Comença la sessió. Molt bona tarda. D'acord amb la Junta de Portaveus del proppassat dia 11 d'octubre procedirem, en primer lloc, a substanciar les interpel·lacions incloses en l'ordre del dia. Les preguntes al Govern i al president de la Generalitat, d'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran demà a les deu del matí. Així mateix, els faig avinent que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, la diputada Esther Niubó, del Grup Parlamentari Socialista, ha delegat el seu vot en la portaveu del seu grup parlamentari, la senyora Eva Granados. Comencem, doncs. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de suport a les famílies]] [[300-00092/11]] El primer punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques de suport a les famílies, presentada pel Grup Popular de Catalunya. Per a presentar-la, té la paraula el senyor Fernando Sánchez.
Gràcies, honorable presidenta. Honorable consellera, honorable vicepresident, celebro que hi estigui, perquè una part de la intervenció, sento que hagi d'esperar a la segona part, però serà de..., parlarem de polítiques fiscals familiars i, per tant, també és bo que el responsable, al final, dels pressupostos, doncs, hi sigui. Ara no en parlarem. El procés independentista sembla que està una mica tocat, perquè quan vostès porten el Franco i el Companys dia i nit i tal, però..., ara, això vindrà demà i ara ens toca parlar d'altres qüestions. Senyors i senyores diputats, hem desconnectat –hem desconnectat–, estem en procés de desconnexió, consellera. Perquè, miri, quan als ciutadans de Catalunya se'ls pregunta a l'enquesta del CEO: «Què és per a vostè el més important?, diuen: «Per a mi el més important és l'ambient familiar, la família, la meva família. Molt més que el lleure, que el treball, que la religió, que els amics, que la política. I, en canvi, què tenim, consellera? Doncs, tenim un Parlament que no té aquesta qüestió a l'agenda, tenim un govern que no se n'ocupa i tenim una conselleria que no ha fet res per les polítiques familiars. Vostès..., i aquí, al Parlament, tots hem parlat molt poc d'aquesta qüestió, i vostès, el Govern, encara han fet menys. Per què, aquesta invisibilitat de les polítiques familiars? Potser..., bé, podríem fer moltes interpretacions, no? Potser per la identificació i la connotació amb determinats sectors socials que això ha tingut, i també per una concepció de la vida pública que comparteixen..., la veritat és que la comparteixen liberals, socialistes, que és entendre la vida pública com una esfera entre dos pols: l'individu i l'Estat –l'individu i l'Estat– i, per tant, amb aquesta dialèctica queden relegades altres realitats comunitàries intermèdies, com poden ser la realitat familiar o les comunitats locals, per exemple. I ens estem quedant enrere, consellera –ens estem quedant enrere–; perquè, per exemple, el tercer sector, per exemple, els estudis socials, els estudis psicològics, els estudis antropològics el que ens diuen és que les problemàtiques individuals les hem d'abordar també des d'una perspectiva sistèmica, en el seu entorn. No podem –encara que els agradi molt a vostès–, no podem abordar les problemàtiques de forma unilateral, fixant-nos només en el subjecte que té problemes. Per fer front a una situació de vulnerabilitat, a una dinàmica d'exclusió, a un fracàs escolar, hem d'intervenir en el subjecte, però hem d'intervenir en el seu entorn familiar i social. Per exemple, un cas de fracàs escolar. Tenim un cas de fracàs escolar i hem de veure, doncs, què li passa a les falles en les capacitats, a les motivacions, a les dinàmiques d'aprenentatge d'aquell alumne; però hem d'anar més enllà i hem de saber quina relació té amb el seu entorn d'amics, quin és el clima de les seves relacions familiars, etcètera. I això el tercer sector ho està fent i no ho estem fent des de les polítiques públiques de la Generalitat; ni d'altres, per cert. I, per tant, estem elaborant, en aquest Parlament una llei de medi ambient –una llei de medi ambient– de veritat, per cuidar els nostres ecosistemes. Doncs, el primer ecosistema de la vida humana és l'entorn familiar. I el que nosaltres proposem en aquesta moció és, precisament, mesures... –en aquesta interpel·lació–, li volem preguntar i després volem proposar mesures per enfortir, per estimular aquest ecosistema, que, la veritat, el tenim políticament desatès, sense reg, amb les fonts enrarides i sotmès a una desforestació intensiva. I malgrat tot, és el paisatge que més els agrada als catalans i les catalanes. Nosaltres podríem denunciar la inactivitat de la conselleria i dir: «Quin és el resum de l'acció de la conselleria? La transparència. Però la transparència no perquè ens hagin donat la seva informació, sinó que ha estat una acció tan minsa, tan tènue que és gairebé invisible. Consellera, en aquest sentit el més destacat que recordem de la seva acció en polítiques familiars és que va anar a prendre possessió amb una «enganxina contra les retallades, però després no coneixem cap altra mesura, cap altra activitat concreta i ferma. Però no em vull parar aquí. Jo el que vull fer, consellera, és una interpel·lació constructiva per veure quins són els problemes, per veure si podem explorar solucions de la situació de les famílies catalanes. I li demano un canvi de rumb, li demano que fem una aposta decisiva i decidida per una política pública potent. Parlem, en primer lloc, de pobresa, de pobresa i de vulnerabilitat i d'exclusió. Vostè va presentar fa uns dies –unes setmanes– un anuari econòmic, l'anuari del Consell Econòmic i Social de Catalunya, i allà s'explica que una de cada quatre famílies està en risc d'exclusió. Això, ens diuen els estudis, és una bomba atòmica a la sala d'estar, al «quarto d'estar de moltes famílies. És veritat que en un any la xifra ha davallat notablement, és a dir, ha davallat del 26 per cent al 23 per cent i, per tant, tornem als nivell de 2009. Però seguim en una xifra de privació material severa molt alta. I els estudis ens alerten d'aquestes privacions, perquè ens diuen: aquestes privacions materials, aquesta exclusió, té un risc per a la salut física; però també aquestes privacions se'ns mostren com a detonants de les crisis familiars. I ens trobem que les desestructuracions familiars es produeixen avui sobretot en entorns vulnerables. I això és un cercle viciós perillós, perquè, és clar, la desestructuració comporta menys ingressos i més despeses i més treball fora de casa i menys estona, també, a casa i, per tant, més risc pels infants. I per tant, consellera, hem de fer una política clara per acompanyar aquestes famílies, aquestes famílies més vulnerables, i hem d'intentar apoderar aquestes famílies. I com ho fem? Teníem un instrument a Catalunya que era l'ajuda per fill a càrrec. I avui diré algunes coses bones del tripartit. És que vostès estan fent bo el tripartit, de veritat; és curiós, eh?, que amb el temps allò que semblava un desastre... Doncs, el tripartit va dedicar 200 milions d'euros a ajut per fill a càrrec. Això és un estímul directe per a aquestes famílies més vulnerables; això és una ajuda que pot enfortir molt aquest ecosistema familiar, i que al final també té relació amb la pobresa infantil, amb l'èxit escolar d'aquests infants. I jo li pregunto, consellera: quins compromisos pot portar avui sobre l'ajuda per fills a càrrec, sobre la prestació universal per fill a càrrec, encara que sigui progressiva? I, conseller... I progressiva. [[Veus de fons.]] No, ja sé que l'han pagat, la que devien de 2010, però el que vull és que la tornin a posar als pressupostos. No tenen diners per a altres coses, eh? [[Rialles.]] Doncs, per això. Però no tots... I per tant, li demano que ens aclareixi avui què vol fer en aquest sentit. Però no tots els problemes són econòmics. Fa un temps, unes setmanes, una enquesta amb quatre mil famílies; els preguntaven: «Quin és el seu principal problema per tenir fills? Sabem, per l'enquesta de la Generalitat, que les dones catalanes diuen que els hauria agradat tenir el doble de fills que han tingut –bé, és a dir, dos, perquè la mitjana és que en tenen un– i no poden, i diuen: «Per què no podem? I elles mateixes contesten. Primer, en molts casos, per motius econòmics; però encara més –ens diuen, consellera, a les enquestes–, encara més per motius d'horaris –no està el Fabián Mohedano ara per aquí, però...– per motius d'horaris laborals. I per tant, jo li demano què ens proposa avui, quina aposta per la conciliació i la reforma horària farem. Escolti'm, amb una taxa de fecunditat d'1,3 no hi ha sistema de pensions possible, no hi ha creixement econòmic possible, no hi ha esperança possible, perquè al final una societat envellida, sense creativitat... I, en aquest sentit, li proposo: quina política d'escoles bressol...? I un altre cop el tripartit: 90 milions l'any 2009 en escoles bressol. Com podem tirar endavant, com poden tirar endavant les famílies, com? Si la meitat del seu sou mitjà se'n va a pagar una guarderia d'un infant? Necessitem una política d'escoles bressol audaç, consellera, valenta. I si no tenim diners suficients, fem xecs o fem concerts amb el sector privat. Ho fem amb l'escolarització a primària, amb la secundària, amb les residències, amb el tercer sector; per què no ho podem fer amb les guarderies? La política de conciliació és també una política d'igualtat, perquè permet també, perquè la realitat encara és així, una millor incorporació de la dona al món laboral. I la política d'igualtat és una política de benestar social, perquè està comprovat que si més dones, sobretot de les rendes baixes, entren al món laboral, disminueix la pobresa infantil i augmenten les rendes familiars. En síntesi, consellera, jo li demano que ens expliqui què pensen fer amb l'ajut universal per fill a càrrec, amb les escoles bressol, amb les polítiques de conciliació. Continuarà.
Moltes gràcies, senyor Sánchez. Per respondre, té la paraula la consellera Dolors Bassa.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Després de les dues últimes sessions que hem tingut al Parlament, la moció de confiança i el debat de política general, on hem dit clarament, primer, que el full de ruta està en marxa i que hem emprès, com a govern, una necessitat decididament, democràticament, cap al futur, de l'opció democràtica que nosaltres havíem agafat com a responsabilitat, per una banda; però per l'altra, en el de política general havíem dit que el Govern actual teníem clar que volíem dues coses: una, fer possible una societat més justa, que ataqui la desigualtat i que doti de més oportunitats tota la seva gent. Per tant, m'agrada, i de veritat que hem congratula fermament, que pugui començar la primera interpel·lació després d'aquests debats parlant de famílies. Miri si donem poca importància, que el departament es diu: «Treball, Afers Socials i Famílies. No sé si gaires vegades el departament havia portat el nom de «famílies ni gaires vegades el conseller o consellera era conseller de Treball, Afers Socials i Famílies. Per tant, és veritat que el nom no fa la cosa, però sí que és un bon començament. Alguna cosa vol dir que, com el primer nom que posem al departament, parlem de famílies. Vol dir que per a nosaltres és important i que el que volem és, com a govern, impulsar el suport a elles. És l'element bàsic de qualsevol societat. Es volen desenvolupar, créixer i aprendre en un entorn segur, en un entorn..., en un espai de relació, en un espai d'estima i en un espai de solidaritat. I això només pot fer-se a partir d'un nucli, que és la família. Però la família en totes les seves vessants; no parlar de família com un element biològic ni genètic, sinó famílies com a entorn de convivència. Per això parlem de famílies fortes, de famílies diverses, de famílies que siguin l'escalf suficient per poder realitzar-se personalment. I reivindico –i ho reivindiquem– des de qualsevol òptica que a defensar el benestar col·lectiu es comença defensant el benestar de les famílies. És l'eix important del nou estat i, per tant, les famílies, som conscients de l'esforç que fan. Tenim... Vostè ho ha dit, la resolució ha de ser sistèmica; no podem parlar d'ajudes a infants si no parlem d'ajudes a famílies, no podem parlar d'adolescents traient-los del sentit de famílies. I massa –massa– les famílies han patit les conseqüències d'aquests últims temps de crisi, de retallades en general. L'esforç i el patiment que es produeix per l'atur, per la violència masclista, per l'absentisme escolar, per la pobresa, de vegades es pateix de manera silenciosa. I aquí estem al costat de les famílies; perquè construïm un sistema de polítiques d'atenció que ofereix suports eficaços i dignes. De fet, avui mateix puc parlar-ne clarament perquè, després d'ahir ser el Dia Internacional de la Pobresa, el 17 d'octubre, on vam participar en diferents actes com a govern, i per tant vam tenir l'oportunitat de fer el seguiment del que es deia, avui, a la roda de premsa del Govern, hem presentat diferentes mesures, i, entre elles, unes de les més importants eren les mesures de suport a les famílies en situació de vulnerabilitat, que, llavors, si vol, entrarem en el detall de totes les mesures que hem presentat i de quina és la quantitat econòmica que hi aportem, més enllà del que tots sabem d'uns pressupostos fallits –bé, «fallits no, ni debatuts–, del 2016, que preveien 800 milions en polítiques socials. Doncs, veurà vostè com a tota la part de famílies hem incrementat el pressupost, tenint el mateix, tenint-lo prorrogat, per tant, vol dir fent preferències, buscant prioritzacions i posant la família com a eix. Què tenim, de suport? Doncs, en principi, un tema que vostè sap o coneix. Vostè sap que hi havia un pla integral de suport a la família 2014-2016; nosaltres estem continuant el pla; hem impulsat el Pla integral de suport a les famílies 2017-2020, per tant, per tres anys, per donar resposta a les noves realitats familiars i per donar una atenció més eficaç. Aquest pla integral és l'instrument que ha d'aglutinar tots els departaments de la Generalitat, tornant al que vostè deia d'una visió sistèmica i no una visió detallada i prou; aquí hi ha d'haver tots els departaments; per tant, un acord interdepartamental que permeti donar aquest impuls de continuar, que serveixi com a eina de treball transversal, que permeti avaluar i ser ràpids en fer més i millor les polítiques públiques. S'està redefinint aquest pla, però s'està fent amb totes les visions. Per exemple, famílies acollidores, que no hi havien estat mai, en el pla anterior; famílies monoparentals, que tampoc hi havien estat mai, en el pla anterior. Per tant, estem establint prioritats, i aquest treball ha d'anar vinculat a tot el que sigui fracàs escolar, al maltractament familiar, que també hi és, perquè tot plegat ens doni eines efectives d'acompanyament i orientació a les famílies. Hem posat en marxa els integrants de l'Observatori de la Família, que havia quedat durant un temps aturat, amb totes les entitats del tercer sector vinculades a l'àmbit, que tinguin a veure amb famílies, i ara s'hi afegiran els ens locals. De fet, li puc dir que l'última reunió de l'Observatori de la Família va ser aquest 15 de setembre mateix passat, fa un mes i mig, on ens vam posar un pla de treball per tornar-nos a trobar. Per tant, treballem incansablement per lluitar contra la pobresa i els seus efectes directament a les famílies. L'ONU diu que la pobresa no es mesura per la insuficiència d'ingressos, que es manifesta per l'accés restringit a la salut –no cal que li expliqui la nova llei que anem avançant en temes de salut–, per l'educació, pels serveis essencials... Per tant, suport a les famílies és tot el que sigui compartit, transversal i cooperatiu. Des del Govern, quan fem política territorial, fem feina per a famílies, quan parlem de política educativa i fem accions educatives estem treballant per a famílies i quan treballem en sanitària, en sociosanitari, estem treballant per a famílies. Per tant, a banda de cobrir les necessitats més bàsiques i el material que podríem anomenar de treballar per apoderar les famílies, enfortim en especial les relacions i els vincles. Aquí no cal que li digui que una de les iniciatives del Govern que hem emprès són els SOAF, vostè sap que són els serveis d'orientació i acompanyament a les famílies. N'hi havien deu; estem doblant-los, estem en vint. El contracte programa 2017 portava un increment; per dir-ne alguns, a Barcelona, un de nou, tres a l'àrea metropolitana, a Vic, a Mataró, a Granollers, a Sabadell, a Salt, a Terres de l'Ebre. Potenciar la parentalitat és important per a les famílies; més enllà dels diners, ens demanen suport, ens demanen acompanyament, i aquestes són les eines que en aquests moments estem donant. En aquests SOAF tenim diferents programes. Vostè coneix el «Créixer en família; llavors, si cal, el desgranem. Els «Àpats en família, hem obert seixanta-nou centres oberts perquè les famílies vulnerables hi puguin portar els seus fills, que, a part de la tasca educativa, puguin tenir també dos o tres menjars, els àpats..., i estem treballant en concessió de noves. Vostè em parla de l'ajuda per fill a càrrec, aquests 200 milions; li recordo que els hem pagat precisament aquest any, que ens havíem compromès a pagar-los al llarg de l'any i que, a dia d'avui, li puc dir que ja estan tots pagats. Per tant, tres mesos d'avançament al compromís que teníem d'una mesura que no era nostra; per tant, com a deute i com el que portem de Generalitat, l'hem assumit, prioritzant-ho per sobre de moltes altres mesures. En continuarem parlant. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. A continuació, té la paraula el diputat Fernando Sánchez.
Gràcies, presidenta. Consellera, m'ha fet un discurs molt maco, però ni un compromís concret. I jo li he preguntat per la prestació universal per fills a càrrec, pels diners per a les escoles bressol als pressupostos. Si no, li ho pregunto al vicepresident econòmic, conseller econòmic, o li demano que vostè s'imposi també dintre del Govern i posi l'exigència d'aquestes partides. Miri, consellera, veu que bé va fer interpel·lacions? Presentem una interpel·lació sobre polítiques familiars i aquell mateix matí vostè surt a anunciar mesures de política de suport a les famílies. Haurem de fer-ne una cada setmana, o cada dues setmanes, perquè veiem que això estimula la seva creativitat i el seu compromís amb les necessitats dels catalans. I, miri, ja en tenim prou de plans! És que jo no sé si aquesta és una herència convergent, si això és una cosa de les tradicions quinquennals de l'esquerra catalana, no sé exactament d'on ve, però, a Catalunya, jo, des que estic aquí, només sento parlar dels plans de família, dels plans de la infància, dels programes, dels pactes de... I vinga parlar i vinga fer pactes i vinga... Jo, recordo el pacte de la infància, quatre anys parlant-ne; clar, i mentrestant els pressupostos no..., «no, perquè estem fent el pacte. Escolti'm, jo li deia a la consellera Munté: «Deixin de fer pactes i prenguin mesures concretes, i si s'equivoquen, s'equivoquen, però és millor equivocar-se i rectificar després que no estar donant voltes sobre aquestes qüestions, tres, quatre, cinc anys, per aconseguir un consens que potser és impossible. Sobre els SOAF. Crec que és molt bona iniciativa i celebro l'ampliació. Jo li demano que apostin per ells, consellera, com sembla que estan fent, no? Hi ha molts models. Per exemple, a Alemanya, l'Estat posa a disposició de les famílies, diguéssim, un espai amb alguns tècnics especialistes, i elles mateixes, després –això, a alguns els agradarà–, s'autogestionen. Les famílies, amb les seves necessitats, expliquen què volen, el que necessiten i, a partir d'elles, doncs, s'organitzen el que necessiten i s'ajuden amb la cura dels fills, dels grans, etcètera. Podem fer moltes coses, però fem, avancem, donem eines a les famílies. També li vull preguntar per què no intentem, d'una vegada, que les prestacions socials deixin de ser una mena de gimcana penosa i trista de les famílies per: «aquí me'n donen una; aquí, una altra; aquí...; un tutor familiar que les pugui orientar, que els pugui explicar quins drets tenen, què necessiten, quines prestacions poden demanar, qui els pot ajudar. I, per últim, parlem una mica de la qüestió fiscal –parlem una mica de la qüestió fiscal– i parlem, per exemple, en comparació amb una altra comunitat que té un problema..., diguéssim, una situació fiscal semblant a la catalana, perquè no em surti vostè..., que ja ho sé, que ho farà, però que no surti i digui: «No, el que necessitem són més diners, perquè vostès ens roben. I això, en boca d'una portaveu sindical. «No volem els diners per als altres, volem quedar-nos-els nosaltres. Doncs, en tema fiscal nosaltres hem aprovat una reforma fiscal en perspectiva de família. Què fa Catalunya? Catalunya el que fa és una deducció de cent cinquanta euros per naixement. Una altra comunitat, amb situació fiscal similar a la catalana, Comunitat de Madrid: entre sis-cents i nou-cents euros per naixement, bonificació també de nou-cents euros quan una família acull majors de seixanta-cinc anys, 15 per cent de bonificació de les despeses escolars i 10 per cent de l'estudi d'idiomes. Això és una cosa que està en la nostra mà, que depèn de nosaltres, que depèn de l'omnipotent conselleria, i, per tant, això no poden dir que és culpa de Madrid, depèn de les seves prioritats, depèn del que vulguin. Doncs, si us plau, deixin d'escanyar les famílies i, en canvi, ajudin les classes mitjanes catalanes, que són les que es beneficien d'aquestes mesures. De les altres que he parlat abans són les rendes més baixes: prestació universal per fill a càrrec, etcètera. Però aquestes desgravacions serveixen sobretot per a les classes mitjanes catalanes. Li demano, per acabar, consellera: algun compromís ens pot donar avui sobre aquestes qüestions o només un discurs de bones intencions? Si no, ho veurem quan portin els pressupostos. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, senyora Dolors Bassa.
Gràcies, diputat. Està bé que vostè me demani compromís quan des del 2011 el PP –no Madrid, que és diferent– ha deixat a zero la partida destinada a persones amb discapacitat, a programes específics per a dona, a programes de prevenció del maltractament infantil, a programes per a joves, a fons d'acollida i d'integració d'immigrants. Tot això és famílies, també, i necessitats socials. Quan vostè parla... [[Aplaudiments.]] També m'agrada que vostè parli de les pensions, perquè avui mateix llegíem, i jo crec que és cert, que vostès presenten a Brussel·les el programa de les pensions, el que quedarà de les pensions, que no quedarà absolutament res d'un fons de reserva en què hi havien 66.000 milions d'euros quan van agafar-lo, 13.000 aquest any, i que ara estem a zero, i, per tant, demanen dèficit. Per tant, també és veritat que, en pensions, doncs, convé poder fer les polítiques des d'aquí. Finalment, l'ajuda a fill, ja li ho he dit: dels 200 milions que vostè deia, 176 els hem pagat aquest any; per tant, miri, si no hi hagués hagut el deute, els podríem haver posat. Què fem, de compromís? I tant, i li ho puc dir: programes de suport a la família en risc de pobresa, infància i joventut, entre els col·lectius més afectats, una inversió de 83,8 milions d'euros, amb un augment de 4,8 milions respecte a l'any 2015; en les activitats de lleure, que ja li ho he dit, un augment d'1 milió respecte al 2015; els noranta-sis centres oberts, importantíssims per a aquelles famílies que tenen problemes i que, per tant, els necessiten, amb els dos o tres àpats, amb un augment de diners, també acompanyadament segurament; tema de cooperació amb les entitats socials, 3,7 milions d'euros per subvencionar totes aquelles entitats que fan actuacions d'atenció a les famílies en situació de vulnerabilitat social, especialment amb infants a càrrec. L'any..., aquest any són cent catorze entitats, amb un pressupost de 3,7 milions; l'any passat, amb el mateix pressupost, setanta-dues entitats, amb 2,5 milions. Ja no li parlo de pobresa energètica, el que hem augmentat, o les prestacions de lloguer a l'habitatge per a famílies vulnerables, que puja a 94,4 milions el que s'ha donat des del Departament d'Afers Socials i Famílies. Per tant, en famílies, tot el compromís que hi hagi, tot el compromís com a departament, tot el compromís com a govern... I li continuaré parlant de prestacions. Les prestacions econòmiques per naixement, adopció o acolliment sotmeses a nivell de renda de la unitat familiar es van publicar fa una setmana; per tant, pot entrar-hi i veurà exactament les quantitats i el que hi ha. Els he dit els 171 milions que afecten 372.000 famílies. I, a més a més, dintre el contracte programa, on hi ha hagut una dotació important de diners, si mira exactament els números, li donarà que 4,75 milions d'euros van destinats precisament a famílies en risc de pobresa. Per tant, «les famílies vol dir totes les polítiques que l'entornen; un pla de famílies consensuat amb totes les entitats, consensuat amb tots els ens, perquè no pensem tirar sols, i que això esdevingui en una llei de famílies quan aquest pla sigui ben fet. Apoderem les famílies; els SOAF són la punta important, vostè ho ha dit; no són d'aquí, els hem copiat d'altres països d'Europa, on els resultats són espectaculars, i creiem que aquí és allà on hem de posar tots els esforços. Per tant, compromís, tot: compromís amb l'educació, compromís amb la sanitat, compromís amb la família com a sistema de l'entorn de tots els infants i adolescents, com a sistema nuclear d'una societat justa i més equitativa. Compromís, tots els del món, del Govern, no solament en famílies, sinó amb famílies. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre política fiscal]] [[300-00087/11]] El segon punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre política fiscal; presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula la senyora Alicia Romero.
Gràcies, presidenta; bona tarda. Vicepresident, consellera, diputats i diputades..., avui el Grup Socialista, vicepresident, vol interpel·lar-lo sobre política fiscal. I ho fem també arran d'interpel·lacions que ens arriben de la societat civil i que ens interpel·len com a grups polítics i com a representants del poble amb relació a quin model de política fiscal volem al nostre país. Nosaltres creiem que el model de política fiscal marca també quin model de país volem i quina societat volem construir. Per tant, és un element molt important, vostè sap que l'hem tractat moltes vegades en aquesta cambra, però hi seguirem insistint, perquè creiem que el que ha de fer aquest Govern és modificar la seva política fiscal, que es manté quasi podria dir des de l'any 2000, amb petits, molt petits –molt petits– canvis des de fa sis anys. I deia que creiem que cal aquesta modificació, aquest canvi en política fiscal, perquè, per desgràcia, després de molts anys de crisi econòmica seguim amb uns alts índexs d'atur, de desigualtat, de pobresa; per desgràcia, estem vivint nous fenòmens, com els treballadors empobrits, cases sense ingressos, persones que no tenen els mínims serveis bàsics coberts... Per tant, una situació on realment..., que el que hauríem de fer és intentar atacar-la d'una manera clara i contundent per resoldre-la. Nosaltres creiem que no s'està fent prou, i en canvi creiem que la Generalitat, l'Administració, el servei públic, tenen instruments per atacar aquests fenòmens i aquests problemes que estava comentant abans. I els tenen des de dues vessants: una, des de la política de despesa, clarament –fer polítiques socials, polítiques educatives, sanitàries, que lluitin contra aquesta desigualtat, evidentment–; però després des de la vessant de la política dels ingressos, i en aquest sentit, doncs, com recaptar més ingressos per poder fer front a aquestes polítiques de despesa. I aquí té marge la Generalitat? Nosaltres creiem que sí, perquè té impostos, tributs cedits, té taxes, té preus públics, és a dir, té capacitat per poder ingressar més. I crec que això ningú ho pot negar, perquè crec que és una realitat molt òbvia. Nosaltres, ja fa..., no només en aquesta legislatura, en altres legislatures ja els hem dit que el que cal és modificar aquesta política fiscal per recaptar més ingressos i distribuir-los millor, distribuir-los millor per fer un sistema més just i equitatiu, no? Un sistema fiscal que ha de ser progressiu i que ha d'intentar demanar un esforç més important a aquells que més tenen. Nosaltres creiem que des que va començar la crisi només hem demanat esforços fiscals a aquells que menys tenen, a les persones més vulnerables. I en aquests moments una persona amb uns sous i amb uns ingressos mitjans paga molt més, en tant per cent, que una persona que té molta més riquesa i patrimoni. Per tant, això s'hauria d'equilibrar, hem de demanar un esforç més important a aquells que generen i que tenen riquesa i patrimoni, i no tant a les rendes del treball, que són les que ara estan suportant, bàsicament, l'alta pressió fiscal en aquest país, no només a Catalunya, sinó també a Espanya. Per tant, nosaltres creiem que això és bàsic i que cal ja, d'una manera decidida, modificar aquesta política fiscal. I deia que no ho diem només nosaltres, sinó que també ho diu la societat civil. I ara fa molts pocs dies la plataforma Pobresa Zero celebrava una jornada en què hi havia diferents taules. Una d'elles era la de política fiscal, i aquí justament parlaven d'això: que cal canviar, cal modificar aquest sistema. De fet, ja van fer un manifest el 2015 en què interpel·laven el Govern a fer canvis en la política fiscal, en l'augment d'alguns impostos. Ells diuen, i puc llegir-ho en el manifest que presenten el 2016, que hi han hagut avenços escassos, tímids i del tot insuficients, i el que cal és ser més valents i prendre algunes mesures ja, definitivament, en política fiscal. I fan quatre punts molt clars sobre per on ells creuen que hauria d'anar la política fiscal. I haig de dir que la majoria de les seves propostes, per no dir el cent per cent, estan en moltes propostes de resolució que hem presentat alguns grups de la cambra. Per tant, no ho diem només nosaltres, des del Grup Socialista, sinó que és veritat que en aquests moments ho diu un gran gruix de les entitats socials d'aquest país, i, a més a més, ho han debatut darrerament. A nosaltres, sincerament, el que ens agradaria, vicepresident, és que vostè ens digués si ens portarà una proposta diferent quan ens presenti els pressupostos, si hi haurà una proposta diferent de política fiscal en els propers pressupostos. Això és el que ens agradaria veure, perquè en els del 2016 no hi era, no hi havia una nova política fiscal, no feien recaure en aquells que més tenen més esforços. Per tant, el que nosaltres voldríem és..., si en els propers pressupostos vostè ho farà. I li ho pregunto, primer, perquè és una interpel·lació que també crec que ens fa la societat civil, però perquè en les darreres votacions en el debat de política general, en aquelles propostes de resolució sobre política fiscal, Junts pel Sí ha fet unes votacions una mica estranyes, podríem dir. Les propostes de resolució presentades per Catalunya Sí que es Pot i el PSC van ser rebutjades per Junts pel Sí, per Ciutadans i pel Partit Popular; la CUP les va recolzar. I la proposta de resolució que va presentar la CUP, la va recolzar el PSC, Catalunya Sí que es Pot, i el Govern, el grup que dóna suport al Govern, Ciutadans i el PP la van rebutjar. És a dir que vostès sembla que en política fiscal es situen al costat del PP i Ciutadans clarament; ho estan fent a les darreres votacions que apareixen i vénen en aquest Parlament. I, clarament, hi ha un altre bloc, jo crec, de les esquerres, en què nosaltres defensem clarament una línia en política fiscal; amb matisos, segurament, però crec que a les darreres votacions s'ha vist clarament quins són aquests dos blocs. I a nosaltres ens sorprèn, perquè a Junts pel Sí hi ha un partit, que és Esquerra Republicana, i que, a més a més, vostè lidera, doncs, que sobta que estiguin vostès empassant-se algun gripau, suposo que per avançar en el procés, quan el que nosaltres voldríem és..., tenint competències avui i podent fer canvis avui, facin-los, i quan tinguin un país independent i un estat independent, escolti'm, ja faran el que calgui, o continuaran fent això; però això és imprescindible fer-ho ja. I a nosaltres ens sorprèn que vostès s'alineïn amb el Partit Popular i amb Ciutadans en política fiscal, i ho han fet continuadament. Ara, és veritat, tenim alguns anuncis del president Puigdemont, que diu que hi haurà un impost a les grans fortunes. Bé, si hi és, endavant, el debatrem. Però a nosaltres no ens agradaria només això: ens agradaria modificar l'impost de successions, l'impost del patrimoni, el tram autonòmic de l'IRPF, que hi ha un marge molt important. Ens deia la professora Vilalta, en aquesta jornada i en els documents que després ens han fet arribar, que en un dels impostos on hi ha més marge per recaptar més ingressos és en el tram autonòmic de l'IRPF; però molt més que en successions. Doncs, escolti, per què no podem treballar això? De fet, ja ho demanava, d'alguna manera, la CUP, quan van fer vostès el debat de pressupostos de l'any 2016. Per què no ens hi posem? De fet... Jo ara diré una cosa que la CUP em pot dir: «Escolti, vostè no s'hi fiqui, no? Però a mi m'agradaria recordar a tots els diputats que estan aquí, però sobretot als de la CUP, que en el debat de pobresa que vam fer el mes de març vam aprovar, entre un dels seus punts, un que deia: «El Parlament insta el Govern –mes de març, eh?– «a estudiar l'aplicació de noves figures fiscals i a millorar les ja existents, tals com l'impost de successions, patrimoni, tram autonòmic de l'IRPF, entre d'altres, que permetin incrementar el nivell d'ingressos i garanteixin un sistema fiscal més progressiu. Jo pregunto: des del març fins ara, hem estudiat alguna cosa?, hem analitzat alguna cosa? Vindran vostès amb uns pressupostos on realment veurem la concreció d'aquesta anàlisi, d'aquest estudi, d'aquesta millora dels ingressos per la modificació dels impostos? Perquè això ho va aprovar el Parlament. És d'aquelles coses que..., és veritat que al final aquest Parlament té la importància que té, perquè aprovem moltes coses i el Govern no les compleix. Però, en tot cas, em sembla que aquest és un dels punts que vostès haurien d'haver treballat, com a mínim treballat, i haver-nos portat –i espero que ho facin als pressupostos– una altra proposta de política fiscal que tants i tants fa tant de temps que demanem. Per tant, president..., vicepresident, nosaltres el que li demanaríem és: on estan vostès?, on es situen en política fiscal?, si seguiran demanant el suport del Partit Popular, que els ha salvat algunes propostes de resolució en educació pública o en universitats, també en política fiscal, o si vostès finalment imposaran una mica el seu criteri i miraran de fer una política fiscal una mica –una mica– diferent, que ens permeti assolir més ingressos i fer polítiques socials que lluitin i disminueixin les desigualtats en aquest país. Hem escoltat moltes vegades en aquesta cambra que Catalunya és un dels països que més paga impostos. De fet, hem escoltat dir, fins i tot, que és el país que més impostos paga del món. Jo recordo el diputat Coto, que ho deia aquí molt sovint. I a vegades el trobo a faltar, eh?, deia unes coses... I deia això. Però és que el president Puigdemont també ho ha dit, això. I, clar, quan un mira les dades de la Generalitat, eh?, i de l'Estat veu que, home, sí que tenim una pressió fiscal més alta, és veritat, que la resta de l'Estat espanyol; però molt per sota de la majoria dels països europeus, de fet estem per sota de la mitjana de l'Europa dels vint-i-vuit. És a dir que tenim una capacitat encara per créixer... Nosaltres aquí li estem demanant més esforços fiscals; que per això nosaltres diem: «Home, canviem el sistema fiscal perquè sigui més progressiu i, per tant, escolti, que pagui més aquell qui més té, que no és el que està passant en aquests moments. Per tant, vicepresident, jo el que li demanaria és: on estan vostès?, quins pressupostos ens portarà aquí?, amb quina política fiscal?, si realment pensa recaptar més ingressos... Perquè hi ha marge –hi ha marge–, jo, em sembla que a l'últim debat de mesures que vam fer el 2014, ja li vaig dir: «Hi ha marge. Sembla que vostès, doncs, no ho veuen així o no ho creuen així, perquè de moment més ingressos per modificació d'impostos, de taxes o tributs propis, no n'hem vist. Seguiré després, però m'agradaria escoltar quin és el seu capteniment pel que fa a un tema tan important i tan cabdal per poder avançar en la lluita contra les desigualtats. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Per a respondre té la paraula el vicepresident del Govern, conseller d'Economia i Hisenda, senyor Oriol Junqueras.
Bona tarda a tothom. Gràcies, presidenta. Com es poden imaginar friso per contestar aquesta interpel·lació de la diputada Romero; sempre interpel·lacions molt profitoses, molt útils, sobre una qüestió molt, molt, molt rellevant. Tot i així no em puc estar –i ràpidament ho compensaré, diguem-ne– de fer alguna referència a la interpel·lació anterior, perquè he entès que en bona mesura s'adreçava directament a mi, diguem-ne, i, per tant, em sento una mica obligat també a respondre alguna de les consideracions que feia el diputat del Partit Popular, amb el qual ens uneixen sempre tantes coses; cada vegada que intervé compartim bona part dels diagnòstics –sovint no de les receptes–, però deixi'm apuntar alguna cosa. Vostè deia: «Entre l'individu i l'Estat, hi ha realitats de caràcter comunitari. Ho celebro, perquè nosaltres també ho creiem. I vostè parlava de les famílies, parlava de les comunitats locals, parlava dels entorns educatius... Ho celebro tot, perquè, de fet, com ha explicat la consellera Bassa i vostè mateix ha reconegut, hi han hagut governs en aquest país que han dedicat molts esforços a l'àmbit de les famílies, a l'àmbit dels plans d'entorn educatiu... Hi han moltes institucions, molts ajuntaments, per exemple, que continuen dedicant-hi esforços molt rellevants, als plans d'entorn educatiu. I, per tant, celebro que en això estiguem d'acord. També, vostè demanava concrecions, fets; la senyora Romero també demanava coses concretes... Doncs, miri, la primera de les coses concretes és pagar precisament totes les ajudes a famílies que estaven pendents des de feia molts anys, anys en els quals vostès havien donat suport al Govern –«vostès, vull dir els del Partit Popular–, i que, en canvi, no s'havien pagat aquelles ajudes. Bé, afortunadament ara així ha sigut. Per tant, celebro que vostè ens reconegui els mèrits anteriors, d'etapes anteriors, els mèrits actuals... I, en tot cas, escolti, tota la predisposició a treballar també en el futur en aquests àmbits que vostè citava, en aquests àmbits de caràcter comunitari que vostè citava. I ara, ràpidament i amb una certa velocitat per compensar aquests dos minuts dedicats a la interpel·lació anterior, algunes consideracions amb relació a la intervenció de la diputada Romero. D'entrada també dir que compartim bona part del diagnòstic i que podríem insistir en qüestions que segur que en aquesta cambra s'han tractat, però que no pel fet d'haver-se tractat en d'altres moments és gens sobrer fer-ho també ara, no? I, efectivament, un dels grans problemes que afronta la nostra societat i que s'ha accentuat clarament amb la crisi econòmica és l'augment de les desigualtats en la distribució de la renda i de la riquesa, certament. La diferència entre la renda dels ciutadans més rics i més pobres no ha parat de créixer, almenys, des dels anys noranta; per tant, és una evidència. I això evidencia que, a més a més, amb la crisi s'ha ampliat; per tant, aquesta mala distribució, aquesta distribució cada vegada més desigual de la renda, doncs, ve de lluny i s'ha accentuat amb la crisi que vivim, que hem viscut –almenys que hem viscut. El 10 per cent de les llars amb més renda estan recuperant nivells de renda o superant els nivells de renda anteriors a la crisi, i el 10 per cent, almenys, de les llars, de les famílies més pobres continuen molt per sota dels nivells de renda precrisi, anteriors a la crisi, tant perquè la taxa d'atur continua sent molt elevada –vostè també hi feia referència–, com també per la reducció dels salaris nominals i dels salaris reals. De fet, segons l'OCDE, l'Estat espanyol, entre el 2007 i el 2010 –entre el 2007 i el 2010– va ser el segon país on més va créixer la desigualtat en renda primària. Entre el 2007 i el 2010, l'Estat espanyol va ser el segon estat del món en el qual més va créixer la desigualtat en renda primària, és a dir, la que sorgeix directament de les relacions de mercat, salaris, etcètera. I també l'Estat on més va créixer la desigualtat en renda disponible. Entre el 2007 i el 2010; recordo aquestes dates no per re, senzillament perquè em sembla oportú recordar-les. Va ser l'Estat de l'OCDE on més va créixer la desigualtat en renda disponible, és a dir, la que sorgeix després de la intervenció del sector públic mitjançant impostos, transferències directes, provisió universal de serveis públics, etcètera. És evident que davant d'aquesta situació cal prendre mesures, i cal que aquestes mesures les prenguin, segur, totes les administracions, especialment aquelles que tenen unes competències més directes sobre els àmbits que els pertoca, en renda, en impostos de la renda, etcètera. Per tant, sí, les administracions han d'intervenir, certament; han d'intervenir totes, segur, i han d'intervenir aquelles que tenen més competències en cada àmbit, també. Per cert, vostè feia una breu referència al fet que hi han coincidències en algunes votacions, espero que el Partit Socialista no avali la política fiscal del PP permetent la investidura del senyor Rajoy –estic segur que no serà així, eh?, d'altra banda; vull dir que no tinc cap dubte que no serà així. Per tant, cal intervenir en aquests àmbits? Segur que sí. A més a més, el poder redistributiu dels impostos, des de principis del segle XXI, des de l'entorn de l'any 2000, ha disminuït. Per tant, cada vegada el conjunt del sistema fiscal en els països OCDE té menys capacitat de redistribució de renda. Passa especialment en el cas de l'Estat espanyol, i, per tant, malauradament també passa en gran mesura a Catalunya, però passa en el conjunt de l'entorn OCDE. La pressió fiscal és alta o baixa? I aquest és un àmbit en el qual hi han afirmacions diverses i contradictòries. En termes PIB, la pressió fiscal és baixa en termes PIB en comparació al nostre entorn europeu. La pressió fiscal en termes PIB, en el cas de l'Estat espanyol es situa en el 34 per cent –la pressió fiscal en termes PIB és el 34 per cent del PIB. En termes europeus, és baixa, està per sota de la mitjana. Vostè ho deia, i ho deia de forma molt encertada. De fet, per darrere de l'Estat espanyol, amb menys pes en termes PIB, hi ha només Estònia, Polònia, Xipre, Eslovàquia, Bulgària, Lituània, Letònia, Irlanda i Romania. I en l'altre extrem hi tenim, en primer lloc França, i immediatament darrere Dinamarca, Bèlgica, Finlàndia. Economies amb estats del benestar molt desenvolupats, altament desenvolupats, i, en alguns casos, almenys en alguns d'aquests casos, amb economies molt competitives. Ara bé, la pressió fiscal expressada en tipus impositius és alta o és baixa? És alta. De fet, és alta. Per tant, vostè té raó quan diu: la pressió fiscal en termes PIB en comparació a Europa és baixa? Sí, té raó. I, de fet, nosaltres..., no és que la hi donem avui, la hi hem donat sempre i sempre ho hem dit així, en aquest aspecte coincidim. La pressió fiscal expressada en tipus impositius és alta o baixa? Alta. I com s'explica aquesta aparent paradoxa entre uns tipus molt alts i una pressió en termes PIB molt, molt baixa, en termes europeus, en comparació amb Europa. S'explica per dos elements fonamentals, un d'absolutament central, que és el frau fiscal. El sistema fiscal a l'Estat espanyol és un immens formatge de gruyère, o un petit formatge de gruyère amb uns immensos forats, i amb un entorn que procura cuidar els seus respectius forats, dins del formatge. I un altre és els beneficis fiscals. Hi han polítiques de benefici fiscal que, per exemple, ajuden a explicar per què en xifres del 2014 hi havia un tipus en impost de societats del 30 per cent, i, en canvi, un esforç fiscal per part de les grans companyies subjectes teòricament a un tipus del 30 per cent, que equivalia a menys del 7 per cent. Per tant, cal prendre mesures en tots aquests àmbits? Sí. Després, quan vostè m'ho torni a preguntar, perquè, de fet, jo crec que ha concretat poc la pregunta, però quan m'ho torni a preguntar, jo li contestaré amb molt de gust. Ja li avanço, però, que de pressupostos en parlarem en el debat de pressupostos. Per tant, avui farem..., jo li contestaré sobre àmbits fiscals, sobre propostes fiscals, etcètera; de pressupostos en parlarem en el debat de pressupostos, si és que la cambra té a bé que hi sigui, clar. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, vicepresident. A continuació, té la paraula la senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Senyor Junqueras, no m'ha volgut respondre perquè no sap què respondre'm [[rialles]] , perquè no ho deu tenir treballat amb la CUP, pactat amb la CUP, acordat amb la CUP, i tampoc, segurament, ho tenen acordat, pactat, treballat amb els dos partits que conformen Junts pel Sí, que és Convergència i Esquerra –perdoni, Partit Demòcrata de Catalunya. No em digui vostè que jo no li he concretat la pregunta; li he parlat dels pressupostos i de la llei de mesures, és allà on parlem de política fiscal, però, perdoni, el meu grup també té el dret de preguntar sobre el que cregui. I la política fiscal és tan important que volem interpel·lar-lo perquè, potser abans portar-nos la llei de pressupost i la llei de mesures, s'ho revisi encara una vegada més. No ens ha volgut respondre, ens ha donat moltes més dades, ha fet una classe magistral aquí sobre macroeconomia, economia..., perfecte, encantats, però no és això el que li preguntem. El que nosaltres li volem preguntar és si vostè canviarà la política fiscal d'aquest Govern; si vindrà aquí amb propostes concretes que realment modifiquin la política fiscal i el sistema fiscal perquè sigui més just i més progressiu. Això és el que li estem preguntant. Com ho concretem? Escolti'm. L'impost de successions: l'any 2014 vam ingressar 348 milions d'euros; el modificarà perquè n'ingressem 700 o 800? Concret. Impost de patrimoni: vostè el modificarà perquè ingressem més del que vam ingressar l'any 2014-2015? Vostè modificarà el tipus autonòmic de l'IRPF? Perquè, escolti'm, les rendes que van de 16.000, 20.000, 30.000 euros a Catalunya tenen els tipus més alts de tot l'Estat; dels 16.000 als 30.000, no els que en guanyen 120.000. O sigui, les que tenen els tipus més alts de tot l'Estat són les de Catalunya, dels que van dels 16.000 als 30.000. I el primer tram que tenim a Catalunya és el més alt de tot l'Estat, també. El tenim en un 12 per cent, quan altres comunitats, com Madrid –PP– i Balears –esquerres– el tenen al 9,5. És a dir, que és que tenim els tipus molt alts? Sí, de les rendes més baixes, i de les classes mitjanes. És que hem de modificar això, és que el que volem és esforços dels que més en tenen, i vostès no volen canviar-ho. Llavors, ve aquí, ens explica..., per no acabar dient que és que no pot perquè segurament no ho té prou acordat o té massa tensions al seu Govern. Però, escolti'm, vostè sembla que no em vol respondre preguntes concretes que li estic fent. Beneficis fiscals: hi han 10.500 milions d'euros en beneficis fiscals, que, a més a més, la paraula ja la podríem canviar, perquè re de «beneficis fiscals, pèrdues –pèrdues–, perquè vol dir que deixem d'ingressar 10.500 milions d'euros. Que jo no dic que alguns beneficis fiscals no s'hagin de mantenir, però aquells que són regressius, aquells que beneficien els ingressos més alts, les rendes més altes, aquests els podríem eliminar. De fet, vam aprovar una proposta de resolució que el Govern analitzaria quins eren aquests beneficis fiscals regressius per eliminar-los. On està aquest estudi? On està aquesta anàlisi? És que ens agradaria veure'l. És que, escolti'm, si hi ha gent que se n'està beneficiant i no li toca, i resulta que és la gent que té rendes més altes, que no està fent esforços, no li podríem eliminar aquests beneficis fiscals i que en comptes de 10.500 milions d'euros de pèrdua en tinguem 8.000? Vaja, és que això em sembla que és molt fàcil de respondre. Vostès canviaran, modificaran els beneficis fiscals perquè els més regressius desapareguin en els propers pressupostos, en les properes mesures...? Això és el que li estic preguntant. En lluita contra el frau ja no m'hi vull posar. Vam aprovar també en una proposta de resolució que vostès col·laborarien amb l'agència tributària i em va respondre amb un control del compliment, que estaven treballant molt amb l'Agència Tributària espanyola. Espero que sigui així i que els ingressos per frau augmentin, perquè en les darreres dades que tenim disminuïen. I després, coses molt més concretes, miri si és fàcil: en temes d'evasió fiscal i paradisos fiscals, seguirà contractant la Generalitat empreses que tenen les seva seu en paradisos fiscals o que evadeixen ingressos? És que és això: ho farà, sí o no? És el que ens agradaria, que vostès no contractin empreses que evadeixin fiscalment. Això és el que ens agradaria que vostè ens contestés; és molt concret. Canviarà el Govern la política fiscal que ha aplicat des de l'any 2010, o no? Vostè em dirà: «Bé, jo hi estic des de fa un any. Bé, doncs... Canviarà el Govern la política fiscal que teníem, des d'avui, que hem tingut el darrer any? Això és el que ens agradaria que ens digués, i si modificarà tots aquests impostos, i si analitzarà els beneficis fiscals. Això és el que volem saber, senyor Junqueras. I alguna cosa més ja..., passant així per la tangent, diguéssim, eh? Diu vostè: «Espero que els socialistes no recolzin la política fiscal del Partit Popular. El PSC votarà que no, això ja li ho dic, i com que jo sóc del PSC, en el meu carnet diu «PSC, doncs, li dic això. I l'altra que li dic és... [[Rialles.]] Bé, escoltin, vostès riguin. Jo el que li dic a vostè és que jo també vaig riure molt al mes de març quan vostès van votar «no contra Pedro Sánchez, i sí al fet que hi haguessin segones eleccions... [[alguns aplaudiments]] i, per tant, Rajoy tingués un millor resultat. Sí, això és el que vostès van fer: votar... [[veus de fons]] , vostè..., «oh, i volem votar, sí, jo també vaig voler votar, sí. Jo..., i els meus representants van votar «sí a Pedro Sánchez, que era «sí a un govern del canvi. En canvi, vostès van votar que «no, per tant entenc que «sí a Rajoy. Per tant, no vinguin aquí a donar-nos lliçons, perquè, la veritat és que si estem on estem, en part, és per culpa d'aquells que no van voler donar recolzament a un govern de canvi, a un govern d'esquerres. Gràcies. [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula el vicepresident del Govern.
És que no veig la senyora Alícia Romero. Ara sí –ara sí. No, si..., si la responsabilitat que el senyor Pedro Sánchez no sigui candidat al Govern espanyol o no sigui secretari general del Partit Socialista és d'Esquerra Republicana o és de..., vaja, si els càlculs pressupostaris i fiscals els fem amb el mateix nivell de precisió, malament rai, diguem-ne. Escolti, cadascú és responsable del que passa a casa seva i segur que vostès també ho faran tan bé com sabran. Vostè em pregunta coses concretes, per exemple, impost de successions. L'impost de successions, el model que hi havia..., aquells 900 milions de recaptació del 2008 tenien una afectació duríssima sobre les rendes mitjanes del país. La reforma que es va fer posteriorment era, des del meu punt de vista, una reforma clarament insuficient. La darrera reforma, l'actualment vigent, em sembla que està en un lloc adequat i que respon a un consens ampli en la nostra societat i en la majoria dels diputats d'aquesta cambra. Per tant, és una resposta concreta. Respecte a l'impost de patrimoni. Atenció, perquè el que no es pot fer és jutjar les nostres decisions o les nostres responsabilitats en funció de responsabilitats que en realitat són d'algú altre. Li recordo que, fa uns dies, el senyor García Albiol des d'aquest faristol va anunciar la supressió de l'impost de patrimoni, d'acord? Per tant, si vostè em diu: «Miri, apugin el tipus de l'impost de patrimoni. Pot ser que nosaltres l'apugéssim molt, però si el bonifiquen al cent per cent, el Govern espanyol, la recaptació serà zero. Per tant, no s'oblidin mai que les responsabilitats que nosaltres tenim són només les que tenim. Per això les volem tenir totes, perquè volem ser responsables de..., quan vostè ens digui: «Apugi l'impost de patrimoni. Escolti, l'impost de patrimoni, si el bonifiquen al cent per cent –si el bonifiquen al cent per cent– i el bonifiquen... –un govern que ha tingut la investidura del Partit Socialista, o no–, diguem-ne, si el bonifiquen al cent per cent, la recaptació serà zero. Ja està. Ara bé, després resulta que el PP, que ens ha situat a tots plegats en un Dragon Khan impositiu, anuncia aquí que el suprimirà i després es compromet per escrit amb Europa que no només no el suprimirà, sinó que l'ampliarà. I a més a més, ampliarà l'IBI. I l'IBI, què grava? Grava, fonamentalment, patrimoni. Per tant, tenim un govern de l'Estat espanyol amb una actitud profundament irresponsable, que un dia anuncia una cosa i l'endemà fa exactament la contrària, de la mateixa manera que un dia anuncia que apujarà o abaixarà uns determinats impostos, i, de fet, els acaba apujant, o que abaixa l'impost de societats, però, llavors, cobra el doble de l'impost de societats en un sol exercici. S'imaginen que aquest tipus de decisions les prenguéssim nosaltres? S'imaginen que aquest Govern cobrés el doble d'un impost, com fa el Govern del Partit Popular amb l'impost de societats? Per tant, sobre l'impost de patrimoni, hi insisteixo, vetllin que puguem tenir alguna recaptació, perquè per molt que incrementéssim el tipus si la bonificació és del cent per cent la recaptació serà zero. Després vostè em diu: «Vostè porta un any. No portem un any, ben bé, eh?, encara no, portem uns nou mesos..., una mica diferent. Però, en tot cas, escolti, en aquests nou mesos hem fet propostes fiscals innovadores? Certament, sí –sí–; el que passa, que totes les propostes fiscals..., o la immensa major part de les propostes fiscals que hem fet han sigut tombades, no per aquest Parlament ni per aquest Govern que les ha proposades, sinó pel Govern espanyol a través del Tribunal Constitucional. I vostè n'és perfectament conscient. I després ens trobem amb allò que vostès ens diuen: «No, no, si en això ja els donem la raó. Ja, ja..., però és que donant-los la raó, quina recaptació tenim d'aquests impostos que nosaltres hem proposat i que algú ha tombat pel camí –Tribunal Constitucional– per indicació del Govern del PP? Doncs, zero. Per tant, escolti, d'acord, vostès ens donen la raó, nosaltres ho celebrem molt, estem molt contents que ens donem la raó mútuament, i la recaptació que se'n deriva és zero. Per tant, què fa el Govern? El Govern proposa alternatives a aquests impostos tombats, i és el que farem, allà... [[Veus de fons.]] És el que farem. A vostè no li agradarà perquè li agrada més no fer res quan ens tomben un impost, però nosaltres farem –les farem– propostes en aquest àmbit. Ara, hi insisteixo, del debat de pressupostos..., o el debat de pressupostos el farem quan hi hagi el debat de pressupostos i en parlarem aleshores. Mentrestant, doncs, el que sí que vostès saben, i nosaltres estem encantats que sigui així i continuarem treballant perquè sigui així, és: fixar un impost sobre la producció d'energia elèctrica feta en centrals nuclears per la vessant, no de la producció, sinó per la vessant de la defensa del medi ambient davant dels riscos de contaminació radiotòxica, un impost d'establiments comercials que gravi els efectes mediambientals... Per tant, utilitzar la política fiscal no només com un element de recaptació, sinó també com un element de correcció d'aquelles externalitats negatives en l'àmbit mediambiental i en l'àmbit social. D'això, segur que en tindran coneixement al llarg dels propers dies, de les properes setmanes, i, del global, que és l'anàlisi pressupostària, hi insisteixo, en parlarem en el debat de pressupostos. Moltes gràcies, com sempre, eh? Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre el Departament d'Interior]] [[300-00088/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el Departament d'Interior, presentada per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Mireia Vehí.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats i diputades. Bona tarda, conseller. L'any 1975 el dictador moria al llit i el 78 es gestava el règim que ens arriba fins avui, un règim que ha nascut dels silencis d'atemorits dels qui patien per si tornava la dictadura. Per por o per voluntat, mai es feu net ni purga, ni a les judicatures ni a les altes esferes de l'Estat ni a les policies. Tot seguí igual, cada persona seguí al seu lloc, les estructures eren les mateixes, però a partir dels pactes de la Moncloa havia arribat la democràcia sense judicis, ni responsabilitats, ni reparacions, i la memòria dels assassinats, dels afusellaments de la repressió més crua de la dictadura franquista hagué de callar, i la Llei d'amnistia, anterior a la Constitució, amnistià molts dels policies i agents de l'autoritat que havien perpetrat les tortures més horribles de la dictadura. Guàrdia Civil, Policia Nacional, guàrdies urbanes i exèrcit continuaren existint sense assumir ni un bri de la responsabilitat i sense depurar ni un sol cos de seguretat. Tampoc ho feren els seus màxims responsables: recordem que Fraga Iribarne també morí al llit i se li feren honors d'estat. A Catalunya, ja l'any 83, Jaume Curbet escrivia, des de la Direcció General de Seguretat Ciutadana, que l'aparell policial segueix marcat per un triple i arcaic estigma que ensorra llurs arrels en el més profund de la seva tradició: la militarització, el conservadorisme i el centralisme. Ningú mínimament sensat hauria de dubtar respecte a la correspondència existent entre aquest model policial i una societat intolerant, centralista i inquisitorial. Avui, però, trenta anys després –més de trenta anys després–, toca assumir que la recepta estava mancada d'elements imprescindibles: la memòria i la lluita contra la impunitat a tots els cossos de seguretat, i també al Cos de Mossos d'Esquadra. Perquè el país, quan es restitueix el Cos de Mossos d'Esquadra, esperava que el model policial deixés enrere un dels elements definitoris dels cossos de seguretat a la dictadura, la impunitat, i el cert és que planen certs dubtes sobre aquest tema. Impunitat que va de la mà de l'omertà, de les dinàmiques d'encobriment i de silenci corporatiu, de les formes de funcionar basades en el «compadrisme còmplice, de les vulneracions de drets humans amagades a pesar de les càmeres de les comissaries, càmeres, que s'ha de dir, que costaren moltíssim de posar i de legitimar, perquè les veus que s'hi oposaren foren moltes. I podríem abordar de fons el debat dels cossos policials, de l'excessiva dedicació als delictes menors enfront dels delictes de guant blanc; podríem parlar de la militarització de l'espai públic com a forma de transmetre seguretat, de la lògica del risc com a criteri que sempre acaba perseguint pobres, perquè curiosament el risc mai s'amaga per sobre de la Diagonal; de la part fosca de l'ordre públic quan la lluita al carrer s'intensifica, o de la seguretat ciutadana com a invent liberal per mantenir la desigualtat en nom de l'ordre. Però avui ens centrarem en la necessitat de posar llum a la impunitat. I ho farem en tres temps: veritat, justícia i reparació, com a recepta imprescindible per posar llum a la impunitat i a les vulneracions de drets humans per part dels cossos de seguretat a casa nostra. La fotografia de la veritat per posar contra les cordes a la impunitat. Venim a parlar de l'Ester Quintana, de Juan Andrés Benítez, del 4-F i de tants d'altres. Perquè quan a les comissaries d'aquest país es maltracta sembla que no passi res, o aquest és el missatge que es dóna als agents dels cossos de seguretat quan la conselleria, la direcció general i els alts càrrecs del cos encobreixen les vulneracions de drets. És aquesta la recepta de la impunitat. A algú se li acudeix que en cap altre cos de funcionaris de la Generalitat s'encobreixin les negligències i les vulneracions de drets? O fem-ho diferent: s'imaginen una policia en què, quan hi ha una sola vulneració de drets, són els agents els primers a assenyalar-la i visibilitzar-la? «Veritat vol dir tenir mecanismes públics i independents de denúncia i control de les vulneracions de drets humans als cossos de seguretat, mecanismes que puguin treballar a l'interior dels cossos de seguretat. «Veritat vol dir transparència en les xifres i en les morts sota custòdia policial. «Veritat implica que el departament té l'obligació d'investigar cada una de les vulneracions de drets que s'hi donen i que no pot cedir ni un mil·límetre, ni tan sols a certs sindicats policials; certs sindicats que sovint actuen com a lobby dur de les polítiques policials d'aquest país, que sovint fan política de seguretat a cop de roda de premsa i que sovint, també, en lloc de defensar drets laborals, opinen sobre la idoneïtat de les pistoles elèctriques, neguen que hi hagués agents de la Brigada Mòbil quan es lesionà Ester Quintana o fan mofa per Twitter quan s'emet el documental de Ciutat Morta perquè consideren que taca la imatge del cos. Passem a segon temps: la justícia. Justícia entesa des de la vessant més sancionadora possible. Sí, avui venim a parlar de sancions, perquè sabem que una sola vulneració de drets legitima l'atemptat contra la vida de totes. Justícia és que s'acomiadin immediatament els vuit agents que assassinaren Juan Andrés Benítez, condemnats, a més, en sentència ferma, sentència d'homicidi, senyor conseller. Nosaltres interposàrem una querella acollint-nos a l'article 24 del capítol V del règim disciplinari de la Policia de la Generalitat - Mossos d'Esquadra, que permet a l'Administració prendre mesures en paral·lel al procediment penal. La resposta del departament ha sigut negativa, al·legant que la justícia ja ha resolt. És que repetim que la justícia ha resolt homicidi, ha resolt assassinat, i que això és intolerable. Justícia és que s'investigui a fons qui va disparar la pilota de goma que ferí l'Ester Quintana. Prou esculls a la veritat. Com pot ser que un jutge digui una versió, que la conselleria el contradigui i que no s'investigui fins al fons? Estem encobrint determinats agents que van cometre un delicte. Un altre article del règim disciplinari, el 9 del capítol III, és ben clar: la responsabilitat també és per inducció i per encobriment. «Els membres del Cos de Mossos d'Esquadra tenen l'obligació de comunicar per escrit al seu superior jeràrquic immediat els fets que coneguin i que constitueixin faltes o delictes, continua aquest article. I en el cas de Quintana és evident l'ocultació de proves. Però, altre cop, aquells mateixos sindicats policials, aquells mateixos que negaren l'agressió i van haver de rectificar públicament, i altre cop la conselleria cedint. Fins quan, senyor conseller? Justícia és que quan és denuncien vulneracions de drets la conselleria investigui a fons, amb màxima diligència, perquè en matèria de drets humans tots els recursos i tots l'eficiència són pocs. I anem al tercer temps: la reparació. Reparació com a mesura de dignificació de totes les víctimes, i som conscients que en alguns casos s'ha fet reparació. Podem parlar de la senyora Ester Quintana o del senyor Nicola Tanno. A elles se'ls ha reconegut en part el dolor i la negligència, però nosaltres entenem la reparació com un pas més enllà; no va només d'indemnitzacions econòmiques, sinó que va de tolerància zero a qualsevol vulneració de drets, va d'exemple, va del fet que la conselleria es posi les piles identificant i sancionant cada una de les vulneracions de drets que es cometen en els cossos de seguretat. Reparació com a qüestió fonamental en la construcció de la veritat i la justícia, com a peça imprescindible per a la pau. Volem reparació en el cas de Juan Andrés Benítez i en el cas del 4-F. Volem que la conselleria reconegui públicament els maltractaments, que assumeixi que són intolerables, que sancioni els agents que els van dur a terme. I aprofitem per recordar que ahir la Patricia Heras hauria fet quaranta-un anys. Volem reparació, també, en el cas com el dels onze del Raval, que es demanin disculpes a les persones que patiren la ràtzia de la persecució i de la islamofòbia. Volem reparació en els casos de les persones mortes sota custòdia. Volem reparació com a element fonamental per restablir la memòria; memòria contra la impunitat. I no és una qüestió de venjança, ni tampoc és una obsessió de la CUP, com alguns deuen estar pensant, per desautoritzar els cossos policials. És una qüestió de mínims, un concepte bàsic de la justícia restaurativa. Un element imprescindible per a una societat democràtica i un estat de dret. El respecte cap als principis fonamentals de la vida i la dignitat, la lluita contra la impunitat, la igualtat de drets i de condicions i el rebuig a qualsevol abús de poder. Perquè quan l'excepcionalitat és fa norma en polítiques de seguretat, les vulneracions de drets esdevenen legítimes per garantir l'ordre. I aquí, com s'ho imaginen, ens hi trobaran de front, sigui a plaça Catalunya, a Gràcia o el 12 d'octubre amb els antifeixistes. I, ja, per acabar, i citant el senyor Brandt..., deia que permetre una injustícia suposa obrir el camí cap a totes les que segueixen. D'això va aquesta interpel·lació d'avui, senyor conseller. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Per a respondre, té la paraula el conseller d'Interior, senyor Jordi Jané.
Senyora, presidenta. Senyores i senyors diputats, senyora Vehí, aquesta interpel·lació que efectua al Govern sobre el Departament d'Interior ens ha de permetre, en seu parlamentària, aclarir alguns aspectes que a vegades es volen difondre entre els mitjans de comunicació, que poden haver..., fins i tot, de tenir una resposta per part de molts opinadors, i que jo sincerament no els ho puc admetre, perquè jo no puc admetre en cap cas, senyora Vehí –en cap cas–, que des del Departament d'Interior s'estigui fomentant la impunitat o que, d'alguna manera, s'estigui practicant omertà o encobrint qualsevol fet delictiu. Perquè el Departament d'Interior té l'encàrrec de la ciutadania de perseguir els fets delictius. I, per tant, si alguna cosa no podem permetre, i aquest conseller no permetrà mai, és encobrir, tapar o, d'alguna manera, que no tingui la resposta que ha de tenir, d'acord amb l'ordenament jurídic, qualsevol lesió d'un dret fonamental. I, per tant, vostè començava la seva intervenció recordant temps més foscos, temps en què realment, sota un règim franquista, les actuacions anaven d'una altra manera. Per sort hem instaurat a Catalunya un règim democràtic amb una policia democràtica, amb una policia respectuosa dels drets fonamentals, amb una policia –la policia de la Generalitat, els Mossos d'Esquadra– que actua amb rigor, amb professionalitat, amb servei a la ciutadania i des de la proximitat. Per tant, no trobarà d'aquest conseller cap altra actuació que no sigui la defensa més escrupolosa de les llibertats de la ciutadania, dels drets fonamentals, i també d'aquells que intervenen molt i molt activament a fer-ho possible. L'any passat, en actuacions de seguretat ciutadana a Catalunya, els Mossos d'Esquadra van intervenir en 664.000 actuacions al carrer, als nostres municipis, a cada una de les nostres comarques –664.000–; d'aquestes... –que seria una mitjana de més de 1.800 cada dia–, evidentment, en un cas excepcional, en casos excepcionals, pot donar-se una actuació no adequada, li ho admeto; però el que no li admeto és que no es depuri quan es dóna. Pot donar-se, perquè, evidentment, en qualsevol col·lectiu... –estem parlant de 664.000 actuacions al carrer en un any–, que hi pot haver algun fet aïllat que tots coincidiríem que no ens hem agradat, que quan es veuen algunes actuacions podem coincidir a dir «no han estat adequades, evidentment. Per això hi ha una divisió d'afers interns que intenta depurar qualsevol responsabilitat, qualsevol denúncia que arriba. I per això hi ha, com no pot ser d'altra manera, un poder judicial que té com a missió, quan arriben fets denunciats en l'àmbit judicial, de dictar les corresponents sentències. Per tant, jo, que hi hagi aquesta impunitat, que hi hagi aquest encobriment, no li ho puc admetre. I si em diu un sol cas en què jo hagi pogut encobrir, des del Departament d'Interior, una actuació policial que no sigui adequada, me'l diu, perquè jo no en sóc conscient, perquè jo no ho toleraria. Perquè aquí no es tracta de veure si això ho deixem tapat perquè no es conegui. No, no... Si la millor eina que tenim és donar coneixement de cada supòsit, precisament, per arribar a aquesta conclusió: que en una immensa majoria, en una majoria «aplastant dels supòsits, fan bé la seva tasca i, evidentment, la fan en un context que ens hem donat en aquest Parlament: context de país democràtic. Que aquest Parlament, com no pot ser d'altra manera, ha de fiscalitzar l'actuació de tots els poders públics i també, evidentment, de la Policia de la Generalitat, dels Mossos d'Esquadra, com de qualsevol altre cos d'emergències. I, per tant, estem aquí per donar-ne compte quan calgui. Però jo no puc acceptar –li ho repeteixo, senyora Vehí– que se'ns digui que encobrim, que amaguem o que deixem en la impunitat. Un cas concret que vostè em citava..., i crec que és un cas que quan hem conegut la sentència, quan hem llegit la sentència, quan hem llegit els fets provats..., evidentment estem parlant d'un cas que mereixia una reacció. I la reacció ja hi ha estat, amb una sentència. Estem parlant del cas Benítez. Hi va haver una sentència de conformitat, que ens agradarà més o menys, però el que no es pot dir és que hagin quedat en la impunitat aquells agents que vostè m'està demanant que aparti i faci fora del cos, vostè m'ha demanat això: «Expulsi'ls del cos. Jo li he de dir, en aquest cas concret, que hi ha una sentència, una sentència ferma, una sentència que, en aquest cas concret, passa a entendre..., els membres del Cos de Mossos d'Esquadra que són declarats culpables en la sentència, els passa a jutjar en tant que servidors públics i en tant que policies. I, per tant, el retret que els fa en l'àmbit penal és un retret en tant que actuaven com a policies. I per això la sentència, que s'està complint, i que els separa de la feina, de les funcions, del sou... –ara no estan treballant ni estan percebent cap retribució, estan complint la sentència. Però aquesta sentència, amb els terminis que marca –també marca unes penes de presó que totes les parts van acordar que es diferien en tres anys–, o tot el que marca la sentència, que s'està complint..., la sentència entra també en la protecció del bé jurídic de voler un cos policial que actuï d'acord amb les regles del respecte als drets fonamentals. I per això la sentència entra de ple i els diu: «Vostès, durant cinc anys, no es poden acostar al lloc dels fets. Vostès, durant cinc anys, no poden fer patrullatge al carrer. Vostès han de fer un curs de drets fonamentals. I podent la sentència declarar la inhabilitació, que ho podia fer, declara la suspensió temporal. Per tant, ara jo, després, encara que ho volgués, jo no puc en l'àmbit administratiu..., diu: «Sí, però ara sap què? Ara han fet aquesta sentència de conformitat i per acord, totes les parts, però ara el conseller d'Interior... –o el director general de la policia, que ens acompanya, que és qui en té la competència– «ara sap què farà, el director general de policia? Ara els expulsarà del cos, quan hi ha una sentència que diu que són cinc anys, els que no poden fer patrullatge. No, ja ho hauria dit diferent la sentència, eh? Si per algun moment es podia admetre, des d'un punt de vista jurídic, que després venia l'expulsió del cos, evidentment, no es pacta una sentència de conformitat que estableix, en aquest cas concretament, que durant cinc anys no poden fer patrullatge, que han de fer un curs de drets humans... No tindria cap sentit fer tot això si s'han d'expulsar del cos. Per tant, l'objectiu de la sentència, en aquest cas, pactada entre les parts, va ser un altre. Jo, de totes formes, vaig voler-me assessorar, des d'aquest punt de vista, de què s'hauria de fer un cop coneguda aquesta sentència. I la veritat és que tinc un informe de la Direcció General de la Policia, dels Serveis Jurídics, un informe que qualsevol jurista que el llegeixi veurà que no es podia fer altra cosa que el que ha fet la Direcció General de la Policia. I si jo fes una altra cosa, o li ordenés al director que fes una altra cosa, estaria prevaricant. Perquè si tinc un informe que em justifica jurídicament que he d'actuar d'aquella manera, jo no puc actuar d'una altra manera. Ara, li diré una altra cosa: sí que és cert que de cada cas n'hem d'aprendre, que de cada cas n'hem de treure lliçons de futur, i de cada cas n'hauríem de treure, i seria la nostra voluntat, mesures preventives perquè no es donin en un futur, no únicament la sanció penal, que hi ha sigut; no únicament, doncs, totes les penes que s'han imposat amb una sentència ferma; no. Jo..., m'acompanya a la tribuna, la directora de l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, la senyora Anabel Marcos, i li he fet un encàrrec, un encàrrec concret: en aquests moments, a l'Institut de Seguretat Pública ja hi ha un curs de formació bàsica policial, per a policies, amb hores específiques en drets humans, deontologia, hores específiques en diversitat, entorn... Li faig l'encàrrec, li he fet l'encàrrec que cada vegada que hi hagi un cas de mala actuació policial amb sentència ferma, aquest cas s'incorpori –ara que en molts àmbits on es fan estudis aprofundits es fa el mètode del cas–, s'estudiï i s'analitzi l'actuació policial en cada cas quan, per sentència ferma, es pugui demostrar que no ha estat adequada l'actuació policial, que ha fallat. Perquè, també..., una via és la repressió, però una altra via també és la que tots desitgem, que és que els cossos de policia i, evidentment, la Policia de la Generalitat, els Mossos d'Esquadra, actuïn com ho fan en la immensa majoria de les ocasions: amb professionalitat, amb rigor i amb respecte als drets de les persones, dels ciutadans de Catalunya, als quals serveix, i té aquesta vocació de servei ara i en un futur. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. A continuació té la paraula la senyora Mireia Vehí.
Gràcies, presidenta. No esperava, senyor conseller, que es limités a defensar el cos com si nosaltres li estiguéssim fent un plantejament d'atac directe; no esperava que es posés a defensar el detall..., per nosaltres, en la nostra perspectiva, coses bastant indefensables. Nosaltres li estàvem fent un plantejament, li estem fent un plantejament de model; li estem fent un plantejament integral, des de la perspectiva dels drets humans aplicada al departament i als cossos policials, i el que esperem és que des de la conselleria, i agafant-li les seves paraules, assumeixin polítiques de seguretat amb un respecte als drets humans fonamentals; però no només com a lletra en un pla de seguretat, sinó que s'apliquin mesures. Per això estem segures que la conselleria i els diputats de Junts pel Sí votaran a favor de la proposta d'un mecanisme independent de seguiment de cada vulneració de drets que hi hagi als cossos policials de casa nostra, si és que des de la conselleria hi ha la voluntat realment d'aplicar un model integral, en termes de seguretat, que respecti els drets humans. Tot i això, de casos de vulneracions de drets i de casos on hi ha hagut impunitat, nosaltres en tenim una llarga llista. No tenim gaire temps –tinc tres minuts amb quaranta–, per tant, em centraré en dos que a nosaltres ens sembla que són bastant significatius, o que tenen elements en comú de tot això que li tractava de traslladar. Ahir mateix vam tenir un judici, va haver-hi un judici d'un militant antifeixista que va patir una agressió el 12 d'octubre del 2012; una agressió que li va fer perdre parcialment la visió d'un ull i que aquest noi va denunciar. Fixi-s'hi, per una banda, l'argument dels advocats del cos és que no es poden identificar els agents que van perpetrar l'agressió. Un altre cop el mateix argument que tenim amb l'Ester Quintana –un altre cop. I l'altre element central de tot això que li tractàvem d'explicar és que és ell qui ha de demostrar que ha patit una agressió i és ell qui ha de fer recorreguts judicials eterns per demostrar que dos agents del cos l'han agredit. Per què sempre han de ser els agredits qui han de demostrar-ho? Per què la conselleria no és activa en les vulneracions de drets? És que ningú ho veu? Per què? Això és impunitat; impunitat és que sempre ho hagin de demostrar els agredits. Impunitat és que si tens temps, paciència i calés, al final..., i tens una mica de traça i una mica de sort, podràs acabar demostrant, podràs acabar seient en un jutjat agents del Cos de Mossos d'Esquadra. I quan els aconsegueixes asseure, alerta, perquè o no es pot demostrar qui han sigut els agressors o passen una sèrie de circumstàncies: de cop no hi ha proves, etcètera. Per nosaltres això és impunitat. I entenem que aquest cas és bastant representatiu. I va ser ahir. I l'altre tema és el cas de l'Ester Quintana, que és que també és bastant representatiu. Per què no hem identificat els agents que van disparar les pilotes de goma? Per què? Que algú ens ho expliqui, perquè és que no..., vull dir... L'única cosa que pot estar passant aquí és que hi ha gent que no diu la veritat. Per què els agents que hi eren no diuen qui va ser? Per què la conselleria no està sent activa? Què està passant aquí? I és un cas que..., aquí hi ha hagut recursos, hi ha hagut un espectacle mediàtic espectacular. Tot el país reconeix que això no es pot fer; fins i tot vostès van accedir a prohibir les pilotes de goma. Per què no hem identificat els agents que la van ferir, l'Ester Quintana? Que algú ens ho respongui. I després podem fer grans titulars sobre el respecte als drets humans i sobre la voluntat de la conselleria, però entengui que a nosaltres se'ns fa estrany; diguéssim, que les peces no quadren. I ja per acabar, perquè em queda un minut, sobre el cas Benítez. Abans li he citat els articles del Codi del règim disciplinari del cos, i el mateix règim diu que per molt que hi hagi una sentència ferma, la conselleria pot, diguéssim, tirar endavant sancions. I, en aquest cas, entenem que la sentència és una, és fruit d'unes circumstàncies determinades, però que la conselleria té l'obligació de prendre mesures exemplars; més que re perquè ha sigut un assassinat, i això és molt greu. I, a més, vostès ens plantegen que els agents estan cinc anys apartats del cos i que no poden tornar al lloc i que faran un curs de drets humans. Un curs de drets humans, conseller? Això és el que feia jo a la universitat; així, de manera gratuïta, diguéssim. Un curs de drets humans? I llavors també ha dit que, en el cas que hi hagi..., quan hi ha sentències fermes vostès les incorporaran al curs. Sap el que costa que hi hagi sentències fermes que acusin els agents de Mossos d'Esquadra, per totes les raons que li explicava abans? Moltíssim. Què hi haurà en aquest curs? Se m'acaba el temps i no puc dir gaire res més, però nosaltres entenem que la conselleria no és només que no sigui cert que no hi pot fer re, sinó que en té l'obligació, perquè per això nosaltres parlàvem de lluita contra la impunitat i de reparació, perquè no només va d'indemnitzar, no només va d'aconseguir sentències determinades, fermes, sinó que va de tenir tolerància zero, va de tenir una actitud activa, va del fet que, si volem una policia democràtica, hi ha d'haver tolerància zero, al mil·límetre, a les vulneracions de drets humans. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula el conseller d'Interior, senyor Jordi Jané.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora Vehí, jo li admeto el plantejament de tolerància zero. A més, és un plantejament que quan jo he estat diputat i he portat temes d'Interior l'he reclamat sempre. Per tant, a mi, això d'«és que aquí no hi ha tolerància zero, no; quan hi ha una vulneració de drets a qualsevol ciutadà no podem encobrir-la amb cap tipus de tolerància. Aquesta és la meva forma de pensar. I la defenso aquí i la defensaré a tot arreu. Per tant, tolerància zero, sí. Ara, respecte a les regles del joc? També. I respecte a les regles del joc, vostè em diu: «És que cinc anys, és que un curs de drets humans... És que això és el que diu la sentència, amb la conformitat de totes les parts: acusació particular, acusació popular, fiscalia...; totes les parts van establir els termes d'una sentència amb unes penes concretes en el cas Benítez, que és un dels casos que sí que serà estudiat, perquè el relat dels fets és el relat que, quan el llegim, no ens agrada a ningú. I ha tingut una conseqüència penal; serà més intensa o menys, això serà en l'opinió, però la sentència hi és, és condemnatòria, s'està condemnant i s'està executant, i, per tant, més enllà d'entrar a valorar si havia de ser més o menys, aquí no podem dir que hi hagi hagut impunitat en cap cas. I fins i tot hi van haver unes mesures cautelars i aquelles persones ja van ser apartades del patrullatge des del primer moment. Però, ho repeteixo, estan condemnats i hem de respectar aquesta sentència; una sentència que en aquest cas concret, per la identitat entre subjecte, fet i fonament, fa que sigui dels casos en què sí que s'aplica l'anomenat «principi non bis in idem, i no ens permetia –a mi m'ho diuen els informes jurídics– que en aquest cas..., no es permetia la doble sanció, penal i administrativa, quan ja en l'àmbit penal –quan ja en l'àmbit penal– s'entra a valorar l'actuació com a policies i fins i tot es considera una circumstància agreujant, a l'hora de fixar la pena, el fet que fossin policies. Per tant, jo, aquest fet..., seria una discussió jurídica, però els mateixos informes que hem rebut anaven tots en aquesta direcció. Plantejament de model: hi estic d'acord, s'ha de plantejar un model; un model de policia democràtica en ple segle XXI. Aquest és el model que aplica el Cos de Mossos d'Esquadra, que efectivament vostè deia allò de les càmeres a les comissaries... Jo sempre he sigut partidari de màxima transparència. Un dia m'ho van preguntar en una comissió. Jo no estic mai en contra que es puguin posar càmeres, perquè es pugui retre comptes sempre de l'actuació que es porta a terme. Això és el que ha de ser en un estat democràtic, respectuós de les llibertats. I, per tant, a mi en això m'hi trobaran. En el cas de la senyora Ester Quintana. Ho vaig fer ja en aquest Parlament, ho he fet de totes les maneres que he pogut i ho torno a fer ara: allò va ser a causa d'una actuació policial. I, per tant, en primer lloc, més enllà de les sentències que hi van haver, en aquest cas demanar disculpes i perdó a la persona que va perdre un ull, perquè és una greu lesió com a conseqüència d'una actuació policial. Ara, no digui que es va tapar, perquè jo li portaria..., ara no la hi he portat, però li puc donar còpia d'un escrit enviat des de la Divisió d'Afers Interns i des de la instrucció disciplinària que feia el cos al jutjat que ho estava coneixent, dient: «La línia d'investigació apunta cap a una direcció i la que nosaltres considerem apunta cap a una altra; investiguin aquesta altra línia d'actuació. El jutjat, que al final hem de respectar l'actuació judicial, no ho va considerar adient ni necessari. Però nosaltres ja vam apuntar, des del Cos de Mossos d'Esquadra, des del director Batlle, que ens acompanya, un escrit concret dient: «Vagin cap a aquesta altra direcció, no cap a aquests agents que estan imputats, perquè la línia investigadora hauria de ser una altra. No es va fer cas, però, finalment, la sentència, que no la vam dictar nosaltres, va ser la que va ser. Però no digui, també, que es va voler amagar, perquè jo no en sóc conscient. Si més no, tant el cas Benítez, com el cas Quintana, jo me'ls vaig trobar quan vaig arribar com a conseller, però evidentment vaig demanar informació sobre aquests, i voler saber exactament què havia passat. I, per tant, ara també m'està parlant d'un cas concret que s'està jutjant, ahir o avui. Jo no el conec prou bé, però també demano: siguem un punt respectuosos amb el judici i amb el que, en el marc d'un judici, s'acabin establint com a fets provats o no; no prejutgem també sempre la versió que pugui ser contrària als Mossos d'Esquadra. Jo això també ho demano per una mica de comprensió cap a un cos policial que està donant molt de si, que fa una gran feina a favor de la ciutadania..., deia aquests més de 600.000 casos d'actuacions al carrer cada any, i que, per tant, que evidentment que hi haurà casos concrets que no ens agradaran, seré el primer de reconèixer-ho, el primer a demanar que sobre aquests s'aprengui dels errors per poder construir sempre un futur millor amb, sempre, actuacions policials adequades a un estat democràtic i respectuós amb les llibertats. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques públiques respecte als aliments que fan emmalaltir]] [[300-00089/11]] El quart punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques públiques respecte als aliments que fan emmalaltir, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Marta Ribas.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, som una societat malalta i una societat insana. Una societat que sap que la bona alimentació és la base per a la salut de la seva població i que està permetent, per no dir «afavorint, que, per norma, la majoria de la població estiguem menjant malament, és una societat insana que s'està provocant un problema de salut pública de primer ordre. I d'això és del que vull parlar avui en aquesta interpel·lació. Perquè a Catalunya tenim un greu problema: menjar ens emmalalteix i ens mata. Hi ha causes i circumstàncies, evidentment, que no es poden atacar des del Govern de la Generalitat en aquest aspecte, ho sabem, però sí que n'hi que se'n poden fer. S'estan fent? S'estan fent bé? D'això és del que volem parlar en aquesta interpel·lació i, evidentment, a la moció subsegüent. Tres quartes parts de la nostra dieta actualment..., no és ni sana, ni nutritiva, ni de proximitat, ni fresca, ni natural. En un país que estem presumint de tenir la millor dieta del món, la dieta mediterrània, en algun moment de la història recent alguna cosa ha passat greu que ha fet que menjar passi de ser un acte nutritiu a una causa de malaltia. L'alimentació actualment està al darrere de les malalties principals que ens afecten, com ara diabetis de tipus dos, obesitat, malalties cardiovasculars o càncers dels tipus d'estómac o de còlon. La suma d'aquestes malalties fa onze mil morts a Catalunya cada any. I la causa principal d'aquestes malalties és la mala alimentació. Són dades d'una campanya que s'està fent a tot Espanya per part de l'Aliança per una Alimentació Saludable, i que també ens han ajudat a rebre aquestes dades respecte de Catalunya. Evidentment aquestes malalties també tenen un cost sanitari; un cost sanitari que a Catalunya es pot calcular en un 26 per cent de la despesa del pressupost de sanitat pública anual, uns 2.200 milions d'euros..., causats per la mala alimentació. I cada dia que passa anem a pitjor. En els últims anys, s'ha triplicat l'obesitat o el sobrepès en la població infantil: ja afecta la meitat dels infants de Catalunya. I en la població adulta, també: la meitat de la població està afectada. Per tant, és un factor de risc per a la salut, és una despesa evitable en el nostre sistema sanitari i és un tema evidentment pertinent i urgent. Però, a més, i voldríem posar l'accent en aquest aspecte, hi ha un biaix de classe i de gènere brutal. L'elecció del que mengem respon molt més a causes estructurals que no pas a decisions individuals. Igual que en molts altres elements de la nostra salut, els determinants són, sobretot, la renda econòmica: quants diners tens a la butxaca. I això també passa en la dieta, que evidentment condiciona la salut. I, per tant, estem en un bucle que no acaba mai. No es pot atacar, per tant, aquest problema de salut pública només amb campanyes d'educació que al·ludeixen a la responsabilitat individual de cadascú, i aquest ha estat el tarannà de com s'ha atacat aquest tema fins ara. «Els individus són menys lliures del que sembla a l'escollir el seu estil de vida, són decisions condicionades per l'economia personal. Això és una frase del conseller Comín fa pocs dies, presentant l'Enquesta de salut de Catalunya. Per tant, coincidim, conseller. Ara toca passar de les paraules als fets. Coincidim en les paraules, però no ens serveixen les paraules per garantir una bona alimentació a la població de Catalunya. Vostè ha heretat unes polítiques de salut pública, les del conseller anterior, que no anaven en aquest sentit, sinó que atribuïen bàsicament a la responsabilitat individual molts dels elements que ens afecten la salut. Per tant, ens cal capgirar polítiques públiques al nostre país per poder atacar aquest tema, i es pot, sí que es pot fer. Per començar, però, caldria que compartíssim l'anàlisi i les causes. I les causes són múltiples, però evidentment el factor principal és que ha canviat el patró alimentari, amb un increment molt important d'aliments processats: tres quartes parts de la nostra dieta, de la dieta dels catalans i catalanes, actualment és amb elements processats, que bàsicament tenen excés de sucre, excés de sal i excés de greixos saturats, insans per a la nostra alimentació, i per res una alimentació nutritiva. Això ha anat acompanyat, i això no és neutre, vull dir, ha vingut causat i acompanyat d'un creixement de poder enorme de les grans indústries alimentàries, que han modificat i condicionat el sistema de producció i també de consum i d'hàbits alimentaris de la nostra població; un creixement que les han convertit en un dels principals lobbys del món; un dels principals lobbys del món que està exercint de forma clara i contundent per evitar que es facin perfils nutricionals clars en l'alimentació i s'expliqui en l'etiquetatge a la població què és sa i nutritiu i què no és sa i no és nutritiu. I això està passant arreu del món, en una economia globalitzada, evidentment a la Unió Europea, però també passa a casa nostra. Un 64 per cent dels consumidors de casa nostra no entén res de les etiquetes sobre els valors nutricionals i els ingredients que tenen, i això no és perquè sí, és volgut –és volgut–: són etiquetes confuses. Es poden fer coses en aquest sentit des de Catalunya. A més, aquests lobbys són els que, ni més ni menys, s'estan gastant un de cada quatre euros en la publicitat a Espanya, que són en productes alimentaris, i que són d'aquestes productes alimentaris insans amb tots aquests elements que ens provoquen aquestes malalties, que ens provoquen onze mil morts a Catalunya; anuncis que especialment van dirigits a la població infantil, i això tampoc ho tenim ben regulat, i no és perquè sí, és volgut. I els deia, a més, altres elements que afecten, no?, aquesta voluntat volguda d'uns lobbys determinats, que és un factor especulatiu financer respecte dels mercats de l'agricultura i alimentaris, cosa que ha fet que ens carreguem l'agricultura comunitària i de proximitat; cosa que ha fet que l'agricultura de proximitat i el producte d'aquesta agricultura sigui molt més car en el mercat i que, per tant, només es pugui permetre la gent que té més diners a la butxaca poder menjar productes sans, frescos, de proximitat, ja no diguem productes ecològics. Amb dades de l'Estat espanyol, la diferència de preu entre una dieta sana i una d'insana és d'un euro i mig per persona el dia, això vol dir cent euros, més de cent euros per setmana per a una família. Evidentment, una família amb ingressos baixos no es pot permetre pagar més de cent euros extres per tenir una dieta sana, simplement sana. Un 44 per cent de la població de Catalunya no pot seguir les recomanacions de l'OMS, nutricionals, perquè no les pot pagar. Si a més volem que mengi producte local, que mengi producte fresc, que mengi producte de temporada, hauria de ser un 25 per cent més car d'aquests cent euros que ja dèiem. Si, a més a més, volem que sigui menjar ecològic, seria un 35 per cent extra d'aquests cent euros que ja dèiem. És el que tenim en un país on l'IVA d'un Kit Kat és el mateix que el d'una pera. L'IVA no depèn del Govern de la Generalitat, però altres impostos sí, conseller; hi ha taxes i hi ha política fiscal que es pot fer respecte de l'alimentació per gravar uns certs aliments i, en canvi, afavorir el preu d'uns altres. I això encara pot anar molt a pitjor amb tractats com el TTIP o el CETA, que ens faran un efecte brutal també en el mercat de l'alimentació i ja no diguem de les poques coses que es fan de protecció a la Unió Europea. Li ho dèiem, però: hi ha alternatives. I les alternatives i la manera d'atacar-ho no pot ser amb campanyes amables de promoció de bons hàbits alimentaris i de salut. No només ho diem nosaltres, ho diu la mateixa OMS. L'Organització Mundial de la Salut ens recomana que l'única manera de fer campanyes eficaces respecte d'aquests temes és a partir de mecanismes basats en el control d'accés als aliments, i, per tant, fer menys accessibles els aliments insans, fer més accessibles els aliments sans; amb control de la publicitat, amb etiquetatge clar, amb polítiques fiscals coherents amb les polítiques sanitàries i, per tant, afavorint també els preus d'accés per a les classes baixes per a aquella alimentació que sigui nutritiva. I això és el que nosaltres voldrem que puguem parlar, especialment –ho desenvoluparé després en la rèplica–, en la moció subsegüent a aquesta interpel·lació. I el que li demanaríem, conseller, que ens expliqui què s'està fent des del Govern i què no, respecte d'aquests temes. Perquè està clar que coincidim que l'alimentació insana no és un problema individual, és una pandèmia amb causes sistèmiques i estructurals, i davant d'aquestes causes no es poden utilitzar només mesures amables i campanyes educatives; calen polítiques valentes i, per tant, cal molta ideologia d'esquerres des de les polítiques sanitàries del Govern de la Generalitat. Propostes que no tenen per què comportar despesa i, en canvi, sí que poden comportar molt d'estalvi; propostes que, pel que vostè diu en declaracions, darrerament, poden ser compartides, però que no tenim del tot clar si el seu Govern en global i el seu grup parlamentari, business friendly, li compraran o li acceptaran. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per a respondre té la paraula el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Bona tarda a tots. Gràcies, presidenta. Ja trobàvem a faltar aquest faristol, ara feia uns quants mesos que no hi veníem i ens agrada tornar-hi –feia uns quants mesos, no?; em sembla que ho compto bé, sí. Diputada, li agraeixo molt que posi aquest tema a l'agenda del Parlament, perquè a nosaltres ens és, des del Govern, relativament fàcil posar aquest tema a l'agenda de l'opinió pública en general –per exemple, ho vam fer a la roda de premsa de presentació dels resultats de l'Esca, en què fem especialment insistència en totes les qüestions relacionades precisament amb tot això que vostè ha posat en forma d'interpel·lació–, però potser no ens és tan fàcil posar aquests temes a l'agenda del Parlament, i és molt important ser capaços que en el Parlament també se'n parli. Per tant, jo li agraeixo que vostè hagi parlat d'això. Només subratllar, abans de començar una mica a respondre el que vostè em preguntava, alguns dels arguments que vostè ha posat sobre la taula, perquè vull que quedi clar que els comparteixo plenament. Primer, deixi'm que faci la reflexió des de la lògica de l'impacte que té en la salut, eh? Hem de recordar que les principals causes de mortalitat avui a Catalunya estan relacionades amb totes aquelles malalties cròniques, problemes de salut crònics: cardiovasculars, càncers, malalties respiratòries cròniques, diabetis..., aquestes són les principals causes de mortalitat –ja no parlem del cost que tenen per al sistema de salut–, i resulta que són unes malalties fortíssimament correlacionades amb hàbits de vida, eh?: dieta, sedentarisme, alcohol i tabac. Per tant, hi han uns hàbits que són els que més directament impacten sobre les malalties que més mortalitat causen, i –gràcies per repetir les meves paraules– aquests hàbits estan fortament condicionats per factors estructurals que les persones no trien, fortament condicionats; la qual cosa no vol dir que no puguem alliberar-nos de determinats condicionants socials, però els condicionants socials són fortíssims, i el nivell de renda, el nivell d'educació dels pares, tots aquests indicadors socials, econòmics, educatius, tenen una correlació altíssima amb els hàbits de les persones. I, per tant, per això han vingut les ciències socials des de fa dos-cents anys, per explicar-li a la gent que les persones, desgraciadament, són menys lliures del que a vegades ens pensem i que només som realment lliures, només ens podem fer responsables de la nostra vida si som prèviament conscients de fins a quin punt hi han uns condicionants estructurals que vénen donats abans que un neixi. Perquè la probabilitat que tingui una mala dieta un nen nascut al Raval és diferent de la probabilitat que tingui mala dieta un nen nascut a Sant Gervasi, només en el moment de néixer; és efectivament així. I això és molt important subratllar-ho. Bé, no cal que donem xifres sobre la mortalitat relacionada amb aquests mals hàbits. El que sí que podem donar són les dades ràpides de l'Esca: 70 per cent de la població adulta, avui, segueix recomanacions de la dieta mediterrània; per tant, vol dir que hi ha un 30 per cent que no, i és massa –és massa. Tenim que el consum freqüent de productes hipercalòrics –brioxeria, begudes ensucrades...– és molt alt en infants de classes socials baixes: 40 per cent; en canvi, només un 20 per cent en infants de classes socials altes. Tenim..., les dades sobre excés de pes de l'Esca, per exemple, ens diuen que, efectivament, hi ha un 49 per cent de la població que té sobrepès; d'aquest 49 per cent, un 15 per cent té obesitat. El sobrepès ha baixat, però l'obesitat ha augmentat, l'obesitat està augmentant; era una de les pitjors dades de l'Esca. I si anem a l'excés de pes en població infantil, sis-dotze anys, tenim que el sobrepès ha baixat, però l'obesitat s'està mantenint pràcticament idèntica, eh? Per tant... També hem de dir –també hem de dir– que a nivell comparat Catalunya no és dels pitjors països d'Europa. En obesitat d'adults, de fet, som el cinquè millor país. Hi ha quatre països, que són Suècia, Holanda, Dinamarca i Itàlia, que estan millor que nosaltres, però immediatament ve després Catalunya, que, per cert, està millor que Espanya, però això no ens ha de tranquil·litzar, això no ens ha de tranquil·litzar de cap de les maneres. Vostè deia, i, jo diria, amb raó, que tenim una contradicció entre el relat públic –el relat públic, el relat que es fa des de l'Administració pública– i el relat que es fa, en nom de la llibertat d'expressió, en l'espai de la publicitat. I és així. Perquè, saps quina és la principal acció, el principal contingut de tota l'acció comunicativa que es fa des del Govern de la Generalitat en matèria d'hàbits de dieta, i de dieta saludable? Es fan moltíssimes coses, que ara explicaré amb el temps que em queda, però en el centre de tota l'estratègia comunicativa hi ha aquesta piràmide [[el conseller mostra un full]] . I aquesta piràmide diu: «Productes processats –que són els que surten tot el dia en els anuncis de la tele–, «ocasional. Vol dir: si pot no prendre'n mai, millor. I aquí hi ha el que deia vostè: productes processats amb excés de sal, productes processats amb excés de sucre, etcètera. I, en canvi, aquí diem: «Setmanal: peix, ous, llegums, fruita seca. Diari: farinacis, fruites seques, hortalisses, verdures, làctics, oli d'oliva... Això ho veiem a totes les escoles de Catalunya, a tots els centres de salut de Catalunya... Això és el nucli del relat que es fa des del Govern de la Generalitat, des de fa temps, per cert, a l'hora de promoure l'alimentació saludable: fer prendre consciència a la gent dels riscos, dels inconvenients dels productes processats. Què fa el Govern de Catalunya? El Govern de Catalunya té un pla, que és el Pla de l'alimentació saludable, eh?, Pla d'acció per a l'alimentació saludable, el PAAS, que de fet està incorporat en el Pinsap. El Pinsap és el Pla de salut pública, és el Pla interdepartamental de salut pública, és el Pla de salut a totes les polítiques, i el PAAS és una part del Pinsap. Però encara hem fet una cosa millor, jo crec, aquesta vegada, que és incorporar els objectius..., que fins al Pla de salut 2016-2020 els objectius del PAAS eren objectius genèrics; els hem convertit en objectius del Pla de salut, hem incorporat cinc objectius del Pla de salut, que són directament extrets d'aquest Pla d'acció per a l'alimentació saludable, i aquests objectius els hem posat, com es fa en el Pla de salut, amb indicadors, amb números que ens permetin avaluar si estem aconseguint o no... Com que tinc poc temps, no assenyalo quins són aquests cinc objectius; si de cas ja ho faré en la següent intervenció. És cert que jo tinc poc a fer en política fiscal, com a conseller de Salut estrictament –no com a membre del Govern–; tinc poc a fer, com a conseller de Salut estrictament, en política d'etiquetatge –com a govern sí que evidentment puc donar..., i impulsar tot el que consideri. Però, com a Departament de Salut, la responsabilitat principal nostra és, efectivament, aquest pla d'acció. I aquest pla d'acció el que fa són polítiques de prevenció, polítiques de tractament –i en això, amb relació a les polítiques de tractament, aprofitaré per fer un anunci–, i són moltíssimes les actuacions que hi han en aquest pla d'acció. I fixa't..., fixi's –fixi's, mantinc el vostè–, senyora diputada, que la majoria d'aquestes actuacions si d'alguna cosa tenen consciencia és que no s'ha de treballar només sobre les persones –sensibilitzar les persones, promoure el canvi de mentalitat de les persones–, sinó sobre els entorns i les condicions socials. Per això la majoria d'aquestes accions impacten sobre els entorns. Poso l'exemple, per exemple, d'una revisió dels menús escolars. Són tres mil revisions de menús escolars, i això és anar a un nivell mitjà de les causes estructurals, però estem en el nivell de l'entorn, que és molt important. O, per exemple, tot el programa d'Amed, eh?, que és dels establiments –restaurants, la majoria d'ells– que s'han adherit a la promoció de la dieta mediterrània, cinc-cents a tot Catalunya. És a dir, per aconseguir canviar els hàbits que vénen socialment condicionats, hem d'actuar sobre els entorns. I hem de trobar actuacions efectives, concretes, pràctiques..., potser no són molt espectaculars, no són molt mediàtiques, però són efectives i tenen... Perquè el que volem fer és, en base a l'evidència científica, aquelles actuacions que efectivament sabem que modificaran hàbits de conducta, perquè actuen sobre les condicions amb què es troben les persones i no només sobre la seva consciència, el seu esforç, la seva responsabilitat. A més a més, l'altra gran... En el camp de la prevenció, per tant, es fan moltes coses. Es fan les guies sobre alimentació saludable en l'etapa preescolar i escolar; es fa la revisió dels menús, que deia abans, i es fan molts programes comunitaris, que és el que demanava vostè: programes comunitaris per a prevenció i lluita contra l'obesitat infantil, tenint en compte els determinants socials. Però, a més a més, hi ha una sèrie de polítiques de tractament, i en les polítiques de tractament el que s'ha fet és proposar un nou model, un nou model més contundent, que és un model que s'està acabant de madurar en aquests moments i que es posarà en marxa properament, que ens permetrà ser més efectius en el tractament d'aquelles persones que ja han desenvolupat –que ja han desenvolupat– la malaltia, que explicaré amb més detall a la propera intervenció.
Gràcies, conseller. A continuació té la paraula la senyora Marta Ribas.
Gràcies, presidenta. Doncs, tot i que coincidim amb moltes coses, està clar que no m'ha entès, conseller. No vull plans comunitaris ni programes comunitaris. Si ja s'ha demostrat com és d'ineficaç! Volem polítiques que ataquin estructuralment el tema. I evidentment moltes no dependran del Departament de Salut, però jo a algun conseller li havia de dirigir aquesta interpel·lació. És un tema que serà, és multidisciplinari, per dir-ho així; evidentment afecta tot el Govern, i només es pot atacar si es fa a partir de polítiques coordinades, que afectaran i han d'afectar tot el Govern. Perquè està clar que els plans des de Salut no són eficaços; i li ho he dit abans, no li ho diem només nosaltres, li ho diuen des de l'OMS. No serveix de re intentar canviar els hàbits alimentaris de la població a partir de plans d'informació o educatius. Ens cal actuació amb impostos i amb taxes. I en aquesta cambra s'ha aprovat en més d'una ocasió que cal, per exemple, una taxa tan simbòlica com és la de les begudes ensucrades. Està en marxa? No. Ja no només ens cal per a les begudes ensucrades. En aquesta cambra també hem aprovat en diverses ocasions mesures concretes molt més contundents per als centres educatius i centres de lleure, per exemple, de no-accés a aliments nocius en aquests centres. Està en marxa? No a tots els centres de Catalunya. En aquesta cambra hem aprovat en múltiples ocasions promoció de la salut pública, i això sí que és competència seva, i això també vol dir pressupostos en salut pública. S'està complint? No. Ara mateix té vostè els veterinaris del Departament de Salut protestant davant del seu departament, precisament aquells que estan amb la responsabilitat de controlar elements de qualitat alimentària en els establiments alimentaris, com escorxadors, restaurants, botigues, etcètera, protestant davant del departament, dient que les retallades i el perill d'externalització d'aquest servei poden afectar el lideratge públic, evidentment, i la qualitat del control d'aquesta..., la qualitat dels aliments. No ho estan fent. I ens omplim la boca que hi ha biaix social en aquests temes, i l'única manera de fer que no existeixi aquest biaix social, a banda de amb el preu dels productes i, per tant, entrant amb polítiques públiques al mercat, és amb les rendes de les famílies. S'està fent? No. Ho estan fent les organitzacions no governamentals, suplint el que hauria d'estar fent l'Administració pública. Per tant, sí, volem mesures de canvis estructurals en els preus en el mercat, en les rendes de les famílies, en les polítiques públiques de salut que s'estiguin fent, però també en impostos i taxes, i en la regulació de la publicitat, que també podem fer molt més del que s'està fent des de Catalunya. Que sabem que estem marcats per un codi Paos que existeix a Espanya, però que és absolutament ineficaç. I sí, també podríem fer coses respecte de l'etiquetatge, des de Catalunya; ara, cal valentia i cal implicació de tot el Govern. Bé, nosaltres no..., com que no tenim aquesta distribució temàtica tancada, sectorialitzada com a grup parlamentari, els farem una moció que tocarà tot això. Per tant, per això li ho deia. Entenc que el seu Grup Parlamentari de Junts pel Sí, que és el que després haurà de debatre i votar aquesta moció, haurà d'entendre que és una moció que els afectarà a més d'un i d'una, no només a un o una portaveu de salut, i que probablement, doncs, n'hi haurà més d'un o una que prefereixi el business friendly i no enfrontar-se amb els grans lobbys del sector alimentari. Aquest és el debat que tindrem en el proper Ple, a partir d'una moció de Catalunya Sí que es Pot. Creiem que ja n'hi ha prou de tractar aquest tema com si fos un tema individual, que és com ho feia el senyor Boi Ruiz en la legislatura anterior. Ens agrada que hagi canviat el discurs, ara volem que això passi a fets. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Senyora diputada, miri, això és el pla [[el conseller mostra un dossier]] , el PAAS, que, de fet, el nom és molt llarg, eh? El nom és Pla integral per a la promoció de la salut mitjançant l'activitat física i l'alimentació saludable. Això té una sèrie de línies, eh?: nivell comunitari, educatiu, sanitari, laboral, etcètera, lluita contra les desigualtats... Això ja m'ho he trobat fet, eh?, jo. No ho ha fet pas aquest equip; ja ho ha fet l'equip de salut pública, que està ple de professionals supercompetents i superreconeguts a Espanya i a Europa, independentment del nom del conseller o de la consellera, per sort. Hi ha una part dels..., diguem-ne, de l'estructura tècnica del departament que són molt experts –i en salut pública és molt important fer-ho així–, que és estable, independentment de les circumstàncies polítiques. No el menyspreï –no el menyspreï. Sap per què? Perquè aquest pla, que té moltíssimes actuacions, la gràcia és que es monitoritzen. La gràcia d'un pla és que es monitoritzi. I es monitoritzen i s'avalua. I s'avalua quines accions estan tenint efectes concrets. I li passarem la informació que li permetrà a vostè saber l'eficàcia d'aquest pla. Perquè aquest pla no és un pla ineficaç; no ho és. És un pla eficaç. Amb el grau d'eficàcia que pot tenir una acció de govern en una matèria com aquesta; que ha començat vostè per aquí, dient que hi ha una part que és actuar sobre els determinants socials, però perquè al final canviïn els comportaments. Perquè, al final, el canvi és dels comportaments, condicionats, però dels comportaments. I, per tant, el grau d'impacte, per definició, és limitat en una acció de govern, quan vols canviar actituds, comportaments sobre l'alcohol, sobre el tabac, sobre l'alimentació, sobre l'activitat física, eh? I té bastanta eficàcia; té bastanta eficàcia, aquest pla. Per què? Perquè ho comparem a nivell internacional, i tu pots comparar l'eficàcia d'un pla que es fa aquí amb l'eficàcia d'un pla que es fa a la resta de països d'Europa. I aquest pla està reconegut per l'OMS fins i tot, com un pla amb un nivell d'eficàcia important. La qual cosa no vol dir que no s'hi hagi d'aprofundir, la qual cosa no vol dir que els determinants socials no s'hagin d'atacar –deixi-m'ho dir així– encara des de moltes altres polítiques –des de moltes altres polítiques. Però el que es fa des del Departament de Salut es fa bé. Segurament s'hi ha de fer més; es pot fer, segur –sempre tot es pot fer millor–, però es fa bé i té efectes. Miri, vostè deia «les polítiques de salut pública, no? Vostè ha fet la llista d'allò que no..., que s'ha aprovat en aquest Parlament i no es fa. Salut pública. Salut pública..., el que tots sabem és que si ens creiem que és una política que ha d'intervenir sobre els determinants socials ha de ser, per definició, no ja una política interdepartamental –que, per descomptat–, no ja una política interadministracions –que, per descomptat–, intersectorial. I la intersectorialitat només es pot fer efectivament des del territori. I per tant, el primer que havíem de fer és el que hem fet: està a punt d'aprovar-se un decret que restaurarà l'estructura territorial de l'Agència de Salut Pública de Catalunya; això està al caure, aquest decret, i tornarem a tenir totes les delegacions territorials de salut pública. Perquè, si no, quina política de salut pública volem fer si no és des de la proximitat? Perquè la intersectorialitat exigeix proximitat al territori. I el següent que farem, durant aquest període de sessions, és portar en aquest Parlament la llei que ens permet recuperar l'Agència de Salut Pública de Catalunya. Per tant, aposta absoluta. I li anuncio que al pressupost de l'any 17, si s'aprova, hi haurà un increment de la partida que avui administra la Secretaria de Salut Pública. Per tant, tot això –tot això– ho estem fent no per impuls de l'oposició –m'encanta coincidir amb l'oposició, em sembla magnífic, una bona notícia per a la gent–, ho fem per convicció, per pura convicció. I parlem amb en Joan Guix cada dia, per entendre'ns, i ells saben quina és la línia, quina és la idea de salut pública que té el secretari actual. Jo volia explicar que, en el marc del PAAS, farem un nou model de tractament. Un nou model de tractament que s'està acabant de madurar –i això crec que és un anunci important–, perquè també, a part de prevenir l'obesitat infantil i l'obesitat en general, hem de ser capaços de tractar l'obesitat amb més eficàcia que fins ara. I el que fem és un nou model, que ara no tinc temps de detallar, en què l'atenció primària farà una primera prevenció; si, d'acord amb l'evidència científica disponible, veiem que aquesta prevenció no està funcionant, es farà des de primària mateix una prevenció reforçada; si la situació no millora es farà una incorporació d'una sèrie d'especialistes, dietistes, pediatres, especialistes en activitat física. I aquests tres nivells els portarà primària, perquè creiem que hem d'augmentar les capacitats de la primària, també en el tema de l'obesitat. I, finalment, si això no funciona, llavors ja anirem a l'atenció especialitzada hospitalària. Per què? Perquè, efectivament, havíem de millorar. I què passava? Que amb l'atenció a l'obesitat, un cop ja s'ha desenvolupat la malaltia, no teníem un model d'assistència prou ajustat a l'evidència científica. I d'acord amb experiències territorials que estan funcionant avui a Catalunya –hem agafat les millors pràctiques–; d'acord amb les societats científiques, que han col·laborat en la revisió d'aquest model d'atenció a l'obesitat, i d'acord amb l'evidència científica, proposem aquest nou model, que esperem que sigui més eficaç també en el tractament. Perquè volem millorar. I qualsevol idea li asseguro que és benvinguda –qualsevol idea d'impactar en termes estructurals, com les que ha dit vostè, és molt benvinguda–, però volem millorar l'eficàcia no només amb relació a la prevenció, sinó també amb relació al tractament. I, per tant, estem actuant en tots els fronts. I gràcies, senyora presidenta. Espero amb molt d'interès la moció; entenc que serà molt adreçada al conjunt del Govern i temps tindrem per discutir les mesures que no són específiques de Salut. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Alguns aplaudiments.]] [[Interpel·lació al Govern sobre l'atenció primària sanitària]] [[300-00090/11]] El cinquè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'atenció primària sanitària, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Jorge Soler.
Bé; molt bona tarda. Gràcies, presidenta. Conseller, diputades i diputats, m'agradaria que per uns breus minuts imaginessin que aquesta ampolla és una petita part del sistema sanitari [[l'orador mostra una ampolla]] , i que aquest got, que tinc ara a la mà, doncs, representa l'atenció primària; l'atenció primària que, com vostè acaba de comentar, doncs, hi anem ficant coses [[l'orador aboca aigua al got]] . Quasi ple, ja, conseller. Bé, aquesta aigua, que representa l'atenció primària, és important, és imprescindible; però, bé, està pràcticament ple. Hi cap alguna cosa més? Sí. Vostè ho acaba d'anunciar. [[L'orador n'aboca una mica més, fins a omplir el got.]] Faig experiments, eh? En bevem una mica. [[L'orador beu.]] Bé, aquesta aigua és bona, aquesta aigua és molt bona. Podríem inclús canviar l'aigua. Podríem parlar..., eh?, si aquesta aigua representa l'atenció primària, podríem parlar de la Cartera de serveis que està representant –tots ho han dit moltes vegades aquí. Podríem inclús discutir com ha vingut aquesta aigua des del passadís on estan les altres ampolles, que estan representant en aquest moment les altres parts que té el sistema sanitari. Per tant, podríem parlar dels fluxos que s'estableixen. Podríem parlar, per descomptat, qui paga aquesta aigua, com es finança aquesta aigua. Però centrem-nos, si us plau, en el que voldria ser la meva interpel·lació, i és que aquest got, ara mateix, està ple. Bé, no sé si algú ho dubta, eh?, que està pràcticament ple, aquest got, i si no ho està, doncs, alguns l'acaben d'emplenar. Per això, el primer que hauríem de fer és buidar una mica aquest got –ja veuen que jo estic bevent per intentar contribuir-hi. Necessitem aquesta aigua per viure?, per viure bé? Sí. Aquesta aigua és imprescindible per tenir un excel·lent sistema sanitari. Pot haver-hi algú que no la utilitzi com a font principal d'hidratació? Doncs, sí, n'hi ha: vostè –i la diputada que em precedeix acaba de parlar d'un tema importantíssim. Jo recomano aigua, jo recomano atenció primària. Per tant, aquesta aigua és bona? Doncs, sí, l'atenció primària –aquesta aigua– està fent el que cal. Cal fer canvis? Segur que sí. Quins? Parlem-ho. En definitiva, aquest got de magnífica aigua, aquest got d'atenció primària està ple i cal fer ajustos. Per aquest motiu, mirin, avui he vingut a parlar d'atenció primària, de tot això que cal fer per dignificar-la, i, pensant en això, he recordat quan sentia la Inés Arrimadas afirmant que a Catalunya hi havia set mesos d'espera per a algunes qüestions. Jo esperava que sortís el conseller ràpidament a desmentir-la, pensant: «Set mesos! Bé, la Inés crec que es va quedar curta en algunes qüestions perquè, per exemple, en algunes proves no hi ha set mesos d'espera –vostè assenteix, i me n'alegro–, n'hi ha molts més, hi ha molt més de set mesos. Per exemple, aquest diumenge un company meu em comentava que té un pacient de baixa laboral per mal d'esquena. Li ha donat tot tipus de tractament i va enviar el pacient al traumatòleg, i aquest, després de visitar-lo, li va demanar una ressonància, i m'explicava, el diumenge: «Per fi ja té data; li ho faran a l'estiu. La ressonància, la hi faran a l'estiu, el proper estiu: més d'un any. Saben que a la pàgina web del Gencat diu «noranta dies de mitjana? Cal fer molts canvis, i un d'ells és el d'aprovar aquí el portal de Transparència per a reformar les llistes d'espera. I de les denegacions de visita a l'atenció primària, que vaig explicar des d'allà, des del faristol? Vostè veu correcte que un metge de primària decideixi derivar el seu pacient a l'atenció hospitalitzada, a l'hospital, i es denegui la visita sense atendre el pacient? No és això un pas que cal que fem per dignificar la primària? Jo us ho vaig dir allà, us ho vaig dir després en privat, conseller, i no s'ha solucionat. Han passat mesos i res ha canviat. I dels contractes? Sap la quantitat de contractes temporals a hores que hi ha a l'atenció primària?, a dies? Vostè està admetent això? Això és un model bo? Cal un contracte indefinit, estable per a tothom. Recorda la resposta que ens va donar a les nostres preguntes, concretament a les del professor Martín Barra, en resposta del Govern, sobre retallades? Li ho recordo ara: vostè ens va contestar que a l'atenció primària, el 2011, hi havia 6.700 metges, i el 2015, 5.700; és a dir, mil metges menys. El 2011 hi havia 6.648 infermeres, i el 2015, 5.823; és a dir, 825 menys. La xifra encara és molt més vergonyosa en personal de gestió i serveis. Algú creu que el 2011 hi havia molt personal passant consulta? Clarament les retallades han empitjorat el que ja no estava bé. Cal acabar d'una vegada amb la discriminació que han patit els treballadors temporals i els interins en els seus drets. Proposo, avui, fer una gran reforma i apoderar grans canvis en els quatre eixos que creiem que ha de tenir l'atenció primària: l'assistencial, el docent, el de recerca i el de gestió. La reforma de l'atenció primària, que inclús, conseller, si vol, li pot donar el seu nom, «la reforma de l'Antoni Comín. Sé que vostè ha destacat la necessitat d'actualitzar la reforma de l'atenció primària desenvolupada a Catalunya a mitjans dels vuitanta, i que sabeu que va deixar temes pendents d'aspectes com una aposta clara, com és l'orientació comunitària, que emfatitzi l'atenció centrada en les persones, la continuïtat assistencial i la millora de la capacitat resolutiva. Hi estem d'acord, ho veu? Volem fer política de consens. Estem d'acord que cal respondre als canvis socials, als demogràfics i tecnològics que generen noves necessitats de salut, per descomptat, com l'envelliment i la cronificació de les malalties. Si ho fem junts, arribarem més lluny. I, a més a més, estem indubtablement d'acord amb vostè que les necessitats en salut són més altes en zones socialment desfavorides, i per això cal concretar un mapa de necessitats amb la Medea, no la bruixa de la mitologia grega, no, sinó la sorgida del Ciber, la que científicament analitza les desigualtats, com les que constaten el que vostè acaba de comentar fa uns minuts: que les persones de classes més desfavorides presenten pitjor salut percebuda, més malalties i més mortalitat. Cal recordar que els estudis demostren que les dones presenten pitjor salut percebuda que els homes, malgrat tenir una esperança de vida més llarga, i per això també cal fer política sanitària. Hi ha proves suficients que evidencien que les desigualtats en salut es poden reduir posant en pràctica polítiques socials i sanitàries apropiades, integrant conceptes d'avaluació de l'impacte de salut i d'equitat, amb una mirada estratègica per disminuir les desigualtats. En definitiva, cal més transparència com la que alguns demanem en el nostre projecte de llei, amb indicadors socioeconòmics, on es valori l'atur, els estudis, el gènere, el nombre d'usuaris amb farmàcia gratuïta, els pensionistes, els nouvinguts, i que ajudi, així, a contribuir que a iguals necessitats, iguals recursos, i no com s'estava ponderant fins ara. Saben vostès que conec bé l'atenció primària. Cap dia del meu darrer any no oblido que vaig entrar en política per la ferma convicció que es poden canviar moltes coses, que han de canviar moltes coses. Moltes d'elles perquè estan a totes les converses que mantenen els professionals que es dediquen a la salut. Per exemple, als alumnes de la facultat de medicina jo els explico les dimensions de l'atenció primària: integral, integrada, continuada, permanent, accessible, activa, docent, recercadora, planificada, programada, avaluable, participativa i comunitària. Imagina, conseller, què és parlar als alumnes de la continuïtat assistencial en una època com la que vivim? Què queda dels fonaments de l'atenció primària? Imagina, conseller, quan els explico que l'accessibilitat és la pedra angular de l'equitat? Conseller, en el sistema sanitari tenim dues grans opcions: seguir igual o canviar. Jo..., el nostre grup és de la segona opció: ens agrada intentar millorar les coses. Recordo com si fos avui les cares de tots aquells pacients que demanaven ajuda. No oblido a tots aquells que necessitaven accedir al sistema sanitari i solament rebien traves. Recordo perfectament els companys quan sortien del CAP després de treballar sense mesura per culpa de les injustes retallades. Tenim un sistema sanitari molt ben valorat, una atenció primària que els usuaris reconeixen gràcies als seus treballadors, però ja prou d'explotar-los. Conseller, avui estic parlant novament de la salut dels catalans, aquesta vegada amb un tema del qual tots els portaveus han parlat i defensat en aquesta institució moltíssimes vegades. És la meva intenció trobar novament consens en un tema que vostès han parlat aquí quan debatem de salut: es tracta de l'apoderament real de l'atenció primària, objectiu final que serà aquesta moció i que hauria, ho desitjo, de generar consens entre els grups. Pot l'atenció primària comptar amb vostès? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per a respondre, té la paraula el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, em permet que comenci amb una broma? Però és una broma absolutament afectuosa, eh? Sentint la seva part inicial, la part inicial de la seva intervenció, les metàfores que feia entre la primària i l'aigua i el to que ha utilitzat, he tingut dubtes per saber si vostè té més vocació d'actor o de poeta. O potser de les dues coses, però és una metàfora..., una broma feta des de la màxima estima. I no, jo vull..., ara vull dir una cosa molt seriosa. Jo li vull agrair molt al senyor Jorge Soler i a la senyora Marta Ribas –permetin-me que ara faci una apel·lació a tots dos–, l'actitud amb què plantegen aquestes interpel·lacions, aquesta actitud constructiva, aquesta actitud, diria jo, d'oposició lleial. Perquè per al Govern –per al Govern– la lleialtat dels diputats de la majoria és molt important, però aquesta es dóna per suposada, aquesta es dóna per feta. Si, a més a més, un aconsegueix obtenir la lleialtat dels diputats de l'oposició, que és el que jo entenc que hi puc comptar, llavors es fa molt fàcil treballar. I més enllà que vostès siguin més o menys durs, vostès són durs des de la lleialtat, i això ajuda a fer la feina al Govern, ens ajuda una oposició de la qual jo avui vull dir que és una oposició que es comporta amb lleialtat, o jo almenys ho visc així, que vostès fan la tasca d'oposició des de la lleialtat. I els ho vull agrair moltíssim. I ho vull dir per als dos, perquè penso que això es correspon amb la interpel·lació anterior i també es correspon amb aquesta interpel·lació. Perquè hi ha moltes coses amb les quals estic d'acord de les que ha dit el senyor Jorge Soler. A mi res em faria tan feliç, per cert, que en comptes els mitjans de comunicació de prestar tanta –tanta– atenció –tantíssima atenció– a qüestions que també, escolta, jo entenc que tinguin interès mediàtic, és..., el model de provisió, el paper dels proveïdors, el tipus de proveïdors, públic, privat, etcètera, res em faria tan feliç com que la majoria de l'espai..., del debat públic sobre salut anés referit a qüestions assistencials; res em faria tan feliç com que, en comptes de parlar tant de si públic o no públic, parléssim més d'atenció primària. I, per tant, jo li ho agraeixo, perquè per nosaltres és la prioritat. La reforma de l'atenció primària que jo vaig anunciar en la meva compareixença de l'11 de febrer de l'any 2016 és una de les grans apostes d'aquesta legislatura. El que passa és que és un tema tan important –és un tema tan important– que l'estem cuinant a foc lent, perquè aquest plat ha de sortir molt –molt– bé. Per què? Perquè aquest país ja n'ha fet una, de gran reforma de l'atenció primària, que va ser una autèntica revolució. I va durar molts anys, i va començar l'any 87 i va acabar l'any 2003 –dic les dates aproximades i de memòria–, i allò va canviar la primària de dalt a baix. I ara no es tracta de fer-li un canvi a la primària de dalt a baix, perquè partim d'una base molt més vàlida que la base que hi havia l'any 83. Només faltaria que ara pretenguéssim una reforma tan rotunda com aquella. No, no, el punt de partida, per sort, avui és molt vàlid. Tenim una gran primària avui a Catalunya. Ara, es mereix coses. Aquesta gran primària que tenim avui es mereix coses. I hem de fer un pla i hem de fer que sigui creïble, i que el sector no pensi: «Un paper més, un informe més, una proposta més que quedarà en una estanteria. I per això estem aquest procés amb la participació dels professionals, per tal que siguin ells els que conjuntament amb el departament es facin seva aquesta proposta de reforma, i l'estem construint junts. I per això aquest pla de reforma de l'atenció primària que vam començar a treballar el mes de març de l'any 2016 encara no l'hem presentat públicament, perquè l'estem madurant conjuntament amb el sector i a poc a poc. Ara, sí que vull dir dues coses, i ara entraré una mica en els continguts. Aquest pla l'hem de fer des del consens, jo vull que el puguem fer des del consens, i, per tant, el paper dels grups parlamentaris és molt important. Serà molt més fort aquest pla de reforma de la primària si hem pogut fer un debat, un bon debat, al Parlament. Per tant, ja els anuncio una cosa que potser ja saben, que és que jo he demanat una compareixença a petició pròpia a la Comissió de Salut el mes de novembre per fer, monogràfic, la presentació del document de bases que ha de servir per tenir redactat el pla a principis de l'any 17, perquè aquest pla ha d'estar tancat... Un pla vol dir mesures concretes, operativitzables, amb calendari i amb recursos previstos. I aquest pla el volem tancar amb gran consens del sector i amb gran consens polític a principis del 17. I per això al novembre jo tinc previst venir a la Comissió de Salut, si els diputats així ho veuen convenient, on explicaré i on intentaré buscar, cercar aquest consens polític. Perquè aquest pla, per tant, que jo m'atreveixo a dir «ja ha començat, eh?, la reforma de la qual parlava vostè ja ha començat. Vam començar fent, primer, vint-i-set entrevistes amb experts. Això ens va ocupar els mesos de març i abril. I després hi ha hagut un procés participatiu amb onze grups específics d'actors, de stakeholders concrets del sector de la primària on han participat més de cent professionals. Vostè ho coneix, perquè gent propera a vostè ha participat en aquests grups de treball. I d'aquí ha sortit un primer document, de suggeriments, que ens donarà peu a aquest document de bases que jo vindré a presentar el mes de novembre i que s'està preparant ara..., anava a dir, sin prisa pero sin pausa, diguem-ne, eh?, però, perquè les coses surtin bé. I quines són les línies principals que ja tenim identificades per a la reforma? Definir la cartera de serveis. Si volem augmentar la capacitat de resolució de la primària, que és una de les altres línies específiques d'aquest pla, l'hem de dotar de recursos humans, econòmics i hem de definir correctament la cartera de serveis. Totes les línies estratègiques estan íntimament relacionades. Per tant, primer, millorar la cartera de serveis, definir..., si cal, ampliar la cartera de serveis de primària, però aclarir d'una vegada quina és la cartera de serveis de primària i homogeneïtzar en el conjunt de tot el territori la cartera de serveis de primària. Millorar el sistema de pagament; canviar el sistema de pagament perquè sigui coherent amb tots aquests objectius estratègics que ens plantegem. Augmentar la capacitat de resolució de la primària. Per descomptat, vostè ho ha dit: dimensionar els recursos humans, dimensionar el nombre de professionals al qual li demanem tota aquesta feinada que s'està fent avui, i que som conscients que en aquests moments les plantilles de primària segurament no estan suficientment dotades. I som els primers que, si tinguéssim els recursos, avui augmentaríem el nombre de metges i d'infermeres que tenim en els centres d'atenció primària del nostre país, en els equips d'atenció primària del nostre país. De fet, ja ho estem fent. I una qüestió molt, molt important, que és avançar decididament cap a l'autonomia de gestió, independentment de quin sigui el tipus de proveïdor, perquè aquí hem de ser capaços d'avançar amb fórmules de base associativa de perfil cooperatiu –és una de les maneres d'aconseguir més autonomia de gestió–, però també hem de ser capaços de trobar mecanismes per millorar l'autonomia de gestió de totes aquelles àrees bàsiques que són de l'ICS, que en són moltes, que són la majoria, eh? I, per tant, hem de trobar... I estem treballant sobre això, i en aquests moments l'ICS està fent una avaluació dels seus diferents models, dels quatre models de gestió de l'ICS, per veure quins ofereixen més potencial en l'avenç en aquest objectiu que a mi em sembla un dels objectius més rellevants d'aquesta reforma. Perquè és evident que la primària, vostè també ho ha dit, hem de ser capaços, gràcies a aquests canvis que ara he enumerat –d'augment de l'autonomia de gestió, de la capacitat resolutiva, de millora de la dotació dels professionals, etcètera– que la primària faci totes aquelles coses de perfil comunitari que la reforma del 87 ja assenyalava i que no han acabat de desplegar-se plenament. Per tant, hi han coses de la primera reforma que han quedat pendents i s'han de recuperar i s'han de fer, la qual cosa no vol dir que el balanç de la primera reforma no sigui bo; no és bo, boníssim! Extraordinari, el canvi que ha fet la primària. Vostè ho sap molt millor que jo, i els més grans que vostè i jo encara ho saben millor: entre el que era la primària l'any 80 i el que és la primària avui a Catalunya hi ha un abisme. Però, tot i així, hi ha coses de la primera reforma que s'han de rescatar i hem de ser capaços d'adaptar la primària als canvis estructurals, perquè la part del nostre sistema assistencial que està més a prop de la societat en la seva evolució, en el seu conjunt, la societat com a conjunt és la primària. La primària és qui veu a tothom. La primària és qui veu a quasi tothom. I, per tant, si estem dient que hi ha un canvi tecnològic importantíssim, des del punt de vista assistencial, les oportunitats que ofereix. Si estem dient que hi ha un canvi demogràfic que té un impacte fortíssim; si estem dient que tot això necessita més lògica comunitària, que hem de vincular millor la primària a les polítiques de salut pública, que hem de fer el nou model comunitari de salut mental, que en el PIAISS, l'atenció i la interacció social i sanitària s'han de construir des de la primària. Si estem dient tot això..., perquè volem que la primària sigui capaç de donar resposta a aquests grans canvis estructurals que estan patint les nostres societats, efectivament, no li podem demanar, com ho deia vostè, a la primària que faci miracles. I, per tant, se li han de donar aquests instruments: augment de capacitat resolutiva, un sistema de pagament efectiu, dimensionar les plantilles, donar-li autonomia de gestió, etcètera. I jo vull que aquest pla de primària compti amb consens social, professional i vull que compti amb consens parlamentari. Per això ens trobarem, si a vostès els sembla bé, a la Comissió de Salut molt aviat, durant el mes de novembre, per tal d'intentar construir les bases d'aquest model, que ja podem començar efectivament a construir, també, en la negociació de la moció subsegüent a la interpel·lació que vostè presenta. Gràcies, senyora presidenta.
Gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Jorge Soler.
Gràcies de nou, presidenta. Bé, conseller Comín, la lleialtat de Ciutadans és inqüestionable per al benefici de tots els catalans. Permeti'm que jo no comenci la meva intervenció fent bromes, no és el meu estil i no el vull adoptar ara, però en tot cas, ja que vostè ho ha comentat, arreglin vostès les seves diferències, bé, amb el seu grup, amb la seva portaveu, amb l'alcaldessa Conesa, però sobretot, i per mi això sí que és important, no faci mal als treballadors. Dit això, tanco la prèvia, però escolti bé amb atenció, eh?, el tema de les propostes de l'atenció primària. Conseller, jo vull una atenció primària de què sentir-me plenament orgullós, perquè ho reconec, que ben orgullós d'ella ja ho estic. Jo vull una primària realment integradora i integrada. Jo desitjo una primària holística que estigui present en totes les etapes de la vida. Avui faig una interpel·lació, com ha vist, fonamentada en la pregunta que li deia, vol apoderar realment l'atenció primària, conseller? Vinc amb la il·lusió de fer una gran proposta sanitària, la de reformar integralment l'atenció primària en què vostè, doncs, ja li sembla que tot està bé. Proposo fer que aquesta legislatura sigui la que ens faci sentir-nos orgullosos per aconseguir millorar aquest sistema sanitari català, per unanimitat. Sí, conseller, sense deixar ningú, fent una proposta de millora transversal, conciliadora, gran i potent. Apoderem tots plegats l'atenció primària. Tots els grups han parlat aquí d'això; tots intueixo, doncs, que estarem d'acord: fem-ho tots possible. Tenim ara la millor ocasió de tenir grans punts d'unió, de fer canvis que repercuteixin en una reforma de l'atenció primària, en què tothom coincideix que cal afinar. Sense deixar de banda ningú, sense gent que corri per fer-se la foto davant de ningú trencant tots els ponts de diàleg. Fent tot allò que tantes vegades surt a la Comissió de Salut on parlem cada dijous d'atenció continuada, de centres, de les retallades, etcètera. I diem, especialment –ens ho recorda molt bé això la diputada Reguant–, que no hem de centrar-nos a revisar cada aspecte de forma individual, sinó que cal analitzar i planificar globalment les necessitats sanitàries de l'atenció primària de Catalunya. I té raó, la diputada; té raó. I cal parlar també dels lamentables pressupostos, especialment patètics per a l'atenció primària, conseller. Per no parlar de la càrrega assistencial ni de les llistes d'espera. Cal revertir les injustes retallades, ja s'ho saben prou bé. A l'atenció primària li convé parlar del seu triangle, conseller, aquell que vostè diu que està format per l'equitat, per l'eficiència i la qualitat, però jo proposo fer una figura geomètrica molt més complexa; no fer-la individualment, sinó fer-la amb tota la gent que està esperant a ajudar a fer una gran reforma. Siguem valents. Deixem d'engrossir de càrrecs de gestió i de confiança per tractar d'autonomia de gestió, per què no? Allunyem-nos del victimisme per construir les solucions. Cal conscienciar-nos de la dispersió que caracteritza Catalunya, del que a alguns sembla terres llunyanes on fer excursions els diumenges, per apoderar a tot arreu els quatre pilars que li deia que crec que cal cuidar: la clínica, la gestió, la recerca i la docència. I amb això ja no tenim un triangle. Reconeixem el gran valor indubtable de la geometria euclidiana a què vostè fa sovint referència, però cal reformar un sistema de disseny complex que requereix construccions i esforços molt més superiors. No hi haurà equitat sense esforç polític i per a aconseguir-ho cal millorar la sostenibilitat, la transparència i la qualitat. Convé parlar de tot això, conseller, i trobar solucions. I també cal abordar la farmàcia comunitària, els aspectes de comunicació assistencial amb els pacients, de com organitzar els nous equips multidisciplinaris, les agendes, del nou rol d'infermeria, del paper dels assistents socials en els equips que s'estan ofegant amb problemàtiques socials, de l'orientació a la comunitat, de la gestió del temps, dels horaris i, per descomptat, de la necessària conciliació familiar. Proposo fer-ho, conseller, sense protagonismes polítics. Deixem el lideratge de la reforma a qui té l'autoritat per a fer-ho. Jo estic convençut que el moment d'aconseguir-ho és ara. Avui, novament, aquest grup a qui ara estic representant s'ofereix per a treballar per un gran i millor sistema sanitari públic. No fem una reforma lampedusiana canviant les coses perquè tot continuï igual, sinó fent una gran reforma perquè el sistema resultant sigui la gran millora de la qual tots ens puguem sentit orgullosos dintre d'uns anys. I per a acabar, senyora presidenta, voldria fer un darrer missatge: el dia que torni a l'atenció primària m'agradaria fer-ho sabent que vaig fer tot el possible, almenys tot el que estava en la meva capacitat, per a aconseguir el millor sistema sanitari públic possible. Vull tornar orgullós a fer un cafè amb els companys i poder afirmar que el temps que vaig estar aquí, al Parlament, vaig intentar que tant pacients com professionals tinguin el sistema sanitari públic que estic convençut que podem aconseguir, pel que molts somiem, l'atenció primària que ens mereixem. Per això, conseller, em cal la vostra ajuda i la complicitat de totes les forces aquí presents. Si no estem disposats a fer grans canvis mai tindrem l'atenció primària que necessitem. Fem-ho junts, fem aquesta reforma, fem una nova atenció primària per a tothom. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, deixi'm..., fixi's –com sempre, eh?, per descomptat, amb el màxim respecte– que jo, a la segona intervenció de vostè, he tingut una mica la sensació..., una sensació meva que era com si, potser, la portés escrita abans d'escoltar la meva primera resposta, perquè si vostè hagués escoltat atentament la meva primera resposta entenc que alguna de les coses que ha dit a la seva segona intervenció, jo entenc que no corresponien. Però, vaja, això, cadascú ho valora. Perquè vostè em diu en aquesta intervenció que acaba de fer que ja li està bé la primària tal com està, que no vol una reforma cosmètica ni lampedusiana..., exactament, és exactament el que he dit, que cal la segona gran reforma que haurem fet en el sistema d'atenció primària a Catalunya, des que hi ha democràcia –la segona gran reforma. Ara, amb la humilitat de reconèixer que aquella va ser revolucionària i que ara hi ha moltes coses vàlides, i seria un error no identificar el que ja és vàlid, començant pels professionals, que és el gran actiu de l'atenció primària, la qual cosa no vol dir que els canvis no hagin de ser molt profunds, és clar que sí. Per tant, no s'implementarà en un any ni en dos. Si la primera reforma a l'atenció primària va començar el 87 i va acabar el 2003, que vol dir setze anys, aquesta vegada, un cop hàgim tancat, primer trimestre de l'any 17, un document concret, amb objectius operativitzables, espero que no triguem tretze anys. Però és evident que si fem canvis de fons són canvis que no es fan en un any. Els canvis de fons, per definició, necessiten més temps. Després, vostè també em deia «sense protagonismes. Efectivament, he donat el lideratge del pla als professionals, per això hem començat amb un procés participatiu; més de cent professionals amb un temps bastant rècord, de dos mesos –maig-juny, i la fase prèvia d'entrevista dels experts, març-abril. Si anem més ràpid prendrem mal. Hem de deixar que el coneixement aflori. Ara, si jo no ho impulsés, vostès em diria que estic faltant a les meves obligacions. Llavors, no es tracta de protagonisme, es tracta de responsabilitat; jo tinc la responsabilitat, com a conseller, i el meu equip, d'impulsar aquesta reforma; si no, vostè seria el primer que em retrauria que m'estic inhibint. Per tant, sense protagonismes, però permeti'm que jo faci el paper que em correspon d'acord amb la meva responsabilitat, que és impulsar –i ho estic fent de manera molt permanent, per dir-ho així– aquest procés d'elaboració del pla de reforma. Miri, jo crec que hi ha condicions perquè ens puguem posar d'acord, perquè la música de la seva intervenció jo entenc que es correspon bastant, i jo crec que així ho constatarem, amb la música d'aquest document de bases que vostès coneixeran quan jo faci la compareixença al Parlament al mes de novembre. Pel que fa als treballadors, no fem mal als treballadors, efectivament –no fem mal als treballadors. Per tant, totes les polítiques que fem des del Departament de Salut tenen com a primer –primer– criteri el pacient, sempre el pacient, principal; el pacient; i el no-pacient, perquè els ciutadans que no estan malalts també hem de vetllar pel seu dret a la salut. Per tant, primer va el dret a la salut, que és la primera obligació, però immediatament, tan important com això, hi ha cuidar els professionals, sense els quals no podríem garantir el dret a la salut de la gent. I per això, quan fem un procés com el de la Clínica del Vallès, i finalitza, i vaig a la Clínica del Vallès quan ja ha finalitzat el procés per garantir, per comprovar, per confirmar que el procés ha finalitzat satisfactòriament, quan jo baixo a fer un contacte amb els mitjans de comunicació, el comitè d'empresa de la Clínica del Vallès em diu: «Conseller, si vols t'acompanyem. I sense que estigui previst jo faig el contacte amb els mitjans de comunicació acompanyat per tot el comitè d'empresa de la Clínica del Vallès, perquè és un comitè d'empresa que va actuar sempre –sempre– per interès, amb gran responsabilitat. I per això, a primària, hi haurà un impacte important, que és la convocatòria pública d'oposicions, que va anunciar el president de la Generalitat en el debat de política general, que ens permetrà, només en el sector salut, oferir 2.500 places; que ens permetrà abaixar la taxa d'interinitat de l'ICS, que és immensa, avui és immensa, aquesta taxa d'interinitat que durant els cinc anys de la crisi s'ha triplicat, ha passat del 10 per cent al 30 per cent, a conseqüència de les decisions del Govern espanyol, que era el que prohibia fer convocatòries públiques d'oposicions; per tant, no hem pogut fer convocatòries públiques d'oposicions per decisió del Govern espanyol durant cinc anys. Ara que en podem fer, el president va anunciar una convocatòria de 2.500 places, que ens permetran convertir 2.500 persones que, si no, serien interines en treballadors fixos. Però és que no és només això, és que vostè hauria de saber –suposo que ho sap– que hem fet una política d'«aplantillament en el Departament de Salut –que jo, per cert, ja he heretat, perquè ja es venia fent abans que arribés jo– que ens permet dir que a finals de l'any 2016 s'haurà «aplantillat més del 90 per cent dels falsos eventuals que hi havia a l'ICS, la qual cosa vol dir que s'hauran «aplantillat 5.600 persones en tres anys, entre atenció primària i hospitals, en aquest cas; 5.600 persones que estaven amb contractes eventuals quan ocupaven llocs estructurals i que, gràcies a aquesta política d'«aplantillament, passen a ser interins. L'any 16, 810. Per tant, sap a què dediquem els nostres dies –i anava a dir les nostres nits–: a lluitar –a lluitar– per millorar les condicions laborals dels professionals. Perquè sense professionals reconeguts i amb condicions de treball dignes és evident que no podríem garantir el dret a la salut dels nostres ciutadans com ho volem fer. I per tant, aquí també ens hi trobarem. Gràcies, senyora presidenta.
Gràcies, diputat. [[Interpel·lació al Govern sobre l'educació infantil]] [[300-00091/11]] El sisè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'educació infantil; presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Sonia Sierra.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Bona tarda, consellera, diputats, diputades, convidats. La Generalitat té competències exclusives en educació infantil de zero a tres anys i vostès sempre parlen que quan vostès gestionen tot ho fan molt bé, a diferència de quan gestiona el Govern de Madrid, que llavors tot ho fan molt malament. Doncs, bé, anem a veure com està la situació de l'educació de zero a tres anys amb competència exclusiva de la Generalitat. La inversió de la Generalitat es va reduir a la meitat en els quatre anys que van de 2009 a 2013, passant de 147 milions a 71,5, i d'aquests 71,5, hem passat als zero euros actuals. Llavors, m'agradaria demanar-li, senyora consellera, que expliqui com i per què van fer aquesta demolició. Perquè abans el finançament es repartia entre ajuntaments, Govern autonòmic i Govern d'Espanya, i actualment ni el Govern del PP, ni el Govern de Junts pel Sí finança les escoles bressol i tot el pes recau en les famílies i en els –cada cop més– escanyats ajuntaments. Una Generalitat que, cal recordar-ho, manté més «xiringuitos polítics que cap altra comunitat autònoma d'Espanya i, segurament, que cap altra regió d'Europa. Poso un exemple: la hisenda pròpia, 50 milions d'euros. Això és més del que costaria que tots els nens de Catalunya tinguessin llibres gratuïts, com nosaltres hem presentat en una proposició de llei, i vostès el que han fet és presentar una esmena a la proposició perquè, no sé ben bé per què, no volen que els nens de Catalunya tinguin llibres gratuïts. I no només això. És que, a més, som la comunitat autònoma amb més alts càrrecs i amb els sous més alts. A Catalunya tenim 242 alts càrrecs de la Generalitat que cobren més que el president d'Espanya. De fet, el senyor Puigdemont cobra el doble que el senyor Rajoy. I a mi, personalment, em costa molt d'entendre per què el president d'una comunitat autònoma cobra el doble que el president d'un país o per què els consellers de Catalunya, de la comunitat autònoma... [[remor de veus]] –senyor Turull, tranquil, tranquil, ja em queda poquet, vinga!, segur que es pot portar bé fins que jo acabi de parlar–, per què cobren els consellers d'una comunitat autònoma més que el president d'Espanya. I a sobre d'això dediquen zero euros a les escoles bressol. És a dir, diners per als alts càrrecs sí que en tenim, però per a les escoles bressol, no. Sens dubte, amb els sous d'aquests 242 alts càrrecs i amb la rebaixa del sou del president de la Generalitat i dels seus consellers tindríem una molt bona partida pressupostària per dedicar a les escoles bressol de Catalunya. No sembla, però, que aquesta sigui la línia d'actuació del Govern de la Generalitat perquè el president s'ha apujat el sou un 6,3 per cent i ha contractat dotze nous alts càrrecs que ens costen 1 milió d'euros cada any. Evidentment, l'ensenyament no és una prioritat per a Convergència ni per a Esquerra Republicana, i es dediquen a retallar en sanitat i en educació per tenir més diners i gastar-los en els alts càrrecs i en els «xiringuitos polítics. Anem a veure, ara, com poden abordar els governs les necessitats de la petita infància, que pot ser amb una combinació de polítiques públiques que solen consistir..., en primer lloc, en permisos de maternitat i paternitat remunerats que en les societats més avançades tendeixen a ser cada cop més llargs i igualitaris, tal com proposa Ciutadans; en segon lloc, hi ha subsidis i deduccions fiscals per facilitar l'adquisició de serveis de suport o de cura, i, en tercer lloc, serveis d'educació o cura de la primera infància, que és el model per al qual generalment opta la Generalitat –a Catalunya, eh?, en general. És important recordar aquesta dada per a les comparatives que farem després. Fa deu anys Catalunya ocupava el segon lloc en escolarització de nens de dos anys amb un 51,2 per cent el curs 2003-2004. Aquesta taxa va arribar a un 55 per cent el curs 2008-2009. I, malauradament, ara hem perdut tres punts, i en deu anys hem passat d'estar a la segona posició a Espanya a la sisena, per darrere del País Basc, Madrid, Cantàbria, Galícia i Andalusia, com podem veure en aquesta taula. [[L'oradora mostra un full a la cambra.]] Això són dades del ministeri. Suposo, senyora consellera que em contestarà que «Espanya ens roba o, com em va dir en la darrera interpel·lació el 14 de juliol, i ho cito textualment: «Ja ens agradaria a Catalunya ser igual com Extremadura. Ja no demanem ser millors, almenys ser el mateix. Fi de la cita. Però li recordo que Madrid està pitjor finançada que Catalunya i que ha passat d'una taxa del 37,3 per cent al 64,5 en deu anys. I com que en aquest cas no té aquest argument que els agrada tant de l'«Espanya subsidiada viu a costa de la Catalunya productiva –un eslògan de Convergència que m'estalviaré de qualificar, perquè crec que es qualifica sol–, estic amatent a veure quina explicació ens dóna pel fet que Madrid hagi doblat la seva taxa i Catalunya hagi perdut tres punts en taxa d'escolarització. És possible que em contesti que estem per sobre de la mitjana espanyola. Bé. Això és cert. Molt poquet, eh?, perquè la mitjana espanyola és del 52,1 i la catalana del 52,9, però el cas és que la nostra mitjana ha empitjorat amb els governs de Convergència i Esquerra Republicana, i tota la resta, ho repeteixo, tota la resta de comunitats autònomes ha millorat. Potser també em diu que la mitjana és superior a la de la Unió Europea, i també és cert: un 30 per cent. Però, clar, no és comparable, perquè si recordem les tres mesures que es poden prendre per a la petita infància, ja he dit que en el cas dels països del nord opten per les baixes de maternitat més llargues. L'any 2004 la Generalitat va aprovar la Llei 5/2004 de creació de llars d'infants de qualitat que incrementava el finançament i la creació i manteniment de les escoles bressol, l'aplicació de la coneguda com a «llei de les tres mil places, que va doblar el nombre d'escoles bressol en poc més de deu anys. I per això vam estar al capdavant de l'escolarització de zero a tres anys. Malauradament, tots sabem el que van suposar els mandats de la senyora Rigau a l'ensenyament i molt especialment a l'ensenyament públic. Cal veure, senyora consellera, si amb el seu mandat tornarem a estar al capdavant de l'educació infantil o seguirem estancats i cada cop més endarrerits. Quin és el seu capteniment envers les escoles bressol, senyora consellera? Seguirà amb la línia de menyspreu de la senyora Rigau i continuarà ofegant ajuntaments i famílies? O, al contrari, apostarà per l'educació infantil i tornarem a la inversió del 2009? Perquè els diners que deixa d'aportar vostè els acaben aportant els ajuntaments, les diputacions i les famílies. Per exemple, les quotes d'escolarització a les escoles bressol de la província de Barcelona han passat de 134 a 161 euros i la quota de menjador de 91 a 121. Això en un moment de crisi on les famílies necessiten els ajuts més que mai. I no ens oblidem de les educadores. Les educadores tenen feines que senten poc valorades i poc remunerades. I veuen com les empreses de gestió externa cobren els diners, però no sempre fan bé la seva feina i no es preocupen pel personal. Actualment tenim auxiliars que no arriben als 400 euros per jornades de quatre hores, mentre que, ja ho he dit, tenim dotze alts càrrecs que ens costaran 1 milió d'euros l'any. Les escoles bressol necessiten parelles educatives. I això no s'està donant per manca de finançament. I necessitem més educadores, més auxiliars i més vetlladores, perquè, més enllà de les places reservades per als petits amb necessitats educatives especials, sovint al llarg del curs es detecten nous casos i no se'ls pot donar una atenció de qualitat per manca de vetlladores. Pensi en la Sílvia, senyora consellera. Una educadora sola, en una aula de vint petits, de dos, tres anys, i un nen amb trets autistes o un nen amb trastorns de conducta. Ningú no es preocupa per la Sílvia. De fet, la jutjaran per la seva feina si un nen surt mossegat de l'aula. Pensi en la Sílvia, senyora consellera, i en les companyes de la Sílvia, quan decideixi la partida pressupostària destinada a educació infantil. Jo penso en ella i en la Marina, i en la Queralt, i en la Rocío, i en el David, i en la Núria..., perquè els vaig formar a la Universitat Autònoma i vaig veure la il·lusió que tenien per a l'educació infantil. I jo vull que continuïn treballant amb aquesta il·lusió, i això només es pot aconseguir amb bones condicions i més suport per part de les administracions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Per a respondre, té la paraula la consellera d'Ensenyament, senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, senyora diputada, avui ens ha portat moltes dades i, com ens acostuma a fer, ens les il·lustra barrejant les llars d'infants amb els alts càrrecs i amb les oficines exteriors, etcètera. Jo, si em permet, sí que li parlaré, bàsicament, només d'ensenyament, i, per no entrar en les dades, però, sí que jo crec que alguna, només per posar-la damunt de la taula, val la pena que entre tots fem números... Mentre vostè deia: «Escolti'm, aquests 50 milions d'euros que vostè destina... –no ho sé, a alguna d'aquestes coses que vostè ha dit– «serien suficients per pagar els llibres de text. Miri, alumnes d'educació infantil i educació primària: 700.000 alumnes; per 150 euros de mitjana que valen els llibres, més 250 euros per als 300.000 d'ESO, a mi em surten 180 milions d'euros. Bastant lluny dels 50 milions d'euros. [[Veus de fons.]] Només ho poso sobro la taula per dir que ha dit moltes dades i crec que valdria la pena, quan parlem de números, saber el que costen les polítiques educatives. Vostè, quan plantejava aquesta interpel·lació, ha fet una interpel·lació sobre l'educació infantil, i jo he intentat agafar tota aquella possible informació, perquè no sabia exactament, doncs, de què voldria parlar... Som molt conscients, i ho hem dit sempre, que l'educació infantil assenta les bases per a un bon aprenentatge futur, i els estudis, tots els estudis, ens assenyalen que les primeres etapes són importants, que la flexibilitat del cervell ho és màxima fins als sis anys; però, evidentment, en els últims estudis també ens diuen que fins i tot a l'adolescència hi ha nous períodes de plasticitat. Per tant, l'educació infantil és un bon instrument per prevenir l'abandonament escolar prematur –això ens ho diu, també, la Unió Europea–, però, sobretot, ho és per a aquells nens que viuen en situacions més complexes. I com estem en educació infantil, tota, de zero a sis, a Catalunya? Europa dóna una dada, que també m'agradaria posar sobre la taula, bastant preocupant, que és que el 2030 el nombre de nens menors de sis anys haurà caigut a la Unió Europea en un 7,6 per cent. La Unió Europea, el 2030, tindrà 2,5 milions de nens menys que el 2012. I especifica que on serà més dramàtica aquesta caiguda serà en els països de l'Europa de l'Est i no determina quins, però sí que marca Espanya. I aquest és un tema, també, que ens hem de plantejar com a societat, i saben que n'hem parlat, doncs, moltes vegades. Però, a part de donar dades, planteja una estratègia, l'estratègia d'Europa 2020, que vostès ens senten anomenar moltes vegades, perquè parla d'abandonament escolar, de fracàs, parla d'escolarització. Un dels objectius que posa per a l'educació infantil és, justament, que el 95 per cent dels nens de quatre anys estiguin escolaritzats el 2020. A Catalunya, hem de dir que aquest objectiu ja està més que sobrepassat. És un objectiu que hem complert. La taxa d'escolaritat que té Catalunya en segon cicle d'educació infantil és de les més altes, i també és elevada la tasca de cobertura del primer cicle d'educació infantil. Nosaltres li hem portat les nostres dades: el curs 14-15, si comparem els naixements i P0, P1 i P2, els que estan escolaritzats, tenim una taxa d'escolarització del 36,9, quan l'objectiu d'Europa és el 33 per cent, i ha crescut tres punts respecte a l'any al qual vostè feia referència del curs 10-11. Com hem dit, aquesta etapa d'educació infantil..., per què donem aquestes dades? Doncs, perquè justament assenta les bases, l'educació infantil, per a un bon aprenentatge, i és una etapa que és important per preveure l'abandonament escolar, sobretot, en els alumnes que més mancança tenen. I això ja ho detecten les nostres proves de sisè i les proves de quart d'ESO. Com més anys passen els nostres alumnes dins del sistema, més possibilitats d'èxit tenen. Per tant, per això és tan important seguir treballant en les taxes d'escolarització, malgrat ja hàgim complert els objectius europeus. Vostè m'ha preguntat: «Què estem fent? Jo li explicaré què estem fent des de tres punts de vista: un plantejament pedagògic, un de places –que ja he començat a dir– i un de finançament. A Catalunya, des de l'any 2010, les places públiques de llars d'infants, d'escoles bressol han passat de ser 58.140 a 69.604. Per tant, hem incrementat en 11.000 places, en aquests anys, les escoles bressol públiques, malgrat el descens de natalitat important que hi ha hagut en aquest país. I el 61 per cent de les places d'aquest país són públiques. El segon punt és el finançament. En això té raó: les dificultats dels darrers anys han fet que hàgim patit per aquest finançament. I el que hem fet és buscar suport per poder seguir mantenint aquest servei que considerem important per a la nostra societat. Miri, l'any 2009-2010, a zero-tres s'hi dedicaven 86 milions d'euros i tota l'escolarització a Catalunya era gratuïta de tres a sis anys. L'Estat espanyol, en aquells moments, per escolarització tres-sis, enviava a la Generalitat de Catalunya 71 milions d'euros, i el Plan Educa3 enviava a Catalunya 21 milions d'euros, el 2010, per finançar-ho. L'any 2012 –i els que érem aquí ho sabem–, la Generalitat, com totes les administracions, pateix una forta davallada d'ingressos públics a la qual s'ha d'afegir l'eliminació, per part de l'Estat espanyol, d'aquestes etapes. I sí, no em cansaré de repetir-ho, perquè si per a l'Estat espanyol aquesta és una prioritat, no entenem per què va deixar de finançar aquests 71 milions d'euros per a l'escolarització de tres a sis anys, i aquests 21 milions d'euros per a l'escolarització de zero a tres. Què va fer la Generalitat en aquell moment? Doncs, mantenir, en primer lloc, la gratuïtat i la universalitat del tres-sis –que va ser el Govern espanyol el que el va posar en perill–, perquè som conscients de la importància d'aquesta etapa, i, malgrat aquests recursos de menys, vam garantir amb recursos propis aquests diners que no arribaven per a l'escolarització de tres a sis. I vam cercar fora –sí, els vam cercar fora– diners a les diputacions, justament per poder seguir finançant i mantenint aquest servei de zero-tres. I això és el que ha permès garantir el finançament en aquestes dues etapes. Deixi'm dir, però, que una de les altres coses que posem sobre la taula és el necessari canvi de plantejament de les llars d'infants entre el que és una política de conciliació prioritària i el que ha de ser una política de compensació de desigualtats. La política de les llars d'infants en aquest país s'ha basat, bàsicament, en un element important, que és la conciliació. I s'explica ràpid –vostè també n'ha fet esment–: tenim una baixa maternal, les mares, de setze setmanes; si volem tornar a treballar, als quatre mesos hem d'enviar els nanos a les llars d'infants. Només... –parèntesi, potser perquè em toca de més a prop–, l'Organització Mundial de la Salut recomana que hem d'alletar els nostres nens fins als sis mesos i, en canvi, a Espanya se'ns envia a treballar a partir dels quatre. Per tant, aquí tenim un problema, hem hagut de veure les llars d'infants com una eina bàsica per a la conciliació. I quina ha estat la política de finançament? Doncs, donar cinc mil euros per plaça creada, fos ocupada o no fos ocupada, i aquests mil vuit-cents euros per plaça sense tenir en compte –i aquest és un element important, senyora Sierra; perdó, eh?, però és que ara és un element important–, pagàvem mil vuit-cents euros per plaça sense tenir en compte la situació econòmica de la família. Per tant, què estem fent? Un treball per conèixer el cost real de la plaça, perquè les xifres varien molt depenent de l'ajuntament, i també hem de pensar a introduir tot un tema de tarifació social i de priorització de determinats col·lectius. La situació de les finances de la Generalitat va millorant, però evidentment no és la que teníem. Què hem de fer quan tornem a disposar de més recursos?, més recursos per via ordinària del finançament de la Generalitat, però més recursos quan ens tornin aquests 90 milions d'euros que l'Estat espanyol ha deixat de destinar-hi. Doncs, miri, el que hem de fer és una política redistributiva, com hem fet, per exemple, amb les beques de menjador. Ens trobem, i ens ho diu l'informe de la Fundació Bofill, que ens sobren places; vam fer places a llocs on no tenim alumnes i ens falten places a llocs de més complexitat social. Per tant, una cosa primordial és que aquestes places es destinin a famílies amb menys recursos socials, econòmics i educatius i que tinguin prioritat en el finançament, en l'accés. L'informe de la Fundació Bofill ens diu: «Els municipis amb un menor nivell educatiu i més atur és on hi ha un dèficit d'escola bressol més gran. És aquí on volem treballar. Però no només hem fet això. Com que també seguim apostant pel zero-tres, sap vostè que el projecte pilot de tenir els infants d'un any i de dos anys en les zones escolars rurals ha tingut molt bona acollida i ha permès que tinguem ja gairebé cinquanta escoles que harmonitzin també o facilitin aquest servei en el nostre territori. I el tercer punt –que malauradament, doncs, no tindré gaire temps de desenvolupar-lo– és tot el plantejament pedagògic que hem fet. Hem fet tota l'ordenació curricular del primer cicle d'educació infantil, hem donat totes les orientacions per a l'avaluació i l'orientació del desplegament també del currículum de zero-tres i de tres-sis; tota una formació no només dels nostres docents, sinó amb l'Associació Catalana i la Federació Catalana de Municipis, per a les llars d'infants públiques, les municipals, les privades, orientades a tots aquests professionals que en el nostre país atenen els nostres infants. Aquesta és l'aposta i continuarà sent l'aposta del departament. Evidentment, a mesura que anem incrementant el pressupost, podrem seguir donant resposta en aquestes necessitats; però és evident que no podem seguir parlant del finançament de les llars d'infants com si tothom tingués les mateixes necessitats, com si tothom tingués els mateixos ingressos i com si tothom tingués la mateixa prioritat a l'hora d'accedir a una plaça de llars d'infants. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Sonia Sierra.
Gràcies, senyora presidenta. Gràcies, senyora consellera, per les seves explicacions, tot i que crec que no m'ha escoltat gaire, perquè jo és que en cap moment he parlat d'oficines exteriors ni res semblant. Pel que fa als llibres de text, nosaltres, evidentment, abans de fer la proposta, hem fet els números, i tenim un Excel; si vol, jo li puc passar l'Excel. Aquestes dades que jo he donat serien per al primer any. Això seria un procés de quatre anys i, a més, els llibres serien per reutilitzar-los i es quedarien a les escoles. Em sorprèn que no sàpiga el que s'està fent ja a la resta de comunitats autònomes i, és més, el que s'està fent en algunes escoles, alguns centres escolars d'aquí, de Catalunya, per exemple en el que jo estava. Després, ja li he dit que la nostra... És que tinc la sensació, això, que no m'ha escoltat gaire, eh?, perquè jo ja li he dit que em parlaria de la mitjana espanyola. Sí, estem una miqueta per sobre, re, no arriba a un punt; però és que hem passat de la segona a la sisena, i jo li he preguntat específicament per què hem passat de la segona a la sisena, i no m'han contestat. Ha parlat d'Europa, i també li ho he dit abans, en la meva intervenció: clar, és que a Europa tenen baixes de maternitat i paternitat més àmplies. Després, un tema que ens amoïna és el de la distribució de les escoles bressol, perquè no és gens homogènia al territori, la qual cosa va en contra de l'equitat, de la igualtat d'oportunitats i, per extensió, és un atac frontal a la cohesió social. Vostè mateixa ho ha dit: existeix evidència internacional que l'educació en la primera infància té un impacte positiu en les diverses habilitats cognitives i socials dels infants, i aquest impacte es concentra especialment en els infants d'estatus socioeconòmic baix, d'origen immigrant i amb necessitats educatives especials. Així, doncs, si els municipis, com passa a Catalunya, on més és necessària la presència d'escoles bressol és precisament on menys n'hi ha, no és que s'estigui fent malament: és que s'està fent molt malament. Després, nosaltres pensem que aquestes situacions de risc d'exclusió socioeconòmica no poden limitar el desenvolupament dels infants, perquè volem una societat més justa i més igualitària. Què pensen fer per pal·liar el mal funcionament d'aquesta distribució de l'educació infantil? Han programat cap acció per conscienciar les famílies amb menys recursos de la importància d'una educació primerenca, que vostè mateixa ha referit? Quines mesures econòmiques pensen destinar per tal de garantir la universalització de zero a tres anys? I això no vol dir, com ja ho ha dit vostè, gratuït per a tothom, però sí assegurar-nos que és universal; depenent de les rendes familiars, s'hi pot accedir d'una manera o d'una altra. La Generalitat té quaranta-tres escoles bressol de titularitat pròpia. Vol dir això que no els interessa el tema? Passen la pilota als ens locals i es queden tan tranquils? Perquè jo ja sé que els agrada molt el romanticisme del segle XIX, però, clar, que s'hagin quedat amb la ley Moyano, la veritat és que fa pensar. Finalment, els alts càrrecs. Jo li he preguntat que ens expliqui per què el president de la Generalitat cobra el doble que el president d'Espanya i per què els consellers cobren més que el president d'Espanya. D'aquí tindríem diners per destinar a l'educació infantil. D'això no ha parlat. I crec que tampoc m'ha escoltat perquè jo ja he dit que el Govern del PP ha deixat de finançar, i també ho critiquem, només faltaria! Però el que no pot fer és que, com el Govern del PP no paga, doncs, nosaltres tampoc, i ho deixem tot en mans dels ajuntaments, de la diputació i de les famílies. Perquè, senyora consellera, amb menys no es fa més, com deia la senyora Rigau, però és mentida; amb menys no es fa ni més ni igual: amb menys es fa menys o passem la pilota als altres. Després, pel que fa a les baixes de maternitat i paternitat, torno al tema, és una de les nostres propostes estrella al Parlament, i jo espero que vostès, des del grup mixt, ens donin el suport perquè pugui sortir endavant. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula la consellera d'Ensenyament, senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, no parlàvem de llibres avui, jo crec que la interpel·lació era sobre educació infantil, no sobre llibres, però deixi'm... Sí que la Generalitat aposta; el que passa, que ha fet una aposta per donar recursos als centres de màxima complexitat. Hi ha dues polítiques: la de donar recursos per a tothom o prioritzar-los allà on més es necessiten, que és la política que hem prioritzat. Miri, quan vostè m'assenyala altres comunitats autònomes –i ja vam tenir una discussió jo crec que..., bé, que va generar cert debat en una altra interpel·lació–, jo crec que no voler veure que Catalunya no té el mateix tracte en finançament que altres comunitats autònomes... Això no és qüestió de ser independentista o no ser-ho, és qüestió d'atendre els nostres ciutadans. Per tant, no disposar d'aquells recursos que com a societat necessitem per poder atendre els nostres ciutadans no és ni ser independentista ni no ser independentista, és voler tenir els recursos que aquest país genera per poder-los destinar justament a les persones que més ho necessiten. Perquè, escolti'm, les dades que som la tercera comunitat autònoma en pagament d'impostos i la tercera per la cua en renda disponible, això són dades. Per tant, és evident que no té el mateix tractament una comunitat autònoma que, sent la tercera o la quarta per la cua pagant impostos, acaba sent la tercera en renda disponible. Per tant, com que tenen més renda disponible, clar que poden fer més inversions; per això reclamem tenir un estatus diferent, per poder tenir més diners per fer aquestes inversions. Perquè jo crec que a ningú se li pot ocórrer en aquesta cambra que el Govern no vol destinar diners ni al zero-tres ni al tres-sis, perquè no és així. Com que no és així, el que necessitem són aquests recursos per poder-ho fer. Vostè diu: «Escolti'm, hi ha un mal repartiment de places. Sí, el que passa, que malauradament..., per això he introduït en el tema que el que hem de fer és prioritzar allà on volem invertir, perquè, si no, quan estan fetes les places estan fetes, no podem agafar les llars d'infants d'un municipi que ara no les necessita i transportar-les a un municipi que sí que les necessita. Malauradament, això no es pot fer així. Què estem fent? A través de la comissió mixta, i ja fa anys que s'està fent, parlar amb els ajuntaments, establir criteris generalitzables de tarifació social i prioritzar col·lectius. Per tant, en el moment en què hàgim de posar sobre la taula aquests temes, creiem que les prioritats han de ser aquestes. Territorialment què hem fet per atendre, per exemple, aquelles poblacions més petites que no poden tenir una llar d'infants perquè és molt costosa? Aquests nanos, que estiguin a les nostres escoles amb un educador infantil. I, per tant, hem pogut atendre un col·lectiu que fins ara no podia estar atès. Què hem de fer, doncs? Dir com hem de finançar i a qui. Perquè pagar diners públics per places que no s'ocupen no és la millor manera de destinar els diners públics quan en manquen a altres llocs. Hi insisteixo, la taxa d'escolarització en aquest país no ha baixat, ha anat incrementant. És cert que en els últims anys ha crescut menys, però ha seguit incrementant, malgrat això: del 34,1 per cent al 36,09. Què hem de posar sobre la taula? Té sentit donar el mateix per plaça a una família de renda alta que a una família de renda baixa, en una etapa que no és ni obligatòria ni universal? Segurament coincidirem que no. Doncs, en això és en el que ens hem de posar d'acord. Què hem de fer? Prioritzar col·lectius. Per a qui és més necessari anar a les llars d'infants? Per a qui té més sentit? Per a qui té més repercussió, a llarg termini? I així parlem de tarifació social. I per què no, també, ens replantegem el model? Per què les llars d'infants, en lloc d'obrir-se només als alumnes, s'obren també a les famílies que més ho necessiten? I podríem aprofitar que la mare –deixi-m'ho dir, perquè bàsicament és la mare–, quan porta el seu fill o la seva filla a la llar d'infants, es pot quedar allà i, de passada, aprèn el català, aprèn el castellà, aprèn cançons, aprèn hàbits, aprèn molts dels hàbits que no té capacitat per fer-ho. I un altre tema que vostè també ha tret sobre la taula: la nul·la política de conciliació d'aquest país. Perquè potser ens haurem de plantejar, i malauradament, i per això volem capacitats per fer-ho, decidir des d'aquí quina és una bona política de conciliació. Volem un nou país justament per una política de natalitat potent, i per una educació de zero a tres que el que faci és justament prioritzar aquesta vessant educativa, no tant la conciliadora, i que atengui criteris de redistribució. Li acabaré llegint quatre frases de la Fundació Bofill, perquè no vegi que sóc jo que li ho dic, sinó la Fundació Bofill: «La cobertura de l'escola bressol a Catalunya ha augmentat en els darrers anys, passant d'un 31 per cent a un 44 per cent el curs 14-15 –jo encara tinc dades més actualitzades–; «el percentatge d'infants de zero a tres escolaritzats és relativament alt si el comparem amb altres comunitats autònomes. Catalunya es situa en cinquè lloc del rànquing de comunitats i tres punts per sobre de la mitjana estatal. A nivell internacional, Espanya té un índex d'escolarització dels infants de zero a dos anys del 39 per cent, superior a la mitjana de la Unió Europea, que és del 30 per cent. Per tant, aquesta serà la nostra aposta: seguir apostant, seguir apostant perquè aquests percentatges incrementin, sent conscients que són dels més alts de la Unió Europea, i seguir treballant sobretot per replantejar-nos quins han de ser les prioritats i els col·lectius a qui hem d'atendre més necessàriament en les nostres llars d'infants. Gràcies.
Gràcies, consellera. Gràcies a totes i a tots. Es suspèn la sessió fins demà a les deu del matí.