Es reprèn la sessió. [[Qüestió de confiança del president de la Generalitat (continuació)]] [[204-00001/11]] Molt bon dia. De conformitat amb els acords de la Junta de Portaveus i el que estableix l'article 146 del Reglament del Parlament de Catalunya, el debat es desenvoluparà d'acord amb la seqüència que ha estat lliurada als representants dels grups parlamentaris. Cada grup parlamentari disposarà d'un temps inicial de mitja hora. El president pot fer ús de la paraula tantes vegades com ho demani, sense limitació de temps. Quan el president respongui individualment a un dels diputats que hagi intervingut, aquest tindrà dret a una rèplica d'un temps similar. Si hi hagués resposta a les rèpliques, que també seran sense límit de temps, el grup disposarà de cinc minuts. La votació sobre la qüestió de confiança del president de la Generalitat serà pública per crida, d'acord amb l'article 98 del Reglament del Parlament de Catalunya. Els recordo la delegació de vot que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, va fer la diputada senyora Esther Niubó, del Grup Parlamentari Socialista, en la portaveu del seu grup, senyora Eva Granados. Tal com estableix l'article 150.4 del Reglament, els anuncio que la votació de la qüestió de confiança es farà no abans de dos quarts de sis d'aquesta tarda. En primer lloc, té la paraula la senyora Inés Arrimadas, presidenta del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Autoritats que ens acompanyen, diputats i diputades, senyors consellers, conselleres, president, només fa un any de les darreres eleccions del 27 de setembre, sembla que va ser ahir però ja ha passat un any, i, després de molts mesos de converses, després d'aquestes eleccions, vostès van fer un acord d'estabilitat, un acord parlamentari –no sé ben bé com se n'ha de dir– amb els senyors de la CUP, i a més a més van donar moltes lliçons de com es fa un acord, de com es dóna estabilitat a una part..., a una comunitat autònoma, mentre a la resta d'Espanya, doncs, no es tenia aquesta estabilitat. Però només van passar cinc mesos, cinc mesos des que vostès van fer aquest acord i van donar tantes lliçons d'estabilitat, perquè vostè plantegés fer una cosa que no s'havia fet mai a la democràcia a Catalunya, que és una qüestió de confiança. La veritat és que ahir, que parlàvem d'excepcionalitats..., és veritat que vostè té moltes excepcionalitats com a president. És a dir, no es va presentar com a candidat, va ser triat després d'uns mesos de negociació; és el president que més temps ha trigat a tenir la confiança, i és el president que més ràpidament ha perdut aquesta confiança d'aquesta cambra, només cinc mesos després. A més a més, ahir vostè, quan va voler renovar aquesta confiança parlamentària, només es va dirigir a un grup, als senyors de la CUP. I jo crec que és normal, perquè quan un president de la Generalitat només té un projecte, que és declarar la independència, i a més a més ho vol fer saltant-se la legalitat democràtica i sense respectar els tribunals, i a més a més ho fa dient que no hi ha cap alternativa més, és normal que els únics socis que triï, que tingui, siguin els senyors de la CUP, que són una força legítima, òbviament, però que és una força antisistema, anticapitalista, anti Unió Europea, antieuro. I a nosaltres no ens alegra aquesta situació. No sé si algú gaudeix que vostè hagi de fer una qüestió de confiança cinc mesos després i que no tingui més alternatives, etcètera, però a nosaltres no ens agrada. I no només des del punt de vista personal, que ja sap que li desitjo el millor, com a tothom, en el pla personal, sinó perquè això, objectivament, no és bo per a Catalunya. Aquesta situació d'inestabilitat, aquesta situació d'un govern afeblit que ha de renovar la confiança cada cinc mesos, aquesta situació d'un govern que no té cap alternativa més que declarar la independència i que no té cap soci més que els senyors de la CUP, objectivament no és una situació bona per a Catalunya. Però vostès són els únics responsables d'aquesta situació. I jo..., m'ho permetrà, però, com es diu en castellà: «¿Quién ha visto a Convergencia y quién la ve ahora? Convergencia –Convergencia–, que había gobernado Cataluña durante décadas; Convergencia, que era ese partido que aglutinaba a una mayoría social desde la centralidad y la transversalidad; Convergencia, que está hoy renunciando a su programa, renunciando a sus principios, apostando por la independencia, cuando la había combatido política y verbalmente... [[Remor de veus.]] Están..., no sé si están...
Si us plau...
...nerviosos o... Les quedan veintiséis minutos de escucharme. Lo digo porque... [[Rialles.]] Vayan cogiendo fuerzas, ¿eh? [[Aplaudiments.]] ¡Y gobernando Convergencia con Esquerra y con la CUP! ¿Quién les ha visto, señor Puigdemont, y quién les ve ahora? Pero ayer usted no dijo ninguna novedad; no dijo ninguna novedad, no dijo nada nuevo. Usted ha hecho perder tres meses más a los catalanes. Porque la gran pregunta es: ¿y por qué la cuestión de confianza no la planteó usted directamente en junio, si usted no ha hecho ningún cambio, si usted no ha hecho ninguna corrección en su planteamiento? ¿Por qué van dándose prórrogas ustedes mismos? ¿Por qué van alargando la agonía? Los ciudadanos saben, no solo los de Cataluña, sino los del resto de España, que seguirán el debate, saben que no ha cambiado nada. No ha cambiado nada pero, a pesar de todo esto, lo que usted sigue diciendo sigue siendo igual de grave que lo que decía hace seis, hace siete y hace un año. Porque un político en el siglo XXI que tenga como apuesta saltarse las leyes y declarar la independencia, eso tiene gravedad suficiente como para que, aunque no sea nuevo, a nosotros nos siga sorprendiendo. Y yo le digo una cosa: usted podrá decir lo que quiera, usted podrá hacer muchas cuestiones de confianza, usted podrá alargar la agonía lo que quiera, pero ni ahora ni nunca usted va a tener la autoridad ni política, ni legal, ni social de sacar a los catalanes de España y del resto de Europa, y por eso no lo va a conseguir por mucho que alarguen la agonía y por mucho que lo repitan muchas veces. Y por suerte –por suerte– no estamos en cualquier lugar del mundo, por suerte no estamos viviendo en cualquier siglo de la historia. Por suerte estamos viviendo en la Unión Europea en el siglo XXI y hay controles democráticos para que políticos como usted no se piensen que pueden hacer lo que quieran y pueden estar por encima de las leyes democráticas, de los tribunales y de estas cosas que afectan a la gente de la calle. Como le decía, usted no ha planteado nada nuevo. Usted no vino aquí a hacer autocrítica, a reconocer que se habían equivocado en algunas cosas, a decir: «Nosotros con nuestras competencias nos hemos equivocado en esto, en esto, en esto. Usted no vino aquí a hacer ninguna propuesta de negociación con el Gobierno de España para mejorar España, para reformarla, para cambiar la Constitución, para cambiar las leyes que no son buenas. No hizo absolutamente –absolutamente– nada. Usted no vino aquí a decir que con sus votos en el Congreso, aunque estén en el Grupo Mixto, van a intentar que haya un gobierno de España para que se comprometa a hacer una hoja de reformas para Cataluña y para los ciudadanos de Cataluña. Usted no dijo nada de esto, porque esto sí que habría sido una auténtica novedad. No, ustedes lo único que vinieron a decirnos otra vez es ¡que vuelven al referéndum! ¡Ya está aquí otra vez! ¡Usted vuelve al referéndum! Los mismos que habían dicho que ya era una pantalla pasada vuelven a la casilla de salida. Ustedes decían que eso ya estaba superado, que eso ya lo habían hecho. Y la verdad es que tengo múltiples declaraciones. De la señora Forcadell: «El 27 de septiembre fue el referéndum definitivo. El señor Rull: «El 27 de septiembre es el referéndum que no nos dejaron hacer. Usted mismo, también, en el Parlament. O declaraciones del señor Mas en octubre del 2015, que esta es especialmente interesante, ¿no?; dice: «Si llega una oferta de referéndum por parte del Gobierno de España, llegará tarde. Porque es que, mire, nosotros, el referéndum, ya lo hemos hecho. Eso es en octubre del 2015. Hace apenas un año. Y además ustedes no solo ridiculizaban con estas declaraciones a la gente que sigue planteando un referéndum acordado con España, sino que ustedes habían dicho que ya esto, ya se había hecho, y que además es lo que les justificaba a gastarse el dinero de los catalanes y a aprobar leyes de desconexión. O sea, ustedes no solo decían que lo habían hecho, sino que además decían que ya estaba ahí y ridiculizaban a la gente que lo seguía proponiendo. Hay declaraciones muy interesantes de consellers suyos, ¿no?, que dicen en octubre del 2015: «Para distraer la atención, algunos han recuperado soluciones imposibles, como el referéndum acordado. O usted mismo, hace solo tres meses, en junio del 2016, decía: «La opción de que el Gobierno español pueda convocar o acordar un referéndum es una opción de estas que sí que vagan por el espacio sideral por los tiempos de los tiempos. De manera que, cuanto más rápido vayamos, mejor. Y esto no es un simple cambio de opinión. Porque yo creo que en política hay que tener la capacidad de saber rectificar y saber cambiar de opinión, siempre que sea bueno para los ciudadanos, y poder ceder en una negociación. Pero es que esto no es un cambio de opinión, es que usted ayer no nos dijo que se habían equivocado en decir que habían hecho un referéndum y lo habían ganado. Usted lo planteó como si nosotros no tuviéramos memoria, como si tuviéramos amnesia de lo que han dicho aquí; no lo reconoció para nada. Y además es que es algo que vuelve otra vez al principio, es algo que vuelve otra vez atrás. Es algo que nunca llega, el referéndum es eso que ustedes sacan del cajón, lo vuelven a meter, lo vuelven a sacar, y parece la historia interminable, ¿no? Yo creo que más que un referéndum se podría llamar un «neveréndum, porque realmente no va a ser la solución de nada. [[Aplaudiments.]] No solo ustedes dijeron que lo habían hecho y que lo habían ganado. No solo ustedes han ridiculizado a aquellas personas que siguen apostando por el referéndum. Es que lo que usted dijo ayer, señor Puigdemont, de volver al referéndum, desacredita todo lo que han estado haciendo estos meses. O sea, sin reconocer que no hicieron ese referéndum y no se ganó, ¿qué han estado ustedes haciendo durante todos estos meses, gastándose los millones de euros de los catalanes en estructuras de estado? ¿Pero no habíamos quedado que tenían un mandato democrático? Lo hemos escuchado todos mil veces: «Tenemos el mandato democrático de las urnas de hacer lo que estamos haciendo, tenemos que declarar la independencia y necesitamos estructuras de estado. El referéndum ya lo hicimos. Y ahora resulta que ustedes vuelven a reconocer que no, que no lo habían hecho; que no lo habían hecho y, por supuesto, que no lo habían ganado, obviamente. És un mandat democràtic que muta, como los acuerdos de la CUP, va mutando a lo largo del tiempo en función de lo que a ustedes les interese. Y, la verdad, yo creo que ha habido también muchísimos cambios en este mandato democrático tan inamovible, que se supone que había salido de las urnas, ¿no? Ustedes habían dicho que el referéndum lo hicieron el 9-N. Después dijeron que necesitaban el 27 de septiembre, porque era la manera de hacer un referéndum a través de las elecciones. Después se dijo que tenían que hacer ustedes un referéndum, pero no sobre la independencia, sino sobre la constitución catalana. Y además el señor Junqueras reconoció públicamente que, hombre, que esa era la mejor manera, porque sabían –esto es textual– que mucha gente que votaría que no a la independencia votaría que sí a una constitución catalana que aumentara derechos, y así ya tenían el referéndum hecho. No, no, sin pudor; sin pudor, lo reconocen así, tranquilamente, ¿no? Y después el señor Junqueras también dijo que a lo mejor lo que tenían que hacer era un referéndum sobre las leyes de desconexión; de eso hace apenas unos días, ¿no?, según algunos medios de comunicación de reconocido prestigio. Pero no, de nuevo volvemos atrás, volvemos a la casilla de salida, volvemos a hablar del referéndum. Señor Puigdemont, esto es una enorme tomadura de pelo para la gente que confía en usted, para la gente que quiere la independencia de Cataluña, para la gente que sale el Once de Septiembre a pedir la independencia, esto es una tomadura de pelo. Para la mayoría social de los catalanes, por supuesto, que querrían que ustedes estuvieran trabajando en problemas sociales y en otra serie de prioridades; pero, para la gente de buena fe que quiere la independencia de Cataluña, esto es una tomadura de pelo. Y es un tiempo que no nos podemos permitir más perder. Porque ustedes, es curioso, piden un referéndum; como no lo pueden hacer dicen que se inventan uno; dicen que lo ganan, se comportan durante muchos meses como si lo hubieran ganado, gastándose los millones de euros de los catalanes; luego, de repente, vuelven a pedir un referéndum y ya están diciendo que si no se lo dan vuelven a hacer ustedes uno. Pero ¡si es que la rueda del hámster! [[Aplaudiments.]] Como ya le hemos dicho muchas veces desde la oposición, ustedes están en una bicicleta estática, están pedaleando, pero no se mueven. Y consumen esfuerzos, porque no se dedican a otra cosa. Energía, queman; tiempo, desde luego, gastan, y energía, electricidad, consumen también, porque son los recursos de los catalanes. Pero eso no es avanzar –eso no es avanzar–, señor Puigdemont. Eso es, como decía el señor Mas en el año dos mil..., hace pocos años, realmente: «No podemos llevar Cataluña a un proyecto que genere una frustración colectiva. Y estoy absolutamente de acuerdo con lo que decía el señor Mas hace apenas unos años. Porque además ya hemos visto recientemente otros proyectos para sacar a los ciudadanos de Europa, lo acabamos de ver con el Brexit. Cataluña no necesita otro Brexit, señor Puigdemont. No es nuestro modelo. Usted habla del Brexit, habla de Kosovo, como si fueran ejemplos a seguir. Para nosotros no son ejemplo de nada. Porque, ¿usted va a reconocer a los catalanes que la independencia de Cataluña supone la salida de la Unión Europea? ¿Sí o no? ¿Usted va a hacer como los separatistas ingleses, que se pasaron meses paseando un autobús diciendo que saliendo de la Unión Europea iban a tener 350 millones de libras más a la semana, y al día siguiente –no, no esperan un año, no, al día siguiente–, en la televisión, tuvieron que reconocer que era mentira, que era marketing, que eso no se podía garantizar? ¿Ustedes van a hacer lo mismo que los separatistas ingleses? Yo creo que no es lo que necesita el país, sinceramente. Y además, es que creo que ustedes en esa bicicleta estática viven muy bien, porque hay mucha gente viviendo del procés en Cataluña desde hace muchísimo tiempo, pero mucha, mucha. Y yo creo que a ustedes ya les va bien que esto no..., no avancen, ¿no? Pero yo les pediría solo una cosa, y es que bajen de la bicicleta estática y paseen por la calle de la realidad de Cataluña. Por la calle, en la que sí que se avanza, caminando, a pie, en bicicleta, como quieran. En Cataluña, el 60 por ciento de los pensionistas no llegan a final de mes, tienen problemas para llegar a final de mes –el 60 por ciento de los pensionistas. Y usted está diciendo que hay que abrir embajadas en..., no sé dónde ahora ha abierto el señor Romeva, que no le va a recibir nadie, pero no hace falta, da igual, tenemos una nueva embajada allí. Hay cuatro años de lista de espera para que en algunas zonas de Cataluña los catalanes puedan meter a sus padres en una residencia pública. Cuatro años. Y ustedes están aquí con su prioridad. Cuando van a Madrid no piden mejoras en este sentido, no. Piden un referéndum. [[Veus de fons.]] No, no, no..., no. Y ahora le voy a explicar también por qué. Ahora, eso sí –eso sí–, en Cataluña es donde más altos cargos hay y donde más cobran. [[Remor de veus.]] Sí, sí, sí. [[Alguns aplaudiments.]] Sí, sí, sí.
Si us plau...
Y no es solo donde más altos cargos hay y donde más cobran, sino que han aumentado los altos cargos desde que ustedes están en el Gobierno –desde que ustedes están en el Gobierno–, porque, claro, es que el procés necesita muchos altos cargos y muy bien pagados, para mantener..., para seguir en esta bicicleta estática. Donde los medios de comunicación públicos son más caros de cualquiera otra comunidad autónoma de España. Eso sí. Pero somos los segundos por la cola en gasto sanitario en porcentaje del PIB. Esas son las prioridades del Gobierno de la Generalitat, que dice que no puede atender mejor a las necesidades sociales. Y somos la comunidad autónoma más endeudada. Los catalanes somos los ciudadanos españoles más endeudados de España. ¿Y eso también es culpa del Gobierno de España? [[Veus de fons.]] ¿Ah, sí? Pues el señor Mas no decía eso cuando lideraba la oposición, cuando le decía al tripartit que estiraban más el brazo que la manga. No decía: «Ustedes están endeudando la Generalitat, pero la veritat es que no pueden hacer otra cosa, porque como la culpa es del Gobierno de España... Yo, eso, nunca escuché al señor Mas decirlo en estos sillones, en estos escaños. No, no, le echaba la culpa al Gobierno de la Generalitat y decía que gestionaban mal, porque era verdad. Ahora ustedes han batido el récord y han más que duplicado la deuda de la Generalitat. Y esta es la realidad de Cataluña, señor Puigdemont. La realidad de Cataluña, le guste o no, es esta. Ustedes no pueden pagar ni a las farmacias y están hablando de que van a crear un nuevo estado. Si no pueden mantener los servicios de una comunidad autónoma, ¿cómo van a crear un nuevo estado independiente? Si no tienen dinero, si la Generalitat está desgraciadamente quebrada. Y eso les pasa a ustedes, y no les pasa a otras comunidades autónomas que tienen el mismo sistema de financiación que tenemos nosotros, que tienen incluso más del déficit fiscal que ustedes siempre dicen que tenemos. Eso es una realidad de la mala gestión de la Generalitat, que ustedes quieren tapar todo con la «estelada, pero que está ahí, que un día, cuando se bajen de esa bicicleta estática, que no va a ser eterna, lo van a tener que mirar, y van a tener que enfrentarse con la realidad. Pero si se bajan de esa bicicleta también van a ver una cosa, y es que las mayorías políticas en toda España han cambiado. Ya no hay una mayoría absoluta del Partido Popular. Ya no hay una mayoría absoluta de ningún viejo partido. [[Remor de veus.]] No, no, ya no las hay. Y ustedes quieren que los catalanes dejemos pasar una oportunidad, una oportunidad histórica de poder tener un nuevo gobierno de España que no siga aplicando las mismas políticas de siempre. Pero, claro, para ustedes no hay alternativa, no hay más alternativa que la independencia. Y le digo, señor Puigdemont: usted dice que es que no hay ninguna alternativa. Cuando pase el tiempo, cuando lleguemos al año que viene, y cuando se vea que usted la independencia no la va a declarar, y que vamos a seguir igual, usted no podrá liderar ninguna alternativa, porque usted ha negado que haya alternativas. Usted ha negado que haya otra salida para Cataluña que seguir en este conflicto y declarar la independencia y salir de España y de la Unión Europea. Usted ha negado que haya alternativas, por tanto, usted no va a poder liderar ninguna, cuando pase el tiempo y se vea la realidad. Yo creo que hay que aprovechar el cambio político que se ha producido en España, y nosotros queremos aprovecharlo. Y es verdad que en estas últimas horas, la verdad es que la situación de los viejos partidos, algunos en concreto, pensando más en sus sillas que en tener un nuevo gobierno en España, la verdad es que es vergonzoso, sinceramente. [[Remor de veus.]]
Si us plau.
Les quedan doce minutos, como mínimo, de seguir escuchándome; aguanten, aguanten que de verdad que lo van a poder soportar. [[Aplaudiments.]] Yo sé que para ustedes es más fácil cuando salga el Partido Socialista, cuando salga la CUP, cuando salga Catalunya Sí que es Pot, o incluso el PP, que le podrán decir lo de la corrupción y los recortes y Rajoy. Yo sé que el discurso más incómodo es el nuestro [[remor de veus]] , pero simplemente les pido que escuchen; que escuchen, sí, sí.
Si us plau...
En España hay que aprovechar el cambio de mayorías, pero ustedes no quieren aprovechar el cambio de mayorías, porque ustedes no tienen ningún tipo de intención de que se reforme España, porque ¿qué harían ustedes, en una España reformada? ¿Dónde quedaría su discurso, en una España que funcionara bien? No tendría ningún tipo de recorrido. Y por eso nosotros, en el Congreso de los Diputados, con treinta y dos diputados, mientras ustedes están en el Grupo Mixto, pedimos reformas al Gobierno de España. Y hemos sido capaces de hacerlo con el Partido Socialista y con el Partido Popular. ¿Y saben lo que hemos exigido a estos viejos partidos, si quieren el apoyo de Ciudadanos? Muchas cosas que son reivindicaciones históricas de los catalanes, muchas cosas que ustedes se han negado a pedir ya, porque han dicho que ya eso, ya, es una pantalla pasada; lo del referéndum, no; pero lo de pedir un nuevo sistema de financiación, parece que eso es imposible, ¿no? Pues nosotros hemos concedido un acuerdo de investidura a cambio, no de un referéndum, como hacen ustedes, no, no, a cambio de mejoras para los catalanes. Y un nuevo sistemas de financiación, por ejemplo, que dé más recursos para la sanidad y la educación; infraestructuras básicas, que es una vergüenza que no estén hechas, como el Corredor Mediterráneo, porque nosotros sí que queremos conectar mejor Cataluña con el resto de España y con el resto de Europa, no como ustedes, que la quieren desconectar. ¿Saben lo que hemos pedido? Mejoras para los autónomos. Cataluña es la comunidad autónoma con más autónomos de España; y si los autónomos pagan menos, tienen más protección social y sufren menos burocracia, eso es bueno también para los autónomos catalanes. Pero ustedes no van allí a defender a los autónomos, van a defender el referéndum. ¿Saben otras cosas que también hemos conseguido? Que se cambie el modelo laboral de España, que es un auténtico fracaso en el ustedes han participado, porque han votado siempre a favor. Para que haya contratos dignos, para que a igualdad de trabajo e igualdad de condiciones pueda haber una igualdad de derechos. Y eso está en un acuerdo, no porque el PP lo quiera incorporar –porque él sigue defendiendo su reforma laboral–, no solo porque el Partido Socialista quiera hacerlo –porque él defiende la suya, volver a Zapatero–, sino porque se han visto obligados a hacerlo. ¿Saben otra cosa que también hemos incorporado en estos acuerdos, señor Puigdemont, que usted no ha ido a pedir a Madrid?: que las mujeres tengan más semanas de permiso de maternidad, que es una auténtica vergüenza, que estamos en la cola de Europa, que hay muchas mujeres..., que ayer salía una noticia que el 40 por ciento de las mujeres que se quedan embarazadas tienen miedo de perder su trabajo. Nosotros hemos pedido, y ha habido un compromiso –no les quedaba otra– del PP y del Partido Socialista de aumentar el número de semanas de maternidad e igualar el permiso con el de paternidad. Ustedes, esto, no lo han pedido. ¿Sabe otra cosa que hemos pedido, por ejemplo? Eliminar aforamientos; pero, claro, cómo van ustedes a querer eliminar aforamientos, si aquí han votado en contra de eliminarlos, si ustedes tienen aforados; los han tenido muchas veces. Hemos pedido también revertir la amnistía fiscal, esa amnistía vergonzante que hace que los defraudadores no paguen y que las familias medias se inflen a impuestos. Pero, claro, ¿cómo van ustedes a querer que se revierta una amnistía fiscal del Partido Popular que ustedes votaron a favor? Ustedes han votado a favor de la amnistía fiscal en el Congreso de los Diputados, sin necesidad, además, porque el Partido Popular tenía mayoría absoluta. O, por ejemplo, hemos pedido un apoyo para las familias que no llegan a final de mes, complemento salarial, como tienen en Reino Unido o en Suecia. Pero ustedes no han ido a pedir allí nada de todo esto. Ustedes no han dicho que sus votos en el Congreso sirvan para que el nuevo Gobierno de España se comprometa a hacer todo esto –no, no–, porque ustedes ya viven muy bien en el bloqueo. Ustedes no quieren que haya un nuevo gobierno de España, porque si España va mejor, a ustedes les va peor. Y nosotros creemos que no se pueden bloquear los cambios. Y más le digo: usted habla de que no hay alternativas, pero yo creo que sí que hay alternativas en el conjunto de España, como les hemos dicho, y también en Cataluña; porque yo no sé si algún otro grupo de la oposición le va a comprar el discurso, pero nosotros no. La culpa de todo lo que pasa en Cataluña no es del Gobierno de España. Ha cometido muchos errores, se han equivocado mucho, muchísimo, y somos los primeros en criticarlos y los primeros en exigirles cambios en los acuerdos de gobernabilidad. Pero la culpa de todo lo que pasa en Cataluña no es del Gobierno de España. Ustedes también tendrán que hacer algo de autocrítica. Y además, estamos tan convencidos de que en el Parlament de Catalunya y en el Gobierno de la Generalitat se pueden hacer las cosas de otra manera, que somos el grupo parlamentario que más propuestas hemos presentado en el Parlament: once proposiciones de ley –once–, más del doble, en seis meses prácticamente de legislatura, nueve contando el verano y las cuestiones de confianza, etcétera; más del doble de las que presentaron los supuestos líderes de la oposición de Esquerra Republicana de Cataluña en toda la legislatura pasada. Yo sé que eso de líder de la oposición lo tenían más bien como cargo y no como realidad. Pero nosotros hemos presentado propuestas para hablar, por ejemplo, de libros de texto. Señor Puigdemont, ¿por qué los niños catalanes tienen que ser unos niños que no pueden tener los libros gratuitos en las escuelas, como tienen en otras comunidades autónomas? ¿Por qué los niños catalanes, en función de en qué escuela se eduquen, pública, en Cataluña tienen los libros gratuitos o no los tienen? Porque en Cataluña hay escuelas que tienen libros gratuitos pero no es porque la Generalitat lo haya facilitado, sino porque los padres y las madres se han organizado para hacer un banco público de libros porque saben que es una buena alternativa, porque saben que lo es. ¿Por qué, en función de en qué escuela pública estudien los catalanes pueden tener libros gratuitos o no, señor Puigdemont? Hemos presentado una ley, una proposición de ley, para mejorar las listas de espera en sanidad, las listas de espera para acceder a una residencia pública. No solo hablamos de aumento de recursos, sino también de cómo se utilizan esos recursos. ¿Por qué no podemos trabajar para reducir las listas de espera, señor Puigdemont? Hemos presentado una ley también –no las voy a decir todas, porque serían muchas– para fomentar la natalidad y para ayudar a las familias catalanas a tener hijos. ¿Quién va a pagar las pensiones, si no ayudamos a las familias a tener más hijos? Ustedes de esto no quieren ni hablar. Incluso..., leyes que no suponen ni siquiera un coste, no cuestan ni un solo euro. Por ejemplo, mejorar los protocolos para evitar abusos a menores en las escuelas. O, por ejemplo, hacer un debate sobre la racionalización de deberes en las escuelas como piden muchísimos padres y como aseguran muchos pedagogos que sería mejor para la igualdad de oportunidades. Pero, ¿sabe usted lo que han hecho, desde el Parlament y desde el Gobierno, ante todas estas proposiciones de ley de Ciudadanos? Presentar una enmienda a la totalidad para que ni siquiera se pueda debatir en el Parlament. Ustedes no quieren que se debata de nada que no sea la independencia. Y yo le digo, señor Puigdemont, cuando nosotros en el Parlamento queremos que los niños tengan libros gratuitos, estamos pensando en los niños de las familias que salieron el 11 de setiembre a la manifestación y en los que no salieron. Cuando nosotros hablamos de lista de espera, estamos hablando tanto de la gente que salió a la manifestación y quiere la independencia, como la que se quedó en su casa sabiendo que estamos mejor dentro de España y de Europa. Cuando nosotros, en Madrid, mientras ustedes piden un referéndum, nosotros pedimos mejoras para los autónomos y más semanas de maternidad y de paternidad, nosotros estamos pensando en los que les votan a ustedes y los que nos votan a nosotros. Y creo que eso es lo que debería hacer un presidente de la Generalitat. Porque está claro que hoy, seguramente, usted saldrá adelante con esta cuestión de confianza; seguramente, sus socios, sus únicos socios, los únicos a los que se puede dirigir, los únicos a los que, usted, ayer, de hecho, se dirigió, probablemente le darán su apoyo. Pero cuando aquí se gane esa cuestión de confianza, señor Puigdemont, cuando los votos, en escaños, de Junts pel Sí y la CUP sumen más que los de la oposición, tienen que recordar que, en la oposición, representamos a más catalanes de los que ustedes representan entre Junts pel Sí y la CUP. Y nosotros lo que queremos es volver a unir a los catalanes –volver a unir a los catalanes– porque estamos convencidos de que hablando de eliminar aforamientos –esos que a ustedes les gustan tanto–, de eliminar la amnistía fiscal –esa que ustedes votaron a favor–, de mejorar la reforma laboral –esa que ustedes votaron con muchísimo ímpetu, allí, en el Congreso–, cuando hablamos de todo eso, estamos hablando de todos los catalanes, señor Puigdemont, de todos, tengan la bandera que tengan en su casa, tengan la bandera que tengan en el corazón; de todos los catalanes. Y a usted le voy a decir una cosa: no solo está pensando en los independentistas, es que no está pensando en ninguno. Porque a la gente de buena fe que quiere la independencia, cuando le vean bajar de la bicicleta estática, también le va a frustrar sus expectativas legítimas. Yo creo que seguimos perdiendo el tiempo, señor Puigdemont, pero estoy convencida de que, al final, tendremos un gobierno en Cataluña. Tendremos un gobierno en Cataluña que vuelva a pensar en todos los catalanes, tendremos un gobierno en Cataluña limpio, que no intente tapar con la «estelada que el partido del Gobierno tiene quince sedes embargadas por corrupción política –quince–; no una, ni dos, ni tres, no, sino quince. Estoy convencida de que tendremos un gobierno de Cataluña con un proyecto realizable, sensato e inclusivo. Y usted sabe que nosotros nunca le hemos pedido imposibles, usted sabe que nosotros somos conscientes de que las cuentas hay que cuadrarlas y que los gobiernos, sobre todo en épocas de crisis, no pueden llegar a todo. Usted sabe que nosotros, en eso, somos conscientes. Pero lo que no podemos apoyar es un proyecto que no es bueno para los catalanes, que nos saca de España y de Europa, y que encima ustedes saben que no se va a realizar. Nosotros vamos a tener un gobierno de Cataluña, sin duda; un gobierno que se dedique a tender puentes y no a romperlos, que es lo que hacen ustedes. Vamos a tener un nuevo gobierno, sin duda, que yo creo que va a ser decisivo ante el Gobierno de España. Un nuevo gobierno que tenga capacidad de conseguir cosas en Madrid, un nuevo gobierno de Cataluña que luche por los catalanes aquí y allí, y no pida un referéndum –no, no–, pida mejoras para los autónomos, para las familias, para las mujeres, para las personas que están en situación de dependencia, etcétera. Estoy convencida de que lo vamos a volver a tener. Estoy convencida de que vamos a tener un gobierno de la Generalitat que esté a la altura de la tierra en la que vivimos. Y yo se lo digo: yo he tenido la suerte de ver a Cataluña desde fuera y desde dentro. Yo, cuando era pequeña, veía Cataluña desde fuera, desde Andalucía, y le garantizo que era auténtica admiración lo que sentíamos en el resto de España –admiración. Y ahora la veo desde dentro, como catalana, y yo lo que quiero es que volvamos a recuperar esa admiración que Cataluña siempre ha tenido y que incluso los gobernantes de Cataluña siempre han vuelto a tener. Ahora, cuando se mira a Cataluña, no se mira con admiración; se mira con preocupación; incluso sus socios en el País Vasco, como Urkullu, solo tiene que repasar las declaraciones que ha hecho en esta campaña para que no le vayan a unir con ustedes. Nosotros creemos que vamos a volver a tener un gobierno que tenga la confianza de la mayoría de los catalanes y no solo de la mayoría de escaños. Lo tendremos, sin duda, señor Puigdemont. La pregunta es: ¿cuánto tiempo, cuánto dinero y cuántas oportunidades nos van a hacer ustedes perder por el camino? Muchas gracias. [[Forts aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Arrimadas. Per a respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Bé. Bon dia, senyores i senyors diputats, senyors..., i vicepresident, consellers... Senyora Arrimadas, deixi'm, d'entrada, que li agraeixi el to en què vostè s'ha adreçat. Sé que ens separen moltes coses –moltíssimes–, però, atesa la transcendència de la qüestió que ens ocupa avui aquí, jo li vull agrair el to en què vostè ha expressat profundes discrepàncies, algunes que jo intentaré rebatre-les i, fins i tot, desacreditar-les, però també amb el mateix bon to que vostè ha adreçat, que crec que és un bon començament per encarar els reptes que té al davant aquest país. Vostè em retreia que, cinc mesos després d'haver adquirit la condició de president, jo em sotmetés a una qüestió..., anunciés el sotmetiment a una qüestió de confiança i que havíem perdut l'estabilitat, i que aquest era un projecte, venia a dir, que no s'aguantava. I, a més a més, retreia que havíem fet..., que havíem donat alguna lliçó, en aquest sentit, a l'Estat espanyol. Lamento confirmar-li-ho, i lamento també que els temps m'ho confirmin: vuit mesos o gairebé nou mesos després a Espanya hi ha el mateix Govern en funcions que hi havia. En «refuncions, de fet, perquè és la segona vegada que està en funcions. Per tant, cregui'm que, amb tots els, diguem-ne, problemes que puguin haver-hi a la política catalana, hi ha una distància, en aquest cas, sideral de la situació de la política espanyola, en què no és que només no hi hagi estabilitat d'un govern en un parlament, sinó que hi manca el més absolut i fonamental control democràtic d'aquest Parlament en el Govern. Em pot dir quantes vegades el Govern espanyol, en aquests nou mesos, s'haurà sotmès a una sessió de control? Zero. Per tant, això marca un capteniment completament diferent entre una situació i l'altra. I sí, crec que podem donar alguna lliçó en aquest sentit: la lliçó que gent molt distant, molt confrontada, fins i tot amb models socials completament oposats, som capaços d'arribar a acords per al país. Gent que té una distància ideològica molt més gran de la que separa, per exemple, el Partit Socialista del Partit Popular, i que, a hores d'ara, són incapaços d'arribar a un acord, diguem-ne, pel bé de l'Estat espanyol. Això és una lliçó. I, cregui'm, me'n sento orgullós, de poder ser president d'un país que és capaç d'arribar a consensos, que és capaç d'arribar amb totes les dificultats i discrepàncies a acords, perquè no perd de vista una cosa que crec que vostè ha perdut de vista en algun moment de la seva intervenció, quan parlava dels controls democràtics –no sé si ho deia com una amenaça o què– dient que hi ha uns controls democràtics previstos per a situacions com la que jo ahir vaig exposar. El millor control democràtic són els ciutadans –no em refereixo al seu grup parlamentari, eh?, no al seu partit polític–, els ciutadans i ciutadanes de Catalunya. [[Veus de fons.]] També. Vostès en formen part, i, per tant, també, eh? Però el millor control democràtic, la prova del cotó democràtica, allò que pot controlar bé els governs i que els pot legitimar per governar o treure'ls la legitimitat, el millor control democràtic –i no hi ha hagut cap altra sistema que ho haig superat–, se'n diuen «els ciutadans, el seu vot. Jo li demanaria..., o li preguntaria si està d'acord que aquest és el millor control democràtic, si està d'acord amb això, perquè, si està d'acord amb això, haurem avançat algun altre graó, i potser..., en fi, allò que vostè ha explicat més d'una vegada en aquest Ple –i avui li ho he vist amb un èmfasi especial–, aquesta idea, que tinc la sensació que es converteix en una mena de portaveu dels independentistes de bona fe, potser pensaré que fins i tot és veritat; que, fins i tot, li preocupa que aquests dos milions de catalans que..., en fi, han dit coses tan greus com les que diu aquest president, mereixen ser defensades també per vostès, cosa que m'alegraria moltíssim. Ha reiterat diverses vegades que jo no he fet cap proposta a l'Estat espanyol. Jo crec que s'equivoca. No he fet la proposta que vostè volia escoltar, però hi ha una diferència: no totes les propostes bones són les que vostès volen escoltar. Hi ha altres propostes. I jo he fet una proposta, no al senyor Rajoy –i crec haver-ho dit explícitament–, perquè efectivament el senyor Rajoy està bunqueritzat en el seu «no; no només «no al referèndum, «no a un seguit de qüestions que li explicaré i que tenen a veure amb per què la seva proposta d'acord per a la transformació no és possible amb el Partit Popular, i menys si vostè pensa que en això Catalunya pot sortir beneficiada. Jo he fet una proposta al sistema polític espanyol en el seu conjunt, perquè hi ha possibilitat, hi ha una opció real, no només aritmètica, sinó que hi ha sectors polítics a Espanya que estan d'acord que es pugui permetre als catalans de votar. Ho vam dir abans de les eleccions, durant les eleccions i després de les eleccions. I, si ho mira, en les resolucions aprovades per aquest Parlament continua vigent la proposta d'un referèndum acordat; no ha caducat mai –no ha caducat mai. Una altra cosa és que pensem que aquesta proposta la pactarem amb el Govern del senyor Rajoy, o del senyor Rajoy amb el senyor Rivera. Això és una altra qüestió. Però que aquesta és una proposta en què hi ha marge –i avui se demostra més que mai– de possibilitat..., això no ho pot negar ningú. Sap per què es demostra? Perquè han passat dues eleccions, continua no havent-hi un govern, continua no havent-hi un projecte d'estat, i, probablement, pot haver-hi terceres eleccions o un govern que en aquest cas serà un govern molt «frontista, en contra de les reivindicacions de la majoria dels catalans. Jo no li respondré, per tant, si és una presa de pèl o no als independentistes de bona fe, ho jutjaran ells; però el que sí que li respondré és que allò que estem anunciant aquí, allò que fem com a Govern, del qual ahir vaig fer un tast i la setmana que ve ho direm amb més detall, és exactament allò que aquesta gent ha votat. La pitjor presa de pèl és no complir els programes electorals, la pitjor presa de pèl és dir-los, als ciutadans, que un està disposat a perdre la credibilitat perquè les coses continuïn com sempre: per fer president el senyor Rajoy. Això és una presa de pèl, això sí que ho és, i d'aquelles que marquen un abans i un després. A més a més, pensi que sobre afirmar coses que les van repetint tantes i tantes vegades, no hi ha cap garantia que no puguin ser desmentides ni puguin ser, diguem-ne, desacreditades per la veritat. Vostè diu «els separatistes britànics, i ha utilitzat un concepte, en fi, molt curiós –«els separatistes britànics–, que suposo que el referèndum deu ser declarat il·legal, perquè no em consta que ens demanessin permís a la resta d'europeus per separar-se d'Europa, que és la tesi que vostès defensen perquè algun dia Catalunya pugui votar... [[aplaudiments]] , però els separatistes britànics, a part que han donat una lliçó de democràcia sotmetent..., complint un mandat que tenien els polítics britànics, van donar una lliçó de democràcia quan van permetre als escocesos votar. Vostè diu: «Hauria d'explicar la veritat i dir que la independència de Catalunya comporta automàticament l'exclusió de Catalunya d'Europa. No li ho respondré jo, li ho respondrà el senyor Guy Verhofstadt, que el coneixen molt bé perquè s'ha retratat moltes vegades al costat del senyor Rivera. Què diu el senyor Verhofstadt? Doncs, miri..., que està d'acord amb la presidenta escocesa que una Escòcia independent estaria..., seria automàticament membre de la Unió Europea. Hi estic d'acord. Estic d'acord amb el que ha dit el senyor Verhofstadt; perquè, a més a més, té raó. Perquè, diguem-ne, la lògica, la política real, aquella que justament recomana treballar per als interessos dels ciutadans de Catalunya, d'Espanya i d'Europa és la que aconsella que Catalunya, com Escòcia, continuïn sent membres de la Unió Europea; entre altres coses, perquè Catalunya és contribuent neta de la Unió Europea, i entre altres coses perquè està on està. I perquè la seva vocació és netament europeista i perquè en els valors fundacionals de la Unió Europea, i en totes les lluites polítiques que s'han lliurat a Europa per arribar a la Unió Europea, en totes i cadascuna d'elles, qui sí que hi ha estat de manera indefectible ha estat el catalanisme. No tothom pot dir el mateix –no tothom pot dir el mateix–, on estava a la Primera Guerra Mundial o a la Segona Guerra Mundial. En les conquestes de l'Europa que finalment va arribar a ser unida, en totes i en cadascuna d'elles, en les batalles, no sempre pacífiques, el catalanisme sempre ha triat el camp correcte. I, per tant, ens sentim, fins i tot, membres fundacionals dels valors de la Unió Europea. Vostè parla de les pensions..., parlava d'un seguit de mesures... Jo li agraeixo que ho digui, ja m'ho va passar amb un document que em va fer arribar quan ens vam reunir vostè i jo. Em va alegrar veure que moltes de les propostes que feia estaven adreçades, diguem-ne, a un parlament i a un govern d'un estat independent. Perquè cregui'm que no hi hauria res que ens agradés tant –i la consellera Bassa estaria encantada– que poder incrementar les pensions dels nostres ciutadans –cregui-ho. I cregui que no ens agradaria tant com per poder legislar sobre tantes i tantes coses que vostè em va passar en aquella llista –que l'he llegida amb molta atenció–, però que, en realitat –i jo crec que això és bastant conegut per tothom–, pertanyen a competències de l'Estat i que per això reclamem la independència: per poder regular i poder administrar aquestes competències en benefici dels ciutadans. No és veritat que siguem la més, diguem-ne..., que les llistes d'espera de les residències tardin quatre anys. El que són veritat són els incompliments de l'Estat en el finançament. I li'n faré una llista perquè, si vostès arriben al Govern, cosa que està per veure, se'n recordin. I els els recordarem nosaltres els incompliments de l'Estat. Deixi'm dir-li, per exemple, amb relació a la qüestió que li preocupava dels serveis socials... [[Pausa.]] Disculpi'm, que he tingut... [[Pausa.]] Aquí. Miri..., ja ho trobaré..., li ho respondré al final, perquè hi ha aquí tants de papers... Però, en tot cas, sí que li diré que el que és el compliment de l'Estat amb relació a Catalunya –i això és el que li volia traslladar justament ara– deixa molt a desitjar. I espero que, en la possibilitat que tindran d'influir en el Govern espanyol, se'n recordin. Per exemple, està acord o no que siguem..., o que és just que siguem la tercera comunitat autònoma que més recursos genera i la penúltima en recursos reals rebuts? Està d'acord o no que el 8 per cent del dèficit fiscal..., amb el dèficit fiscal català des del 2000..., des que tenim comptes, que, això, el 2012..., el 8 per cent del PIB fiscal català que no torna a Catalunya? Està d'acord o no amb la disposició addicional tercera i amb els 3.710 milions d'euros que ens deu? Està d'acord o no que l'Estat inverteixi només el 10 per cent del total a Catalunya? Està d'acord o no que s'està incomplint el Pla de rodalies? Està d'acord o no que en la Llei de dependència, que té a veure directament amb els serveis socials, l'Estat només finança el 18 per cent, en lloc del 50 per cent? Està d'acord o no que s'han reduït de 600 milions d'euros l'educació de zero a tres anys? Està d'acord o no que no s'han traspassat 150 milions en les beques? Tot això són incompliments de l'Estat que afecten, directament, els serveis que aquest Govern pot prestar als ciutadans. Si a vostè tant li preocupen els serveis als ciutadans, si a vostè tant li despreocupa que parlem de la independència, s'ocupi d'això, i ens posarem d'acord. El que passa que vostè no busca l'acord –vostè no busca l'acord–, perquè si volgués un acord, si vostè volgués fer-se hereva –com diu– de les reivindicacions històriques del catalanisme, vostès haurien fet una proposta amb el Partit Popular o amb el Partit Socialista sensiblement diferent, per exemple, en matèria lingüística. Per exemple, en matèria de tots els incompliments que hi ha de sentències del Constitucional pel que fa a les beques. Per exemple, en tots els incompliments que hi ha en compromisos d'inversions a Catalunya. Tot això no figura. Per exemple, en el compromís explícit –que vostè va poder sentir de viva veu en el viatge a València– amb el corredor mediterrani, que brilla per la seva absència. Això seria fer-se, diguem-ne, hereva de les reivindicacions històriques del catalanisme. Vostès són uns cracs, perquè han fet dos... [[Veus de fons.]] Sí, sí, ho són –ho són. Han fet dos acords d'investidura i, resultat, zero –zero. Vostès no han aconseguit re. Vostè parla: «Hem aconseguit –hem aconseguit– que es millorin les condicions de les dones, el permís de m maternitat... No han aconseguit res –no han aconseguit res. Vostès –vostès–, parlant de bicicletes estàtiques, vostès aconsegueixen coses virtuals, com aquell que caça un Pokémon i es pensa que ha obtingut alguna cosa de veritat. [[Rialles.]] No, no, és virtual –es virtual. [[Aplaudiments.]] Vostès, deixin de caçar Pokémons i es dediquin a la realitat –la realitat, la realitat–, perquè quan la comproven –quan la comproven– veuen que és bastant més complexa de la que vostès voldrien reconèixer. Per exemple, ho han comprovat al País Basc i a Galícia, en què la situació política ha estat perfectament eloqüent sobre quina és la credibilitat de les seves propostes i la bondat de la seva reforma: exactament, zero diputats –zero diputats. Finalment, vostè diu que volen unir els catalans. Miri, per començar, li hi torno a insistir, no divideixin els catalans per la llengua. No hi ha camí més fàcil per unir els catalans que no fer-ne, de la llengua, una qüestió política i d'enfrontament entre comunitats. Vostès van néixer per a això –vostè van néixer per a això– i, per tant, fins que vostès no reconeguin que amb la llengua no hem de fer política, vostès no estaran amb l'autoritat moral per poder reclamar unitat política a la resta de la gent. Diu que proposem coses que no podem realitzar i que el que hauríem de fer és aprofitar els aires de canvis que diu que bufen a Espanya i que hauríem d'aprofitar l'oportunitat. Miri, jo li dirigiré una reivindicació històrica del catalanisme, eh? «Catalunya ha de ser reconeguda com a nació i s'ha d'implicar per codecidir a Espanya, en un moment en què el canvi polític a Espanya ha obert una nova etapa, posant fi a l'escenari de confrontació i substituint-lo per un de nou de col·laboració política. Això ho va dir exactament un dia com avui, 29 de setembre de fa dotze anys, el president Maragall. Aleshores, s'obria també aquest escenari d'etapa política que superaria la confrontació, en què Catalunya es proposava per codecidir, i demanava també al catalanisme històric –perquè és una reivindicació del catalanisme històric– el reconeixement de Catalunya com a nació. Aquest és el llistat de les reivindicacions històriques del catalanisme. I sap què ha passat, dotze anys després? Que les persones que..., bona part de les persones que defensaven això que avui, en aquesta tribuna, tal dia com avui, 29 de setembre del 2004, deia gent, avui, aquesta gent, dotze anys després, constatant que aquesta apel·lació que ara vostè ens torna, diguem-ne, a apel·lar perquè fem, no era possible, o no només no era possible sinó que rebia sonors cops de porta, part d'aquesta gent avui demana que Catalunya sigui un estat independent. Això hauria de fer reflexionar algú. La sínia, la bicicleta estàtica que diu vostè, el pal i la pastanaga d'aprofitar escenaris per a la reforma d'Espanya, avui, cregui'm, ha caducat. I no ho dic amb eufòria ni amb alegria, ho dic en constatació d'allò que vostès apel·len sovint, que és la Catalunya real. És una constatació, per cert, a la qual també ha arribat el senyor Urkullu, que a vostès els agrada tant citar només a partir dels titulars i els destacats de la premsa. El senyor Urkullu, sap què diu a tota l'entrevista? Perquè les entrevistes són no només els títols i les lletres grosses: les lletres petites també formen part de l'entrevista. Diu: «Euskadi i Catalunya són realitats nacionals que demanen ser reconegudes i que demanen un tracte bilateral. Això ho diu el senyor Urkullu. Li agrada aquest senyor Urkullu? A mi, sí. El reivindiquem complet, el senyor Urkullu? Sí. I a més a més, el senyor Urkullu ho sap, i aquest Parlament també ho va debatre, que el País Basc, cosa amb què vostès no estan d'acord, disposa d'un concert econòmic i financer que li permet, en aquests moments, que els ciutadans del País Basc tinguin una despesa per capita molt superior a la nostra. Està d'acord amb el concert econòmic per a Catalunya? Perquè veig que estan molt fascinats pel senyor Urkullu, fascinats. Doncs, escolti'm, agafin la seva agenda, agafin la proposta de concert econòmic –encara que també arribarà tard, perquè la vam votar aquest Parlament amb una amplíssima majoria–, agafin també la seva petició de relació bilateral amb l'Estat espanyol, agafin la reivindicació del reconeixement d'Euskadi i de Catalunya com a nació, i ens hi posarem d'acord. El que passa és que a vostès no els interessa. A vostès els interessa el titular, titular que sempre, en fi, com que els caràcters són els que són, ha de buscar un destacat per damunt d'un altre, i el titular que a vostès els interessa n'és només una petita part, perquè haurien de conèixer millor la història del Partit Nacionalista Basc, dels més de cent vint anys d'història, i de quina ha estat la seva reivindicació històrica, que és una reivindicació a la qual hem acompanyat i acompanyem des d'una part de Junts pel Sí. Per tant, la setmana que ve, del llistat de les qüestions concretes que aquest Govern vostè diu que no fa perquè es nega a veure la realitat, en parlarem a bastament, però creguin que quan nosaltres, quan jo ahir vaig parlar d'un projecte que apel·la als 7 milions i mig de catalans, és perquè els costos de la dependència d'Espanya, que estan inventariats i que hi són, són costos que afecten les butxaques de tots els catalans, els que són independentistes i els que no. I que els esforços que ha de fer aquest Govern per complir amb els seus compromisos, per exemple –una altra falsedat–, per pagar les farmàcies, perquè cobren les farmàcies, cobren i, de fet, no havien cobrat mai tan bé –no havien cobrat mai tan bé– com ara... [[Remor de veus.]] Sí, sí, senyor Albiol, i tant que cobren.
Si us plau, respecte. Si us plau.
I tant. Si volen donem les dades. Vostès ho saben, això, i si no ho saben fan molt mala feina parlamentària, perquè les dades són públiques. Per tant, parlarem de tot això, parlarem de com podem millorar el servei als ciutadans d'aquest país i de per què no podem reduir llistes d'espera, com ens agradaria, sense tenir pressupost. Tot això, jo els convido a participar-hi a fons, d'aquest debat, perquè si estan d'acord que aquest país ha de resoldre les qüestions que afecten els ciutadans de Catalunya, ens posarem d'acord fàcilment. El que crec que passarà és que quan arribem confrontats al moment definitiu de saber què vota cadascú davant d'una proposta concreta per millorar les llistes d'espera, per millorar el Cos de Mossos d'Esquadra, per millorar els serveis socials, per millorar els finançaments dels ajuntaments, vostès, el seu vot, ja sé quin serà: serà contrari, com en d'altres altres coses. I a vegades, fins i tot amb vots en contra, vostès, que criminalitzen tant el fet que nosaltres puguem arribar a acords amb la CUP, vostès no fan cap, cap fàstic a fer coincidir el seu vot amb la CUP quan pertoqui i quan calgui fer caure el Govern. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula la senyora Inés Arrimadas.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, yo creo que, evidentemente, mientras discrepemos podemos mantener igualmente un tono cordial; creo que siempre lo hemos tenido y espero que siempre lo tengamos. Voy a ir repitiendo o rebatiendo alguna de las cosas que usted ha dicho. Usted habla de la situación política en España y critica que no haya estabilidad, critica que no haya gobierno, critica que el Gobierno de Mariano Rajoy lleve un año prácticamente sin someterse a control parlamentario, y solo le puedo decir que estoy totalmente de acuerdo con usted. Tanto nos preocupa que no se quieran someter a control parlamentario mientras están en funciones, porque estas funciones ya son eternas, que hemos presentado un recurso al Tribunal Constitucional para que dirima si realmente se puede pasar un año un gobierno de España en funciones sin asumir un control parlamentario. Y, por tanto, en eso estamos de acuerdo y, por tanto, no vamos a discrepar. Pero lo importante no es –le digo– tener gobierno o no tener gobierno, sino para qué trabaja ese Gobierno. Porque aquí tenemos un Gobierno de la Generalitat, pero, ¿para qué está trabajando? ¿Para saltarse las leyes y sacar a los catalanes de España y de la Unión Europea? Para eso no hace falta tener un gobierno. Creemos que para eso realmente no es bueno tener un Gobierno de la Generalitat de Cataluña. Además, ustedes ya sé que ahora mismo están en el grupo mixto, pero no pueden hablar en tercera persona de lo que está pasando en el Congreso de los Diputados, porque ustedes han votado que no a desbloquear la situación en el Congreso. Y ustedes, que tanto hablan del Partido Popular, y es evidente que no es plato de gusto para nadie tener que hacer que el señor Rajoy vuelva a ser presidente, pero ustedes tuvieron una oportunidad de cambiar al presidente de España y, como dicen ustedes, «echar fuera al Partido Popular del Gobierno de España con el acuerdo del Partido Socialista y Ciudadanos. ¿Y qué votaron? Que no. ¿Por qué? Porque ustedes están muy cómodos en el bloqueo. Para ustedes, cuanto peor vaya allí, en España, mejor para ustedes. Porque si España empieza a ir mejor, ¿cómo van a justificar a la gente que hay que hacer cualquier cosa para salir de España? Ustedes, cuanto peor, mejor. Y nosotros creemos que allí, cuanto mejor, mejor, porque lo que pasa en España afecta también a los catalanes. Y que los autónomos no puedan empezar a pagar menos desde ya, porque ustedes bloquean esos acuerdos, es malo para los catalanes. Y porque no podamos tener una bajada de impuestos, es malo para los catalanes. Que no podamos tener más semanas de maternidad y paternidad, es malo para los catalanes. Pero ustedes no están pensando en los catalanes, están pensando únicamente en alargar la agonía, en esa bicicleta estática. Qué bien viven ustedes con ministros que hacen determinadas declaraciones. Qué bien viven ustedes con un PP de la mayoría absoluta, con las políticas de la mayoría absoluta, muchas de ellas acordadas con ustedes, como la reforma laboral o la amnistía fiscal. ¿Qué la parece a usted, señor Puigdemont, que votaran a favor de la amnistía fiscal del Partido Popular? De eso no habla. De la reforma energética, ustedes aquí a veces dicen «es que no podemos hacer nada, no podemos potenciar las energías renovables porque el malvado Estado español no nos deja. Pero si ustedes han dado el okay a las reformas energéticas de este país, a la última del Gobierno de España. Pero, ¿cómo pueden tener esta doble moral, por no decir otra cosa? Lo que ustedes saben es que si el PP deja de tener mayoría, a ustedes se les acaba el chollo, se les acaba el chollo de poder decir una cosa aquí y en Madrid. De poder decir aquí que el malvado es España y después en el Congreso votar con el Gobierno del PP. Ustedes se han peleado mucho con el Partido Popular en público, pero en los despachos saben llegar a acuerdos con el Partido Popular. Y hasta hace muy poquito, hasta hace muy poco han votado propuestas aunque no tuvieran necesidad de votarlas, que eso, desde el punto de vista estratégico, no lo acabo de entender, ¿no?, eso de apoyar una amnistía fiscal y una reforma laboral no lo acabo de entender. Pero bueno, ustedes lo han hecho, porque pensaban que esto iba a seguir así para siempre, porque ustedes pensaban que iban a seguir dándole a la maquinita. Por tanto, ustedes no han hecho nada para desbloquear la situación, ustedes no han hecho nada para que el señor Mariano Rajoy deje de pasar desapercibido y sin someterse a control parlamentario, que yo creo que es el sueño del señor Rajoy, seguir en funciones siempre y no tener que dar ningún tipo de explicación en el Congreso. Ustedes han sido partícipes; por tanto, no hablen en tercera persona. Es verdad que cada vez tienen menos escaños, pero siguen teniendo allí, de momento; por tanto, son responsables también de sus votos en el Congreso. Después usted habla, de nuevo, de cazar Pokémons, y de quién hace, pues, las elucubraciones más insensatas y... Yo solo le digo una cosa: el año que viene, por estas fechas, vamos a ver quién se ha dedicado a cazar Pokémons y quién se ha dedicado a trabajar por los catalanes. [[Aplaudiments.]] Porque lo único bueno que..., bueno, han hecho otras cosas buenas, no voy a decir que lo único. Pero algo muy bueno que han hecho ustedes respecto a esto es que le han puesto fecha de caducidad; la van alargando, esto es como..., antes era fecha de consumo preferente, ahora ya vamos por fecha de caducidad, pero ustedes le han puesto una fecha de caducidad, aunque la alarguen, aunque pidan prórrogas, pero se acabará, y llegará el momento en el que veremos si usted le ha dicho la verdad a los catalanes, si el año que viene, como usted dijo el otro día en una radio pública, la diada servirá para celebrar la independencia de Cataluña, del año 2017, o estaremos aquí otra vez hablando de las cosas que importan a los catalanes. El tiempo lo dirá, señor Puigdemont, el tiempo lo dirá. Lo malo es que vamos a perder mucho tiempo por el camino; eso es lo malo. Y respecto al mandato democrático y al programa electoral, totalmente de acuerdo: los programas electorales están para cumplirse, y más cuando uno tiene mayoría absoluta. Y a mí me encantaría que el Gobierno de Convergència hubiera cumplido algunas partes de su programa electoral durante todos estos años. La ventanilla única empresarial, ¡Dios mío!, cuántos años llevamos leyéndolo en los programas y todavía no es una realidad. Pero ¿sabe usted una cosa que no se puede cumplir aunque esté en el programa electoral? Algo que está fuera de las leyes democráticas y de los tribunales. Porque, si no, qué fácil, ¿no?: si uno no quiere cumplir las directivas comunitarias en materia laboral, lo pone en el programa electoral, gana y no las cumple. Y ese es el pasaporte perfecto. Pero no sé..., no sé si es usted licenciado en derecho, pero ¿dónde han estudiado ustedes derecho, sistema democrático? Porque lo ponga en el programa electoral no significa que, si es ilegal, se pueda cumplir. Si los señores de la CUP se presentan a unas elecciones y ponen que van a eliminar todos los pisos de la costa, porque no les gusta, aunque ganen las elecciones, aunque gobiernen, no lo podrán llevar a cabo, porque es ilegal. ¿Entiende que los políticos tengamos que cumplir con las leyes?, ¿que por muchas promesas que hagamos para llevarlas a cabo las tenemos que respetar como el resto? Por tanto, no diga este tipo de cosas. Y después, respecto a lo de la salida de la Unión Europea si Cataluña se independiza, ¿ven como no pueden hacer un referéndum si no reconocen la realidad?, ¿cómo van a hacer un referéndum cuando le van a mentir a los catalanes? Mire, aquí tengo un listado de todas las declaraciones de todos los miembros de la Unión Europea que han dicho claramente –y leo textualmente en una respuesta por escrito de la Comisión Europea– que cuando una parte del territorio de un estado miembro deja de formar parte de ese estado, por ejemplo, porque se convierte en un estado independiente –que es lo que quieren ustedes– los tratados dejarán de aplicarse a este estado. En otras palabras: una nueva región independiente, por el hecho de su independencia, se convertirá en un tercer estado en relación con la Unión y, desde el día de su independencia, los tratados ya no serán de aplicación en su territorio. Estoy leyendo textualmente una respuesta por escrito de la Comisión Europea. ¿Y sabe quién insiste en esta idea? No el señor Romeva, no, no. Joaquín Almunia, cuando era vicepresidente de la Comisión y comisario de Competencia, dijo claramente que Cataluña dejaría de ser parte del euro si finalmente se independiza. Viviane Reding, que también fue entrevistada en la radio pública de Cataluña, Viviane Reding, que no era una persona cualquiera, vicepresidenta de la Comisión: «La Unión Europea no puede reconocer una independencia unilateral. Coincido plenamente con el análisis anterior. Durão Barroso, presidente de la Comisión Europea, hablando del referéndum en Escocia y diciendo que si Escocia se independiza debería dejar la Unión Europea. Tengo infinidad. Van Rompuy... Pero también tengo algunos que a lo mejor a usted le generan más confianza, como el señor Pujol, en el año 2012: «Que Cataluña saldría de la Unión Europea si se independiza es un hecho. El señor Artur Mas, cuando combatía intelectualmente a los que proponían la independencia, reconocía que Cataluña saldría de la Unión Europea. Pero creo que le voy a sacar una declaración que a usted le va a generar más confianza todavía: la de usted mismo; usted, que hablaba ayer de «tengo confianza en mí mismo. ¿Usted tiene confianza en lo que dijo en mayo de este año...? No lo dijo en medios catalanes, no; lo tuvo que decir en un medio americano, la CNBC. Dice: «La Unión Europea amenaza a Cataluña con sacarnos si declaramos la independencia. ¿Por qué lo que dice usted en inglés no lo puede decir en catalán aquí, en los medios catalanes? [[Aplaudiments.]] ¿Por qué? Usted reconoce que la Unión Europea..., evidentemente, no es una amenaza, es un hecho. La Unión Europea es una unión de estados que firman el tratado de adhesión a la Unión Europea. Por tanto, lo que usted reconoce en otros medios de comunicación, tenga, por favor, la decencia de reconocerlo también en los medios públicos catalanes, en los que pagamos todos. Ya sé que a lo mejor no es lo mismo hacer una entrevista allí que hacerla aquí, pero sea coherente, por favor. Respecto a los quince puntos que yo le entregué el otro día en la reunión. Parece que estuvimos hablando una hora, pero no sé si me escuchó muy bien. Esas propuestas en las que hablábamos de reforma de las pensiones, del Corredor Mediterráneo, del sistema de financiación, como viene en el título del documento que le di, en el párrafo inicial, no son unas propuestas para que ustedes las lleven a cabo con las competencias de la Generalitat, es un resumen de las exigencias que hemos incluido en nuestros acuerdos de gobierno en Madrid con el Partido Popular y con el Partido Socialista. ¿Se han puesto en marcha? No. ¿Por qué? Entre otras cosas, porque ustedes bloquean que haya un gobierno. [[Veus de fons.]] Sí, sí. Si ustedes quisieran que hubiera un nuevo gobierno y que estas reformas, que no eran una propuesta para usted, eran para enseñarle la diferencia entre lo que ustedes piden en Madrid y lo que nosotros pedimos, con treinta y dos diputados, ustedes en el Grupo Mixto, para que ustedes entendieran cuál es la diferencia de prioridades, simplemente. Por tanto, quizás me expresé muy mal, pero estuvimos casi una hora hablando, y me sabe mal que apenas se enterara ¿no? Respecto a lo del señor Urkullu. Señor Puigdemont, yo tengo enormes diferencias ideológicas con el señor Urkullu, claro que sí, pero es que yo no hago campaña por él en las campañas vascas, como ustedes. Serán más difíciles de explicar las contradicciones que tengan ustedes con ellos, que hacen campañas por ellos..., que nosotros. Y le digo una cosa, lo que ellos han estado diciendo..., no hablo de que ustedes puedan tener discrepancias programáticas, que me parece normal, es que las entrevistas, como usted bien dice, hay que leérselas enteras, incluso hay que llegar al final, y cuando le preguntan por Cataluña, dice: «Eso, la adhesión de mucha gente, cómo podemos ampliar la base, la adhesión de mucha gente, eso no se logra con la división y el frentismo. Nosotros no apostamos por la unilateralidad, porque nunca sería aceptada en Europa. Por tanto, si ustedes hacen campaña por él, me parece que tienen algunas discrepancias. [[Aplaudiments.]] Además me gusta que saque usted los resultados del País Vasco y Galicia, porque demuestra una cosa: todo un presidente de la Generalitat, la noche electoral del País Vasco y Galicia, mirando ahí, actualizando los resultados, a ver si Ciudadanos ha entrado o no; el primer tuit que puso, el nuestro. [[Aplaudiments.]] Hombre, me halaga –me halaga–; me halaga porque eso demuestra quién es el líder de la oposición en Cataluña. Y no es el Partido Socialista; no es Catalunya Sí que es Pot; por supuesto, no es la CUP; no es el Partido Popular; no, es Ciudadanos. Pero que todo un presidente de la Generalitat, pensando a ver cuántos sacamos nosotros, con la que tiene liada el Partido Socialista –que de eso no dice usted nada–, eso es una muestra de que algo estaremos haciendo bien. Y además es que yo lo entiendo, porque el señor Mas –y yo eso lo he visto en persona– ha pasado de tratarnos como una minoría insignificante –lo decía– a ver cómo ustedes cada vez tienen menos escaños, nosotros cada vez tenemos más escaños en el Congreso, ustedes están en el Grupo Mixto, y en ALDE, tanto que hablan de Europa, ustedes han pasado a decir que no nos iban a dejar entrar en el grupo ALDE a tener que decir que se quieren ir porque ya estamos nosotros allí. [[Aplaudiments.]] Y, de hecho, en el congreso... [[persisteixen els aplaudiments]] , en el congreso de ALDE, ustedes han pasado, si no tengo los datos mal, de veintisiete compromisarios a seis, y nosotros, que no teníamos ninguno, hemos pasado a cuarenta y siete compromisarios. No me extraña que el día de las elecciones, ustedes, en vez de pensar en qué han sacado sus compañeros de partido homólogo en el País Vasco, en la que tiene el Partido Socialista encima, no me extraña que ustedes se dediquen a ver cuánto hemos sacado en Ciudadanos. Y después usted me pregunta que si a mí me parce bien, que si estoy de acuerdo o no con que el Gobierno no pague lo que debe en dependencia, con que el Gobierno no invierta lo que debe en Cataluña. Pues claro que me parece fatal. Y por eso cuando vamos a Madrid, en los acuerdos, en vez de pedir un referéndum, incorporamos, por ejemplo, el Corredor Mediterráneo, porque el Corredor Mediterráneo es para conectar mejor a Cataluña con el resto de España y con el resto de Europa, no para desconectarla, como ustedes quieren hacer ver. Por supuesto que me parece mal cuando el Gobierno de España no cumple con sus compromisos en rodalies, y por eso lo denunciamos, y por eso presentamos iniciativas en el Congreso. Nos parecen fatal los casos de corrupción que tienen en el Gobierno de España; igual de mal que los que tienen ustedes en la cúpula de su partido, igual, porque ustedes se han parecido mucho al Partido Popular. Nos parecen fatal las amnistías fiscales, las que votan ustedes y las que votan los del Partido Popular, que son los mismos. Nos parece fatal cuando se tira el dinero de los ciudadanos en cosas que no son necesarias, cuando lo hacen ustedes y cuando lo hacen ellos. Nos parece fatal que se mantengan chiringuitos políticos llenos de enchufados de partido y que se recorte en sanidad y en educación. Nos parece fatal, cuando lo hacen ustedes y cuando lo hacen ellos. Por eso nosotros podemos pedir cosas allí y cosas aquí. Y le vuelvo a decir una cosa que le he dicho muchas veces, y les reconocemos a los dos gobiernos que gobernar es muy difícil y que gobernar en un momento de crisis es muy complicado, y que no hay recursos para todas las necesidades que hay, y que no se pueden hacer promesas incumplibles que generen frustración. Pero entre eso, entre hacer propuestas populistas de que no hay que cumplir el déficit y que da igual, y salimos de Europa y no pasa nada, y defender que se tengan más chiringuitos políticos que ninguna otra comunidad autónoma mientras se recorta en sanidad como en ninguna otra comunidad autónoma, hay un trecho de centralidad política, que es donde se sitúa Ciudadanos. Y, después, respecto a las farmacias. Las farmacias están cobrando tarde. Y de hecho, ¿sabe lo que nos cuesta que ustedes paguen tarde? En el último pago, más de 9 millones de euros. Lo que ustedes hacen de no priorizar los recursos de la Generalitat nos hace que a todos los catalanes nos cueste más caro pagarle a las entidades sociales y a los proveedores de la Generalitat. Eso me parece mal cuando lo hace el Gobierno de España y cuando lo hacen ustedes, porque afecta por igual cuando ustedes recortan y mantienen chiringuitos, cuando ustedes cometen casos de corrupción, cuando ustedes no priorizan bien los recursos, cuando ustedes hacen eso afectan a los catalanes que son independentistas y a los catalanes que no son independentistas. Y usted decía que yo me erigía como la heredera del catalanismo; yo no he dicho en ningún momento ni «heredera ni «catalanismo, o sea yo... Sé que he hecho la intervención en buen tono, pero que eso no dificulte el que me escuche. A ver si se va a quedar usted solo con el tono y no entra al contenido. Yo lo que he dicho es que nosotros en el Congreso de los Diputados estamos exigiendo a los viejos partidos reivindicaciones que son históricas, de los catalanes. Y le puedo repetir otras muchas, como la dación en pago, que ustedes votaron en contra, aquí, en el Parlamento, hace ya años. Pues ahora es la primera vez que el Partido Popular reconoce que se ha equivocado y que la tiene que incorporar en su acuerdo de gobierno. Todas esas cosas son buenas para todos los catalanes. Y sí, a mí me preocupan también los independentistas, señor Puigdemont. Se lo reconozco. Yo creo que a usted no le preocupan mucho los que no lo son, pero a mí sí que me preocupan los independentistas, porque considero que tienen los mismos problemas, los mismos, que los que no lo somos y porque considero que van a ver frustradas sus expectativas, que usted ha generado de una manera absolutamente irresponsable. Y claro que me preocupo por ellos, porque cuando uno aspira a ser presidente de la Generalitat se tiene que preocupar por todos los ciudadanos, no solo por los que les votan a ellos. Y le diré una cosa: hay muchas personas que de corazón querrían vivir en una Cataluña independiente, hay muchas personas que no tienen que envidiarle nada a ustedes, ni a usted, en estima a Cataluña, pero que saben que lo que usted está proponiendo es una auténtica barbaridad. Por tanto, cuando piense en los independentistas, también piense en aquellos que les gustaría vivir en una Cataluña independiente pero que se les ponen los pelos de punta viendo lo que usted está diciendo y lo que usted está haciendo. Y, en definitiva, yo creo que hay diferentes alternativas en Cataluña en estos momentos. Mientras ustedes quieren a sí mismos imponerse, según algún diputado, mentalidad de conflicto, nosotros queremos mentalidad de acuerdo, y lo hemos demostrado en otras partes de España. Mientras ustedes quieren saltarse las leyes, nosotros queremos reformarlas. Mientras ustedes piensan que la Constitución es papel mojado, nosotros queremos reformarla y cambiarla y adecuarla al siglo XXI. Mientras ustedes quieren seguir asfixiando a impuestos, nosotros queremos bajarlos. Mientras ustedes quieren desconectar Cataluña, nosotros queremos conectarla más y mejor con el resto de Europa y con el resto de España. Y, en definitiva, mientras ustedes, en el Grupo Mixto del Congreso, solo hablan de referéndum, nosotros queremos ser influyentes para que las reivindicaciones de los catalanes sean una exigencia del nuevo Gobierno de España. Nosotros no queremos sacar a los catalanes de España y de la Unión Europea, nosotros queremos reformar España y reformar, también, en un futuro, una Unión Europea para que sea más justa y se adecúe al siglo XXI. Muchísimas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Arrimadas. [[Persisteixen els aplaudiments. Pausa.]] Té la paraula el president de la Generalitat. [[El president de la Generalitat renuncia a fer ús de la paraula.]] A continuació té la paraula el senyor Miquel Iceta, president del Grup Parlamentari Socialista.
Molt bon dia. Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats... Molt honorable president de la Generalitat, això és un debat sobre la qüestió de confiança. Bé, doncs, lamento dir-li, però no el sorprendré, que el Grup Socialista, que no va votar la seva investidura el mes de gener, tampoc no li atorgarà la confiança el mes de setembre. Ras i curt, nosaltres no compartim el seu objectiu polític de la independència. Ni volem dividir els catalans ni ens volem separar de la resta d'Espanya. Dit això, ens estimem el país i la seva gent tant com vostè, i volem contribuir al progrés i el benestar col·lectiu tant com vostè; volem prosperitat, justícia social i bon govern; volem treballar per tenir més autogovern, millor finançament i un paper protagonista en la reforma federal d'Espanya i en la construcció d'Europa, cosa que no podríem fer si vostè aconseguís el seu objectiu. Defensem la via del diàleg, la negociació i el pacte, i rebutgem les solucions unilaterals, per ineficaces. La unilateralitat no va enlloc. Vostè no té ni legitimitat ni força per imposar una via unilateral. I tampoc no té dret a posar les institucions catalanes, que són de tots, fora de la llei; li ho he dit ja en diverses ocasions. Vostè s'entesta a presentar un projecte que és del 48 per cent dels ciutadans de Catalunya. Però, i la resta no compta? President, abans d'entrar una mica més a fons en aquestes i altres qüestions, voldria dir-li que el sentit d'aquest debat quedaria absolutament desvirtuat si avui mateix el soci que va assegurar la seva investidura i l'únic que el pot acompanyar en aquesta qüestió de confiança afirma de forma inequívoca que votarà els pressupostos. Millor dit, si no ho afirma; si ho afirma, quedaria absolutament validat. Perquè, per què fem aquest debat? Perquè el Govern no va poder aprovar els pressupostos i vostè va voler donar un senyal d'estabilitat i una oportunitat a la cambra de ratificar-li la seva confiança. Vostè mateix ho va dir ahir, i això l'honora. Diu: «No m'atorgueu la confiança si després no heu de donar suport als pressupostos. Per tant, jo vaig felicitar-lo per aquest debat. Ara, depèn de com –ho hem de reconèixer, i per a això haurem d'esperar a aquesta tarda–, probablement aquest debat no serveixi l'objectiu, que era donar continuïtat i estabilitat a la seva acció de govern. Ara mateix el seu Govern segueix sense tenir l'estabilitat garantida. I, en efecte, si els que li atorguen la confiança no estan disposats després a votar els pressupostos, aquest debat no haurà servit de gairebé re. Torno al fil principal de la meva intervenció: no podem fer-li confiança, no només perquè no compartim objectius i full de ruta, sinó perquè em sembla que tampoc acaba complint allò a què es compromet. Recordi que al gener ens parlava d'un procés participatiu. On és? Recordi que al gener parlava d'un avantprojecte de llei del procés constituent. On és? Fins i tot, algunes de les ponències conjuntes que han creat Junts pel Sí i la CUP estan caducades perquè ha finit el termini en què havien d'acabar la seva feina i ni tan sols han demanat pròrroga. Al gener ens parlava d'internacionalització del procés. President, li pregunto: en aquests vuit mesos s'ha pogut veure amb algun primer ministre o ministre d'afers exteriors d'algun dels vint-i-vuit països de la Unió Europea? Deixant Espanya a banda, és clar. Abans li deia que Catalunya vol treballar per construir una nova Europa, perquè aquesta nova Europa necessita Catalunya tant com Catalunya necessita Europa, i el camí que vostè assenyala faria impossible que hi participéssim. Si ja és difícil que un país entri a la Unió Europea, és impossible que ho faci a partir d'un trencament de la legalitat. O em pot citar algun país europeu que estigui disposat a reconèixer un referèndum unilateral? Potser li ho han dit en aquestes reunions que després ens referirà. President, ahir vostè ens parlava amb orgull de la Llei de transparència. I nosaltres també n'estem orgullosos, perquè la vàrem votar. Ara, això era de la legislatura anterior. Nosaltres no creiem que en aquests vuit mesos s'hagi resolt cap dels problemes pendents del país. Tot ha d'esperar el gran dia que servirà per resoldre de forma gairebé miraculosa tots els problemes. Però, i mentrestant? Tenim un deute públic que superarà a finals d'any els 75.000 milions d'euros. En cinc anys els seus governs han generat més deute públic que els governs d'esquerres en set anys. La despesa social està congelada a nivells de fa onze anys. Certament, hi ha algunes dades positives de creixement i ocupació, i som els primers a celebrar-les, però 445.000 aturats i aturades, dels quals 312.000 cobren una prestació màxima de 426 euros o no cobren re, són per nosaltres un motiu d'especial preocupació. S'han incrementat en un 76 per cent els accidents laborals mortals. S'obre una bretxa en rendiment escolar segons l'origen de l'alumnat, i ens diu l'ONG Save the Children que a Catalunya és una bretxa més gran que en el conjunt d'Espanya. Sis de cada deu infants de zero a tres anys no estan escolaritzats. I en els seus pressupostos no aprovats no hi figurava ni un euro dedicat a això. I tenim més de mil aules prefabricades. Segons la Federació d'Associacions en Defensa de la Sanitat Pública, en el seu informe sobre els serveis sanitaris de les comunitats autònomes, Catalunya ocupa el lloc catorze de disset. L'any 2009 ocupava el lloc número 5 en despesa sobre PIB. El temps de permanència en la llista d'espera per rebre una prestació a la dependència és a Catalunya un 150 per cent més llarg que la mitjana espanyola. Això ho diu l'informe de l'Observatori Estatal de Dependència de l'Associació de Directors de Serveis Socials de juliol d'enguany. La inversió en infància a Catalunya és del 0,9 per cent del PIB, molt per sota de la mitjana espanyola, que és de l'1,4 per cent, i de l'europea, el 2,2 per cent. Tot això agafant les dades que dóna l'Idescat. Segons el rigorós informe social de la Fundació Rafael Campalans, tres de cada deu menors de divuit anys pateixen risc de pobresa i exclusió social, segons les dades d'Arope i Eurostat. L'any 2015, el 19,6 per cent dels catalans manifestava tenir dificultats per pagar les despeses de l'habitatge on resideix. I, president, que consti: dono aquestes dades no com a element de crítica a la seva gestió, això en tot cas correspondrà al debat sobre l'orientació política general del Govern, sinó que ho faig com a recordatori de la nostra realitat social, que hauria de ser la nostra principal prioritat, la nostra principal mirada. I potser em dirà, perquè m'ho ha dit en altres ocasions, que si no s'ha pogut fer més és perquè no li vàrem aprovar el pressupost. Però perdoni el símil: no ens renyi per no haver anat a una festa a què no ens va convidar. Mentre no arriba la independència, cal que el seu Govern es posi a treballar per millorar les condicions de vida i de treball de la nostra gent, i en parlarem la setmana vinent, em sembla que és, ja. Però torno ara, senyor president, al debat sobre l'anomenat «full de ruta, que en el fons és el nucli del debat d'aquesta qüestió de confiança. Hi havia un full de ruta, que era el que va presentar Junts pel Sí a les eleccions. Del debat d'investidura, se'n desprenia un camí, que era el de l'aprovació de les lleis de desconnexió i després eleccions constituents. A les conclusions de la Comissió d'Estudi del Procés Constituent hi apareixia una fantasmagòrica assemblea constituent que ara veig que ha desaparegut de l'escenari. Bé, em sembla bé. Finalment, sembla que la via que ens proposa es redueix a o referèndum acordat o referèndum organitzat per Junqueras i Romeva. Aquesta és l'alternativa. Ja no sé si abans o després d'una proclamació o declaració d'independència, de què es parlava en el full de ruta de Junts pel Sí. I, perdoni, disculpi, però la proposta de referèndum unilateral ha suscitat també molts dubtes entre els independentistes, no només entre els que no compartim el projecte independentista. No cal que miri gaire lluny per trobar aquests dubtes. La frase «el referèndum unilateral d'independència és una proposta de polítics adolescents no és meva. És de Ferran Requejo. Deia més. Deia: «És una proposta adreçada a acontentar els independentistes impacients. Parlava de problemes de facticitat, de legalitat, de legitimitat, i deia que divideix el mateix moviment independentista. El professor Requejo, no jo, deia: «Perdríem molt temps, molta energia, i probablement ens situaria davant una profunda decepció. I una darrera frase, que no és de Requejo, però tampoc meva, i que surt de les seves files: «Si es fa un referèndum unilateral d'independència, serà un 9-N, però patètic. Jo només vull dir-li: pensi-ho bé, president, abans de fer l'encàrrec, no sigui que sigui un encàrrec enverinat..., senyor vicepresident. En una qüestió tan transcendental, una major precisió i una major, com li ho diria?, certesa i estabilitat del full de ruta ens aniria molt bé a tots. Als que hi confien i als que no. Tots sabem que és molt difícil acordar un referèndum sobre la independència. No ens enganyem, que aquí no venim a fer jocs florals. Ara, cregui'm, pretendre acordar-lo posant un ultimàtum sobre la taula és impossible, i lligar-lo a la investidura d'un govern d'Espanya és un error. En aquestes condicions, i si depèn de vostès, no hi haurà canvi, a Espanya. Prou complicat que pinta. Però és pitjor: depèn com encara hi pot haver una involució. Ja sap que nosaltres defensem un referèndum sobre un nou acord que es recolliria en una reforma constitucional federal. Sé que això no reuneix molts manifestants, però m'agradaria saber quants vots és capaç de sumar. I sé perfectament que la proposta que nosaltres fem no satisfà els anhels de molta gent, i sé també la seva dificultat. Ni sabem quan serà, ni com serà, ni té l'èxit garantit. Però –i permeti'm que en això segurament discrepem, però és una discrepància fins i tot saludable– estic convençut que aquesta proposta és la més sòlida i viable, i a més estic convençut que d'arribar a bon port seria acceptada per una majoria de catalans i d'espanyols. Però permeti'm, senyor president, que subratlli el que crec que separa més la seva posició política de la nostra: la unilateralitat. No hi ha cap solució unilateral a un problema que no sols és català, sinó que és un problema espanyol. I, certament, crec que hauríem de fer un esforç per trobar una resposta a la següent pregunta: té una sortida raonable, sense conflictes i amb un ampli suport social, l'actual atzucac en què es troba la relació de Catalunya amb la resta d'Espanya? Malauradament, no hi ha motius per a l'optimisme si mirem el que ha succeït des del 2010 ençà. Agradi o no, la sentència del Tribunal Constitucional sobre l'Estatut que havia votat la ciutadania catalana va deixar en suspens la via del pacte, i des de llavors fins ara no hi ha hagut cap iniciativa seriosa per reprendre aquesta via. I aquí li diré: no és només responsabilitat seva, i per tant no és que li faci un retret especial. Però constato el bloqueig de l'única via que des del nostre punt de vista pot desbloquejar la qüestió. El Govern del Partit Popular fins ara ha negat directament el problema, mentre el seu Govern i el del seu antecessor ho aprofiten per sumar arguments i suports al seu projecte independentista. Jo els dic, a vostè i a Rajoy, al president de la Generalitat i al president en funcions del Govern d'Espanya, que ni immobilisme ni unilateralitat no porten enlloc. O potser ens porten a un conflicte sense sortida que ningú diu voler, però que ens perjudicaria a tots. Senyor president, n'hem parlat en altres ocasions: el resultat de les eleccions al Parlament de Catalunya del 27 de setembre de 2015 és inequívoc. Hi ha una majoria parlamentària que li va donar suport perquè vostè fos investit president i perquè vostè pugui governar, però no hi ha una majoria ciutadana a favor de la independència. Prescindir d'això és errar. I diu: «No, és que ho deixarem tot a punt i després ja decidiran. Miri, vostè s'ha fixat com a objectiu un objectiu que no ho és per a una majoria de catalans. I aquí, és veritat, hi ha molts obstacles al projecte independentista. Però el primer, el més fonamental, és que no té encara, si m'ho permet, i li ho poso bé, prou suport. La majoria social que avui existeix a Catalunya és la que formen, la que formem, totes aquelles persones que estem insatisfetes amb l'actual estat de les relacions entre Catalunya i la resta d'Espanya, una majoria de què formen part destacada les persones que, com vostè i el seu grup, volen la independència, però també molts altres com nosaltres, que desitgem el reconeixement de la nostra realitat nacional, més autogovern, un millor finançament i la participació directa en la governança de l'Estat a través de mecanismes de participació propis d'un estat federal. President, crec que cal descartar les falses dreceres i les solucions màgiques o immediates. No n'hi ha. El problema de la relació de Catalunya amb la resta d'Espanya, com diem els federalistes i autonomistes, o de la relació de Catalunya amb Espanya, com dieu els independentistes, no és exclusivament un problema de Catalunya. És un problema d'Espanya. I si és un problema d'Espanya no hi ha cap raó per la qual la solució o l'encarrilament del problema es pugui abordar sense la participació de les institucions espanyoles i l'opinió i la decisió del poble espanyol, i, lògicament, la participació de les institucions catalanes i l'opinió del poble català. Si això és així, i nosaltres ho creiem, no hi ha altre camí que el del diàleg, la negociació i el pacte. Creiem que és l'única via per resoldre el problema. Perquè no ens enganyem, i sobretot no enganyem els ciutadans, aquests que es poden sentir frustrats si després no s'assoleixen els objectius fixats en els terminis fixats: ni una majoria d'espanyols pot imposar una solució que no sigui acceptada per la majoria dels catalans ni una majoria de catalans pot imposar una solució que no sigui acceptada per la majoria dels espanyols. Fins i tot suposant –que ja és molt suposar– que des de les institucions catalanes es tingués –que no es té– la força moral, legal i física suficient per imposar una decisió unilateral, el problema no té una solució factible, raonable i acceptable majoritàriament a la societat espanyola, i tampoc en aquests moments a la mateixa societat catalana ni, per descomptat, a nivell europeu i internacional, sense un pacte previ entre les institucions catalanes i les institucions espanyoles. Senyor president, sovint es fa molt difícil entendre les incoherències en què està instal·lada la política catalana –no li parlo de l'espanyola, que també podria obrir capítol a part. Mentre s'aproven resolucions en aquesta cambra, amb el seu vot, dient que el Tribunal Constitucional ja no té autoritat a Catalunya, la mateixa cambra, i també el seu Govern, no deixen de presentar al·legacions i recursos davant del mateix Tribunal Constitucional. Mentre es parla de desconnexió, es reivindiquen més i millors connexions: energètiques, d'aigua, ferroviàries..., totes elles imprescindibles. Es promouen lleis de desconnexió que no desconnecten. Vaig llegir-me quatre cops el projecte de l'Agència de Protecció Social de Catalunya, a veure si el punt de desconnexió m'havia passat desapercebut. Ho he consultat, ho he fet mirar. President, ajudi'm: no el vam trobar. Però, en canvi, es diu que és una llei de desconnexió! Si una llei de desconnexió no desconnecta, és una llei de desconnexió? Estem en una logomàquia permanent [[alguns aplaudiments]] , que jo, francament... Però... Bé, ja veurem les altres, no?, quan aquestes ponències siguin ressuscitades i vagin sortint o no es trossegin..., en fi. Però aquesta magna obra legislativa es veu que ha de culminar en una llei de transitorietat jurídica. Potser faig una temeritat, però jo crec que no s'aguantarà, crec que no respecta la lògica jurídica d'un estat de dret i, per tant, està condemnada al fracàs. Això sí, per a tranquil·litat dels independentistes, quan el Tribunal Constitucional anul·li aquestes lleis –que ho farà, sens dubte, que a més ho farà per unanimitat–, vostè ens dirà que unes noves eleccions al Parlament serviran per ressuscitar aquests textos legals d'entre els morts. Però, president, nosaltres creiem que no serà així. No em cansaré de repetir-ho: el problema que tenim sobre la taula no té una solució simple, en forma de declaració, proclamació, referèndum o el que sigui que s'inventin de forma unilateral. Nosaltres no sabem veure una sortida que no passi per la via del diàleg, la negociació i el pacte. I en el context actual no pot haver-hi diàleg, negociació i pacte des dels ultimàtums o els «tenim pressa. Sé que potser em diran que això és una etapa superada, que el catalanisme polític ara és diferent, que ara estem en una fase decisiva, en el tot o res; i potser m'ho diran amb la mateixa contundència que utilitzaven per parlar de les eleccions plebiscitàries. Hem passat tantes pantalles tan ràpidament que se'ns oblida que portem quatre anys sense cap avenç concret: ni una sola competència més, ni més recursos, ni més inversions, ni més grans projectes, ni cooperació entre administracions, ni nou finançament, ni re de re. Però se'ns diu que tot això ja és aigua passada, que ara estem en una altra fase, que ara estem esperant guanyar-ho tot de cop quan arribi el gran dia i que si això ens fa renunciar a alguns avenços concrets en el dia a dia, doncs, què hi farem. Miri, són maneres de veure-ho. Nosaltres no creiem que els problemes concrets dels catalans i les catalanes puguin esperar un gran dia on tot se solucionarà per art de màgia. Nosaltres creiem que no estem en un procés de transició nacional –Catalunya és, ha estat i serà una nació–, ni en una desconnexió progressiva, o almenys no en base a lleis que no desconnecten, ni en una fase postautonòmica, ni quasi sobirana, ni preindependent. Nosaltres no podem seguir saltant pantalles, i molt em temo que tampoc tornar a pantalles anteriors. Torno a la idea de l'absència de solucions fàcils. Si no hi han solucions fàcils, ens queden les complexes, les que són fruit del diàleg, de la negociació i el pacte; les solucions federals, en definitiva. I és per això, entre d'altres motius, que els socialistes proposem un camí que culmina en un referèndum que cal guanyar tant a Catalunya com en el conjunt d'Espanya. És l'única forma de verificar si la proposta té el consens necessari aquí i allà. Però el referèndum sobre la reforma constitucional federal que proposem serà una de les darreres etapes d'aquesta via, i n'és la darrera el nou estatut o constitució catalana fruit del pacte federal. I que ningú no se m'espanti: de constitució en tenen tots els estats dels Estats Units mexicans, eh?; vull dir que tampoc no es pensin..., perquè aquí, com amb els noms, de cop i volta algun en fa un gran què, doncs, nosaltres, que hem llegit i viatjat, no en fem tant. [[Remor de veus.]] Però perquè aquesta solució sigui viable cal començar des d'ara un llarg camí que tanqui ferides, esmeni errors i obri perspectives per a un diàleg polític de fons. I en aquest marc, president, vostè ens demana la nostra confiança. Ens demana la confiança perquè li permetem seguir un camí que només porta a l'enfrontament i la divisió de la societat. Ens demana la confiança perquè li permetem seguir un camí que té com a horitzó trencar la legalitat i l'estat de dret i deixar les institucions catalanes fora de la llei. Ens demana la confiança perquè li permetem portar Catalunya a córrer el risc més gran des que tenim democràcia i autogovern. Ens demana la confiança perquè li permetem seguir una via unilateral que no porta enlloc. Ens demana la confiança per desconèixer el resultat de les darreres eleccions, les que vostès van dir que eren plebiscitàries fins al moment que van perdre el plebiscit. Doncs bé, si és per seguir aquests camins –i ho entendrà–, nosaltres no li podem fer confiança. Seria per part nostra una gravíssima incoherència i una greu irresponsabilitat, no ho farem. No li podem donar la nostra confiança perquè, com he dit i crec que vostè sap, no hi ha solució que no vingui per la via del diàleg, la negociació i el pacte. L'experiència de més de cent anys de catalanisme polític ens diu que sense diàleg, negociació i pacte mai no hi ha hagut cap avenç a Catalunya. Ans al contrari, quan algú ha pensat que pot imposar una solució o una política concreta i aquesta no ha estat amplíssimament recolzada per la ciutadania, sempre ha acabat en desastre. No li podem donar la nostra confiança perquè no hi ha vies unilaterals per resoldre el problema de reconeixement nacional que avui té Catalunya. No li podem donar la nostra confiança quan vostè vol seguir un camí que la majoria de catalans no volen seguir, tot i que pot ser que sí que ho vulgui una majoria de diputats i diputades d'aquesta cambra. No li podem donar la nostra confiança quan la societat catalana es trenqui per la meitat perquè vostès tenen pressa a assolir uns objectius que no són compartits per la majoria dels catalans. No, president, per fer el que vostè ens diu que vol fer, no li podem donar la nostra confiança. Senyor president, si vostè volgués la nostra confiança, sap perfectament que el camí i el full de ruta haurien de ser uns altres. No li estic demanant que renunciï a les seves conviccions, mai no ho faria, per respecte i com a demòcrata, de cap de les maneres. Però, per la mateixa raó que tots tenim en els nostres idearis i posicionaments polítics uns objectius ideals que cerquem a llarg termini però que, en canvi, sabem que prèviament n'hem d'assolir uns altres menys ambiciosos, jo li demano que vostè pensi en l'avui i en el demà de les necessitats de la societat catalana, i no només en el futur ideal de la independència que vostè persegueix. Quina hauria de ser, en la nostra opinió, aquesta opció? Primer pas: revertir la dinàmica de relacions conflictives entre els governs de Catalunya i d'Espanya. Vostè tindrà tot el nostre suport si aposta per resoldre per la via de la negociació els conflictes competencials pendents, per treballar els elements d'autogovern erosionats per la sentència del Tribunal Constitucional, que la mateixa sentencia ja apunta que es podrien resoldre modificant lleis al Congrés; per exemple, la Llei orgànica del poder judicial; o la del règim local, per fer possible l'organització territorial pròpia en vegueries; la normativa dels organismes i institucions estatals, per impulsar la participació en ells de les comunitats autònomes, etcètera. Tindrà tot el nostre suport si vol que aquesta cambra li doni suport per abordar els vint-i-tres temes plantejats ja pel president Mas al president Rajoy, que alguns d'ells, a més, ja venien d'antic. Tindrà tot el nostre suport si ens busca per temes com derogar la LOMCE, particularment pel que fa a la ingerència que suposa en la política lingüística i educativa de la Generalitat; per aprovar una llei de llengües de l'Estat; per assegurar la presència de la llengua i la cultura catalanes a la UNESCO; per resoldre qüestions relatives a la memòria històrica, com l'anul·lació definitiva, total i absoluta del judici al president Companys. Sabem que molts d'aquests objectius són difícils i que s'han plantejat en el passat i no hem aconseguit resoldre'ls, però nosaltres seguim oferint la nostra col·laboració per fer-ho, si aquest és el camí que vostè volgués emprendre. I fins i tot temes menors: jo recordo la cara d'algun responsable polític ministerial socialista quan li vam ensenyar un disseny de matrícula amb un distintiu autonòmic –en aquella època, a més, no hi havia desfibril·ladors als despatxos [[rialles]] –, però..., em van dir que era impossible. Bé, són els que hi han ara a França, que no es distingeix per ser un estat europeu, diríem, dels més curosos amb la diversitat nacional o regional. Segon pas: nosaltres voldríem que vostè decidís abandonar la idea d'inhibir-se davant la negociació d'un nou sistema de finançament. Estem dient..., bé, d'inhibir-se o de no prendre un paper protagonista –si vol, li ho matiso. Doncs, jo voldria que tingués, el meu president, un paper protagonista en això, perquè és el meu president. I, és veritat, hi ha un esforç excessiu imposat a les comunitats autònomes per reduir el dèficit, hauríem de negociar un quitament parcial del nostre deute, hauríem d'introduir el principi d'ordinalitat, hauríem d'impulsar els consorcis tributaris, des del nostre punt de vista. Però això ho ha de negociar vostè. Si vostè opta per l'altra via, aquests objectius –si no tots, la immensa majoria– quedaran de banda. Fa uns dies el vicepresident es queixava del desigual repartiment del dèficit imposat pel ministre Montoro. Nosaltres també creiem que és un repartiment injust. Vostès poden optar per tenir el nostre suport a Catalunya i a Madrid per lluitar conjuntament contra aquest repartiment i pel nou finançament. També podem col·laborar per cercar aliances per a la revisió de la política inversora que el PP ha aplicat al llarg dels darrers anys. I vull felicitar-lo, president, per la represa de les relacions amb la Generalitat Valenciana –vull felicitar-lo. I tercer: efectivament, per nosaltres, cal obrir la perspectiva d'un pacte federal a través de la reforma constitucional. Senyor president, jo sóc conscient que el camí que proposo no és senzill i que fins i tot alguns poden preferir jugar a la ruleta russa, al tot o res. Però considero que tant l'immobilisme de Rajoy com la deriva unilateral de l'independentisme estan abocats al fracàs i poden comportar finalment un xoc de trens en què tots sortirem perdent, i posar en risc fins i tot la unitat civil del poble català i el funcionament del nostre autogovern. Per això, i conscient del gran pes que Catalunya té a la política espanyola, crec que el catalanisme, en les seves diverses expressions, no hauria d'inhibir-se en l'esforç per canviar de govern a Espanya i substituir Mariano Rajoy com a president del Govern. Ho saben, ho he dit en altres entorns amb molta vehemència, avui ho dic amb el to més propi d'un debat parlamentari. Jo estic convençut que una gran majoria de catalans i catalanes, més del 75 per cent si prenem com a indicador el resultat de les darreres eleccions generals, desitja un canvi en la presidència del Govern. I la qüestió o una de les qüestions és si les forces que els donen suport a vostè i als partidaris del referèndum acordat seran capaços d'afavorir aquest canvi sense condicionar la investidura d'un nou president a la celebració d'un referèndum sobre la independència. Jo no els dic, ho repeteixo, que canviïn d'objectius polítics, ni que abandonin les seves reivindicacions; tan sols els demano que es plantegin col·laborar amb el canvi polític a Espanya, que no condicionin la investidura a l'obtenció d'un referèndum sobre la independència. Crec que tots hi sortiríem guanyant, crec que els catalans i les catalanes hi sortirien guanyant. Senyor president, amb independència del resultat de la votació sobre la qüestió de confiança, nosaltres seguirem defensant el nostre projecte federal i la via del diàleg, la negociació i el pacte. Sabem, estem convençuts que és l'única via raonable i possible per establir un marc en el qual es puguin resoldre d'una manera acordada, mitjançant mecanismes coneguts, acceptats i respectats, els inevitables problemes que es produeixen quan conviuen diferents nivells de govern i la millor manera d'ordenar la convivència de diferents sentiments de pertinença o de diverses identitats nacionals. Alertem, senyor president, que en els propers mesos es poden accentuar alguns elements que han caracteritzat la política catalana els darrers anys: uns fulls de ruta en constant evolució, incapaços d'assolir els objectius que es proposen; una retòrica que amaga el fracàs i el temps perdut, i tal vegada un increment de la polarització o, fins i tot, en fi, del neguit, la frustració i els elements que s'hi associen. Potser augmentarà la pressió per estigmatitzar els que no combreguem amb el dogma processista, els que no creiem en solucions miraculoses, els que fins i tot diem que els referèndums de la meitat més un poden no ser l'eina més adequada per resoldre el problema, i més després de veure algunes experiències ben recents, com la d'Escòcia o la del Brexit. Meitat més un és poc quan el que es vol és trencar; meitat més un és insuficient quan es pretén resoldre un problema que afecta els sentiments d'identitat nacional, que acostumen a estar molt barrejats; meitat més un és insuficient per desfer lligams acumulats al llarg de segles. En fi, jo ja sé que avui no els convenceré –no era potser la meva funció avui–, però sí que voldria dir-li, president, que nosaltres no abandonarem la nostra via ni ens deixarem arrossegar per estratègies d'altres. Seguirem disposats a col·laborar en allò que suposi una millora de l'autogovern i del finançament, però no acompanyarem estratègies rupturistes unilaterals que la majoria de catalans no volen, que estan condemnades al fracàs i que poden tenir conseqüències irreparables per al nostre autogovern i la unitat civil del nostre poble. I ho farem, entre altres coses, perquè ja hem patit prou els efectes de la polarització –els parlo com a força política–, i els hem vist també en d'altres forces polítiques. Els socialistes no volem afegir confusió a la situació ja prou convulsa del nostre panorama polític. Seguirem sense participar en manifestacions de les quals no compartim els objectius. No farem jocs de mans per no definir-nos, ni deixarem d'emetre opinions i vots coherents amb el nostre plantejament, encara que això ens pugui portar a situacions incòmodes. I pot estar segur, senyor president, que pel bé de Catalunya seguirem alertant contra els riscos de divisió, els perills de dreceres que situïn les institucions catalanes fora de la legalitat o les falses promeses, que són garantia de futures frustracions. No ens perdonaríem mai haver callat les nostres raons per conveniència o per comoditat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Iceta. Per a respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Iceta, no em feia gaires il·lusions que avui vostè em fes confiança política. Crec que la personal ens la tenim, però política, evidentment, no me'n feia cap, d'il·lusió. Però, tanmateix, ho hem d'intentar!, fins i tot aquelles coses que a l'avançada són impossibles, les hem igualment d'intentar: que hi hagi confiança; que hi hagi pressupostos, encara que sabem que vostè no els votarà, però tindrem un debat de pressupostos, o que pugui haver-hi un referèndum. Ja sabem que vostè no el votarà, però també és interessant que en puguem debatre, d'això. No hi ha línies vermelles a la democràcia. Per tant, que avui vostè no em faci la confiança, no vol dir, tanmateix, que d'aquest Parlament no en pugui sortir, o que jo no m'esforci, honestament, a guanyar-me la confiança. Vostè té un concepte molt particular, que li respecto però que no comparteixo, del que vol dir tenir legitimitat o no tenir-ne. I, en fi, no vull entrar en polèmica estèril, perquè crec que no val la pena, però li reiteraré el que ja he dit en altres ocasions, i ho faré tantes vegades com calgui: el sistema democràtic, una societat democràtica es basa bàsicament i fonamentalment en la decisió dels seus ciutadans, de la majoria. Quan l'any 76 es recordava aquell crit de «Llibertat, amnistia, estatut d'autonomia, es cridava una cosa il·legal, perquè no hi havia llibertat, perquè no hi havia amnistia i perquè no hi havia estatut d'autonomia, i es reclamava una cosa il·legal, i es reclamava al carrer, i, en conseqüència, què va passar? Quin era el capteniment democràtic dels polítics responsables escollits per servir la gent? Doncs, fer cas del que deia la majoria, i després comprovar si aquella majoria, a través d'un estatut i una constitució referendades, estava d'acord o no amb aquelles decisions. Però no menystinguem, si us plau, ni banalitzem el que és la demanda de la gent. La gent és adulta. La gent, quan surt al carrer, cinc anys seguits, milions de persones, no mereix ser considerada un ramat adoctrinat i crèdul d'una utopia impossible. [[Aplaudiments.]] Això admet no només la discrepància, sinó el combat legítim en contra d'això, i tant que sí! I s'ha de respectar. Però, si us plau, no banalitzi el que és un esforç persistent, acreditat –que a vostè, com a demòcrata, l'hauria d'admirar–, que ha fet aquest poble en aquests darrers anys, per voler una cosa que ja l'any 76 volia una població que s'enfrontava a una legitimitat i una legalitat que no ho permetia, i que vol que la legalitat ho permeti. I quina és la feina dels diputats davant d'aquesta situació? Què hem de fer? A qui hem de fer cas? Hem de fer cas als de l'IBEX 35? Hem de fer cas als barons del nostre partit? Hem de fer cas als que estan «enxufats als consells d'administració? Hem de fer cas als editorialistes interessats? Hem de fer cas a aquesta gent o hem de fer cas al que diu la gent, amb tota la seva bondat, en una urna? Doncs, miri, jo sóc d'aquests segons –jo sóc d'aquests segons. Em podrà titllar del que vulgui, però no em tregui, si us plau, legitimitat. En tot cas, discreparem sobre la bondat o no del projecte polític, però el meu és tan legítim com el seu. I el meu no crea més divisió que el que pot crear un debat sobre el federalisme, o és que tothom estarà d'acord amb el federalisme? O és que garanteix que el cent per cent dels catalans hi estaran d'acord i que aquí no hi haurà controvèrsia i no hi haurà divisió? Oh, i tant, que n'hi haurà! Hi haurà molta gent que no li agradarà gens el federalisme! Però, aleshores, no hi haurà confrontació?, no hi haurà ruptura cívica?, no hi haurà tot això que vostè diu que passarà pel simple fet de voler posar sobre el debat parlamentari el que és una demanda real, no fictícia, real de la gent? Siguem una mica seriosos per intentar empènyer, respondre, si re més no, a la voluntat de la gent d'aquest país. És clar que ens preocupen les qüestions socials, les qüestions que afecten els ciutadans. És la primera preocupació. Per això decidim un projecte tan difícil –tan difícil–, amb algunes incerteses –que els les admeto–, com és intentar que aquest país sigui un estat independent. És clar que sí. Per qui es pensa que ho fem? Pels ciutadans. Perquè, amb les mesures que tenim ara..., li he recordat una frase del senyor Maragall, de fa dotze anys, en què hi havia una benintencionada esperança que el canvi polític que s'albirava aleshores –president Zapatero, per cert– pogués provocar això que vostè acaba de reiterar dotze anys després aquí. Què ha passat en aquests dotze anys? Que hem anat enrere. I no és que hi hagués fa dotze anys un furor independentista, que diguem; no hi era. Ni és que quan el Partit Popular va començar a recollir les firmes contra l'Estatut ho fes en contra d'un moviment independentista, que no ho era. Per tant, és clar que ens preocupa la gent. Tant ens preocupa que, fixi's, parlant de les escoles bressol a Catalunya, vostè ha citat abans un informe de la Fundació Rafael Campalans, i que era molt rigorós; segur que ho és, s'ha oblidat de dir que és una fundació vinculada al seu partit. Jo li citaré un informe d'una altra fundació, que no està vinculada al meu partit ni al seu, que és la Jaume Bofill. Quina és l'evolució de la cobertura a l'escola bressol a Catalunya del 98, diguem-ne, fins al 2015? Miri, el 2008-2009, període en què el seu partit tenia la responsabilitat de l'educació, la taxa de cobertura era del 41,5; el 2014-2015 va ser del 44,2. Més taxa de cobertura en el darrer Govern, aquest de les retallades, de la dreta, etcètera, que en aquell Govern del tripartit. Són dades, no del Govern, no d'una fundació de part, d'una fundació que crec que s'ha guanyat la credibilitat a l'hora de parlar d'educació en aquest país. Però li diré més coses. Ja més recentment, la taxa de graduació a l'ESO ha passat al 88 per cent en el curs passat. Hem passat de 120, diguem-ne, el nombre de centres que estaven totalment en mòduls prefabricats, de 120 el curs 2008-2009, el mateix curs que jo li citava abans, a 86 en el 16-17; 120 a 86. Això és anar endavant o anar enrere, en el tema dels mòduls prefabricats? Hem incorporat 140 docents més per a l'educació inclusiva. Hem prioritzat els centres d'alta complexitat amb 400 docents més. Hem fet 6 escoles, 2 instituts, 2 instituts escola de nova creació. I hem obert 9 edificis de nova construcció, 5 rehabilitacions i 338 actuacions de millora. Tot això –tot això– perquè, com que la setmana que ve tindrem oportunitat d'entrar-hi en detall, almenys li permeti revisar una mica aquesta afirmació que a nosaltres no ens preocupa res més que la independència, o que la quimera, o que no som sensibles al patiment dels nostres ciutadans. Ras i curt, amb relació a les qüestions que afecten la gent més desafavorida i el perquè no podem servir-los adequadament. Si vol, no li parlaré de pressupost, si vol..., però vostè m'haurà d'admetre que alguna cosa influeix, en un govern, tenir pressupost o no per poder desplegar bé el seu full de ruta en els compromisos socials. Segur que sí que m'ho admet, això; tenir pressupost o no, no és el mateix, d'acord? Li diré alguna cosa perquè vegi que no és només la necessitat de tenir més recursos a disposició dels desafavorits, sinó el combat que estem lliurant des de fa anys –ho va fer el Govern tripartit, ho va fer el Govern del president Mas, ho fa aquest Govern– perquè l'Estat compleixi amb els seus compromisos, perquè els seus incompliments afecten directament la gent més vulnerable. Fixi's, abans m'hi he referit amb el finançament de la Llei de la dependència, que ha passat del 50 per cent teòric al 18 per cent real, i que la resta l'assumeix la Generalitat. Entre el 2012 i el 2015, Catalunya ha deixat de percebre 336 milions d'euros per finançar la Llei de la dependència, cosa que equivaldria a incrementar a divuit mil, de fet, més de divuit mil places residencials. Entre el 2010 i el 2015 el Govern espanyol ha reduït el finançament destinat a polítiques socials en un 92 per cent. I li diré alguns exemples concrets: prestació bàsica de serveis socials, reducció 71,6 per cent; maltractament infantil –maltractament infantil–, la reducció és del 100 per cent; inversió social integral per al poble gitano, 61,5 per cent menys; pla d'acció per a persones amb discapacitats, reducció del 100 per cent; assistència a les víctimes de violència de gènere, reducció menor en aquest cas, però reducció, del 15,3 per cent; Pla nacional sobre drogues, menys 60,3 per cent; Fons d'acollida d'integració als immigrants, el 100 per cent de retallada; gestió de pensions no contributives, menys 95,4 per cent –ho repeteixo: gestió de pensions no contributives, que justament afecta una capa de la població molt vulnerable, menys 95,4 per cent; menors immigrants no acompanyats, reducció del 100 per cent. Li puc recordar també la destinació del 0,7 per cent de l'IRPF, i li recordo el 0,7 perquè justament en aquest cas és on hi ha acumulades, sentència rere sentència del Tribunal Constitucional –aquell tribunal que només hem d'obeir alguns–, sentències del Tribunal Constitucional que diuen que aquesta és una actuació que s'ha de fer a Catalunya, i amb la no-gestió representa que Catalunya ha deixat de percebre 56 milions d'euros en els darrers tres anys, que hem pagat els catalans, no, no que paguen..., que hem pagat els catalans, que hem marcat la creueta i que no vénen aquí per a la gestió de projectes socials, perquè hi ha la norma que diu que només hi poden accedir aquelles entitats que tinguin projectes, programes d'abast estatal. Això és una realitat, això no és una opinió; una realitat de tots aquests anys de concòrdia, de pacte, de nous estatuts, de donar suports a un govern, a un altre, d'esperar; d'esperar que les coses miraculosament, per alguna raó que se'ns escapa, puguin arribar a canviar, i aleshores sí, això que diu vostè, i que té tot el..., en fi, li agraeixo que ho digui, que Catalunya és, ha estat i serà una nació, pugui ser reconegut com a tal. Sobretot en què?, no en la literatura, en els fets, en la pràctica. I això no ha passat. I no hi ha cap reforma constitucional a sobre la taula... És més, jo ho he preguntat directament a tots els líders polítics, si estaven disposats al reconeixement de Catalunya com a nació. Ningú, que ho hagi dit. Per tant, vostè està proposant també un impossible. Però, en canvi, fa bé de no renunciar-hi, i li ho agraeixo molt, i a més està en la coherència i en la tradició del socialisme català. Per tant, no digui que, en fi, ens hem de cenyir només a aquelles qüestions que ja sabem, d'entrada, que hi estaran d'acord. Home, així..., vaja, no és una negociació, és una rendició en tota regla. Sobre el pressupost, bé, un comentari que espero que..., segur que no ha volgut dir això, però que sigui «una festa a la qual no se l'ha convidat, home, el pressupost no és una festa, que no cal que un diputat electe al Parlament de Catalunya esperi ser invitat per participar-hi, és la seva obligació, eh? I, per tant, si d'alguna manera aquesta és l'excusa per la qual el seu grup va decidir que no havia de pedalar a favor del pressupost, doncs, miri, ja ho arreglarem, farem una invitació formal i es podrà sentir invitat. Però jo crec que quan un s'asseu en aquesta cambra, quan arriba a ocupar un escó, se sent concernit per tot allò que fa el Govern, l'oposició, i ha d'estar actuant en conseqüència, no esperar que, diguem-ne, que li posem catifa vermella perquè vingui a negociar uns pressupostos que, hi insisteixo, és la nostra obligació de fer. És clar que té problemes el referèndum, no els vaig pas ocultar ahir, els sabem perfectament; clar que els té. I aquí segurament hi ha la negativa d'una part de l'Estat, perquè saben que és difícil, a veure si així ens en desdiem, però no ens en desdirem –no ens en desdirem. I sobre quina és la percepció que tenen algunes veus sobre el referèndum, deixi'm dir-li, ja que vostè ha citat el senyor Requejo, el que realment..., la realitat de la seva declaració, per contextualitzar-la en el context real, no fos cas que algú pensés que quan vostè ha llegit aquelles declaracions volgués fer creure que el senyor Requejo deia una cosa diferent. Diu: «Miri, la democràcia..., de manera, diu, que «si no pots fer un referèndum previ de caràcter pactat, com els del Canadà i del Regne Unit, has d'actuar d'una altra manera; primer has de procedir a una proclamació de la independència –està d'acord amb això, senyor Iceta?– «quan estiguis preparat per poder aguantar-la i desenvolupar-la –estructures d'estat, preparació de les lleis adequades–, «i després pots optar per un referèndum de convalidació o directament per unes eleccions constituents, que és exactament el que jo vaig dir ahir, senyor Iceta. [[Aplaudiments.]] «Preparats, estructures d'estat, paquet legislatiu i referèndum. I no ens desdiem del que és una línia de consens, també en el món de la gent que observa des de l'acadèmia, el que pot representar fer un referèndum. Vostè, que diu: «Hem de ser capaços de sumar –de sumar– i de posar més gent... Jo li llegiré algunes dades del CEO sobre allà on es concita el major nombre de gent, però em pot dir exactament, la proposta federal, a qui suma? Vostè ha dit..., ha fet una pregunta, però que ja està contestada; diu: «M'agradaria molt saber quin suport social té el federalisme. Però si l'hem vist, l'hem vist el 27 de setembre, l'hem vist elecció rere elecció. No, no..., no s'escapi d'aquesta anàlisi! O no compta el que voten els ciutadans de Catalunya? I només compta quan –aquell dia sí– surti majoritari, aquell dia el poble català vol ser federal. El federalisme ha estat proposat amb tota legitimitat, és una proposta tan legítima com la independència, o com l'autonomisme, o com el regionalisme; no és menys legítima, per descomptat que no. I vostès l'han proposat, i els respecto absolutament que continuïn proposant la proposta federal, però ha passat per les urnes. I no és que no hagi guanyat, és que ha anat perdent suports. I allà on l'han anat predicant –País Basc, Galícia, recentment– no és que hagin guanyat adeptes, no és que hagin afegit més gent a l'entorn, no han generat aquesta cohesió que vostè diu que s'hauria de donar. En canvi, on es dóna la cohesió en aquest país? I no són dades de partit, del Centre d'Estudis d'Opinió. Quan pregunta... –darrera enquesta... [[Veus de fons.]] No, no..., no és un..., és un centre d'estudis d'opinió, que quan els convé, a vostès, el fan servir per les dades que no són favorables al Govern. I no es fan estudis d'opinió –que, a més a més, són fets amb criteris científics i solvents i transparents– per complaure, no. Moltes vegades ha dit una dada..., per exemple, el 2006, sap què deia? Que només un 13,9 per cent de catalans volia un estat independent; en canvi, ara resulta que els favorables són un 47,7 contra el 42,4 que no ho vol. Però sap on hi ha el gruix de la gent d'aquest país que es posa d'acord? Diu: «Els diputats han d'obeir en tot moment la voluntat del poble? –pregunta. D'acord o molt d'acord, 82 per cent; en desacord, 6,4 per cent. Diu: «I en el cas que es fes un referèndum a Catalunya per decidir si es converteix en un nou estat d'Europa, vostè acceptaria o no acceptaria el resultat final, fos quin fos aquest? Fixi's, eh?, no diu «referèndum acordat amb l'Estat o «referèndum unilateral, «un referèndum. Doncs, miri, sí que n'acceptaria el resultat un 87,6 per cent de la gent. És una minoria, això, o és una majoria? És una immensa majoria. En aquest país... –més enllà de les fronteres dels partits polítics–, en aquest país hi ha un gran consens ciutadà, perquè és un país demòcrata, en què la gent vol votar... [[aplaudiments]] , i vol votar coses diverses, vol votar «sí o vol votar «no [[persisteixen els aplaudiments]] . I tant és català el que vota «sí, com el que vota «no, com el que no va a votar. No és un referèndum per fer diferències, és un referèndum per expressar opinions legítimes. I, en aquest sentit –ja li ho dic jo, i, a més a més, quan en aquest Parlament s'ha votat també la possibilitat de demanar un referèndum acordat–, ja ha vist que era una amplíssima majoria. Per tant, no és un tema de majories o no. Què m'està dient? Que si fóssim el 60 per cent els ciutadans que han votat en unes eleccions al Parlament de Catalunya per la independència vostè estaria d'acord que Catalunya fos un estat independent? Estaria d'acord el sistema polític espanyol a respectar una aclaparadora majoria de catalans que haguessin votat això? Sí o no? Doncs, no. Per tant, no és un tema només de majories o no; és un tema de si es vol o no respectar la decisió del poble de Catalunya. En fi, vostè diu que..., parla del diàleg, de la negociació del pacte. És evident que hi estic d'acord, però, és clar, vostè..., si l'altra part no vol pactar què fem? Tornar a dir que volem, diguem-ne, dialogar, negociar i pactar? Molt bé. I si l'altra part no vol dialogar, negociar i pactar, li ho tornem a dir? Quantes vegades més ho hem de tornar a dir? Perquè vostè el que..., al que ens aboca la seva lògica és a l'empat infinit, i estem farts d'empatar. No n'hi ha prou –no n'hi ha prou– a voler dir que cal negociar, dialogar i pactar; s'ha de dialogar, negociar i pactar. I nosaltres estem aquí per fer-ho possible i no ens mourem d'aquí. Ho podem fer de moltes maneres, amb molt èmfasi, amb diversos aliats, però no ens mourem d'aquesta idea. I d'alguna manera quan la legislatura culmini vostè podrà trobar respostes a algunes de les qüestions que li preocupen, que vostè pensa que no serem capaços de fer, i que aquest Govern treballa perquè sigui absolutament possible de fer-ho. Finalment, diu: «Vostès no abandonaran la seva via ni es deixaran arrossegar pels altres. Ho trobo molt bé. I nosaltres sí? Nosaltres sí que hem d'abandonar la nostra via? Nosaltres ens hem de deixar arrossegar pels altres? Nosaltres sí que hem de renunciar a les conviccions...?, no a les conviccions, a una cosa més pragmàtica però molt important, el compromís electoral amb la gent; per mi és important, això –per mi és molt important. El compromís electoral amb la gent, per mi, compta. Hem de renunciar a això per abraçar una proposta política que no ha obtingut, ni de llarg, el suport de la majoria, ni aquí, ni a Espanya, ni allà on s'ha proposat?, enlloc? Per què ho hauríem de fer? Jo no li demano que vostè ho faci. Jo no li demano que es converteixi en un independentista, i no li ho retrec, a més a més; ho trobo perfectament legítim i es pot treballar amb tothom, des de qualsevol posició. Però no ens demani, a nosaltres, que abandonem –que abandonem– el que és un compromís, que em sembla que hi hem dedicat molts esforços i molta honestedat que sigui clar i transparent. No ens podran acusar a ningú d'enganyar. No ens podrà acusar, ningú, de trair el mandat de les urnes i ningú ens podrà acusar, encara menys, d'estar disposats a perdre la credibilitat a canvi de mantenir l'statu quo. Moltíssimes gràcies, senyor Iceta. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. Té la paraula el senyor Miquel Iceta.
Gràcies, senyora presidenta. Molt honorable senyor president, han sortit moltes coses a la seva intervenció. Deixi'm que comenci per una que probablement és, diríem, menor en el context d'aquest debat, però que té importància, que és el tema de les escoles bressol. Vostè parla de l'estudi de la Fundació Bofill –estudi important–, però, llavors, s'ha de llegir tot i s'ha de veure d'on surten les dades. Per què hi ha hagut un increment tan gran de places d'escoles bressol? Perquè el Govern catalanista i d'esquerres va impulsar l'aprovació d'una llei per la qual es creaven trenta mil places d'escoles bressol. [[Aplaudiments.]] I, informe o no informe, la inversió en aquest tema continguda en els pressupostos, va passar de 147 milions d'euros el 2009, a 71 i mig el 2013 i 0 al pressupost de 2015. I això, en fi, no sé..., Fundació Jaume Bofill. Una altra qüestió: jo, a vegades, ja... –i no és la primera vegada que m'hi trobo–, si vostè vol contestar coses que jo no he dit, doncs, em sembla bé. Com a recurs retòric, normalment, funciona; però, m'ha escoltat a mi, mai, banalitzar les manifestacions de la Diada? M'ha escoltat a mi, mai, dir que no s'ha de tenir en compte la veu dels manifestants? No. I quan jo li parlo de legitimitat..., escolti'm, van ser vostès els que van decidir que les darreres eleccions eren un plebiscit. Vostès...., imagini's que estem en un país –fins i tot, un país europeu, però segurament de qualsevol continent–, el Govern llança una iniciativa i diu: «Com que no ens deixen fer un plebiscit, farem unes eleccions que funcionin com a plebiscit. El perd i, llavors, segueix com si no l'hagués perdut. Això no s'entén, no s'entén gaire. I per això parlava, jo, de legitimitat; no la legitimitat del president, no la legitimitat del Govern, no la legitimitat de la majoria parlamentària: la legitimitat de l'objectiu. I jo seguiré dient, perquè crec que és així, que vostès estan perseguint un objectiu darrere del qual no hi ha una majoria dels catalans. I vostè em dirà: «Fa trampes, perquè no hem tingut mecanisme, diríem, objectiu, científic, potent, democràticament acceptat per avalar-ho. Sí, però és que els que van dir que les eleccions eren plebiscitàries eren vostès! Jo ja vaig dir, des del principi, que no servien per a això –ui!, i quines crítiques–, però, fet el plebiscit, es perd. I, per tant, un dels principals problemes que hi ha és precisament que jo crec que no hi ha una majoria al darrere. No vol dir que no hi hagi molta gent, no vol dir que sigui l'objectiu pel qual pot haver-hi més gent que en altres objectius; però no la majoria. I, això, ho vam veure. Més coses: jo no he dit que vostès no es preocupin d'altres coses, només faltaria! Però és que aquest és el debat sobre la qüestió de confiança i, per tant, sobre el full de ruta. I, escolti'm, vostès van decidir negociar els pressupostos només amb la CUP, la CUP els va fallar i no els van poder aprovar; però, en canvi, després, s'encaparren a fer-ne a la resta també responsables. Però vull entrar a la veritat del que crec que vostè vol dir: «És molt difícil que el Partit Socialista avali uns pressupostos d'un govern que té un full de ruta diametralment oposat al nostre. Té tota la raó, president. Però no deixa de ser que després no ens critiqui que no vam aprovar uns pressupostos per als quals vostès..., ni una trucada de telèfon, ni mitja reunió. Reconeixent-li, president, que seria molt difícil que haguessin obtingut aquest suport, perquè aquests pressupostos tenen la lògica d'un govern l'objectiu polític del qual no compartim. Ha estat molta estona dient que Mariano Rajoy és dolent. Jo vaig perdre veu dient-ho, l'altre dia, vull dir que no..., no li ho diré. Ara, ens hem d'instal·lar amb l'empat infinit? No, no. Ara, hem de saltar-nos la llei? Tampoc. El cito a vostè. Vostè citava una pregunta meva en el debat d'investidura i deia: «Hem previst els costos de situar les institucions catalanes fora de la llei? Diu: «És que no les situarem fora de la llei, senyor Iceta! No hi haurà mai aquest Parlament fora de la llei, no ho estarà mai. Però si ja li ho han dit unes quantes vegades. Li ho ha dit qui li ho pot dir en un estat de dret com l'Estat espanyol del qual Catalunya encara, si vol, en forma part, el Tribunal Constitucional, que és qui diu si vostè està o no està fora de la llei. I jo me n'alegro perquè..., home, potser no ha tingut a veure-hi res el Tribunal Constitucional, però la desaparició de l'assemblea constituent jo crec que..., en fi, contribueix a aclarir el debat. Vostè em diu..., l'entrevista del doctor Requejo jo la vaig llegir sencera i, efectivament, també diu això que diu vostè. Però, escolti'm, RUI sí o RUI no? «Crec que el RUI és una idea molt desencertada, tant des del punt de vista de contingut polític i jurídic com des del punt de vista estratègic. Bàsicament, per tres motius: en primer lloc, perquè té un problema de legalitat-facticitat. És a dir que com que és il·legal... –ho diu en Requejo, eh?, no, no..., no ho diu el Tribunal Constitucional, diu, com que és il·legal–, diu, probablement aquesta vegada el Govern espanyol optarà per no deixar-lo fer, perquè, a diferència del 9-N, ara hi ha una nova llei del Tribunal Constitucional que permet actuar contra tot allò relacionat amb el procés de manera directa. I, en segon lloc, el RUI té un problema de legitimitat. Diu: «Previsiblement, hi hauria una participació baixa perquè els votants del “no” no anirien a votar i tornaríem a estar en una situació semblant a la del 9-N. Una participació del 30, 40 per cent no legitimaria gens el resultat ni a escala internacional, ni a Catalunya. Diu: «I, en tercer lloc, el RUI divideix el moviment independentista. Quan se li..., li burxen, perquè els periodistes estan a favor del RUI clarament en aquest mitjà, i ell segueix i diu: «Trobo que és una proposta de polítics adolescents dirigida a acontentar els independentistes impacients, que són una minoria en la societat catalana. I efectivament, després fa la cita que vostè ha llegit, que, per cert, la proclamació de la independència, això no em va quedar clar quan es fa, perquè vostè diu: «Estem complint fil per randa –o sigui, com es diu amb bon català a rajatabla– «el que ens vam comprometre. Bé. Al que es van comprometre era això? Perquè aquí sí que tenim una declaració d'independència abans de les eleccions, de la constitució, del referèndum. No li ho retrec, senzillament constato que l'evolució del full de ruta, doncs, a vegades sembla les cotitzacions de l'IBEX i es belluga i es mou. Ara, té dret el Parlament de Catalunya a exigir-li un full de ruta clar i que aguanti més d'una setmana sense variacions? Jo crec que sí, i per això, president, quan li demanem precisions no ho fem per fer-li, com deia la meva àvia la «clusqui, eh? La «clusqui, fer-li el burxó, per incomodar-lo –per fer-li la «clusqui, deia ella–, doncs, no, no ho fem per això. Ho fem perquè volem saber a què atenir-nos i perquè alguns estem molt preocupats –i disculpi que li ho torni a dir– perquè vostè s'encaparra amb un objectiu pel qual no té una majoria ciutadana contrastada al darrere i, a més, perquè especula, apunta la possibilitat que algunes etapes d'aquest procés se situïn fora de la llei. I llavors nosaltres no ens cansarem de dir-ho: vostè té dret a moltíssimes coses però, com a governant electe democràticament, amb unes institucions regulades per un marc legal, el que no pot és incomplir-lo. Jo ho sento. Ja m'agradaria no haver-li-ho de dir, perquè voldria dir, doncs, que l'he convençut o que, en fi, ja estem en una altra pantalla. El debat sobre la gestió del Govern el farem en el debat d'orientació política general, però jo crec que avui, que molts ciutadans estaran una mica atents, jo el que voldria és que els quedés un missatge clar per part del Grup Socialista: nosaltres no compartim el seu objectiu i per això no li donem suport. Assenyalem riscos evidents d'aquest full de ruta, perquè després poden venir conseqüències que ningú diu voler, però al final algunes són inevitables si un Govern, unes institucions s'entesten a sortir fora de la llei. És veritat que les alternatives no són més senzilles. Vostè..., em sembla que en un moment determinat se n'hi ha anat l'expressió, i diu: «Això que vostès demanen també és impossible. Bé, potser també és molt difícil. No hi posem «impossible. Jo crec que les vies per reformar la Constitució espanyola existeixen, el que pot no haver-hi són les majories. És una altra cosa. Però les vies hi són. En canvi, qui vol posar vies allà on no hi són, té no només dificultats enormes, sinó que pot causar als trens uns accidents irreparables. I és això el que nosaltres ens encaparrem a dir. Ho diem des de conviccions catalanistes i patriòtiques. Ho fem no només en defensa de la gent que ens vota, sinó de tots els catalans. Això no vol dir que tinguem la raó, com tampoc pot necessàriament voler dir que la té vostè. Però, prudència, jo crec que se n'ha de tenir. Mesura, mai no s'ha de perdre. Respecte, ens el tenim. Confiança personal, cap motiu per no tenir-la, president. Però profunda desconfiança política –profunda. I no és un tema, lògicament, personal. És un tema que quan no es comparteixen objectius, quan es considera que els mitjans per assolir-los són altament arriscats, tenim l'obligació de dir-ho, assenyalar-ho, efectivament, amb el millor dels tons que un pugui imaginar, però no amb una menor fermesa. Nosaltres representem els nostres electors, però també el conjunt dels ciutadans. Creiem que aquest és un mal camí, creiem que les presses són males conselleres, creiem que no es poden fer acords posant sobre la taula ultimàtums. Sabem que a vegades amb qui volem acordar no ho vol, però no proporcionem la millor de les excuses perquè estiguem tots plegats instal·lats en un empat impossible o infinit, i, a més, correm el risc d'esllavissament i de descarrilament, que seria molt negatiu, no només per als que el protagonitzen, no només per als que segueixen, sinó per a tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Iceta. Té la paraula el president. [[Veus de fons.]] No? [[Pausa.]] Els grups parlamentaris m'han demanat que aturem la sessió plenària durant cinc minuts. Per tant, fem una aturada de cinc minuts.
Té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot. [[Veus de fons.]] Toquem el timbre? [[Veus de fons.]] No, com que he dit «cinc minuts, entenc que cinc minuts són per a tots iguals, no? [[Pausa llarga.]] Ara sí, senyor Rabell?
Molt bé. [[Pausa.]] D'acord. [[Veus de fons.]] Com vulgueu. Sí... [[L'orador riu.]]
Quan vulgui, pot començar.
Molt bé... [[Remor de veus.]]
Veig que això dels cinc minuts no és per a tots els diputats i diputades igual en aquesta cambra.
No, no; és molt complicat. [[Remor de veus.]] Sempre passa; passa a les millors famílies, presidenta.
Perquè ara en portem exactament deu. D'acord. [[Pausa.]]
De mica en mica, s'omple la pica...
Senyor Rabell, quan vostè vulgui començar, pot començar.
Doncs, vinga, som-hi. Moltes gràcies, presidenta. Molt honorables membres del Govern, diputades i diputats, amics i amigues que ens acompanyen i, en general, la ciutadania que ens escolta, que ens acompanya en aquest debat, que és un debat important..., i fins i tot podríem dir que és un debat transcendent, perquè el president de la Generalitat se sotmet a una qüestió de confiança, val a dir que la continuïtat del seu Govern estaria en qüestió. Aquest dubte, certament, sembla haver-se esvanit. La CUP, que havia fet trontollar la majoria governamental votant l'esmena a la totalitat dels pressupostos, ja ha anunciat que renovaria, en principi, la seva confiança al president Puigdemont. Per tant, podríem considerar o algú podria considerar que el debat està resolt d'antuvi. Aleshores estaríem davant d'un simple tràmit parlamentari? Nosaltres francament pensem que no; pensem que no perquè hem arribat a una qüestió de confiança no pas per casualitat..., ni això és un fet banal, i ahir el mateix president ho assenyalava. Hi hem arribat a pocs mesos d'una accidentada i complicada investidura, ahir ho recordava també el president, i hi hem arribat perquè el Govern no ha pogut mantenir la unitat de la seva majoria parlamentària al voltant de la llei més important, que és la dels pressupostos. I això –i és això el que voldríem subratllar– ha revelat unes contradiccions que segueixen vives i que sacsegen tota la vida política catalana. Més enllà que avui la majoria aconsegueixi reconduir aquesta crisi, roman plantejada la verdadera qüestió que importa a la ciutadania, és a dir: quin és el balanç de les polítiques promogudes des del Govern des de fa un any, quin és el balanç del seu full de ruta i, sobretot, quines són les perspectives que se'ns proposen. Encetem una intensa seqüència de moments parlamentaris forts fins a final d'any; una seqüència que comença avui amb la qüestió de confiança i que conclourà amb la discussió dels nous pressupostos, passant pel debat de política general de la setmana vinent. Per nosaltres, que hem estat i som oposició d'esquerres al seu Govern, no té sentit la disjuntiva que plantejava vostè ahir a la CUP, allò de dir «si no esteu disposats a aprovar els pressupostos al Govern, no cal que em voteu la qüestió de confiança. Nosaltres anirem, com diu el tòpic futbolístic, partit a partit i, per descomptat, sense signar xecs en blanc. Té tot el sentit del món, per tant, que plantegem ara i aquí aquestes preguntes. Què significa que s'hagi trencat la confiança? Per què es va trencar? A qui demana el president la seva confiança? I, finalment, per fer què exactament? Cal recordar que l'ensopegada dels pressupostos va ser el colofó d'una interminable successió de votacions perdudes pel Govern; votacions en què la seva majoria es dividia, en el Ple del Parlament i en comissions. I és que aquesta majoria de Junts pel Sí i la CUP ha estat presonera d'un relat que la vida ha anat posant a prova. La idea que la independència estava a tocar convidava a negar el conflicte social i ecològic que travessa el país en nom d'una fita imminent que permetria resoldre tots els problemes. I la primera dificultat va aparèixer el mateix 27 de setembre, quan les forces polítiques que volien fer d'aquelles eleccions un plebiscit el van perdre en els termes que elles mateixes havien plantejat. S'ha dit a bastament, però aquest problema és latent i acompanya tota aquesta legislatura. No existeix, per tant, com es deia ahir, un mandat plebiscitari; no existeix, tot i haver assolit una majoria d'escons i, amb ella, la responsabilitat de governar una societat malmesa per anys de crisi i de polítiques d'austeritat dictades des de Brussel·les i Madrid però abraçades també amb convicció pels precedents governs catalans. Tothom recorda el Ple extraordinari sobre emergència social, que el nostre grup parlamentari, Catalunya Sí que es Pot, va promoure conjuntament amb el PSC, i sobre el compliment poc satisfactori de les resolucions del qual tindrem ocasió de parlar a bastament en el debat de política general. Polarització de rendes, desigualtats creixents, uns índexs de pobresa alarmants i especialment cruels pel que fa als infants, un sofriment social inequívocament tenyit d'injustícia i de violència vers les dones. Les dades macroeconòmiques que exhibeix triomfant el Govern del PP o els indicadors de creixement del PIB català que sovint evoca el senyor Junqueras en aquesta cambra, ni poden ocultar aquesta realitat ni l'estan revertint, perquè no hi ha canvis en el nostre model productiu, que segueix sent extremadament vulnerable a les sotragades dels mercats financers, perquè les dades optimistes que ens exhibeixen se sostenen sobre un dolorós procés de devaluació interna, amb pèrdua de salaris, precarietat generalitzada i treballadors i treballadores pobres, i sobre un mercat laboral degradat per unes reformes orientades a fragmentar el treball i a soscavar la capacitat negociadora dels sindicats. Així, les problemàtiques socials més punyents, els desequilibris territorials o les iniquitats de gènere s'han anat situant, s'han anat insinuant de manera insolent i tossuda en els nostres debats, tibant les fràgils costures de la majoria. Cal recordar-los qui ha votat què i amb qui quan ha calgut, per exemple, pronunciar-se sobre el tancament de línies de P3, sobre els concerts amb escoles d'elit que segreguen per sexe, sobre la reversió de la privatització d'ATLL o bé sobre projectes com Barcelona World o la fiscalitat que s'aplica als casinos? Cal recordar-los com van anar algunes sonades votacions, com aquella que va refusar l'admissió a tràmit de la ILP sobre educació? Tenen vostès al dia la comptabilitat de les vegades en què el vot de Junts pel Sí s'ha dividit? Dels cops en què la CUP ha votat amb l'oposició d'esquerres? De les ocasions, sempre per defensar privilegis d'estaments benestants, en què Junts el Sí ha anat de bracet amb el PP? I permetin-me recordar, perquè ha estat esmentat aquí, l'informe Bofill. L'informe Bofill té sobretot l'encert i la duresa d'assenyalar que les desigualtats justament en matèria d'equipaments escolars se situen i s'agreugen pel que fa a les rendes familiars i als barris; és a dir que allí on les inversions han minvat més i han fet més mal és justament a les zones més deprimides, de famílies treballadores i amb rendes familiars més baixes. Els informes, cal citar-los tots, també, és una mica com les declaracions. El fracàs dels pressupostos va tenir molt a veure amb el rebuig de les propostes que des de les esquerres es feien en matèria tributària, propostes que demanaven, entre altres coses, una reforma de l'impost de successions, dels trams superiors de l'IRPF, una revisió de les deduccions fiscals. Val a dir que plantejaven la necessitat d'una política tributària més progressiva i distributiva, molt especialment amb l'objectiu d'implementar una renda garantida de ciutadania; renda garantida de ciutadania que segueix encallada, encara. I si hi ha gent –i és lògic i legítim– que té pressa per assolir determinades fites, nosaltres tenim molta pressa per combatre la pobresa. [[Alguns aplaudiments.]] El fracàs d'aquells pressupostos té molt a veure també amb un fet que no perquè s'hagi esmentat no cal recordar, perquè, efectivament, se'ns retreu constantment a l'oposició que no vàrem votar aquells pressupostos. Però aquell fracàs té a veure amb el fet que els pressupostos es van voler discutir dins de la majoria dels setanta-dos, i així els va anar. Van apostar a obtenir el suport de la CUP i no el van tenir. Nosaltres no és que fórem convidats o no a la festa, fórem convidats a misses dites. I no ens retregui que no vàrem votar els comptes del Govern després d'això. I, si us plau, deixin de responsabilitzar-nos de no haver pogut..., de ser responsables, vaja, de no poder reduir llistes d'espera o de no poder atendre determinades urgències socials. Miri, aquí també hi ha un interessant document, que és l'informe mensual d'execució, que produeix el departament del senyor Junqueras, eh?, i és l'anàlisi d'execució del pressupost del sector públic administratiu amb data del 31 de juliol del 2016, eh?, i que parla de l'execució, doncs, de l'actual pressupost, del que està prorrogat, i que ens diu que el Govern, a 31 de juliol, ha modificat els pressupostos vigents –els prorrogats–, ampliant-los en 1.192 milions d'euros, 704 milions en modificacions de crèdit, 423 en nous crèdits i 65 en ampliacions. Més enllà de la distribució d'aquestes modificacions, això demostra que el Govern té, malgrat tot, un important marge de maniobra per fer front a les seves responsabilitats. L'efecte desestabilitzador de les problemàtiques socials, que nosaltres volem evocar aquí, ens situa al bell mig del problema que volem discutir. Aquí, com a tot Europa, la pobresa i les desigualtats constitueixen la major amenaça per a la democràcia. Les necessitats aclaparadores de la supervivència quotidiana, l'erosió de drets i la dignitat soscavada expulsen un nombre ingent de ciutadanes i ciutadans de qualsevol vida política. I aquest és el primer i principal problema democràtic que tenim plantejat. No podem imaginar noves quotes d'autogovern i de progrés nacional per a Catalunya sense sargir el país des d'un compromís social en les polítiques públiques del Govern. No podem concebre el progrés democràtic sense la participació decidida d'aquestes classes populars, invisibles i maltractades, sense la seva força. Així fou en el passat i així ha estat en la conquesta de les llibertats i en els avenços tan cabdals que ha conegut Catalunya, com la immersió lingüística o el mateix restabliment de la Generalitat, única connexió amb la legalitat republicana en els anys agitats de la Transició, tan agitats com que el moviment veïnal de Barcelona va fer caure tres alcaldes i Catalunya estava sacsejada per vagues generals que reivindicaven llibertats i drets socials. [[Alguns aplaudiments.]] Sense aquesta força social serà impossible un nou avenç cap a l'autogovern, cap a una millor quota d'autogovern, sigui quina sigui la fita que ens proposem. Ve't aquí el rerefons del trencament de la confiança: com més impotència per respondre a l'emergència social mostrava la majoria, més gestos de ruptura li exigia la CUP per justificar que en formés part, i com més concessions feia la majoria en aquest sentit, més clarament apareixia el caràcter intransitable del full de ruta del 9-N, senzillament perquè el plantejament d'una desconnexió unilateral d'Espanya no pot aplegar ni la força social a Catalunya ni les simpaties i suports externs que serien necessaris per tirar-lo endavant. Ho hem dit moltes vegades: el problema no és només que es vulgui desafiar l'Estat o desobeir-lo, sinó que es pretengui fer via declaracions, amb dispositius jurídics de dubtosa viabilitat, amb estructures de molt o més encara incert finançament, però, per damunt de tot, sense comptar amb la força social necessària, val a dir, girant l'esquena a una part decisiva de la mateixa societat catalana, que és diversa, que és complexa. Aquesta és la realitat de la nostra nació. Una part substancial de la ciutadania o bé no desitja de cap manera la ruptura amb Espanya, o bé hi voldria tenir un millor encaix sense arribar a separar-se'n, o, fins i tot, té altres prioritats. Una part substancial de la nostra nació, doncs, no se sentiria cridada a una convocatòria sense garanties, sense debat real d'alternatives, sense normes clares i homologades; una convocatòria percebuda com a predeterminada en el seu resultat i plena d'incerteses pel que fa a la seva hipotètica aplicació. Compte amb el que va ser el leitmotiv d'ahir, de la compareixença del president, amb allò de «referèndum o referèndum. Nosaltres saludem, eh?, que manifesti la determinació per a la celebració d'un referèndum que nosaltres compartim com a objectiu, però compte, que una data fixa o les presses no acabin desvirtuant el profund contingut democràtic de l'objectiu, de la convocatòria. Però abans permeti'm una puntualització, abans de parlar del referèndum. Mireu, nosaltres hem estat sempre molt clars en la defensa de les llibertats i de les institucions catalanes. Des del principi hem denunciat temptatives del Govern del PP de criminalitzar les reivindicacions sobiranistes, de dur a una via judicial i penal un conflicte que exigeix un abordatge polític i dialogant i la temptativa de transformar el Tribunal Constitucional en una força de xoc al servei de l'executiu espanyol. Tot això ho hem denunciat i ho seguim denunciant i, en aquest sentit, hem fet costat, dilluns passat al senyor Homs, abans al senyor Mas, a la senyora Rigau, a la senyora Joana Ortega, demà i quan calgui a la presidenta d'aquest Parlament i a la Mesa d'aquest Parlament. Tanmateix, hem d'alertar contra algunes veus que s'han sentit últimament i que semblaven voler jugar una mena d'estratègia de tensió. «Desafiem l'Estat fins a provocar la seva reacció irada, fins i tot la seva repressió, i així mobilitzarem el poble de Catalunya, indignat, a favor de la independència. I fins i tot molts d'aquells que no la volen es veuran obligats a alinear-se enfront de l'escomesa autoritària del Govern espanyol. Alguns potser es creuen que això pot funcionar, d'altres tal volta pensin que seria una bona estratègia de creixement, confiant a posar a temps el fre de mà, però nosaltres fem una crida a la responsabilitat de tothom. Creguin-me, l'experiència històrica ho ha demostrat: com pitjor, pitjor. Nosaltres pensem que és hora de depassar l'immobilisme, però també de refusar qualsevol fugida cap endavant. És hora de teixir, de construir una estratègia sobiranista guanyadora. President, ens va semblar molt interessant i positiu que plantegés ahir la proposta de reivindicar un referèndum pactat amb l'Estat donant veu a la ciutadania de Catalunya. Vet aquí una idea que nosaltres mai no hem de deixat de defensar. Pensem tot el contrari, que el seu abandonament durant tot un període, en ser declarada pantalla passada, ha empetitit, en lloc d'enfortir-lo, el camp de la reivindicació democràtica nacional. Efectivament, aquest podria ser el punt de trobada d'una amplíssima majoria de la societat catalana, d'aquest 80 per cent de la nostra ciutadania que se sent profundament insatisfeta amb l'actual statu quo i és favorable a allò que s'ha anomenat el «dret a decidir i que, més enllà de debats jurídics o semàntics, es refereix a la democràcia i, finalment, a l'autodeterminació d'una nació. Una consulta, seguint estàndards internacionals, reconeguda per tothom. Aquest podria ser el punt de trobada entre totes les sensibilitats desitjoses de desencallar el conflicte. Fins i tot aquelles que, ara com ara, no són partidàries d'un referèndum i aposten per endegar una reforma constitucional haurien d'admetre la legitimitat i el caràcter democràtic de la proposta. El pronunciament de la nostra societat, nosaltres n'estem convençuts, acabarà sent indefugible. Tard o d'hora la ciutadania de Catalunya haurà de poder votar. D'una altra banda, aquells que de debò desitgen la independència de Catalunya haurien de ser els primers interessats a buscar una aliança amb altres forces per generar un escenari favorable de decisió democràtica, perquè només així, només en un escenari de decisió democràtica compartida, l'opció de la independència pot arribar a guanyar el cor d'una majoria suficient i el reconeixement de tothom. No hi ha dreceres. En la proposta d'un referèndum ens trobem, president, però cal que siguem clars. Si creiem de debò que aquesta és la millor sortida democràtica per al conflicte, hem de treballar seriosament per fer-la possible. Si ens creiem la proposta, cal que esdevingui no només una demanda del Govern de la Generalitat, sinó la demanda eixordadora de la societat civil catalana. Cal bastir un marc ampli de trobada entre sindicats, moviments veïnals, col·legis professionals, món de la cultura, universitats, entitats diverses. Caldrà debatre plegats una estratègia de mobilització a favor de la consulta i caldrà travar complicitats arreu, fer avançar pas a pas la proposta, guanyar la batalla de l'opinió pública. El que no seria admissible fóra actuar de tal manera que el rebuig estigués garantit d'antuvi per poder tornar a entonar la cantarella que «amb Espanya no hi ha res a fer. Volem un referèndum útil, que tingui efectes jurídics i polítics, i això depèn de la seva acceptació per totes les parts implicades i pel conjunt de la societat catalana, i no només per aquella que vol la independència; això depèn del reconeixement de la consulta per part de la Unió Europea i de la comunitat internacional, i això depèn, sobretot, de la massiva participació de la ciutadania. I aquesta exigència d'un referèndum eficaç, reconegut, un referèndum amb totes les garanties és vàlida, aquesta exigència, tant si el referèndum es pensa per al 20 de març, per al 15 de setembre com per al dia de la Mercè. Aquesta sí que és una exigència que no té data de caducitat. Les coses canvien construint correlacions de força i escenaris favorables. Ja sabem que la consecució d'un referèndum és difícil, molt difícil, però mentre no apleguem prou forces per obtenir-lo, molt més remota i inversemblant és encara la possibilitat d'assolir la independència per una altra via. Només en la intersecció del dret a decidir és possible construir una majoria social capaç de fer bascular l'actual situació de bloqueig democràtic. Només des del gir decidit de les polítiques públiques cap a la justícia social i mediambiental i de gènere és possible donar cohesió i empenta a aquesta majoria social. Aquesta és l'articulació viva, concreta, dinàmica entre drets nacionals i progrés social que reivindiquem des de la nostra tradició, el catalanisme popular d'esquerres, i que l'exigència del referèndum posa més que mai a l'ordre del dia. Defugim, per tant, falses polèmiques sobre camins suposadament directes o bé impossibles; defugim els prejudicis que els divideixen, perquè la nació catalana és diversa, però defugim també els prejudicis que ens aïllen: «Espanya és irreformable. Espanya no canviarà mai... Quants cops hem sentit en aquesta cambra aquestes frases? Tots els països del món han conegut nombroses transformacions, diverses formes d'estat, diferents règims i governs. Espanya i Catalunya no som pas un illot d'immobilisme enmig d'una civilització europea en crisi. No hi ha una Espanya eterna enfrontada avui, com fa tres segles, a una Catalunya igual a si mateixa des de l'època de Jaume I. Espanya està canviant. Ahir ens deia vostè, president, entristit davant el que anomenava el sidral federal de què era objecte Pedro Sánchez pel fet d'haver volgut encetar un diàleg amb les forces sobiranistes catalanes. Permeti'm dir-li que, més que entristit, com a persona d'esquerres i com a demòcrata, em sento colpit i indignat davant el que està funcionant com una mena de cop d'estat en el si del PSOE, promogut des dels grans poders econòmics i mediàtics per barrar el pas a un possible govern progressista. [[Alguns aplaudiments.]] Milions de persones arreu de l'Estat, de gent treballadora, joves, dones, pensionistes no es mereixen haver de suportar un altre mandat de Mariano Rajoy. Des d'aquest punt de vista, nosaltres ho diem amb tota claredat: si hi ha la possibilitat d'afavorir i de promoure un govern progressista, un govern de canvi presidit per Pedro Sánchez, liderat pel PSOE a Madrid, tots els esforços han de ser fets perquè això sigui possible. Sabem que les dificultats seran moltes i les limitacions també, però jo crec que Catalunya guanyaria molt més debatent de les seves reivindicacions, discutint, fins i tot, d'allò amb què no està d'acord Pedro Sánchez amb un govern dialogant, que no pas enfrontant-se a un mur de ciment com seria un govern renovat del PP ferotgement anticatalanista. Però aquesta mateixa virulència de l'establishment demostra fins a quin punt la situació està canviant a Espanya, i que aquesta situació canviï, com en els anys de la transició, té molt a veure amb les exigències democràtiques de la societat civil catalana, i al mateix temps, com fou també el cas d'aleshores, aquestes no són alienes als moviments que es produeixen en el si de la societat espanyola. La sentència del Tribunal Constitucional sobre l'Estatut va certificar la ruptura d'un cert pacte territorial i l'esgotament de l'Estat de les autonomies, però menys d'un any després, el 15-M palesava arreu de l'Estat el trencament dels grans consensos socials de la transició. Tots els estaments socials es trobaren confrontats a una crua realitat que desmentia la promesa d'uns estàndards sostinguts de benestar: caiguda de salaris, atur, joves condemnats a l'exili, classes mitjanes adonant-se que la pobresa trucava també a la porta de casa seva... Una situació en què la corrupció esdevenia visible, insuportable, i l'arquitectura política heretada de la transició quedava irremeiablement tocada. Les vagues generals, les marees, les lluites en defensa de la sanitat i dels serveis públics, les mobilitzacions contra la LOMCE o en defensa dels drets civils que han marcat aquests anys no són en absolut aliens al repte democràtic plantejat des de la societat catalana. La nova geografia política sorgida de les últimes eleccions generals, però també dels comicis que hem vist aquests dies, aquest últim diumenge, a Euskadi i Galícia, demostren que els canvis que s'estan produint en la profunditat de la societat espanyola cerquen, per temptejos successius, una expressió política pròpia. Els grans partits tradicionals pateixen desgast, les majories absolutes es trenquen i irrompen noves formacions, algunes, com la que representen els nostres companys de Podem i de les confluències que les acompanyen, sostingudes per milions de vots que no només impugnen el neoliberalisme fallit i la governança corrupta de la dreta, sinó que fan bandera de la realitat plurinacional d'Espanya. I això sí que és un canvi. [[Alguns aplaudiments.]] Això representa un canvi extraordinari amb relació a les últimes dècades, però representa, sobretot, l'anunci dels nous temps que s'atansen. Tot aquest trasbals ha derivat, avui, en una crisi política inèdita, bloquejant la formació d'un nou govern a Espanya. I Catalunya és al cor d'aquesta crisi. La demagògia anticatalanista del PP, que ha estat durant anys el seu gran fons de comerç, esdevé ara determinant per mirar de conservar el poder. No és casual, per tant, l'ofensiva per dislocar el PSOE quan el seu equip dirigent ha mirat cap als partits bascos i catalans cercant suports per configurar una alternativa. Aquesta crisi del PSOE –que ahir feia titulars– sembla allunyar possibles escenaris de diàleg, és cert, i sembla anunciar-ne de confrontació si, d'una manera o d'una altra, el PP acabés conservant el Govern de l'Estat. Però, en qualsevol cas, tots els escenaris seran d'inestabilitat; ningú podrà governar a Espanya sense donar una resposta al repte democràtic que planteja Catalunya, ningú. Catalunya i Espanya estan, avui, més interconnectades que mai. És hora de teixir complicitats i nosaltres hi estem decidits a contribuir amb totes les nostres forces. El problema català ja és al cor de la crisi de governabilitat d'Espanya. Ara, Catalunya ha de ficar-se al cor de tota aquesta gent que comparteix amb nosaltres els mateixos anhels de progrés social i de llibertat. Això també forma part del repte i de la lluita per aconseguir un referèndum. Bé, president, vam escoltar ahir el seu full de ruta i les inflexions que hi ha introduït. Crec haver exposat amb claredat on veiem punts de contacte, amb la idea i la reivindicació d'un referèndum que nosaltres ens creiem i que nosaltres el formulem en els termes de referèndum amb garanties o referèndum amb garanties, sí o sí; referèndum reconegut, sí o sí; referèndum que aplegui el consens de la societat catalana, sí o sí. Aquestes són les veritables alternatives, eh?, perquè pensem i insistim que qualsevol derrapatge cap a una via unilateral afebliria el moviment democràtic i la reivindicació de Catalunya. Nosaltres li voldríem recordar el que més d'un cop ens ha dit..., ha dit a Catalunya, com a savi consell, si es pot dir així, l'Alex Salmond, que ha aconsellat treballar amb insistència, amb perseverança i sense deixar-se endur per les presses. Les presses són males conselleres però, sobretot, les presses, de vegades, aconsellen polítiques errònies. I això és el que estem discutint ara: quina estratègia sobiranista pot desencallar aquesta situació i pot dur-nos a un escenari en què els drets democràtics de Catalunya es puguin fer valer, i no a una situació de bloqueig o d'empat infinit, com els deia abans. Crec haver exposat, doncs, aquestes interseccions i també els nostres profunds desacords, que tenen a veure amb la governança, amb l'orientació, amb les polítiques que ha seguit la majoria i que ha seguit el seu Govern. Tot plegat, per tant, referit a la governança de la Generalitat no modifica, en aquest debat de confiança, la nostra condició d'oposició d'esquerres a l'executiu que vostè encapçala i, en aquest sentit, no serà una sorpresa que el nostre vot sigui negatiu a la qüestió de confiança i en els termes en què s'ha plantejat. Romanen, per nosaltres, massa incerteses. Encara no sabem, per exemple, res dels nous pressupostos, tot i que les indicacions, les primeres indicacions que semblen aparèixer, doncs, ens preocupen i, com us deia al principi, no podem signar xecs en blanc. Permeti'm que subratlli, tanmateix, quelcom que és per nosaltres important en aquest debat i que justificaria només aquest fet que aquest debat es produeixi, i és que som sensibles, realment, a les modulacions del seu discurs en la mesura que obren possibles espais d'entesa. Nosaltres li demanem, president, d'explorar-los, d'explorar-los de manera lleial. Tenim per davant un debat de política general i tindrem ben aviat aquest debat de pressupostos, que ens preocupa, que segur que serà difícil, però el tindrem, i tenim una situació política europea, espanyola complexa, plena de reptes i d'incerteses, davant de la qual el Parlament de Catalunya també haurà de prendre la paraula. Pensem que si el Parlament de Catalunya esdevé un marc de diàleg, de confrontació democràtica, d'estratègies de país, això és ja una molt bona notícia. Més enllà del nostre vot, que és un i necessàriament taxatiu, sàpiga, president, que li agraïm l'esforç d'obrir aquest diàleg que va fer vostè a la presentació d'ahir. Per tant, seguim. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rabell. Per a respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Bé, bon dia novament. Senyor Rabell, moltes gràcies per la seva intervenció; també gràcies pel seu to. És cert. Vostè ha fet al principi de la seva intervenció una descripció de l'acte d'ahir i d'avui: és un fet transcendent, i és exactament així. Jo vaig dedicar uns minuts inicials de la meva intervenció d'ahir a emfasitzar una mica el perquè era transcendent, aquest moment, per entendre que estàvem tots plegats convidats a un debat que no és..., vostè ha dit «tràmit parlamentari, i hi estic d'acord. I, per tant, val la pena que ens esforcem tots –vostè avui ho ha fet, i jo crec que tots els grups també ho han fet– per treure aquest debat de la previsibilitat d'un tràmit més. No ho és –no ho és. Perquè, en definitiva, d'aquí en pot sortir un govern sense majoria, i per tant un govern cessat, o un govern reforçat, i per tant més legitimat, encara, si calia, perquè haurà superat una dura prova per culminar el seu pla de govern, ja aprovat per aquest Parlament. Vostè diu una cosa amb la qual estic d'acord, i jo a vostè, evidentment, no li puc adreçar el mateix missatge que puc adreçar a aquells que hem signat un compromís d'estabilitat parlamentària. Diu que volen anar partit a partit sense signar xecs en blanc. Totalment d'acord. Si hi ha voluntat de jugar partits, anirem partit a partit. I, per descomptat, jo no li demano, ni la demano a ningú, una adhesió indestructible a unes polítiques que necessiten un desplegament. Ho veurem al debat de política general de la setmana que ve, en què tot això que forma part del programa de govern s'ha d'anar conjugant i veurem com tot allò que forma part de les resolucions aprovades per aquest Parlament s'ha de traduir en uns pressupostos. I llavors veurem si tot aquest esforç que hem fet plegats per dotar el país d'un fil conductor en què tots els grups parlamentaris expressen aquest suport i aquesta inquietud pels ciutadans..., si això efectivament pot prosperar o no pot prosperar amb uns pressupostos que vagin orientats en aquesta direcció. Nosaltres complim, fins ara, el que creiem que és, en fi..., el compliment satisfactori del nostre pla de govern. També en les conclusions del Ple de la pobresa, en què tenim un elevat grau de compliment. Fins i tot, perquè és així, sense disposar de l'eina imprescindible dels pressupostos. És clar, que es poden fer coses amb pròrroga pressupostària. Déu me'n guard, que no se'n poguessin fer. No podríem fer re. Per tant, és evident, la nostra responsabilitat ha estat la de, malgrat no tenir pressupost, explorar al màxim el que podia donar de si una pròrroga. Però no és prou –no és prou. No podem fer bones polítiques, amb pròrroga pressupostària. Podem fer molt, diguem-ne, amb relació al que el marc de la pròrroga permet. I ho hem fet, i no escatimarem esforços per arribar fins a esprémer com una llimona tot el marge que ens dóna una pròrroga pressupostària. És que és la nostra obligació! Vostè ho ha dit; jo crec que amb les seves paraules reconeix que no ens hem quedat plegats de braços simplement lamentant-nos, que hi tenim dret, de no tenir pressupost. Perquè sabem, i vostè ho sap, quin és l'efecte que té per als ciutadans que no tinguem un pressupost. No el fem petit, aquest efecte, perquè és un efecte gran. I jo en vaig fer una llista. Podria haver estat molt més llarga, però vaig decidir que n'hi havia prou amb un tast molt precís per saber el que representava no tenir pressupostos. Vostè ens proposa una cosa que crec que hi estem bastant d'acord tots, i no ens hem mogut d'aquí, que és un compromís amb la participació de la gent. Hi estic d'acord. I això vol dir procés participatiu, això vol dir escoltar sempre la veu del poble, això vol dir fer tots els esforços perquè la gent pugui sempre decidir amb el seu vot què passa al país. Això és així, no ens hem mogut d'aquí, i és el desig que té la majoria dels catalans. I parla concretament d'una estratègia sobiranista compartida. D'acord, fem una estratègia sobiranista compartida. I vostè demana més, encara. Diu: «Cal que sigui una demanda de la societat civil, transversal. D'acord. I jo crec que en els propers mesos això ho hem d'acreditar amb tota la seva rotunditat i que hem de recórrer tot els espais d'aquests país –vull dir que no ho limitem només a aprovacions parlamentàries, sinó que hem de recórrer tots els espais d'aquest país, ciutadans i institucionals– que s'adhereixin a aquesta idea. Perquè com més acreditada estigui i més suport tingui, més força tindrà davant d'aquells que l'han d'escoltar. Hi ha una oportunitat per fer-ho. Jo ja m'hi comprometo, i estic convençut que en aquest sentit ens trobarem i que aquesta feina d'anar recol·lectant adhesions transversals i amplíssimes, una estratègia a favor d'aquesta majoria sobiranista compartida, tindrà un resultat claríssim. Però quan comprovem que malgrat això, que ho aconseguirem, no passa tampoc res, quan comprovem que malgrat que haurem fet això aquest país ningú no l'escolta a l'altra banda, hem de pensar què farem. Perquè em sembla que no és de rebut, i vostès això no ho demanen, i els ho agraeixo, que la gent torni cap a casa i digui: «Doncs, miri, com que això no és possible –tampoc ho ha estat en la quinzena de vegades que ho hem demanat, i ho demanaríem quinze vegades més– «el que hem de fer és esperar, a veure si hi ha una possibilitat de canvi. Bé, això podria tenir una certa lògica si veiéssim que el canvi arriba. Però és que el canvi marxa sense haver arribat mai, ja. Perquè si anem veient elecció rere elecció, i si veiem els moviments, i vostè els ha descrit... Per cert, no sé si vostè i jo, entre ahir i avui, hem ajudat gaire el senyor Pedro Sánchez, perquè els «elogis que, entre cometes, al respecte li hem adreçat..., no sé si li hem complicat més la vida o no. Però en tot cas el que s'albira –el que s'albira– no és precisament un govern en la línia que vostè descriu. S'albira que si hi ha govern serà un govern del nucli dur, frontista –frontista– contra precisament el que és el desig dels catalans, contra precisament la idea d'un referèndum, encara que vingui avalat pel 80 per cent de la ciutadania d'aquest país. I, per tant, com deia, si hi havia una opció de canvi, en fi, el que veiem és que aquest canvi, de moment, més aviat s'aparta i no s'articula. Ara, torno a dir el mateix que vaig dir ahir: això vol dir que hem de descartar la idea? Nosaltres no la descartarem. És més: no caducarà mai. És més: això ho diu el full de ruta de Junts pel Sí explícitament. Queda vigent, la proposta del referèndum. Perquè no ens hem d'arronsar mai davant d'un líder polític espanyol que tingui coratge. Jo crec que si hi ha un líder espanyol que tingui coratge, una força política espanyola que tingui coratge, per abordar aquesta reforma, nosaltres li hem de fer costat. Més clar no ho puc dir. Però aquest coratge de moment no hi és. Hi podria ser, i segur que hi ha gent que en la seva intimitat pensa que probablement això ha de ser així. Però no hi és. Per tant, tampoc se'ns poden demanar xecs en blanc, a nosaltres, ni adhesions indestructibles. Aquí hem de jugar tots –hem de jugar tots. I si es juga partit a partit jugarem. I si hi ha un govern, hi insisteixo, que el presideixi el coratge, que el presideixi la voluntat d'arribar a acords polítics per fer possible el desig d'una amplíssima majoria de gent d'aquest país, nosaltres hi serem, en aquesta estratègia. I en tot allò que condueixi a aquesta estratègia també. I crec que avui, el debat de política general, el debat de pressupostos i tot el que ha de venir d'aquí fins al mes de juliol, que han de venir coses, perquè passaran coses, jo crec que és un camí que ens permet aproximar-nos a l'objectiu final, que és l'objectiu que els ciutadans de Catalunya puguin votar. Arribat el moment de la culminació de la legislatura, amb la culminació de les lleis, havent acreditat ja això que vostè, amb bon encert, citava del senyor Alex Salmond, la perseverança..., vaja, la perseverança de cinc anys seguits mobilitzant milions de persones a l'entorn de la idea de la independència, i a més a més fent-ho d'una manera tan exemplar, crec que, jo diria que com a mínim a Europa, és bastant insuperable. Diria. I, per tant, jo crec que ja l'hem acreditat, aquesta perseverança. Allò que alguns ens demanen: «No, que sigui una demanda sostinguda en el temps... Carai!, més sostinguda en el temps que això ho veig difícil. Per tant, quan arribi el moment, aquella hora que no és de temença, sinó aquella hora d'esperança en què s'obrin els ulls del Parlament a la nova etapa, en aquell moment, hauran passat moltes oportunitats perquè l'Estat espanyol, l'Estat espanyol en el seu conjunt, hagi demostrat si vol o no participar en un canvi en el qual Catalunya és un actor rellevant. Hi estic d'acord, eh? No es pot fer política... És més: no es pot sortir, fins i tot, de la crisi a l'Estat espanyol d'esquena a Catalunya. No es pot. Però estan d'esquena a Catalunya –estan d'esquena a Catalunya. Per tant, quan hagi arribat aquell moment, nosaltres, en compliment del mandat democràtic, hem de prendre decisions amb coherència, tal com jo les vaig anunciar ahir. I hem d'anar a una validació a través d'un sistema de participació en el qual la majoria dels ciutadans es pronunciïn. I, òbviament, els resultats manen –els resultats manen–, i els resultats no els podem donar per preconcebuts des d'un parlament, i els resultats són els que marcarà la gent, que amb el seu vot decidirà si el referèndum és vàlid o no. Més clar no es pot ser. És la gent, la que decidirà si el referèndum és vàlid o no. Però si la gent decideix que el referèndum és vàlid jo crec que el que hem de fer és acceptar el veredicte de la gent i posar-nos a treballar. I no ens hem de poder retreure, fins a arribar a aquell moment, que no hem esgotat totes les possibilitats que hem tingut per poder arribar a allò que és un desig de la majoria, també ho és en el full de ruta de Junts pel Sí: un referèndum acordat amb l'Estat. Hi insisteixo: és a l'Estat en el seu conjunt a qui faig aquesta apel·lació, i celebro que en aquest sentit vostè i jo, vostè i nosaltres, coincidim i que això pugui obrir la porta a possibles acords. No cal que siguin d'estabilitat parlamentària, que ja m'ha quedat clar que vostès no hi estan, aquí. Però crec deduir també una voluntat d'arribar a sumar allà on sabem que sumem. Perquè hem identificat que el beneficiari d'aquesta suma no és cap bandera, no és cap pàtria, sinó que són els ciutadans, que és per això que fem aquest procés cap a la independència: perquè el ciutadans puguin viure molt millor del que no viuen ara. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el senyor Rabell.
Moltes gràcies, presidenta; moltes gràcies, president. Li ho deia al principi, o li ho deia en el decurs de la intervenció: no és banal, tampoc, ni el debat sobre la qüestió de confiança ni el fet que aquest debat serveixi per obrir discussions i diàlegs que jo crec que eren necessaris, eh? Jo crec que eren necessaris, i li deia que em sembla que sí que és una bona notícia que el Parlament debati estratègies per sortir de l'atzucac en què viu el país. Jo crec que tampoc ens ha de preocupar massa que tinguem estratègies diferents i visions diferents. Aquí està la gràcia de la cosa. Es tracta que el debat permeti trobar interseccions, com deia abans, operatives. La proposta d'un referèndum a nosaltres ens sembla que és una proposta bona que permet treballar, a condició, com li deia abans, que ens ho creiem de debò i que ens fiquem a generar les condicions necessàries perquè això sigui possible, perquè això pugui tirar endavant. Perquè li deia que hi ha una temptació molt fàcil, no?, de demanar un cop més alguna cosa que ja sabem que ens diran que no per justificar una altra cosa. No, no; si ens ho creiem, anem a una batalla seriosa per obtenir-ho. Ja saben que la situació és complicada, a Espanya. Moltes vegades parlem de desconnexió, però, si us n'adoneu, en aquest Parlament, des que va començar el debat d'ahir, estem tots pendents del que succeeix a Madrid, eh? Com a Madrid fan semblant de no fer massa cas del que deia vostè aquí, però en els despatxos on es decideix sí que anaven seguint el que discutíem aquí, eh? Aleshores, aquesta interconnexió li ben asseguro que és molt real. Tothom està pendent de l'altre. I no per casualitat. Perquè, efectivament, Catalunya és el problema –és el problema– de la governança espanyola, en aquest moment. És el problema. Si no hi hagués el problema català, l'anomenat «problema català, que no és un problema, ni és una qüestió, ni és una tensió territorial, és una nació... La dificultat està a verbalitzar això. La primera dificultat està a verbalitzar això. Però si no existís aquest problema català probablement ja s'hauria resolt el problema de governabilitat a Espanya. Estaria resolt, probablement. En un sentit o en un altre. Però el gran quid és aquest. I és aquest per què? Doncs, perquè aquest ascens i aquesta crisi social i política que es produeix a Espanya té una expressió a Catalunya conjugada amb una reivindicació històrica democràtica. Aquesta és la situació que tenim. Però aquest vincle és molt important que no el perdem de vista, perquè un nodreix l'altre –un nodreix l'altre. Les mobilitzacions que hem donat a Espanya durant els últims anys contra el Govern de Rajoy, que han configurat aquest nou Parlament, caòtic encara i desordenat i que és una primera etapa, però on hi ha ja milions de vots que representen el reconeixement de la realitat plurinacional d'Espanya i que la reivindiquen –i que la reivindiquen–, no són cap banalitat. És un canvi històric respecte als últims trenta anys. I és l'inici d'un canvi més profund que indica que, senzillament, l'arquitectura heretada de la Transició no podrà seguir endavant –no podrà seguir endavant– i que això acabarà, en el decurs d'uns anys, reconfigurant-se en un sentit o en un altre, en un sentit positiu, democràtic, amb una reconfiguració d'Espanya en un sentit que reconegui aquesta plurinacionalitat i que la resolgui d'una manera o d'una altra, o bé amb una regressió. Això també està inscrit en l'horitzó dels possibles, eh? I en aquells casos ja no pensem que Catalunya se salvaria o que trobaria una via de felicitat o d'independència si hi hagués un retrocés, una regressió antidemocràtica a tot Espanya, eh? No ens ho pensem –no ens ho pensem. Jo crec que la millor aposta pels drets nacionals de Catalunya és aquella que busca complicitats, i complicitats profundes, amb la societat democràtica espanyola, els moviments democràtics de la societat espanyola. I el tema del referèndum ho permet; aquesta idea, aquesta lluita pel referèndum, permet establir aquest diàleg, perquè ho planteja en uns termes democràtics, en uns termes que la societat espanyola pot entendre i pot escoltar. El problema que critiquem sempre, de la unilateralitat, que vostè no va emprar ahir en el seu discurs, jo crec, no el va emprar..., i tanmateix és el que planeja una mica sobre la discussió, eh? Perquè finalment és això: «Si no ens surt això, tirem pel dret. Però el problema no és voler tirar pel dret perquè ha fracassat una cosa, és tenir les condicions socials, la força social i el reconeixement per poder fer-ho. Perquè, clar, es parla, jo trobo, i és una part..., no és la discussió principal d'avui, vostè ha parlat sobretot del tema d'aquesta intersecció en què podem treballar; però, clar, quan s'evoquen determinades coses, es parla amb una lleugeresa, amb una tranquil·litat, de la independència, com si fos una desconnexió fàcil, i ningú explica què faríem, per exemple, amb els 75.000 milions de deute públic, com es gestionaria això, o com transitaríem senzillament... El paper ho aguanta tot, eh?, podem escriure moltes coses; però construir una agència tributària, construir un sistema de seguretat social, construir els estris d'un estat des d'uns comptes públics fallits, això, que ens ho expliquin –això, que ens ho expliquin. Un determinat camí cap a la independència concebut en aquests termes s'acostaria més aviat a la situació d'un país que cauria en una situació d'indefensió molt gran davant dels mercats financers i davant de les grans corporacions. És a dir que podríem estar, en aquest camí cap a la independència, amb una dependència i amb una pèrdua de sobiranies molt més important. Per tant, discutim les coses, quan arribi el moment, amb seriositat i tocant de peus a terra. Això no treu que aquesta discussió estigui oberta. I jo no pretenc ara convèncer-lo... Jo sóc de cultura i de tradició federalista i penso que les sobiranies i els drets nacionals de la nació catalana es poden conquerir i poden tenir la seva plenitud en un sistema que contempli un reconeixement nacional, un potent autogovern i, al mateix temps, sobiranies compartides amb la resta de pobles d'Espanya. Bé. Però ara no ens convencerem..., no es tracta aquí, no és el moment de llençar-nos a la cara un projecte o un altre. Els debatrem en funció del que la vida vagi plantejant. Aleshores, jo el que li proposo, president, és que comencem a moure'ns, comencem a moure'ns i entenguem que hi ha opinions, models i perspectives diferents, que són legítimes en l'àmbit democràtic, que s'hauran d'anar posant a prova a còpia d'esdeveniments, en el foc dels esdeveniments; no tanquem portes, no tanquem possibilitats, i, tanmateix, generem les condicions en què la ciutadania pugui «apoderar-se, com es diu, expressió realment molt utilitzada i reutilitzada, però que ja ens entenem què vol dir: prendre la paraula, dominar l'escena política, imposar i proposar les seves pròpies perspectives. I això és el que canviarà la situació. Nosaltres insistim –i acabo amb això– en aquesta dialèctica que no acabem de resoldre. Perquè és veritat que ara estem parlant del referèndum i és el tema que vostè va posar ahir al damunt de la taula. Tanmateix, no oblidem que arribem a aquest debat de qüestió de confiança després d'haver transitat per tot un seguit de propostes difícils de gestionar. Aquí se'ns ha parlat..., hi ha la resolució del 9-N, que esdevenia el full de ruta, que al final sembla que no; hem tingut, vam tenir la sonada discussió sobre les conclusions de la Comissió del Procés Constituent, que ens proposava, també, una seqüència d'esdeveniments també difícils de pair, amb un procés participatiu que semblava pensat perquè participessin només els que volien una determinada conclusió; que havíem d'avançar en la independència i després fer una constitució; que hi havia d'haver una assemblea constituent que no se sabia com havia de destronar o impugnar o dissoldre el Parlament de Catalunya... És a dir que ens generaven un invent complicadíssim, eh? Sortosament, això, diguem-ne, que jo no sé si s'hi ha renunciat, però sí que es deixin a l'armari de les inventives i de la imaginació que aquests mesos han fet florir ens sembla prudent, i que comencem a treballar sobre una proposta operativa, on gent de diferents perspectives –independentistes, federalistes, autonomistes i gent que vol desllorigar aquesta situació– s'hi pot trobar, doncs, aquí sí, aquí sí que podem treballar, i anirem ordenant i endreçant les discussions en funció d'un moviment real de la societat civil catalana, en favor de les seves reivindicacions democràtiques. I acabo amb això, que és com començava la meva intervenció: entenent, sempre, que al damunt de la taula hi ha una problemàtica social. Nosaltres hi fem una insistència permanent, perquè hi ha milers i milers de famílies als quals aquests debats que estem tenint els passen pel damunt del cap, i els passen pel damunt del cap perquè estan aclaparades per les necessitats de la supervivència quotidiana. Hem de prendre consciència que la pobresa i la desigualtat és el principal problema de les democràcies polítiques a tot Europa, i a casa nostra també. I si això no està present i no travessa totes les nostres actuacions, dissortadament, mai aconseguirem la cohesió social ni l'empenta necessària per assolir noves quotes d'autogovern, i encara menys –si algú té aquesta perspectiva– una nova república catalana. Per tant, no ho perdem mai de vista, i aquest serà el sentit de les discussions que tindrem les properes setmanes en debats de política general i en debat de pressupostos. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rabell. Té la paraula el president. Vol fer-ne ús o no? [[Pausa.]] Doncs, d'acord amb l'horari previst, se suspèn la sessió fins a les tres de la tarda. [[La sessió se suspèn a un quart d'una del migdia i dos minuts i es reprèn a les tres de la tarda. Presideix la presidenta del Parlament, acompanyada de tots els membres de la Mesa, la qual és assistida pel secretari general en funcions i el lletrat Francesc Pau i Vall.]]
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda a tothom. A continuació, té la paraula el senyor Xavier García Albiol, president del Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau. [[Pausa.]]
Senyora presidenta... Senyor president, diputats, diputades..., ayer los miembros, los diputados del Partido Popular de Cataluña escuchamos con mucha atención su intervención. Y, señor Puigdemont, le tenemos que reconocer que ayer usted no decepcionó a sus seguidores. Es la verdad. Ayer usted tuvo esa capacidad que han demostrado a lo largo del último año de poder crear nuevos relatos, de poder crear nuevos episodios como si se tratara de aquellas series de televisión que duran meses y meses y meses, y que cuando la atención del espectador va decayendo necesitan crear alicientes nuevos para recuperar la atención que han perdido. Ayer, después de escucharlo durante esa hora y un poco..., y unos minutos más que utilizó, le tengo que reconocer que tuvo la capacidad de crear un nuevo elemento, de crear una nueva atención, como le digo, única y exclusivamente para todas aquellas personas que le siguen, para toda aquella parroquia que está de acuerdo en los postulados que usted defiende. Lo que ocurre, que, escuchando su intervención y las réplicas que ha realizado en el día de hoy, le tengo que decir que ha quedado bastante evidente que el presidente de la Generalitat, que el presidente de Cataluña ha abandonado la razón en la política para dedicarse a una actividad irracional basada exclusivamente en excitar los sentimientos de una parte de la población. Usted ayer se nos presentó aquí de una manera muy solemne a pedirnos no la confianza del Parlament, sino a pagar, y se lo digo de manera muy clara, señor Puigdemont, una penitencia a sus socios de la CUP. La cuestión de confianza es un mecanismo que se creó para situaciones excepcionales, un mecanismo para cuando se producen crisis de gobierno. Ningún gobierno, ni de la Unión Europea ni de ninguna democracia avanzada, tiene la ocurrencia de convocar una cuestión de confianza diferida, una cuestión de confianza a cuatro meses vista. Convocar una cuestión de confianza forma parte de ese relato que le acabo de explicar que ustedes necesariamente necesitan tener creado para intentar mantener y para intentar tener tensada a una parte de la población. Por tanto, para nosotros, sin lugar a dudas, la cuestión de confianza que ustedes presentaron ayer en este Pleno es un episodio más del esperpento en que se ha convertido la política catalana gracias a ustedes. Esta cuestión de confianza que estamos celebrando, que se celebró ayer y que estamos celebrando en el día de hoy, es una gran farsa de los partidos políticos independentistas, que no saben cómo gobernar –y, después, me referiré...– y no tienen soluciones reales a los problemas reales que tienen, que tenemos los catalanes. Ayer, durante su intervención, señor Puigdemont, usted afirmó: «Busco una cadena de confianza. Es más, lo dijo en plural: «Busco unas cadenas de confianza. Usted lo señaló de esa manera. Y mi pregunta, señor Puigdemont, es: ¿para qué nos pide, usted, la confianza?, ¿para proclamar o para realizar un referéndum pactado?, ¿para realizar un referéndum no pactado?, ¿para llevar a cabo un referéndum unilateral de independencia?, ¿para llevar a cabo una declaración unilateral de independencia? Con sinceridad, les tengo que decir que ni ustedes lo saben. Ayer, usted, no explicó, contrariamente a lo que aquí se ha dicho, por parte de algunos de los diputados que han intervenido esta mañana, ayer, usted, aquí, no explicó su hoja de ruta. Y usted ayer no explicó su hoja de ruta porque no la tiene; la improvisación en la acción de gobierno es absoluta: pasan de la ruptura declarada en este Parlament el pasado día 9 de noviembre –utilizando su terminología: ruptura en este Parlament– a retroceder a la casilla de salida para pedir un referéndum. Señor Puigdemont, usted es el director de un gran circo. Y lo peor: hoy está utilizando a Cataluña para ponerla al servicio de la CUP. Usted, como presidente de la Generalitat, igual que el señor Artur Mas, pasará a la historia, pero pasará a la historia por dividir a la sociedad catalana, por ser el presidente solo de una parte de los catalanes, por ser el presidente de esos 2 millones de catalanes que creen en la independencia, pero que deja de lado a esos 5 millones de hombres y mujeres que también nos sentimos catalanes pero también nos sentimos españoles, cada uno con sus matizaciones y cada uno, pues, con sus sentimientos concretos; a nosotros nos deja de lado porque no participamos de su aventura. Hoy usted ganará esta cuestión de confianza, pero quien pierde somos los catalanes. Algunos dicen que le tiene secuestrado la CUP. No es cierto; señor Puigdemont, usted es de la CUP. [[Rialles.]] Usted, señor Puigdemont, es de la CUP. [[Aplaudiments.]] Usted, señor Puigdemont, piensa, siente y actúa como la CUP. Y ¿sabe qué le voy a decir? Que se va a demostrar, dentro de algunas horas, que está solo; se va a poner en evidencia que es incapaz de poder entenderse con nadie. El gran problema que tenemos los catalanes es que hay un presidente de la Generalitat que no se puede entender con el resto de los partidos políticos. Es un problema para usted, pero también es un problema para los catalanes. Sus únicos aliados, como le señalaba, son los diputados y las diputadas de la CUP. [[L'orador mostra a la cambra una fotografia.]] Estos, señor Puigdemont, son sus únicos aliados. Estos y el señor Otegi. Los del mechero y la gasolina. [[Alguns aplaudiments.]] Estos son los únicos aliados. Estos, los que provocan el quemar banderas de dos países de la Unión Europea y de la propia Unión Europea, son los únicos, señor Puigdemont, que hoy le van a dar la confianza a usted. Esto, como le digo, es un problema para usted pero especialmente es un problema para Cataluña. Como dice el refrán, dime con quién andas y te diré quién eres. Por no tener, señor Puigdemont, no tiene el apoyo ni del Partido Nacionalista Vasco. No se ha preguntado, señor Puigdemont, y, especialmente, los diputados de Convergència..., bueno, ya no son diputados de Convergencia..., tampoc són diputats del Partit Demòcrata Català, tampoc sembla que siguin diputats del Partit Demòcrata Català Europeu. Difícilment podran construir un país si no són capaços de poder tindre un nom com a partit polític; és complicat, eh?, això, és complicat. [[Alguns aplaudiments.]] Difícilment podem tirar endavant un país si no som capaços de tindre el nom com a partit polític. Però, li deia..., señor Puigdemont, ¿usted no se ha preguntado cómo es posible que dos partidos que hasta no hace mucho eran similares, Partido Nacionalista Vasco y Convergència Democràtica de Catalunya, uno, el Partido Nacionalista Vasco, que ha renunciado a la ruptura, va avanzando electoralmente, y Convergència Democràtica de Catalunya, que ha renunciado a la moderación y ha apostado por la radicalidad, va camino de la intrascendencia? ¿No se lo ha preguntado, señor Puigdemont? ¿No se lo han preguntado, señores y señoras de Convergència? Senyor Puigdemont, jo li voldria preguntar, i m'agradaria que a la seva rèplica em contestés de forma concreta: quin tipus de societat pretén construir amb els que volen carregar-se la democràcia lliberal?, quin tipus de societat pretén que hi hagi a Catalunya amb els que es declaren anticapitalistes i antisistema, amb els que volen construir la república bolivariana de Catalunya? Els seus companys de viatge, senyor Puigdemont, ens volen fora de la Unió Europea. Ho podem repassar, mirem el programa de la CUP, mirem el programa dels seus socis de govern, mirem el programa d'aquells que són els únics que previsiblement li donaran suport, vegem quina és la seva doctrina: «La CUP –i ho llegeixo textualment– «Crida Constituent rebutja formar part de la Unió Europea, de l'euro i de l'euroexèrcit. En matèria econòmica la CUP diu..., i literalment, i especialment ho assenyalava l'ideòleg d'aquesta formació política, el senyor Busqueta, en matèria econòmica, deia..., va admetre que preveu un escenari de corralito en una Catalunya independent, que deixi de pagar el deute que consideren il·legítim, i, si no, auguren cinc dècades d'austeritat; pensen que aquesta situació de tensió i conflicte com la que s'ha donat a Grècia podria ser probable. Això no ho diu ningú del Partit Popular, això ho diu l'ideòleg en matèria econòmica de la CUP i es pot trobar en el diari Ara del dia 18 del IX del 2015. Si ens n'anem a parlar de la política internacional, que també, doncs, ha sortit al llarg d'aquest debat, i especialment estic segur que li interessarà al senyor Romeva, el programa electoral de la CUP diu de manera molt clara: «Mirarem d'establir com a prioritats de la nostra solidaritat internacional els següents països –atenció, les prioritats; les prioritats de la CUP, les prioritats dels socis de govern del senyor Puigdemont–: «Veneçuela... [[remor de veus]] , «Cuba... [[remor de veus]] , «països de l'Alba... [[remor de veus]] , «el Sàhara... [[remor de veus]] , «Palestina... [[remor de veus]] ...
Si us plau...
...«el Kurdistan... [[remor de veus]] «i Euskal Herria. Aquestes són les prioritats en matèria de política internacional. No, senyor Puigdemont, no faci així amb el cap. Agafi el programa dels seus socis..., i ho mira. I en matèria de política social, atenció, atenció al dato. La CUP aposta perquè el model familiar dels socis..., la CUP aposta perquè el model familiar dels seus socis, de tenir fills en família, converteix les persones en més conservadores. El que no explica la CUP és en què converteix les persones quan són criades per la tribu. Això no ho explica. [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]] Però els seus socis de govern sí que tenen un model de societat molt concret, i amb aquests són els que vostè pretén anar de la mà i portar Catalunya no sabem cap a on. És evident que amb aquests companys de viatge, senyor Puigdemont, no es pot construir res. Però la culpa, i li ho dic amb tota sinceritat i amb tota serietat, no és de la CUP, que són com són [[remor de veus]] , la culpa és de vostès; la culpa és de les elits convergents que a poc a poc han renunciat a defensar una centralitat política –se'n recorden, del pal de paller?– i un model de societat lliberal per vendre's al Govern de la CUP. Això és el que són els verdaders responsables. Avui, i parlant del prestigi de les institucions, vostè està posant el futur del Govern en mans dels que cremen les banderes de dos països, de dues democràcies. Aquest acord que vostè aconseguirà aquesta tarda molt probablement és un cop letal que dóna a la institució de la presidència de la Generalitat. Miri, ara fa un any es van inventar un plebiscit, i després es van inventar que l'havien guanyat. En un any, sempre ha estat el mateix: més nacionalisme, menys Europa, recerca d'un enemic exterior, ruptura política. Els sona, tota aquesta música? Volen separar Catalunya de la resta d'Espanya i d'Europa, però ni tenen –i és important– base legal, ni tenen suport internacional, ni tenen base jurídica; per tant, si us plau, no ens facin perdre més el temps. Però vostès –i és la veritat i ho hem vist al llarg del dia d'ahir, ho hem vist al llarg del dia d'avui– segueixen erre que erre. Senyor Puigdemont, que no ho veu?, no se n'ha adonat, encara? Aquest procés de ruptura no trencarà Espanya, però aconseguirà acabar amb tot el que toca. Que no veu que està dividint la societat catalana? Vostè acostuma a parlar en nom de tots els catalans i, si us plau, li demano que, cada vegada que parla en nom de tots els catalans, tingui la prudència, perquè està menyspreant aquells que no pensem com vostè, a més de la meitat de la població catalana. Igual que jo o la resta de partits polítics no ens atrevim a parlar en nom de tota la societat catalana, li demanaria a vostè i als seus companys de grup parlamentari i als seus socis que no ho facin, perquè estan menystenint la meitat de la població de Catalunya. La seva acció de govern al llarg d'aquests anys ha estat centrada en l'apologia de la desobediència, fer apologia constantment de desobediència per posar les bases de la inestabilitat política i social a Catalunya. Amb quina autoritat, senyor Puigdemont, pot demanar als ciutadans de Catalunya que paguin, per exemple, les seves multes, que respectin la propietat privada, la propietat dels altres, o que compleixin els contractes, si vostè és el primer que se'ls està saltant? Buscar culpables. Tenen el costum, i darrerament d'una manera molt més pronunciada, de, quan no els surten les coses, buscar la culpa en els tercers. La culpa de tot la té Espanya i la té el Govern central. Aquest any vostès passaran a la història no per fer, per no fer re, per la paràlisi absoluta de la Generalitat de Catalunya i per dissimular la mala gestió en la ficció del procés i culpar, com li dic, absolutament de tota la inacció del seu Govern al Govern central i la resta d'Espanya. Constantment s'estan queixant de tot. Viuen còmodes en la queixa. És més, els agrada la queixa. La queixa és l'excusa de la seva incompetència. I li ho dic ben clar, senyor Puigdemont: l'enemic de Catalunya no és Espanya, l'enemic de Catalunya és la seva incompetència i la seva idea irrealitzable d'una ruptura. Aquest sí que és l'enemic de debò que té Espanya. Per cert, i una pregunta: què els va passar en la celebració de la diada a Nova York? Quanta gent de rellevància va anar a l'acte? Per què no van deixar que la premsa prengués imatges? És que els americans també són anticatalans? [[Rialles.]] Qui, a Europa...
Si us plau.
Qui, a Europa, ha mostrat solidaritat davant de la seva reclamació, senyor president? Ningú. Bé, sí: el cònsol honorari de Letònia a Barcelona. És l'únic –que ja no és cònsol honorari [[rialles]] –, l'únic. És l'única autoritat internacional que ha mostrat suport al procés independentista que està encapçalant el senyor Puigdemont. Ni el president del Parlament Europeu, ni el president de la Comissió Europea, ni el president del Consell d'Europa. És que ja no tan sols els americans, sinó que també les autoritats europees, també són anticatalanes? Ja no és que estigui aïllat amb la resta d'Espanya, és que està aïllat, senyor Puigdemont, amb la resta del món. Vostè ha dit que es dedicarà a preparar estructures d'estat per, el mes de juliol, poder entrar a la Unió Europea en totes condicions. Aquesta afirmació, a part de ser una provocació, és un insult a la intel·ligència de les persones que tenen mínims coneixements de com funcionen les institucions europees. Se li ha dit per activa i per passiva que una Catalunya independent es quedaria fora de la Unió Europea. A qui més volen enredar? Ja no és que es dediquin a confondre o a intentar ocultar la realitat a aquells que no són independentistes, és que ho fan amb els seus propis seguidors; persones, moltes d'elles, de bona fe. Per tant, li demanaria que es dediqués a prioritzar el que de debò preocupa la majoria dels catalans; perquè vostès, aquest procés l'han convertit en un modus vivendi. És una manera de mantenir-se en el poder, és una forma de vida; però és una forma de vida –i els ho haig de dir– molt poc saludable, perquè per mantenir-se necessita el victimisme i la confrontació. I cada dia és més evident, senyores i senyors diputats, que com més desconnectem els catalans del seu muntatge independentista, com més desconnectem els catalans de l'anomenat «procés, més llenya al foc han de tirar i més declaracions de desconnexió han d'aprovar. Però si és que ahir no era capaç ni de coordinar les xifres, senyor Puigdemont. Primer es parlava que els independentistes són 2 milions; al cap de deu minuts ens va dir que no eren 2 milions, que eren 2 milions i mig –2 milions i mig. O sigui, deixi de dividir, deixi de separar entre bons i mals catalans. Escolti'm, els 2 milions, els 2 milions i mig –els que vostè vulgui– de catalans independentistes mereixen el mateix respecte que els 5 milions de catalans que no ho som –els 5 milions de catalans que no ho som–; perquè, si a Catalunya som 7 milions, i n'hi han 2 milions que són independentistes, n'hi han 5 milions que no ho són. [[Remor de veus i aplaudiments.]] N'hi han 5 milions. Vamos, és que és... Ja no és una qüestió que no sàpiguen dret internacional o de la Unió Europea, és que és una qüestió de matemàtica. [[Remor de veus.]] Set menys dos són cinc.
Si us plau, els demano silenci.
Set menys dos són cinc. [[Forta remor de veus.]] Sí. No, no, senyor Puigdemont. [[Aplaudiments.]] Mentre vostè es dirigeix, senyor Puigdemont, mentre vostè es dirigeix... [[Pausa.]] Els deia que mentre vostès es dirigeixen cap a un camí que no va enlloc, aquesta situació genera dubtes i temors als inversors i als emprenedors, i els donaré un exemple, els donaré algunes xifres. Aquest any les inversions estrangeres a Catalunya s'han desplomat un 58 per cent mentre que a la resta d'Espanya han pujat un 32. I si parlem d'eficiència en la gestió, per exemple en polítiques socials, i els dono dades oficials, i per exemple agafem el pressupost no financer de la Generalitat i el dividim per la població, dóna que cada habitant de Catalunya disposa de 4.100 euros per poder disposar, teòricament; o sigui, 4.100 euros per capita. Això significa la tercera renda per capita de disponibilitat més alta de tot Espanya. A l'hora d'aplicar, a l'hora de disposar aquesta renda en polítiques socials, som la quarta comunitat amb la renda per capita més alta en política social..., ai, la quarta renda més alta per ciutadà, i som la tretze en despesa social per habitant. Aquesta és una realitat, senyor Junqueras, no em miri així. O sigui, despesa no financera dividida per la població, per capita, 4.100 euros; o sigui, a l'hora de disposar-la en política social, només gasta..., estem situats en el número 13 del conjunt d'Espanya. Això ja posa en evidència –això ja posa en evidència– quines són les seves prioritats. O, per exemple, podem parlar del suport a la infància, senyor Puigdemont i senyor Junqueras. Mentre que la Unió Europea destina un 2,2 del producte interior brut, i a Espanya es destina un 1,4 a polítiques de suport a la infància, al cas de Catalunya només es destina el 0,9 per cent del producte interior brut en aquestes polítiques. Perquè d'això no n'ha parlat el senyor Puigdemont, aquests dies. O de la creació de llocs de treball. Des de l'any 2011 a Catalunya han marxat 4.700 empreses a altres comunitats de la resta d'Espanya, i un nombre important de les que es dediquen a qüestions relacionades amb el teixit empresarial estan canviant el seu domicili social a la capital d'Espanya. Per què no en parlem, d'això? Per què no ens expliquen quins són els motius? Mentre a tota la Unió Europea, o gairebé a tot el món civilitzat, els debats giren a l'entorn de la competitivitat, de l'ocupació, de la recuperació de les polítiques de suport a la família, dels reptes a una societat envellida o una qualitat d'educació, a Catalunya anem parlant del procés. I així hem anat passant el temps fins arribar a la culminació del gran fracàs del seu Govern, que ha estat, durant aquest any, els pressupostos fallits. El nyap dels pressupostos fallits resumeix el que ha estat aquest primer any de legislatura: ineficàcia i infantil submissió a la CUP. Vostès han ensopegat un altre cop amb els seus socis, però en lloc de buscar alternatives insisteixen a deixar Catalunya en mans dels radicals. Jo ja entenc, senyor Puigdemont, que amb el Partit Popular vostè no en vulgui saber re; ho entenc perfectament, doncs, perquè nosaltres som un partit amb unes idees molt clares i molt fermes. Ara, home, podria reflexionar, perquè, per exemple, el Partit Socialista gairebé cada setmana li està fent uns oferiments per poder governar amb vostè; inclús estan disposats absolutament a tot per poder fer fora el Partit Popular, i avui a la intervenció del senyor Iceta ho hem pogut veure perfectament; o inclús Ciutadans, la seva líder se li ha ofert, la senyora Arrimadas, per acompanyar-lo a reclamar, a exigir al Govern d'Espanya. Sembla que últimament Ciutadans juga o practica aquella equidistància entre el separatisme, eh?, i els que, doncs, bé, defensem una Catalunya forta amb la resta d'Espanya. [[Aplaudiments.]] Sí, sí; aplaudeixin, aplaudeixin. I sobretot quan Ciutadans –i sobretot quan Ciutadans– assenyala, i jo crec que amb això estarà vostè prou satisfet, que a Catalunya li cal una solució política, deia la senyora Arrimadas. Des del Partit Popular creiem que a Catalunya no li cal una solució política, perquè Catalunya no està en conflicte amb la resta d'Espanya. El que fa falta a Catalunya és un govern que governi bé i un govern que es dediqui a prioritzar el que de debò interessa al conjunt dels ciutadans i dels catalans. [[Aplaudiments.]] No hi ha cap conflicte polític a Catalunya. Fa una setmana el senyor Artur Mas deia en un mitjà de comunicació, l'anterior president de la Generalitat, que el sobiranisme ha d'aprofitar el terreny abonat de la falta d'un govern central. Jo aquí li demanaria, senyor Iceta, que, més enllà de la situació, doncs, que vostès en aquests moments estan tenint dins del Partit Socialista, reflexionin sobre aquesta qüestió: si no tenir govern o tindre un govern en funcions, com el que estem vivint en aquests moments, és el que més necessita Espanya. És evident que aquells que aposten per la fractura entre Catalunya i la resta d'Espanya, com deia el senyor Artur Mas, és l'escenari idíl·lic. Per tant, li demanaria que, més enllà de resoldre, doncs, la situació que vostès estan vivint, d'una vegada per totes desbloquegin la governabilitat que es necessària en el Govern central. Ahir també ens va treure, senyor Puigdemont, un nou conill del barret, una nova genialitat, una nova ocurrència, com li deia abans, per tenir el personal distret: referèndum pactat o referèndum. Doncs, bé, senyor Puigdemont, ni vostè ni ningú a Catalunya convocarà un referèndum il·legal. [[Remor de veus.]] M'ha entès bé? Oi, que m'ha entès bé? Ni vostè ni ningú convocarà un referèndum il·legal a Catalunya. El que vostè ha de fer és, les reclamacions o les demandes que tingui i que s'ajustin a l'estat de dret, presentar-les amb una modificació o una reforma de la Constitució; i aquelles demandes o reclamacions que vostè tingui, basades legítimament amb la seva forma de pensar però que s'ajustin a la legalitat vigent, podrà seure a negociar-les, a parlar-les, a discutir-les amb el Govern d'Espanya; però ni vostè –ni vostè– ni ningú convocarà un referèndum il·legal per separar Catalunya de la resta d'Espanya a Catalunya. Vol parlar de finançament? Parlarem de finançament. Vol parlar de cultura? Parlarem de cultura. Vol parlar d'un acord d'inversions? Parlarem d'un acord d'inversions. Volen parlar del reconeixement de la realitat actual de Catalunya? Escolti, parlarem de la realitat actual de Catalunya, però ha de ser sota una proposta possibilista que tingui encaix legal i que es pugui discutir. Senyor Puigdemont –vaig finalitzant–, nosaltres, des del Partit Popular de Catalunya, apostem per recuperar el debat real sobre els problemes i les necessitats que tenen una part o la majoria de la societat catalana, un debat real dels problemes dels carrers, dels problemes dels barris, a on els problemes dels ciutadans sigui el més important i que estigui per sobre de la nació, on els problemes dels veïns siguin la prioritat per sobre de la bandera estelada. Davant del conflicte que vostè ens està plantejant, que ens va plantejar ahir al matí, la nostra aposta és treballar per sumar en lloc de dividir, integrar en comptes de separar, avançar en lloc de retrocedir. Avui, senyor Puigdemont, vostè guanyarà la qüestió de confiança, però la seva victòria serà la derrota de Catalunya; la derrota de la Catalunya que aposta per la moderació, la centralitat i l'acord. El sí de la CUP a la seva qüestió de confiança és la derrota de la Catalunya que suma davant de la que divideix i de la que resta; és la que vostè ha escollit i és la seva responsabilitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor García Albiol. Per a respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Bé; bona tarda, senyora presidenta. Senyor Albiol, vostè diu que no vaig decebre ningú i em reconeix una habilitat per generar una certa tensió narrativa, però automàticament ja ha elaborat un seguit, un reguitzell de desqualificacions que, diguem-ne, mereixen com a mínim que jo li retregui, com a mínim, algunes de les afirmacions que ha dit. D'entrada, perquè considera que jo no m'adreço a tots els catalans. Això és mentida –això és mentida. Jo no parlo en nom de tots els catalans, però jo faig política per a tots els catalans, per a tots. I espero que quan el senyor Rajoy parla dels espanyols no pensi que ens està representant els que no estem d'acord amb el seu projecte, però sí que espero que faci política –cosa que no fa– per al conjunt de contribuents espanyols que som a l'Estat espanyol encara. Per tant, sobre aquesta idea li diré algunes de les coses que jo vaig esmentar ahir i sobre les quals al debat de política general hi serem més explícits, però que tenen a veure directament amb la nostra obsessió per protegir i defensar els interessos dels catalans. Fixi's, vostè em parlava del model de finançament. Com vol que creguem que pensen fer res quan l'1 de gener de l'any que ve farà tres anys que està caducat? I han tingut majoria absoluta en el Parlament, quan tocava, per reformar-lo, i no serà que gent del seu mateix partit no els ho hagi demanat. Em pot dir exactament per quina raó el sistema de finançament, que ara diu que és una cosa que es pot posar sobre la taula i que es pot negociar, en tots aquests tres anys vostès no l'han actualitzat? Doncs, perquè no els importa la gent, no els importa. Vostè sap, i abans ha fet un rànquing sobre capacitat de generació de recursos i distribució de polítiques, després, sap que Catalunya és la tercera que més recursos genera i que és la penúltima en recursos reals rebuts? Sap que l'estat del benestar d'altres comunitats autònomes es finança en part amb els diners del catalans, que per la seva banda veuen com els seus serveis no poden ser finançats completament? Sap que cada any, des de l'any 1986, el 8 per cent de la riquesa total del país se'n va i no torna, dels 7 milions i mig de catalans? Sap què vol dir, això? Que cada any, allò que se'n va i no torna equival a tota la despesa de Salut, Ensenyament, benestar i família d'aquest Govern; cada any. Això és preocupar-se només per la independència? Això és defensar els interessos dels catalans, quan vostès tenen responsabilitats de govern amb un estat que exactament tolera i fomenta aquest tipus de desigualtats? Miri, i quan hem intentat resoldre aquesta manca de recursos, alguns dels quals previstos en normatives, hem intentat posar impostos, quina ha estat la seva resposta? Bloqueig. L'impost dels dipòsits bancaris, l'impost sobre l'energia nuclear, l'impost sobre les telecomunicacions, l'impost sobre els pisos buits... Em pot dir quina ha estat l'actitud del Govern espanyol davant de l'intent, legítim, d'aquest Govern per intentar recaptar més diners allà on els pot recaptar, per intentar fer front a les necessitats de la gent de Catalunya? Per què ho hem fet, això? Perquè ens interessa la gent. Per tant, li demano que quan vostè parli de si ens centrem més o menys en una cosa, retingui aquestes xifres. Retingui, per exemple, els 3.710 milions d'euros –3.700 milions d'euros– pendents de pagar de la disposició addicional tercera de l'Estatut. Li recordo els 532 milions d'euros que no traspassa, del deute acumulat, amb els Mossos d'Esquadra. Li recordo, i ja ho he fet, l'incompliment del compromís de finançar la Llei de la dependència: 18 per cent del 50 per cent que hauria d'estar finançant. [[Remor de veus.]] I li recordo –i li recordo... [[Pausa.]] Jo els he escoltat molt pacientment [[veus de fons]] quan el senyor Albiol estava fent ús de la paraula, i els demano que facin, com a mínim, el mateix, no és molt demanar. Ja sé que potser a vostès els genera un esforç extraordinari, això d'escoltar l'altre, però els demano si us plau que, com a mínim, ja que jo els he escoltat pacientment i atentament, vostès facin exactament el mateix. No els agrada sentir-ho? Ja ho sé, però els ho repeteixo. Miri, sap què ens costen els interessos del FLA? Sap què ens ha costat en finançament del FLA perquè ens donin diners que són dels catalans? Sap què ha costat? 1.900 milions d'euros en interessos; 1.900 milions d'euros entre el 2012 i el 2015, set vegades el pla de xoc social. Entre el 2012 i el 2015 la Generalitat ha pagat en concepte d'interessos a l'Estat espanyol més de 1.900 milions d'euros. Potser els sembla que és una xifra que ens podem permetre. A mi no m'ho sembla. Perquè sap què passa? Que aquesta xifra, si en poguéssim disposar, perquè així està organitzat el sistema, diguem-ne, de l'Estat de les autonomies, aquí aniria directament –directament– a la gent que ho té més..., necessitada, que té més necessitat. I vostès, en canvi, ens retreuen que fem, en el marc de les nostres competències, tots els esforços, per exemple, per aconseguir la internacionalització de la nostra economia. Algunes xifres que li aclariré, algunes xifres perquè tinguin clar de què estem parlant. La inversió bruta estrangera productiva, el primer semestre del 2016, ha estat efectivament d'un 59,5 menys que el mateix període 2015, moment, per cert, en què es va produir un rècord. Però en el conjunt de l'Estat ha baixat un 28,7, fins als 6.715 milions, i a Espanya, sense Catalunya, ha baixat un 16,8. És a dir que la velocitat de l'evolució de la inversió estrangera provoca que les dades del primer semestre 2016 no siguin concloents, però que hi ha tota la possibilitat que al final de l'any l'efecte, diguem-ne, distorsionador d'aquestes dades es corregeixi. En aquest sentit, deixi'm dir-li que la inversió bruta estrangera el 2015, i és quan s'han de contemplar les dades, al final de l'exercici, va créixer un 57,8 per cent –57,8 per cent al final del 2015. Veurem, tanmateix, quina és la inversió estrangera que es produeix al final del 2016, però li diré algunes dades que el poden orientar cap a on anem. Exportacions. Juliol del 16, les exportacions catalanes han baixat, però han baixat menys del que ha estat el context europeu i han baixat menys del que ha estat la realitat de l'Estat espanyol, i en termes acumulats gener-juliol han crescut, cosa que no es pot dir –cosa que no es pot dir– del context europeu i de l'Estat espanyol. En termes de clima empresarial, deixi'm dir-li també unes altres dades. Catalunya lidera la constitució de societats mercantils. Només entre el gener i l'agost del 2016 se n'han creat més de setze mil; és a dir, un 22 per cent del total de l'Estat. En aquest mateix període, se n'han dissolt 1.621, un 10,5 per cent menys que en el període similar del 2015, i només representa un 10 per cent de les empreses del total de l'Estat. És a dir, se'n crea un 22 per cent del total de l'Estat i se'n dissol un 10 per cent del total de l'Estat. No hi ha fuita d'empreses a Catalunya. De Catalunya van sortir 949 empreses entre el juliol 2015 - juny 2016, sí, però és una xifra inferior a la sortida d'empreses de Madrid del mateix període, exactament 988. És a dir que marxen més empreses de Madrid, en volum absolut i en proporció, que a Catalunya. Això és una fuita d'empreses? En tot cas, si és una fuita d'empreses es deu referir a les que es deuen produir a Madrid. I deixi'm recordar-li també, en aquest sentit, per confirmar el bon clima empresarial i de confiança que genera l'economia catalana, el mateix que recordava el seu Govern, el Govern del Partit Popular, amb una nota d'aquest mes de setembre mateix, que l'economia catalana està tirant del carro i que, evidentment, no hi ha ni rastre d'aquest fantasma que vostès diuen que recorre els consells d'administració de les empreses, que se'n diu «procés, que espanta les inversions. Més aviat, el que arriba, senyor Albiol, el que arriba és una gran preocupació per la incertesa política espanyola, que això sí que frena inversions i que això sí que impedeix que es creïn llocs de treball. Vostè diu que el mecanisme de la qüestió de confiança és, en fi, un mecanisme, diguem-ne..., una farsa. Ha parlat de farsa, d'irracionalitat, d'esperpent, en fi, de tot un seguit d'adjectius que em fa l'efecte que no són els més recomanables almenys si es volen fer des de la centralitat i des de la moderació. Miri, aquesta «farsa, que diu vostè, aquest director d'un gran circ, que diu que sóc jo..., resulta que es fa en un parlament escollit democràticament, on hi ha una majoria de diputats, com en tots els parlaments del món, que pren decisions. Bé, en tots els parlaments, no; hi ha un parlament en què això no pot passar, que és l'espanyol, que en aquests moments no pot haver-hi ni qüestió de confiança, ni cap tipus de control parlamentari al Govern, ni tan sols cap tipus de, fins i tot, comissió d'investigació, pel que sembla. Això no passa a l'Estat espanyol. I, per tant, si vostè creu que el que passa aquí, al Parlament de Catalunya, de manera molt poc respectuosa, és un circ, li demanaria exactament quin qualificatiu li mereix el que està passant en aquests moments a l'Estat espanyol, des del mes de gener, d'ençà que aquest Govern va començar a funcionar. [[Aplaudiments.]] Vostè diu que jo no..., en fi, que ja està bé això de parlar per als 2 milions... –2 milions i mig, ho vaig explicar ahir, partidaris d'un referèndum, 2 milions i mig a favor; 2 milions a favor de la independència–, i que, per tant, que hi ha els 5 restants... Home, escolti'm, en aquests 5 restants hi ha els nostres fills i filles, hi ha molta gent que no té edat de votar, hi ha molta gent que... Per què vostè presumeix que els 5 milions de gent que no han anat a votar, per les raons que siguin, perquè s'han abstingut o perquè no tenen edat, tots 5 milions, estan contra la independència de Catalunya? Sap quanta gent hi ha explícitament en contra de la independència de Catalunya? El 39 per cent –el 39 per cent. Exactament, aquesta és la xifra. I sap quanta gent, davant d'aquest 39 per cent que està en contra explícitament de la independència de Catalunya, quanta gent hi ha a favor explícitament –a favor– de la independència? Un 48 per cent. Faci números, i veurà quina és la majoria i quina és la minoria. I, en aquest cas, crec que les xifres són d'una rotunditat que vostès no poden negar per més que intentin, cada vegada, confondre la gent, pensant que són 2 milions contra 5. En aquests 5, hi ha moltíssima, moltíssima, moltíssima gent. Per exemple, la gent que, avui, en aquests moments, deu estar naixent en algun dels nostres hospitals públics de referència d'aquest país. [[Aplaudiments.]] Vostè diu que..., vostè..., espero que els diputats i diputades de la CUP no s'ho agafin malament, dir-me que jo sóc de la CUP. [[Remor de veus.]] Espero que no i espero que hi vegin les diferències, si vostè no les aprecia. Però ja ho sé, per què ho diu, això. Jo ja ho sé, per què ho diu. Vostè ho diu per desacreditar les possibilitats d'acords amb qualsevol força política. I deu pensar vostè que hi ha diputats de primera i diputats de segona. I deu pensar vostè que hi ha votants de primera i votants de segona. I deu pensar vostè que hi ha grups més legitimats a arribar a acords que uns altres. I, en tot cas, el que vostè té dret a jutjar no és la intencionalitat o la qualitat democràtica del vot que es diposita en una força política, el que té dret a jutjar són els pactes a què s'arriba i per a què serveixen i si realment serveixen per a aquesta col·lecció d'«infundis que vostè acaba de descriure amb relació al model social que jo defenso, perquè em sembla que és ben clar i ben nítid, entre altres coses perquè ja tinc uns quants anys i he pogut demostrar quin model social defenso, amb el que és la realitat dels pactes de governabilitat i dels pactes que permeten que aquest Govern tiri endavant. Vostè, això, crec, vaja, fins i tot, que s'ho hauria de revisar, perquè diu: «Estem sols, som incapaços d'arribar a acords. Perquè deu considerar que arribar a acords amb un altre grup parlamentari, doncs... –en aquest cas amb la CUP, si és que hi arribem–, no és de rebut. Exactament, em pot dir quins acords parlamentaris s'estan produint en el Congrés espanyol? Em pot dir quins? No van poder evitar segones eleccions! Van fer un ridícul monumental. Estan a punt de fer un altre ridícul monumental. No estan teixint cap tipus de complicitat sòlida. Fins i tot..., fa poca estona acaba fins i tot d'ofendre els que fins ara eren els seus socis de coalició, gent que suposo que d'aquí a pocs dies els anirà a demanar el suport per veure si el poden ajudar a investir president el senyor Rajoy. A partir d'avui, del que acaba de dir, segurament no li serà tan senzill. Però vostès no estan en condicions d'explicar a un govern que té majoria i que s'ha investit amb majoria absoluta d'aquest Parlament i que se sotmet a la confiança d'aquest Parlament lliçons sobre la capacitat d'arribar a acords. Aquí hem arribat a acords, arribem a acords amb gent discrepant, que aquesta és la gràcia de la democràcia, perquè posar-nos d'acord amb la gent que pensem el mateix, diguem-ne que és relativament senzill, i això és el que fa fort el sistema polític català, amb un contrast clamorós –clamorós– amb el sistema polític espanyol. És més: no ens hi volem semblar, a aquell sistema. I farem tants esforços com calgui i pactarem amb tothom –i l'obertura del pacte és absolutament a tothom d'aquesta cambra– per intentar continuar defensant els interessos dels nostres ciutadans. Sobre la política internacional, que a vostè tant li preocupa, sobre el que fa Catalunya, deixi'm explicar-li, exactament, amb què es gasta els diners la política espanyola amb relació a aquest àmbit. Ho dic perquè, molt frívolament, vostès ens acusen de malbaratar i de dir que si només tenim interès a tenir relacions amb..., no sé quins països ha dit. Escolti'm, fa quatre dies, la darrera delegació que s'ha obert és la de Portugal, que vostè convindrà amb mi que no és pas un país ni exòtic, ni llunyà, ni amb el qual no tinguem, per altra banda, necessitat d'establir bons lligams: lligams comercials, econòmics, socials. L'última és aquesta, no, no..., no és Veneçuela, és aquesta. I, per cert, parlant de Cuba..., escolti'm, que són els americans qui hi han anat primer, no som nosaltres. Li sembla que estan equivocats, els americans, en anar a Cuba? Li sembla que és un error intentar establir relacions comercials i empresarials amb Cuba? Deu ser l'únic que ho pensa, perquè cregui'm que m'he entrevistat amb uns quants empresaris catalans que estan entusiasmats per anar-hi i que ens demanen que hi anem i que els acompanyem. Vostè creu que ho hem de deixar de fer, això? Eh, que no? Doncs, escolti'm, a l'hora de parlar dels esforços que fa aquest Govern per internacionalitzar la nostra economia, sigui un punt més ponderat, sobretot perquè, ja ho deu saber, el ministre Margallo, que es caracteritza sempre per parlar de Catalunya –ministre d'afers exteriors que parla de Catalunya–, cregui'm que és tot un discurs i tota una posició; ens regala, diguem-ne, titulars molt suculents sobre com es gasten els diners de tots els espanyols, comptant, per tant, els contribuents catalans, a intentar frenar el que és el compromís i l'obligació d'aquest Govern de fer tot allò que és a la seva mà, a la mà de l'aplicació de les competències de l'Estatut, per internacionalitzar, per exemple, la nostra economia o la nostra cultura. Suposo que no el deu escandalitzar, a vostè, que es gastin, també dels catalans, 800.000 euros l'any per mantenir els locals i els jardins de l'ambaixada de París de l'exministre Wert; o que es gastin més de 550.000 euros en mobles a Tòquio; o que la residència de Rabat hagi costat 6 milions d'euros. Per cert, el que ha costat la residència de Rabat sola supera en 1,2 milions tot el que es gasta el Govern de la Generalitat de Catalunya en política exterior. Què li sembla? Això no el ruboritza? Això no el fa pensar que potser tenen un petit problema amb la manera com vostès internacionalitzen l'Estat espanyol?, i que tenen un problema amb com nosaltres, amb menys d'aquests 6 milions d'euros que costa Rabat, fem tant de soroll que obliga el ministre Margallo a anar primer al Vaticà, després haver d'anar a l'Assemblea de les Nacions Unides, enviar dos ambaixadors plenipotenciaris a anar escampant pel món les maldats de la gent de Catalunya, que té una..., que fa un cosa tan perversa com és intentar votar. Jo crec que els independentistes..., vostè ho ha dit, jo crec que vostè..., a veure, sé que vostè és sincer quan diu que els independentistes mereixem respecte, però molta gent al seu partit no ho creu així. No és respectar-nos quan el senyor Feijóo parla de pistoles, no ho és. No és respectar-nos quan el senyor Margallo ens compara amb els efectes d'un atemptat terrorista, no ho és. No és respectuós. Així no es va enlloc. Amb la negació de l'altre, amb, fins i tot, la criminalització de l'altre perquè pensa diferent, amb operacions Catalunya, finançades amb diners públics per intentar empastifar gent honorable i honrada no es va enlloc. [[Aplaudiments.]] Per tant, des de..., en fi, després de..., estic d'acord amb vostè. Al final diu: «Ningú no convocarà un referèndum il·legal a Catalunya. Té raó. Té tota la raó, perquè no serà il·legal. Perquè el referèndum serà legal, com tot el que decidirem en aquest país. No hi haurà res que decidim que no passi per aquest Parlament i que després no se sotmeti al veredicte de les urnes. Li sembla que és molt il·legal, això? Li sembla que és tremendament contra la llei, que és contra, en fi, els drets democràtics que les coses es decideixin en un parlament escollit lliurement i que es validin a les urnes amb tots els ciutadans? Exactament on és el problema democràtic d'aquesta operació? No hi és. I, per tant, no hi haurà referèndum il·legal. Després del que..., en fi, del que ha dit avui aquí, tampoc s'estranyarà que no hi hagi..., en fi, que hi hagi una certa sintonia amb molts de grups, més enllà del nostre, a intentar fer fora el Partit Popular del Govern de l'Estat. No és cap animadversió personal, però cregui que després de sentir-lo avui a vostè aquí, em sembla que l'espectre de gent que desitjaria que el Partit Popular deixés el Govern de l'Estat espanyol avui s'ha incrementat una mica més. Moltes gràcies. Bona tarda. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. Té la paraula el senyor Xavier García Albiol.
Senyor president, després de veure la seva rèplica ja he vist que la meva intervenció, a diferència de la de la senyora Arrimadas, no li ha agradat, ni s'ha sentit cordialment –cordialment– contestat. Però, bé, escolti'm, vostè ha utilitzat una sèrie d'arguments... –jo els he anat apuntant com he pogut–, però no ha contestat a temes que, per nosaltres, sí que creiem que per a una part de la societat catalana també són importants. No ens ha contestat aquest acord, aquest pacte amb la CUP, el que li permetrà que vostè segueixi sent president de la Generalitat, a canvi de què és. A canvi d'un referèndum tant sí com sí..., a canvi de què és, perquè els representants de la CUP diuen que..., bé, que sí, que el referèndum està molt bé, però que hi han d'haver més coses. Vostè, això, no ens ho ha explicat. Parlant del referèndum, que aquest és un referèndum... O sigui que no es celebrarà un referèndum –i ja li ho he afirmat en la meva intervenció, li ho torno a repetir–, un referèndum il·legal a Catalunya ja pot tindre l'absoluta seguretat... Però és que, a part, a vostè, senyor Puigdemont, no li interessa, aquest referèndum. Perquè un company seu de bancada, un company seu del seu grup, el senyor Bel, que està aquí, deia fa uns dies que fer un referèndum és repetir el 9-N però en patètic. I no he estat jo el qui li estic dient que aquest referèndum és patètic, qui li ha dit que és patètic, per escrit, és el senyor Germà Bel. I jo li demanaria que, de tant en tant, vostè escolti també els seus companys de grup. Com va haver-hi un altre..., vostè al matí.., i ara ha fet referència al president de Galícia, el senyor Feijóo. El senyor Feijóo no..., escolti'm, el senyor Feijóo no compara amb les pistoles ni el procés a Catalunya, ni re... [[remor de veus]] , no ho compara. I miri si no ho compara –i miri si no ho compara– que un conseller del seu Govern, la nit electoral va dir que a Galícia i al País Basc, que havia guanyat l'estabilitat i la moderació i que havíem... –més o menys ho venia a dir, no ho tinc apuntat–, a veure si aquí en preníem nota. Escolti, la centralitat, la moderació, suposo que a mi no fa falta que me la recordi, se l'ha de recordar vostè, se l'ha de recordar... Jo crec que el tuit que va fer el seu company d'executiu, el seu conseller, anava expressament per a vostè i per a tots els seus companys de grup. Per tant, els demanaria, els demanaria de debò, doncs, que fessin una reflexió. Anem a veure, que el Partit Popular no sempre encerta? És cert –és cert. Nosaltres no som perfectes, però, home, intentem resoldre els problemes; intentem no crear dificultats; intentem no afegir més dubtes en un moment que és profundament convuls. I quan vostè ha fet referències al que està passant al Govern d'Espanya li he de dir que té tota la raó... –al Govern d'Espanya, al Congrés dels Diputats, a la política nacional...–, té tota la raó, és lamentable el que està passant. Per això jo he fet un prec al senyor Iceta perquè entre tots siguem capaços de desbloquejar aquesta situació de bloqueig polític que s'està vivint. Però, miri, encara sent una situació lamentable de bloqueig polític que s'està provocant en el Govern d'Espanya per part d'alguns, escolti, com a mínim, hi ha un govern que governa. Com a mínim, hi ha un govern que té pressupostos! Senyor Puigdemont, és que vostès porten un any amb el procés i no té ni tan sols els pressupostos aprovats. [[Aplaudiments.]] No té ni els pressupostos aprovats. Per tant, no és la veu més autoritzada per donar lliçons ni d'estabilitat, ni de la forma de governar. Però si ahir se li va escapar en la seva primera intervenció! Va dir: «Déu n'hi do el que ha passat al llarg d'aquest any. Però si és que té raó en això, en això té raó, la hi dono. Escolti'm, ha estat un serial d'aventures, eh? [[Veus de fons.]] No..., de debò, un serial d'aventures –un serial d'aventures–, començant, doncs, els en feia referència, que no ha estat capaç amb aquells que van signar un acord de poder aprovar ni tan sols els primers pressupostos d'aquesta legislatura. No tinc cap tipus de dubte, li ho he de dir, que dintre d'unes setmanes vostè presentarà uns pressupostos i, aquests pressupostos, els seus socis de la CUP els aprovaran. Ho dic perquè ahir ho assenyalava. Home, vostè deia: «O pressupostos o eleccions. Home, si els pressupostos han de ser els pressupostos de la CUP, nosaltres, li ho he de dir amb molta sinceritat, apostem per la segona opció: apostem per les eleccions, eh? I desprès vostè ha fet bastantes referències, no les he pogut agafar totes, amb relació a política econòmica i amb relació a política internacional. Que el Govern d'Espanya inverteix en política internacional i en política diplomàtica? Clar que sí, perquè forma part de les seves competències pròpies, com un estat, i s'han de mantenir en ambaixades i s'han de mantenir edificis a l'exterior amb condicions. Sap el que no és presentable? Eh? Que la Generalitat de Catalunya es gasti 1 milió d'euros cada any amb una oficina a Brussel·les, eh?, perquè té..., teòricament teníem un representant de la Generalitat davant de la Unió Europea, i que aquest representant de la Generalitat davant de la Unió Europea resulta que ara ha sortit una sentència que diu que no existeix, eh?, que és il·legal. I aquí vostès es gasten 1 milió d'euros cada any. Nosaltres, que volem que es faci política exterior..., clar que sí que volem que es faci política exterior, però per ajudar les empreses de Catalunya, per ajudar a exportar, per ajudar a donar a conèixer la nostra cultura, per ajudar a conèixer Catalunya com a tal. El que no volem és que es vagin obrint ambaixades..., bé, que no són ambaixades, oficines com si fossin ambaixades, per intentar..., i això no ho amaguen –no ho amaguen–, per intentar, doncs, crear determinats punts en el conjunt d'Europa i a la resta del món, des d'un punt de vista estratègic, per donar a conèixer el procés independentista o per donar a conèixer l'aventura de la ruptura que vostès estan duent a terme a Catalunya. Això és el que nosaltres no volem ni hi donem suport. Amb relació..., ha parlat de xifres econòmiques, ha parlat d'inversions... Jo ja li he dit el que li havia de dir. Miri, si vostè s'agafa l'any 2015, diu: «No, l'any 2015 va haver-hi més inversió exterior a Catalunya que a la resta. Bé, jo el que li agafo és aquest any –aquest any–, i durant aquest any la inversió a Catalunya ha caigut a les xifres que jo li he dit, i a la resta d'Espanya ha augmentat. I això és una dada objectiva. És cert que falten dos mesos, però en el que portem d'any aquesta és la xifra, i la inversió a Catalunya, senyor Puigdemont, lamentablement, la inversió estrangera a Catalunya, lamentablement per a tots, està baixant. Que les empreses de Catalunya, amb les dificultats, estan tirant endavant? Home, doncs, és una cosa que ens n'alegrem tots, però, miri, estan tirant endavant a pesar de vostès, a pesar de les traves que posen a les empreses, a pesar de la inestabilitat política, jurídica, institucional que estan provocant. Senyor Puigdemont, potser vostè sí que en coneix, però jo no conec cap empresari ni cap emprenedor, no en conec cap –presenti-me'n un, un dia em diu: «Xavi, vine aquí, que et presentaré un empresari– que digui que aquest procés d'inestabilitat política que s'està vivint a Catalunya li encanta, li està provocant un augment de vendes espectacular... Com no siguin aquests que es dediquen a fabricar estelades per a vostès i les samarretes aquestes del punt, que segurament a aquests els va bé –els va bé, eh? [[alguns aplaudiments]] –, però, de la resta d'empresaris normals, jo no en conec cap que digui que aquesta situació d'inestabilitat política que s'està vivint a Catalunya els vagi fantàstic. Escolti, a pesar de vostès, les empreses de Catalunya estan tirant endavant, i això és l'important. I a mi em sembla una tremenda deslleialtat que vostè critiqui el Govern d'Espanya, per exemple, amb els ajuts del Fons de liquiditat autonòmic, amb el FLA; em sembla tremendament injust. Escolti'm, des de l'any 2012 –des de l'any 2012– fins al dia d'avui, el Govern d'Espanya ha fet arribar al Govern de la Generalitat 60.000 milions d'euros; ho repeteixo: 60.000 milions d'euros. I en els darrers anys, quan la situació econòmica dels comptes públics de l'Estat s'ha pogut equilibrar, s'ha aplicat un interès zero per al finançament d'aquests diners; interès zero. Escolti'm, i si no els sembla bé, perquè es queixa que hi han molts interessos, el que ha de fer és anar-se'n al banc a demanar diners, a veure si els hi donen més barats. Sap quin és el seu problema? Que si se'n va al banc no li prestaran diners. [[Veus de fons.]] Així m'agrada, que no pot; m'ho està reconeixent. El senyor Puigdemont m'està reconeixent que no poden anar al banc. Qui és el que no pot anar al banc? Aquell que no el fien. I per què no el fien? Doncs, perquè no veuen que tingui capacitat de poder gestionar els diners de forma correcta. Per tant... [[Remor de veus.]] Sí, senyors de la CUP, no... Ja sé que volen defensar molt el senyor Puigdemont, però no em diguin que no, que és que sí. [[Remor de veus.]] Escoltin, que no poden anar al mercat bancari perquè no els fien, per una situació econòmica, doncs, que ara tampoc no entrarem a detallar. Però és important ressaltar: el Govern d'Espanya, en el moment que ha pogut equilibrar els comptes, ha aplicat un interès zero al Fons de liquiditat autonòmic. I això, i això, senyor Junqueras, oi que és així? Oi que és així? [[Remor de veus.]] Aquest últim any..., quin tipus d'interès li van aplicar l'any 2015? Quin tipus d'interès li van aplicar el 2015? [[Remor de veus i rialles.]]
És un diàleg?
Bé. Per tant, diu: «Només un any. Bé...
Fem un diàleg?
...bé, ja és més que el que ha dit el senyor Puigdemont. [[Rialles.]] Ja és més del que ha dit el senyor Puigdemont, no? Per tant, amb aquesta informació anem bé. I també els avanço una cosa que jo estic segur que a vostès, com a representants de la sobirania de Catalunya, els semblarà molt bé, igual que a nosaltres: a partir de l'any que ve, a partir de l'any 2017, senyor Puigdemont i senyor Junqueras, els catalans ja no pagarem l'impost de... –ara m'he perdut. [[Rialles.]] A partir de l'any [[veus de fons]] ... –no, és que tinc moltes notes–, a partir de l'any..., senyor Puigdemont, jo estic segur que vostè i el senyor Junqueras estaran molt contents, perquè a partir...
Si us plau...
...de l'any 2017 els catalans, gràcies al Govern d'Espanya, ja no pagarem l'impost de patrimoni; rebran una bonificació del cent per cent. Jo crec que aquesta és una molt bona notícia [[remor de veus]] , crec que és una notícia... El conseller [[persisteix la remor de veus]] ..., el conseller de Justícia s'ha quedat amb la boca oberta escoltant-me. [[Remor de veus i rialles.]] Ja es pot quedar amb la boca oberta, el conseller de Justícia, que a partir de l'any 2017 els catalans, gràcies al Govern d'Espanya, deixarem de pagar, perquè el Govern d'Espanya el bonificarà amb el cent per cent, l'impost de patrimoni. [[Veus de fons.]] No, no, no em parli de l'IVA, li estic parlant de l'impost de patrimoni, que a Catalunya...
Si us plau!
...és on paguem més, els catalans, eh? A Catalunya és on paguem més els impost... [[Veus de fons.]] Sí, clar...
Si us plau.
...i a tot Europa. [[Veus de fons.]] Em deixa parlar?
No fem diàleg.
Em deixa parlar? Bé, d'acord. Aleshores... Per tant, jo crec que aquesta és una bona notícia. I ha fet referència també, el senyor Puigdemont, a una qüestió que, home, que demostra... Abans deia, doncs, que havien tingut una actitud, em sembla, amb el tema, per exemple, del FLA, que no era lleial; aquí demostra mala fe. El que li diré, sota el meu punt de vista, amb tots els respectes, demostra mala fe. Que vostè digui, senyor Puigdemont –que vostè ha estat alcalde de Girona i, per tant, ha governat en l'anterior legislatura un ajuntament, com ho he fet jo, i, per tant, sap perfectament quina era la situació econòmica en què estaven les administracions públiques–, que vostè digui que el Govern d'Espanya, en l'anterior legislatura, no ha volgut seure a negociar un nou model de finançament és una tremenda injustícia. Ha dit que sí, que han passat tres anys i que el Govern d'Espanya no ha volgut seure a parlar del nou model de finançament. Això és mala fe, senyor Puigdemont; és mala fe. I li diré per què és mala fe. Perquè vostè sap perfectament que la situació de les finances públiques a totes les administracions, algunes millor i altres pitjor, però especialment les del Govern central, quan el Govern del Partit Popular va arribar al Govern d'Espanya eren catastròfiques; Espanya era un país que estava a punt de ser intervingut per la Unió Europea. Vostè creu que amb aquest escenari, davant de la pitjor crisi econòmica dels darrers setanta anys, quan no hi havien diners gairebé per pagar pensionistes, quan no es podien pagar els proveïdors, quan no hi havia liquiditat, en aquell moment és el moment de seure a parlar d'un nou model de finançament per a les comunitats autònomes? Vostè creu que aquell és el moment? Amb sinceritat, a mi em sembla un acte de mala fe i em sembla un acte de ganes de desinformar. Per què no és valent, senyor Puigdemont? Per què no accepta la proposta sincera que li he fet? Li he dit: «Ara que l'estabilitat econòmica ha arribat en termes generals a les nostres administracions, ara que la recaptació està augmentant, ara és el moment d'anar a parlar d'un nou sistema de finançament. Nosaltres volem parlar d'un nou sistema de finançament, ara que la situació econòmica és millor que fa quatre, cinc o sis anys. Sigui valent, presenti una proposta d'un nou model de sistema de finançament; discutim-lo. El Govern d'Espanya seurà amb vostè, seurà amb el senyor Junqueras, com ja ho fa el nou Govern d'Espanya cada cop que el senyor Junqueras ha demanat tindre una reunió. I si vostè ho sol·licita i es presenta amb una proposta de nou model de finançament, una proposta, com li he dit, de reforma constitucional, ens asseurem a parlar. Però per a això necessita valentia, i per a això necessita treure's, d'una vegada per totes, determinades companyies, determinats socis, que no són bons per a Catalunya. Vostè rigui –vostè rigui. Miri, el somriure que vostè està fent, a la majoria de catalans, independentment de la ideologia que puguem tindre, quan es parla de política catalana i quan es parla de qui està donant suport al Govern de Catalunya, li puc garantir que no..., se li gela el somriure –se li gela el somriure. Perquè Catalunya, amb el que és, amb el, sobretot, que ha estat, que estigui en mans, que estigui condicionada per un partit antisistema com els seus companys de viatge, això produeix molt poca gràcia. A vostè li farà molt de riure, però a la immensa majoria de la part de la societat catalana li produeix molt poca gràcia. I una última qüestió. Diu... Vostè em deia a mi que jo he criticat molt la CUP, els seus companys de viatge, perquè jo no vull que pactin amb la resta de partits. Ben al contrari, senyor Puigdemont; però si és que li ho estic dient! I miri si sóc sincer que li dic: jo ja entenc que amb nosaltres no vulgui pactar, perquè nosaltres tenim unes idees i uns plantejaments molt ferms; nosaltres, doncs, amb el tema independentista, evidentment, no coincidirem. Però el PSC li està fent oferiments dia sí, dia també. Ciutadans ha dit que vol parlar amb vostè i que vol anar amb vostè a Madrid a reclamar no sé què al Govern central, al Govern d'Espanya. A Catalunya Sí que es Pot també, doncs, es té tota la predisposició. Escolti, no l'acompanyem nosaltres, però miri si té companys de viatge que estan disposats a anar de la mà de vostè i del seu grup polític. Com a mínim, escolti'ls. Avui he vist unes declaracions, aquest migdia, mentre estava dinant, on la representant, la senyora Gabriel, estava dient, estava assenyalant que ja estan parlant amb el senyor Junqueras dels pressupostos, que ja han tingut reunions per parlar del tema dels pressupostos, ha dit ella. Escolti'm, vostès no han trucat a ningú del Partit Popular per parlar de pressupostos. Jo no sé si han trucat a la resta de partits; al Partit Popular no ens ha trucat per parlar de pressupostos. [[Veus de fons.]] Sí que vull que li truqui, perquè jo crec que és bo. Senyor Junqueras, perquè jo crec que és bo –perquè jo crec que és bo. Per tant... [[Veus de fons.]] Efectivament, però com que jo no sóc el que presenta els pressupostos jo no li puc trucar a vostè perquè vingui a seure a parlar dels pressupostos, ha de ser vostè. [[Veus de fons.]] No... Senyor Junqueras, sempre que vostè ha volgut parlar amb el ministre d'Hisenda vostè sempre ha parlat amb el ministre d'Hisenda. I no em faci parlar. [[Remor de veus i aplaudiments.]] Vostè, sempre que ha volgut parlar amb el ministre d'Hisenda, ha parlat amb el ministre d'Hisenda. [[Veus de fons.]] Evidentment; però si aquí el que no vol seure, que no presenta els pressupostos...
Si us plau, no fem diàleg.
...és vostè. [[Veus de fons.]] Bé, escolti'm...
Els prego que no facin diàleg, si us plau.
És que, clar, el senyor Junqueras, com que el senyor Puigdemont no el deixa parlar, doncs, necessita... [[Remor de veus.]] Quan li donen una excusa, necessita fer... Jo ja ho entenc –jo ja ho entenc. Però els deia: escolti'm, senyor Puigdemont, presenti una proposta, presenti una reforma de la Constitució, intenti arribar a acords amb la resta de formacions polítiques, perquè, com li he dit en la meva intervenció, ens sembla que la companyia que vostè ha escollit, ens sembla que els companys de viatge que ha escollit seran els que li donaran avui el seu vot de confiança, però són la pitjor opció per als catalans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor García Albiol. Té la paraula el president. [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] A continuació té la paraula la senyora Anna Gabriel, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda a totes. David Fernàndez Ramos, el diputat encarregat de fer el discurs del Ple d'investidura del 21 de desembre del 2012, començava dient aquell dia que aquell dia haurien mort vuitanta mil persones de gana i que l'endemà moririen vuitanta mil persones més de gana. Som allà mateix. De fet, ni tan sols podem dir si la xifra ha pujat o ha baixat, perquè molts països tenen censos només estimats de població i que poden ballar, de fet, d'uns quants milions. Per tant, entenem que continuen morint centenars de milers de persones només de gana. La FAO, l'Organització de les Nacions Unides per a l'Alimentació, ja fa anys que ens diu que 30.000 o 40.000 milions d'euros l'any servirien per eradicar la fam extrema al món; però no ho fem. Es va donar trenta vegades aquesta xifra als bancs nord-americans perquè continuessin funcionant. Es diu «capitalisme, es diu «sistema pervers i caníbal i mereix que pensem si totes i cadascuna de nosaltres fem tot allò que està a les nostres mans i més per combatre'l. I per què comencem per aquí? Doncs, perquè per aquí començava la CUP - Alternativa d'Esquerres aquell dia; aquell dia en què vam iniciar l'activitat política en aquesta cambra parlamentària, en una part dels nostres Països Catalans. I des d'aquell dia ens ha mogut exactament el mateix: fer efectiu el dret a l'autodeterminació, fer real la independència i fer entendre que aquesta difícilment serà real si no cerquem una alternativa al capitalisme patriarcal. Sí, sistema patriarcal, que en traducció concreta és el judici que avui pateixen les nostres companyes a Palma, a qui demanen quatre anys de presó per manifestar-se a favor del dret a l'avortament. Sí, sistema patriarcal, en traducció concreta, són també les agressions sexuals que pateixen moltes dones al carrer de nit i també durant les festes de la Mercè. Ens mou, per tant, exactament el mateix que ens movia aquell dia: aconseguir dotar-nos de nous marcs ètics, polítics i morals. La CUP - Crida Constituent, que som aquí representant més de 330.000 persones, venim de lluny. Ho dèiem també aquell dia. En aquell moment, el trajecte caminat ens va portar a votar en contra de la investidura del president Mas. Poc després, el gener del 2016, vam donar vuit vots favorables a la investidura del senyor Puigdemont i dues abstencions. I tot el camí recorregut, que ve de lluny però també el més recent, l'hem fet, bàsicament, amb el nostre esforç, la nostra perseverança, la nostra militància i, sobretot, la nostra paraula i la nostra coherència. No tenim massa més. No tenim poder, ni tenim poderosos. Tenim les mans, el nostre capital, i tenim una cultura política que volem preservar, perquè prenem les decisions de forma col·lectiva i n'estem orgulloses, i sabem que algunes ens voldríeu jeràrquiques i subordinades, però som assembleàries i crítiques. «Qui no estigui disposat a donar suport als pressupostos, que no em doni la confiança, deia vostè ahir mateix. Nosaltres mai no hem rebutjat la possibilitat de donar suport a uns pressupostos. No ho vam fer així durant la negociació dels passats mesos de maig i juny. Per això vam negociar fins a l'últim minut, sense gaire èxit, això és cert. Precisament per això, i com és natural, ara tampoc no rebutjarem d'entrada la possibilitat de donar suport a uns pressupostos que permet incloure la legislatura. Que quedi clar, però, que votar aquesta confiança que avui votarem no els dóna a vostès carta blanca per poder emprendre una pressió política que pretengui obligar ningú a votar uns pressupostos en què no creu. Com vostè sap, com tothom sap, entre dues persones, i tampoc entre dos grups, i menys encara entre dos grups complexos, antagònics en moltes coses, la confiança no és unidireccional, sinó que és d'anada i tornada, i es construeix –sobretot entre grups que només compartim alguns objectius però que no compartim una mateixa visió de la societat ni de la forma d'organitzar-ne els seus recursos–, es construeix, com deia, sobre l'intercanvi honest de parers i sobre la base de la disposició a arribar a acords. Per això responem ara mateix que és clar que estem disposades a donar suport als pressupostos, però com vostè o vostès poden comprendre, ben naturalment, no votarem uns pressupostos abans de veure'ls, i tampoc votarem uns pressupostos que reprodueixin els pressupostos als quals ja vam dir que no el mes de juny. Avui votarem que sí a la qüestió de confiança que vostè ha plantejat, i ens obrim d'aquesta manera a la possibilitat de fer avançar aquesta legislatura que per nosaltres no pot deixar de ser excepcional, ja que és la legislatura en què el poble de Catalunya ha de poder exercir, finalment, el seu dret a l'autodeterminació. Aquest és un dels principals sentits de la legislatura. Sempre ho hem defensat i creiem que així ho va entendre la majoria popular el passat 27 de setembre, ara fa un any. I és cert, estem també molt d'acord amb vostè, senyor president, quan ens diu que els pressupostos són un element clau en aquest tram final de la legislatura. Nosaltres també pensem que han de ser un element clau, i esperem que contribueixin a construir aquesta cadena de confiances de què vostè va parlar ahir en la mesura que siguin un instrument per tal d'augmentar la base social independentista, base social que necessita cohesió nacional i justícia social; un instrument per consolidar una majoria social que identifiqui el projecte independentista amb un projecte que vagi més enllà d'un mer canvi de banderes, que vagi més enllà d'un canvi de legisladors i de governants i que es visualitzi, per part d'una majoria social, com un projecte econòmic, social i cultural orientat a la satisfacció de les necessitats d'aquestes majories i nascut de la voluntat d'aquestes mateixes majories. Han de ser, per tant, uns pressupostos que siguin una eina per guanyar el referèndum. I perquè puguem guanyar el referèndum d'independència, la idea de referèndum ha de poder estar associada a un projecte de progrés, un projecte de majories, un projecte orientat a beneficiar-les, i no un projecte, com els trenta anys d'autonomisme, que estigui orientat a beneficiar i a protegir els interessos d'unes elits sovint corruptes i sempre compromeses amb el mateix statu quo que justament ens ha negat el dret a l'autodeterminació alhora que facilitava que els rics fossin cada vegada més rics i que la pobresa anés en augment. Per aquest motiu, hi insistim, els pressupostos poden ser –per nosaltres, també– una eina molt necessària per portar la legislatura a bon port, però no qualssevol pressupostos. Necessitem –de fet, aquest país necessita– uns pressupostos concebuts com una eina de redistribució de la riquesa i, per tant, que exigeixin major contribució a aquells que més tenen per tal de posar aquests recursos al servei de les majories i, en especial, d'aquelles que menys tenen. El català o la catalana més ric –perquè, de fet, Intermón Oxfam no revela el nom d'aquesta persona– posseeix tanta riquesa com les 155.000 famílies més pobres. El 2014, segons l'Ajuntament de Barcelona, el barri més ric de la ciutat era Pedralbes, amb un índex de 257 sobre una mitjana de 100. Mentrestant, el barri menys afavorit era Trinitat Nova, amb un 34,7. Això suposa la diferència de 7,2 vegades. Doncs, bé, abans de la crisi, la diferència entre els dos barris –que també existia– era de 3,9 vegades. La diferència, en crisi, ha augmentat. La xifra és substancial i estalvia qualsevol comentari. El Barcelonès té una renda mitjana per capita de 18.100 euros i la comarca del Montsià, en canvi, 11.200. La xifra és substancial i estalvia qualsevol comentari. El rescat bancari ha costat més de 3.600 euros per habitant dels Països Catalans. Mentrestant, 57.000 milions d'euros és la xifra del frau i l'espoli fiscal als Països Catalans. La xifra és també substancial i estalvia qualsevol comentari. Si no es demana més a aquells que més s'han enriquit –també durant la crisi–, a aquells que més tenen, serà impossible corregir la tendència a fer una societat en què cada vegada hi ha menys gent que concentra més recursos i en què cada vegada més gent es veu més exclosa i cada vegada hi ha més pobresa. Necessitem, aquest país necessita uns pressupostos que posin dics de contenció a les polítiques d'aprimament dels serveis públics i de privatització d'allò que és propietat de totes i que hauria d'estar al servei de totes. Nosaltres som materialistes però no som materialistes vulgars. Nosaltres creiem en l'economia moral, una economia basada en l'equitat i en la justícia, basada en els principis de la cooperació mútua per sobre del lucre personal. Les persones no som mers agents econòmics, no som una massa anònima que compra, que ven, que consumeix, sinó que som persones carregades de necessitats materials i també morals. Nosaltres considerem que en l'activitat econòmica i en la intervenció pública sobre l'economia hi ha accions legítimes i n'hi ha d'il·legítimes, com fer-se milionari amb la gana de la gent o consentir, amb mesures «austericides, que la gent passi gana i que vegi la seva condició humana arrossegada per terra. Això demanarem al Govern a l'hora d'aprovar uns pressupostos. Començar a revertir les polítiques nefastes que han contribuït, que han conduït al fet que els interessos privats posin, cada vegada més, les seves lògiques de maximització de beneficis allà on caldria un blindatge que exclogués aquestes lògiques i es centrés en el servei públic, gratuït, universal, perquè la sanitat i l'educació són drets, no són mercaderies; perquè la salut, l'educació –la pública– és un bé preciós que no pot estar al servei de lògiques de beneficis, que no pot segregar per sexes i que no pot estar en mans de congregacions religioses. I recordeu també que un dia, potser, podrem fer una romeria als terrenys de «la Caixa per recordar que un dia va perillar la independència per un govern que va confondre el mandat del 27 de setembre amb aprovar, sí o sí, operacions especulatives buides d'interès social. Estem parlant de Barcelona World. «Fem un reset –deia vostè– «i demanem-nos si volem continuar. Nosaltres, sí. Per tant, deixeu d'alimentar aquells que pensen que s'haurien d'haver corregit els resultats electorals del 27 de setembre, aquells que clamen vendetta contra la CUP, aquells mals assessors que us deien que, si ens estomacàveu, ens eliminaríeu. Treballem, culminem la legislatura i fem allò possible per tal que pugueu, com vostè i vostès –imagino– desitgen, governar bé. I governar bé vol dir posar tots els mecanismes al servei de l'autodeterminació del nostre poble i del seu exercici concret. Governar bé és culminar la legislatura havent articulat la primera fase del procés constituent, la que mostrarà que la república serà popular. No hem vingut a parlar de nosaltres, però sí que necessitem que el país ens senti dir amb humilitat, però amb el cap ben alt, que nosaltres no som gent que faltem a la nostra paraula, i crec que vostès ho saben. Per això necessiten maquinàries generadores de relat, per fer prevaldre la vostra veritat, per fer-nos quedar com gent que falta als compromisos, però sabeu que no és veritat. Però no hem vingut a parlar de nosaltres –i, de fet, tampoc de vosaltres– ni hem vingut a replicar quins poden ser els motius reals de per què es va proposar la qüestió de confiança, ni hem vingut a contestar algunes afirmacions que s'han fet en els darrers mesos sobre si posem pals a les rodes o si mereixem o no tenir iniciativa política. No hem vingut a parlar de nosaltres ni de vosaltres. Hem vingut a parlar d'alguna cosa que va més enllà de l'avui, de l'ara i de l'aquí. Hem vingut a parlar de llibertat, de poder popular i de justícia social. Entenem que hi ha les condicions materials i de context per fer d'aquest racó de la riba de la Mediterrània un espai de llibertat en una Unió Europea que tendeix més aviat a restringir-les; una Unió Europea fortalesa, presó i camp de concentració vergonyant que expulsa la gent que fuig de guerres, de gana i terror; una Unió Europea que ja compta amb una desena de països en què governa l'extrema dreta i que, a poc a poc, practica la xenofòbia i el racisme a escala institucional; una Unió Europea que sota el principi de no-ingerència en la vida domèstica dels estats acaba avalant vulneracions de drets humans i col·lectius. Perquè és també en clau feminista que denunciem aquesta Unió Europea, perquè cap política hauria de ser domèstica, privada o reservada només a l'arbitratge dels estats, perquè aquesta Unió Europea neix i es forja per reservar a l'àmbit privat, domèstic, conflictes que haurien de ser de l'interès de qualsevol institució democràtica. En aquest racó de la riba de la Mediterrània, uns Països Catalans esdevenen per nosaltres projecte transformador i d'alliberament. Perquè impugnar el règim del 78 és també impugnar el seu mapa, la seva cartografia de poder, la imposició de la prohibició d'establir llaços de cooperació entre territoris que ens voldríem caminant plegats. En aquest racó de la riba de la Mediterrània hi ha les condicions materials i de context per fer efectiu el dret a l'autodeterminació amb l'empara del dret internacional, amb la negació de la legalitat vigent a l'Estat espanyol, però amb la determinació de les institucions i de la gent d'aquest país. En aquest país hi ha hagut mobilitzacions importantíssimes en els darrers anys: les consultes locals per la independència, mobilitzacions als carrers, algunes de les quals van desbordar les capçaleres d'alguns partits polítics, i han cridat «independència quan alguns volien que la gent cridés «pacte fiscal. En aquest país hi ha un batec que crida «democràcia i que crida poder recuperar sobiranies furtades per marcs autonòmics, per constitucions reformades en ple mes d'agost i per tribunals executors de voluntats de partits. Perquè també hi ha hagut mobilitzacions que han desbordat el sindicalisme de concertació i de claudicació, en un moment en què l'agudització de la crisi i l'empitjorament de les condicions de les classes populars el que exigien era més lluita i més combativitat. I aquí tenim l'exemple de les companyes de les càrnies, de la COS, o la lluita a les universitats, que han portat que un rectorat denunciés vint-i-set estudiants, professors i PAS a qui els demanen onze anys de presó. Aquest és el sindicalisme combatiu, el que és contestat, per exemple, amb la crema del cotxe del secretari general de la CGT fa només uns dies. Perquè aquest és un país que –potser no tot el que voldríem, però sí molt més que molts d'altres– no ha parat de mobilitzar-se. És un país que es resisteix a oblidar que hi ha enterrats al Fossar, de la mateixa manera que és un país que no hi ha dia que no tingui presents els morts que encara ens queden enterrats als vorals i a les fosses comunes. Recordem que només Cambodja té més desapareguts i morts per exhumar que l'Estat espanyol. És un país imperfecte, segurament, però és un país que reacciona davant el racisme, és un país que s'estima la seva escola pública i que defensa amb dents la seva sanitat; un país que ha defensat el territori, que ha defensat els seus rius i que ha recordat també, amb mobilitzacions molt importants, que ja no podem perdre ni un pam de terra ni una gota d'aigua. No és el millor país del món, però hi ha molta gent que treballa i seguirà treballant perquè el país sigui millor cada dia. I amb la gent i el país i amb una majoria parlamentària a favor de la democràcia, hi ha condicions per celebrar un referèndum. Digueu-li com vulgueu, però digueu-li «referèndum. Nosaltres sabem que en aquest Estat espanyol no hi haurà via pactada per un referèndum, per molts motius: perquè s'ha reiterat la demanda en diferents ocasions, i s'ha negat; perquè la majoria parlamentària al Congrés no ens reconeix la condició de nació amb capacitat de decidir, i perquè autoritzar un referèndum aquí voldria dir autoritzar-lo també al País Basc i aquesta ja sí que és la fi definitiva del sistema polític espanyol hereu del franquisme. No hi haurà via pactada, perquè, de ser-hi, ja n'estaríem negociant la data de celebració. Junts pel Sí insisteix en la via pactada, Catalunya Sí que es Pot al·lega que se'ls dóna la raó que fa temps que ells tenien. Insistiu en la via pactada; per nosaltres és una via inexistent. Fins i tot creiem que la majoria del país veu impossible la via pactada, perquè la majoria del país ha escoltat les declaracions dels portaveus dels partits amb majoria al Congrés. La majoria del país i la gent que espera un referèndum per arribar a la independència no creu en la via pactada. Però, a més, per nosaltres la via pactada és una via que corre el risc de desactivar la fortalesa de la mobilització; corre el risc de situar l'imaginari col·lectiu en una lògica subordinada; correm el risc d'avalar la manca de democràcia de l'Estat espanyol, i el que caldria és, justament, sumar gent a la denúncia de la manca de democràcia de l'Estat espanyol. La virtut no és tant sumar representants d'altres partits en la petició del referèndum, sinó que la virtut és sumar àmplies majories decidides i apoderades en la demanda d'aquest referèndum. La virtut és desmuntar l'excusa que han utilitzat determinades formacions polítiques per no afrontar la cruesa de la manca de profunditat democràtica de l'Estat, i sumar àmplies majories de la població en la cerca de la resolució del conflicte polític i democràtic vigent a l'Estat espanyol. La via pactada és cosa vostra. En aquest camí, en el del pacte i el de la subordinació, no ens hi trobareu. Si us sembla, mentrestant, nosaltres mantindrem el tensor de la determinació i anirem posant efectius a la trinxera de la democràcia, que és la de la unilateralitat. La CUP - Crida Constituent vam demanar posar el referèndum com a instrument democràtic de culminació de la legislatura el passat mes de juny, i parlem de referèndum, i no hi ha substitutiu: ni procés participatiu, ni consulta popular, ni noves eleccions plebiscitàries, ni eleccions constituents. Ja ho va dir vostè mateix ahir: «Referèndum o referèndum. Algunes veus han entès que el referèndum era una exigència de la CUP - Crida Constituent. Situem les coses al lloc on corresponen per la seva transcendència: el referèndum no és, no pot ser i no serà partidista. El referèndum és la via per dirimir de forma democràtica el conflicte amb l'Estat espanyol. El referèndum és donar a la gent d'aquest país la possibilitat d'expressar-se en el marc d'una pregunta binària: «Vol que Catalunya esdevingui una república independent? Sí o no. En la història dels països i de les nacions, els referèndums d'autodeterminació o no arriben mai o quan arriben són una fita històrica. I el referèndum ha de ser el vector polític principal, el motor de mobilització i el carril central de la determinació, de les institucions i de la gent, a partir d'avui mateix. Un referèndum que ha de tenir totes les garanties i una fase participativa del procés constituent que ha de tenir els mitjans necessaris per poder fer front al boicot de l'Estat i que faciliti els instruments de participació popular òptims per posar les bases de la república. Una fase participativa del procés que es convertirà, amb tota seguretat, en la millor campanya pel sí a la independència, perquè posarà en evidència que obrim la possibilitat per decidir-ho tot. En el marc de l'Estat, en canvi, quedarà sense haver-hi marge per decidir res. Hem admès votar favorablement a la qüestió de confiança, l'endemà en què vostè ha defensat la via del pacte amb l'Estat, via que tothom sap –vostè probablement el primer, i els senyors de Madrid alhora– que no té recorregut. I hem admès votar favorablement perquè cercarem totes les garanties per tal que si aquesta via no tira endavant, vostè, i el Govern que vostè presideix, tirarà endavant i organitzarà un referèndum d'autodeterminació fins a les seves últimes conseqüències. Hem admès votar-hi favorablement, no tant perquè fins ara hàgim vist que es treballava en la direcció necessària per assolir la independència, sinó perquè hem vist que ara, situar l'eix principal de la seva acció política en allò que ha de dirimir de forma definitiva el conflicte que tenim a l'Estat ens sembla bé. I nosaltres, ja ho sap, estem disposades a la unilateralitat i a la desobediència. Això vol dir que esperem que faci el que calgui per fer el referèndum, fins a les darreres conseqüències. Estarem atentes i vigilants fins que no es celebri, de la mateixa manera que treballarem amb qui calgui per celebrar-lo. Exigirem compliment sense repòs, perquè treballarem pel referèndum sense repòs nosaltres també. En el proper debat de política general caldrà fixar data de referèndum d'autodeterminació, plantejar-se operatives, mecanismes legals i executius sobre què sustentar-lo. Hem admès votar favorablement la confiança perquè la confiança no és un acte de fe. La confiança, com han dit vostès mateixos, no es vota, i menys encara dues vegades seguides. La confiança, en el context d'un poble al qual se li nega el dret a decidir, només es pot basar en fets. Només es pot basar, justament, en la determinació a exercir el dret a l'autodeterminació, independentment del que facin, justament, aquells que ens neguen aquest dret. I anant un moment a aquells que ens neguen aquest dret, i en referència, també, a allò a què es feia al·lusió ahir. La debilitat de l'Estat no és tant que no hagi conformat govern en tot aquest temps, o que tingui un govern en funcions des de fa nou mesos, l'autèntica debilitat de l'Estat és que no té cap mena de proposta de resolució als dos problemes principals que té des de la Transició: el conflicte democràtic amb les seves nacions i el sistema econòmic que ha propiciat que sigui un estat amb els índexs de desigualtat més alts de tot Europa, amb totes les rèpliques que això té a nivell material, a nivell ètic i a nivell moral. D'altra banda, cal recordar que l'Estat no és només qui el governa, no és l'executiu, no seria exactament això. L'Estat és l'exèrcit, l'alta magistratura, el poder judicial, l'entramat empresarial de l'IBEX 35, el que compra voluntats, el que construeix portes giratòries, el que juga amb deslocalitzacions i frau fiscal... L'Estat són també les seves clavegueres. I avui, més que ahir, el bipartidisme ha fet el búnquer més fort. Els artífexs del búnquer del 78 són els mateixos que el del búnquer actual. Als representants del búnquer, de fet, no tenim res a dir-los. «Conflicte o conflicte, diuen. «Fracàs o fracàs. Res a dir-los. Però a les esquerres, als demòcrates, sí. I sabem que sou majoria les que veieu de forma clara que en aquest Estat no hi ha marge i necessitem que representeu els valors que us són fundacionals. Això és tenir present que cal passar de la retòrica als fets i que cal que hi sigueu per guanyar el dret a la democràcia: us volem al costat de la democràcia i no al de la negació per part de l'Estat espanyol. Nosaltres volem, i creiem que us hem de demanar determinació i fer que tothom doni la seva veu i fer que sigui ara quan parli la gent i que deixem de parlar nosaltres. Això és el referèndum d'autodeterminació: la clau que obre tots els panys. Vostè deia ahir que a cada bloqueig de l'Estat cal una resposta catalana. Nosaltres diem que a cada bloqueig de l'Estat cal una resposta democràtica. I això era justament la declaració del 9 de novembre, la que ja preveia els cops de l'Estat, i justament reclamava no posar-nos a la trinxera del cop d'estat judicial, sinó treballar per bastir una trinxera de democràcia. Aquella declaració del 9-N forma part, i segueix formant part, de la cadena de confiances que vostès volen bastir. I és que ahir mateix vostè deia també que un dels principals compromisos és complir amb els mandats del Parlament. Sense complir allò que s'aprova, tampoc es pot governar bé, i és per això que en el camí cap al referèndum farem bé de complir allò que vam aprovar setanta-dues diputades. I, per tant, quan el Tribunal Constitucional suspengui la llei d'habitatge, resposta catalana o resposta democràtica: més drets habitacionals i cap desnonament. Quan l'Estat negui l'operativa per acollir persones en cerca de refugi, resposta catalana en l'acollida de refugiades. Quan el Partit Popular denuncia persones per cremar de forma simbòlica constitucions, resposta catalana: cap mosso d'esquadra perseguint d'ofici aquestes persones. Perquè trampejant la prohibició de lleis injustes, trampejant els requeriments que han fet als electes d'aquest país, que han estat investigats i encausats només per haver aprovat mocions de suport a les declaracions del 9-N al seu plenari, no creiem que arribem massa lluny. Trampejant elegantment fins a la desobediència final?, per nosaltres, no. Confiem en la gent que no ha volgut ser còmplice de l'Audiència Nacional, confiem en la gent que ja està treballant per un procés constituent, confiem en les que faran tot allò que sàpiguen i més, perquè la república no es dissenyi en cap despatx. Es farà al carrer i entre totes, amb les tradicionalment excloses de les preses de decisions importants. Confiem que aquest país, si se'l crida a un procés constituent, popular i des de baix, sabrà assentar les bases d'una constitució que miri a l'esquerra i a la dignitat. Confiem en les que no prioritzen interessos particulars ni de partit, ni somnien en poltrones, confiem en les utòpiques, en les que mai obriran titulars ni mai seran entrevistades per cap mitjà, però que tenen com a motor de la seva quotidianitat la defensa dels drets dels més febles. Confieu en les que han perdut ulls, o en les que encara senten els dolors dels cops de porra perquè han sortit al carrer en dies de vaga general, en defensa de totes. Perquè potser creix el PIB i potser ha crescut en cinc trimestres consecutius, però també creixen les sol·licituds de beques menjador, creix la desigualtat en aquest país i la democràcia es construeix a les urnes però també es construeix a casa, a les escoles i als hospitals. I els serveis públics de titularitat i de provisió públiques són indispensables perquè puguem establir les bases d'una república que sigui digna dels que ens van precedir en la lluita per la Segona República també a casa nostra. I emplacem la resta del món a assistir com en la vella Europa hi ha valors que no són ni el nihilisme, ni la desesperació, ni el racisme, ni la xenofòbia, ni la por a les alternatives. Emplacem el moviment popular partidari de la democràcia a treballar pel referèndum i emplacem el moviment independentista a treballar pel «sí al referèndum. De fet, el poble mobilitzat és l'única garantia que tenim. Emplacem el conjunt d'actors polítics i socials dels Països Catalans compromesos amb la democràcia a defensar el dret a l'autodeterminació perquè el que avui és una demanda majoritària en aquesta part del país, demà ho ha de poder ser també al conjunt dels Països Catalans. Emplacem el conjunt del moviment internacionalista que s'expressi en clau solidària, que recolzi el nostre treball per obrir espais de llibertat en una Unió Europea fortalesa i negadora de llibertats; que la nostra llibertat serà també la seva. Que a la riba de la Mediterrània, en aquest racó dels Països Catalans, hi ha un batec que porta el nom de referèndum, república i independència per canviar-ho tot; que a la riba de la Mediterrània, en aquest racó dels Països Catalans, la confiança està en la seva gent. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Gabriel. Per a respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Bona tarda. Senyora Gabriel, les primeres paraules seves, de la seva intervenció no diré que m'han sorprès, però òbviament ja pot comptar que tots estem preocupats pels problemes de la gent més vulnerable arreu del món. Tots estem preocupats per la gent que passa gana, per la gent que ha de sortir del seu país perquè hi ha una guerra, per la gent amenaçada per les conseqüències del canvi climàtic, per la gent que no pot treballar amb llibertat o que no pot defensar un projecte de vida i professional en els seu país per multitud de raons que compartim. Per tant, des d'aquest punt de vista, bé, hi ha hagut un moment que m'ha semblat que potser era el fruit d'un altre debat aquest, però després vostè diu: «No, és que aquí hem de fer tot el que està a les nostres mans per poder-ho combatre. Sí. Sí, sí, ho hem de fer, i la nostra aportació a millorar, per exemple, les condicions de vida dels més vulnerables; a contribuir a mitigar els efectes del canvi climàtic; a intentar mitigar els efectes de les guerres i acollir, per exemple, refugiats, el nostre compromís es dirimeix en aquest Parlament amb dades concretes i amb polítiques concretes que tenen beneficis immediats i concrets, si es vol. I una de les conseqüències directes de la no-aprovació dels pressupostos és que molta d'aquesta gent vulnerable, que vostè ha descrit genèricament a la primera part de la seva intervenció, aquest any s'han quedat sense els recursos que aquest Govern podia destinar per millorar les seves condicions de vida. Per tant, quan apel·lem a què hi podem fer tots plegats per millorar les condicions de vida de la gent vulnerable, fem-nos primer la pregunta: hem fet tot el possible? Costava tant votar un pressupost que clarament millorava d'on veníem? Valia la pena que la gent que no ha pogut gaudir d'aquest benefici, gent que ho necessitava, que ho necessita encara ara, no rebés aquest tracte per part del Govern perquè potser no arribàvem tan lluny com semblava que havia de ser? Jo crec que no valia la pena i, per tant, crec que era imprescindible que avui tinguéssim aquest debat del qual no ens hem d'escapar. Aquest debat es té per una raó senzilla: perquè vostès no van complir l'acord d'estabilitat parlamentària. D'haver complert la seva paraula –vostè diu: «Nosaltres tenim la nostra paraula–, avui no estaríem discutint la qüestió de confiança i, en tot cas, estaríem discutint, segur –perquè sempre passava a l'inici del curs polític–, les conseqüències, diguem-ne, de l'aplicació del pressupost i si havíem estat capaços o no de complir amb el pressupost allò que havíem dit que faríem; estaríem fent això. I avui podríem dir i podríem presentar unes dades amb relació a llistes d'espera, amb relació a residències per a la tercera edat, amb relació a col·lectius més desafavorits, molt millors. I, per tant, és clar que som aquí perquè nosaltres hem tingut dubtes raonables i proves palpables que allò que s'ha signat no s'ha complert. És més, jo vaig sentir dir-me aquí que els pactes mutaven. I, per tant, quan es posa sobre la taula el convenciment, diguem-ne, del compromís a la paraula donada, em sembla que això és incompatible amb dir que els pactes poden mutar i poden canviar. En fi, que no ens desviem de la qüestió: som aquí per això. I jo crec que no hem de defugir la responsabilitat que tots tenim davant de la realitat que teníem. No es van negociar al Parlament els pressupostos; no és veritat que hi hagués voluntat de negociar-los. La voluntat de negociar es demostra permetent la tramitació dels pressupostos, i permetent que es debatin, i permetent que, si convé, s'hi incloguin les esmenes, perquè mai hem dit que els pressupostos que surtin aprovats del Parlament han de ser exactament els mateixos que hi entra el Govern. No som tan pretensiosos; creiem que es poden millorar. És més, creiem que hi ha grups, no només vostès, sinó altres grups d'aquesta cambra, que tenen perfecte dret i capacitat per millorar aquests pressupostos, i nosaltres tenim voluntat per acceptar les aportacions que facin els grups que vulguin millorar els pressupostos. Per tant, com es demostra la voluntat d'aprovar els pressupostos? Permetent-ne el debat. I això no va passar, i això no pot tornar a passar. Jo crec que ahir ho vaig deixar clar, i espero..., i crec que s'ha entès així. No demanem una carta blanca per pressionar i..., demanem una carta blanca per parlar clar. I uns pressupostos no tramitats són uns pressupostos rebutjats. I uns pressupostos esbudellats en el tràmit parlamentari són uns pressupostos inviables. I, per tant, equival a no tenir els pressupostos que fan possible l'aplicació del programa de govern que aquest Parlament va votar i que continua vigent. És cert que hem de treballar molt i que no es pot donar –ho he dit més d'una vegada– per descomptat..., no hem vingut aquí a dir que tothom ha de signar un xec en blanc amb el que faci el Govern. Crec que hem demostrat que fem esforços d'escoltar, d'escoltar l'ampli espectre que es reuneix aquí, al Parlament de Catalunya; si convé, d'incorporar modificacions; tenir una gran capacitat d'intentar entendre quina és la posició de l'altre per si podíem sumar majories. I, en aquest sentit, creguin que el compromís reiterat que jo vull expressar una altra vegada aquí és justament el de crear un projecte de majories. Ara, ens hem de preguntar, quan parlem de projecte de majories, de quines majories estem parlant; que la majoria que durant cinc anys s'ha manifestat i que omple les urnes quan és requerida per fer-ho és una majoria molt diversa, molt transversal; no és la majoria d'una concentració on es cremen banderes, és una majoria formada per gent d'una diversitat social, econòmica, cultural, lingüística, molt variada. I això és el corrent central d'aquest país. I quan parlem de majories és bo que mirem aquesta majoria. La majoria estava a la manifestació dels milions de persones que han sortit al carrer; la majoria no estava en el grup que cremava banderes. I aquest és el camí del qual nosaltres no ens volem desviar, perquè ha de quedar clar que, si volem uns pressupostos, han de ser uns pressupostos possibles, viables, útils; efectivament, uns pressupostos de la majoria. Per fer uns pressupostos de la minoria, no estaríem aquí. És més, amb minories no s'omplen les urnes. I, com vaig dir ahir, són les classes centrals d'aquest país, formades per treballadors autònoms, per treballadors a l'atur, per persones jubilades, per petits empresaris, per grans empresaris, per gent que creu en Déu i gent que no hi creu, per gent a qui li agrada el futbol i gent que el detesta. Les majories són aquestes. I és amb aquesta gent que s'omplen els carrers. I és amb aquesta gent que un dia omplirem les urnes. I els necessitem a tots; a tots, absolutament, no sobra ningú. De manera que quan fem un pressupost, quan decidim polítiques, el que hem d'utilitzar és el gran angular, en lloc del teleobjectiu –un gran angular, del 21..., o no sé si hi ha alguna lent, com la del company fotògraf, que m'assenyala, que encara sigui més ampla; l'ull de peix no cal, que distorsiona massa–, però el gran angular, per intentar encabir el màxim nombre de persones en el gruix central de la ciutadania. No els espanti la paraula «central, no els espanti el corrent majoritari. Hi ha minories i existeixen i s'han de respectar, i s'han d'incorporar, és clar que sí, però, diguéssim, el resultat..., la democràcia es fa amb l'agregació de molta gent, i si no som capaços de fer-ho, no ens hi posem. Per això ens hi hem posat, perquè el carrer i la gent ens ha demostrat què vol, i perquè quan han votat ens ha demostrat què vol, i perquè volem culminar la legislatura hem de ser inevitablement fidels al programa de govern aprovat per aquest Parlament, que és el programa de govern de Junts pel Sí, perquè és el que va votar la gent, i es va votar en aquest Parlament, i perquè és la suma d'un treball, també, d'integració de moltes, també, i diverses sensibilitats, mirades diferents, que van fer l'esforç de posar-se d'acord en un programa de govern –programa electoral i després programa de govern– que s'adreçava a la majoria de la ciutadania, perquè volia i vol –i això és també el que expressaven els pressupostos del 16 i expressaran els pressupostos del 17– millorar i reforçar el servei educatiu, el servei sanitari, el servei social de caràcter públic; una política i unes polítiques que atenguin millor la gent més vulnerable. I per fer-ho hi ha diverses eines. La primera és utilitzar els recursos d'avui, els que tenim avui; no els que tindrem d'aquí a dos, tres anys en condicions de país normal, els que tenim avui. I encara que estiguin condicionats a un govern deslleial i a unes lleis sovint injustes i uns tribunals de part, encara que sigui així, nosaltres decidim que juguem, perquè no volem deixar tirada la gent. I perquè encara que ens posin dificultats en les lleis que aprova aquest Parlament o, en fi, les polítiques que emprèn, és igual; ens aixequem i continuem ajudant la gent; no esperem que hi hagi les condicions idònies o no busquem l'enfrontament, diguem-ne, retòric a l'espera d'una solució meravellosa, sinó que el que fem és: treballem per utilitzar al màxim la potencialitat dels recursos i alhora, segona via, construïm un estat independent. I s'han de fer les dues coses. De fet, nosaltres volem fer les dues coses. I per això, també, quan en parlem la setmana que ve en el debat de política general es comprovarà que estem fent exactament les dues coses, que és aquella doble agenda que jo vaig dir el dia 10 de gener; aquest Govern treballarà amb aquesta doble agenda. I per això farem el referèndum. I per això el treballem, el referèndum. Jo només els demano que..., vostès són conscients que tindrem molts obstacles a fora, en són conscients d'això, ho suposo, que hi haurà molts obstacles a fora, jo només demano que no n'afegim a dins, perquè si farcim la ruta d'entrebancs el referèndum és inviable; diguem-ho clar: el referèndum és inviable. O fem tots un esforç d'anar el més units possible, d'intentar deixar les legítimes –legítimes– posicions partidàries i de defensar models de societat que segurament són contraposats..., si no fem una mica d'esforç –o, potser, bastant–, no podrem organitzar un referèndum. I si l'organitzem, la gent no ens creurà; perquè els demanarem, a la gent, un esforç de mobilització que nosaltres no haurem estat capaços de fer. O ens posem bé les piles i no ens desviem ni un gram de l'encàrrec dels ciutadans, i no aprofitem les circumstàncies en què es troba el Govern, que efectivament no té una majoria per si sola amb el seu grup parlamentari, o no ens en sortirem. Per això era important que avui parléssim clar, ahir i avui, i jo crec que tothom ho ha fet. Jo, almenys, espero haver-ho fet. I espero que de les meves paraules se'n desprengui aquesta voluntat d'anar fins al final, de fer-ho bé i de fer-ho amb la confiança de tothom. Vostè ha dit que confiava en molta gent; jo, també. Jo confio, i crec que la majoria d'aquest país hi confiem, en aquell autònom que cada dia s'aixeca i malda per defensar uns ingressos que ningú li garanteix. Jo confio en les persones que estan a l'atur i que cada dia s'esforcen a millorar la seva formació o buscar feina, i no es resignen als primers nos, perquè en trobaran molts. Jo confio en els emprenedors que fan servir els beneficis que obtenen per invertir en recerca i innovació i per millorar les condicions de treball dels seus empleats. Jo confio en els mestres, els metges, els bombers, els policies, en tots aquells funcionaris que han vist retallat els seu poder adquisitiu, i que, no obstant això, cada dia, quan toca, aixequen la persiana del servei públic i ho fan bé no, molt bé. Jo confio en tota aquesta gent. I aquest és el gruix central d'aquest país, i és amb aquesta gent, sense exclusions, amb qui farem un país nou i el farem entre tots, hi insisteixo, sense exclusions, i sense apriorismes, com a mínim, partidaris. És per això que avui espero la confiança de la gent que comparteixi aquesta visió, amb les legitimes discrepàncies, fins i tot amb les legitimes confrontacions, però crec que aquest país, que la gent que..., el país, tenim un país de bona gent, que s'ha mobilitzat tantes vegades com li ho hem demanat i que sabem que si li ho demanem es tornarà a mobilitzar, aquesta gent es mereix que deixem allò que els francesos en diuen «la politique politicienne per a altres ocasions, i que ara el que toca és fer política nacional, de veritat, i que, en aquest envit en què es troba el Parlament, que per primera vegada en la història ha de resoldre una qüestió de confiança, aprofitem l'oportunitat per dir que ens fem confiança mútua i que establim aquesta cadena de confiances que jo crec que és imprescindible que existeixi d'aquí fins al final de la legislatura i la culminació del procés perquè això acabi bé i acabi amb èxit. I si no ha de ser així, si ha de faltar alguna baula en aquesta cadena de confiances, no funcionarà. Diguem-nos-ho ara clarament i actuem en conseqüència. Però si la decisió del Parlament de Catalunya majoritària és d'empènyer cap endavant aquesta legislatura, reitero el meu compromís de complir amb tots i cadascun dels objectius que jo vaig precisar al meu discurs d'ahir. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. A continuació, té la paraula la senyora Anna Gabriel.
Bé; moltes gràcies. Potser, m'he explicat molt malament; de fet, he intentat llegir per no explicar-me malament. Potser, he llegit molt malament, perquè amb relació a les majories i les minories crec que no s'ha volgut entendre o no s'ha pogut entendre o no he sabut fer entendre el sentit del que justament veníem a plantejar. Nosaltres sabem distingir perfectament entre el que són les majories i les minories, i, de fet, sabem entendre i distingir perfectament les majories que es manifesten en determinades mobilitzacions –feia al·lusió clarament a les mobilitzacions independentistes dels darrers anys– i també a d'altres mobilitzacions massives –no n'hem dit «majoritàries– que, per exemple, encapçala el sindicalisme combatiu. I ho podem distingir perquè estem als dos llocs, nosaltres. També estem a les mobilitzacions on es cremen banderes. Sabem perfectament quin tipus de gent es mobilitza en cadascun d'aquests espais, perquè potser a diferència d'alguns nosaltres ens mobilitzem en molts espais. Sabem perfectament quin és el batec de la mobilització majoritària dels onzes de setembre, quin és el sentir del sindicalisme combatiu i del black block, i sabem perfectament com viu o com intenta sobreviure bona part de la gent que va a les mobilitzacions on es cremen banderes. Per tant, sabem distingir perfectament, jo crec, quina és la realitat de país que tenim; però és que quan nosaltres apel·lem a les majories que necessitem justament en aquest referèndum i que siguin partidàries del sí, ens estem referint a majories, efectivament, i no només ens estem referint a minories. I nosaltres som respectuosos amb les majories i demanem que també ho siguin amb les minories, perquè molt sovint els països han avançat i els drets s'han aconseguit perquè hi ha hagut minories valentes, perquè les minories no són només quantitat, perquè les minories, sobretot, sovint, moltes vegades han estat avantguarda, i perquè moltes vegades han obert camí, i perquè moltes vegades una única persona ha posat en escac el sistema d'apartheid dels Estats Units. [[Aplaudiments.]] De totes maneres, l'enquesta del CEO, que no és susceptible, d'alguna manera, de ser manipulada per la CUP, avui mateix deia que hi ha un 70 per cent de persones que estan d'acord que cal apujar els impostos als que més tenen, un 70 per cent de la gent que s'expressa en aquesta clau no és efectivament gent de l'esquerra independentista. A aquestes majories apel·lem nosaltres quan ens referim que ens hem de dotar d'instruments que estiguin d'acord, justament, amb aquestes majories. Per tant, crec que ens hem entès en aquest sentit i que podem, fins i tot, seguir aprofundint en el debat de les majories i de les minories, perquè és molt interessant. Hi ha minories poderoses que tenen molt més poder que majories desarmades que només tenen el carrer per expressar-se. Això també és convenient saber-ho. Sobre la política idealista o la política real del dia a dia, jo crec que nosaltres també en sabem una mica, humilment, eh?, i segurament no tant com els que fa, doncs, trenta anys que seuen en aquestes cadires, però nosaltres estem als ajuntaments, i als ajuntaments sabem perfectament que toca gestionar també el dia a dia, que nosaltres intentem desbordar els límits que té la institució municipal, però que maldem, efectivament, per donar resposta a les inquietuds, a les demandes i les necessitats que tenen les persones en el seu dia a dia. Per tant, si voleu, també, aprofundim en la gestió del dia a dia i de la quotidianitat, però us emplacem que no oblideu mai l'horitzó de la utopia per no quedar-vos a ser mers gestors de la misèria, que és el que està passant en aquest país des de fa també massa temps. Però parlarem, creiem, del que és bàsicament important, del que es va anunciar ahir i del que s'ha pogut parlar avui, que per nosaltres és aquest referèndum que ha de culminar la legislatura. I nosaltres creiem que tenim el deure –després d'haver vist les intervencions dels diferents portaveus dels grups parlamentaris– de fer front a la burla, a la sornegueria, a la ridiculització a què ens sotmeten alguns perquè volem exercir la radicalitat democràtica. Hi ha gent que gaudeix sabent que hi ha persones que no poden expressar-se, i se'n riuen, i ens ridiculitzen i ens humilien. I amb això ens haurem de fer molt fortes, perquè no ens facin flaquejar i perquè mantinguem el cap ben alt defensant la democràcia. Hi ha gent que ha decidit quins són els problemes reals de la gent. Ells han decidit que els problemes reals de la gent són uns, i no són d'altres. Hi ha milions de persones en aquest país que creuen que per ells, per nosaltres, és un problema real la relació que tenim amb l'Estat espanyol, però es veu que aquesta gent no importem. Els dels problemes reals deuen ser només uns, i no d'altres, i després ens hem de sentir dir que som nosaltres els que fragmentem el país i els que dividim la societat. I jo crec que s'ha posat en evidència que són vostès els que no tenen cap mena de projecte de futur per a aquest país. Suposo que forma part també de la mentalitat colonial decidir què és bo i què és veritat per al colonitzat. De fet, l'Estat espanyol no s'assenta només sobre el règim del 78, s'assenta també en un passat nefast, hereu de l'expulsió de jueus i de musulmans i del genocidi. Aquesta és la mentalitat colonial, la que decideix què és veritat o què no és veritat, què és real o què no és real. Però és que també hem sentit, i ens hem hagut de sentir dir, burla i sornegueria de la via unilateral, com si els pocs exemples de referèndums pactats que hi ha hagut en el món no haguessin començat, bona part d'ells, per la via unilateral. Però és que, a més a més, en un país que fa quatre dies..., en què la gent lluitava contra el franquisme, i que ho feia per la via unilateral, perquè els antifranquistes no podien, no volien i afortunadament no van esperar una via pactada amb el franquisme. Digueu-li a Miguel Núñez... [[Alguns aplaudiments.]] Digueu-li a Miguel Núñez si ell esperava un pacte amb l'Estat per acabar amb les tortures que els tenien nou dies penjats a Via Laietana. Digueu-li a la Tomasa Cuevas, que va convertir el seu cos en correu a les presons, del Partit Comunista; digueu-li a la Tomasa Cuevas si la via unilateral no era prou seriosa. La lluita contra la dictadura no era tampoc fàcil; de fet, sort que hi va haver gent que en clandestinitat va optar, amb tota determinació, per la via unilateral i per la desobediència. Digueu-los als maquis, si hi havia força social, en l'Espanya franquista, necessària per tombar el franquisme; no hi era, però ells tenien clar quin camí emprenien i que se n'anaven a les muntanyes. Sabem que després el somni es va escolar, es va convertir en transició, però això ja és una altra història. Per tant, si volem fer front a totes aquestes bateries argumentals que malden per negar-nos els drets, hem de desarmar-los amb l'únic que tenen, que són les polítiques socials; preteses polítiques socials, perquè després, quan governen, no les implementen, que són els primers que retallen, que són els primers que privatitzen, però que vénen aquí a omplir-se la boca a dir que el projecte independentista no anirà acompanyat de polítiques socials. I volem desarmar justament aquest argument, perquè quan acabem amb aquest argument, no en queda absolutament cap. I no hem de pretendre assimilar-nos ni mimetitzar-nos, el país és divers, té colors, paisatges, olors diverses, i té revolucionaris i té contrarevolucionaris. No hem vingut aquí a dirimir la revolució o la contrarevolució, però sí que hem vingut a dirimir sobre un projecte democràtic que necessitem guanyar i que, per guanyar-lo, nosaltres creiem que, humilment, hi podem contribuir posant sobre la taula el que hem posat avui sobre la taula: la democràcia es construeix a les urnes, però també a les escoles, als hospitals i a les cases d'aquest país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Gabriel. El president vol fer ús de la paraula? [[Pausa.]] A continuació, té la paraula el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, vicepresident, conselleres, consellers, senyores i senyors diputats, prenc la paraula en nom del Grup Parlamentari de Junts pel Sí per anunciar el vot favorable a la qüestió de confiança que ens planteja el president Puigdemont, i per dir, a més a més, que serà un honor per part nostra formar part activa d'aquesta cadena de confiança que ahir ens demanava a la cambra i a la ciutadania. Ja sé que potser això no és cap sorpresa ni novetat per a ningú, i potser per això alguns podrien pensar que ja ho podríem deixar aquí, o a alguns els agradaria que ja ho deixéssim aquí. Però no serà així. Primer, perquè, evidentment, volem explicar els motius d'aquest vot favorable. Perquè no votem a favor d'aquesta qüestió de confiança per allò del que toca, perquè el president forma part del nostre grup parlamentari; votem per moltes coses. I, en segon lloc, no ho deixarem aquí perquè no volem desaprofitar aquesta oportunitat per deixar paleses algunes qüestions; unes, referides a la determinació del Grup Parlamentari de Junts pel Sí per culminar el mandat democràtic del 27 de setembre, i, altres, per contestar, doncs, algunes afirmacions que s'han fet, per part d'alguns altres grups parlamentaris, que no s'ajusten a la realitat, o per intentar combatre, doncs, alguns marcs mentals que s'intenten imposar ni que sigui a cops de martell, i que no sigui allò de «qui calla atorga, perquè nosaltres ho volem combatre. Permetin-me que avui, des de Junts pel Sí, doncs, ens centrem molt en la confiança i determinació per culminar el procés que ens ha de portar a la independència de Catalunya. Del mentrestant, del dia a dia del bon govern respecte als afers més sectorials no és que no en vulguem parlar, i tant que sí, i ho farem amb tota l'amplitud que vulguin, contrastant tot el que vulguin la setmana que ve en el debat de política general. Tot i així, ahir el president ja en va fer una pinzellada suficient, i avui també ha donat dades per constatar que aquest Govern s'ocupa i es preocupa i actua en aquest mentrestant. Ja sé que alguns avui ens volen despistar i fer aquí un debat general ordinari, com si el mandat democràtic que va sortir del 27 de setembre fos ordinari, aquesta fos una legislatura ordinària, i nosaltres, Junts pel Sí, fóssim un grup parlamentari ordinari. Però, evidentment, res d'això no es dóna de cap de les maneres. I nosaltres no ens cansarem de repetir-ho, i nosaltres no ens ho traiem del cap, perquè sabem perfectament per què els ciutadans ens han portat aquí al Parlament. Alguns de vostès han vingut aquí a fer una mica el de sempre, la política de sempre; més disfressada de nova política, menys disfressada de nova política, però han vingut, una mica, a fer un debat, una mica de sempre, no?, allò del nyic-nyec, de la mirada curta, etcètera. Nosaltres en moltes coses d'aquestes no hi entrarem, perquè tenim molta feina per davant; perquè, a nosaltres, la gent aquí ens ha portat per construir un nou estat, i nosaltres ens dedicarem des del Parlament a construir un nou estat, perquè tenim tota la legitimitat democràtica per fer-ho. La senyora Arrimadas deia que el president no tenia autoritat política, i deia «ni moral per fer-ho. [[Veus de fons.]] Sí, sí... «política i moral. Més de dos... [[Veus de fons.]] Ho ha dit. Més de 2 milions de vots, que conformen els setanta-dos diputats. Totes les mobilitzacions que hi han hagut, etcètera..., ens explicarà que tenen més legitimitat vostès amb la representació que tenen perquè nosaltres no ho fem? Per tant, nosaltres ens concentrarem en això. Vostès saben perfectament que les eleccions del 27 de setembre no es van convocar perquè hi va haver una crisi de govern, no es van convocar per la pèrdua d'estabilitat parlamentària, es van convocar davant la impossibilitat de preguntar als catalans quin futur volíem per al nostre país. I l'única manera de posar les urnes, llavors, va ser justament aquesta. I totes les campanyes de totes les candidatures giraven entorn d'aquesta qüestió: sobre les bondats i la necessitat que Catalunya esdevingui un estat independent. Nosaltres..., i sobre les calamitats i les set plagues que vindrien per part dels altres sobre la independència de Catalunya. Això vol dir que del resultat electoral que en sortiria, en un sentit o en un altre, era un mandat molt clar i molt explícit. I recordin també que, a més a més, per part del nostre grup parlamentari hi havia un compromís molt directe i molt concret sobre el temps a desenvolupar aquest pas, no en un període de quatre anys, sinó en aquells famosos divuit mesos. I Junts pel Sí –i no parem de dir-ho– no era una candidatura ordinària, era una candidatura per facilitar el sí, el sí a la independència de Catalunya, formada per persones d'orígens i sensibilitats polítiques molt diverses i diferents, però aplegats al servei d'una mateixa causa. I, per tant, nosaltres sabem molt bé quin és l'encàrrec que tenim i quina és la raó per la qual nosaltres som aquí, al Parlament. Per això, el debat d'aquesta qüestió de confiança, igual que ho va ser el de la investidura, no es pot plantejar –o, almenys, nosaltres no el plantegem, com he dit abans– com si les eleccions haguessin estat ordinàries per a una legislatura ordinària amb grups parlamentaris ordinaris, perquè, hi insisteixo, res d'això es dóna. I situats aquí, assumim, des de Junts pel Sí, el que és el més lògic, elemental en democràcia i és la nostra determinació absoluta per complir el nostre compromís amb els ciutadans. Perquè nosaltres som aquí per ells, no ells estan allà per nosaltres, com sembla desprendre's d'alguna intervenció que he sentit per part d'algú. I nosaltres som aquí per ells i hem de fer el que ens vam comprometre amb ells. I ho volem fer ben fet, com ha dit el president: «Fer-ho, fer-ho bé, fer-ho junts, justament, per fer-ho possible. I en això del fer-ho, del fer-ho bé per fer-ho possible també hi té a veure que s'hagi plantejat, justament, aquesta qüestió de confiança. El president ahir s'hi va referir molt i no ho repetiré en tots els seus extrems, els motius d'aquesta qüestió de confiança, però nosaltres sempre havíem dit que, justament, per l'excepcionalitat del que anàvem a fer i del que anem a fer, aquest camí no es pot fer a base de batzegades i que l'estabilitat n'era i n'és un ingredient cabdal. I no aprovar els pressupostos, doncs, és una batzegada i forta. I el president, en un acte de lideratge, de coratge i d'honestedat política, va plantejar aquesta qüestió de confiança. Ara bé, situats aquí, com hem dit alguna vegada, es fa bona aquella dita que no hi ha mal que per bé no vingui, perquè, en un moment com l'actual en què encarem la recta final més decisiva, no és pas dolent ratificar, revisar el que calgui per afrontar amb majors garanties i estabilitat aquest tram final. Perquè d'obstacles i de dificultats en tindrem i molts, i ens hem de conjurar perquè aquests obstacles i dificultats que tindrem ens vinguin, únicament i exclusivament, des de fora. I, per tant, no és dolent fer aquesta qüestió de confiança, si ha de servir, com deia, per clarificar el que calgui i, sobretot, per donar un nou impuls en aquest tram final. I ahir el president va respondre del tot a aquestes expectatives. I, per tant, nosaltres davant del que el president ens va explicar ahir, només hem de dir una cosa: president, vicepresident, conselleres, consellers teniu, tota i tots, la confiança de tots nosaltres. En primer lloc, per què? Pels mateixos motius que vàrem votar a favor de la investidura. Però és que, a més a més, ara tenen la nostra confiança perquè ho podem fer amb un major coneixement de causa perquè som testimonis tant de la seva manera d'exercir la presidència, l'acció del govern, etcètera, com de la seva determinació per culminar el mandat democràtic dels ciutadans d'ara fa un any. I, a més a més, ho han fet sense excuses, amb els «tempos, doncs, amb els quals nosaltres ens havíem compromès. Des de Junts pel Sí no tenim el més mínim dubte, i les accions i els fets així ho demostren, de la determinació d'aquest Govern per fer de Catalunya un estat independent, malgrat les moltes dificultats que han anat sortint. Aquest president i aquest Govern no han aigualit ni alentit en res del que s'havia previst. Si diem que respecte a la feina que havíem de fer des del Parlament som, en aquests moments, on teníem previst ser i hem fet els deures i els seguirem fent, el president i el Govern també són i han fet el que, en aquests primers mesos des de la investidura, estava previst que fessin, malgrat entrebancs, alguns importants que han vingut des de fora i –no ho hem de negar i per això també avui som aquí– algun d'important que ha vingut des de dins. I això encara dóna més valor a la feina feta, que, malgrat aquests obstacles, s'hagi seguit tirant endavant. I, per tant, a ratificar la nostra confiança i a la seguretat que si ahir el president ens diu que al juny estarem preparats per a la desconnexió amb l'Estat espanyol, nosaltres ens ho creiem. President, tingues la certesa que, malgrat tots els intents que hi haurà perquè n'hi haurà, de filibusterisme parlamentari, d'amenaces de tribunals, de fiscalies, etcètera, en la part que ens correspon a nosaltres, aquest Parlament, en el que depengui de Junts pel Sí, al juny, podrem i tindrem a punt les lleis de desconnexió per fer amb rigor i certesa allò que ens deies ahir del trànsit aquell de llei a llei. En tot el que depengui de nosaltres, això estarà a punt. Cap amenaça de cap fiscal general de l'Estat, per molt que cridi i vulgui intimidar, ens aturarà; no ho ha fet fins ara i no ho farà. Cap amenaça de cap tribunal, per constitucional que es digui, que no ens ha aturat, tampoc ho farà en el futur. Tampoc cap de les múltiples actuacions, no de les clavegueres de l'Estat, sinó d'un estat convertit en claveguera pel que fa al procés de Catalunya. No ens ha aturat fins ara, no ens aturarà després. Som, president, Govern, Parlament, allà on vam dir que seríem. La feina l'estem fent. Per la via dels fets es demostra el coratge i la determinació, i s'ha demostrat. En segon lloc, votarem a favor d'aquesta qüestió de confiança, pel que ens va proposar ahir el president. El president ens proposa i ens concreta quins són els passos que creu que s'han de fer d'aquí fins a l'estiu vinent, com els hem d'afrontar i com ho hem de fer, i ho compartim. El president ha concretat, ha estat clar i ha estat precís, ha parlat clar i català i sense embuts. I això també ho posem en valor, molt en valor. El que se'ns proposa per tirar endavant i culminar el procés i assolir la independència de Catalunya, pel que vam sentir ahir, seria a traç gruixut, de manera telegràfica, el que nosaltres entenem, el següent: o confiança i cadena de confiança, i si es dóna és amb totes les conseqüències, o ho deixem córrer, perquè, si no, no es pot avançar. Avançar sense batzegades i entrebancs, que vol dir pressupostos, perquè sense pressupostos, deixem-ho córrer. Oferta a l'Estat per si aquest procés i aquest camí el vol fer de manera acordada. Fer-ho en els temps compromesos amb els ciutadans de Catalunya. Els nostres únics amos en tot aquest procés seran els ciutadans de Catalunya, i per això «de les urnes a les urnes, i per això «o referèndum o referèndum. I això, president, ho compartim plenament, tot i tots. Ho repeteixo: ho compartim plenament tot i tots. Ho sento pels profetes i proclamadors de les tensions, divisions i no sé quantes teories més de la conspiració que s'han escrit aquests dies, de com el Govern i aquest grup parlamentari afrontàvem aquesta qüestió de confiança. Ho sento molt per ells. Si de veritat els interessa un resum de l'estat d'ànim, de com encarem, aquest grup parlamentari, els propers mesos, els ho resumeixo molt ras i curt: anem tots a totes i a l'una. Ho repeteixo [[aplaudiments]] : anem tots a totes i a l'una. El president ha estat molt clar i molt precís –i a això també hi donem valor–, en un context que no és fàcil, ser el màxim de clar i el màxim de precís. Inclús, president, ho va ser més d'allò esperat, i ho valorem molt positivament. I dic «en aquest context i «més d'allò esperat perquè estem davant d'un estat que no crec que respongui a allò de qui no té feina el gat pentina, i que és un estat que inclús impugna les targetes de presentació dels consellers, o les targetes de presentacions dels representants permanents de la Unió Europea. Estem davant d'un estat que ens amenaça i ens ho impugna tot, però jo crec que fins a l'extrem del ridícul. Per això, entenem perfectament que alguns detalls no els hagi explicat. Ho entenem i ho compartim, perquè la ingenuïtat tampoc cal que informi aquest tram final fins a la independència. I per això algunes coses s'han d'explicar quan es puguin explicar, i no abans. I, d'això, també va la confiança. I, d'això, també va la cadena de confiança que ens demanava el president. La confiança es té o no es té, i si ens la tenim entre tots nosaltres, aquesta ha de ser amb totes les conseqüències. I nosaltres, aquí, en aquesta cadena de confiances, hi volem ser. Compartim plenament amb el president la vinculació de la confiança en els pressupostos, plenament. No és lògic fer confiança a unes accions, però impedir disposar dels recursos per tirar-les endavant. Si cal estar preparat amb totes les estructures d'estat, o també a donar un nou impuls o major impuls a l'acció exterior, o a preparar tota la logística del referèndum, no té lògica dir sí a això, però sense calés, perquè llavors faríem el negoci d'en Gimberto amb les cabres, i llavors faríem o ratllaríem el ridícul. I, per tant, estem segurs que hi haurà pressupostos, i compartim la necessitat, per tirar endavant, que hi hagi pressupostos. I confiem plenament que el bon fer del vicepresident Junqueras i la bona predisposició que entenem per part de la CUP farà que això no sigui un obstacle i puguem tirar endavant. Senyor Iceta, si vol, a la festa, hi està convidat. No el vam convidar a l'altra, l'altra més aviat va ser una festa sorpresa, però, si vol, aquest any, nosaltres el convidarem a la festa... [[veus de fons]] . Però entendrà que nosaltres amb qui ens posem d'acord sigui amb qui compartim un mateix objectiu, que és la independència de Catalunya. El president ahir ens va proposar, també, més determinació per a més democràcia: «referèndum o referèndum. I, això, president, ho valorem i ho valorem molt positivament. Primer, perquè no ens fan por les urnes, a nosaltres, i perquè tenim interioritzat, amb totes les conseqüències –com va dir el mateix president i hem dit avui–, que els nostres únics amos són els ciutadans de Catalunya. Però, a més a més, estem convençuts que per la via de l'aprofundiment democràtic és com es pot incorporar més gent a la causa que Catalunya esdevingui un estat independent. Molts, segur, faran el pas no pas per qüestions de conviccions independentistes a l'ús, faran el pas si veuen que nosaltres seguim comptant amb tots els ciutadans i que els ciutadans seran protagonistes i no purs espectadors de cada pas rellevant, en contrast amb un Estat espanyol d'una qualitat democràtica cada cop més i més deficitària. Perquè les persones en ple segle XXI volen ser i sentir-se ciutadans i no súbdits. Darrere de cada urna nosaltres hi veiem el valor i l'opinió de cada persona per igual. Nosaltres som els de les urnes i l'Estat espanyol és el de les querelles per posar les urnes. Aquesta és la gran diferència. Un Estat espanyol que, com va apuntar ahir el president... –jo també m'hi havia referit aquests dies, i ja és gruixut que ens hi hàgim de referir amb aquests termes–, estem davant d'un estat espanyol que li fa més por les urnes que les armes. I això ja és prou lamentable, [[remor de veus]] perquè amb els de les armes s'hi han assegut i amb els de les urnes no hi volen ni parlar. I molta gent davant d'això obrirà els ulls i dirà: què coi faig jo en un estat com aquest, amb unes conviccions democràtiques tan decrèpites. Per això, a nosaltres, tot el que sigui aprofundiment democràtic no ens fa cap por. Valorem, també, president, l'oferta d'acordar amb l'Estat espanyol –o intentar-ho, o oferir-ho– el referèndum. I la vam entendre solemne i sincera, com també vam entendre que si obtenim, en els millors dels casos, el silenci per resposta, això no atura res de res, ni estarem quiets esperant i no estarem amb els braços creuats. Mentrestant, anirem avançant sobre el pla previst, preparant el referèndum. I si l'Estat s'hi avingués, com que això és un referèndum o referèndum, com diu la dita: feina feta no té destorb. Això, aquesta oferta, no és menor, i crec que n'ha de prendre bona nota tothom. Aquells que encara tenen un sospir d'esperança que l'Estat tindrà un mínim de sensibilitat, ni que sigui obligada pels esdeveniments, d'afrontar aquesta qüestió. O que alguna cosa canviarà a l'Estat espanyol. És bo aquest oferiment perquè el món vegi que mentre arreu, per difícils que siguin els conflictes, tothom s'acaba asseient a una taula a parlar almenys, l'Estat espanyol, amb nosaltres, ni això. Per nosaltres no quedarà, i el món ho veurà. I entendrà millor el perquè de tot plegat. Lligat a això del món, també compartim la importància que hi donen, el president i el Govern, a l'acció exterior. Anar-nos a explicar al món és bàsic, és determinant. En el moment que fem el pas definitiu el món ha de saber perfectament què fem, per què ho fem i com ho fem. I també valorem positivament la feina que s'ha fet fins ara, des de l'inici de legislatura, i que aquí cal destinar-hi esforços i recursos. El senyor Iceta en feia brometa i preguntava quants ministres fèiem... No pateixi, senyor Iceta, perquè allà on no arribi el conseller Romeva, perquè el dia té vint-i-quatre hores, hi arribaran, doncs, les genialitats del senyor Margallo, amb tota la seva acció exterior, perquè fins i tot el que ha fet és, davant de les Nacions Unides, no d'un ministeri, davant de les Nacions Unides, proclamar que el procés cap a la independència de Catalunya va a tota màquina. I allà on no arribem nosaltres, ens ajudarà el senyor Margallo. Senyora Arrimadas, el senyor Margallo, que té més informació que vostè, diu que anem a tota màquina, no estem en una bicicleta estàtica, ja li ho puc ben assegurar, perquè si estiguéssim en una bicicleta estàtica no parlaria... [[remor de veus i aplaudiments]] , no parlaria de Catalunya arreu on es reuneix. Cal cercar aquestes complicitats internacionals, hi insisteixo, perquè cal fer molta pedagogia, que puguin contrastar –que puguin contrastar– com ho fem nosaltres: amb urnes, de manera pacífica, de manera positiva, d'arrel democràtica. I que també puguin saber com ho fa l'Estat espanyol: amb amenaces, amb intimidacions, amb querelles, amb les pitjors arts. Això va de democràcia. I un altre mantra que vostès intenten que vagi entrant a la gent, vostès van dient, i avui ho ha dit el senyor Albiol, que nosaltres ens estem carregant la democràcia, que fem un cop a la democràcia... Sap el que és un cop a la democràcia, carregar-se la democràcia? El que fa el senyor Fernández Díaz i tota la seva banda, perquè són una banda –són una banda– [[aplaudiments]] , perquè encara que sigui una barreja d'El padrino i Torrente, el brazo tonto de la ley [[rialles]] són una banda que es diu «Operación Cataluña, que dediquen milers d'euros –milers d'euros–, i aquests veig que no els critiquen, a destruir persones perquè no pensen com ells. Això sí que és un cop al fetge de la democràcia. [[Alguns aplaudiments.]] El que és un cop a la democràcia, senyor Albiol, és tenir la fiscal general de l'Estat com si fos el majordom major de La Moncloa; això és carregar-se la democràcia. I, sobretot, carregar-se la democràcia, senyor Albiol i senyora Arrimadas, i donar cops a la democràcia, és intentar, en un despatx per a una investidura fallida, carregar-se la immersió lingüística a Catalunya, que Catalunya, més d'un 80 i 90 per cent de la gent, sempre hi ha estat a favor. Això sí que és carregar-se la democràcia. [[Aplaudiments.]] Això és carregar-se la democràcia. Posar les urnes –posar les urnes–, donar la veu a la gent mai és un cop a la democràcia, és enfortir la democràcia, és tractar les persones com a ciutadans i no com a súbdits. I és per tot això, per aquest plantejament, pel que s'ha fet, pel que ens va proposar el president, que nosaltres volem votar-hi a favor. Voldria –i com he dit abans, necessàriament–, aprofitant el temps que tenim, fer alguna referència a les intervencions dels altres grups parlamentaris, perquè, evidentment, com a Junts pel Sí hem rebut, i bastant. I, evidentment, doncs, nosaltres també ens volem posicionar respecte al que han estat les altres intervencions, no? Començaré a parlar amb la CUP. Seré molt breu per no espatllar-ho [[rialles i algú pica de mans]] –seré molt breu per no espatllar-ho– [[l'orador riu]] , però només dir que la senyora Gabriel ens ha parlat de moltes coses. Jo he dit que de moltes, en parlaríem en el debat de política general, però nosaltres entenem, primer, que per transformar la realitat el primer que hem de fer és reconèixer la realitat, perquè segons quines demandes es fan, per les possibilitats que ara té Catalunya, a moltes d'elles difícilment..., no hi podem donar resposta. I, segurament, el que ens uneix és poder tenir els instruments que té qualsevol estat per poder donar major resposta, perquè per fer –com hem dit moltes vegades– efectives les causes més justes a Catalunya, cadascú defensant les que cregui, primer hem de guanyar la causa més noble de tota nació, que és ser independent. I després, una altra cosa, nosaltres no hem de donar més proves de la nostra determinació i coratge. Jo els vull fer una reflexió: tan important com el no tenir por és el no fer por, si en volem ser més, perquè si ens passem el dia dient que no tenim por algú pensarà que hi ha motius per tenir por, i tindrà por. I jo crec que hi han tants motius per dedicar el nostre discurs a la il·lusió i a l'esperança, perquè anem a millor, perquè això va de viure millor, que ningú ens ha de marcar el ritme d'aquest pas que nosaltres volem fer. I sàpiguen que la història aquesta vegada a nosaltres no ens jutjarà, perquè ho tenim tot a favor. Ho tenim..., tots els elements a favor: tenim grans mobilitzacions, gent que està implicada dia sí i dia també, majoria absoluta independentista al Parlament de Catalunya, un govern netament independentista. La gent, aquesta vegada, no ens valorarà per qui ha estat més valent que qui, qui ha estat més heroi que qui, només ens valoraran per una cosa, si ho hem fet bé i ho hem fet possible o no ho hem fet possible. I, per tant, a l'hora d'ampliar, el que deia el president, «amplitud de mires, crec que generarem que molta més gent vingui aquí per la via de la radicalitat democràtica, però també per la via que la nostra pedagogia sigui més de la il·lusió i de l'esperança. I en aquest sentit és com nosaltres volem plantejar-ho. I agraïm el vot, evidentment, a això. I volem formar part d'aquesta cadena de confiança, i estic segur que generarem i renovarem altra vegada aquesta confiança, que amb el vot dels pressupostos és veritat que va trontollar, es va espatllar, i els ho haig de dir, perquè nosaltres vam entendre –perquè és així– que no es va complir amb l'acord que teníem d'estabilitat, però estic segur que, mirant endavant, estic segur que formarem part, vostès i nosaltres, juntament amb el Govern, juntament amb moltes entitats i milers de ciutadans, d'aquesta cadena de confiança. Perquè la confiança d'avui, que discutim, també crec que els setanta-dos la retornarem a molts ciutadans, que se la mereixen molt i que tenien moltes esperances dipositades en nosaltres. Però, en tot cas, agrair i valorar positivament, doncs, el vot favorable a la qüestió de confiança. La senyora Inés Arrimadas. Nosaltres, a Ciutadans, amb la seva intervenció, evidentment, també l'hi volem fer alguna referència, no? No hi ha dubte que vostès, amb la seva intervenció, ens han deixat clar que tenen un concepte de vostès mateixos molt alt, no? Jo em pensava que avui vindrien amb una mica més d'humilitat, perquè després dels resultats d'Euskadi i Galícia, que només són bons per a un control d'alcoholèmia, pel zero, zero [[remor de veus]] , jo em pensava que vostès avui vindrien d'una manera més humil, però ens han vingut aquí a donar una sèrie de lliçons, no? Senyora Arrimadas, a vostès no els agrada la democràcia. [[Remor de veus.]] És més... No, no, és més: jo he vist unes declaracions de vostè en què diu: «Jo mai acceptaré un resultat favorable a la república catalana. Jo n'acceptaré un en contra de la república catalana; jo l'acceptaré en contra –jo l'acceptaré en contra. [[Aplaudiments. Remor de veus.]] Calma, que encara em queden bastants minuts; calma, però han de saber que donde las dan las toman. Han de saber això. Després, vostès intenten crear un mantra –vostès intenten crear un mantra– i van dient i dient que el que fem nosaltres és dividir els catalans. Això no és cert –no és cert. Vostès van dient: «Perquè vostès divideixen els catalans... [[Persisteix la remor de veus.]]
Si us plau...
I no és cert. Vostès ho diuen, però no s'ho creuen. Perquè si nosaltres dividíssim els catalans, vostès estarien contents, perquè vostès van néixer per dividir els catalans –vostès van néixer per dividir els catalans. [[Aplaudiments. Remor de veus.]] Vostès...
Si us plau...
Que els posem nerviosos?
Si us plau, respecteu el torn de paraula. [[Persisteix la remor de veus.]] Si us plau, respectin el torn de paraula. Abans tothom ha parlat i ha pogut dir el que ha volgut. Doncs ara deixeu acabar la intervenció, si us plau.
Miri, sap què passa? [[Persisteix la remor de veus.]]
Deixin acabar la intervenció. Abans tothom ha parlat –tothom ha parlat– i ha pogut dir el que ha volgut. Doncs ara deixeu acabar la intervenció, si us plau. Deixin acabar la intervenció.
A veure si... Veu? Senyora Arrimadas, veu com no els agrada, la democràcia? Vostès s'han posat amb Junts... [[Veus de fons.]] Vostès s'han posat amb Junts pel Sí, amb Convergència, amb Esquerra, amb el Partit Demòcrata, amb no sé qui, amb no sé quants, i poden fer-ho. Ara, quan ho diem nosaltres, aquí hi ha la gran... Per tant, posi's tranquil·la –posi's tranquil·la–, accepti la democràcia [[Aplaudiments.]] Perquè, sap què passa –sap què passa? Senyora Arrimadas, sap què passa? Que acostumada a anar a tantes tertúlies que només n'hi ha dels seus, no està acostumada que hi hagi algú que els porti la contrària. Però això... Han de començar a escoltar. [[Aplaudiments. Remor de veus.]] Segueixo. Però és que vostè fa afirmacions..., les diu... A vostè li deu agradar molt, però nosaltres les hem de contestar, perquè vostè ens ha arribat a... [[Veus de fons.]] Vostè ens ha arribat... Es dirigia a nosaltres –es dirigia a nosaltres. Doncs jo em dirigeixo a vostès. Vostè ens ha acusat –ens ha acusat– de tenir una doble moral. Ho ha dit. Això ho ha dit o no ha dit? Doble moral –doble moral? A mi m'agradaria que Ciutadans, pel bon fer d'aquest Parlament, pels acords que ens diuen, ens aclarissin quina és la posició oficial: la que va dir vostè aquest diumenge a La Vanguardia, que s'ha d'acabar amb tòpics, que a Catalunya el castellà no té cap mena de dificultat, o la del senyor Albert Rivera, que diu que per parlar castellà a Catalunya s'ha de «partir la cara. [[Aplaudiments.]] Quina és la versió oficial de Ciutadans? Quina és? Quina és la versió oficial sobre el català? I, després, senyora..., un altre mantra que vostè va dient: «La Unió Europea, la Unió Europea... Sap qui serà el primer interessat que Catalunya es quedi a la Unió Europea, el primer? L'Estat espanyol. El primer que hi estarà interessat serà l'Estat espanyol. I han sortit moltes notícies, no pas d'aquí, sinó d'allà, que moltes comunitats autònomes comencen a fer números per veure quant hi perdran, ells o l'Estat, quan s'acabi l'espoli fiscal de Catalunya. I el primer interessat és l'Estat espanyol, que Catalunya segueixi a la Unió Europea. Ens vindran al darrere perquè estiguem a la Unió Europea –ens vindran al darrere. [[Aplaudiments.]] Perquè una economia com la catalana no es poden permetre que es quedi fora..., i quedar-se amb un Estat espanyol amb el 20 per cent menys de la seva riquesa. [[Remor de veus.]]
Si us plau, deixin acabar.
Per tant, deixin d'enredar la gent, deixin de dir... Vostè, que l'altre dia va anar... Perquè em fa gràcia; diu que quedarem aïllats. Vostè, que l'altre dia va anar a la Taula Estratègica del Corredor Mediterrani... Nosaltres, aïllats, que estem aquí. Doncs no sé els altres com en sortiran, perquè el corredor mediterrani passa el 60 o 70 per cent de les càrregues de mercaderies. Doncs no sé com... No vagin dient més bestieses d'aquestes..., que quedarem fora de la Unió Europea; deixi-ho estar. Jo, amb relació al senyor Iceta... Senyor Iceta... [[Veus de fons.]] No. [[Rialles. Remor de veus.]] No. Home –home–, ara... [[L'orador riu. Persisteix la remor de veus.]]
Si us plau...
Hauria de felicitar-lo pel seu sant, però no m'ha deixat. [[Rialles.]]
Deixin acabar, perquè si no haurem d'allargar. Acabi de dir. I, després, vostès, el Grup de Ciutadans, podran contestar. Però, si us plau, deixin-lo acabar. [[Forta remor de veus.]] Sí, perquè ha estat interpel·lat directament i això és un debat. [[Persisteix la remor de veus.]]
Que em falta el senyor Albiol! Si no, faré ús d'un torn de rèplica i anirem sortint. Jo demano que se'm deixi parlar. Nosaltres hem aguantat tranquil·lament tot el que se'ns ha dit. Per tant, deixin-nos explicar. Escolti, senyor Iceta, jo només li volia dir: vostè ens demana una cosa que sap que no la podem acceptar, i més per la naturalesa d'aquest grup parlamentari. Vostè ens ve a dir: «Escolti, oblidin l'objectiu aquest. Aquest és un objectiu, el de la independència de Catalunya, que és pel que es crea Junts pel Sí –pel que es crea. Nosaltres a això no hi podem renunciar. No ens digui que hem perdut el plebiscit. Potser amb les matemàtiques del senyor Zapatero, que deia que totes les comunitats autònomes estaven per sobre de la mitjana. A mi això de la mitjana em van explicar que si és una mitjana n'hi ha un per sota i un per sobre. Però és igual. Quan hi ha un 48 amb un 39, està clar, qui guanya. Hi ha un 11 que diu «ni sí ni no..., tot el contrari... Però no el vam perdre. Tenim tota la legitimitat per poder-ho fer. Però, a més, hi ha una reflexió, senyor Iceta, i estic segur que vostè a això hi deu donar voltes. Si nosaltres diem a la gent que va votar Junts pel Sí: «Apa!, ens oblidem dels nostres compromisos electorals, això ajuda a la regeneració democràtica o caiem en barrina a la degeneració democràtica? Nosaltres, abans de renunciar a aquest objectiu per a què ens han donat tota la legitimitat les urnes ens n'anem cap a casa. El que no farem i el que no podem fer és renunciar justament al que van dir les urnes. I vostè diu: «Fem una reforma de no sé què –que ha reconegut que era difícil– «i després preguntem a la gent. Fem-ho al revés. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Preguntem a la gent i, en funció del que digui la gent, actuem. I si la gent vol la independència de Catalunya, assumim que la gent vol la independència de Catalunya. Presidenta, demano una mica més de temps, perquè entre les interrupcions i que no tornaré a sortir..., demano..., però daixò. Senyor Rabell, vostè ha dit que juguen partit a partit. Diu: «Escolti, ara vénen moments molt importants aquí, al Parlament. Partit a partit. Al d'avui –jo no dic al debat de política general, que ho puc entendre perfectament, o als pressupostos, que pot ser més complicat– vostès haurien de votar a favor –al d'avui vostès haurien de votar a favor. Perquè el president els ofereix democràcia, els ofereix un camí de democràcia. Vagi rient, senyor Coscubiela. Doncs, llavors, nosaltres arribem a una conclusió: quan vostès, amb aquests happenings que ens fan aquí, quan no és una samarreta és una trompeta, i quan no és una pancarta... [[Rialles.]] Fan un cartell, que tots vostès hi posen «referèndum, referèndum, referèndum; ara bé el president i diu «referèndum o referèndum, i diuen: «Votarem que no. [[Rialles. Aplaudiments]] No, no, i, a més a més, el president diu: «I referèndum amb oferiment d'acord a l'Estat, i vostès voten que no. Cada vegada que ens vinguin amb un happening d'aquests, nosaltres entendrem que no vénen a fer una reivindicació, que vénen a fer una xarlotada més i ja està, però que no s'ho creuen. [[Rialles.]] Perquè si els oferim el que vostès demanen i hi voten en contra no té cap mena de sentit. I, després, senyor Rabell –senyor Rabell–, ens donen uns arguments que, de veritat, costa... Els de la «democràcia real, els que han abandonat això... Si no és que això de «real sigui de «reialesa i que volen seguir sent una comunitat autònoma d'una monarquia borbònica per sempre. No entenc els arguments que vostès fan. No els entenc. «Perquè potser la llei no estarà lligada per aquí, «perquè hem d'esperar l'autorització d'allà... Veuen al costat de qui es posen, vostès, en aquesta votació, quan se'ls ofereix democràcia, democràcia i democràcia? Ho veuen? Escolti, quan la gent, pacíficament, massivament, pot anar..., encara que hi hagi alguna cosa que jurídicament no acabi d'estar, o no es vegi, lligada, s'acaba imposant, quan és pacífica, la gent. Jo..., moltes vegades em passa, i l'altre dia m'ho van preguntar... Ja sé que ara per vostès no és el millor exemple. Però, escolti, el mur de Berlín: la gent va decidir... Ja sé que per alguns de vostès no hauria d'haver caigut, però va caure perquè quan la gent va dir... Escolti, estava protegit per lleis, per tancs, per canons, per tot, i quan la gent va decidir pacíficament que ja n'hi havia prou, per viure millor, pacíficament, allò va caure. I, per tant, no entenc com avui vostès es posen al costat d'aquells que no volen canviar absolutament re. No els parlaré de Corea. I no ens diguin que li falta base social, al moviment independentista. Perquè llavors vostès es quedaran sense feina, en aquest Parlament. Perquè vostès quan hi ha una pancarta i més de quatre persones vénen aquí amb unes exigències de no sé què, i ara resulta que... Que tenen tota la legitimitat, però el que no pot dir és que manifestacions que han reunit centenars de milers de persones durant cinc anys..., que hi ha ja setanta-dos diputats aquí compartint un objectiu, que el que demanen és que sigui a les urnes, que es trobi la solució..., ens diguin que hi falta base social. No ho entenc. Vostès, de veritat, en aquest partit d'avui, senyor Rabell, en aquest partit d'avui –en aquest d'avui, no els dic en el debat de política general, que entenc que poden haver-hi mil discrepàncies, o en el de pressupostos, que és una altra història– haurien de votar a favor. I, finalment, senyor Albiol, vostè avui ha vingut aquí amb el seu to amenaçador, ha parlat en nom de tothom... Que ho faci en nom del PP és el que li pertoca; que ho faci en nom de la fiscal s'entén perfectament; que ho faci en nom de la policia també s'entén, però avui inclús ens ha parlat en nom dels bancs. Vostè, vull dir, és tan humil que inclús ens parla en nom dels...
Senyor Turull...
Sí?
Passen tres minuts. Es queixen del temps. Pot, vostè, si vol, fer una segona intervenció, com ho han fet tots els grups. Vostè m'ha demanat deixar-lo acabar, ja que no faria segona intervenció. Jo he cregut convenient fer-ho, però estan molt esverats. En tot cas, si vol, pot fer una segona intervenció. [[Rialles. Remor de veus.]] En aquesta cambra... [[Persisteix la remor de veus.]] En aquesta cambra, tots els grups hi han intervingut i tots han parlat tota l'estona que han volgut. A cap grup se li ha limitat el temps. A cap ni un –a cap ni un. Han fet tota la intervenció, i molts no han acabat ni el segon torn. Per tant, el senyor Turull m'ha demanat, com que no hi ha una segona intervenció, fer-ho... Ara. Ho ha demanat ara, públicament. Si vostès volen, pot intervenir el president i pot intervenir després el senyor Turull. Ell ha preferit fer-ho d'aquesta manera. Si acaba... [[Veus de fons.]] És el mateix.
No, és igual. Acabo, presidenta. Em sap greu que nosaltres..., hi hagin hagut sis intervencions de grups, tots hagin intentat furgar dins de Junts pel Sí, i que nosaltres, així que intentem contestar, doncs no..., no daixò. Senyor Albiol, no faré sang. Només li preguntaré una cosa: vostè està d'acord amb la frase que primer és el criteri polític i després el jurídic? Hi està d'acord? No contesta. Oi que no contesta? Sap per què no contesta? Perquè la frase és de la senyora Soraya Sáez de Santamaría. Quan la Constitució obligava el senyor Rajoy a anar a una investidura va dir: «No, ara la Constitució aquí no hi pinta re. Per tant, sigui una mica coherent i no pateixi pel conflicte. No hi haurà xoc de trens. El senyor Rajoy ens ho ha deixat ben clar: el seu horitzó és Espanya 1812, la Pepa. El nostre és l'Europa del segle XXI. No ens trobarem, no xocarem. No cal que pateixi, no cal que pateixi gens. [[Aplaudiments.]] I acabo. Ara sí que...
Gràcies, senyor Turull.
Ara acabo, presidenta. Un minut només per...
Gràcies, senyor Turull.
...dir al president: president, tens tota la nostra confiança. L'exigència comença per un mateix. Nosaltres, la feina i els passos a fer que ens demanes en aquesta cadena de confiances els farem. El que farà aquest país, el que ens tocarà viure, és d'una dimensió, des de tots els punts de vista, absolutament immensa. La història ens ha convocat, president, i la història ens jutjarà. Per a nosaltres serà un gran honor, però també una altíssima responsabilitat. I aquest honor i aquesta responsabilitat la volem compartir amb tu, president, amb el vicepresident, amb aquest Govern i amb el conjunt dels ciutadans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyora Arrimadas, per què em demana la paraula?
En primer lugar, una cuestión de orden muy breve, y, en segundo lugar, por las referencias que ha hecho el señor Turull.
D'acord, un minut.
Gracias. En primer lugar, la cuestión de orden. Yo le pediría, señora presidenta, que se abstenga quizás de valorar el estado anímico del resto de grupos, porque cuando yo he estado hablando esta mañana he tenido que ser yo la que me he callado y he dicho que me dejen hablar los señores de Junts pel Sí y no he escuchado ningún tipo de valoración, ni siquiera de interrupción, por su parte para pedir silencio en las bancadas. Por tanto, solamente le pido que sea ecuánime y que se abstenga de hacer determinados comentarios.
Perdoni, això no li ho accepto, perquè he demanat que callin, al matí. [[Aplaudiments.]] Això no li ho accepto. He demanat exactament que callin. Exactament a tots els que han intervingut els he demanat que guardessin silenci, a tots igual.
Vale, yo se lo acepto, señora presidenta. Acépteme a mí la petición de que yo he tenido que ser la que haya pedido su ayuda para que me dejen hablar. Y, sobre todo, que no haga valoraciones de decir quién estará alterado y quién no está alterado. Es una petición. Si usted la quiere considerar, perfecto, y, si no, nada. Y respecto a lo que ha dicho el señor Turull, ¿tan mal le parece…, que me ha replicado el señor Puigdemont que ha tenido usted que salir a defenderle? [[Rialles.]] ¿Tan mal le parece, que me ha replicado el señor Puigdemont, que ha tenido que corregirle? [[Veus de fons.]] Porque el señor Puigdemont ha dicho que yo he hablado en un tono cordial, cosa que le agradezco, y usted ha dicho que aquí nos falta humildad. Yo creo que, si tiene usted complejo de presidente, no es el mejor momento [[rialles]] para demostrarlo. [[Aplaudiments.]] Y, por último, señor Turull: podemos discrepar, y es evidente que vamos a discrepar en muchísimas cosas, y yo entiendo que haya muchas cosas que he dicho hoy que usted no comparte; pero lo que no puedo aceptar es que usted se base en tres mentiras. Una: ha dicho que yo le he dicho que no tiene autoridad moral. Mentira. Dos: ha dicho que yo en La Vanguardia he corregido al señor Albert Rivera. Mentira; y, si no, mírese la versión definitiva de La Vanguardia. Y tercero [[veus de fons]] ... –sí, sí, cuando han tenido que corregir–, y tercero: usted ha dicho que yo con la señora Terribas he hecho una afirmación que es falsa. Podemos discrepar, señor Turull, pero, por favor, no se agarre nunca a mentiras que son absolutamente flagrantes. Y, por último, de humildad: hablaremos de aquí a un año si los que tienen que venir con humildad son ustedes o tenemos que ser nosotros, si el año que viene van a declarar la independencia o vamos a seguir como estamos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
El debat ja s'ha fet. Tots els grups s'han pogut expressar, em sembla. Ja està. [[Remor de veus. Joan Coscubiela Conesa demana per parlar.]] Em sembla... No. [[Veus de fons.]] Però, sap el que passa, senyor Coscubiela? Que si la hi dono a vostè la hi hem de donar a tots. I, per tant, com que el debat el presideixo jo, ja s'ha acabat. [[Pausa.]] Molt bé. Sí, senyor Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Li puc assegurar que no he demanat la cosa per espatllar-ho o per complicar-ho més. Senzillament, el senyor Turull ens ha dit que anava a fer una intervenció curta; breu no ha estat. Jo no qualificaré si ha estat curta o no. En qualsevol cas, deixi'm que li digui una cosa: nosaltres no hem menyspreat mai –mai– les mobilitzacions que s'han produït aquests darrers anys l'Onze de Setembre. I deixi'm que li digui una cosa: jo puc entendre que vostè no hagi entès la intervenció del senyor Lluís Rabell, però crec que tampoc ha entès la intervenció del seu president, ni la seva resposta, ni el seu diàleg. [[Alguns aplaudiments.]] Aleshores, ho sento, si no li importa, nosaltres ens quedarem amb la intervenció del president, i donarem la seva per no feta. Crec que és millor per a tots. Gràcies. [[Alguns aplaudiments. Marta Rovira i Vergés demana per parlar.]]
Senyora Rovira.
Sí, presidenta; per una qüestió d'ordre, i també per una reflexió que crec que s'imposa en aquest Parlament, que en tot cas nosaltres demanarem que es tracti a la propera Junta de Portaveus, que crec que és on els portaveus haurem de parlar i acordar els termes d'un debat parlamentari. En els termes d'un debat parlamentari, qui parla últim, últim parla. I, per tant, aquelles qüestions que es deriven i es susciten en el marc d'un debat parlamentari, no tenen per què ser respostes si es deriven de l'ordre d'intervenció dels grups, perquè, si no, el debat es converteix en un debat etern. Jo crec que aquesta és una reflexió que s'imposa a tots els grups. Ara tocava la intervenció del Grup de Junts pel Sí, sense més rèplica i resposta que la del president de la Generalitat. Així és com estava ordenat el debat parlamentari d'aquesta sessió. Per tant, jo demanaria –perquè això tornarà a passar en el futur, perquè nosaltres sempre anirem l'últim grup– que com a últim grup no tinguem peticions de paraula amb relació al que diem, perquè després nosaltres tampoc tenim dret a tornar a dir la nostra. Si convertim això en un debat etern, no acabarem mai. Per tant, jo demanaria que es respectés el nostre torn d'intervenció, les nostres paraules dites al faristol i, evidentment, el que hi ha acordat a la sessió que s'acorda a la Junta de Portaveus. [[Aplaudiments.]]
Finalitzades les intervencions dels representants dels grups parlamentaris, procedirem a la votació... [[El president de la Generalitat demana per parlar. Remor de veus i rialles.]] President, sí. [[Persisteix la remor de veus.]] Té la paraula el president de la Generalitat. [[Rialles i aplaudiments.]]
Bé; moltes gràcies, senyora presidenta. Ja entenc que, després del que ha passat aquí, s'hagués oblidat que jo volia fer ús de la paraula, en aquest cas sí, per no només agrair al senyor Turull i a tot el Grup de Junts pel Sí, també al Grup de la CUP, el suport que han explicitat, sinó també per adreçar un darrer missatge al conjunt de la cambra. Deixi'm dir-li, tanmateix, amb relació a la polèmica que s'ha suscitat, que hem hagut de sentir, jo particularment he hagut de sentir, i no n'he fet cap cas, tot tipus de referències al grup parlamentari, al meu antic partit, al Grup Mixt del Congrés dels Diputats, a diputats d'aquesta bancada, i tothom ha aguantat estoicament, perquè tocava fer això. Per tant, expresso la meva sorpresa perquè, després, el grup de la majoria en aquest cas, és objecte de peticions, d'al·lusions, quan s'han produït al·lusions en tot el debat i quan s'ha intentat respectar el que era l'acord de la manera com aquest debat havia de procedir, que és un debat en què els grups s'expressen, el president respon, els grups repliquen, i després pot haver-hi, o no, una contrarèplica. Finalment, ara fa molt poc temps, tal dia com avui, el 2012 –per tant, fa quatre anys–, en aquest Parlament, asseguts, hi havia exactament catorze diputats escollits per partits que demanaven la independència de Catalunya. Tres anys després –perquè les eleccions van ser el setembre del 15–, els diputats a favor de la independència som setanta-dos. Aquest canvi que s'ha produït a la societat és un canvi real, és un canvi que respon a la voluntat popular, és un canvi que no ha inventat ningú, és un canvi que no s'ha dissenyat en cap despatx de cap empresa de l'IBEX 35, és un canvi que no l'ha finançat cap dels «espònsors d'aquesta gent que finança precisament el contrari a la independència, és un canvi real i profund: de catorze a setanta-dos. I, tanmateix, des de l'altra banda, des de l'Estat espanyol han actuat, no com si n'hi haguessin catorze, com si n'hi haguessin zero. Ningú –ningú– ha fet allò que mínimament s'espera que qualsevol empresa, país o organització faci quan es troba, de cop i volta, que 2 milions de persones demanen donar-se de baixa. No ha passat res. Sí que ha passat: que els electes d'aquesta voluntat popular actuem en conseqüència. I ha passat que, actuant en conseqüència i volent complir el mandat de les urnes, som criminalitzats per això. Ha passat que es vol qüestionar el mandat democràtic de la gent i es vol rebaixar la intensitat de l'encàrrec que fan els ciutadans quan posen una papereta a les urnes. I se'ns vol tornar a interrogar, cada vegada, per què apostem per la independència de Catalunya, com si no fos evident. N'hi hauria prou que la gent ho demanés, i la gent té raó. Però, a més a més, hi ha arguments de fons de què el Parlament i la política d'aquí i d'allà s'haurien d'ocupar. Al davant hi tenim un estat que justament no pedala en la direcció favorable als interessos..., de Catalunya per descomptat, tampoc d'algunes altres autonomies de l'Estat espanyol. I tenim el deure, com a responsables d'aquest país, de defensar els nostres ciutadans. Tenim el deure d'exigir a l'Estat el compliment de les seves obligacions i que, si no compleix les seves obligacions després de, reiteradament, demanar-ho, pel dret i pel revés, aquí, allà, amb majories diferents, tenim el deure moral –perquè servim els ciutadans– de buscar solucions. I la solució als incompliments, la solució a un mal tracte fiscal que perjudica els catalans, la solució –ho vam dir i ens ho ha votat la gent– es diu «un estat, tenir les eines d'un estat per poder governar-nos a nosaltres mateixos i ser els responsables, finalment, de tot allò que li exigim a l'Estat que en sigui responsable i que dimiteix ostensiblement de fer-ho. No els faré la llista dels costos de la dependència, tindrem ocasió de fer-ho. Però creguin que, si només analitzem els costos de la dependència pel que fa a l'incompliment de l'Estat directe, es ruboritzarien. I si, a més a més, analitzem els costos directes per capita dels nostres ciutadans, sumat al seu esforç fiscal, duríssim, el rubor passa a ser ja indignació. I davant d'això què proposem fer? Alguns diuen: «Esperem. Deixem passar les coses. Més endavant. Potser..., fins i tot alguns diuen que no tenim raó. Nosaltres diem que no. Que hem de respondre aquest repte i sabem que no és un repte senzill. De fet, és molt complicat. I per això, com que és un repte que no és senzill, que és molt complicat, avui més que mai hem de saber si tenim l'estabilitat per poder-lo correspondre. És el que he vingut a demanar aquí: confiança i estabilitat. Confiança i les eines perquè en aquest tram final d'aquest repte tan difícil no ho espatllem des de dins. No podrem tenir gaires més oportunitats, i aquesta probablement és de les darreres, i podem aprofitar-la o la podem rebutjar, però siguem conscients que som en un tram final d'un repte molt difícil i molt inevitable que, per responsabilitat amb els electors, no podem i no volem defugir. Tenim un estat que no ens genera cap confiança al davant. Cap. No se la genera ni a si mateix, no se la genera en el seu sistema polític. Tenim un estat que quan es pregunta als ciutadans de Catalunya, en tot tipus d'enquestes, començant pel CEO i continuant per la resta, la reputació d'aquest Estat a Catalunya és baixíssima, i, de fet, els líders polítics de l'Estat espanyol a Catalunya queden a la cua. Això és el que passa. I, per tant, davant d'un estat que no ens genera cap confiança, nosaltres diem que hem de confiar més que mai –més que mai– en un país. En un país que és un gran país i que pot ser més gran, que vol dir esser més gran no de territori, ni d'habitants, sinó de grandesa amb les seves persones, de grandesa especialment en el tracte amb els més desafavorits. Som un país que ens podem mesurar perfectament, som un país perfectament homologable a qualsevol país avançat de la Unió Europea. El PIB per capita de Catalunya és el novè més elevat de la Unió Europea i es troba un 13 per cent per damunt de la mitjana europea. Equival a 31.090 euros, just per darrere Bèlgica i superior al Regne Unit, França, Itàlia i Espanya. L'economia catalana és la tretzena més gran de la Unió Europea, molt semblant a la de la República Txeca, i més gran que la de Portugal, Grècia i Dinamarca. El PIB català representa, com saben vostès, el 19,8 de l'economia espanyola. En població, Catalunya és més gran que Bulgària, que Dinamarca, que Finlàndia, que Eslovàquia o que Irlanda, i representa, com també saben vostès, el 16 per cent de la població espanyola. No els sorprendrà, suposo, perquè ho deuen saber, que el 50 per cent de països de les Nacions Unides té una població inferior a la de Catalunya, la meitat. Per tant, som un país perfectament homologable als millors països del món, o als països als quals nosaltres volem fer referència. Som un gran país, que és capaç, amb totes aquestes dificultats, amb un estat que pedala a la contra sistemàticament, amb grans forces no només a l'Estat, sinó fora de l'Estat, però que col·laboren molt responsablement –diguem-ho així– amb l'Estat, de presentar unes dades que ens continuen sorprenent per la seva solidesa. Imaginin-se de tenir un estat a favor. Imaginin-se, per exemple: el segon trimestre del 2016 –segon trimestre del 2016– Catalunya ha crescut un 3,5 per cent, l'economia, el PIB de Catalunya ha crescut un 3,5 per cent, i encadena exactament onze trimestres consecutius de creixement interanual positiu i supera la mitjana espanyola, que és del 3,2, i, per descomptat, la de la zona euro, que és 1,6 per cent. I es preveu, a més a més, que aquest any l'economia creixi al voltant del 3 per cent, que serà el doble de la zona euro. El 2015 l'economia va créixer un 3,4, i va ser superior, també, al creixement de l'economia espanyola, amb un 3,2, i al de la zona euro, amb un 1,6. Bé, en ocupació, Catalunya lidera la reducció de l'atur a l'Estat, amb 122.500 aturats menys que el juny del 2015. En taxa de variació, l'atur cau al 16,9 per cent, mentre l'ocupació creix un 3,5 per cent. En canvi, a Espanya l'atur es redueix un 12,2 i l'ocupació creix un 2,4. Som referents a Europa des del punt de vista industrial. Europa, com saben, ha fixat per al 2020 que la indústria representi el 20 per cent de l'economia catalana. Catalunya ja ha arribat a aquesta xifra, que és superior al 19 per cent dels països de la Unió Europea, i superior, també, al que representa Espanya, i el nostre objectiu és situar-nos en un 25 per cent de contribució del sector industrial al PIB. Hem parlat d'internacionalització, hem parlat de comerç exterior. Deixi'm dir-los que el grau d'obertura de l'economia catalana és del 117 per cent del PIB, per sobre la mitjana de la zona euro, que és del 87 per cent, i de la mitjana de la Unió Europea, que és del 84 per cent. Deixi'm explicar-los que el volum d'exportacions internacionals ha crescut un 35 per cent en els darrers deu anys; que Catalunya concentra el 34,4 per cent de les empreses exportadores regulars a l'Estat espanyol, que són més de 16.000 empreses catalanes que exporten regularment fora del territori espanyol; que més de 3.000 empreses catalanes estan presents a l'estranger amb 8.300 filials, i que el teixit català està connectat al món, ja que una de cada cinc empreses catalanes de més de nou treballadors està inserida en les cadenes de valor global, que, evidentment, repercuteixen en un tipus de lloc de treball i una capacitat de generació de riquesa que és la que ens convé. En internacionalització i inversió estrangera directa, que abans se n'ha parlat, considerant el període ampli, que és el que permet saber si es tracta d'una xifra estructural o conjuntural, quan s'agafa una xifra d'un període temporal determinat, el període gener 2011 - juny 2016 –per tant, plena crisi, període llarg per saber si això és estructural o és conjuntural–, Catalunya –gener 2011 - juny 2016– és la primera comunitat autònoma de l'Estat amb captació de capital –31 per cent–, en creació de llocs de treball –34 per cent– i en volum de projectes –37 per cent. No cal que els llegeixi també els reconeixements internacionals que hi ha hagut, els èxits clamorosos en l'àmbit del turisme; particularment, també, en turisme de negocis, on Barcelona se situa com la segona ciutat del món en nombre de professionals que atenen a congressos i la cinquena del món en nombre de congressos. Els puc donar xifres del port de Barcelona, del port de Tarragona, de l'aeroport de Barcelona i de tantes altres infraestructures, o de les universitats catalanes, o dels indicadors a nivell de recerca i tants i tants altres elements que permeten saber si un país va bé o va malament, si un país té futur o no, i aquest país va bé i aquest país té molt de futur. Però perquè tingui el futur que es mereixen els seus ciutadans, perquè no malbaratem oportunitats, perquè quan ens arribi una altra crisi –que en vindran– ens ensopegui reforçats, amb un teixit productiu i un teixit també laboral en condicions, ens cal, definitivament, i crec que ja ens toca, tenir un estat a favor, o almenys que no ens vagi a la contra, i un estat a favor per a tots i cadascun dels catalans. L'objectiu, de fet, és ben evident. Segur que... –i ho he sentit fins i tot de grups que són contraris a la independència–, segur que tots sentim que l'Estat espanyol ha fallat i falla. Corredor mediterrani, ajudes socials, inversions..., i portem un encadenament de desconfiança, en aquest cas, que abraça unes quantes dècades de maltractament objectiu al que són els interessos de Catalunya. Per tant, podríem dir –potser alguns de vostès no ho voldran conjugar així, però crec que és just i sentit així per molta gent– que tenim un estat en contra, o a la contra, si m'ho apuren. Doncs, bé, el gran desafiament que tenim els catalans és que l'estat català sigui l'estat de tots els catalans, que fins i tot aquella gent que legítimament no considera el projecte de la independència de Catalunya com un projecte interessant o al qual donar-hi suport, fins i tot aquesta gent senti que l'estat català és el seu estat, que no pugui dir mai que té un estat en contra, i que quan vagi als serveis de salut, o vagi al sistema educatiu, o hagi de recórrer als serveis socials, o hagi de recórrer a la mobilitat pública a través d'un servei de rodalies, o hagi de recórrer el país amunt i avall amb autopistes, amb autovies d'altes prestacions, que quan hagi de fer això no tingui cap mal tracte ni cap discriminació pel fet de ser on és. I ara això passa, i ara hi ha una part de ciutadans de l'Estat espanyol que durant dècades encadenem un maltractament reiterat. Per això parlem d'un estat a la contra i demanem construir un estat a favor per a tots, per als 7 milions i mig de catalans. Això no comença aquí, per descomptat que no; això ve de molt lluny, però avui tenim una fita importantíssima per culminar-ho, perquè tenim el compromís, perquè tenim la majoria parlamentària, perquè tenim el gruix de la població mobilitzat a l'entorn d'aquest projecte com cap altre projecte no ha estat capaç de mobilitzar, i per això és imprescindible que, per poder-ho culminar, avui iniciem aquesta cadena de confiances que jo els vaig proposar a tots vostès en la meva intervenció d'ahir. Confio que sigui així i, en tot cas, els agraeixo per endavant el suport. Moltes gràcies i bona tarda. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. Ara sí, finalitzades les intervencions... [[Josep Enric Millo i Rocher demana per parlar.]] Senyor Millo, per què em demana la paraula?
Em sembla que hi ha algú del públic que li molesta que prengui la paraula.
Eh, perdoni?
Que vostè potser no ho sent des d'aquí, però hi ha algú del públic que li ha molestat que jo demanés la paraula. [[Veus de fons.]] I perquè... Aquí al darrere tenim claca –tenim claca. No, només una qüestió d'ordre, també en la línia que apuntava abans la portaveu del Grup de Junts pel Sí. Jo voldria saber si la intervenció que hem escoltat ara del president de la Generalitat, des d'un punt de vista formal, es pot entendre que és una resposta a la intervenció que ha fet el portaveu del Grup de Junts pel Sí o és una intervenció que interpel·la a tots els grups i que, per tant, obre torn a tots els grups d'aquesta cambra.
Entenc que és el torn de resposta, senyor Millo. En tot cas ho haurà... Entenc que és el torn de resposta a Junts pel Sí, al Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Ara sí, eh? Finalitzades les intervencions dels representants dels grups parlamentaris procedirem a la votació. De conformitat amb l'article 98 del Reglament i d'acord amb la Junta de Portaveus, la votació és pública per crida, es vota per ordre alfabètic, començant pel diputat o diputada el nom del qual hagi sortit extret per sorteig. [[La presidenta treu una bola amb el número del diputat o diputada pel qual ha de començar la votació nominal.]] Extraiem un número, que és el 79. Correspon al diputat senyor Ferran Pedret. Prego al secretari tercer, senyor Joan Josep Nuet, que anomeni les diputades i els diputats, i aquests respondran «sí o «no o declararan que s'abstenen. Els membres del Govern que siguin diputats votaran a continuació i, per últim, els membres de la Mesa. Procedirem, doncs, ara a la votació. Secretari?
Els prego silenci, si us plau. I els demano que cridin alt i fort. Ferran Pedret i Santos: «No. Carles Prats i Cot : «Sí. Eulàlia Reguant i Cura: «Sí. Eduardo Reyes i Pino: «Sí. Marta Ribas Frías: «No. Irene Rigau i Oliver: «Sí. Javier Rivas Escamilla: «No. David Rodríguez i González: «Sí. Santi Rodríguez i Serra: «No. Meritxell Roigé i Pedrola: «Sí. Lorena Roldán Suárez: «No. Alícia Romero Llano: «No. Maria Rosell i Medall: «Sí. Marta Rovira i Vergés: «Sí. Maria Dolors Rovirola i Coromí: «Sí. Sergi Sabrià i Benito: «Sí. Sergi Saladié Gil: «Sí. Benet Salellas i Vilar: «Sí. Fernando Sánchez Costa: «No. Alfonso Sánchez Fisac: «No. Carlos Sánchez Martín: «No. Marc Sanglas i Alcantarilla: «Sí. Sergio Sanz Jiménez: «No. Jordi-Miquel Sendra Vellvè: «Sí. Maria Senserrich i Guitart: «Sí. Gabriela Serra Frediani: «Sí. Sonia Sierra Infante: «No. Bernat Solé i Barril: «Sí. Jorge Soler González: «No. Marc Solsona i Aixalà: «Sí. Jordi Terrades i Santacreu: «No. Roger Torrent i Ramió: «Sí. Jordi Turull i Negre: «Sí. Elisabeth Valencia Mimbrero: «No. María Francisca Valle Fuentes: «No. Teresa Vallverdú Albornà: «Sí. Mireia Vehí i Cantenys: «Sí. Alba Vergés i Bosch: «Sí. Marc Vidal i Pou: «No. Laura Vílchez Sánchez: «No. Montserrat Vilella Cuadrada: «Sí. Alberto Villagrasa Gil: «No. Marisa Xandri Pujol: «No. Jéssica Albiach Satorres: «No. Matías Alonso Ruiz: «No. Oriol Amat i Salas: «Sí. Inés Arrimadas García: «No. Antoni Balasch i Parisi: «Sí. Martín Eusebio Barra López: «No. Albert Batalla i Siscart: «Sí. Albert Batet i Canadell: «Sí. Germà Bel Queralt: «Sí. Susana Beltrán García: «No. David Bonvehí i Torras: «Sí. Albert Botran i Pahissa: «Sí. Mireia Boya e Busquet: «Sí. Marina Bravo Sobrino: «No. Rafel Bruguera Batalla: «No. Montserrat Candini i Puig: «Sí. Carlos Carrizosa Torres: «No. Joan Ramon Casals i Mata: «Sí. Magda Casamitjana i Aguilà: «Sí. Jean Castel Sucarrat: «No. Antoni Castellà i Clavé: «Sí. Carmina Castellví i Vallverdú: «Sí. Pilar Castillejo Medina: «Sí. Carles Castillo Rosique: «No. Anna Caula i Paretas: «Sí. Violant Cervera i Gòdia: «Sí. Ferran Civit i Martí: «Sí. Joan Coscubiela Conesa: «No. Jordi Cuminal i Roquet: «Sí. Noemí de la Calle Sifré: «No. Fernando de Páramo Gómez: «No. Carmen de Rivera i Pla: «No. Adriana Delgado i Herreros: «Sí. Francisco Javier Domínguez Serrano: «No. Chakir el Homrani Lesfar: «Sí. Assumpta Escarp Gibert: «No. Antonio Espinosa Cerrato: «No. Albano Dante Fachin Pozzi: «No. Alejandro Fernández Álvarez: «No. Anna Figueras i Ibáñez: «Sí. Natàlia Figueras i Pagès: «Sí. Josep Maria Forné i Febrer: «Sí. Montserrat Fornells i Solé: «Sí. Josep Lluís Franco Rabell: «No. Anna Gabriel i Sabaté: «Sí. Xavier García Albiol: «No. María José García Cuevas: «No. Esperanza García González: «No. Joan García González: «No. Joan Garriga Quadres: «Sí. Pol Gibert Horcas: «No. Joan Giner Miguélez: «No. Gerard Gómez del Moral i Fuster: «Sí. Germà Gordó i Aubarell: «Sí. Eva Granados Galiano: «No. Hortènsia Grau Juan: «No. Lluís Guinó i Subirós: «Sí. Rosa Maria Ibarra Ollé: «No. Miquel Iceta i Llorens: «No. Maria Assumpció Laïlla i Jou: «Sí. Andrea Levy Soler: «No. Gemma Lienas Massot: «No. Lluís Llach i Grande: «Sí. Neus Lloveras i Massana: «Sí. Àngels Martínez Castells: «No. Eva Martínez Morales: «No. David Mejía Ayra: «No. Juan Milián Querol: «No. Josep Enric Millo i Rocher: «No. Fabian Mohedano Morales: «Sí. Raúl Moreno Montaña: «No. Marta Moreta Rovira: «No. Jordi Munell i Garcia: «Sí. [[Pausa.]] Dolors Bassa i Coll: «Sí. [[Veus de fons.]] Perdó. [[Veus de fons.]] Ho repetim, eh? Dolors Bassa i Coll: «Sí. [[Veus de fons.]] Bé, hi ha hagut un petit error. Seguim, eh? En nom de la diputada Esther Niubó, la diputada Eva Granados Galiano: «No. Òscar Ordeig i Molist: «No. Jordi Orobitg i Solé: «Sí. Montserrat Palau Vergés: «Sí. Marta Pascal i Capdevila: «Sí. [[Veus de fons.]] La diputada Dolors Bassa, sé que és la tercera vegada, però em disculparà. [[Rialles.]] Dolors Bassa i Coll: «Sí. [[Rialles.]] Antoni Comín Oliveres: «Sí. Neus Munté i Fernàndez: «Sí. Raül Romeva i Rueda: «Sí. Josep Rull i Andreu: «Sí. Oriol Junqueras i Vies: «Sí. Carles Puigdemont i Casamajó: «Sí. Ramona Barrufet i Santacana: «Sí. Joan Josep Nuet i Pujals: «No. [[Rialles.]] David Pérez Ibáñez: «No. Anna Simó i Castelló: «Sí. Josep María Espejo-Saavedra Conesa: «No. Lluís Maria Corominas i Díaz: «Sí. Carme Forcadell i Lluís: «Sí. [[Pausa.]]
El resultat de la votació ha estat el següent: 72 vots, «sí; 63, «no, i cap abstenció. Atès el resultat de la votació, el Parlament de Catalunya atorga la confiança demanada pel president de la Generalitat. El president es vol adreçar a la cambra...? [[Aplaudiments forts i perllongats.]] El president es vol adreçar a la cambra? [[Pausa.]] No. S'aixeca la sessió.