigui competència, i no ho plantegem respecte al tram autonòmic, que ja ens queda en clar que estan parlant del pla autonòmic, sinó d'altres discussions, nosaltres hem de dir que hi ha menys ingressos, ja pagaran més, i, per tant, no és un tema de que paguin menys sinó de canviar aquells elements que determinen el que paguen, i, per tant, per això hi votarem en contra. Gràcies.
Gràcies, diputat. Té la paraula, també des de l'escó, el diputat senyor Santi Rodríguez, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya.
Gràcies, vicepresident. En aquesta legislatura ha tingut lloc una comissió d'estudi del treball autònom, precisament, i en presentàvem les conclusions davant d'aquest Ple el passat mes de juliol, a finals del passat mes de juliol, conscients, i així ho dèiem en les nostres intervencions, que les circumstàncies havien canviat molt amb relació a quan es van celebrar les sessions de la comissió de treball i de quan es van aprovar aquelles conclusions. Però jo crec que això posa en relleu el fet de que, precisament, l'autònom és una figura que ja teníem en consideració, precisament perquè és un col·lectiu nombrós, és un col·lectiu divers, hi han diferentes tipologies d'autònoms, i és un col·lectiu diguem-ne, feble, majoritàriament feble, no?, i amb una problemàtica específica, i, per tant, per això mereixia l'atenció d'aquest Parlament en aquella comissió d'estudi i també en les conclusions finals. Si abans de la pandèmia ja estàvem parlant de que era un col·lectiu feble que tenia moltes necessitats, amb la pandèmia s'ha posat encara més en evidència aquesta feblesa. Malauradament, molts dels..., bastants dels autònoms que ho eren abans de la pandèmia, ara ja no ho són, perquè no han tingut viabilitat els seus projectes, i no perquè ho hagin fet pas malament sinó perquè s'han trobat en una circumstància sobrevinguda que els ha obligat a abandonar el seu projecte. I això és el que hem d'intentar evitar. Amb els que quedin ara i que continuen en una situació de feblesa, fruit de que no poden desenvolupar la seva tasca o que la poden desenvolupar amb limitacions, que és en la majoria de casos, requereixen tot el nostre suport i requereixen tot l'esforç per part de les administracions i dels governs per tal de que continuïn en el mercat, continuïn vius i puguin continuar els seus projectes. No per una simple voluntat de solidaritat, sinó perquè són part important de la nostra societat i són part important de l'activitat econòmica de la nostra societat. Per això el nostre grup donarà suport a tots els punts d'aquesta moció. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat José María Cano.
Gracias. Bien, en primer lugar, lo que quiero hacer es agradecer las aportaciones que nos ha hecho tanto Junts per Catalunya como el Grup Republicà. Reconozco que siempre es fácil trabajar con el señor Jordi Albert y con el señor Eusebi Campdepadrós. Por lo tanto, les agradezco sus aportaciones. Algunas las hemos aceptado, con otras hemos podido llegar a una transacción y con dos no hemos llegado a un acuerdo, a pesar de intentarlo. En una porque entendemos que es imprescindible fijar un plazo breve para poner en marcha todas estas ayudas, y porque entendemos que no pueden quedar fuera dos colectivos: no pueden quedar fuera los mutualistas y, a pesar de lo que decía el señor Aragonés, los autónomos societarios –muchos de ellos tienen la misma precariedad que un trabajador autónomo, porque sus empresas tampoco son grandes empresas y porque tienen una escasa estructura. Y en otro punto porque entendemos que es necesario que haya una efectiva inyección de liquidez. Y por eso proponemos bajar de los cuarenta y cinco días de periodo medio de pago de la Generalitat a quince días, que sería una verdadera inyección, porque supondría, entiendo yo, prácticamente 800 millones de euros de liquidez que se inyectan en la sociedad, dijéramos, en las empresas. Entendemos que en estos temas toca remar todos juntos y entiendo que lo que permiten sus aportaciones es dar una mayor viabilidad, quiero entender, por lo menos, y agilidad a las propuestas que presentamos. En definitiva, mañana cuando se vote se aprobarán medidas buenas para los trabajadores autónomos y por eso a lo que sí que los animo es a que ejerzan presión desde sus partidos, los que apoyan al Govern, para que estas medidas se pongan cuanto antes en marcha. Algún comentario. No tengo demasiado tiempo, pero al señor del PSC decirle que, claro, aquí la diferencia es que la conciliación familiar ahora está escrita en negro sobre blanco por los grupos que apoyan al Govern. Y además aparece la palabra «inmediata. Por lo tanto, entiendo que el compromiso es que esas ayudas a la conciliación sean inmediatas. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gracias, diputado. Faig avinent que la votació d'aquesta moció es farà... [[El conseller de Treball, Afers Socials i Famílies demana per parlar.]] Té un torn de paraula el conseller.
Res, de forma molt breu, però per respecte al treball de molta gent, perquè coneixem com funciona el sistema, comentar-los que la lluita contra els falsos autònoms és responsabilitat –i la fa molt bé– de la Inspecció de Treball i Seguretat Social, que és responsabilitat de l'Estat, i de la qual nosaltres no nomenem els inspectors. I crec que és necessari per treballar amb rigor quan parlem de temes tan importants. Res més. Gràcies.
Gràcies. Si algú vol intervenir un segon o dos, però en principi... [[José María Cano Navarro demana per parlar.]] Per què em demana la paraula? Per respondre, senyor Cano?
Per respondre.
Deu segons.
No s'obre torn? [[Veus de fons.]]
Obre torn de rèplica, però...
Simplement dir que nosaltres demanem que es realitzi una tasca informativa, i això ho podem fer des d'aquí, i puguem... [[Veus de fons.]] Ah, no? I podem realitzar controls. [[Veus de fons.]] Bé, ens ha dit que aquesta proposta no afecta la inspecció.
No entrem en debat, si us plau. Gràcies. Si algú... [[Pol Gibert Horcas demana per parlar.]] Senyor Gibert, breument.
Gràcies, vicepresident. Només per recordar-li al conseller que en llocs on hi ha menys competència en inspecció, com és, per exemple, Balears, hi han campanyes conjuntes entre l'Administració balear i també l'Estat per poder lluitar contra aquest tipus de coses, amb la qual cosa jo crec no cal escurrir el bulto, com es diu popularment, sinó treballar conjuntament perquè això sigui una realitat i fer-ho decididament, no buscar excuses. Gràcies.
Gràcies. Algú més? [[Pausa.]] Doncs, com he dit abans, els faig avinent que la votació d'aquesta moció es farà demà divendres. I se suspèn la sessió fins demà a les nou.