Comença la sessió. Molt bon dia a tothom i benvinguts i benvingudes a aquesta primera sessió de l'any 2017. [[Salutació a una nova diputada]] En primer lloc, em plau saludar la nova diputada que s'incorpora avui, la senyora Àngels Ponsa, del Grup Parlamentari Junts pel Sí. Benvinguda. [[Aplaudiments.]] Els faig avinent que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, la diputada senyora Assumpció Laïlla, del Grup Parlamentari Junts pel Sí, ha delegat el seu vot en el president del seu grup, el senyor Jordi Turull. També els faig avinent que, en acabar la sessió de control, es farà un minut de silenci com a mostra de condol amb motiu dels dos agents rurals assassinats aquest cap de setmana i que aquesta tarda, en acabar el punt sisè de l'ordre del dia, donarem lectura a la Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del quarantè aniversari dels assassinats d'Atocha. Iniciem l'ordre del dia. La llista de preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier del Ple. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí. D'acord amb la sol·licitud presentada pel Govern i la conformitat dels grups parlamentaris afectats, els... No. Anava a proposar una alteració de l'ordre del dia, però veig que ha arribat el conseller Romeva. Per tant, no fem alteració de l'ordre del dia i continuem amb l'ordre del dia. [[Pregunta al Govern sobre les darreres actuacions en acció exterior]] [[310-00160/11]] El primer punt de l'ordre del dia són preguntes al Govern. La primera pregunta al Govern està formulada pel senyor Juan Milián, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, i és sobre les darreres actuacions en acció exterior. [[Remor de veus.]] Del Partit Popular, perdó. [[Rialles.]]
Gràcies per l'aclariment.
Perdó.
Gràcies, presidenta.
La primera pregunta és sobre les darreres actuacions en acció exterior.
Gràcies, presidenta. El senyor Puigdemont va estar ahir a Brussel·les i, com l'últim cop, ni va aconseguir res per a Catalunya ni es va reunir amb cap autoritat comunitària; només va anar a parlar d'un 9-N bis, tot autoconsum. Fins aquí, cap novetat; és fàcil fer una xerrada a una sala del Parlament Europeu. El problema és que, preveient un fracàs d'assistència i incapaços de trobar tres-cents catalans independentistes a Brussel·les, van decidir anar amb la claca des d'aquí i van pagar més de 120.000 euros de diners públics a mitjans internacionals per fer publicitat el mateix dia de la conferència. En aquests anuncis, el senyor Romeva s'autoproclama ministre d'Afers Exteriors en diferents idiomes. No n'aprèn, però miri, per mi, com si es vol creure Lluís XIV, el Rei Sol; la qüestió és que el seu Versalles el paguem entre tots els catalans mentre vostès no estan complint els seus objectius en sanitat, educació o seguretat. Senyor Romeva, la pregunta és molta clara: quants euros ens ha costat als catalans la conferència i la publicitat? [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Milián. Respon el conseller senyor Raül Romeva.
Moltes gràcies. Senyor Milián, jo, com que tinc la fortuna que també hi era, en aquesta conferència, i per tant ho vaig poder veure en primera persona –vostè no hi era perquè devia estar en una altra cafeteria, potser en un tal cafè Pepe, en un bar Pepe que aquests dies ha estat també protagonista per una altra qüestió de la qual vostès també tenen molt a dir–, doncs, l'hi puc dir, li puc dir que l'assistència era absolutament nombrosa; després de deu anys al Parlament Europeu tinc l'absoluta certesa d'afirmar que era un acte amb una presència singular, insòlita, pel que fa a l'interès que va generar tota l'explicació que vam poder fer, en un marc de total i absoluta normalitat, que és el que fan els parlamentaris, que és el que fan els parlaments: parlar, argumentar, dialogar. I, per tant, tota aquesta por que tenen vostès que la gent posi arguments sobre la taula, i que intenten, amb argúcies, absolutament, crec que difícils de comprendre per qualsevol persona que tingui un mínim de sensibilitat i de cultura democràtica..., al final se'ls acaba girant en contra. Vostè diu que nosaltres no n'aprenem. Em sap greu; és que els qui no entenen, no aprenen, no valoren, no són capaços d'entendre en quina realitat viuen, són vostès. Li garanteixo que la gent que ahir va poder escoltar el discurs del president, del vicepresident i de mi mateix sap perfectament que aquí hi ha una realitat que tard o d'hora hauran d'afrontar. Els convido que facin el mateix –els convido que facin el mateix–, perquè altrament els qui perdran el tren de la racionalitat i del sentit comú seran vostès. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat senyor Milián.
Senyor conseller, li he preguntat pel cost de la conferència i la publicitat i no em respon. Jo no sé si exerceix de ministre d'Afers Exteriors; el que està clar és que no exerceix com a conseller de Transparència. Són els diners, són els diners malbaratats, senyor conseller, però també és la imatge que estan donant de Catalunya, anunciant que són un govern postautonòmic, però són un govern de la postveritat. Ja saben que «postveritat és un eufemisme de «mentida, «engany, «estafa, «procés. Això és el procés, una manera de simular que estan creant un estat quan en realitat només volen mantenir-se com els polítics més ben pagats de tot Espanya. No és veritat que vostè sigui ministre d'Afers Exteriors, encara que li faci il·lusió; no és veritat que els delegats siguin ambaixadors, encara que cobrin més que un ministre; no és veritat que el senyor Altafaj sigui representant permanent davant de la Unió Europea, i després l'hi demostraré; són pura postveritat. I no l'hi dic jo només, l'hi diuen també mitjans de comunicació com Politico o The Economist. Ho diu fins i tot el portaveu del Parlament Europeu, que els acaba d'acusar públicament de manipular la realitat. I és que vostès, amb certs deliris de grandesa, han atacat el Parlament Europeu i l'han acusat de contraprogramar-los, quan, des de desembre, a Brussel·les, tothom sabia que ahir es celebrava la recepció del cos diplomàtic; almenys ho sabien els representants permanents de veritat, no el seu, de cartró pedra, que no s'assabenta del que passa a Brussel·les. S'han gastat una fortuna i només han aconseguit que el Parlament Europeu els titlli de manipuladors, cosa que aquí ja sabíem. No pot estar orgullós de la seva gestió, senyor conseller. Reconeixerà el seu error, demanarà perdó i cessarà el fals representant permanent a Brussel·les o es posarà a parlar del Partit Popular i de Madrid, com sempre fa? Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Milián. Respon el conseller.
Miri, a vostè no li preocupa el cost. De totes maneres, pel cost no es preocupi; com totes les coses que nosaltres fem, és públic i el tindrà a la web del Govern, com totes les coses que fem, perquè aquí sí que hi ha una transparència, no com en altres governs dels quals vostè en sap alguna cosa. Però, més enllà d'això, si vol, podem parlar del cost, del que costa la diplomàcia espanyola [[remor de veus]] , per impedir que hi hagi debats, que hi hagi debats, que hi hagi representativitat del que signifiquen en aquests moments ciutadans i ciutadanes que paguen els seus impostos també a l'Estat espanyol. I si voleu podem parlar d'aquest cost, podem parlar del que costen, per exemple, les catifes al Vaticà, a l'ambaixada del Vaticà; podem parlar del que costen les ambaixades espanyoles; podem parlar del que costen les residències dels ambaixadors espanyols i de les funcions que tenen aquests ambaixadors a l'hora d'impedir que es faci allò que en democràcia és el més normal del món, que és parlar, que és dialogar i que és posar arguments sobre la taula. El dia que ho entenguin –el dia que ho entenguin– potser començarem a parlar el mateix idioma; mentrestant, els qui no entenen res són vostès. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les infraestructures de l'àrea metropolitana de Barcelona]] [[310-00156/11]] Segona pregunta al Govern, sobre les infraestructures de l'àrea metropolitana de Barcelona, formulada pel Grup Parlamentari Socialista. Té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Conseller Rull, al setembre de l'any passat va explicar que el Govern estava treballant en una proposta de reestructuració financera de la línia 9 del Metro per posar en funcionament de forma gradual el tram central entre Sagrera i la Zona Universitària. Ara fa pocs dies, també, abans d'acabar l'any, el senyor Junqueras, l'alcaldessa Colau i vostè mateix van anunciar un acord on l'Ajuntament de Barcelona els finançava la construcció de dues estacions, Foneria i Foc Cisell, no de totes les estacions, de la línia 10 del metro. No parlava enlloc de què passava amb les estacions de Provençana i d'Ildefons Cerdà, a l'Hospitalet. No sembla que hi hagi data d'obertura d'aquestes dues estacions. L'alcaldessa de l'Hospitalet, la senyora Marín, es va queixar, amb raó, i vostè va dir que el Govern se'n faria càrrec. Ens semblaria, a nosaltres, al Grup Socialista, un greuge cap a l'Hospitalet que veiessin passar el metro, els ciutadans, i no el poguessin agafar. Voldríem conèixer si ja tenen avançat el refinançament del tram central, si ja han trobat, en el pressupost, els recursos per a les estacions de l'Hospitalet de la línia 10 del metro.
Gràcies, senyor Terrades. Respon el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Sí; gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, ho coneix perfectament, quin és el capteniment del Govern amb relació no a previsions sinó a fets concrets. Recordo que ara fa aproximadament un any, quan es va inaugurar el tram de la línia 9 del metro fins a l'aeroport, nosaltres vam dir un parell de coses: u, no aturem les obres del túnel, i no les hem aturades, la qual cosa fa que estiguin més a prop les estacions de Barcelona i les estacions de l'Hospitalet. Nosaltres ara estem treballant..., tenim tres compromisos. El primer compromís, que l'any 2018 puguin entrar en funcionament les dues estacions de Barcelona, amb un acord amb l'Ajuntament de Barcelona; dos, que hi hagi el mínim decalatge possible entre l'entrada en funcionament d'aquestes estacions de Barcelona i les dues de l'Hospitalet, Cerdà i Provençana, i, tres, el refinançament de la part central de la línia 9, que és el que dona sentit a la mobilitat en el conjunt del sistema. Aquests són tres compromisos que nosaltres estem..., hem adquirit, hi estem treballant, no improvisem, a mesura que anem tenint respostes aquest Parlament serà el primer en saber-les, conèixer-les i avaluar-les adequadament.
Gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Terrades.
Bé, a nosaltres ens semblaria un greuge que les estacions, aquestes quatre estacions..., ja no li parlo de la resta, però que aquestes quatre estacions no es posessin en servei al mateix temps. Ens semblaria un greuge cap a la ciutat de l'Hospitalet. Vostè ho deia, el tram central de la línia 9 és un tram fonamental, perquè relliga el conjunt de la xarxa de metro i els fluxos de mobilitat del transport públic. Volem conèixer les intencions reals del Govern respecte al reinici d'aquesta important infraestructura. I vostè, millor que ningú, ens ho pot explicar, atès que en la seva etapa de portaveu de Convergència i Unió, quan estaven a l'oposició, el Govern li va facilitar, a vostè i als seus assessors tècnics, tota la informació, tots els projectes, totes els processos d'adjudicació, tots els models de finançament. I, per tant, el que volem és que ens expliqui el calendari a partir d'ara. Li demanaré uns quants compromisos més, que tenen a veure amb el transport públic. L'any que ve, el 2018, es podran executar les obres del bus-VAO de la C-245? Tenen previst de fer un bus-VAO de nord a sud a la C-31? I, parlant d'estacions i de transport públic, pensen millorar els park and ride de les estacions de Ferrocarrils de la Generalitat? –no sé si sap que ja tenim problemes greus amb alguns d'aquests aparcaments, sobretot a l'Hospitalet i a Sant Boi.
Gràcies, senyor Terrades. Té la paraula el conseller senyor Josep Rull.
Gràcies, presidenta. Respecte a les preguntes concretes del final, sí a totes; sí, nosaltres estem treballant en aquest àmbit. En alguns casos ho fem sols, en d'altres ho fem amb l'àrea metropolitana; per exemple, el carril bus-VAO de la 245. Segon element. Vostè avui ha estat suau, i l'hi agreixo, i ha estat prudent, i l'hi agraeixo. El dia de la compareixença dels pressupostos no en va estar tant, de suau. I el dia que vam sentir el senyor Collboni intervenint i referint-se a la línia 9 i parlant de la línia 9 com, diguem-ne, una gestió de pedaços fet pel Govern de Junts pel Sí, jo ho vaig titllar de sarcasme. Sí; hi ha determinades forces polítiques que han de ser d'una prudència extrema a l'hora de judicar l'acció del Govern, bàsicament perquè nosaltres estem intentant endreçar i reorientar allò que algú altre, que atzarosament forma part de la seva mateixa formació política, va deixar absolutament desendreçat. Quin és el problema de la línia 9 del metro? El problema de la línia 9 del metro és que nosaltres destinem 400 milions d'euros a pagar concessions de les estacions que s'acabaran l'any 2042. O refinancem, o som capaços d'alliberar una part d'aquests recursos, o no l'acabarem mai, i no tindrà sentit. Aquesta és la nostra prioritat. I jo li garanteixo que això ho farem. Gràcies.
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el millorament de l'ocupabilitat per mitjà de l'acreditació i la qualificació professionals]] [[310-00157/11]] Tercera pregunta al Govern, sobre el millorament de l'ocupabilitat per mitjà de l'acreditació i la qualificació professionals. Formula la pregunta el senyor Pol Gibert, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bon dia, membres del Govern, diputats i diputades. L'entrada de l'any ens ha portat la presentació, per part de les conselleres de Treball i d'Ensenyament, del primer Pla d'acreditació i qualificació professionals de Catalunya. Una bona notícia, sens dubte, per molta gent. El retard en la seva presentació és obvi; és un pla previst per al 2016, 2017 i 2018, i el presenten a principis de 2017. Per tant, ja veiem, a la llista d'incompliments del Govern, com s'hi afegeix també la llei d'FP. En tot cas, consellera Bassa, un cop vist el pla i el seu abast, li voldríem fer la següent pregunta: creu vostè que l'acreditació i la qualificació professional poden ser una eina útil per millorar l'ocupabilitat dels aturats de Catalunya?
Gràcies, senyor Gibert. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Evidentment; si no, no ho faríem, creiem fermament que això representa la millora de l'ocupabilitat de les persones, però també la millora de la igualtat d'oportunitats. Necessitem persones ben acreditades, necessitem persones que donin confiança al lloc de treball on estan, i per això fem, juntament amb el Departament d'Ensenyament i també amb el Consell Català de la Formació Professional, un pla d'acreditacions, com deia vostè.
Gràcies, consellera Bassa. Té la paraula el senyor Gibert.
Gràcies, presidenta. Consellera, sap quantes acreditacions es van acordar durant la tramitació de la llei? L'hi podria respondre la senyora Rigau, segurament, però l'hi faré jo avui mateix. Es van acordar 300.000 acreditacions –300.000–, 100.000 cada any. I vostè què ens presenta? Un pla per acreditar-ne menys de 8.000. La diferència és abismal. I li diem un pla perquè és el nom que el Govern li ha donat. El que tenim davant és una recopilació d'accions, moltes d'elles que ja es feien abans, però que ara mateix les empaquetem, li posem un nom de pla i el que fem és fer una roda de premsa i anunciar-ho a bombo i plateret, ni que sigui tard i malament. A més, ho redueixen a convocatòries puntuals, quan la llei estableix un sistema obert i permanent en el qual s'hi puguin acollir sempre que vulguin els aturats i aturades i altra gent, i no amb places limitades un cop l'any. Consellera, a Catalunya hi ha prop de 350.000 aturats sense cap formació professional reconeguda, molts d'ells amb experiència i coneixements adquirits durant molts anys de treball, però que no han tingut mai oficialment un reconeixement. No creu vostè que la certificació d'aquests coneixements els ajudaria a poder trobar una feina? Si els aturats poden incloure en el seu currículum un certificat del que saben és evident que això ajudarà a la cerca de feina. A més, en un moment on la precarietat és el pa de cada dia, no seria pas una bona opció poder incrementar la qualificació dels aturats i poder optar a millors feines? Sembla obvi que sí, consellera. Faci una aposta decidida per dotar els aturats de millors eines. No li estem regalant res a aquesta gent, simplement els hem de reconèixer el que saben fer ara mateix.
Moltes gràcies, senyor Gibert. Té la paraula la consellera Bassa.
Gràcies, presidenta. Senyor Gibert, veig que no s'ha llegit bé el pla, i no s'ha llegit bé el pla perquè, com vostè deia, sí que s'han anat fent acreditacions al llarg del temps. De fet, hi hem destinat molts diners, per tant, des del Departament de Treball durant molts anys, com vostè molt bé deia. Però un pla no s'havia fet mai, i un pla representa tres novetats importants. Primer: que les acreditacions es podran fer al llarg de tot l'any, no només depenent dels acords que es feien amb agents socials o agents econòmics un petit temps i, per tant, només en aquell temps es podien fer les acreditacions. Segon: la metodologia canvia, s'apropen al lloc de treball per tenir observació i els mateixos acreditadors aniran al lloc de treball; i tercer: un servei estable, que es donarà informació constant a les oficines de treball, que fins ara no es feia. Per recordar-li: aquest 2016 el SOC ha destinat 100 milions d'euros a FP, 67 especialment destinats a accions formatives de certificat de professionalitat. Per tant, sabem molt bé de què es tracta, però mai havia sigut planificat, sinó que es feien any a any. Aquest, per primera vegada, tindrem un pla amb bona planificació dels tres anys, com vostè deia, perquè també sabrà que amb el tema de dependència al final del 2017 tothom ha d'estar acreditat. Ens queden quatre mil persones per acreditar i necessitem que urgentment s'acreditin; perquè, si no, el desembre del 2017 perillen els seus llocs de treball. En temes d'ocupació, estem treballant per totes les bandes: per millora de l'ocupabilitat amb la gent que està treballant; perquè la gent desocupada trobi un lloc de feina digne i perquè tothom pugui canviar de sector quan sigui necessari. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la campanya per a l'estímul de la lectura «Fas 6 anys. Tria un llibre]] [[310-00161/11]] Quarta pregunta al Govern, sobre la campanya per a l'estímul de la lectura «Fas sis anys. Tria un llibre. Formula la pregunta la senyora Teresa Vallverdú, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, partim del convenciment absolut que l'estat del benestar és incomplet sense que la cultura es consideri un dret bàsic. Creiem que els ciutadans hi hem de poder accedir sense traves de cap mena i que cal que deixi d'haver-hi forats que condemnin els que s'hi troben a la manca d'oportunitats. Les polítiques s'han d'orientar a proporcionar a tothom la possibilitat d'accedir a la cultura. Entendre la cultura com a element de cohesió social en una societat diversa fa evident la necessitat de situar-la al centre de las polítiques, perquè sigui també al centre de la vida del ciutadà i li permeti progressar en igualtat d'oportunitats. Tant en la compareixença que va fer davant la Comissió de Cultura el mes de novembre com en la seva intervenció en el debat de la secció pressupostària, va centrar el seu discurs a explicar que les polítiques del seu departament tenen com a objectiu augmentar la dimensió social de la cultura i que fan una aposta clara per facilitar l'accés a la cultura com a element bàsic de l'estat del benestar. Per tant, compartim que l'accés a la cultura s'ha d'universalitzar; hem de fer una cultura accessible per a tothom, perquè, si volem construir un estat modern, necessàriament hem de construir un estat culte. Per aconseguir aquest objectiu és indispensable que els continguts culturals bàsics siguin accessibles a tothom i que el nivell de renda o la situació geogràfica no siguin una barrera per al consum cultural. En aquesta línia, el Departament de Cultura ha posat l'èmfasi en diverses campanyes, com la continuïtat del programa «Apropa cultura, una iniciativa que acosta la cultura a persones en risc d'exclusió social; o del programa «Escena 25,de promoció de la música i les arts escèniques entre els joves catalans d'entre divuit i vint-i-cinc anys per habituar-los al consum cultural, o la campanya «Fas sis anys. Tria un llibre, per estimular els hàbits de lectura entre els nens i nenes. Els dos primers programes no són nous, però aquest últim sí. I per això, tot i que l'ajuda a la creació d'una biblioteca personal ja és, per sí mateixa, una bona notícia, ens agradaria que ens expliqués com ha funcionat aquest programa en aquesta primera edició; de quina manera incideix en la creació d'hàbits de lectura i si hi ha una relació directa entre els que aprofiten el programa i l'hàbit lector familiar, perquè el que seria interessant d'un programa així és que, a més de crear nous lectors, acostés també, de retruc, noves famílies a la lectura. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Vallverdú. Respon el senyor Santi Vila, conseller de Cultura.
Molt bon dia. Moltes gràcies, molt honorable presidenta. Il·lustre diputada, bé, efectivament aquesta iniciativa «Fas sis anys. Tria un llibre és una de les novetats, eh?, que en aquesta legislatura, extraordinària, doncs, s'han pogut incorporar al centre de les polítiques del departament, afavorir l'hàbit de la lectura en general, eh? L'accés a la lectura, de fet, és l'accés al conjunt de la curiositat per la cultura, per la societat, i ve amb el seu compromís personal, cívic, col·lectiu. En aquest sentit, recordin que el 66 per cent dels ciutadans de Catalunya declaren que llegeixen habitualment. Això es podria dir en negatiu: més del 33 per cent dels nostres conciutadans i ciutadanes reconeixen que no llegeixen mai. Aquesta campanya anava a l'origen; en definitiva, a prestigiar l'hàbit de la lectura, a estimular-lo, d'acord amb el Gremi de llibreters. Pensin vostès que aproximadament uns 32.000 nens –això vol dir prop del 40 per cent– dels potencialment en condicions d'anar a recollir aquest llibre ho van fer. I una dada encara més rellevant: el 35 per cent de les famílies –dels pares o de les mares que van acompanyar aquests nens a buscar aquell llibre– admetien que era la primera vegada a la seva vida que trepitjaven una llibreria. Per tant, que el 35 per cent d'aquestes famílies diguessin que a propòsit d'aquesta campanya era la primera vegada que trepitjaven una llibreria, confirma l'encert de fer aquest tipus d'iniciatives. Unes iniciatives, però, que hem d'emmarcar en el Pla nacional de foment de la lectura i que actualitzarem i presentarem novament aquesta primavera. Efectivament, aquest és un pla quadriennal, que ja s'ha esgotat aquest darrer 2016 i que és absolutament necessari que s'incorpori. Entre d'altres coses, perquè afavorir l'hàbit de la lectura vol dir tornar a invertir en la generació de noves biblioteques, vol dir tornar a invertir en la renovació de la política d'adquisicions de llibres en aquestes biblioteques, vol dir afavorir un major nombre de municipis lectors, això vol dir compromesos amb aquest tipus d'iniciatives; vol dir, en definitiva, estimular programes com el Bibliocat, etcètera. En definitiva, una campanya concreta, però que s'ha d'emmarcar en el Pla nacional de foment de l'hàbit de la lectura, convençuts que si tenim ciutadans i ciutadanes lectors tindrem ciutadans i ciutadanes educats i cultes. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre els acords sindicals en l'àmbit de l'Administració de justícia]] [[310-00162/11]] Cinquena pregunta al Govern, sobre los acords sindicals en l'àmbit de l'Administració de justícia. Formula la pregunta el senyor Jordi Orobitg, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Diputades, diputats, conseller Mundó, em deixaran, en primer lloc, començar amb un desig, i és que el seu departament recuperi la normalitat després de l'assalt que ha patit la seu de la conselleria aquest passat cap de setmana. Estic segur que la col·laboració de la policia espanyola, que, pel que tinc coneixement, es va oferir de manera immediata, fins i tot abans que transcendís públicament l'afer, serà de gran ajuda per a la resolució d'aquest assumpte, o no, eh? Dit això, és recurrent en aquest Parlament, ja sigui en plenari, ja sigui en Comissió de Justícia, que alguns dels grups d'aquesta cambra, principalment el majoritari de l'oposició, qüestionin la idoneïtat de la política de gestió del personal que duu a terme el seu departament. Entre d'altres acusacions, i en una evident i premeditada maniobra de confusió, s'ha atribuït al seu departament, de manera reiterada, el fet d'haver renunciat a cinc-centes places de personal via oposició, quan la realitat és que aquestes places, tots ho sabem, no eren noves, sinó que, en tot cas, facilitaven la consolidació de places per part de personal a dia d'avui interí. A dia d'avui, el percentatge de personal interí en el Departament de Justícia, assoleix el 40 per cent de la plantilla, situació que tots entendrem que no és desitjable i que vostè sempre ha mantingut, i d'aquí la seva posició respecte a la convocatòria d'oposicions, que s'ha de combatre mitjançant la convocatòria de concursos oposició, tant per consolidar places a dia d'avui interines com per lluitar contra un dels grans problemes que afecten el nostre sistema judicial, és a dir, el de la mobilitat del personal, que, evidentment, té conseqüències notables en la qualitat i agilitat del servei, i també, com hem manifestat més d'una vegada, pel que fa al tractament i a l'ús de la llengua catalana en l'àmbit de la justícia. Recentment, els representants dels sindicats majoritaris en l'àmbit de justícia han subscrit un conveni, el primer en onze anys, amb el secretari general i de relacions amb l'Administració de justícia del seu departament en àmbits tals com la reordenació de personal, canvis en els horaris del personal, que, entre d'altres, ha comportat un increment de les hores d'atenció al públic, i l'articulació d'un front comú, integrat pel Govern i els sindicats, davant el Govern espanyol per reduir la interinitat que afecta el personal de justícia d'un 40 a un 10 per cent en el termini de cinc anys, amb fonament a la convocatòria de concursos oposició –és a dir, l'opció que sempre ha defensat vostè–, en detriment de la simple oposició. En funció d'aquestes circumstancies, és el nostre interès saber quina valoració fa el Govern i, en aquest cas, el conseller de Justícia, de l'acord assolit entre el Departament de Justícia i els sindicats majoritaris en l'àmbit de justícia per augmentar l'estabilitat de la plantilla i l'eficiència als jutjats. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Orobitg. Respon el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia.
Moltes gràcies. Bon dia, presidenta. Bon dia, senyor diputat. Primer de tot, crec que és positiu haver assolit un acord amb tots els sindicats de l'àmbit de l'Administració de justícia; un acord que ha de servir per millorar l'Administració de justícia i per gestionar-la amb més eficàcia i més eficiència. I crec que és molt positiu que els sindicats també s'impliquin en aquest repte i ho fem amb acords concrets; acords concrets com els que vostè ja apuntava. El primer per garantir que anem en camí de reduir el nombre d'interins i garantir l'estabilitat del personal de l'Administració de justícia i també reduir la mobilitat d'aquest personal, perquè és un factor que, efectivament, no contribueix a la millora del funcionament de l'Administració de justícia. Una decisió que certament ha estat molt benvinguda, perquè quan el Departament de Justícia va explicar que no volia insistir en una fórmula en què, a la pràctica, any rere any, al que conduïa era a incrementar el nombre d'interins, i per part d'alguns grups d'aquesta cambra se'ns va acusar pràcticament d'haver comès les set plagues bíbliques, el que es demostra és que al final, explicant les coses amb dades i amb rigor, s'entén que la solució que proposàvem d'impulsar el concurs oposició és probablement la millor via per reduir aquest increment constant de personal interí que es produeix. L'altre dels acords és el que té a veure amb l'ampliació de l'horari d'atenció al públic en els jutjats, i a reduir també les despeses, per exemple, en alguns serveis en el moment d'unificar tots els horaris en tots el jutjats de Catalunya i no que cadascun en fes un de diferent. Això ens permetrà estalviar 1 milió d'euros, almenys, en despeses de seguretat a partir d'aquesta racionalització. I el tercer dels elements és el que té a veure amb la proposta de reordenació de treballadors de l'Administració de justícia per situar aquells treballadors que potser avui prestaven servei en jutjats on les càrregues de treball són inferiors a d'altres, per situar-los en jutjats on les càrregues de treball són més importants. Aquest acord, que també per part d'alguns grups va servir per fer-nos dir coses que no dèiem, en el sentit que volíem acomiadar personal, efectivament, aquest no era el propòsit, perquè el propòsit era, justament, racionalitzar els efectius que tenim. I així ho hem fet, i ho hem fet, sortosament, amb acord dels sindicats. Feia deu anys que no s'assolia un acord amb tots els sindicats de l'àmbit de l'Administració de justícia, i estic segur que el diàleg en la presentació de les dades, el rigor, les propostes són el que acaben donant fruit, i estic feliç que els sindicats també s'impliquin en el funcionament de l'Administració de justícia demostrant que som capaços d'arribar a acords amb els sindicats de l'Administració de justícia, com també ho farem amb els sindicats penitenciaris i tots els altres que tenen a veure amb el departament.
Gràcies, conseller Mundó. [[Pregunta al Govern sobre la negativa de l'Estat a traspassar Rodalies de Catalunya]] [[310-00163/11]] Sisena pregunta al Govern sobre la negativa de l'Estat a traspassar Rodalies de Catalunya. Formula la pregunta la senyora Meritxell Roigé, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tots i totes. Conseller Rull, la setmana passada ens presentava el pressupost del Departament de Territori i Sostenibilitat; un pressupost que es basa fonamentalment en prioritzar un transport públic de qualitat amb un objectiu clar i ferm que és garantir el dret dels ciutadans a una mobilitat eficient amb una àmplia cobertura territorial i horària; un pressupost que, tot i les limitacions pressupostàries i el marc en què ens movem, creix un 12 per cent, i on el seu gruix més important, més del 58 per cent, va destinat a un transport públic, un transport públic que el 2016 va registrar xifres rècord. I aquest rècord de passatgers coincideix també amb un rècord d'aportacions de la Generalitat al sistema de transport. I mentre des del Govern de Catalunya s'estan fent aquests esforços, cal fer present més que mai l'abandonament que estem patint per part de l'Estat, que ha baixat la seva aportació d'un 29 per cent el 2008 al 14 per cent actual. I això ho continuen patint dia a dia els usuaris de rodalies. Avui noves incidències, nous retards a la R14, la R15, la R16; molt lamentable. Per tant, és evident, un cop més, que, tot i gestionar la nostra xarxa de rodalies per un mal traspàs acceptat al seu moment –i també ho hem de recordar aquí–, avui no disposem ni del capital, no disposem ni de la capacitat de decisió ni disposem de la infraestructura. I, malauradament, van passant els anys i ens trobem que l'Estat segueix sense complir el que li pertoca. La recent visita del ministre de Foment torna a posar de manifest la desconnexió de l'Estat vers el nostre país. I així, mentre el president, tot el Govern, el món local, el conjunt de la societat civil està demanant que es faci aquest trasllat, aquest traspàs íntegre de tot el sistema de rodalies al Govern de la Generalitat, perquè és l'única manera de garantir un bon funcionament del servei, el ministre De la Serna l'únic que ens va arribar a prometre va ser un nou pla de rodalies. Perquè de la visita del ministre només vam poder trobar un únic compromís: un compromís de tenir acabat el tram de desdoblament de la via Tarragona-Vandellòs, un tram que va començar fa quinze anys. Fa quinze anys que estem patint aquestes obres. I, com ho sap, conseller, fa molts anys que les estem esperant, perquè això ens permetria, sobretot als usuaris del sud de Catalunya, poder tindre trenta-cinc minuts menys de trajecte de transport de rodalies. I això és molt important, precisament, a les línies R15 i R16, que són les línies de les Terres de l'Ebre i, per tant, són les més impuntuals del país. Per tant, conseller, veient aquesta actitud del ministre, veient aquesta nova negativa a traspassar el servei de rodalies al Govern de la Generalitat quan veiem que quan ho gestionem des d'aquí, com succeeix amb Ferrocarrils de la Generalitat, les coses funcionen, li volem demanar quin és el seu parer respecte a aquesta nova negativa de l'Estat.
Gràcies, senyora Roigé. Respon el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Gràcies, senyora presidenta. Diputada..., valoració? Molt negativa –molt negativa. Fixi's, quan el ministre De la Serna, amb bon to, bona actitud, va dir que no volia dur a terme el traspàs, que no és una reivindicació del Govern de Catalunya, sinó que és una reivindicació molt àmpliament compartida pel país, molt àmpliament compartida per aquest Parlament, molt àmpliament compartida per la societat civil, pel món municipal, va utilitzar dos arguments: un primer argument és que és red de interés general de Estado. També eren red de interés general del Estado els ferrocarrils de via estreta, els ferrocarrils que avui són Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, tant la línia del Vallès com la línia Llobregat-Anoia. Avui seria impossible amb el Govern del Partit Popular dur a terme el traspàs que es va fer a principis dels anys vuitanta. Per tant, vol dir que s'hagués condemnat aquestes dues línies, que, en aquests moments, són unes línies molt competitives, molt eficients, a tenir les mateixes condicions que té el sistema de rodalies. I segon, diu: «Lo importante es la gestión, no la titularidad. Sí, no; el que problema és que de la titularitat de l'Estat se'n deriva una mala gestió a Catalunya. I una mala gestió concreta per a la gent, per als ciutadans de Catalunya. Aquest és el tema i aquesta és la idea bàsica que nosaltres hem de ser capaços de traslladar. Només els dono una dada: la línia de la Pobla, en un any, des que ho ha assumit la Generalitat de Catalunya, hem incrementat el nombre d'usuaris de manera molt substancial. En aquests moments ja tenim les dades definitives a l'entorn del 80-90 per cent més d'usuaris, amb un nivell de satisfacció molt més alt. Per tant, són dades concretes. I el ministre, què ens va proposar? Ens va dir: «Farem un nou pla de rodalies. Diálogo. És que amb l'Estat espanyol, en matèria d'infraestructures, ho hem dialogat tot, ho hem parlat tot. El problema són els incompliments de diàleg. Sabem exactament què hi ha. Perquè no ens cal un nou pla de rodalies, ens cal que es compleixi allò que prèviament l'Estat espanyol ha pactat amb Catalunya. Hi ha un deute pendent de 4.800 milions d'euros. Són xifres que proposa la Generalitat de Catalunya? No, són dades. Són acords a què s'han compromès els diversos governs de l'Estat. Per tant, menys plans i més concretar allò que efectivament s'ha compromès. I nosaltres tornarem a insistir: quan les coses les fem des d'aquí, les fem raonablement millor en benefici de la gent de Catalunya. Gràcies.
Moltes gràcies, conseller Rull. [[Pregunta al Govern sobre la congruència del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017 amb el Pla director de cooperació al desenvolupament 2015-2018]] [[310-00159/11]] Setena pregunta al Govern, sobre la congruència del Projecte de la llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017 amb el Pla director de cooperació al desenvolupament 2015-2018. Formula la pregunta el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia, conseller Romeva. Sàpiga que tenen el nostre suport en l'acte de pedagogia que el Govern va realitzar ahir a Brussel·les. [[Aplaudiments.]] Passo a la pregunta. El món de la cooperació a Catalunya està preocupat després de conèixer el Projecte de pressupost que el Govern ha presentat. Vostè sap que el món de la cooperació català porta a les seves espatlles una gestió terrible dels darrers governs de la Generalitat, que van estar a punt de fer desaparèixer pràcticament a Catalunya les polítiques de cooperació al desenvolupament. Però hi havia esperança, hi havia esperança en aquest Govern i especialment en vostè, en vostè com a nou conseller d'aquesta matèria. Què li pot dir, conseller, al món de la cooperació català?
Moltes gràcies, senyor Nuet. Respon el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència.
Gràcies. En primer lloc, agrair-li el suport a l'acte. Això els honora, perquè, òbviament, estem parlant d'un fet que no ocupa només el Govern o un grup, sinó que ocupa la societat en el seu conjunt, i, per tant, ho repeteixo, agraeixo molt aquest suport. A la pregunta concreta que vostè em fa: el sector de la cooperació té molts motius per estar preocupat. Fa molts anys que està patint una situació, absolutament, ho crec, injustificada des de molts punts de vista, però, a més a més, preocupant, pel que fa a la capacitat que tenen per poder fer la seva feina, una feina que, a més a més, és creixent. Per tant, la preocupació és absolutament legítima. Precisament, per aquesta raó, la voluntat d'aquest Govern és apostar clarament pel que de fet és una veritable estructura d'estat, que és la capacitat d'aquest país per fer polítiques de cooperació, del país, no d'un departament, ni tan sols del Govern, del país. I, en tant que país, estem parlant de moltes àrees, molts actors, molts sectors que tenen una gran capacitat de projecció en termes de cooperació. Què estem fent pel que fa a nosaltres a la proposta del pla que tenim endavant engegat? Home, doncs, compensar, recuperar, animar d'alguna manera aquestes línies de tendència clarament negativa que hi ha hagut els últims anys, i posar-les allà on toca, on li pertoca a un país com Catalunya ser, que és a l'avantguarda del que significa la cooperació a escala no només europea, sinó també mundial.
Gràcies, conseller Romeva. Té la paraula el senyor Nuet.
Sí, conseller. Hem de tocar de peus a terra també. Estic d'acord amb el fons del seu discurs, però vostè sap que el pla director de cooperació del qual es va dotar el Govern i al qual va donar suport el nostre grup parlamentari té uns compromisos pressupostaris concrets. I el món de la cooperació quan es preocupa no ho fa de forma genèrica, ho fa de forma concreta perquè pateix de que els compromisos anuals pressupostaris no es compleixin. El Govern no va ser capaç de tenir un pressupost per a l'any 2016, amb una mala política de negociació, i està patint en aquest moment, també, seguint aquesta mala política de negociació, per tenir el pressupost del 2017. Però vostè sap que el 2016 i el 2017 incompliran els compromisos pressupostaris del pla director de cooperació. D'això, ens en preocupem i, per tant, davant d'això volem respostes concretes. Què farà, conseller, davant d'això? Modificarà ara, que encara estem a temps, els compromisos pressupostaris en matèria de cooperació per complir el pla que vostès mateixos s'han dotat? Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Nuet. Té la paraula el conseller Romeva.
Moltes gràcies. Efectivament, el pla estableix que en el període 2015-2018 hi ha d'haver un increment significatiu, que estava estipulat: 5 milions el 2016, 10 el 2017 i 10 el 2018. Com vostè sap també, el 2016, malauradament, no vam poder comptar amb pressupostos, no només per una responsabilitat del Govern, sinó per una responsabilitat compartida, en tot cas jo diria; perquè, òbviament, el pacte..., en tot cas, l'incompliment del pacte de cooperació amb relació al pressupost del 2016 l'haurien de valorar també en el fet de que no hi ha un pressupost del 2016. Això, en primer lloc. En segon lloc, què estem fent, precisament, per arreglar aquesta situació, que s'ha d'arreglar i que el pla director estableix que l'objectiu és el 2018. Doncs, precisament, enguany ja tenim un increment per a l'agència de cooperació directament de 10 milions, en lloc dels cinc que havien de ser a la primera..., increment de 10 milions. I, a més a més –i, a més a més–, com que entenem que l'operació no és només una funció que ha de dur a terme el departament a través de l'agència de cooperació, entenem que això és una responsabilitat del Govern. Hi ha un increment absolutament significatiu de 13 milions que han de permetre que el conjunt de l'AOD per a l'any 2017 sigui de 31 milions. Això dobla el pressupost respecte a l'any passat. Òbviament, si vostè em diu «és suficient?, li diré no, no. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Per això estem fent també moltes altres coses per augmentar la caixa que ens permeti ser molt més eficients, específicament pel que fa al departament de cooperació i, globalment, pel que fa a la gestió del Govern. Per tant, tota la raó quan diu vostè i afirma que s'ha de fer molt més del que s'està fent, sens dubte...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...també li vull garantir que el que precisament estem fent amb aquests pressupostos... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la conferència al Parlament Europeu sobre el referèndum]] [[310-00155/11]] Vuitena pregunta al Govern sobre la conferència al Parlament Europeu sobre el referèndum. Formula la pregunta la senyora Anna Gabriel, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Sí, molt bon dia a totes. Conseller, nosaltres vam seguir, com no podia ser d'una altra manera, amb atenció la conferència que vau realitzar ahir al Parlament Europeu. Entenem que és una presentació col·legiada i, per tant, assumida per tot el Govern i que, per tant, cadascuna de les tres intervencions representava igualment el conjunt del Govern. Així ho vam entendre. Nosaltres, com és obvi també i us ho podeu imaginar, discrepem d'alguns dels extrems que hi vau expressar: la forma en la que es descrivia la situació econòmica del país, aquesta aposta tan clara pel turisme, per exemple, que sabeu que, per nosaltres, doncs, és la nova indústria extractiva dels nostres béns naturals; el paper de la mateixa Unió Europea en la que el president de la Generalitat insistia, persistia i reiterava que la independència seria en el marc de la Unió Europea. Per nosaltres, aquest és un extrem que haurien de poder decidir també, doncs, les ciutadanes d'aquest país. Creiem que seria oportú també que s'expliqués que hi ha diversitat ideològica al darrere de les opcions independentistes i que, lluny del pensament únic i de l'homogeneïtzació que a algunes tant els agrada, justament nosaltres reivindiquem diversitat i pluralitat de pensament. En tot cas, era, òbviament, la conferència política del Govern; res a dir en aquest sentit, però sí que li volem formular dues preguntes concretes. En primer lloc, i tal com ja vam demanar en la conferència política que vam realitzar nosaltres el passat 12 de gener, instaríem a que l'objectiu del referèndum pactat no distregui de l'objectiu principal, que és l'objectiu realista, l'únic que existeix: la unilateralitat. I, per tant, doncs, que no creem falses expectatives. És probable que aquest procés no vagi de la llei a la llei. És oportú potser que parlem de legalitat intervinguda i és oportú segurament que convidem a totes les forces polítiques que creuen en el referèndum, que reivindiquen un referèndum amb garanties, que els incorporem a treballar des de ja per trobar aquestes garanties. És molt oportú que aquelles que reiteren que no volen, que no volem un nou 9-N puguin asseure's a la taula amb nosaltres i puguin veure que les garanties hi són en la mesura que la majoria de forces polítiques vulguem.
Moltes gràcies, senyora Gabriel. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. Jo sempre intento explicar, i em sembla que ho faig de forma molt insistent, que aquest és un projecte, és un procés transversal ideològicament, socialment, des de tots els punts de vista. Certament, ahir, la intervenció en el Parlament Europeu, en la sala més gran del Parlament Europeu descomptant la sala plenària, era una intervenció que feien tres membres del Govern, que, efectivament, es van repartir les intervencions en funció de la temàtica, perquè ens va semblar que era la millor manera d'explicar-nos davant de tants representants d'aquella cambra i de tants representants del cos diplomàtic present a Brussel·les, que és un lloc on la presència diplomàtica és molt important. Hi havia, per exemple, diputats del Grup Popular, del Grup Socialista, del Grup Verd, del Grup Liberal, de l'Esquerra Unitària, de l'Esquerra Nòrdica, etcètera, alguns dels quals són o han estat vicepresidents del Parlament Europeu, etcètera. Entenem també que la relació amb les institucions europees no és vista de la mateixa manera per tots els grups d'aquesta cambra. Ens sembla, però, que ahir teníem l'obligació i la voluntat ferma d'explicar-nos allà. Jo crec que ho hem aconseguit. I, en tot cas, respecte a les seves preguntes, voluntat d'incorporar com més grups i més sensibilitats millor, i em sembla que en aquest sentit sempre hem treballat. Precisament la feina que el grup promotor a favor del referèndum està fent, el manifest que ha fet públic aquesta setmana, ens sembla que va en aquesta línia d'intentar obrir el màxim possible els suports, perquè estem convençuts que aquesta és fonamentalment una causa democràtica, i, per tant, com més demòcrates siguem aquells que la defensem, molt millor. De la mateixa manera, també compartir amb vostè que la voluntat d'arribar a un acord amb el Govern espanyol per fer possible un referèndum, ateses les circumstàncies i la negativa permanent del Govern espanyol en aquest i en molts altres àmbits, com avui hem vist una altra vegada en aquesta sessió de control..., doncs, ho fa poc probable. Per tant, en tot cas, nosaltres no ens distraurem, no ens hem distret mai dels nostres compromisos, de la nostra voluntat, i ens sembla que la fermesa en els compromisos, la feina precisa, la feina concreta, és compatible amb l'acte de pedagogia que vam fer ahir en el Parlament Europeu, és compatible amb la feina del grup promotor a favor del referèndum, que és l'expressió també del Pacte nacional pel referèndum que vam celebrar en una sala aquí a prop, i, en tot cas, que en cap cas ens distraiem de les nostres obligacions, dels nostres compromisos, de la nostra voluntat i del nostre deure, que es deriva d'un resultat democràtic a les eleccions passades. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. Novena pregunta al Govern, sobre l'actuació... [[Veus de fons.]] Té raó, senyora Gabriel, li queden quinze segons, i a mi em semblava que ja... D'acord. [[La presidenta riu.]] Té la paraula la senyora Gabriel. Perdó.
Sí. És veritat que el Govern ha esgotat el temps, però jo no havia esgotat el meu...
Sí, sí.
Volia fer un últim apunt: el referèndum pactat no és que sigui poc probable, és que és absolutament impossible. Per tant, farem bé de preparar aquest país per al que ens ve al davant, que és un conflicte democràtic d'altíssim nivell i on només la mobilització, la determinació i la voluntat de la gent suplirà la manca de diàleg de l'Estat espanyol. I en segon lloc, i per últim, convé que comencem a vincular el referèndum al procés constituent. En aquest país hi ha moltes persones que són, que som independentistes, perquè sabem que la independència és el motor de transformació real de moltes altres qüestions. Per tant, a Europa també és convenient que sàpiguen que no anem a reeditar un pacte com el del 78...
Ara sí que ha exhaurit el temps, senyora Gabriel.
...sinó que anem a... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Veus de fons. Rialles.]]
Gràcies, senyora Gabriel. [[Pregunta al Govern sobre l'actualitat social]] [[310-00158/11]] Novena pregunta al Govern, sobre l'actuació social. Formula la pregunta el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Consellera Bassa, hace unos plenos le reprochamos la desprotección en la que dejaba usted a los menores de la cola, y usted descargó responsabilidades en Andalucía. También le decimos que los centros residenciales de menores tutelados necesitan más recursos, más personal, más reestructuración; no solamente se lo decimos nosotros: se lo dice el Síndic de Greuges, se lo dicen los trabajadores..., y usted no ha previsto nada en los presupuestos, y la verdad es que tampoco apuesta decididamente por la prevención del desamparo. El mes pasado, por ejemplo, usted compareció en televisión sobre un supuesto error en la DGAIA que separó a una niña de su familia. Y usted contraatacó a la persona que decía haber padecido el error, revelando datos personales y médicos privados a los que usted tenía acceso, por su condición de consellera, que esta chica no había revelado y usted los reveló en directo por la televisión, dejando desprotegida precisamente a la persona a la que usted le tocaba proteger. Y, por último, hoy ha subido usted el copago a drogodependientes y a seropositivos, que son de los colectivos que más necesitan de la asistencia de la conselleria de benestar social, que usted representa. Señora consellera, ¿hasta cuándo va a sacudirse usted las responsabilidades y dejar desprotegidos a quienes tiene usted, precisamente, que proteger? [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Carrizosa. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. La veritat és que, com que la pregunta era «actualitat social, em pensava que em preguntaria pel programa català de refugiats que ahir vam presentar, demanant cinc-cents mentors, i encara no han passat divuit hores i ja tenim 275 mentors. [[Remor de veus.]] Vostè em parla de la protecció dels menors. Ho vam explicar molt clarament. En el tema que parla vostè, aquesta senyora –perquè en aquests moments és major d'edat– que va anar a un plató de televisió..., tot el que vaig dir jo ho havia dit ella abans, anteriorment, en alguns mitjans de comunicació, i si no l'hi demostraré, perquè..., no només en aquell plató, sinó en altres llocs. Per tant, tranquil, que no vaig revelar absolutament res. Tenia moltes més coses per revelar, però, com pot pensar, la protecció és per sobre de tot i no la revelaria de cap de les maneres. En el tema que em demana de la DGAIA, vostè sap que per nosaltres no solament és la protecció, sinó la prevenció, la llei de les cinc pes: prevenció, protecció, participació, provisió de fons i, finalment, participació de tots i totes. Seguirem amb aquest compromís.
Gràcies, consellera Bassa. Té la paraula el senyor Carrizosa.
Pues, señora consellera, usted, aparte de justificar lo injustificable y decir que todavía tenía más cosas que revelar y que no reveló..., le diré que la oposición le pregunta por lo que quiere, ¿eh?, y además lo hace suavemente o lo hace con firmeza, señor Rull. Vamos a ver, no ha negado usted que haya subido el 16 por ciento de copago al colectivo de drogodependientes y de seropositivos, personas, unos, que se quieren desintoxicar y que precisan la ayuda pública, porque es interés de todos que lo hagan, y otros, que padecen una enfermedad que hoy día, afortunadamente, en muchas ocasiones no causa la muerte, pero que es de las más graves que existe. Y yo le pediría a usted que nos diga aquí un compromiso por el colectivo de seropositivos a los que usted ha subido el copago nada menos que un 16 por ciento. Y otra cosa: trabaje, señora Bassa, trabaje, y no derive las responsabilidades a otros. Ya sabemos que su Gobierno está jugando a la independencia, pero, mire, le digo una cosa: usted no puede distraer a la oposición, usted constituye el flanco débil de este Gobierno, su labor al frente de benestar social está demostrando, con el termómetro de los menores, de los drogodependientes y de los...
Senyor Carrizosa, ha exhaurit el temps.
...seropositivos, que desatienden a los colectivos que deberían proteger... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Respon la consellera. [[Persisteixen els aplaudiments.]] Respon la consellera Bassa.
Gràcies, presidenta. Diputat, no traiem mai responsabilitats, en absolut; el Govern estem treballant. Per això per als infants hem fet un nou model de servei d'intervenció socioeducativa; per tant, prevenció i protecció, com deia abans. I del que m'està parlant, del copagament, suposo que s'ha assabentat de que els barems han canviat, que, per tant, tindran més diners, que entren en els diners de butxaca; per tant, els donem més diners de butxaca. Això ha fet que variï el tema del copagament. Però no es preocupi, estem regulant tot aquest tema, tant per a la gent amb discapacitat com per a la gent de VIH, i properament veurà les resolucions a les que arribem amb totes les entitats que estan treballant, al mateix temps que estem treballant, com vostè sap, amb renda garantida, que suposo que vostès estaran al nostre costat amb la proposta que fem, que hi puguin entrar també tota la gent de VIH, perquè són la gent que a vostè li interessa. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la presència de l'exèrcit espanyol al Saló de l'Ensenyament]] [[317-00106/11]] Desena pregunta al president de la Generalitat, sobre la situació política i social. Formula la pregunta la senyora Gabriela Serra, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bon dia, gràcies. Senyor president, a primers de gener, Fira de Barcelona va fer pública la decisió d'incloure novament un estand de l'exèrcit espanyol a la propera edició del Saló de l'Ensenyament, que es celebrarà el març vinent. Pocs dies després, la fira confirmava que havia aconseguit triplicar l'espai destinat a les forces armades i passar de trenta-sis a cent metres quadrats. Afirmem que aquesta decisió contravé plenament al cinquè punt de la Moció 55/XI, sobre la desmilitarització de Catalunya, que insta el Govern de la Generalitat, concretament, a evitar la presència de l'exèrcit en espais educatius i promocionals, com el Saló de l'Ensenyament de Barcelona. Si recorda l'esmentada moció, va ser aprovada per aquest Parlament el 14 de juliol passat i amb una àmplia majoria: 80 vots a favor, 35 en contra i 15 abstencions. Sabem que la Generalitat, per mitjà del Departament d'Ensenyament, el de Treball, Afers Socials i Famílies i el d'Empresa i Coneixement, té una implicació directa, una participació organitzativa destacada i una responsabilitat significativa en la celebració d'aquest esdeveniment. El conseller Jordi Baiget, per exemple, ostenta un càrrec rellevant en els òrgans de govern de la institució firal: és el vicepresident primer del Consell General de Fira de Barcelona. Així mateix, la Direcció General de Joventut, a través del carnet jove, és patrocinadora del saló. La Moció 55/XI, sobre la desmilitarització de Catalunya, aprovada en aquesta cambra, conté diverses accions legislatives encaminades a la promoció i foment de la cultura de la pau. Entenem, doncs, que la sobirania d'aquest Parlament i el corpus legal que d'ella emana estan i han d'estar per sobre de les decisions d'una institució com és Fira de Barcelona, així com de l'estament militar espanyol. I no són els vuitanta vots que avui interpel·len el Govern; és també un sector important de la societat civil que ho fa: sindicats d'ensenyament, la FAPAC, els moviments de renovació pedagògica, passant per les entitats i centres d'estudi que treballen pel foment de la cultura de la pau –Justícia i Pau, Fundació per la Pau, Centre Delàs–, com tantes organitzacions veïnals i ciutadanes en defensa del territori, moltes d'elles membres de la campanya «Desmilitaritzem l'educació. Per tant, president, què té previst fer el Govern de la Generalitat de Catalunya, quines són les accions que ha adoptat i les directrius donades perquè el proper mes de març l'exèrcit no tingui presència en el Saló de l'Ensenyament? Tal com diu la campanya «Desmilitaritzem l'educació, les armes no eduquen, les armes maten. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Serra. Té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; molt bon dia, molt honorable presidenta del Parlament. Senyora diputada, només un aclariment per a tota aquella gent que, poder arran de les seves paraules, pugui pensar que tenim alguna responsabilitat més..., tots en tenim, però alguna de més que la que pertocaria a la Fira de Barcelona. La Fira de Barcelona no la presideix la Generalitat, la presideix l'alcaldessa de Barcelona. La decisió del saló a que vostè fa referència és exclusivament la gestió, la responsabilitat de Fira de Barcelona; no és del Govern de la Generalitat. És més, en aquest sentit nosaltres presentarem una queixa per com han anat les coses. Ho vam fer al setembre, els vam adreçar una carta; una carta en la que traslladàvem la preocupació que aquest Parlament va expressar sobre la presència de l'exèrcit en aquest saló. Aquesta carta no va ser atesa, no va ser atesa per la Fira de Barcelona, i, per tant, des d'aquest punt de vista deixi'm que em sorprengui per un parell de qüestions. La primera, per un escàs interès a saber el cost que té per als contribuents catalans la presència reiterada de l'exèrcit espanyol en aquesta fira –crec que estaria bé per a tota aquella gent que té interès a conèixer què valen les coses i què costen les coses en aquest país. I la segona és que em sembla que, si hi ha un sentiment ampli expressat per les institucions, totes les institucions –i l'exèrcit és una institució també de l'Estat– haurien d'intentar aproximar-se a aquesta voluntat i a aquest sentiment. És perfectament compatible que l'exèrcit espanyol faci la seva feina, la feina que té encomanada, és perfectament compatible amb que respecti o es respecti el que és el sentiment de la majoria de la societat que se sent sorpresa perquè en un saló d'aquestes característiques hi hagi la presència d'un cos..., que té la seva responsabilitat, la seva feina i que és necessari. No partim de la idea que la seguretat és una cosa que puguem banalitzar o que la puguem delegar; la seguretat és imprescindible, i els estats i els països han de tenir seguretat. Però creiem que són perfectament compatibles aquests dos interessos i que no calia..., i així ho farem saber a la fira, i si hem de prendre alguna mesura en aquest sentit, doncs, la prendrem, que s'anés més enllà del que s'ha expressat en aquest Parlament, que crec que és un fidel reflex del que expressa una majoria de la població de Catalunya.
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la conferència al Parlament Europeu sobre la proposta de referèndum sobre la independència]] [[317-00105/11]] Onzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, senyor president. Amb relació a la conferència que vostè va celebrar ahir en una sala del Parlament Europeu i a la que no va assistir cap autoritat europea, com valora vostè que ni tan sols cap persona rellevant assistís a aquesta conferència?
Gràcies, senyor Albiol. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Albiol, celebro que finalment reconegui que la conferència no es va fer a cap bar i que hagi..., no ha tingut més remei que admetre que es va fer, efectivament, en una sala del Parlament, com ha dit el vicepresident o com ha dit el conseller Romeva; per cert, després de la sala plenària, la més gran, amb una sobreocupació, com va poder veure a les imatges. No ho sé, m'hauria de descriure què vol dir «persones rellevants. Per mi, totes les persones que van venir eren rellevants, siguin ciutadans, siguin eurodiputats, siguin persones del cos diplomàtic, siguin periodistes estrangers [[aplaudiments]] , per mi ho eren tots, de rellevants. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. Té la paraula el senyor García Albiol.
Decía el presidente Tarradellas que en política se puede hacer de todo, menos el ridículo, y yo añado: «Menos, aún menos, en el Parlamento Europeo. Señor Puigdemont, ya no es que a usted no le fuera a ver absolutamente ninguna persona ni ninguna autoridad relevante; es que ni tan siquiera, de los 751 diputados que tiene el Parlamento Europeo..., ni tan siquiera el 3 por ciento asistió a la misma. Solo le visitaron, solo asistieron un 2 por ciento. Ese 3 por ciento que parece que les persigue a lo largo del tiempo a algunos de ustedes. ¿Quiere que le diga, señor Puigdemont, cuál es la imagen de la conferencia que usted hizo ayer? [[L'orador mostra una fotografia a la cambra.]] Esta es la imagen que queda de la conferencia que usted hizo ayer: unos señores de Calafell sacando cartelitos; señores con máquinas de hacer fotos, al mejor estilo turista, y niños de menos de once años asistiendo a la conferencia. [[Forta remor de veus.]] Esta..., esa es la imagen. Esta es la imagen, incluso con la presencia de alguna persona, si más no, singular, en la misma. A partir de aquí, decirle que... [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
...es más un encuentro, es una reunión que solo llenó de personas convencidas, de personas desplazadas, muchas de ellas, desde Cataluña, en algunos casos subvencionadas, y este es su poder real de convocatoria. Esa conferencia, señor Puigdemont, es una gran mentira. Es una gran mentira como es una gran fantasía la política que está llevando en el último año. Es un relato infantil con el dinero de todos. Y la respuesta a su desafío la tuvo ayer, precisamente: está políticamente aislado. Vive, señor Puigdemont, en un desierto institucional. Háganos un favor a todos: su tiempo y el dinero de todos los catalanes dedíquelo a aquello a lo que de verdad preocupa a la mayoría. Priorice el dinero y su esfuerzo en aquellos 460.000 catalanes que hoy no tienen trabajo. Se lo agradeceremos todos, pero especialmente esas personas, que son las que peor lo están pasando. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor García Albiol. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Albiol, ha estat molt oportú citar Tarradellas a la seva atribuïda frase que en política es pot fer de tot, menys el ridícul, justament, i segons després vostè acaba de demostrar efectivament que el senyor Tarradellas tenia raó. [[Rialles i aplaudiments.]] Tindrem oportunitat... [[Aplaudiments perllongats.]] Tindrà, a més a més, oportunitat de fer-ho, perquè enguany, al mes d'octubre, farà exactament quaranta anys del seu retorn, cosa que ens permetrà tenir una visió molt panoràmica del que ha representat l'evolució política d'aquest país, des de l'arribada del president Tarradellas, investit com a president de Catalunya abans de l'aprovació de la Constitució, en aquest Palau, en el Palau del Parlament i en el Palau de la Generalitat, i de per què d'aquelles esperances avui en tenim aquestes il·lusions. Però, dit això, em sembla que vostè haurà de..., li deu una explicació a la gent de Calafell. Té algun problema amb la gent de Calafell? Què li passa? Vostè... [[Remor de veus.]] Li preocupa que gent de Calafell vagi a visitar el Parlament Europeu?, o que la mainada hi vagi? [[Persisteix la remor de veus.]] Jo creia que l'interès dels...
Silenci, si us plau.
...dels parlamentaris en democràcia era aproximar les institucions a la ciutadania. Veig que vostè comparteix la idea de que les institucions han de ser com palaus daurats perquè hi puguem posar catifes –com la catifa de l'ambaixada espanyola al Vaticà, que val quaranta mil euros– i que cap de les persones que van anar al Parlament Europeu ahir tindran l'oportunitat de trepitjar mai en la seva vida. Bé, escolti, un consell, sí –que no en farà cas, i potser és millor que no en faci cas–: no es creguin la seva pròpia propaganda; aniran malament. Pensar... [[Veus de fons.]] Pensar que la gent que assisteix a una conferència és ningú; no tenir tan sols l'interès a mirar no què diuen les seves publicacions de capçalera, ampliïn una mica el panorama, mirin exactament què comenten i què analitzen periodistes especialitzats; mirin qui va venir exactament i què representa qui va venir; mirin les persones que van venir; mirin els efectes que tindrà l'explicació del cas català a Europa i al món. Perquè allà l'interès hi és, i les preguntes hi són. I l'interès i les preguntes les haurien d'haver posat vostès fa uns quants anys i potser avui, en lloc de fer aquesta cara d'astorats perquè passen coses que vostès deien que no passarien mai, entendrien alguna cosa més. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el programa de TV3 Jo pregunto]] [[317-00108/11]] Dotzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable, potser que intentéssim aterrar de la política dels polítics a la política de les persones. El diumenge al vespre vam tenir moltes i molts l'agradable sorpresa de veure aquella emissió, aquell programa de TV3 Jo pregunto, en què una nodrida representació i variada representació del país li feia preguntes i plantejava problemes que rarament se senten a la televisió en boca dels periodistes i encara menys en boca dels tertulians. Fins aquí tot bé, i felicitar TV3, i felicitar-lo també per no haver defugit cap resposta. Tanmateix, va ser curiosa la reacció, molt generalitzada, no només dels tertulians, que es poden sentir una mica descol·locats, sinó de bona gent del seu entorn, i fins i tot de responsables polítics, que van considerar..., van..., tenien reaccions irades davant la presència de veus poc freqüents a TV3. Jo volia..., li volia només fer una pregunta: vostè, com el seu entorn, creu –emprant l'expressió consagrada– que els van entrar a robar a casa? [[Remor de veus.]]
Gràcies, senyor Rabell. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, sincerament, no entenc aquesta reflexió final, perquè si alguna expressió ha fet aquest Govern amb relació a aquest programa, ho va fer la consellera Munté en roda de premsa, on va ser preguntada al respecte, i crec que va ser explícita. I res del que va dir –res– es pot interpretar, ni forçant les coses, en la línia del que vostè ha dit. Una mica més de respecte pels professionals de TV3, de respecte pels ciutadans que van anar allà, de respecte pel Govern, que va assumir un risc amb ganes de contribuir precisament a demostrar i a combatre una propaganda a la que potser alguns grups hi han contribuït, a pensar que els mitjans públics d'aquest país fan una feina diferent de la que estan fent, i que explica, per cert, que continuïn sent líders d'audiència després d'uns quants anys.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor Rabell.
Sí; nosaltres ens felicitem d'aquest programa de TV3 i l'encoratgem a seguir per aquesta línia. Perquè justament en un programa en què es dona la veu a la ciutadania se sent a parlar de coses com les retallades, com el greuge que suposa per a l'educació pública els concerts amb les escoles que segreguen per sexe; se sent parlar de les injustícies, de desigualtat social, de les dificultats de l'accés a l'habitatge. I justament –justament– el que ens ha sobtat, i el que ha sigut curiós –miri, consulti, escolti el seu entorn–, les reaccions que hi va haver. Nosaltres ens felicitaríem que TV3 seguís per aquesta línia i que aquest diàleg amb la ciutadania seguís. I sobretot el que demostra aquesta emissió és que allò que hem estat batallant durant setmanes, i que sembla que no ens en sortim gaire, que és tenir uns pressupostos socials, és allò que realment donarà cohesió al país i respondrà a les preocupacions del país, que quan parla, parla amb aquestes veus. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rabell. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyor Rabell, també se'n parla aquí de retallades, d'escola concertada, de desigualtats socials... Per tant, no li atribueixi a un programa una funció que també està fent aquest Parlament. Ho dic en benefici de tots vostès, perquè al final algú pensarà que el que preocupa els 135 diputats no està connectat amb la realitat del carrer. I, cregui'm, no només en el Ple per les preguntes que fan, sinó en les compareixences dels consellers en les diferents comissions, queda clar que hi ha, feliçment, una comunió entre els representants de la ciutadania i els ciutadans. I, per això, molt sovint podem dir amb certesa i amb seguretat que quan aquí ens expressem i aquí votem i arribem a majories, som un reflex del que vol i sent la majoria de la població de Catalunya. No podem agafar les majories socials només quan en un programa de televisió ens van a favor; agafem-les totes. I jo les agafo totes, també la del dia del Jo pregunto. Crec que va ser una bona notícia, va ser un bon servei de televisió pública que, hi insisteixo, desmenteix la propaganda que s'està estenent de manera irresponsable i que projecta una ombra de sospita sobre els bons professionals. Una bona televisió pública és això. Una altra cosa és l'horari, el prime time; estem convençuts que aquí ens posaríem d'acord que l'horari potser no era el més indicat. Segona: crec que els ciutadans han de poder preguntar el que vulguin amb el to que vulguin, representant a qui vulguin, al president o a l'alcaldessa de Barcelona o al president del Govern espanyol que, per cert, també tenen mitjans de comunicació dels quals són responsables. Crec que l'exemple de la televisió pública catalana es podria estendre. I crec també que s'ha de repetir, perquè a alguns que prediquen la nova política, crec que els convindria practicar-la. Nosaltres la practiquem directament. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. Senyor Rabell, ja ha acabat? [[Pausa.]] Li queden vint-i-nou segons. No? [[Pausa.]] No, l'hi dic perquè, com que abans..., però, no, no, ja ho veig, ja veig que no. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la repercussió dels acords de la conferència de presidents autonòmics en els ciutadans de Catalunya]] [[317-00107/11]] Tretzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Molt honorable senyor president, quina valoració fa dels acords presos a la darrera conferència de presidents i dels seus efectes sobre els catalans i les catalanes? [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Iceta. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Com segurament vostè deu haver pogut llegir, efectes –efectes–, cap, cap ni un. Cap. Per tant, després de l'experiència d'anteriors conferències, deixi'm dir-li que la valoració que en faig també és enormement escèptica.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor Iceta.
L'eufonia d'«escèptica i «asèptica em permet dubtar sobre el matís, però vostè ja sap què n'opino, jo, de la seva absència. Crec que és un error, crec que és una dimissió de les seves funcions. Vostè té dubtes sobre la conferència de presidents, vostè és independentista, però malgrat aquests dos fets, jo crec que vostè hi hauria hagut d'anar. En tot cas, la meva pregunta era: què li semblen els acords que es van prendre i que apunten, doncs, algunes prioritats polítiques sobre les que el Govern català hauria de tenir posició. La primera, el finançament. Pensa vostè enviar algun expert a la comissió o, efectivament, això ho ha delegat en el Govern de les Illes? És a dir, renuncien vostès a millorar el finançament de la Generalitat, sí o no? M'agradaria saber què en pensen sobre establir una estratègia comuna enfront del repte demogràfic; sobre que el Senat celebri una reunió, o dues, de la comissió general de les autonomies per parlar d'educació o de violència masclista; què n'opina sobre la necessitat de cooperació en matèria de protecció civil; què n'opina sobre els mecanismes de coordinació que es pretenen impulsar en matèria de pobresa energètica o de la dramàtica situació dels refugiats... Voldria saber si aquestes qüestions, ja que vostè no va voler anar a la conferència de presidents, li plantejarà al president Rajoy quan es vegin. M'agradaria saber com està la negociació dels quaranta-cinc punts plantejats –referèndum a banda, i..., quaranta-cinc més u? Activarà els mecanismes bilaterals que estan en aquests moments congelats, tal com li demanem en una moció que es debatrà en aquest mateix Ple? Hi haurà algun avenç en matèria d'autogovern o de finançament d'aquí a les eleccions? Vostè ens parla d'una declaració d'interdependència i jo crec que tenim interdependència per molt de temps; vaja, jo crec que per sempre. Necessitem més i millors relacions entre Catalunya i la resta d'Espanya; necessitem diàleg, negociació i pacte. I això és cosa de dos. Puc admetre-li que l'altra banda no ha semblat gaire disposada en els darrers cinc anys, però sembla que ara, com a mínim, a parlar hi estan disposats. Jo li demano que no es resigni a l'absència de diàleg, que aturi el compte enrere i deixi una oportunitat a la negociació, perquè mentrestant no arriba la independència, que potser no arriba, què? [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Iceta. Respon el president de la Generalitat.
Sí, moltes gràcies. Crec que ho he reiterat en més d'una ocasió. Avui aprofitaré la seva pregunta, senyor Iceta, per tornar-hi a insistir. No renunciem a cap euro ni a cap cèntim que pertoqui als catalans a través de..., cap dels mecanismes en vigor, l'antic model de finançament o el futurible model de finançament, perquè no hem deixat de pensar –i potser algun grup, arran de la seva reivindicació de participar en el nou model de finançament, ara en prendrà consciència–, no hem deixat de reivindicar, que a Catalunya no se la tracta amb justícia. I aquest és un concepte que té a veure amb la dignitat. No només amb la matemàtica de la fórmula de finançament, sinó del respecte i el reconeixement. I això no ha passat. Tampoc a la conferència de presidents. En absolut. Al contrari. Justament, si una alguna cosa va sortir de la conferència de presidents és un cop de peu a la pilota endavant per dir: «D'aquí a un temps hem d'arribar a un acord. Creguin que per a això es podrien haver estalviat els diners que representa la conferència de presidents, i hauríem enviat un missatge un pèl més rigorós i de convenciment a la ciutadania. Dir que farem una comissió per estudiar el model de finançament és no dir res –és no dir res–, quan a més a més es porten tres anys de retard –tres anys de retard. No parlo de la convocatòria de la conferència, que ja en portava uns quants més, sinó del nou sistema de finançament. Creiem, tots, i crec que això també ho ha expressat alguna altra comunitat autònoma, que ens mereixíem alguna explicació sobre aquest retard i sobre què passa amb els diners que aquest retard representa de menys per a comunitats mal finançades. I en aquest sentit, doncs, tot el suport a les Illes Balears, tot el suport al País Valencià. I també veurem què representa, i crec que de molt positiu, el fet que no hagi de ser Catalunya la que hagi d'assenyalar els problemes fiscals que hi ha a Espanya..., i que comencin a ser una responsabilitat de les comunitats autònomes espanyoles..., les que assenyalin allò que Catalunya ha assenyalat sempre amb el dit, i que potser per aquesta raó no s'ha acabat de resoldre mai, i ara començaran a veure una mica com certes autonomies es confronten davant del mirall. Però, sap quin és el problema? No de les intencions, no dels acords, fins i tot, de celebrar reunions bilaterals, ni aquesta cosa que ens entusiasma tant que el Senat faci no sé què. El problema són els compliments. Que no ho hem après, això, ja? Si d'acords en fem molts, de cimeres n'hi ha moltes, de reunions n'hi ha moltes! Fins i tot, hi ha lleis aprovades en aquest sentit, hi ha acords aprovats en aquest sentit! Un dels acords, les conferències de presidents..., si s'ha incomplert! El problema no és, per tant, arribar a acords. És el compliment d'aquests acords. Em pot dir algú si de la conferència de presidents en va sortir un sol mecanisme, un de sol, que resolgui aquest problema, que garanteixi que els acords es compliran? Jo no en vaig veure cap, i estic convençut que no hi era.
President... [[Aplaudiments.]] Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el balanç de la gestió del seu primer any com a president]] [[317-00104/11]] Catorzena pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política. Formula la pregunta la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Puigdemont, ja fa un any que vostè és president de la Generalitat. Quin balanç fa de la seva gestió al capdavant del Govern durant aquest any?
Gràcies, senyora Arrimadas. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, bon dia. Crec que seria molt, diguem-ne, impúdic per part meva que jo fes una valoració de mi mateix. En tot cas, vaig tenir oportunitat de passar un, diguem-ne, primer examen amb la qüestió de confiança i amb el debat de política general. En van sortir unes conclusions, i deixo al judici de tots vostès i de la ciutadania la consideració que els mereixi aquest any la presidència de la Generalitat.
Gràcies, president. Té la paraula la senyora Arrimadas.
Gracias, presidenta. Como siempre, usted huye tanto de las preguntas como huye de la realidad de los catalanes, señor Puigdemont. Le voy a dar datos objetivos de su gestión durante este año. Hemos empezado el 2017 como se empezó el 2016: con ustedes en manos de una asamblea de la CUP. En toda la democracia solo ha habido dos años con menos actividad legislativa en esta cámara que el año 2016. Por no hacer, no cumplen ni con su propio programa de gobierno, porque ya hemos perdido la cuenta de cuántas veces han tenido que mutar su propia hoja de ruta. Y cuando apenas lleva usted un año como presidente ya dice que se va…, ja diu que plega. Usted no va a la conferencia de presidentes para negociar un mejor sistema de financiación, pero es capaz de gastarse en un solo día 130.000 euros de todos los catalanes en propaganda de un acto en Bruselas para hablar de lo de siempre, de lo único que usted habla, que es de repetir el 9-N. Ha ido usted al corazón de la Unión Europea a hablar de desunión. Ustedes destinan mucho esfuerzo y mucho dinero de los catalanes en Europa. Pero, ¿sabe qué pasa? Que no le recibe ni una sola autoridad europea. Y sí que reciben a otros presidentes de otras comunidades autónomas, quizás porque no van con los mismos planes que usted. Y, además, no solo eso, sino que ustedes obligan a que continuamente gobiernos, embajadas e instituciones europeas tengan que hacer comunicados desvinculándose de sus actos y desmintiendo sus afirmaciones. Y todo eso afecta a la butxaca dels catalans, al bolsillo de los catalanes, y a la imagen de Cataluña, y lo hace de una manera negativa. Con ustedes ya sabemos lo que esperar: muchas fotos, muchos eventos, muchos actos cuya propaganda nos cuesta a todos un ojo de la cara, pero trabajo –trabajo–, poco, y soluciones a los problemas reales, ninguna. Usted es un presidente, déjeme que se lo diga, ausente y provisional de un gobierno que no trabaja por los catalanes, que tiene planes irreales e ilegales y que además se juega todo, y siempre, a la ruleta de la CUP. Estamos, y ustedes están, ante un fin de ciclo, un ciclo que empezó en el año 2010, que empezó con una apuesta por la independencia, por la separación. Pero ya no podemos perder ni un año más, señor Puigdemont. El mundo se mueve, y nosotros tenemos que aprovechar las oportunidades. Si, como parece, en los próximos meses tenemos elecciones, los catalanes tenemos una oportunidad de recuperar un gobierno con sentido común, que trabaje para todos y que tenga un proyecto realista. Acéptenlo: ustedes no van a conseguir su único objetivo, que es sacarnos de España y de la Unión Europea. Todo lo contrario: los catalanes vamos a seguir participando y liderando las reformas de toda España. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Arrimadas. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyora Arrimadas, ja sé que a vostè no li deu interessar gaire llegir-se els resums del que aprova el Consell Executiu, perquè podria arribar a la conclusió, en fi, que dels vint-i-dos projectes de llei, potser són pocs, per nosaltres són els correctes, vint-i-dos projectes de llei..., però en tot cas no descriuen aquesta realitat de paràlisi, d'absència, de provisionalitat, que no treballa, que vostè i la seva propaganda projecten sobre el Govern. Deixi que siguin els ciutadans, que jutgin si el Govern treballa o no, que mirin si els consellers, quan hi ha un problema, si el president, quan hi ha un problema, responen o no responen. I no ho dic pel programa del Jo responc, sinó si hi som o no hi som. Deixi que sigui la ciutadania de Catalunya. Tinc la sensació que pensa que aquest Govern, amb tots els seus defectes, compleix, compleix de manera molt honorable, molt propera, molt senzilla, però és la nostra manera de complir, sense focs artificials. I això potser fa que a vostès, que estan molt acostumats a llegir la realitat a partir dels focs artificials i dels focus artificials, els faci la sensació que aquest Govern justament no estigui present i no treballi. Això porta també a una altra confusió interessada. Diu: «Vostè se'n va. Jo no me'n vaig. No sé si li he donat una bona o una mala notícia. Però jo no me'n vaig, jo em quedaré aquí fins al final i a fons, que és el que he dit. Jo el que he dit, i he reiterat, i crec haver-ho dit també en aquesta cambra parlamentària davant de l'escepticisme d'alguns portaveus que no s'ho creien, és que un cop acabi aquest període jo no tinc intenció de continuar –d'altres sí, ben legítimament– fent carrera política. Però el meu propòsit, i al que jo he compromès sempre la meva activitat, és acomplir aquesta paraula. Però sí que li voldria parlar del que ha passat aquest any a Catalunya, perquè ens preocupa tant, la butxaca dels catalans, que no només no hem parat de reclamar al Govern espanyol que pagui el que deu, que això sí que afecta les butxaques dels catalans, sinó que hem tingut una intensíssima activitat per captar inversió estrangera, i perquè creixi l'economia, i perquè es redueixi l'atur. I, ai las!, aquestes coses han passat, i han passat més bé que a Espanya. S'ha reduït l'atur amb més velocitat que a Espanya, hi ha hagut molta més inversió estrangera que no pas al conjunt d'Espanya i s'han creat moltes més empreses a Catalunya que, precisament, a Madrid, contra el mantra de la seva propaganda que diu que a Catalunya hi ha una fuita d'empreses. A veure quan s'assabentaran vostès de quina és la realitat que els toca a vostès controlar a partir de la seva tasca de caps de l'oposició. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la conferència al Parlament Europeu sobre la proposta de referèndum sobre la independència]] [[317-00109/11]] Quinzena pregunta al president de la Generalitat sobre els darrers esdeveniments polítics. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí. Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, des que ha començat l'any, tot l'unionisme, i avui n'hem tingut un tast, l'unionisme en general i l'Estat en particular, han passat, de cara a mirar de menystenir el procés que viu Catalunya, mirar d'aturar-lo, del que va ser l'any passat, que tot era la seva campanya de la por i de l'amenaça..., hem començat l'any amb el que seria la campanya dels despropòsits, del joc dels disbarats, perdent autènticament els papers i dient i fent coses, de veritat, que denoten que, com diuen al meu poble, «no toquen ni quarts ni hores. Hem sentit la vicepresidenta del Govern de l'Estat dient que un referèndum és una «anormalitat democràtica. Hem vist que tractaven la conferència que van fer vostè, president, el vicepresident i el conseller de «xerrada de cafeteria i que activaven tota la diplomàcia per intentar que això no sortís bé. Hem vist el senyor president del Govern central demanant que la web de la Generalitat es pugui consultar en castellà, quan fa vint anys que es pot consultar en castellà, i si abans no s'hi podia consultar és perquè no hi havia internet. [[Rialles.]] Avui hem sentit el senyor delegat del Govern en unes declaracions que traspassen tota línia permesa de la demagògia, d'una baixesa moral..., intentant vincular les despeses que deu haver costat la conferència d'ahir amb la mort d'una nena, i des d'aquí li reclamem que faci una disculpa pública, li demanem això... [[Aplaudiments.]] No és propi d'ell. I a l'altre costat també vam sentir com el president del PSOE ens tractava de «medievals i ens deia: «Miri, escolti, no els demanem que se sentin espanyols. El que els exigim és que siguin ciutadans d'aquí a la força. Ens tracta de «medievals ell, que ens proposa seguir en una monarquia, no? I ahir, també el president del Círculo de Empresarios va dir allò de que els empresaris fugen de Catalunya «como de la peste, no? Hi ha allò que diuen, president, de que «si l'adversari s'equivoca no el distreguis. Però jo crec que n'hem de parlar. I nosaltres volem parlar de la conferència d'ahir. Primer, dir-los que crec que compartim el sentiment..., no només d'aquest grup, sinó de molts ciutadans que vam tenir una gran satisfacció i ens vam sentir enormement ben representats. I a més a més perquè van parlar molt clar i molt serenament –molt serenament–, i no era fàcil després de tot el que es va activar i el que es va fer justament perquè això no sortís bé. I a nosaltres..., la nostra..., va anar bé. Van explicar molt bé el què, el com i el perquè volem fer tot això. Per això, nosaltres li volem preguntar quina valoració en fa, d'ahir a Brussel·les, i també tenint en compte tot el que havia fet la diplomàcia espanyola i alguns partits espanyols. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Turull. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Turull, la valoració és positiva. En primer lloc, perquè aconsegueix un propòsit que també és un encàrrec d'aquesta cambra: que fem pedagogia, que ens expliquem. Hem anat a explicar a Brussel·les el mateix que expliquem aquí i el mateix que expliquem a Madrid. Qui hagi pogut tenir l'oportunitat d'escoltar-nos en qualsevol d'aquests llocs sabrà que diem el mateix allà on anem. El mateix. Perquè volem explicar-nos; volem que allò que alguns reclamaven, el dret a saber..., doncs volem complir aquest dret a saber. Què passa a Catalunya? Hem anat a explicar-ho. I jo vull agrair, per cert, l'esforç de tanta gent i l'assistència de tantes persones a l'acte d'ahir, perquè crec que va donar també un bon to de com aquest país demana les coses i com fa les coses aquest país. En segon lloc, per què és positiu? És positiu perquè tot allò que és apropar, hi insisteixo, la ciutadania a les institucions és molt bo i és molt necessari. És més: jo diria que les institucions europees estan molt necessitades d'aquesta proximitat. Ho dic amb tota claredat. Crec que ahir vam donar una bona notícia a les institucions europees. Que hi hagi ciutadans que puguin apropar-se i se sentin seu el Parlament Europeu, o qualsevol parlament, és una bona notícia. I que hi hagi transversalitat en la presència en una activitat al Parlament Europeu és necessari. Les institucions europees estan molt necessitades d'aquesta proximitat, i el catalanisme, històricament, sempre –sempre– ha estat al costat d'Europa i de l'europeisme. I, en tercer lloc, és positiu també, el balanç, perquè es comprova reiteradament en aquests anys que Catalunya és subjecte d'interès a Europa per diverses raons. Primer, pel seu dinamisme econòmic, empresarial i cultural. Catalunya és un territori que desperta un gran interès pel seu dinamisme econòmic, empresarial i cultural. I tenen, naturalment, interès a posar preguntes i a saber què passa..., als seus màxims representants. Catalunya és un país enormement atractiu per a les inversions i per a les noves indústries. I, per tant, també, el seu president, els seus consellers, tenen el deure de viatjar pel món i d'explicar als diferents agents el que passa a Catalunya per aconseguir que aquests bons resultats del 16 es puguin multiplicar el 17 i el 18. I evidentment, és clar que sí, Catalunya és atractiva pel procés polític, per les mobilitzacions cíviques, civilitzades, pacífiques i per les demandes dels catalans sostingudes en el temps i defensades per una part de la població i per les seves institucions. Per tant, tot allò que sigui explicar és positiu, tot allò que sigui explicar Catalunya al món és positiu, perquè això al final el que fa és reforçar la democràcia –reforçar la democràcia–, són les regles del joc amb les quals Catalunya vol jugar la seva..., en fi, la seva història, i el que fa és reforçar les nostres oportunitats com a país. I les oportunitats com a país tenen un beneficiari directe, que són els ciutadans, i per això treballem. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, president. [[Manifestació de condol per l'assassinat de dos agents rurals a Aspa (Segrià)]] Em plau saludar, en nom de la cambra, els representants del Cos d'Agents Rurals que avui ens acompanyen. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] En nom del Parlament, expresso el nostre més sentit condol per Francesc Xavier Ribes i David Iglesias, els dos agents rurals assassinats dissabte passat al terme municipal d'Aspa. Manifestem la nostra solidaritat amb els familiars de les víctimes i amb el Cos d'Agents Rurals. Per aquest motiu, els proposo de preservar un minut de silenci en senyal de dol. [[La cambra serva un minut de silenci.]] D'acord amb la sol·licitud presentada pel Govern i amb la conformitat dels grups parlamentaris afectats, els proposo, d'acord amb l'article 81.3 del Reglament, l'alteració de l'ordre del dia, de tal manera que la interpel·lació al Govern sobre la protecció dels treballadors públics, que era el punt número 9, pugui ser substanciada en el lloc del punt número 13, relatiu a la interpel·lació al Govern sobre els equipaments penitenciaris de Barcelona. El punt número 13 se substanciarà, doncs, com el punt novè. Així mateix, els comunico que el Grup Parlamentari Socialista ha sol·licitat la posposició per a la propera sessió plenària del punt 8 de l'ordre del dia, relatiu a la interpel·lació al Govern sobre la situació dels recursos sanitaris i l'impacte en l'accessibilitat. Es pot aprovar per assentiment aquesta alteració? [[Pausa.]] Queda modificat, doncs, en aquest sentit, l'ordre del dia. [[Pausa.]]
El segon punt de l'ordre del dia... [[Projecte de llei de fusió dels col·legis oficials d'enginyers tècnics agrícoles i pèrits agrícoles de Catalunya i d'enginyers tècnics forestals de Catalunya en el Col·legi d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Forestals de Catalunya]] [[200-00021/11]] ...és la proposta de tramitació, en lectura única, del Projecte de llei de fusió dels col·legis oficials d'enginyers tècnics agrícoles i pèrits agrícoles de Catalunya i d'enginyers tècnics forestals de Catalunya en el Col·legi d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Forestals de Catalunya. D'acord amb l'article 135 del Reglament, el Govern ha sol·licitat la tramitació en lectura única. Per tant, es proposa al Ple de la cambra que el projecte es tramiti en lectura única. Si no suscita cap objecció o cap oposició, considerem aprovada aquesta proposta per assentiment. [[Pausa.]] Per tant, procedirem al debat d'acord amb les normes establertes per als debats de totalitat. La Junta de Portaveus, el proppassat 17 de gener, va acordar que la intervenció dels grups parlamentaris serà de cinc minuts cadascun. Presentarà la iniciativa el conseller de Justícia, el senyor Carles Mundó.
Molt bon dia, president. Senyores i senyors diputats, president del Col·legi d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Pèrits Agrícoles de Catalunya, degà del Col·legi d'Enginyers Tècnics Forestals de Catalunya, que ens acompanyeu, benvinguts per ser avui aquí. Estic satisfet de poder defensar aquest projecte de llei perquè, malgrat que és un tràmit establert per la Llei de professions titulades, també és un exemple de col·laboració eficient i eficaç entre el Govern i els col·legis professionals. La fusió del Col·legi d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Pèrits Agrícoles de Catalunya i del Col·legi d'Enginyers Tècnics Forestals de Catalunya és una bona notícia perquè reforça la nova institució, ajuda a racionalitzar el mapa de col·legis professionals i, el que és més important, permetrà oferir un millor servei a tots els col·legiats. La fusió de les dues corporacions donarà lloc al nou Col·legi d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Forestals de Catalunya, que agruparà enginyers tècnics agrícoles i forestals, amb independència de la titulació amb la qual hagin accedit a la professió, i amb igualtat de drets i obligacions. Això, sens dubte, enfortirà el col·legi i en garantirà la seva viabilitat. El nou Col·legi d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Forestals de Catalunya tindrà aproximadament dos mil col·legiats, guanyarà pes en el mapa de professions col·legiades i de corporacions professionals, i millorarà la seva interlocució amb l'Administració de la Generalitat i totes les altres administracions, i, en particular, amb els departaments d'Agricultura i de Territori. Lògicament, la fusió dels dos col·legis també permetrà optimitzar recursos i atendre millor la polivalència dels enginyers tècnics agrícoles i forestals. I, en aquest sentit, el fet que les dues professions actuïn sobre el mateix territori i tinguin molts punts en comú facilitarà la integració en un sol col·legi professional, facilitarà el reciclatge i facilitarà la formació dels seus col·legiats. En definitiva, tinc la certesa que aquesta fusió produirà bons fruits, perquè, de fet, formalitza una realitat que, en bona mesura, a la pràctica ja existeix i que funciona positivament. Alguns professionals formen part dels dos col·legis, comparteixen recursos i estan ubicats en la mateixa seu. Pel que fa al procediment, hem proposat, com es deia fa un moment, la tramitació per lectura única perquè, d'acord amb el que disposa el Reglament d'aquesta cambra, la naturalesa de la iniciativa ho aconsella i la simplicitat del text ho permet. A més, l'aprovació d'aquesta llei per lectura única és la millor manera de resoldre de forma ràpida i eficaç les necessitats manifestades pels col·legis professionals. I em consta, perquè així m'ho han transmès i ho faig en nom vostre, l'agraïment a tots els grups d'aquesta cambra per la predisposició que han trobat. Finalment, tenint en compte que la fusió respon a l'impuls dels dos col·legis, té el consens de les corporacions afectades de les respectives assemblees generals, que van aprovar la fusió, i que només genera conseqüències positives per als professionals i per al conjunt d'institucions, els demano a tots els grups el seu suport per tirar endavant aquest projecte de llei. Donar respostes àgils és la voluntat de les corporacions professionals, i el millor servei que podem fer des de les institucions és contribuir a aquesta finalitat. Moltes gràcies.
Gràcies, honorable conseller. Per fixar el posicionament dels diferents grups, té la paraula, en primer terme, el senyor Francisco Javier Domínguez, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
President... Primer de tot, donar les gràcies als representants del col·legi que han vingut convidats. Volia fer una prèvia, atès que els col·legis treballen al medi rural i natural, i jo, per vocació professional, també treballo temes mediambientals: hi ha uns altres professionals de medi ambient, que ja s'han esmentat aquí, que han estat noticia aquest cap de setmana, i volia mostrar verbalment la meva consternació pels fets d'aquest cap de setmana, que són els agents rurals. I ara, parlant del tema, estem parlant de dos col·legis que treballen al mateix àmbit territorial, que és l'àmbit català; tenen la mateixa tipologia de treball, o similar, que és l'àmbit rural, encara que també industrial, i estem parlant d'una situació en què la Generalitat té competències exclusives en matèria de col·legis professionals, i estem tractant de dos col·legis professionals. La Generalitat està facultada per promoure la fusió voluntària de col·legis professionals. En el nostre cas han estat els mateixos col·legis els que han promogut aquest procés d'unificació i han consensuat les bases de la fusió en acords en les assemblees respectives. Per tant, amb tota la tramitació prèvia al dia, les memòries preliminars: l'avantprojecte, memòries, informes, informació pública, al·legacions, amb la resolució d'aquestes i fins a la tramitació per lectura única, no cal dir que donarem..., el nostre grup donarem suport a aquest projecte de llei. A més, la realitat va més per endavant que les tramitacions administratives. Estem parlant d'un col·legi d'enginyers tècnics agrícoles i pèrits agrícoles d'uns 1.800 col·legiats; d'un altre col·legi d'enginyers tècnics forestals d'uns cent cinquanta col·legiats, que formaran un col·legi una miqueta més fort que els dos per separat. I són dues formacions que són germanes i treballen en el mateix sector, tant acadèmicament com professionalment; comparteixen aules a la mateixa universitat, seu col·legial i interessos comuns. Per tant, és fàcil d'entendre que es vulguin unificar esforços i optimitzar recursos per ser més competitius i defensar millor els drets i els deures dels col·legiats. A més, hi ha un punt, que és molt important, que és que queda garantida la igualtat de drets i obligacions dels col·legiats del nou Col·legi d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Forestals, independentment de la seva titulació. I ara correré el risc de ser una miqueta frívol, però això és com una parella que conviu des de fa molt de temps i decideix formalitzar la seva relació, per tant, vivan los novios i molta sort.
Gràcies, diputat. També per fixar la seva posició, en nom del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula el senyor Òscar Ordeig.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, donar la benvinguda als membres del Col·legi d'Enginyers Tècnics i Pèrits Agrícoles i d'Enginyers Tècnics Forestals. Per donar la posició del Grup Socialista sobre el Projecte de llei de fusió dels dos col·legis, que serà favorable, com també a la lectura única. Creiem que és..., evidentment, que és un projecte de llei amb un sol article, quatre disposicions, que és senzill; requerit a més a més per les diferents assemblees dels col·legis; defensat reiteradament, i, per tant, amb insistència, per tal de poder fer realitat aquesta fusió. I, per tant, nosaltres hi donarem suport. Dos mil... En primer lloc, evidentment, agrair la feina dels dos col·legis; agrair la feina també dels dos mil col·legiats, en un sector que nosaltres creiem important per al país, important per al sector agroalimentari, per la feina que fan. I, per tant, l'estructura que els organitza, aquest col·legi, doncs, també hem d'intentar que amb aquesta fusió, que és el cas, doncs..., intentar que sigui el màxim d'àgil, intentar de sumar esforços, intentar que la interlocució amb el Govern, amb l'Administració, amb els grups parlamentaris, doncs, sigui el més àgil possible. Destacar la importància de la professió dels enginyers tècnics agrícoles i dels enginyers tècnics forestals en el moment que estem, precisament que estem parlant d'un sector agroalimentari que està creixent molt, la gestió del territori és molt i molt important i la incidència que tenen per l'impacte econòmic, per l'impacte en l'alimentació, per l'impacte en la gestió del nostre territori, és molt i molt important. Per tant, també, com a portaveu de la Comissió d'Agricultura, doncs, reiterar la importància i el suport que donem, no només al col·legi, sinó als seus associats i a la bona feina de tots els seus membres. Hem vist, s'han recollit les recomanacions del CTESC, en les quals es deia que s'assegurés la subrogació del personal dels dos col·legis. Això ha estat així. S'ha afegit a la llei. Per tant, el CTESC fa un informe favorable, es recullen les seves recomanacions, la fusió ve demanada, com diuen, evidentment, les competències que té exclusives a l'Estatut, la Generalitat, que sigui demanada per les assemblees dels dos col·legis. Ha estat així. El Govern, en la seva sessió, doncs, també ho va demanar, a instàncies del conseller de Justícia. El CTESC li dóna la forma favorable. Nosaltres, aquí al Parlament, doncs, evidentment, donarem el nostre vot favorable per tal que això segueixi endavant. A partir d'aquí, al que sí que els emplaçaríem és que, un cop hagin fet, durant aquest any, la comissió de seguiment que farà que precisament es pugui implementar aquesta fusió..., sí que els emplaçaríem..., que, una vegada la fusió sigui efectiva, poguessin venir a la comissió corresponent per tal d'explicar els objectius, les perspectives, les estratègies de futur per tal d'intentar que puguem treballar plegats en que el col·legi funcioni, en que els seus associats tinguin la màxima informació i que aquest Parlament, evidentment, pugui ajudar a tirar endavant les diferents accions, que són molt i molt importants, de la feina que fan cada dia els enginyers tècnics forestals i els enginyers tècnics agrícoles i pèrits. Per tant, el vot favorable del Grup Socialista; posar-nos a disposició per al futur del col·legi, i, enhorabona per, aquesta vegada sí, haver aconseguit, doncs..., pel que sembla, aconseguirem la fusió dels dos col·legis. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, té ara la paraula la diputada Hortènsia Grau.
Bon dia. Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades, donar la benvinguda al senyor Ramon Lluís Lletjós, president del Col·legi Oficial d'Enginyers Tècnics, i al senyor Josep Famadas, degà del Col·legi d'Enginyers Tècnics Forestals. I, bé, avui sembla que culmina un procés que va començar..., es va iniciar, fa tres anys, amb el que llavors era el conseller, amb el conseller Gordó, de Justícia, i que el que llavors es va fer..., i es va iniciar, el tema de la fusió amb allò dels col·legis d'economistes i pèrits... I avui és amb aquests dos col·legis professionals que el que fem és, el que fa el Govern, també desenvolupar aquell mandat legislatiu que teníem, la Llei 7/2006, de 31 de maig, de l'exercici de professions titulades i dels col·legis, que el que deia és que «s'havia d'intentar que el Govern fomentés la fusió entre col·legis justament per afavorir la simplificació administrativa i millorar els processos. També és cert que això no seria possible, aquesta voluntat del Govern de desenvolupar la llei, si no hi hagués l'acord de les dues assemblees d'aquests dos òrgans. I això ha estat així. Hom podria pensar que es podria tractar, potser, més que d'una fusió, d'una absorció, atès que... –ja s'ha dit aquí, no?, ho ha dit el conseller–, hi ha diferències numèriques, perquè estem parlant d'un col·legi que té 1.800 i escaig col·legiats i l'altre que en té potser entre 140, 150. Però ens consta que no és la voluntat..., no és la voluntat de cap dels dos col·lectius, l'absorció, sinó que parlem d'una verdadera fusió; que, a més, està fonamentada perquè aquesta fusió significa millores. Perquè tenim implantació de noves titulacions que donen accés a aquestes professions, canvis productius que hi ha hagut, importants, en el sector agroramader, en el sector silvícola. Perquè aquesta fusió suposa un estalvi de mitjans i recursos i una reducció de costos, i, sobretot, una única interlocució davant de les administracions públiques d'aquestes professions relacionades amb el sector, amb el primer sector i amb el medi natural, perquè suposa una millora de l'eficiència. Ja ho hem dit: podem parlar d'una finestreta única col·legial, dels serveis que es donaran als col·legiats. I pel fet, sobretot, per nosaltres important, que aquesta fusió col·legial no afectarà les funcions professionals reconegudes per a cadascun dels col·lectius, perquè les continuen mantenint, i tots continuen mantenint els seus drets i deures, i que, a més gaudiran en igualtat d'aquests drets i deures, independentment d'on procedeixin. Tot això, nosaltres –el nostre grup, Catalunya Sí que es Pot– considerem que són motius suficients perquè nosaltres hi donem suport. I a més donem suport al tràmit en lectura única; perquè ja ho diu el Reglament, aquest tràmit..., quan la simplicitat o el tipus de text ho permet. I creiem que, en aquest cas, la simplicitat del text dona perquè es faci en lectura única. I ja, per acabar, i molt breument, només una petició, que aquesta sí que la faig al degà i al president: jo he revisat els dos estatuts, dels dos col·legis, per preparar la intervenció, i a mi sí que m'agradaria..., i això, doncs, és un suggeriment o una petició d'aquesta diputada, és que hi ha un punt en l'Estatut dels enginyers tècnics forestals, el punt 3.17, que diu que «una de les seves funcions serà promoure l'aplicació dels principis i disposicions en els tractats internacionals de protecció de la biodiversitat i dels forests. Jo els commino..., o els hi demanaria que aquest punt l'incorporessin en el nou col·legi. Crec que el país i les generacions futures els hi agrairan. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. També, per posicionar-se, en nom del Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Sergio Santamaría.
Gracias, presidente. Bueno, en primer lugar, yo también, con carácter previo, quiero sumarme al más sentido pésame que nuestro grupo parlamentario desea trasladar a las familias de David y de Francisco Javier, agentes rurales asesinados en Aspa cuando cumplían con el ejercicio de su deber. Entrando en la cuestión que nos ocupa, en efecto el Govern trae al Parlamento el Proyecto de ley de fusión de los colegios oficiales de ingenieros técnicos agrícolas y peritos agrícolas de Cataluña y el de ingenieros técnicos forestales de Cataluña; ambos, para integrarse en un solo colegio: el Colegio de Técnicos Agrícolas y Forestales de Cataluña. Una fusión, si me permiten la expresión, entre bosque y campo, deseada por ambos colectivos, como así nos manifestaron por carta los decanos de ambos colegios, a fin de cumplir mejor las funciones colegiales encomendadas. Efectivamente, de acuerdo con la ley que regula el ejercicio de las profesiones tituladas, y constándonos la petición en tal sentido realizada por los dos colegios, el Govern de la Generalitat también fue informado de esa petición y de la existencia de un consenso unánime en tal sentido. Y, por tanto, desde el legislativo y también en este caso desde el ejecutivo, que nos trae este proyecto de ley, lo que toca es facilitar, agilizar, dar una respuesta eficaz a una petición que nos parece del todo punto procedente. Porque las razones aducidas –dotarse de un colegio profesional más sólido, eficiente y útil para sus integrantes, un colectivo de, aproximadamente, dos mil colegiados– es evidente que es procedente. Y, por tanto, además, porque creemos que..., valga también en este caso la expresión habitual de que la unión hace la fuerza, y de ahí que nos parezca y que recibamos de buen grado el planteamiento y la propia acción, en este caso, del ejecutivo. A su vez, el Gobierno de la Generalitat, en la justificación del proyecto, argumenta motivos vinculados a la necesidad de adaptación a las innovaciones tecnológicas y científicas que se suceden en los procesos agrícolas y forestales, ¿no?; en la búsqueda, que nos parece inteligente e interesante, de una mayor competitividad, adecuando, además, la oferta a una demanda más selectiva. Por tanto, desde este punto de vista, las razones del Gobierno también nos parecen acertadas. Constatado, además, como he dicho anteriormente, que ese es el interés de los colegiados, y en la confianza, y esto también nos parece fundamental, de que sus integrantes gocen de un mejor servicio y los ciudadanos, a su vez, de profesionales más eficientes, nos parece oportuno respaldar el proyecto presentado en la cámara y su tramitación en lectura única; en efecto, para no demorar una fusión que de facto ya se ha producido. Aquí también se ha dicho que funcionan ya como uno solo y, por tanto, el respaldo legal nos parece del todo punto necesario. Parece, como digo, que confluyen poderosas razones para dar el plácet y que el proyecto se convierta en ley, adaptando la regulación de ambas profesiones a los nuevos tiempos para que sea operativa a la mayor brevedad; en aras, como digo, del buen funcionamiento de la corporación que nace de la unión de ambas actividades profesionales que, también se ha dicho aquí, están íntimamente vinculadas. Por tanto, concluyo mi intervención ratificando, como digo, el voto a favor de nuestro grupo; agradeciéndoles, como no, a sus decanos la presencia en el hemiciclo, y deseándole a sus miembros una feliz andadura, caminando de la mano en una labor que es muy importante para toda la sociedad y también para la conservación del medio ambiente. Por tanto, como digo, felicidades, enhorabuena y muchísimas gracias por la presencia en el hemiciclo. Nada más.
Gràcies, diputat. Ara, també per posicionar-se, en nom del Grup Parlamentari CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat Sergi Saladié.
Bé; moltes gràcies, president en funcions. Primer de tot, mostrar el nostre record més sentit pels dos agents assassinats aquest cap de setmana, i així també donar ànims i una forta abraçada tant a familiars com a companys i companyes del Cos d'Agents Rurals. Feta aquesta prèvia, eh?, dir que com a CUP donarem suport en aquest projecte de fusió dels col·legis oficials tècnics agrícoles i de tècnics forestals en un sol col·legi. Sense conèixer les causes profundes que han portat a prendre aquesta decisió, dir que, com a CUP, estem d'acord en aquesta proposta bàsicament per dos motius. Lo primer és perquè s'ajusta a una manera d'entendre l'espai rural tal com des de la CUP - Crida Constituent l'entenem. Això és: un sistema rural o un espai rural que funciona a partir d'un sistema agroforestal que provoca..., o es genera a partir d'una interrelació entre diferents espais o peces agrícoles i peces forestals, que és un sistema complex i que és un sistema que genera unes elevades diversitats, ja siguin culturals, ja siguin paisatgístiques, ja siguin biològiques. És un sistema agroforestal que..., en los últims decennis, podríem dir els últims cent anys, la globalització, el canvi energètic i el sistema capitalista han portat a una simplificació i un deteriorament d'aquest sistema agroforestal. S'ha produït, en aquest conjunt, una pèrdua, doncs, de l'activitat agrària –el sector primari–, una pèrdua del pes social i econòmic que ha tingut i que cada vegada en té menys. S'ha provocat o s'ha produït un abandonament de les terres de conreu, s'ha produït una pèrdua de les activitats silvícoles. I això ha comportat un empobriment dels ecosistemes i dels paisatges. I, a la vegada, fa que també que és un sistema que, per ser simple, doncs, es vegi més vulnerable davant dels riscos, per exemple, del canvi climàtic. Allà on havíem vist i havia existit un sistema agroforestal veiem com s'ha anat simplificant, generant dos grans àmbits que gairebé ja ni es miren ni s'interrelacionen entre elles. Per una banda, estem generant uns espais o unes grans àrees de conreu –moltes vegades de monoconreu–, i amb uns processos d'acaparament de terres que, des del nostre punt de vista, són preocupants. I, per altra banda, unes grans àrees forestals, que han convertit a Catalunya en un dels principals països, en percentatge, més forestals del món. Encara que des de l'òptica urbanita, barcelonina o, fins i tot, per als bons..., per a la bona gent de Ponent, doncs, no sembli que Catalunya sigui un país forestal, Catalunya té un 65 per cent de la seua superfície ocupada per superfície forestal i som més forestals que països com Brasil, eh?, per exemple, que només té un 62 per cent de la seua superfície forestal. Des del punt de vista de l'objecte de coneixement, doncs, d'aquests dos col·legis, el sistema els ha portat, o ha anat portant al conjunt de la ciència, cap a una segregació dels coneixements a partir dels quals s'aborden les diferents realitats i les diferents problemàtiques que ha fet que els problemes o les situacions s'analitzin de forma aïllada, i s'ha perdut, moltes vegades, aquesta perspectiva global. Que els col·legis tècnics agrícoles i forestals ara es vulguin fusionar, a nosaltres mos sembla, doncs, un pas interessant i necessari per fer un país i un territori més civilitzat, perquè tal com deia lo tarragoní i enginyer forestal Rafael Puig i Valls, diu, lo grau de civilització..., o deia, lo grau de civilització d'un país se mesura per l'estat dels seus boscos; podríem dir també «per l'estat dels seus sistemes agroforestals. Des d'aquesta perspectiva, doncs, estaríem lluny encara d'allò desitjable i d'aquí que aquest futur nou col·legi hi tingui encara molta feina a fer; si no tota, una part important. Lo segon motiu pel qual nosaltres donem suport a aquesta fusió d'aquests dos col·legis és simplement perquè els dos col·legis hi estan d'acord, és una fusió, valgui la redundància, col·legiada, fruit d'un consens, i, per tant, des d'aquest punt de vista no hi tenim res a objectar. Ara s'inicia, doncs, un període en lo qual la comissió gestora haurà de portar a terme aquest procés de fusió per, com diuen ells mateixos, doncs, dotar-se d'un col·legi professional més sòlid, eficient i útil. I esperem que així sigui. Molta sort i encerts. Gràcies.
Gràcies, diputat. Finalment, en nom del Grup Parlamentari Junts pel Sí, té la paraula el diputat senyor Germà Gordó.
Gràcies, president. Consellers, senyores i senyors diputats, representants del Departament de Justícia, representants dels col·legis professionals que ens acompanyen en aquesta sessió, primer vull aprofitar l'ocasió de la meva intervenció també, com la resta de grups parlamentaris, per donar el condol del nostre grup, del Grup de Junts pel Sí, a les famílies de les víctimes, dels dos agents rurals assassinats, així com al Cos d'Agents Rurals. Al cel siguin. Avui és un dia important per als col·legis d'enginyers tècnics agrícoles i pèrits agrícoles i d'enginyers forestals, però també per als seus col·legiats. I, encara més, crec que avui és un dia important per a tot el món rural. I creiem que ho és per diversos motius. En primer lloc, perquè avui, amb aquest projecte de llei que ha presentat el Govern a través del seu conseller de Justícia i al qual, lògicament, el nostre grup dona suport, es clou un llarg procés d'anàlisi i debat de les corporacions que avui es fusionen sobre la situació que presenta l'exercici de les seues professions, sobre els principals problemes que tenen, sobre els principals reptes, però també sobre les noves oportunitats que sorgeixen; un procés d'unificació de col·legis promotors que tingué un moment d'especial transcendència, s'ha dit: la signatura del conveni d'unificació dels estatuts provisionals, que va ser protocol·litzat en una escriptura pública el 17 de juliol del 2015. Ho recordo bé perquè en aquell moment encara jo era conseller de Justícia. Aquest conveni va significar la culminació d'un treball difícil, però també d'un treball il·lusionant, per als col·legiats, per al col·legi; un treball que va exigir moltes hores de feina, de diàleg, de reflexions i, també ho hem de dir, de concessions. Però es va fer pensant sempre en el millor per a les corporacions, pensant en el millor per als col·legiats, per als professionals, pensant en el millor per al país. En segon lloc, el segon motiu, perquè el Govern, en ús de les seves competències, ha desenvolupat exitosament un dels objectius de la Llei 7/2016: l'adopció de mesures de suport i foment per facilitar el procés de fusió entre els col·legis professionals. De fet, jo mateix, el 25 de juny del 2014, en aquesta cambra parlamentària, tot defensant el Projecte de llei de fusió dels col·legis professionals de titulats mercantils i empresarials i d'economistes, deia: «Aquesta llei mira al futur, inicia un camí que segurament seguiran altres col·legis professionals per organitzar les seues estructures amb motiu dels canvis de les titulacions d'accés a les professions, de la possible modificació del règim de l'exercici de les professions titulades i de la diversitat de professionals amb competències professionals vinculades. Així ha estat, i n'estem molt contents. En tercer lloc, perquè aquesta unificació permetrà una major adaptació del nou col·legi a les innovacions tecnològiques i científiques, als reptes de futur, i al mateix temps els permetrà actuar amb més eficàcia, els permetrà actuar amb més eficiència. I, en quart lloc, la creació d'un col·legi amb més musculatura, amb gairebé dos mil col·legiats, permetrà donar més i millors serveis als col·legiats, facilitarà una millor defensa dels interessos d'aquests, i ajudarà a donar, cada cop més, serveis qualificats per part dels col·legiats i el mateix col·legi, però no tan sols als professionals, sinó al conjunt de la societat. Així, doncs, aquest projecte de llei era possible i era necessari. Ho van entendre des del Govern, ho ha entès el Govern, però sobretot així ho van veure els col·legis ara fusionats. Els col·legis professionals són necessaris per als col·legiats, però sobretot són necessaris per a la societat. De fet, quan Catalunya no tenia poder polític, sí que tenia teixit social; entre d'altres, tenia acadèmies, tenia organismes agraris, tenia organitzacions de comerç i industrials, i també tenia col·legis professionals. En definitiva, tenia nació, i la nació, allò que constituïm totes les catalanes i els catalans, tota la societat civil, continua sent el més important. No voldria, però, acabar la meua intervenció sense felicitar, d'una banda, el Departament de Justícia i el seu conseller per l'elaboració d'aquest projecte reeixit, i també agrair la gran tasca dels promotors d'aquest: els col·legis ara fusionats i els seus degans i delegats. Finalment, vull agrair el recolzament de tots els grups parlamentaris a aquest projecte de llei. Moltes gràcies i molta sort al nou col·legi professional.
Gràcies, senyor Gordó. [[Pausa llarga.]] Procedim a la votació. Comença la votació. El Projecte de llei de fusió dels col·legis oficials d'enginyers tècnics agrícoles i pèrits agrícoles de Catalunya i d'enginyers tècnics forestals de Catalunya en el Col·legi d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Forestals de Catalunya ha estat aprovat per 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Proposició de llei de modificació de la Llei 12/2009, del 10 de juliol, d'educació, per a garantir la laïcitat (debat de totalitat)]] [[202-00003/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és el debat de totalitat de la Proposició de llei de modificació de la Llei 12/2009, del 10 de juliol, d'educació, per a garantir la laïcitat. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, la senyora Jéssica Albiach. [[Remor de veus.]] Els demano, com sempre, que surtin en silenci i de pressa, si us plau, per poder continuar amb la sessió. [[Pausa.]] Senyora Albiach, quan vulgui.
Sí; gràcies, presidenta. I bon dia a tothom. Abans de començar voldria donar-li la benvinguda i els agraïments a la senyora Carme Tolosana, que avui ens acompanya i que, com a diputada d'aquest Parlament, va fer molt bona feina per defensar la laïcitat a l'escola. Gràcies, Carme. [[Aplaudiments.]] Vejam, nosaltres presentem aquesta proposició de llei per garantir la laïcitat de l'escola finançada amb diners públics a Catalunya. Sabem que la religió a l'escola ve emparada pels concordats que va signar l'Estat espanyol amb el Vaticà i per l'actual llei d'educació espanyola. Però també creiem que, si estem disposades a desobeir en tots aquells aspectes que ens semblen injustos, és el moment també de ser valentes i de treure dels centres educatius la religió, i no només la catòlica, sinó qualsevol altra. El que demanem no és altra cosa que desideologitzar l'educació i reservar la religió als àmbits privats. Per això la proposta que fem és molt senzilla i només parla d'afegir la laïcitat com a principi rector del sistema educatiu. Pel que apostem és tan senzill com la separació Església-Estat, i, per tant, per fer complir el principi d'aconfessionalitat en la màxima expressió, que seria la laïcitat. Ens trobem amb segles i segles d'intrusió de la religió dins de la vida pública, i, tret de la República, quan sí que hi va haver un petit parèntesi i es va acordar que l'ensenyament seria laic i que l'Estat no tindria religió oficial, amb el franquisme vam tornar a l'època més fosca de la nostra història amb una aliança entre la dictadura i la religió, en concret la catòlica, implantant-la com a religió d'estat, i des de llavors continuem arrossegant moltíssims privilegis per part d'aquesta Església catòlica. I com a mostra només diré que l'Estat espanyol aporta a l'Església catòlica, a través de subvencions directes i de tributs, d'exempció de tributs, una xifra que supera els 11.000 milions d'euros anuals; que gràcies a la casella de què disposa l'Església catòlica en la declaració de la renda anualment ens resten 250 milions d'euros de l'IRPF que haurien de ser per a tots nosaltres i que s'emporta l'Església catòlica; que, a més, l'Església, gràcies a la Llei hipotecària del 46 –que és cert que ha tingut dues modificacions, una, en el 2004, que encara ho va agreujar més, i una altra, el 2015, que no ho va arreglar–, s'ha apropiat de milers de béns i de terrenys que podrien ser de particulars i de municipis, i se'ls ha apropiat l'Església catòlica, i el més greu de tot és que tot això ho ha fet sense cap transparència, amb opacitat absoluta. Nosaltres veiem com aquesta entitat privada, que cal recordar que quan va signar els acords del 79 es va comprometre a caminar cap a l'autofinançament, continua fent proselitisme pagada per totes nosaltres. I per revertir aquesta situació, que nosaltres considerem i que a més creiem que és arcaica i contrària a la igualtat i a la justícia distributiva, que, a més, el PSOE de Zapatero només va fer que agreujar-ho, En Comú Podem al Congrés ha presentat una proposta de resolució per denunciar i, per tant, anul·lar els acords internacionals de l'Estat i la Santa Seu, i nosaltres, des de Catalunya, el que proposem és avançar cap a la imprescindible laïcitat que ha de tindre l'escola com a institució pública; proposem que la religió confessional quede fora del sistema educatiu, i, per tant, treure-la del currículum i de l'àmbit escolar. I ho demanen també altres institucions com Europa Laica. Abans els cavalls de batalla de l'Església catòlica eren el divorci i l'avortament, però ara, com que sobre aquestos temes ja hi ha un cert consens social i hi han perdut la capacitat d'influència, al que s'aferren per continuar mantenint els seus privilegis és al tema fiscal, als beneficis econòmics i al sistema educatiu. I veiem com actuen com autèntics lobbys cada vegada que avisen i criden a les associacions de pares i mares a sortir als carrers per posicionar-se en contra de l'anul·lació dels concerts de les escoles cristianes o a favor o en contra de determinades forces polítiques donant consigna de vot. I si aquest debat creiem que és necessari a tot arreu, en Catalunya encara pensem que és més imprescindible. I no ho diem per la doble xarxa entre pública i concertada, completament desproporcionada i que només és superada per Madrid; tampoc ho diem per les setze escoles que són, moltes d'elles de l'Opus, catòliques i que estan concertades, rebent cada any 30 milions d'euros, i tampoc ho diem perquè als pressupostos d'enguany, els que estem debaten ara mateix, es puja la partida en més de 50 milions d'euros per a les escoles concertades. Aquestos ja serien motius suficients, però és que, a més, segons l'informe de 2016 de la Fundació Ferrer i Guàrdia, la de Laïcitat en xifres, ens diuen que a Catalunya anem un pas per endavant i que tenim el major percentatge de l'Estat en persones que no són religioses, el major percentatge d'alumnes que cursen assignatures alternatives en lloc d'ensenyament de religió. Estem parlant que un 71 per cent d'alumnes de Catalunya prefereix assignatures alternatives a la religió, davant un 51 per cent que ho fa a la resta de l'Estat. I a més, és que només un 43 per cent de les famílies estan a favor que els seus fills i filles puguen rebre classes de religió; és a dir, només quatre de cada deu famílies volen que estiga l'assignatura de religió. I, tot i això, hem d'escoltar, com sempre fent de les seues, el portaveu de la conferència episcopal dient que «es rancio y trasnochado el posicionamiento laicista contra la asignatura de religión. Doncs, bé, és molt lícit que la conferencia episcopal defense els seus interessos com a entitat privada que és; ara bé, nosaltres tenim l'obligació d'aturar els seus privilegis, els seus «xiringuitos i corregir les anomalies que arrosseguem d'èpoques passades com, per exemple, la situació laboral dels mestres de religió. Estem parlant d'uns mestres que ni són funcionaris ni són interins, però tenen plaça fixa; que són recomanats o no pel bisbe de la diòcesi, que és el que indica la seua idoneïtat, i que a més imparteixen uns continguts que venen marcats per la Conferència Episcopal, en concret per la Comisión Episcopal de Enseñanza y Catequesis, que és qui organitza, coordina i impulsa els seus continguts. Però més enllà de qui imparteix i en quines condicions l'assignatura de religió, nosaltres presentem aquesta proposició de llei bàsicament per tres motius. El primer, l'escola és filla de la il·lustració i l'ha de proveir l'Estat, perquè el poder no ve de Déu i ve del poble; per tant, al poble se l'ha d'apoderar des de la ciència i des de la raó i s'ha de lluitar contra la ignorància i la superstició. Creiem que ací no té cabuda la religió en cap moment. El segon és que les funcions de l'escola no són altres que guiar cap al coneixement científic i racional, i aixina com fomentar valors cívics comuns davant d'interessos i valors particulars d'una o diverses religions, valors comuns davant d'interessos privats. I als que diuen, a més, que la religió a les escoles respon a una demanda dels pares i les mares, que creuen que l'escola ha d'ocupar-se de l'educació moral i religiosa dels seus fills i filles, els hem de deixar ben clar que aquesta no és la funció de l'escola, que la funció de l'escola és educar sense dogmes, en coneixements científics, en valors humanistes i universals, i en principis ètics i democràtics comuns. És a dir, la religió i la moral catòlica la poden aprendre a molts altres escenaris a l'àmbit privat i no ser finançada per totes nosaltres en el centres educatius finançats amb diners públics. Fins i tot diré –i això, a més, és curiós– que hi ha un sector de catòlics practicants que ni tan sols estan d'acord que hi haja una assignatura de religió en els centres educatius. Perquè, com s'avalua o no l'espiritualitat de les persones? És clar, és que estem parlant d'uns continguts marcats per la Conferència Episcopal, no estem parlant d'història de les religions. I el tercer motiu pel qual presentem aquesta proposició de llei és que ara vivim en una societat més plural que mai. Per tant, la multiconfessionalitat de l'escola que alguns sectors promouen només ens portaria cap a la tribalització. És a dir, la situació de privilegi que té l'església catòlica no s'arregla privilegiant moltes altres religions, per molt que, si hi ha un error, per molt que el repetim set vegades, no deixa de ser un error. És a dir, els centres escolars no poden ser un lloc d'exclusió ni de discriminació i, per tant, els infants no poden ser separats per creences o per conviccions familiars. Estem d'acord que l'escola pública ha de ser un lloc de trobada, on rebre educació amb valors, gestió emocional i pensament crític, i no un espai on càpiguen ni els dogmes ni les supersticions. Si pretenem fer de l'escola pública un espai de convivència, de referència, de cohesió social, d'igualtat d'oportunitats, no pot tindre lloc ni la religió ni la segregació. I ací, a més, enllacem amb un tema de fons, que és quin model d'escola pública volem i quin model d'escola pública necessitem i quins recursos calen per fer-ho possible. Doncs, volem una xarxa d'escola pública extensa i potent, que, a més, ha de ser participativa i democràtica, i que no està sotmesa o no ha d'estar sotmesa a un pressupost de segona mentre que l'escola concertada té un pressupost de primera. Una concertada que, a més, està finançada pels impostos de moltes famílies de classes treballadores i populars, que després veuen com no poden portar els seus fills i les seues filles a aquestes escoles perquè no poden pagar les quotes que s'imposen. Volem una escola pública amb recursos, recursos per al transport escolar, per a materials didàctics, per a ensenyaments artístics, per a escoles bressol, per a contractar professors i professores. Recordem que el dia 9 de febrer hi ha una vaga convocada pels sindicats educatius en defensa d'unes condicions laborals dignes i per una plantilla digna que puga fer els desdoblaments i l'atenció educativa que els nostres infants se mereixen. En definitiva, la nostra escola pública necessita moltes coses que no venen recollides a l'actual proposta de pressupostos d'educació. I com sempre diuen que la situació financera de Catalunya no ens permet anar més enllà de la proposta que ens han fet de pressupostos, nosaltres presentem aquesta proposició de llei, que a més no costa un euro. I vaig acabant i perquè no hi hagi dubtes: nosaltres proposem, òbviament, protegir el dret a la religió i al culte, però des de la neutralitat absoluta de l'Estat i a l'àmbit privat. I és clar que creiem que s'ha d'explicar quin paper han tingut les religions a la història de la humanitat des d'un punt de vista de les ciències socials, no des de la confessionalitat. En resum, no volem adoctrinament, però tampoc volem ignorància. I seria bo, diria imprescindible, superar ja la síndrome d'Estocolm que alguns tenen amb la religió catòlica i trencar les motxilles del passat, perquè apostar per la laïcitat és defensar els espais comuns, on hem de sumar i no restar, on la construcció d'identitat col·lectiva s'ha de fer des d'allò que tenim en comú, que no són altres que els valors republicans, i reservar les religions o les creences de cadascú a l'àmbit privat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula la senyora Montserrat Palau.
Gràcies, presidenta. Consellera..., Junts pel Sí presentem una esmena a la totalitat d'aquesta Proposició de llei de modificació de la Llei d'educació catalana. No és d'estranyar, i el motiu, l'únic motiu, és ben clar: tal com hem dit altres vegades, tal com altres companyes i companys del meu grup ho han dit i repetit en aquest mateix faristol, Junts pel Sí votarà en contra de modificar la Llei d'educació catalana. Seguim el nostre programa electoral, mantenir i desplegar la LEC mentre no es disposi d'una llei d'educació catalana que incorpori totes les competències educatives que ara corresponen a l'Estat espanyol. La LEC és una llei autonomista en un marc estatal. Aquest Parlament i el Govern català no són –no som– autoritats legislatives en matèria d'educació, i és això el que volem canviar. Hem discutit en aquest mateix faristol diverses mocions, proposicions o iniciatives legislatives populars referents a la LEC, i la nostra posició, en aquest sentit, sempre ha estat la de no modificar-la. Avui parlem d'una proposició que el seu grup va presentar ja el 2015 –bé, Iniciativa, els Verds, Esquerra Unida i Alternativa– i una proposició que en la seva exposició fa referència a la LOMCE, que cal recordar que, si més no, no s'ha aplicat a Catalunya. I una proposició que vol incidir, o garantir, com ha dit la diputada Albiach, en la laïcitat de l'escola catalana. Vostè ha parlat de la laïcitat, vostè ha defensat la laïcitat, és a dir, la llibertat de cultes i de consciència i la separació entre Església, esglésies i Estat. Hi estem d'acord, totalment d'acord –totalment d'acord– en defensar un valor cívic, positiu i imprescindible per cohesionar la nostra societat, ja que la laïcitat és el marc idoni per exercir la llibertat de consciència de tota la ciutadania, de tota la gent, sigui creient, atea o agnòstica. I a més, garanteix la separació institucional entre representació civil i representació religiosa. La laïcitat és un valor i un marc present en les nostres lleis, com és el cas de l'Estatut i de la LEC. Vostè ha parlat de modificar la LEC, però per modificar-la pel sentit de la laïcitat també hauríem de modificar l'Estatut; les dues coses haurien d'anar conjuntament. La proposició presentada per Catalunya Sí que es Pot consta de quatre esmenes d'addició i una disposició final. La primera esmena vol incidir en els principis generals i la resta, sobretot, emfasitzen la qualitat d'escola laica. Al nostre entendre, aquesta qualitat ja està recollida –o garantida, com vostè ha dit– tant en l'Estatut com en la LEC. Vostès proposen una addició a l'article 1 sobre els principis generals de valors que regeixen el sistema educatiu català i d'afegir un nou apartat que fes referència explícita a la laïcitat. Considerem que l'escola pública catalana és laica, tal com diu l'article 21 de l'Estatut d'autonomia, sobre drets i deures en l'àmbit de l'educació, i concretament al punt 2, quan diu: «Les mares i els pares tenen garantit, d'acord amb els principis establerts per l'article 37.4, el dret que els assisteix per tal que llurs fills i filles rebin la formació religiosa i moral que vagi d'acord amb llurs conviccions a les escoles de titularitat pública –coma–, en les quals l'ensenyament és laic. He marcat la coma, com comentàvem l'altre dia amb l'exconsellera Rigau, faig esment d'aquesta coma i faig esment també del poder de la filologia i el poder dels signes de puntuació. Pel que fa a les dues addicions posteriors, vostès parlen que els alumnes assoleixin un coneixement de la realitat natural i també permetre als alumnes una obertura al món sense dogmes a l'aula. La LEC, en aquest article 52, sobre els continguts de currículums, garanteix aquestes demandes, i també l'article 53 fa possible que l'autonomia del centre desplegui el currículum d'acord amb el seu projecte educatiu. Per tant, l'Estatut de Catalunya defineix l'ensenyament a Catalunya com a laic i la LEC segueix aquest principi. Queda clar, per tant: en els principis rectors de la LEC ja hi consta la condició de la laïcitat. I pel que fa a les esmenes que demanen tant com el coneixement de la realitat natural i social fonamentat en la ciència i la raó, com que cal permetre als alumnes una obertura al món sense dogmes a l'aula, aquestes ja estan contemplades també en l'article 52.2 b, sobre el currículum, que marca que «cal capacitar els alumnes per a comprendre llur entorn i per a relacionar-s'hi d'una manera activa, critica, cooperativa i responsable. És a dir, les seves demandes, al nostre parer, ja queden recollides també en la LEC, que regula aquesta capacitat de relació amb l'entorn amb un esperit crític i, per tant, amb un coneixement científic i sense normes. Ara bé, si cal incidir, si els grups d'aquest Parlament volen incidir en els valors de la laïcitat, parlem-ne, però no a través d'aquesta proposició ni d'aquesta llei, sinó en el marc del procés constituent que volem. Apostem per una nova llei d'educació catalana que haurà de ser fruit del consens i de la negociació; comencem a parlar-ne, doncs, comencem a parlar i debatre sobre la laïcitat en aquest futur proper que pretenem, tant pel que fa no només a l'escola pública, sinó també del marc constitucional. Comencem a debatre. Podem seguir les aportacions del passat, que marquen també el nostre present i encara anar més lluny. Seguim la línia, per exemple, de l'escola moderna, impulsada per Francesc Ferrer i Guàrdia, que va voler experimentar una metodologia laica, que aspirava a utilitzar l'educació com a eina transformadora de la societat. O l'escola renovadora de la Segona República, una escola com definia l'article 11 de l'Estatut de Núria: «L'ensenyament primari serà obligatori, gratuït i català per la llengua i pel seu esperit; s'inspirarà en els ideals de treball, llibertat, justícia social i solidaritat humana, i es desenrotllarà mitjançant institucions educatives relacionades entre elles pel sistema de l'escola unificada. En tots els graus serà laic. Lliguem amb passat amb aquest futur proper i promoguem una llei competencialment plena que promogui els valors de solidaritat, convivència i tolerància, tot coneixent i respectant cultures, creences o religions diferents. Tinguem en compte, a més, la nostra realitat –vostè n'ha fet esment. Segons el darrer informe anual de 2016 de la Fundació Ferrer i Guàrdia, que recull dades des de la gent nascuda el 1979, a Catalunya el 40 per cent de la població es declara no adscrita a opcions de consciència religiosa. Aleshores, doncs, apostem, com ja es recull ara, però amb més d'èmfasi, si cal, per una educació no dogmàtica, basada en el lliure pensament, els valors ètics i l'autonomia moral. Les religions i les creences espirituals pertanyen a àmbits privats i íntims, i la seva transmissió s'hauria de circumscriure a les comunitats de creences. I justament la laïcitat, com que és una ètica civil, universalista i independent de qualsevol confessió o ideologia, està oberta a totes les aportacions culturals, filosòfiques, científiques i també –també, ho repeteixo– a les religions que siguin capaces de desenvolupar reflexions critiques i comparades a l'abast de les exigències d'una ciutadania que ha de ser responsable i ha d'estar informada. Fem, doncs, dels àmbits públics, uns espais que garanteixin la llibertat de pensament i el pluralisme, conciliables amb els principals valors ètics i espirituals de les diferents cultures i religions. No podem ignorar ni obviar l'adquisició de coneixements –coneixements– sobre religions, creences, cultes o mitologies. Però dins d'unes escoles públiques, amb llibertat de consciència, i que formin la capacitat crítica d'una ciutadania responsable. Fem, encara més, com vostès han demanat, una escola catalana en què l'ètica del respecte igualitari i el dret a la llibertat de consciència siguin els pilars d'una educació amb valors democràtics i humanistes, de respecte a les garanties individuals i als drets humans. Mitjançant l'educació laica, s'aconsegueix el respecte a la llibertat de consciència de totes les persones, tant d'aquelles que opten per unes creences o religions determinades, com les que no. Però no avui, no ara ni aquí. Presentem l'esmena a la totalitat perquè no és la LEC, al nostre entendre, ho torno a repetir, la que cal modificar. La Llei d'educació catalana actual té data de caducitat. I que quedi clar, avançant-me a interpretacions maldestres i/o interessades: no votem contra la laïcitat; Junts pel Sí votem en contra de modificar la Llei d'educació catalana. Vostès ho saben, ho han sentit moltes vegades en aquest mateix hemicicle, en aquest mateix faristol, sobre diferents iniciatives presentades: Junts pel Sí hem votat i votarem en contra, ara per ara, de modificar la Llei d'educació catalana. Estem compromesos, junts i diversos, amb el nostre programa, que passa per mantenir i desplegar la LEC, però també per no modificar un instrument com la LEC en aquests moments. Volem la nostra llei d'educació, subjecta només al nostre marc legislatiu, no al marc estatal actual. Parlem de laïcitat, però fem-ho per fer una nova llei; una llei orgànica, una llei que no estigui subjecta a cap altra –ni a la LOMCE ni a cap altra llei orgànica ni a lleis de pressupostos de l'Estat–, que sigui la nostra llei d'educació. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Palau. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Popular de Catalunya, té la paraula la senyora María José García Cuevas.
Gracias, presidenta. Bueno, me añado a la bienvenida de la diputada de Catalunya Sí que es Pot, y también doy la bienvenida a las alumnas que nos acompañan, que están en el proyecto del Parlamento Europeo. Bien, Catalunya Sí que es Pot nos presenta una proposición de ley para erradicar el adoctrinamiento religioso en las aulas. Y desde luego en el Partido Popular de Cataluña estamos en contra del adoctrinamiento en los colegios, de forma radical y militante, sin matices. Creo que si algún grupo lleva años caracterizándose por esto es el Grupo Popular, y, si no, que se lo pregunten a la diputada Rigau de los años en que fue consellera de Ensenyament y tuvo que respondernos a preguntas en Pleno, interpelaciones, preguntas en comisión, preguntas escritas... Incluso presentamos una proposición de ley para evitar la politización en y de los colegios, en defensa de la neutralidad política de los espacios públicos, que nos tumbaron entre la antigua Convergencia y Unió, Esquerra, PSC, CUP y el grupo antecesor de Catalunya Sí que es Pot, Iniciativa per Catalunya Verds - Esquerra Unida i Alternativa. Recuerden la cantidad de fotos que yo misma enseñé en sesión plenaria; fotos para ilustrar el adoctrinamiento que, lamentablemente, muchos alumnos y muchas familias tienen que soportar cada día en determinados centros escolares en los que, salvo algunos alumnos, directores o profesores, imponen a todos sus ideas políticas. Las separatistas, claro. Tantas fotos enseñé que incluso un día la entonces consellera Rigau me dijo que mejor me gastara el dinero de las fotos en becas comedor. Pero, en fin, bromas aparte. Nuestra contundencia contra el adoctrinamiento y la intoxicación a menores creo que no necesita de mayor prueba o explicación. Sin embargo, es curioso el rechazo selectivo de Catalunya Sí que es Pot al adoctrinamiento de menores. Porque, por ejemplo, como les decía, los diputados de su grupo antecesor jamás apoyaron nuestras propuestas, mociones y proposiciones de ley contra el adoctrinamiento político en los colegios. Se ve que el proselitismo político con menores es más aceptable para Catalunya Sí que es Pot que el religioso. Pues bien, nosotros no lo vemos así. Nosotros creemos que los niños van al colegio a aprender y convertirse en adultos libres, capaces y valiosos y nadie tiene derecho a imponerles una determinada manera de pensar o de ver la vida. Y menos cuando esa manera de pensar o de ver la vida no es compartida ni autorizada por sus padres. Los padres –lo hemos repetido muchas veces desde esta tribuna– tienen derecho a enviar a sus hijos al colegio tranquilos de que no se les va a intoxicar, de que no se les van a imponer valores, principios o ideas que ellos no comparten. Porque –y este el elemento nuclear del debate– los padres son los responsables de la educación de sus hijos. Y les asiste el derecho fundamental de que sus hijos sean educados de acuerdo con sus convicciones y con sus valores, con sus propios principios, y no de acuerdo con los valores, los principios o las convicciones de un profesor, del director del colegio o del político de turno responsable de Educación. Y así se establece en la Constitución, en el artículo 27.3. Por tanto, por supuesto que estamos en contra de que los niños sean adoctrinados en los colegios; lo que no es en absoluto incompatible con estar a favor de que los padres decidan y controlen la formación moral y religiosa que reciben sus hijos. Todo ello, lógicamente, enmarcado en el respeto a nuestros principios democráticos de convivencia y a nuestros derechos y libertades fundamentales, como también se establece en el artículo 27 de la Constitución, punto 2. Y este es el límite del derecho de los padres. Y, por eso, el Estado está habilitado para actuar y proteger a los menores de convicciones de sus padres contrarias a nuestros principios democráticos, a los derechos y libertades fundamentales de sus hijos o de nuestra sociedad, como es el caso, lamentable, por ejemplo, de la ablación. Pero si las convicciones morales y religiosas de los padres no entran en contradicción ni vulneran los principios, derechos y libertades que cimentan nuestra convivencia, los padres tienen pleno derecho a formar a sus hijos en estos valores. Y la Administración no tiene potestad ni derecho a interferir contrariando la voluntad de los padres. En este caso, la Administración no puede ni debe decidir por ellos. Otro debate es si la formación moral o religiosa decidida legítimamente por los padres para sus hijos puede o no, debe o no, impartirse en la escuela pública o, mejor dicho, los centros sostenidos con fondos públicos. Sobre si se puede, entramos en el debate de la diferencia entre estado aconfesional y el estado laicista, qué tipo de estado es España y, por tanto, qué aplica legalmente a Cataluña: el planteamiento público aconfesional o el laicista. Y no confundan «laicista con «laico. En general, se entiende por estado laicista aquel que excluye absolutamente la religión y el hecho religioso del ámbito público, estableciendo mecanismos para limitarlo, estrictamente, al ámbito privado. En cambio, el estado aconfesional es aquel que no reconoce ninguna confesión como religión oficial pero que tiene en cuenta las creencias religiosas mayoritarias en la sociedad, estableciendo con estas religiones acuerdos y relaciones de cooperación. Y para acabar de aclarar diferencias, el estado confesional, que es lo opuesto al estado laicista –no laico–, sería aquel que no solo permite el hecho religioso en la vida pública, sino que se decanta por una religión concreta, la declara oficial y le da un trato incluso exclusivo respecto de las demás religiones. En definitiva, en un estado laicista –el que pide Catalunya Sí que es Pot–, la enseñanza religiosa no podrá impartirse fuera del ámbito privado. Por tanto, la religión deberá quedar fuera de los centros educativos sostenidos con fondos públicos. Sin embargo, en los estados aconfesionales y confesionales, la enseñanza religiosa es posible en las escuelas sostenidas con fondos públicos ya que, legalmente, estos estados reconocen y admiten el hecho religioso fuera del ámbito privado. La diferencia entre ambos sería el número de religiones permitidas: en el confesional, solamente una religión, la oficial, tendría presencia, y en el aconfesional, todas las religiones mayoritarias con las cuales el Estado tenga establecidos convenios podrían estar presentes en los colegios. Y este último es el caso de España, según queda recogido en el artículo 16.3 de la Constitución. Literal: «Ninguna confesión tendrá carácter estatal. Los poderes públicos tendrán en cuenta las creencias de la mayoría de la sociedad española y mantendrán las consiguientes relaciones de cooperación con la Iglesia católica y las demás confesiones. Y así lo ha interpretado también el Tribunal Constitucional en numerosas sentencias, no las voy a enumerar todas, que concluyen que la Constitución define a España como estado aconfesional –no laicista–, pues declarando que los poderes públicos deben ser neutrales en materia religiosa, también les impone el mandato de tener en cuenta el hecho religioso y cooperar con las confesiones mayoritarias. Los poderes públicos en España, por mandato constitucional, no pueden ser contrarios, pasivos ni hostiles frente al hecho religioso. Al contrario, deben considerarlo en positivo en la sociedad, reconociendo y tutelando el derecho a la libertad religiosa, que también consolida la Constitución en el artículo 16, apartado primero. En definitiva, los poderes públicos en España no pueden legalmente relegar la religión al ámbito privado. Por tanto, si Cataluña, como parte del estado aconfesional que es España, es legalmente aconfesional –no es legalmente laicista–, los poderes públicos catalanes tienen el mandato constitucional de permitir el hecho religioso en la vida pública. Y esta, de hecho, es la situación en la mayoría de los países de nuestro entorno, donde, a diferencia de estados como Francia o Estados Unidos, que proclaman una estricta laicidad, o Grecia, que es el único estado confesional de la Unión Europea, la mayoría se proclaman aconfesionales, normalmente con una consideración especial hacia la religión mayoritaria con la que existen vínculos históricos, culturales o de mera tradición. Y este es el caso de Irlanda, Italia, los Länder católicos alemanes, Inglaterra, Suecia o, como decíamos, España. Aunque una cosa es permitir el hecho religioso y otra es estar obligado a incluir la enseñanza religiosa en los centros públicos. Hemos analizado si se puede. Ahora veamos si se debe o no incluir en la enseñanza. Y esto dependerá del resto de legalidad aplicable. En el caso de España, y por tanto, de Cataluña, la Constitución, además de definir España como un estado aconfesional, proclama en el artículo 27.3: «El derecho de los padres a que sus hijos adquieran sus convicciones y valores morales y religiosos siempre y cuando estos valores no sean contrarios a nuestras reglas democráticas de convivencia y la religión que profesen sea mayoritaria en nuestra sociedad, y, por tanto desde el Estado se hayan establecido convenios de colaboración con dicha religión. Y en este mismo artículo, en el 27.3, se obliga a los poderes públicos no solo a permitir, sino a garantizar la enseñanza de la religión en el sistema educativo. Por tanto, desde un punto de vista legal la religión se debe incluir en la enseñanza pública. En definitiva, la asignatura de religión o la posibilidad de no elegirla, no es ningún invento retrógrado ideológico mercantilista de la LOMCE, como dice aquí Catalunya Sí que es Pot, es un derecho fundamental de los padres desde 1978, incluido en el título primero de nuestra Constitución. Y esta es la realidad legal, oficial y objetiva, sin voluntarismo ni posicionamientos políticos. Y esta es la realidad legal oficial y objetiva que todos debemos respetar –también Catalunya Sí que es Pot–, al margen de las legítimas discrepancias o de los legítimos posicionamientos personales o políticos que puedan ser radicalmente contrarios a esta realidad, pero que no habilitan a nadie –a nadie– para incumplir o inducir a incumplir las obligaciones constitucionales, en este caso, de permitir y facilitar la enseñanza religiosa en los colegios sostenidos con fondos públicos, a petición de los padres y para religiones mayoritarias. Y también la realidad legal, oficial y objetiva de que España es un estado aconfesional, por coherencia lógica con la Constitución, se establece en las leyes orgánicas relacionadas con el tema, como la Ley de libertad religiosa o la Ley orgánica de educación, la LOGSE, modificada por la LOMCE. En concreto, en el ámbito de la educación en las etapas obligatorias de primaria y secundaria por norma básica se reconoce la enseñanza religiosa como un derecho, pero con carácter voluntario para los alumnos según el criterio de los padres y sin que pueda dar lugar a discriminación. Y estas, como leyes orgánicas, tienen rango jurídico superior a cualquier ley autonómica, por lo que es implanteable, en términos de calidad democrática, proponer una modificación de la LEC que contraríe y vulnere los principios y derechos establecidos y consolidados en la Constitución, en la Ley de libertad religiosa o en la Norma básica de educación. Para poder aprobar la modificación que nos propone Catalunya Sí que es Pot, habría que modificar previamente la Constitución, la Ley de libertad religiosa, la LOGSE y la LOMCE. No decimos que no pueda hacerse, pero por ahí debería empezar el grupo de Catalunya Sí que es Pot, o Podemos, o Comunes o como quiera que se acabe llamando el grupo político que pueda representar estos intereses laicistas en los ámbitos democráticos que pueden modificar la Constitución, la Ley de libertad religiosa o las leyes orgánicas de educación. Intereses laicistas que son perfectamente legítimos, pero que hoy quedan claramente fuera de nuestro marco legal, y que no pueden imponerse desde este Parlamento sin incurrir en una grave transgresión democrática con tintes liberticidas. «Transgresión democrática porque se vulnerarían los principios democráticos esenciales de seguridad jurídica y jerarquía normativa. Y «liberticida porque el objetivo último de esta modificación laicista es acabar con una libertad que hoy disfrutamos en el ámbito público, la libertad a la presencia y a la manifestación religiosa pública. Pretende acabar con un derecho que hoy tenemos, que es el derecho de que podamos decidir o no si queremos o no que nuestros hijos reciban clase de religión; incluso, el derecho a elegir qué religión, de las mayoritarias, queremos que reciban: la católica, la evangélica, la judía o la islámica. Resumiendo, en la enmienda a la totalidad a la Proposición de ley de laicidad de Catalunya Sí que es Pot se justifica por motivos legales de coherencia y seguridad jurídica, de respeto a nuestro marco legal de convivencia, pero también por motivos de defensa de la libertad individual, de los derechos fundamentales de que disfrutamos, libertades y derechos que deben enorgullecer a cualquier sociedad avanzada y que creemos que nuestra obligación es mantenerlos y defenderlos de ofensivas liberticidas como esta propuesta que hoy debatimos. En la situación actual, en nuestra Cataluña aconfesional, no se impone a nadie la clase de religión, no se adoctrina religiosamente a ningún alumno, como en sentido peyorativo dice la propuesta, ni se le somete a ningún espectro único de valores ni a una dirección moral y religiosa unificada, como dice la propuesta. Ya hemos explicado que son varias las opciones legales de enseñanza religiosa que deben tener presencia en la oferta pública, y siempre la enseñanza de la religión se realiza previa opción y elección de los padres. Por tanto, no existe un espectro único ni una dirección moral unificada, no se impone nada a nadie, al contrario, se da a los padres una libertad que no tienen en un estado laicista: la de optar o no por enseñanza religiosa en los centros públicos. Y tampoco esta libertad de elección perjudica la convivencia de la pluralidad religiosa en Cataluña, como también nos dice la propuesta. Parecería más bien al revés: que en una sociedad donde el estado laicista establece mecanismos para evitar cualquier manifestación religiosa pública, donde el hecho religioso debe vivirse en privado, no digamos en algunos casos extremos que todos tenemos en la mente de estados laicistas radicales, que persiguen el hecho religioso, donde se tiene que vivir este hecho en secreto, de manera clandestina, nosotros creemos que en estas sociedades la convivencia religiosa es más difícil y quizá imposible. Una sociedad que aparta y oculta el hecho religioso en su diversidad es una sociedad a la que la pluralidad religiosa le es más desconocida, y siempre cuesta más convivir con lo que se desconoce. En definitiva, al margen de la imposibilidad legal de tramitar esta proposición de ley en este Parlamento, la enmienda de mi grupo nace de nuestra convicción de que debemos preservar las libertades y los derechos individuales de que disfrutamos; libertades y derechos que son propios de una sociedad avanzada y que propuestas sectarias como la que debatimos ponen en peligro. Propuesta sectaria, porque pretende imponer a todos la opción de unos cuantos, anulando al resto, y esto es excluyente y es intransigente. Porque, repetimos, en la situación actual, esta parte de la sociedad contraria al hecho religioso, a aprenderlo en la escuela, ya puede elegir su opción. No va con nosotros ni creemos que beneficie al interés general ni tampoco a la convivencia plural religiosa recortar libertades ni imponer a todos lo que le vale a una parte. Creemos que es dogmático e intolerante sacar la opción a la enseñanza religiosa de las escuelas, porque la situación actual permite la no enseñanza religiosa, y también permite la enseñanza religiosa. Y este marco de poder elegir entre varias opciones, incluso opuestas, es un buen marco de libertad, de respeto y de convivencia. Libertad para elegir, incluso para equivocarnos, pero libertad para que ninguna administración autorizada por leyes libertarias decida por nosotros lo que les conviene a nuestros hijos. Libertad para elegir, para ser diferente en una sociedad plural que respeta que cada uno tome sus decisiones. Por eso es nuestra obligación y nuestra responsabilidad defender, con argumentos y pragmatismo, con radicalidad y determinación, nuestro pluralismo y nuestra libertad, que, como ven, no la tenemos tan asegurada como parecería. Y solo de nosotros, de los votos de ustedes, diputados y diputadas que estén convencidos de que a nuestra sociedad le conviene más libertad y no menos, depende que podamos o no mantenerla. Muchas gracias, presidenta, señoras y señores diputados, consellera.
Gràcies, diputada [[Aplaudiments. Alguns diputats piquen amb les mans damunt l'escó.]] Per al torn en contra té la paraula la senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, presidenta. Doncs, res, tornem a tenir la típica esmena a la totalitat que presenten Junts pel Sí i el Partit Popular quan es tracta de defensar els interessos dels de sempre: una proposta..., o siga, una esmena a la totalitat, igual que van fer en contra de la ILP d'educació, en contra d'acabar amb els concerts de les escoles que segreguen per sexe o en contra d'una reforma fiscal perquè els que més tenen paguen més. O siga que tornen a fer la mateixa política de sempre. Això sí, ens presenten arguments diferents. Junts pel Sí, la senyora Palau, ens comenta novament que ara no es pot obrir el meló de la LEC; una frase tan repetida que no necessàriament per això ha de ser veritat. Vostè ens ha explicat, ens ha fet un desplegament de l'articulat de la LEC, i al final la veritat és que no ens ha quedat massa clar si volen que la religió quede fora del currículum escolar o no, si creuen que els dogmes i l'adoctrinament no tenen res a veure amb l'educació que han de rebre els nostres infants, i a més sempre, patada «p'alante, sempre a esperar moments màgics que no arriben mai o que no sabem quan arribaran. No podem perdre més temps. Abans del procés constituent, jo l'emplaço a fer una proposta de resolució conjunta, per traure la religió fora de l'horari escolar, i solucionem el problema. Si us plau, comencen a mullar-se ja, d'una vegada per totes, i no continuen amagant-se darrere de lleis que, a més, consideren autonomistes. I per part del Partit Popular, doncs, la senyora Cuevas ha utilitzat aquesta proposició de llei per seguir amb la intoxicació habitual que ja ens fa el Partit Popular, per fer estendre rumors sobre la politització independentista que es dona a l'escola pública catalana. I parlen vostès de rechazo selectivo al adoctrinamiento político. Doncs, aquest rebuig selectiu a l'adoctrinament polític el tenen vostès, i que quede ben clar que a l'escola pública no s'adoctrina políticament. I, a més, el segon argument que ens presenta la senyora Cuevas fa referència a la llibertat que tenen els pares i les mares a escollir l'educació que han de rebre els seus fills i les seues filles. Doncs bé, els pares i les mares tenen tota la llibertat a decidir si volen que els seus fills o filles rebin l'assignatura de religió. Però això ni tenim per què pagar-ho nosaltres ni s'ha de fer necessàriament a l'escola. Hi ha molts escenaris fora de l'àmbit públic on poden rebre aquesta..., bé, «aquest adoctrinament, no ho diré, sinó classes de religió. I a més vostè també agafa la Constitució i diu: «És que això ve recollit a la Constitució. Bé, és que a la Constitució venen recollides moltes coses, com per exemple l'article 47, que diu que «todos los españoles tienen derecho a disfrutar de una vivienda digna y adecuada, i encara és el dia que no he vist ningun membre del Partit Popular aturant un desnonament. O també ve recollit el dret a un treball digne, i encara és el dia..., al contrari, el que està fent el Partit Popular cada vegada que pot és una nova reforma laboral per precaritzar les condicions dels treballadors i les treballadores. O també tenim que «los poderes públicos garantizaran, mediante pensiones adecuadas y periódicamente actualizadas, la suficiencia económica a los ciudadanos durante la tercera edad, i s'ha de veure quines pensions de misèria ens estan deixant el Govern espanyol i el Partit Popular. Per tant, facin el favor i siguen sincers, perquè el que estem veient avui és un desplegament d'excuses per no plantar cara als lobbys cristians i per seguir mantenint els privilegis de sempre. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació, per a fixar el seu posicionament, té la paraula la senyora Sonia Sierra, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Bon dia, diputats, diputades i persones que avui ens acompanyen. Ciutadans es nodreix dels principis il·lustrats del liberalisme progressista, i creiem que l'Estat ha de ser aconfessional i laic, però, això sí, respectant les creences de tothom. I no volem que ningú es pugui sentir ofès quan es parla d'aquests temes, perquè nosaltres tenim absolut respecte per les creences de tothom. I també pensem que els pares tenen el dret de triar l'educació que vulguin per als seus fills i filles. Quan jo feia batxillerat, tenia un professor d'història que es deia Eduard, i ell ens explicava que, quan l'ésser humà no tenia una explicació per als cicles de les estacions, s'inventava uns déus de les estacions, i, quan l'ésser humà no tenia una explicació per al dia i per a la nit, s'inventava un déu de la foscor i un déu de la llum, i, quan no tenia una explicació per a la pluja i per a les tempestes, s'inventava uns déus per explicar aquests fenòmens meteorològics. I, a mesura que s'anaven donant explicacions científiques a tots aquests fenòmens, anaven caient aquests déus, i actualment només ens queda un déu, que és el déu de la vida, més enllà de la mort. I que, si algun dia es descobreix si hi ha alguna cosa o no després de la mort, aquest déu també cauria. Sens dubte, l'Eduard tenia una part de raó, però no tota, perquè l'espiritualitat ha estat sempre present a la història de la humanitat, i quan s'estudia, per exemple, la prehistòria és fonamental, quan es troben restes humanes, veure si tenien ritus mortuoris o no, perquè això és el que determina si tenien la capacitat per reflexionar si hi havia alguna cosa després de la mort. I, com diu Luce López-Baralt, una de les màximes estudioses de San Juan de la Cruz, «el misterio del ser humano es inagotable y siempre es vigente en cualquier época. Como en todas las épocas, la espiritualidad, entendida con hondura y libertad, nos acerca a los demás. La experiencia mística es clave para el diálogo interreligioso y para respetar la otredad cultural del prójimo. De fet, allà on decauen les religions tradicionals, floreixen ràpidament tot tipus de creences new age que normalment són molt rendibles per a aquestes persones que se les inventen. I si les religions han tingut tant d'èxit al llarg de la història és segurament perquè ajuden a entendre una vida sempre canviant i sempre incerta i donen resposta a les esperances i a les pors humanes. Tampoc podem entendre la història de l'art i de la literatura sense tenir referents religiosos. Jo, personalment, sóc una gran amant de la mística i tinc entre les meves lectures preferides, a les que sempre torno, San Juan de la Cruz, Santa Teresa de Jesús i el Gita Govinda, que és un dels llibres més importants de la literatura en sànscrit; i no ens podem oblidar, i menys en l'any que acabem de passar, dels textos de Ramon Llull. Així doncs, considero molt important explicar el fet religiós als centres escolars, per poder entendre millor la nostra cultura. De fet, la religió és molt important per a molts dels diputats i regidors de tot Catalunya, com vam poder comprovar fa un mes, perquè tots aquells que van afanyar-se a dir que treballaven el 6 de desembre perquè la Constitució no els representa, tot i que també és veritat que per a molts anar a treballar és anar a l'ajuntament a fer-se un selfie, doncs bé, tots aquests que van treballar el dia 6 de desembre perquè la Constitució no els representa, què van fer el 8 de desembre? Fiestas de guardar, recogimiento absoluto. Perquè resulta que la Constitució no els representa, però el fet que Maria va ser concebuda sense pecat original sí que els representa i per això el dia 8 de desembre no van anar a treballar; que, per cert, és el dia de la patrona d'Espanya. Llavors, com comprendran, a mi m'agrada molt veure tanta espiritualitat i tant patriotisme espanyol entre els regidors i els diputats de Catalunya, tot i que jo sóc més dels valors civils i crec que la Constitució sí que em representa. El fet d'explicar les religions pot ajudar al diàleg intercultural, com deien les paraules de Luce López-Baralt que acabo de citar. I sembla normal que s'hagi de dedicar més atenció al cristianisme, perquè és el que més influeix en la nostra cultura. És necessari tenir coneixements de cristianisme per poder entendre millor la nostra literatura, la nostra escultura, la nostra pintura i la nostra arquitectura. I en aquest sentit em semblen molt pertinents les paraules de Michelle Obama al seu discurs de comiat, quan va dir –i ho cito textualment, i perdonin, perquè la traducció és meva–: «Si ests una persona de fe, recorda que la diversitat religiosa és una enorme tradició nord-americana també, i els primers que van venir a aquest país van poder fer els seus cultes lliurement. Ja siguis musulmà, cristià o jueu, aquestes religions ensenyen al nostre jovent la justícia, la comprensió i l'honestedat –fi de la cita. Així, doncs, coincidim amb l'exprimera dama dels Estats Units a l'hora d'expressar màxim respecte a la diversitat religiosa. D'altra banda, com ja he dit, nosaltres ens nodrim dels principis il·lustrats del liberalisme progressista i creiem que l'Estat ha de ser aconfessional i l'educació, laica. «Laica vol dir que no volem adoctrinament de cap mena: ni religiós, però tampoc nacionalista, com malauradament en tenim diferents mostres. Reconeixem, això sí, la importància del fenomen religiós. I, com ja hem dit, som partidaris de l'ensenyament, de l'estudi de les religions, partint de la premissa de la laïcitat. No ens agrada que el debat sobre educació s'acabi simplificant en «religió, sí, o religió no, com ha fet sempre la vella política. Pensem que el sistema educatiu en general, i el català en particular, ha de ser repensat entre tots, i la nova reforma educativa ha d'estar més basada en criteris pedagògics que no pas ideològics, com ha passat fins ara, que tenim, d'una banda, la llei educativa del PSOE o la llei educativa del PP. Nosaltres confiem en el Pacte nacional per a l'educació, perquè en som els promotors, i volem que la propera llei d'educació no sigui d'un partit o d'un altre, sinó que sigui una llei amb ampli consens i que duri una generació, i no una legislatura, com ha passat fins ara. No volem que sigui la llei del PP o que sigui la llei del PSOE: volem una llei on tothom es senti còmode. També esperem que la senyora Ruiz no faci com el senyor Puigdemont, que va deixar buida la cadira dels catalans a la Conferència de Presidents, i ella sí que hi vagi a representar els catalans i a participar en les millores per a l'educació. En tot cas, mentre no arriba el Pacte nacional per a l'educació, nosaltres sempre estem oberts a parlar d'educació, no esperem els processos constituents de Nàrnia, ara que sembla que pot ser un bon moment per encetar qualsevol debat, però això no vol dir que compartim l'exposició de motius d'aquesta proposició de llei, ni tampoc el discurs que ha fet la senyora Albiach. Nosaltres també pensem que, amb tots els problemes que té l'educació i que ara mateix la senyora Albiach ha explicat, potser aquest no és el tema que més importa en aquests moments, que hauríem d'estar parlant d'altres coses, com per exemple dels més de mil barracons, que la Generalitat no destini ni un euro a l'educació infantil, tenir un sistema educatiu amb una sola llengua vehicular que impedeix al nostre jovent estar en igualtat d'oportunitats que la resta d'Europa. I també creiem que tots aquests perills que veuen en la LOMCE estan de facto conjurats, perquè aquesta llei no s'ha arribat a desplegar del tot i ara mateix està aturada. I comença, o així ho esperem, una etapa de diàleg i negociació per aconseguir entre tots una llei d'educació que tingui el màxim consens possible i on tothom pugui sentir-se còmode i totes les creences siguin respectades. Així, doncs, emplacem tots els partits polítics a participar al Pacte nacional per a l'educació de forma oberta i conciliadora, per tal de poder tenir un dels millors sistemes educatius del món, sense perdre els nostres esforços en batalles ideològiques de la vella política. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sierra. A continuació, té la paraula la senyora Esther Niubó, del Grup Parlamentari Socialista.
Bé; bon dia. Gràcies, senyora presidenta. Abans de re, doncs, vagi per endavant que nosaltres estarem a favor de la tramitació d'aquesta proposició de llei i, per tant, en contra de les esmenes que han presentat, doncs, el Partit Popular i Junts pel Sí. Novament –s'ha mencionat també–, no és casualitat que..., i veiem com el PP i Junts pel Sí, doncs, comparteixen model. En educació, doncs, és claríssim: ho veiem a cada votació que es fa en aquesta cambra, en negar-se a suprimir els concerts a les escoles que segreguen, en negar-se a tramitar la ILP d'educació... I, bé, veiem que potser Ciutadans en aquest cas també s'hi sumarà, no? Però, en qualsevol cas, no passa només en educació, però donaria per a molt. Doncs bé, en aquesta legislatura el Grup Socialista hem entrat també una proposició de llei de modificació de la Llei d'educació, que esperem que es debati en aquest Ple aviat, centrada sobretot en dues qüestions. Una, coneguda, suprimir el sosteniment públic de les escoles que segreguen per sexe, i això no ho plantegem d'un dia per l'altre, sinó després d'un període transitori que permetria a aquells centres adaptar-se al que serien els nous principis ordenadors de coeducació per mitjà exclusivament de l'escolarització mixta. I la segona, reforçar els ens locals en el marc de la programació de l'oferta educativa, de manera que es posi l'accent en la necessitat que el Govern, doncs, tingui en compte aquests ajuntaments a l'hora de crear, modificar o suprimir línies educatives. Per tant, informació i participació dels ens locals també en la presa de decisions. I, dit això, doncs, compartim, amb el text de la proposició de llei que ens planteja Catalunya Sí que es Pot, que la laïcitat ha de ser un dels principis rectors del sistema educatiu català, i, per tant, veiem amb bons ulls la direcció de la seva proposta. Però sí que ens agradaria que en el moment d'obrir la LEC, quan hi hagués una majoria favorable a la seva modificació, doncs, ho féssim no només per modificar dos o tres articles, com ara, sinó per fer-ne una revisió més profunda. A més a més, pensem que donaria per a un llarg debat, i profund, tenint en compte l'actual correlació de forces d'aquest Parlament. Ho dic perquè Catalunya Sí que es Pot, doncs, ha presentat en aquesta legislatura dues o tres proposicions de llei molt parcials de modificació de la LEC, que potser, doncs, segurament tindrien més força si es debatessin conjuntament. Però, bé, com deia, doncs, ja ens anirem posicionant, una per una, i, per tant, avui ens centrem en aquesta. Des del PSC donem per descomptat que defensem un model de societat que garanteixi la igualtat d'oportunitats en l'accés a l'espai públic i, per tant, que impedeixi qualsevol abús o monopoli moral en aquest espai per cap visió particular de la realitat. Defensem la laïcitat com un valor essencial de la democràcia, garantia per al ple respecte a la llibertat de cultes, a la de consciència, precisament per garantir la convivència de la pluralitat religiosa, avui molt present al nostre país; és a dir, laïcitat com a instrument de convivència. I això té una expressió institucional que es resumeix històricament en el principi de separació, doncs, de l'Estat de qualsevol confessió, així com també la neutralitat dels poders públics i les seves institucions davant del fet religiós, la qual cosa permet la creació d'un espai públic comú a tothom, amb independència de les conviccions del sistema de creences o de fe de cada ciutadà o ciutadana. I, d'altra banda, la laïcitat té una dimensió més individual, amb una llarga tradició pedagògica a Catalunya coneguda: dret a una educació no dogmàtica, pel lliure pensament, l'autonomia moral, sense que cap codi de valors interfereixi en el lliure desenvolupament de la mateixa consciència. I això vol dir que l'àmbit del coneixement del fet religiós que la laïcitat no només defensa i respecta, sinó que garanteix, s'ha d'emmarcar en l'àmbit del coneixement de les ciències socials, de la història de la cultura, de manera que la formació religiosa no hauria d'afectar ni l'espai públic –l'escola–, ni tampoc els seus recursos, sinó que caldria entendre que pertany a l'esfera privada dels ciutadans. Dit d'altra manera, entenem que a l'escola hem d'aprendre a ser ciutadans, l'escola com a espai públic de formació de la ciutadania, l'ensenyament com a dret universal, gratuït, fonamentat en una filosofia humanista, respectuosa amb tota possible opció espiritual, filosòfica, arrelada a la comunitat; per tant, un espai ciutadà no fraccionat per les confessions religioses, que promogui o que jugui un paper promotor del pensament lliure, de la llibertat de consciència, de la capacitat crítica, de fer ciutadans responsables, un lloc on s'ensenya i s'aprenen la ciència i la cultura i s'educa per la pluralitat i per la convivència. Aquesta és l'escola que volem. I això sí que voldria dir que la religió abandonés l'escola finançada amb fons públics i deixés, per tant, l'adoctrinament als àmbits específics de culte i fe. Ara bé, és veritat que malgrat que és un estat aconfessional, tal com recull la Constitució del 78, fins i tot tenint en compte la creixent secularització de la societat, reconeixem que la relació que s'ha establert encara avui entre els poders públics i les confessions reconegudes al país, i de manera privilegiada a l'Església catòlica, doncs, no permet afirmar que les nostres institucions siguin veritablement laiques. S'ha mencionat l'article..., la LEC, per exemple, a l'article 93.2, sí que diu que l'escola pública es defineix com a inclusiva, laica, respectuosa amb la pluralitat, i també l'Estatut d'autonomia de Catalunya afirma que l'ensenyament és laic a les escoles de titularitat pública. Però, malgrat aquestes disposicions, en prevaler l'acord signat entre l'Estat espanyol i el Vaticà el 79, avui dia tenim que l'escola concertada, a diferència de finals del franquisme i durant la Transició, quan a Catalunya hi havia una escola laica concertada que representava uns valors democràtics progressistes, és avui en gran part..., i dic «en gran part, per tant, no ho generalitzo, però dic que en gran part és religiosa, i, per tant, es fa confessionalitat amb diners públics. Llibertat, com deia la diputada Cuevas, sí, dels pares, però és diferent llibertat que dret. Les escoles concertades religioses en general tampoc ofereixen alternativa a la religió, si bé, com també es mencionava a l'informe de la Ferrer i Guàrdia d'aquest any 2016, del passat..., diu que Catalunya és la comunitat autònoma amb percentatge més elevat d'alumnes que acaben cursant activitats alternatives a la religió, i en les escoles públiques quan s'ofereix religió es limiten normalment a l'oferta catòlica. Per tant, és evident la necessitat de revisar i adequar tota aquesta normativa, evitar ingerències de determinades confessions que aquestes puguin exercir en l'espai comú, en els recursos públics, en el servei públic d'educació en aquest cas. I per a això no cal esperar la independència, això ho podem fer ara. És cert també que hi ha una feina que depassa aquest Parlament, el tema de renegociar el concordat amb el Vaticà, sabent que es tracta d'un acord de gestació preconstitucional, repensar els acords entre l'Estat i les diferents religions, o la mateixa derogació de la LOMCE. Però segur que podem treballar per avançar en qüestions més concretes, com la que avui es planteja, com és la modificació de la LEC per reforçar el caràcter laic del sistema educatiu català, blindar-lo també davant d'un model retrògrad i adoctrinador. Fa molta gràcia que el Partit Popular digui que està en contra de l'adoctrinament; doncs, la LOMCE què és, sinó una llei que adoctrina?, una llei que esperem que sigui del passat però que encara és vigent i que va comportar, doncs, com deia, aquesta aprovació de la LOMCE del Partit Popular. També podríem anar més enllà i garantir, doncs, que la formació d'infants i joves en alguna tradició o religió cultural o filosòfica es faci fora de l'horari lectiu i, per tant, de manera diferenciada, sense coincidir amb cap matèria; es podrien revisar celebracions del calendari escolar; es podrien modificar programes d'activitats subvencionats per les administracions molt lligats a la religió, i, per descomptat, pensem que també caldria suprimir els concerts amb aquestes escoles que segreguen per sexe. Però, bé, en el terreny del més concret, que és el que tractem avui, ens semblen molt correctes els plantejaments de Catalunya Sí que es Pot, i, per tant, doncs, comptin amb nosaltres per fer la introducció de les reformes necessàries per garantir precisament el caràcter laic dels nostres poders públics, institucions, i també de l'educació d'aquest país. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Niubó. A continuació, té la paraula el senyor Carles Riera, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. Bé, vagi per endavant que el nostre grup també dona suport a la iniciativa de Catalunya Sí que es Pot i, per tant, votarem contràriament a les esmenes a la totalitat que presenten Junts pel Sí i el Partit Popular, atès que compartim el fons i les finalitats que vostès plantegen mitjançant aquesta proposició de llei. I també ens hem d'inquietar o preocupar per aquesta, a vegades, fixació que el Govern i Junts pel Sí presenten en el sentit de considerar pràcticament inamovible la LEC, no?, que a vegades recorda aquell plantejament que ens arriba de tant en tant des del Govern o des de l'Estat espanyol de que la Constitució és inamovible. Les lleis són vives, les lleis evolucionen i poden canviar contínuament d'acord, doncs, amb allò que marqui el bon sentit de la societat i, per tant, la seva expressió política en termes de la transformació legislativa que en cada moment sigui escaient, no? Per tant, hem de manifestar la nostra inquietud i preocupació per aquest immobilisme que ja vam veure en el cas de la ILP i que ara tornem a veure en el cas d'aquesta proposició de llei. I, efectivament, no cal esperar la república per fer certes modificacions i certes transformacions, entre altres coses perquè el país que tindrem en el moment de la república, en gran mesura, també estarà condicionat i determinat pel que construïm des d'avui mateix. Per tant, hi han debats que, si els fem avançar, tot això que tindrem guanyat i tot això que ens haurem estalviat en el moment del nou país i la nova república. Efectivament, també dir que quan parlem de laïcitat a l'escola també ens ve a la memòria, doncs, gratament el cas de Ferrer i Guàrdia, no?, i de l'escola lliure de Ferrer i Guàrdia, les nostres escoles llibertàries, que van marcar realment una referència indiscutible en el que és la història del nostre ensenyament i del nostre ensenyament públic. I, per tant, a propòsit del debat que ara tenim en aquesta cambra, em sembla pertinent, doncs, recordar la memòria i l'actualitat i la vigència d'aquelles experiències d'ensenyament que vam tenir en un dels moments més brillants, creatius i de progrés de la nostra història nacional. Entrant pròpiament en el debat que ens ocupa pel que fa al fons i a la finalitat d'aquesta proposició de llei, jo el que vull remarcar és que, efectivament –com ja s'ha dit, però, eh?; però vull remarcar-ho–, el problema que realment tenim en aquests moments en el nostre país pel que fa a la laïcitat, el repte que veritablement tenim pel que fa al debat sobre la laïcitat a l'escola, està directament relacionat amb la problemàtica de l'adoctrinament que l'Església catòlica fa en determinats centres escolars. Però el que és més inquietant i més preocupant és que són centres escolars que a través dels concerts reben un finançament públic importantíssim. Però deixin-me remarcar que, a més, estem donant diners públics, estem donant de l'ordre de 30 milions d'euros a centres concertats que són de l'Opus Dei, la qual cosa és un problema especialment preocupant. No ens n'anem sortint, no ens n'estem sortint a intentar eliminar aquesta problemàtica en el marc de l'autonomia; esperem que serà un problema que podrem superar definitivament en el marc de la república, efectivament, Perquè el problema és molt preocupant. Molts observatoris, diversos observatoris internacionals europeus, que segueixen amb atenció i investiguen de forma continuada el fenomen dels grups de manipulació psicològica –el que abans en dèiem «sectes destructives–, coincideixen en qualificar l'Opus Dei de grup de manipulació psicològica. Per tant, tenim un problema greu [[aplaudiments]] quan estem aportant diners públics de manera més que notable a grups de manipulació psicològica que aprofiten els centres escolars concertats per dur a terme la seva tasca d'adoctrinament. Bé; per tant, efectivament, haurà d'arribar el moment en què desobeirem la LOMCE, en què haurem de desobeir el concordat amb el Vaticà, entre tantes altres coses, per tal d'acabar de finalitzar amb els privilegis que l'Església catòlica té en l'àmbit escolar per tal de no aportar diners públics als centres escolars que inclouen en el seu currículum l'ensenyament religiós, i, efectivament, doncs, suprimir els concerts en aquells centres escolars que segreguen, que discriminen i que converteixen l'espai educatiu en un espai d'adoctrinament religiós, i efectivament situar la religió i la producció i la reproducció de la religió en l'àmbit que li correspon, que és l'àmbit privat i l'àmbit comunitari. Tanmateix, i amb relació al tema de la laïcitat, nosaltres també volem aportar a aquest debat una breu reflexió sobre el que nosaltres considerem que hauria de ser la necessària obertura d'un debat per tal de repensar el concepte i la pràctica de laïcitat, no només en l'autonomia, sinó sobretot pensant en el procés i en el debat constituent que esperem abordar aviat de cara a la construcció de la nostra república. En aquest sentit, volem remarcar com a Europa han fracassat els dos grans models que han dominat el debat social i el debat públic i el debat institucional pel que fa a l'abordatge de la diversitat creixent en el continent europeu i en els nostres països. Ha fracassat el model anglosaxó, el model del multiculturalisme, dit de forma sintètica i resumida, aquell model que, com que dona normalitat a la desigualtat, doncs, ja considera que la diversitat cultural no és cap problema en la mesura que no fa més que posar etiqueta i identitat a la desigualtat; per tant, diguéssim, en aquest sentit, un plantejament liberal que, des de la legitimació de la desigualtat, incorpora amb normalitat la diversitat. Però és que el que en direm el model d'homogeneïtzació, el model francès, diguéssim, no?, és un model que també ha fracassat, aquell model que, en nom de la igualtat, nega la diversitat i l'expressió de la diversitat. Ambdós han fracassat amb conseqüències dramàtiques, jo diria «tràgiques, a nivell de convivència, i de fets ben lamentables que observem amb excessiva freqüència en els problemes de convivència que es donen en aquestes societats. Nosaltres des de fa anys a casa nostra estem generant un debat, un debat obert, sobre el que seria un model d'interculturalitat, un debat que crec que és important que reprenguem, que reprenguem en aquests moments i que reprenguem també de cara al nostre procés constituent. I és des d'aquest debat de la interculturalitat que intentaré fer alguna aportació en aquest sentit; aportació en el sentit de que en el nostre sistema d'ensenyament, des de la laïcitat, hauríem de garantir en l'escola la lliure expressió de la diversitat de les identitats i de les cultures pròpies de les alumnes sense que això comportés un risc de discriminació o de vulneració dels seus drets personals; també garantir el debat plural entre ciència, raó i les creences dels alumnes, les seves creences personals; promoure el respecte, per tant, a la pluralitat de creences, que en aquests moments és un valor en crisi a Europa. El respecte per la pluralitat de creences és un valor en crisi que facilita la islamofòbia que està facilitant l'exclusió i la discriminació de persones que són o arriben al nostre continent des de la immigració o des del refugi, i, de manera molt preocupant, una discriminació que l'extrema dreta a Europa està convertint en bandera i en base del seu creixement i del seu desenvolupament. El debat sobre la diversitat, el debat sobre la diversitat de creences i de valors, el pluralisme cultural i d'identitat, s'hauria de poder produir de manera normal en les institucions culturals i, per tant, també en l'escola; no és un debat que hauríem de relegar al gueto o als marges, sinó que la nostra escola, des de les ciències socials, des de les humanitats, hauria de promoure espais de debat entre ciència, raó i les creences, doncs, personals i les identitats personals de les diferents alumnes. Això no vol dir en absolut la multiconfessionalitat –estem completament d'acord amb vostès–; no estem parlant d'incloure la religió en absolut en el contingut curricular, sinó de crear espais de debat des de les ciències socials, des de les ciències humanes, des de les humanitats, on sigui possible aquest debat plural i divers, en què des de la ciència i la raó puguem dialogar críticament i educar en el sentit crític amb les identitats i valors de les alumnes. Per acabar en aquest sentit voldria recordar, ja que s'ha parlat de Llull, d'una obra molt interessant i de referència de Llull, que em sembla molt útil en aquest sentit, que és la d'El gentil i els tres savis, que els seus problemes i disgustos li va provocar a l'època –saben que la Inquisició li estava al damunt–, molt resumidament, perquè gairebé no em queda temps. L'escena la deuen saber, segurament: un gentil que debat, no?, amb un musulmà, un cristià i un jueu, preguntant-los sobre el seu saber i el seu coneixement, cosa que ells tres fan a bastament i a fons per intentar convence'l cadascú de la seva opció religiosa, a la qual cosa finalment el gentil respon, doncs, molt amablement agraint-los el saber i el coneixement que li han aportat, però els diu que s'ho seguirà pensant, eh?, que seguirà investigant, que seguirà buscant, no?, en les fonts del coneixement. Jo crec que hauríem de tenir la capacitat de, de les nostres institucions culturals i també la nostra escola, que no és més que una altra institució cultural, central i importantíssima, efectivament, construir aquest gentil col·lectiu que té aquesta capacitat de debatre des del pensament crític i des de la independència de pensament. Aquesta és la nostra aportació a aquest debat. Segurament no és un debat per a avui, sinó per a la república, però que ens sembla necessari obrir-lo a propòsit d'aquesta proposició de llei que vostès presenten, que nosaltres hi donem suport, i que, per tant, votarem en contra de les esmenes a la totalitat. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Riera. Estem cridant a votació. Acabat el debat, procedirem a la votació de les esmenes a la totalitat, presentades pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí i pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. [[Pausa llarga.]] Procedirem a la votació de les esmenes a la totalitat, presentades pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí i el Partit Popular de Catalunya. Comença la votació. Atès que les esmenes a la totalitat han estat aprovades per 70 vots a favor, 35 en contra i 24 abstencions, la Proposició de llei de modificació de la Llei 12/2009, de 10 de juliol, d'educació, per a garantir la laïcitat queda rebutjada. I es suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Molt bona tarda a totes i tots. [[Proposició de llei de matèria audiovisual (debat de totalitat)]] [[202-00016/11]] El quart punt de l'ordre del dia és el debat de totalitat de la Proposició de llei de matèria audiovisual. D'acord amb la Junta de Portaveus del passat dia 17 de gener, el debat d'aquesta proposició de llei es farà conjuntament amb el punt cinquè de l'ordre del dia, relatiu a la proposició de llei de modificació de la legislació de Catalunya en matèria audiovisual, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per tant, farem un sol debat, amb la intervenció inicial del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot i, seguidament, intervindrà el Grup Parlamentari Socialista. Posteriorment, passarem a la intervenció de la resta de grups parlamentaris per a posicionar-se sobre les dues iniciatives legislatives, que serà una única intervenció, amb un torn de deu minuts per a cada grup. A continuació, per a la presentació de la proposició de llei i posicionar-se sobre la proposició del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la senyora Marta Ribas, en representació del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. Catalunya va ser pionera a Espanya en el desenvolupament d'una regulació audiovisual que vetllés per continguts de qualitat, que tingués com a referent el pluralisme, especialment. Mitjans públics de qualitat, que fossin inclusius i que garantissin aquest dret a la informació. Han estat dècades en què s'ha estat construint des d'aquesta cambra tot un sistema de mitjans de comunicació audiovisuals públics de Catalunya i una legislació que permetés que aquest pluralisme, la veracitat i la missió de servei públic fossin el que hi hagués com a pilars d'aquests mitjans de servei a la ciutadania. Dècades d'aquesta regulació audiovisual que intentava ser moderna, que vetllés per la qualitat, per un organisme de control, també, de tot l'àmbit audiovisual, el CAC, propi de l'estil d'altres països europeus i que a la resta d'Espanya no hi ha hagut experiències semblants ni comparades. Dècades de construcció, a més, d'un ampli consens nacional a l'entorn d'aquestes estructures de l'entorn comunicatiu. D'un consens que hi havia en aquesta cambra i d'un consens que existia, també, en el món acadèmic i en el món professional. Un consens que també va quedar reflectit a l'Estatut, amb l'article 52; però un consens que l'any 2012 Convergència i Unió i el Partit Popular, en aquell moment, van dinamitar des d'aquest Parlament aprovant la Llei 2/2012, una contrareforma de diverses lleis audiovisuals, una d'aquelles famoses lleis òmnibus que, ja en aquell moment es va advertir, no només des d'aquesta cambra, sinó també des del món professional, des del món acadèmic, que feria de mort aquell consens nacional i que els canvis que s'aprovaven tindrien conseqüències en aquests elements troncals que es volien per als nostres mitjans de comunicació públics i per a aquesta estructura de la comunicació. I així ha estat –i així ha estat–: va ser una contrareforma que, bàsicament, va fer que la dreta, Convergència i Unió i el Partit Popular, en aquell moment, tinguessin majoria absoluta en els òrgans de Govern, tant de la CCMA com també del CAC, i que es convertissin en una corretja de transmissió del Govern, en una governamentalització tant de la corporació com del CAC. I aquesta corretja de transmissió del Govern no només s'ha notat en el govern de la cosa, sinó, com ja s'advertia en aquell moment, en les garanties del pluralisme informatiu i, per tant, en la missió de servei públic que s'havia d'estar fent des d'aquestes estructures. No és gaire diferent del que ha estat passant també amb desregulació i també amb retallades pressupostàries en molts altres àmbits del nostre país. També ha passat amb l'ensenyament, també ha passat amb l'aigua, també ha passat amb la sanitat, és el que passa amb els nostres serveis públics quan es regula amb una ideologia o amb una altra. Han estat cinc anys d'aquest tipus de desregulacions dels nostres serveis públics i de retallades pressupostàries brutals als nostres serveis públics. Cinc anys, en què s'ha desmuntat molt del que s'havia construït durant trenta. En cinc anys, en el cas de la corporació, el pressupost s'ha reduït un 33 per cent, 150 milions d'euros menys, per al pressupost de la corporació. I això s'ha fet notar carregant-se delegacions territorials, carregant-se corresponsals al territori i pel món, carregant-se canals o fusionant-los, com el 33, com el 3XL, com Catalunya Cultura, com l'iCat, sense FM, eliminant l'emissió de satèl·lit al món, reduint la contractació i les coproduccions audiovisuals, intentant l'externalització del departament comercial de TV3, però també amb un 30 per cent de reducció del poder adquisitiu dels treballadors i treballadores de la corporació. Retallades que algunes van ser acceptades voluntàriament, en el seu moment, a canvi que no hi haguessin acomiadaments, i tot i així, senyor Cuminal –ho dic per l'article que va publicar l'altre dia, que crec que no deu estar ben informat respecte a aquests elements–, tot i així, hi va haver un ERO, hi va haver acomiadaments, 280 acomiadaments. Tot això, també, ha reduït el pluralisme dels mitjans de comunicació públics i, per tant, déu n'hi do, amb els efectes d'aquella contrareforma i d'aquestes retallades que hi ha hagut, però també d'aquella contrareforma legislativa, que és el que avui ens ocupa. Durant aquests cinc anys, com dèiem, hem estat moltes i molts els que hem intentat no només revertir els efectes d'aquestes retallades, sinó també els d'aquella contrareforma legislativa, i ho hem fet, també, fent propostes demanant que es retornés, com a mínim, es retornés al que hi havia abans d'aquella contrareforma del 2012, però que, ja que anàvem a tocar les lleis, algunes dèiem: «Anem una mica més enllà. I continuem en aquella voluntat que hi havia hagut abans, d'intentar fer lleis modernes, mirant cap a Europa, mirant cap a altres corporacions públiques de mitjans de comunicació a la resta d'Europa i mirant cap a, també, aquests organismes de control. No ho hem aconseguit, de moment, hi ha hagut intents diversos; s'han frenat algunes coses, amb aquestes reaccions que hem anat tenint, però només les hem frenat, i estem estancats, i en aigües estancades només creixen granotes. I com més temps deixem que tot plegat continuï així d'estancat i d'empantanegat, més pudor a podrit farà tot plegat. Avui debatem dues propostes més per intentar revertir aquella causa d'aquest estancament, d'aquest retrocés –i, ara mateix, estancament– i d'aquelles reversions que es van fer a les lleis. Dues propostes que intentaran que hi hagi una mica més d'aire o d'aigua fresca que faci que tot plegat corri i avanci, però no hem d'oblidar que, en aquesta cambra, ja hi ha en tramitació una llei de Ciutadans, des del maig passat, si no ho recordo malament, que també anava, en part, en aquesta línia i no ha avançat en la seva tramitació. Vull ser optimista, perquè m'és de mena, i pensar que, amb l'entrada en tramitació avui de dues noves proposicions de llei, farem que l'embut es vagi omplint tant que, al final, acabem tramitant alguna cosa i realment acabarem canviant alguna cosa i farem que s'entomi i es desencalli la necessitat de canviar aquestes lleis, però l'experiència acumulada en aquest tema aquesta legislatura, però també l'anterior, em fa tocar de peus a terra i haver de verbalitzar que molt em temo que res no passarà fins que no hi hagi realment voluntat política clara per part de Convergència Democràtica –o PDCat, ara– i Esquerra Republicana. Perquè això és el que ho ha encallat durant aquests dos anys. Convergència i republicans ho han estat encallant, com a mínim, durant –perdó– tres anys, perquè mentre ells no s'estan posant d'acord en com resoldre-ho, per no perdre, perquè no saben com fer-ho sense perdre pistonada partidista, cap dels dos, en aquest àmbit, doncs, aquí no hi ha manera que res avanci. I així ens vam quedar, al final de la legislatura passada, amb lleis encallades i així estem, en aquesta legislatura, anar entrant a tramitació les lleis, però cap d'elles, lamentablement, no sabem si avançaran. I crec que s'ha d'explicar així de clar i deixar de marejar la perdiu i deixar de marejar el personal de la corporació i del sector audiovisual amb falses esperances. I espero que avui, si de cas, des de Junts pel Sí i des d'aquests dos grans partits, que són la majoria de Junts pel Si, ens aclareixin o ens assegurin que, realment, ja tenen clar com volen desencallar-ho i tenen voluntat de, realment, desencallar-ho. I una pista positiva –ja els deia que intento ser sempre optimista– és que no hi ha esmenes a la totalitat, en aquestes dues lleis, i que sembla que realment hi haurà voluntat que es porti a bon port. Bé, sigui com sigui, els meus dubtes s'havien d'expressar. Què és el que inclou la nostra proposició de llei? Doncs, és una proposició que ja inclou, que inclou allò que ja hi és a la de Ciutadans, que està dormint el somni dels justos en un calaix de la Comissió de Cultura; allò que també inclou la del PSC, que és tornar a elegir els membres dels òrgans de govern de la corporació i del CAC amb majories àmplies en el Parlament, de dos terços, i tornar a ser requisits per proposar-los i per elegir-los, alhora que també tornar a introduir, en els òrgans de govern, majories qualificades per a la presa de decisions, de les grans decisions dels òrgans de govern, tant del CAC com de la corporació. Això és el que tots tres textos, el de Ciutadans, el del PSC i el nostre, el de Catalunya Sí que es Pot, tenen en comú. Però nosaltres anem més enllà, perquè creiem que només revertint aquests canvis fets en el seu dia per aquella llei òmnibus de Convergència i el PP no n'hi ha prou, com els deia fa un moment. Igual que el PSC, en aquest cas, també reclamem que no només s'equipari el règim d'incompatibilitats, sinó també el de les retribucions dels membres dels consells de govern de la corporació i del CAC, al d'alts càrrecs de la Generalitat. I també, igual que el PSC, incloem la proposta d'una nova fórmula, o almenys començar-la a debatre, i segur que es pot enriquir encara més per la composició del govern del Consell de Govern de la corporació, fent que almenys dos dels seus membres siguin elegits directament pel personal de les empreses de la «corpo, o sigui, un sistema de cogestió. Però nosaltres encara anem més enllà, i també proposem que els perfils d'aquest Consell de Govern hagin de ser elegits via un procediment públic de selecció. I això vol dir que hi hagi d'haver un projecte al darrere. I que en l'aprovació del contracte programa es compleixin els convenis col·lectius, es garanteixi la participació dels treballadors, i que es vetlli pels drets laborals tant del personal no subjecte al conveni com el de les empreses proveïdores. També proposem que s'incloguin criteris socials a les contractacions, o exigències de compliment dels codis deontològics de la professió a les empreses contractades per la corporació; la necessitat d'impulsar plans de participació, com dèiem, dels treballadors i treballadores en l'estratègia de l'empresa i en l'organització dels propis processos productius interns; la necessitat de millores en la transparència i de rendiment de comptes dels òrgans de govern del CAC i del Consell de Govern de la corporació; la necessitat de reforçar el paper del Consell Assessor de Continguts de la corporació, que el tenim allà com un florero; la incorporació de garanties de manteniment i protecció dels fons audiovisuals públics, els arxius històrics dels nostres mitjans de comunicació; la necessitat de regular el tercer sector comunicatiu, deure pendent d'anys i anys; l'obligació de nous criteris d'objectivitat, transparència i exigència de compliment de normatives laborals en l'adjudicació, també, de la publicitat institucional per part del Govern. Per tant, no només anem a tocar la llei de la corporació, o la del CAC, sinó també la de la publicitat institucional. O l'obligació de nous criteris de transparència i exigència del compliment de normatives laborals en subvencions del Govern a mitjans privats, o la reversió del canvi que es va fer, en el concepte producció pròpia i producció en cadena, per als mitjans privats audiovisuals, una d'aquelles modificacions per la porta del darrere que es va fer d'una llei audiovisual a mida d'un grup de televisió privat concret. Toquem, per tant, més lleis audiovisuals, no només, com els deia, la de la corporació i la del CAC. I ho fem perquè durant tots aquests tres anys d'encallament hem escoltat el sector. I no fem perdre el temps al personal: aquestes modificacions que proposem, són aspectes que van aportar, per exemple, la trentena d'experts, gestors, empreses, organismes, sindicats que van comparèixer durant la tramitació fallida de dues lleis en la legislatura passada. I, per tant, escoltant allò que ja vam escoltar, i per no fer perdre el temps al personal, i perquè s'adonin que realment hi ha algú que els ha escoltat, ja ho hem introduït en aquesta nova proposta de llei que avui es porta a tramitació d'aquesta cambra. Per acabar, amb voluntat constructiva de treure el tap d'aquest embut que no permet que cap iniciativa sobre aquest tema avanci en aquesta cambra i perquè l'objectiu final tenim clar que és contribuir a fer que els nostres mitjans públics siguin de qualitat, siguin plurals, siguin líders, siguin forts i, per tant, siguin reflex de la pluralitat i la complexitat d'aquest nostre país i que el sector audiovisual català pugui desenvolupar tot el potencial que té, ens felicitem que tirarà endavant la tramitació de la nostra proposició de llei de modificació de diverses lleis audiovisuals. Facilitarem també, evidentment –i així ho hem fet no presentant esmena a la totalitat; però, si fos el cas que n'hi hagués hagut alguna, votant-hi en contra–, la tramitació de la proposició del PSC, com també vam fer amb la de Ciutadans. I acceptarem la via que agiliti millor el procés perquè tant aquests dos textos com el que ja estava en tramitació, de Ciutadans..., o sigui, el debat de les tres es pugui fer i en pugui sortir un bon resultat. Alhora seguirem sent exigents en que tot plegat avanci, en que ho faci a bon ritme, en que el debat no acabi servint d'excusa per a fer només un petit canvi o maquillatge per no canviar res substancial. I quan la cosa no vagi en aquest sentit, seguirem dient-ho clarament i sense embuts i denunciant i expressant sense pèls a la llengua que, a vegades, alguns fan que les coses quedin estancades, que només surtin granotes, que les aigües es podreixin i que generem expectatives que després no es compliran. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Ribas. [[Proposició de llei de modificació de la legislació de Catalunya en matèria audiovisual (debat de totalitat)]] [[202-00026/11]] A continuació, per a la presentació de la proposició de llei presentada pel Grup Parlamentari Socialista i per a posicionar-se sobre la presentada pel Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, té la paraula el senyor David Pérez.
Doncs, molt bé; moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora consellera, senyores i senyors diputats, si em permeteu, senyor lletrat, companys del comitè de treballadors –no vull deixar-me cap nom: el Roque, el Moisès, el Rafael, el Josep Maria, la Núria, el Moisès, el Ramon–, mireu, pel nostre grup parlamentari –pel nostre grup parlamentari–, el dret a una informació veraç, objectiva i plural és un element central de l'estat del benestar. Són molt importants la sanitat, l'educació i els serveis socials, però és central que pugui haver-hi un sistema públic d'informació veraç, objectiva i plural. I és en aquest sentit que la nostra obligació és establir mecanismes, sistemes d'autoritats i competències, per regular aquest dret que tots nosaltres tenim, que tots els ciutadans i ciutadanes d'aquest país tenen; un servei de mitjans públics que posin a disposició de tothom aquesta informació, que dèiem abans, veraç, objectiva i amb opinions plurals. Estem travessant en aquest moment una situació complicada, una situació difícil, una situació de les audiències que a tots ens agradaria que fos millor; una caiguda en els ingressos per publicitat, una situació complicada..., quan tiraran endavant el contracte programa, una manca de recursos. Abans s'ha explicat perfectíssimament per la diputada que m'ha precedit. Doncs, davant d'aquesta situació, nosaltres oferim consens, nosaltres estenem la mà i diem: «Parlem-ne; mirem entre tots de redreçar la situació. Podem ser molt crítics –molt crítics–; de fet, ho som. Cada divendres a la Comissió de Control de la Corporació som molt crítics en la manera en què s'estan gestionant els mitjans públics. Però penseu que, encara que siguem molt crítics, creiem en aquest sistema públic de mitjans. També podem ser molt crítics de com està gestionant-se actualment la sanitat pública, però creiem en un sistema sanitari públic. De la mateixa manera critiquem els mitjans però creiem en aquest sistema de mitjans públics. I, de fet, aquesta és la clau de tot això. Oferim un consens en un sistema que compartim, i estic convençut que la companya que m'ha precedit també comparteix aquest sistema, de mitjans públics amb voluntat de servei públic i amb mecanismes de control de gestió i de regulació públics. Mireu, jo crec en la política, jo crec en aquesta actitud noble de l'ésser humà de treballar per al benestar de tothom, jo crec en el compromís i en el servei públic de la política; tothom..., jo crec que tots els que estem aquí pensem això, i jo crec que estem compromesos tots amb el nostre deure d'impulsar i de controlar l'acció de govern. I és per tot això que presentem aquesta iniciativa legislativa; perquè pretén que tots els grups parlamentaris –tots els grups parlamentaris– tinguin presència i capacitat de designació en els organismes de control de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. I també proposem, i s'ha explicat abans, que en el consell de govern hi hagi representació dels treballadors de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. I proposem, també s'ha explicat, tornar al consens dels dos terços. I aquesta és una decisió política, efectivament, és una decisió política; la política està reclamant això. I proposem això amb voluntat de consens, amb voluntat de pactar, amb voluntat d'arribar a acords, amb voluntat de deixar segurament alguna cosa darrere i incorporar alguna de les coses que s'han comentat fa un moment. Aquesta és la nostra voluntat: arribar a un consens. I és per tot això que no entenem com membres del Govern poden qualificar de... –en aquest cas, alts càrrecs, eh?, no em refereixo a diputats ni consellers, alts càrrecs–, qualifiquen d'«infiltrats aquelles persones que tenen un compromís polític i participen d'una tertúlia en un debat de preguntes al president. Per mi una persona que decideix donar el pas de dedicar-se a la política, sigui del partit que sigui, sigui de la CUP..., un jove de la CUP que es dedica a la política, és una persona compromesa i exemplar; no és un infiltrat en un debat. I això ho hem de tenir molt clar. I és en aquest sentit que oferim consens, perquè tothom tinguem clar això. I és en aquest sentit que no entenem com és possible que un membre del Govern, un director general, qualifiqui d'«intromissió política quan jo demano la llista de persones que participen a les tertúlies. No han entès res. I oferim consens perquè això no torni a passar. I és evident que, quan tot el sector audiovisual d'aquest país està demanant en bloc canvis i està demanant majors compromisos amb el sector audiovisual, doncs, us oferim consens, perquè tenen raó –tenen raó–, i el nostre grup parlamentari us ofereix consens per mirar de tirar tot això endavant. Acabo. Estem d'acord amb les dues iniciatives que es presentaran avui; de fet, no hi haurà votació. I la nostra voluntat és de que es creï al més aviat possible aquesta ponència conjunta per a les tres lleis que en aquest moment estan vives –la de Ciutadans, la de Catalunya Sí que es Pot i la nostra–, i es puguin debatre, amb aquesta voluntat, amb els partits majoritaris, de mirar d'arribar a un acord. I jo sí que estic convençut que això passarà; no hi ha una altra... És a dir, ja no podem, diguem-ne, no fer cas a les resolucions que permanentment ha estat aprovant aquest Parlament. Jo estic convençut que abans de sis mesos tot això es podrà posar endavant. Però sobretot, i voldria acabar amb això, mireu, us oferim aquest consens perquè segurament en aquest moment, en aquest moment tan truculent, eh?, per als mitjans públics, en aquest moment de tribulacions i de dificultats, home, el consens no serà la taula de salvació dels mitjans públics, però sí que serà aquest espai de confort entre tots els partits polítics i entre tots els treballadors de mitjans públics perquè puguin tirar endavant i amb tranquil·litat i amb serenitat el seu compromís de servei públic, de compromís amb la informació veraç, objectiva i plural a la qual tots els ciutadans d'aquest país tenen dret. Res més. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, senyor Pérez. A continuació, per a fixar el seu posicionament, té la paraula el senyor David Mejía, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, membres del comitè d'empresa, bona tarda. Senyora consellera, espero, i l'hi dic sincerament, que un cop acabi aquest debat ens puguem posar a treballar de debò. I els hi dic perquè fins ara tenim la sensació que vostès ens han estat prenent el pèl. Així de clar l'hi dic. Però no només ens han estat prenent el pèl a Ciutadans, que vam presentar la primera proposició de llei en aquesta legislatura que parlava sobre la qüestió que avui ens porta a debat; no només a la resta de grups de l'oposició, que per activa i per passiva els hem demanat una vegada rere altra que comencessin amb aquesta tramitació de la llei; sinó que, el més important, vostès com a govern –i ja no sé si com a govern o com una part del Govern, la part convergent–, estan prenent el pèl a tots els treballadors de la corporació, que porten insistint amb més energia, si cal, que la resta de diputats en que es comenci a posar fil a l'agulla. Avui mateix, de fet, segur que els ha arribat un comunicat del Sindicat de Periodistes de Catalunya; estaria bé que hi donessin un cop d'ull. Sembla que els faci por parlar de pluralitat als mitjans públics; sembla que els faci por parlar de professionalitat o parlar d'excel·lència. La veritat és que ho sembla. I sap per què? Perquè vostès no han mogut ni un sol dit per activar la proposició de llei que es va aprovar en aquest Ple el maig del 2016. Miri, senyora consellera: maig, juny, juliol –agost no l'hi compto, va–, setembre, octubre, novembre, desembre, gener; vuit mesos que fa que es va aprovar la tramitació de la llei, vuit mesos que estem insistint amb el tema i vuit mesos de silenci del Govern i paralitzant-ho a la Comissió de Cultura. I no deu ser perquè no hi hem insistit d'una manera i d'una altra. Miri, els proposo una cosa; els proposo que passem la tramitació d'aquestes proposicions de llei a la comissió de la CAI. Què els sembla? Però, si us plau, deixin de prendre'ns el pèl, si us plau. Com volen que no pensem que la corporació no està instrumentalitzada pel Govern? Exemples temàtics –no rigui, senyora consellera– i programàtics, els en podríem posar molts i molts exemples, però per això ja tenim la Comissió de Control de l'Actuació del govern de la Corporació. Però, si us plau, dissimulin una miqueta; dissimulin una miqueta, perquè no se'ls vegi tant el llautó, si us plau. Un cop feta aquesta introducció, que crec que era absolutament necessària, ja que la seva inacció no només en aquest tema sinó en molts d'altres és realment preocupant, i amb referència a les proposicions de llei que avui es presenten per part de Catalunya Sí que es Pot i del Partit Socialista, tornem a parlar dels eixos principals del que creiem que ha de ser i que ha de tenir la corporació. En primer lloc, la ja esmentada tantes i tantes vegades pluralitat. És necessari canviar les majories d'elecció a dues terceres parts en primera i segona votació. I també –i també–, per què no?, que els treballadors puguin estar representats en els òrgans de govern i així sentir com a pròpia també la seva gestió. De fet, podríem aprofitar el que ja se'ns ha presentat a tots els grups com a model de cogestió i així poder desenvolupar aquest aspecte. Així crec que hi podríem participar tots els actors activament –aquesta paraula que a alguns els agrada molt quan escriuen segons quins articles als mitjans de comunicació. Aquesta setmana la consellera deia que –a la presentació del Llibre blanc del CAC– ningú podia posar en dubte la pluralitat dels mitjans públics. Doncs, sap què li dic? –i l'hi dic amb tot el respecte i amb tota l'estimació–, doncs, que hechos son amores y no buenas razones. I vostès fins ara diuen, diuen i diuen, però no fan absolutament res, no porten res a la pràctica. Ara tenen una nova oportunitat, una nova oportunitat per demostrar i no només dir, o potser tenen una nova oportunitat per seguir esperant uns altres vuit, nou mesos sense moure el tema. A les mans de la consellera i del Govern està aquesta qüestió. A la pluralitat hem d'afegir també la imparcialitat, la neutralitat i la desgovernamentalització dels nostres mitjans. Si volem ser uns referents en el sector hem de donar exemple, i lamentablement actualment no ho estem fent. Tornem una altra vegada als fets i no a les paraules. Saben, ho sabem perfectament, que aquests aspectes influeixen d'una manera directa, per exemple, a les audiències i a les persones que consumeixen els canals que formen part de la corporació. L'objectiu ha de ser que els nostres mitjans es dirigeixin al conjunt dels catalans, i no només a aquells que pensen igual que aquesta part de l'hemicicle. Entre altres coses això ha de ser així perquè els recordo que els mitjans públics audiovisuals els paguem absolutament tots i cada un dels catalans. I, com ja saben, si disminueix l'audiència, perquè només va dirigida cap a aquells que pensen igual que una part de l'hemicicle, doncs, disminueixen també els recursos publicitaris, i si baixen els recursos, evidentment, també disminueixen els ingressos. I així és el peix que es mossega la cua, i s'entra en una espiral de la qual pot costar molt de sortir. Un altre punt important és la transparència en qualsevol dels moviments que es puguin fer dins de la corporació, tant internament com externament. Transparència i criteris que garanteixin la igualtat, la llibertat i la concurrència. En aquest sentit, estem totalment d'acord amb el que proposava la proposició de Catalunya Sí que es Pot. En definitiva, crec que aquestes proposicions, conjuntament amb la que va presentar el nostre grup ara fa nou mesos, van focalitzades en la mateixa direcció i són el model que ha de seguir a partir d'ara la corporació. I, miri, cal voluntat política per engegar-les i cal voluntat política per fer-les reals, i el nostre grup els asseguro que aquesta voluntat la té, i, és més, m'atreviria a dir que la majoria de grups d'aquesta cambra també la tenen. Per tant, si us plau, no demorem més la qüestió, fem el que hàgim de fer i aconseguim entre tots uns millors mitjans públics de comunicació. Aprofitem també la feina feta fins ara pels professionals i agilitzem el desenvolupament de la llei, perquè per fi aquesta pugui ser una realitat al més aviat possible, una realitat en la que el pluralisme, els consensos, la neutralitat i la parcialitat no siguin excepcionals, sinó que siguin la veritable força dels nostres mitjans. Estic segur que amb aquests requisits la corporació tindrà la seva recompensa i els catalans valoraran positivament la feina feta, i es visualitzarà i tindrà com a conseqüència un major espai audiovisual català, que és l'objectiu que perseguim tots els que estem aquí. Per tant, torno al principi: el que els demano és que ens posem a treballar de debò, d'una manera activa, i que no ens prenguin més el pèl. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Mejía. [[Aplaudiments.]] A continuació, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellera, senyores i senyors diputats, membres de..., representants dels treballadors de la corporació catalana, anem a posicionar-nos amb relació a aquestes dues proposicions de llei de Catalunya Sí que es Pot i del Grup Parlamentari Socialista. Val a dir que no hem presentat esmena a la totalitat, a la vista dels textos que s'han presentat. Ara, també els he de dir que si fos possible, i després d'haver sentit la senyora Marta Ribas, l'esmena a la totalitat la presentaria ara in voce; però, més que a la proposició de llei que vostè ha presentat, a la intervenció que vostè ha fet, bàsicament per fer honor a allò a què precisament des del seu grup fan referència tot sovint, que és la memòria històrica. Vostès no en tenen, de memòria històrica, especialment en el curt termini, no? Fonamentalment perquè, miri, jo vaig tenir l'oportunitat de participar en l'elaboració de les tres lleis audiovisuals, la de la comunicació audiovisual de Catalunya, la de corporació catalana i la del Consell de l'Audiovisual de Catalunya. I a la de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals del 2007, vostè diu: «Es va trencar el consens el 2012. Mentida: el consens es va trencar el 2010, i vostè ho sap, i no ho diu. I es va trencar el 2010 per un govern, no de Convergència i Unió i el Partit Popular, no: per un govern tripartit. Li sona, el tripartit? Era un govern del qual Iniciativa per Catalunya Verds –que crec que també li sona, perquè alguna responsabilitat hi té–, el seu grup, participava, i hi tenia fins i tot consellers. I aquell Govern va aprovar, no una llei, no: un decret llei, un decret llei pel qual es carregava allò que vostès volen avui tornar a instaurar, que és que l'elecció de membres del Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals sigui feta per dos terços de la cambra. [[Veus de fons.]] No, no; sí... Doncs, miri, sap per què? Jo ara li explicaré el perquè. Perquè en aquell moment va passar el mateix que va passar el 2012 i que va provocar que les majories d'aquell moment de Convergència i Unió i el Partit Popular tornessin a modificar la llei, i el mateix que passarà després de que en aquesta proposta que fan vostès avui, que aprovarem tots encantats de la vida, hi torni a haver una majoria de bloqueig que impedeixi que es puguin nomenar els membres del Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals i els membres del Consell de l'Audiovisual de Catalunya. Vaja, si no és que... Jo, francament, aspiro a que el meu grup parlamentari arribi a tenir dues terceres parts dels diputats d'aquesta cambra, però ho veig difícil a curt termini. Per tant... [[l'orador riu]] , inclús els independentistes hi aspiren, eh? –inclús els independentistes hi aspiren–, i ells també ho veuen difícil. Per tant, és més que probable –és més que probable– que, si es torna a produir una situació de bloqueig en el nomenament de membres del Consell de Govern de la Corporació Catalana o del Consell de l'Audiovisual, algú digui: «Bé, doncs, canviem aquesta llei que ens obliga a tenir dues terceres parts de la majoria de la cambra. Ara, com a voluntat política de que siguin dues terceres parts, encantats de la vida; ho firmem, ho subscrivim, d'acord. Ara, després la realitat acostuma a ser dura. Per cert, quan vostès van canviar la llei era per nomenar una persona absolutament independent al capdavant de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, no?, senyor Sabrià?, absolutament independent: el senyor Enric Marín, que acabava de sortir, feia poc que havia sortit de secretari del Govern de la Generalitat, del Govern tripartit, absolutament independent... Vaja, o sigui, jo m'imagino el que vostès dirien, i nosaltres també, si al senyor Cuminal, que ha sigut director general de Comunicació de la Generalitat, ara el fessin president del Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Dirien: «Magnífic!, és una persona –amb tots els respectes, senyor Cuminal– «independent a més no poder, que és el que vostès ens volien fer veure l'any 2010, quan van aprovar aquell decret llei, vaja. Bé, miri, permeti'm, i menys irònicament, nosaltres estem convençuts de que la independència d'actuació dels membres de les entitats, de les institucions, no depèn tant de les seves actuacions passades, ni de les seves militàncies, ni de les seves ideologies, que les té tothom; oblidi-se'n. Independent no hi ha ningú; tothom és fill de la seva mare i del seu pare, tothom. I, per tant, tothom té una ideologia, que l'expressarà més o l'expressarà menys, però del que no podem dubtar és de que les persones, tot i tenint ideologia, puguin ser capaces d'actuar amb independència i, per tant, ho facin des d'un punt de vista el més neutre possible. Per tant, d'això és del que realment depèn de que tinguem un consell de govern realment independent. Mirin, un té la sensació –no és la primera vegada que ho diu, eh?, que ho dic– de que, home, la independència del consell de govern de la «corpo al final depèn de que hi hagi un conseller d'Iniciativa o no hi sigui. [[Veus de fons.]] Sí; doncs, sí, un té aquesta sensació. [[Veus de fons.]] Clar... No, si jo em llegeixo la llei; però no només aquesta: me les llegeixo totes, senyora Ribas, totes. M'he llegit aquesta, però també m'he llegit les que el seu grup va presentar la legislatura passada o l'anterior. Ara demanen set membres, home, perquè amb set membres vostès ja tindran oportunitat de col·locar-ne algun d'Iniciativa, però és que la legislatura passada, l'anterior, en demanaven nou, perquè, si no [[veus de fons]] –sí, nou; nou, en demanaven–, no hi entrava ningú d'Iniciativa. Escolti'm, és com quan Ciutadans, que tenia tres diputats a la cambra, demanava vint-i-tres membres al consell de govern, perquè si no n'eren vint-i-tres no hi arribava ningú de Ciutadans. Bé, exactament el mateix. Home, doncs, això tampoc no és seriós. Ara, mirin, de veritat, nosaltres estàvem convençuts el 2012 de que era una vergonya que tinguéssim un consell de govern amb dotze consellers i amb els salaris i les retribucions que tenien els consellers en aquell moment. I, per tant, vèiem absolutament imprescindible reduir –recordi-ho, eh?: 2012, situació de crisi, allò que vostès semblen ignorar sovint–, home, era necessari reduir la despesa de la «corpo, com s'ha reduït; moltíssim, en molts aspectes. Doncs, imagini's que la despesa de la «corpo s'hagués reduït el que s'ha reduït i a dia d'avui mantinguéssim encara dotze membres al consell de govern amb les retribucions que tenien. Bé, clar, això era impensable. Bé, doncs, alguns vam dir: «Escoli'm, això ho hem de corregir, ho hem d'arreglar. Vam reduir de dotze a sis. Que podien haver estat set? Sí, doncs, possiblement sí; haver-ho plantejat. El que passa, que vostès en aquest moment en volien nou, perquè, si no, no entraven. Home..., o cinc; bé, els que siguin, però era imprescindible reduir-ho. Per tant, no ens discutirem, si han de ser sis o set, com plantegen avui, en aquest moment. No compartim la proposta que també presenten el PSC i Catalunya Sí que es Pot amb relació a que dos dels membres del consell de govern hagin de ser representants dels treballadors. Tampoc no ens fa re; per això no ens esbarallarem, eh? Ara bé, entenem que els representants dels treballadors tenen el seu òrgan natural de representació i de reivindicació i de defensa dels drets laborals, que és la junta de personal, són les juntes de personal. Per tant, no tenim absolutament massa inconvenients, però també creiem que no és el lloc en el qual s'han de produir les reivindicacions laborals. Supressió de la segona volta..., m'hi he referit. Discrepàncies. Vostès proposen també suprimir el vot de qualitat en el Consell de l'Audiovisual de Catalunya, però també paral·lelament proposen eliminar el mandat en funcions. Home, dues terceres parts de la cambra i, per tant, propicia el bloqueig; suprimim el mandat en funcions i a més a més suprimim el vot de qualitat. El que bloquegem ja no és el nomenament dels consellers; directament el que es bloqueja és la institució. Per tant, miri, discrepem –discrepem– i plantejarem reformes en aquest sentit, perquè no hi coincidim. I acabo, perquè se m'acaba el temps també. Proposen una modificació de la Llei de publicitat institucional, en el sentit de que el Govern faci públic el nom dels mitjans en els quals es fa publicitat. No cal. Si vol, ja ho votarem a favor, ens és igual. Però no cal. Ja està la Llei de transparència –u. Dos, hi han propostes de resolucions del Partit Popular en aquesta cambra, que es debatran properament, que exigeixen al Govern que compleixi la llei, la Llei de transparència, no la publicitat institucional. Nosaltres no tindrem cap inconvenient amb treballar conjuntament amb tots els grups de la cambra una reforma de les lleis audiovisuals, però sí que els demano que deixem la demagògia a un costat, intentem ser seriosos i treballem perquè els mitjans públics de comunicació siguin dignes de tots –ho repeteixo, tots, en majúscula– els ciutadans de Catalunya. Gràcies.
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, té la paraula el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé, gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades i professionals de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, aquest 2017 serà un any molt interessant per als mitjans de comunicació audiovisual públics. Nosaltres..., des del nostre punt de vista polític, és evident que aquesta societat no té tot el poder que hauria de tenir per poder definir les polítiques públiques, i per això, doncs, defensem la independència, defensem l'obertura d'un procés constituent, en el qual es debati sense límits també en mitjans de comunicació públics i, en particular, als audiovisuals. De fet, dilluns passat es presentava el Llibre blanc de la comunicació audiovisual, i se'ns feia evident, doncs, que els reptes que allà quedaven recollits es podrien afrontar només quan aquesta societat, aquest país pugui disposar de plena capacitat legislativa i de plena capacitat financera, és a dir, quan sigui república. Tanmateix, aquest 2017 se'ns plantegen una sèrie de debats que bé podríem considerar com l'avantsala del procés constituent que mereixen els mitjans de comunicació audiovisuals públics. Tenim, d'una banda, la negociació del contracte programa, que cal que sigui bastant més ambiciosa que els primers esborranys als quals hem tingut accés, i que, per exemple, contempli, doncs, recuperar com a entitats diferenciades –s'ha apuntat ja– el Canal 33 i el canal de programació infantil, que són, doncs, clau per consolidar els públics i, per tant, per eixamplar i recuperar les audiències perdudes, igual que el retorn d'iCat a l'FM, etcètera. Són debats que també se solapen amb el segon d'aquests marcs de debat que tindrem durant aquest any, que és la renovació del mandat marc, que és l'encàrrec que aquest Parlament, doncs, els fa als mitjans de comunicació públics, les línies mestres amb les quals, doncs, s'ha de moure. En tercer lloc, i finalment, el que avui ens ateny, la reforma de les lleis, en primer lloc, de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, però també la del Consell de l'Audiovisual i altres lleis que afrontaran, fonamentalment, moltes qüestions; però és evident que la gruixuda, la central és la governança de la «corpo, en la qual, doncs, s'han d'establir criteris que ens garanteixin independència, professionalitat i pluralitat. Que, a més, coincideix amb la necessària renovació dels càrrecs directius que ja han exhaurit el seu mandat, començant per aquells que porten, doncs, més temps al consell de direcció: el senyor Brauli Duart, la senyora Núria Llorach, el senyor Armand Querol. I tots aquests debats, a més, els fem en paral·lel al procés de definició i reobertura de Radiotelevisió Valenciana, que no és un fet aïllat, ens pot portar a intercanviar experiències que serveixin per millorar els respectius models, ja que amb tantes qüestions el País Valencià i Catalunya vivim d'esquena, i, en canvi, doncs, tenim reptes comuns. Aprofitem que coincideixen aquestes conjuntures legislatives, conjuntures polítiques, doncs, per compartir experiències a banda i banda de la Sénia, per plantejar estratègies de futur en l'espai català de comunicació audiovisual, per exemple, que vam estar debatent en una moció a proposta de la Candidatura d'Unitat Popular, i, en definitiva, doncs, per fer un debat més ric. És amb aquest ànim que nosaltres afrontem la política en mitjans audiovisuals durant el 2017. Evidentment, després vindrà la Realpolitik, de la qual, doncs, el senyor Santi Rodríguez ja feia evidència, no? Avui, tothom, doncs, parlem de millorar la governança, després ja vindran les bufetades per com es concreta això en un text concret, no? Però és amb aquest ànim –amb aquest ànim, doncs, gairebé preconstituent– que s'han d'enfrontar tots aquests debats que tenim al davant. Arribem en aquesta situació tancant un cicle que es va iniciar el 2011 i que ha estat, doncs, caracteritzat per les retallades, per l'enfrontament de la direcció amb els treballadors de la «corpo. Recordem, per exemple, el referèndum del novembre del 2013 en el qual una aclaparadora majoria d'un 96 per cent va demanar el cessament del qui en aquell moment era el president, que és el que encara exerceix, diguem-ne, com a conseller de la corporació. I també, la governamentalització de les direccions, que han actuat més com a corretja de transmissió de qui els ha nomenat que no pas com una direcció independent capaç d'unir els professionals i de fer valer els interessos dels nostres mitjans públics. És hora, entenem, de poder deixar tot això enrere. Per tant, en el debat sobre governança, el que farem valer és que es torni a majories qualificades per tal d'obligar-nos a trobar, doncs, consensos, i, per tant, trobar noms més periodístics i menys lligats a les fidelitats partidistes. Això ho recomana, precisament, el llibre blanc que es va presentar dilluns i al qual abans feia referència; en concret, ho diu així de clar: «Reforçar la independència i la transparència dels òrgans de govern. I, com a acció concreta, doncs, planteja processos de rendició de comptes i de transparència i requeriments reforçats de selecció. I, després, pel que fa a la cogestió, que també se n'ha fet referència, defensarem aquest model, doncs, pels mateixos motius, per les mateixes raons: perquè implica, en la direcció dels mitjans, aquell sector, els treballadors, els professionals, que tenen un vincle a llarg termini i no un vincle a curt termini, i que coneixen la casa per dins. Un model que, a més, doncs, en altres sectors audiovisuals i d'altres sectors en general de l'economia es dona a diversos països europeus i que també queda recollit en el llibre blanc. De fet, ho diu així també de concret: «Reforçar la participació dels treballadors en la gestió de la corporació en la línia dels models de cogestió existents en altres països europeus. Res més. Per part nostra obrim la ponència. Atenguem tots aquests debats amb la idea de recuperar allò que no s'hauria d'haver perdut i, fins i tot, doncs, d'anar més enllà contribuint a fer dels nostres mitjans públics un referent en qualitat, pluralitat, modernitat i vocació de servei civil. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Botran. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Cuminal, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, senyora presidenta. Consellera, diputats, diputades, representants dels treballadors de la corporació, gràcies pel to a l'hora de discrepar en algunes de les coses que compartim, conscient de que, a vegades, dos o sis es discuteixen i un tercer, segons com es diuen les coses o segons com pugui semblar, doncs, acaba rebent. Per tant, en aquest sentit, jo agraeixo molt també quan es parla en general –i avui faré alguna referència, doncs, també a un col·lectiu concret–, doncs, que s'entengui que no és personal ni amb voluntat de perjudicar, sinó simplement de debatre sobre possibles models amb la voluntat de millorar les coses. I avui, amb la voluntat de no esgotar tot el temps... –de fet, s'han produït molts debats, en algunes de les intervencions que avui s'han fet, fins i tot es veu que les discrepàncies són les que eren i que tampoc dona massa més d'aquí, massa més del que hem anat dient avui–, doncs, amb la voluntat de no acabar tot el temps, jo només faria referència o faria un agraïment, i per no entrar també en coses que ja hi entrarem quan estiguem debatent les lleis, potser en alguna coseta i prou sí, que no la puc passar per alt, però intentaria no entrar massa en les crítiques, que ja hem anat procurant de respondre en els debats que hem tingut, ni en el que hem anat dient. Ja ho farem en el debat. Per tant, sí que m'agradaria fer referència a l'actitud amb què plantejarem el debat d'aquesta llei, que és amb una actitud o amb una condició d'esperança, amb una actitud de confiança i també –i això no s'ha dit, i, per tant, ho refermarem, perquè creiem que és important– amb un absolut compromís amb Catalunya. Aquests tres seran els tres valors, els tres adjectius que caracteritzaran l'actitud de Junts pel Sí a l'hora de fer front a la llei: l'esperança, la confiança i compromís amb Catalunya. Com deia, avui, aquest debat és un final de trajecte que no acaba en via morta, sinó que comença amb un inici constructiu d'intentar posar fil a l'agulla a temes que realment fa temps que en el Parlament s'intenten debatre i, pel que sigui..., tot s'atribueix a la mala fe, a vegades pel mig hi han hagut algunes eleccions, pel mig hi ha hagut alguna altra cosa que..., podeu seguir pensant que és mala fe, però, en tot cas, la dinàmica parlamentària fa que a vegades algunes iniciatives de llei decaiguin o s'endarrereixin més del compte. No hi ha hagut esmena a la totalitat, per tant, tampoc no, no... I quan n'hi havia hagut, doncs, també en el seu moment la vam retirar. La nostra voluntat era de que es pogués fer aquest debat, i creiem –i en aquí això sí que ho volia dir, quan volia fer un agraïment–, doncs, quan es parla de que no hi han esmenes a la totalitat, que si n'hi haguessin hagut s'haurien retirat, que debatem un divendres al mes a la corporació i part de les crítiques ja les fem... En tot cas, que sí que hi ha un acord, que jo en aquí volia agrair, doncs, al senyor David Pérez la paciència i la perseverança d'intentar, doncs, que les tres iniciatives legislatives que s'han anat preparant avui tots els grups parlamentaris signem i, per tant, està a punt per entrar a registre, l'acord de fer en una ponència conjunta, integrar un text i poder començar aquest debat que dèiem que tots creiem que és bo que es pugui fer. Només, i amb el que deia la senyora Ribas, doncs, la via que ho agilitzi. Doncs busquem la via que ho pot agilitzar més, i aquí ens hi trobarem d'acord. Només dues referències o tres al que s'ha dit. Voluntat de consens: ens hi sumem. Està dit: «Voluntat de consens. Creiem que és molt important i aquesta és la perspectiva amb la qual hem de fer front a aquest debat. Senyora Ribas, gràcies per la cita. [[Veus de fons.]] Senyor García, citi'm, sí, sí... Si hi ha un article i hi ha un diari, no digui: «Algú ho ha escrit en algun lloc. No, ho he escrit jo, ho he escrit en un diari, faci'm l'honor de citar el que s'ha escrit. I oi que és bo que els diputats escriguin sobre els temes i sobre el que pensen i que intentem entre tots socialitzar el que estem debatent aquí? Jo ho faré, jo el citaré. Miri, a veure si ho reconeix, perquè ha dit que, a vegades, es pren el pèl a la gent, ha parlat dels treballadors i ha dit que els hi volem prendre el pèl retardant alguns debats, no? Doncs, jo ara a vostè el citaré, a veure si ho reconeix: «Reduir un 25 per cent el pressupost de la Corporació de TV3 i de Catalunya Ràdio. S'hi veu reconegut? És Ciutadans, una esmena per al pressupost del 2017. Després del discurset que ha fet aquí, vostès, sense comentar-ho, fan una proposta de reduir el 25 per cent del pressupost. Llavors, com volen que millorin els ingressos de la corporació, si el que demana és retallar-ho un 25 per cent? Allò de prendre el pèl ens ho hauríem de mirar una mica més, que, a vegades, alguns ens atrevim a dir coses i d'altres només ho fan una mica d'amagat. I l'última referència, senyor Rodríguez..., no el veig, no hi és. [[Veus de fons.]] Sí, perdó. Aquesta tarda, 25 de gener de 2017, vostè a mi m'ha trencat una il·lusió; no l'hi perdonaré mai, eh? Permeti'm la broma, que sí que alguna gent ho anava dient: «Tu fas articles, tu dius això perquè vols ser president de la corporació. Escolti'm, no em desitgin tan mal. En el fons he vist que tenim una certa amistat perquè en el moment que em diu que no ho puc ser, m'allibera de, realment, moltes dificultats i molts maldecaps. L'actitud d'esperança, i abans el representant de la CUP, el senyor Botran feia referència a la presentació del llibre blanc. Jo..., és una intervenció molt interessant, se'n va només d'allò estricte de la governança i tot plegat. Hi han, realment, molts reptes, a banda del que s'ha comentat en el debat d'aquesta llei. La llei, les propostes de modificació de la llei fan referència a una llei del 2012, però la llei del 2012 modificava una llei de l'any 2007. I el que ens deien del CAC l'altre dia és que, a principis del 2000 a Catalunya hi havia vuit televisions, i en aquests moments n'hi ha quaranta. Per tant, el debat d'esperança de poder fer una bona aportació en el camp de l'audiovisual és que podrem transcendir una mica més allò concret de lleis, que fa molts anys... –el camp de l'audiovisual va molt ràpid–, per poder aportar, per poder introduir moltes millores que puguin donar resposta als nous consums, a la convergència tecnològica i intentar fer més competitius els mitjans de comunicació públics del nostre país. També volem introduir el concepte de la confiança, perquè es parla de governança –ja no entraré en la reducció de membres i tot plegat–, de com escollir i de com controlar. També creiem que és interessant que a l'hora d'afrontar el debat de la llei ho fem des de la confiança i, per tant, donar per fet que l'honradesa i la lleialtat a l'empresa i a les institucions existeixen. Al Parlament de Catalunya no tot es pot basar en la desconfiança i el control. A vegades, hi ha alguna gent que utilitza la paraula «transparència per amagar una voluntat real de desconfiança i de control. Creiem que aquest element de confiança i en positiu l'haurem d'introduir en el debat. I més confiança amb el que representem. Tampoc no m'hi allargaré ara, però amb el que dèiem de la incorporació de representants, etcètera. Pluralisme i representativitat, evidentment, ho marca la llei, tota la que convingui fins no alterar el límit de que s'alteri la configuració política del nostre país. Aquest Parlament pren decisions amb relació a unes eleccions, amb relació a uns resultats de la democràcia. I, a vegades, utilitzem alguns conceptes que intenten pervertir el que la gent ha votat. I, en aquest sentit –i ara quan deia que faria referència als representants dels treballadors–, estan establerts mecanismes de participació i, segurament, s'hauran de millorar; però en aquests moments hi han nou comissions en les que els treballadors participen. No sé si la solució a tot plegat ha de ser la representació en el consell de direcció de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. I, en aquest sentit, no és la crítica personal, però, és dir: «Estic segur que són més representatius persones escollides pel Parlament de Catalunya que qui ha d'anar a defensar beneficis concrets, posicionaments de part. Crec que hi han elements per a la negociació entre sindicats i dirigents de l'empresa, però, potser, posar-los dintre del Consell de Govern no és el més adient. I no em volia allargar i se m'està acabant el temps, i, per tant..., compromís amb Catalunya. Una dada que ens deia el CAC: «L'audiència de televisió en català a Catalunya és del 18 i mig per cent. Això vol dir que el 81 per cent de l'audiència –el 81 i mig de l'audiència– no és en la llengua pròpia de Catalunya. D'això, també n'haurem de parlar en la llei. Perquè aquí hi ha un element mot clar a protegir que és l'audiència de la televisió en català. I més si tenim en compte que l'any 2000 era del 26 per cent i en aquests moments és del 18. I «compromís amb Catalunya també vol dir recordar per què es va fundar TV3: com a element de cohesió social, com a element de vertebració del país. Té una funció social TV3 i, en el moment de creació, era aquesta. També té aquesta funció social, la llengua catalana, i per això l'hem de protegir. I sense tenir massa complexos d'alguns discursos, perquè sí que és veritat que això es va fer l'any 80, però és que d'ara a l'any 80 hi ha la mateixa distància que hi havia de l'any 80 a ple franquisme, quan el català es va prohibir. I, per tant, val la pena tenir consciència d'on venien els que van fundar TV3 i la corporació. I a l'hora de modificar la llei val la pena no oblidar d'on venim. I si se'm permet fer una esmena al poeta, amb permís d'en Lluís Llach, segurament que en moments puntuals tot està per fer, però hi han altres moments, i com és en els moments de construcció nacional, que tot està per continuar, i per això tot és possible. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Cuminal. Senyor Mejía, per què em demana la paraula?
Per al·lusions, presidenta.
Trenta segons; té trenta segons.
Gràcies. Dir-li al senyor Cuminal, que està obsessionat amb el nostre grup parlamentari, que sí, volem reduir el 25 per cent de la corporació; però sap per què el volem reduir? Per retallar el greix i potenciar el múscul. I saben com podem aconseguir més recursos? Doncs, guanyant audiència. I per guanyar audiència necessitem tenir uns mitjans de comunicació de tots –absolutament tots– els catalans. I una última cosa, senyor Cuminal: no tiri la tovallola per ser president de la corporació, l'actual president de la corporació ja té carnet de Convergència. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, la proposta... [[Veus de fons.]] Senyor Cuminal, per què em demana la paraula?
Anava a dir «per oferta professional, però no, per al·lusions.
Trenta segons.
Escolti, obsessió? Si vol agafi-s'ho així, no tinc cap problema en entendre-ho. Jo tinc molt clar que vostès, Ciutadans, van ser creats per anar en contra de tot el que TV3 significa. I ho combatré; tantes vegades com faci falta. Però no es molestin –vostès fan d'oposició, em sembla perfecte–, no s'ofenguin: no els en deixarem passar ni una a l'hora de defensar els mitjans públics de Catalunya. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, la Proposició de llei de matèria audiovisual i la Proposició de llei de modificació de la legislació de Catalunya en matèria audiovisual continuen la seva tramitació. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 14/2008, del 5 de novembre, de l'Oficina Antifrau de Catalunya (debat de totalitat)]] [[202-00038/11]] El sisè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat de la Proposició de llei de modificació de la Llei 14/2008, del 5 de novembre, de l'Oficina Antifrau de Catalunya. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Lorena Roldán.
Gràcies, presidenta. Buenas tardes, diputados, diputadas, consellera. Bien, hoy les presentamos una propuesta de ley sobre la Oficina Antifraude de Cataluña, y, por tanto, inevitablemente, y aunque ya sabemos que no les gusta mucho, hoy toca hablar de corrupción. Y es que la corrupción continúa siendo, según los últimos datos del CIS, el segundo problema de los españoles, por detrás del paro. Y además de estos datos del CIS también tenemos datos de la propia Oficina Antifraude obtenidos el pasado mes de octubre, donde nos dicen que tres de cada cuatro catalanes cree que actualmente en Cataluña hay mucha o bastante corrupción. Y quizá por eso precisamente no les guste a ustedes hablar de ello. Quizá tiene algo que ver con la que se les viene encima, con el panorama que tienen. Pero, mire, para nosotros sí que es prioritario hablar de lucha contra la corrupción, y para los ciudadanos también lo es. Y es prioritario también buscar soluciones y proponer mecanismos para luchar firmemente contra la lacra de la corrupción; mecanismos como los que les traemos hoy aquí para que los altos cargos de la Oficina Antifraude estén ocupados por personas independientes; escogidas por su mérito y su capacidad, y no por ser militantes de ningún partido. Porque para tomar medidas contra la corrupción parece que a algunos les tiembla la mano; pero, oye, después, para nombrar a los directivos a dedo, para eso no les tiembla nada. Miren, desgraciadamente la corrupción política se ha convertido en un agujero negro por el que perdemos muchos millones de euros. Bueno, no los perdemos, no, se los embolsan unos cuantos que creen que están por encima de la ley, unos cuantos que no han tenido ningún tipo de escrúpulo en llevarse aquello que no era suyo y en malversar el dinero que tanto esfuerzo les cuesta a los catalanes ganar. Dinero público que, por cierto, podría servir muy bien para cosas tan importantes como la sanidad, como la educación o como los servicios sociales. Y no se trata solo de dinero, también se trata de descrédito: descrédito hacia los políticos y descrédito hacia las instituciones. Miren, ocho de cada diez jóvenes piensan que los partidos políticos únicamente se ocupan de sí mismos y que para nada son un instrumento de cambio y de transformación. Y no solo los jóvenes piensan esto, no. Según estos datos que les decía, de la Oficina Antifraude del mes de octubre, el 70 por ciento de los catalanes cree que hay falta de transparencia en las decisiones públicas, el 80 por ciento opina que hay unos vínculos demasiado estrechos entre política y negocios; el 85 por ciento dicen que los políticos no dan suficiente información sobre su gestión, y el 85,2 por ciento de los catalanes piensan que los políticos no hacen nada, o no hacen lo que toca, para luchar contra la corrupción. No es por nada, pero con estas cifras tan altas parece ser que después de llevar años al frente de las instituciones, de ser «el Govern dels millors, como se autodenominaron, los catalanes les suspenden en transparencia. ¿Y saben por qué los ciudadanos piensan esto? Pues, mire, muy fácil: hace unas semanas en este hemiciclo mi compañero Fernando de Páramo les mostraba una lista de casos de corrupción. Era un desplegable; un desplegable que llegaba al suelo. Porque no hablamos de un caso aislado de corrupción, no: hablamos de una verdadera lacra que parece que no tiene fin. Y no tiene fin precisamente por cosas como las de hoy, porque tanto Junts pel Sí como el PP resulta que presentan una enmienda a la totalidad. Es decir, que cuando se presenta una proposición para que los altos cargos de la Oficina Antifraude de Cataluña sean independientes y no se elijan a dedo, no quieren ni que se hable. Yo de verdad que tengo ganas de ver cómo justifican estas enmiendas a la totalidad: ¿Cómo van a justificar que no les interesa reforzar la transparencia en las instituciones? ¿Cómo van a justificar que están en contra de que el procedimiento para elegir a estos cargos sea público y que todo el mundo conozca en qué términos se ha hecho? ¿Cómo van a explicar que no les parece bien que los candidatos tengan experiencia reconocida y que se les elija por eso y no por otras circunstancias? ¿Y cómo explicarán que quieren que los cargos de esta oficina continúen eligiéndose a dedo, sin importar si tienen relación con casos de corrupción política o no? Porque esta modificación de la Ley 14/2008, de la Oficina Antifraude, que proponemos hoy, va de esto, no va de otra cosa. De verdad que tengo curiosidad para ver cómo nos lo explican. De todas formas, también les digo que no nos sorprende mucho la enmienda a la totalidad, porque así es como están acostumbrados a trabajar de siempre. Yo..., de verdad que no sé cómo lo hacen, pero es que cada vez que se trata de mantener chiringuitos políticos o de seguir controlando las instituciones colocando a los suyos, da la gran casualidad que, oye, Convergència y el PP se ponen de acuerdo: todo un fenómeno paranormal, vaya. Y claro, si fueran el paradigma de la anticorrupción, pues todavía; pero es que no lo son: ni los unos ni los otros. El PP..., solo hace falta ver al señor Bárcenas desfilando por los juzgados y explicando con detalle la supuesta financiación del Partido Popular. Convergència, pues, también lo sabemos, ¿no?: sedes embargadas, con cambios de nombre en un intento de jugar al despiste y con un invierno judicial por delante largo. Porque este año será cuando por fin tendrán que rendir cuentas por toda su corrupción y por fin se va a juzgar a los responsables del caso Palau. Mire, por fin, después de tanto tiempo, estos señores tendrán que dar la cara ante los tribunales: el señor Millet, el señor Montull, el extesorero de Convergència –Daniel Osácar–, y exdirectivos también de Ferrovial –la constructora que presuntamente pagó las comisiones. Mire, porque por mucho que ustedes cambien de nombre o de siglas la gente no se olvida; por mucho que ahora intenten tapar su corrupción con esteladas gigantes no podrán tapar nunca lo que algunos han hecho durante todos estos años con el dinero de todos los catalanes, y deberán rendir cuentas ante los tribunales. Y les aseguro que bloquear propuestas como la que le traemos hoy aquí pone de manifiesto que a ustedes no les interesa luchar contra la corrupción, porque para hacerlo primero hay que predicar con el ejemplo. Y yo ya lo entiendo, ¿eh?, entiendo que lo tienen difícil, que llevan años así y que lo que quieren, pues, es continuar como hasta ahora: haciendo y deshaciendo sin control. Pero, claro, si tenemos una oficina antifraude es precisamente para que esto no pase. Si tenemos una oficina antifraude es para que esta vele por la transparencia y por la integridad de las administraciones del sector público de Cataluña y de su personal; es para que se evite el uso fraudulento del dinero público. Si tenemos una oficina antifraude es para que se investiguen todas aquellas conductas que se apartan de la ley y para que se investiguen también los conflictos de intereses. Si tenemos una oficina antifraude en Cataluña es para que esta sea una auténtica pieza clave en la lucha contra la corrupción y no para ver cosas como las que hemos visto con el señor De Alfonso, que con su actuación lo único que consiguió, entre otras cosas, fue hacer crecer el descrédito y la desconfianza hacia las instituciones. Y si tenemos una oficina antifraude, no puede ser que personas como la señora Maite Masià sean directoras, o directoras adjuntas, que para el caso es lo mismo. La señora Maite Masià que, recordemos, es una persona que siempre ha trabajado ocupando cargos de confianza, es decir, para que nos entiendan todos, colocada a dedo –enchufada, vaya. Y una persona que ha dado titulares como estos, los voy a leer porque son bastantes, y he traído solo unos cuantos; luego, si quieren, les paso los links. Mire, el primero: «Convergència i Unió asalta la Oficina Antifraude. Un alto cargo de Artur Mas, a la dirección adjunta. Segundo titular: «Vinculan al caso ITV a la Junta de Antifraude. Maite Masià habló con Sergi Alzina sobre subvenciones por eficiencia energética. Otro titular: «Maite Masià aparece como persona clave en el sumario del caso ITV. Otro: «La número dos de Antifrau otorgó contratos a empresas afines a Convergència Democràtica de Catalunya. Maite Masià dio adjudicaciones a dedo a corporaciones dirigidas por los Sumarroca en su anterior etapa como alto cargo del Govern. Otro titular: «La número dos de Antifraude también dio sus contratos a su exjefe en la empresa privada. Sí, voy... –ya voy a parar porque hay bastantes–: «La número dos de Antifraude fichó a un alto cargo de Jordi Pujol. Maite Masià contrató al expresidente de Petrocat por 150.000 euros anuales. Miren, yo una experta no soy, ¿eh? Pero me parece a mí que el currículum de esta señora no era precisamente el más idóneo para dirigir la Oficina Antifraude de aquí, de Cataluña. Aunque, claro, después de oír al señor De Alfonso cómo dijo que es que no le había dado ni tiempo de comprobar su expediente cuando la contrató, pues ya dice mucho de cómo se hacían aquí las cosas. Y al parecer Convergència y el PP pues siguen queriendo que se hagan así, como hasta ahora. Mire, el año pasado asistí a la presentación del dosier denominado La gestión de los conflictos de interés en el sector público de Cataluña. Un dosier que hace la Oficina Antifraude y que vinieron a exponer a la Comisión de Gobernación. Yo ahora viendo todo esto, ya no sé ni qué pensar de aquel dosier; porque, vamos, si con la señora Masià no vieron el enorme conflicto de intereses que había, pues apaga y vámonos. Mire, nosotros no queremos levantarnos cada día con un nuevo caso de corrupción. Y es por eso que hoy les traemos esta modificación de la ley que regula la Oficina Antifraude, porque queremos que la persona que dirija esta oficina ejerza su cargo con plena independencia, con honradez y con objetividad. Y para eso es imprescindible que esta persona no tenga carnet de partido, porque –y esto es una cosa que la entiende todo el mundo– a la hora de investigar un posible caso de corrupción de un partido político, ¿quién va a morder la mano que le da de comer? Mire, por lo tanto, nosotros lo que queremos es un director o directora de la Oficina Antifraude que se elija mediante un procedimiento que garantice los principios de igualdad, de mérito, de capacidad y de publicidad, tal y como recoge la Constitución y recoge también el Estatuto del empleado público. Un procedimiento que se tiene que hacer con total transparencia e imparcialidad. Solo así la Oficina Antifraude podrá cumplir con su objetivo principal, que no es otro que garantizar unas instituciones libres de corrupción. Un objetivo que no es fácil, y para el cual no les va a servir de nada mirar hacia otro lado o intentar culpar a otros, como eso que tanto les gusta y que siempre hacen. Y no les servirá porque hace unos días conocimos datos publicados por el Consejo General del Poder Judicial relativos a los casos de corrupción procesados en España. ¿Y saben qué dicen estos datos? Bueno, pues dicen que Cataluña lidera la lista de personas procesadas por corrupción política, siendo la prevaricación administrativa, la prevaricación urbanística y la malversación de dinero público, los delitos de corrupción más frecuentes. Miren, queda muy bien que se quiera luchar contra..., o decir que se quiere luchar contra la corrupción; queda muy bien decir que es un tema que preocupa; nombrar un conseller de Transparencia, que por cierto es el menos transparente de todos, ¿no?, que no da ni a conocer su propia agenda –es supertransparente todo–; queda muy bien. Pero es que solo es postureo; porque después, a la hora de la verdad como se suele decir aquí, en Cataluña, se'ls veu el llautó. Miren, a unos y a otros; que, a pesar de las numerosas críticas que se dirigen aquí cada día, PP y Junts pel Sí resulta que en esto sí que coinciden. Resulta que cuando tienen la oportunidad de mejorar el sistema presentan una enmienda a la totalidad para que todo continúe como hasta ahora, para utilizar las instituciones en beneficio propio, en vez de hacerlo pensando en el interés general de los catalanes. Catalanes que llevan años viendo cómo sus recursos disminuyen cada vez más; viendo cómo la Administración persigue a aquellos que no llegan a tiempo a pagar los impuestos, en lugar de perseguir a los que defraudan millones de euros, ¿eh? Les recuerdo el dato que les di al principio: el 82,5 por ciento de los catalanes creen que los políticos no hacen lo que toca para luchar contra la corrupción. Mire, para Ciudadanos, la lucha contra la corrupción es una prioridad aquí y en el Congreso de los Diputados, donde presidimos la Comisión para la Lucha contra la Corrupción, centrada sobre todo en investigar la financiación de los partidos. O con propuestas como la que anunciamos el pasado lunes, para reforzar la independencia de los reguladores económicos y proteger así a los consumidores. O con propuestas como la que traemos hoy aquí, para que los organismos del sector público dejen de ser una agencia de colocación y realmente cumplan los objetivos para los que se crearon. Miren, si a ustedes no les interesa luchar contra esta lacra, si no les interesa perseguir a los defraudadores y a los corruptos, pues, por lo menos dejen trabajar a los que sí queremos hacerlo. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Roldán. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula el senyor Lluís Corominas.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta. Consellera, conseller, diputades, diputats, bé, és una mica al·lucinant que, amb el que va passar amb el director de l'Oficina Antifrau, vostè hagi fet aquest discurs. I de tot el que va passar amb el senyor De Alfonso i el senyor Fernández Díaz, vostè n'ha tret aquesta conclusió? Potser s'ha perdut una part del tema, no? No ha fet cap referència [[aplaudiments]] sobre el contingut del que va passar, ni una –ni una. Però, bé, en tot cas m'hi referiré al final, a tot això, perquè jo volia explicar per què vam presentar una esmena a la totalitat, primer de tot. Junts pel Sí va presentar una esmena a la totalitat, primerament, per això que ha passat ara: per l'oportunisme de Ciutadans en aquell just moment de presentar una proposta que no diu re, ni soluciona re. I hauria passat exactament el mateix, en aquest cas, amb totes les esmenes que vostès plantegen. I, evidentment, l'hi fonamentaré. També això va servir per desviar l'atenció, precisament, del contingut. Vostès presenten aquella iniciativa en aquell moment dient: «Mireu, farem això perquè no torni a passar mai més, però en realitat vostès no volien parlar sobre el contingut, perquè vostès van passar molt de puntetes sobre la crítica al ministre Fernández Díaz. Tot això que ha dit ara del Partit Popular, de la corrupció, de la gran corrupció, etcètera, qui ha fet president del Govern central Mariano Rajoy? [[Aplaudiments.]] Ciutadans, no? Han estat vostès. Bé, tot això no valia? Aquest discurs no l'hi van fer? Bé. En tot cas, jo crec que s'han equivocat d'escenari i no és el Parlament de Catalunya on havien d'haver fet aquest discurs. De cara al contingut. Del contingut de la proposta no estem d'acord pràcticament amb res, perquè no millora res i sobretot perquè no hauria canviat, ho reitero, cap de les circumstàncies que es van produir amb la situació de l'anterior director de l'Oficina Antifrau. Vostès presenten com a motiu d'aquesta proposició de llei les febleses mostrades en el procediment d'elecció del director i les febleses en el control del director. I els objectius diuen que són incrementar els requisits d'experiència. Evidentment, incrementant els requisits d'experiència del senyor De Alfonso hauria passat exactament el mateix, perquè més experiència que el senyor De Alfonso era bastant difícil. Incrementant, també, el consens necessari hauria passat exactament el mateix: ningú ho va qüestionar en el seu moment. I, també, assegurar la independència. Que jo sàpiga, el senyor De Alfonso i el seu antecessor –en pau descansi–, el senyor Martínez Madero, no tenien cap militància política i, per tant, la independència del director de l'Antifrau, en aquest cas, no és un tema decisiu. Aquests són els tres motius que vostès al·leguen per presentar aquesta proposició de llei. Si n'hi ha algun més, ja ens ho explicaran. Però, en tot cas, no es justificava si no era per l'oportunitat demagògica de desviar l'atenció d'un cas greu, molt greu, de corrupció a nivell d'una institució, Antifrau, però també d'un ministeri de l'Interior. De cara al contingut, i de cara ja al que vostès proposen. A l'article 1 vostès proposen que la selecció del personal de l'Oficina Antifrau es faci amb nous criteris i que no hi hagi possibilitat de personal eventual o de confiança. Això és no conèixer l'oficina –això és no conèixer l'oficina. Evidentment que s'ha de fer amb criteris de mèrit, igualtat, etcètera, però l'Oficina Antifrau, evidentment, també pot nomenar, hauria de poder nomenar assessors especials per a casos especials i personal eventual per a casos especials. Precisament, això és l'oficina i, evidentment, el cos principal ha de ser, doncs, com tot l'accés a la funció pública, per requeriments que, precisament, estan a l'article 26. Vostès proposen una modificació en l'article 1 i, alhora, no proposen la modificació de l'article 26. A l'article 1 diuen «tots han de ser funcionaris, i l'article 26, que no el modifiquen, diu una altra cosa, diu que pot haver-hi personal eventual i de confiança. Se l'han deixat. Com que van anar tan de pressa a l'hora de presentar això, no se'n van recordar que la llei tenia fins a vint-i-sis articles. I es van quedar al 25, que també l'esmenen, per cert. Bé, en tot cas, de cara al segon article que toquen, que és l'article 8, diuen que no hi hagi cap tipus d'afiliació dels candidats a presidir l'Oficina Antifrau, de cap grup d'interès. Això és impossible; tal com vam definir els grups d'interès, és impossible. Al contrari, si hi ha algú que no s'hagi afiliat mai a re, a un centre excursionista o a algun casal o a alguna cosa, és que és una persona estranya. Millor que no el nomenem per a re –millor que no el nomenem per a re. Per tant, o canviem el redactat o, senzillament, no hi haurà cap ciutadà normal que pugui accedir a aquesta responsabilitat. També fan una classificació entre decisions conservatives i no conservatives. Per no avorrir la resta de diputats... [[Veus de fons.]] No, no us avorrirem. Doncs, no hi entrem, aquí. És d'una inseguretat jurídica gran. Què és conservatiu i no conservatiu? No es defineix. I, en canvi, quan va passar el que va passar, aplicant la llei, el Parlament va ser ràpid. Una altra cosa és que abans no hi van haver els mecanismes d'avaluació suficients i de control suficients, i aquí sí que ens hi hem d'esmerçar més. Però respecte al moment d'actuar el Parlament de Catalunya, la comissió va proposar la seva destitució; va haver-hi un procediment contradictori, tal com preveu la llei, que hi ha de ser, evidentment, i per una majoria qualificada de tres cinquenes parts vam prendre la decisió que vam prendre. Això va ser ràpid, ni mesures conservatives ni no conservatives i, evidentment, aquest procediment va funcionar bé. De cara a reforçar els mecanismes de la majoria de l'elecció, la majoria qualificada passar-la de tres cinquenes parts, actualment, a dues terceres parts. No hauria canviat re. En tot cas, parlem-ne, però no hauria canviat re. Aquest és el problema real? La majoria és el problema real? La majoria del senyor De Alfonso o del senyor Martínez Madero és el problema real que vam tenir respecte del senyor De Alfonso i la seva actuació al departament? Segur que no. Quinze anys en funcions anàlogues. No n'hi ha, de funcions anàlogues. Si algun problema han tingut els candidats i els presidents de l'Oficina Antifrau és entendre què és l'Oficina Antifrau. Els que venen de magistratura o de fiscalia es pensen que és un òrgan jurisdiccional i no ho és; és un òrgan administratiu que en el nostre sistema és estrany, perquè no hi té una cabuda des d'un punt de vista d'aplicar allò que es podria fer quan ets un jutge o ets un fiscal. Hi tens les mesures administratives, però has de tenir totes les garanties del procediment que ha de tenir també l'investigat i, per tant, és una figura estranya. Demanar quinze anys en una posició anàloga, és que no hi ha ningú en aquest país que tingui quinze anys en això. Per tant, no podem demanar aquest requisit, és impossible. En tot cas, per al procediment d'elecció no fem coses estranyes. Les sindicatures de comptes, de greuges, el Consell de Garanties, tots tenen uns procediments que són semblants. En tot cas, intentem tenir una certa praxi anàloga en coses que ha fet aquest mateix Parlament i que han garantit que funcionessin prou bé. L'article 11, quant al cessament, ja m'hi he referit. La negligència notòria i greu en l'incompliment de les obligacions és exactament el que vostès proposen, no afegeixen res de nou. I va servir per al cas –va servir. Va haver-hi algú d'aquesta cambra que vagi plantejar que no es podia fer? Oi que no? Va haver-hi una negligència greu en el compliment de les funcions. El que vostès proposen és buit de contingut, perquè, en tot cas, desenvolupen això mateix. Per tant, això ja ho tenim. I després fan una cosa curiosa. Com que volen anar més enllà sempre, en comptes de demanar tres cinquenes parts d'aquest Parlament, que és el que hi ha actualment, per cessar-lo una vegada ha passat per la comissió, demanen dues terceres parts. Per tant, endureixen el procediment per cessar-lo, quan hauria de ser al revés: una vegada passat per la comissió, la comissió determina que sí que hi ha hagut negligència, hauria de ser fàcil fer-lo fora. I vostès ho endureixen, passant de tres cinquenes parts a dues terceres. Com que van fer allò ràpid, diu «posem-hi més. Bé, doncs, mira, posem més. Doncs, en aquest cas, tampoc val. Això mateix val, tots aquests plantejaments, per al director adjunt, que també li posen els mateixos requeriments. Bé. Abans d'entrar a la part final, la senyora Lorena Roldán ens ha parlat de moltes coses que no tenen res a veure amb la proposició de llei que hi ha sobre de la taula. En tot cas, si vostès volen que parlem de la proposició de llei, en parlarem; si volen parlar, com sempre, de cara a la galeria, doncs, parlem de cara a la galeria, però avisi'ns abans, i deixi's de fer-nos perdre el temps. És molt tronat l'argument aquest continuat. Venen aquí: «Corrupció, corrupció! No, la primera preocupació dels catalans –CEO– és la independència. I això no negligeix... [[aplaudiments]] , això no negligeix la preocupació que hem de tenir per la corrupció. Però no s'equivoqui; en tot cas, primer de tot es llegeixin el CEO, eh? [[Veus de fons.]] Bé, d'acord, si hem d'anar per aquesta banda, anem-hi. Els recordo la seva actuació inoblidable en la Llei de transparència?, el paperot que van fer? Els hi recordo? La llei més important que hem fet contra la corrupció en aquest Parlament, recorden què van fer vostès? La seva actuació en comissió, molt correcta. I què van acabar votant vostès després? Ho recorden? Per què? Per què ho van fer? Vostès no es van fer corresponsables d'una cosa que havien treballat i l'havien treballat bé. Tot per aquest postureo que tenen vostès de quedar bé de cara enfora. I en aquell moment van decidir no fer-se corresponsables de la millor llei que hi ha de transparència en aquest moment a Europa. I per tant, també recordin-se de les pròpies actuacions que van fer vostès quan parlen d'aquesta corrupció que tant els hi agrada parlar. A dedo no fem res; a dedo no hem fet res, amb l'Antifrau, tot ha passat per aquesta cambra amb les tres cinquenes parts. Per tant, a dedo, què hem fet? Què s'ha fet? Que a vostès no els agradin les majories que s'articulen és una altra cosa, però les majories són les d'aquest Parlament i les que estableix la llei en aquest Parlament i, per tant, són els nomenaments que s'han fet d'acord amb la llei. Bé, per acabar, dit tot això, retirarem l'esmena a la totalitat. Per què la retirem? Perquè creiem que aquesta llei, que té vuit anys, de l'any 2008, que vam estar quatre anys per fer-la, que va costar molt de trobar l'encaix jurídic en aquest sistema judicial nostre d'un òrgan administratiu amb unes funcions d'investigació de la corrupció i de tot el mal ús dels fons públics és una llei que creiem que s'ha de tocar, és una llei que ha evolucionat en el temps i que en aquest moment hi han molts arguments per posar sobre la taula canvis en aquesta llei. No els que han proposat vostès, potser algun, no els dic pas que no, però els he detallat tota la concreció de les coses que han proposat que no serviran per a res més. Però sí que després de vuit anys creiem que hi ha temes, com els terminis de la investigació, de resoldre els casos, i hi ha temes com l'avaluació que hem de fer nosaltres. No ens oblidem d'una cosa: som corresponsables de part del que va passar amb l'Oficina Antifrau, perquè a qui correspon el control és al Parlament de Catalunya i, en tot cas, el Parlament de Catalunya sí que podem desenvolupar, amb una reforma de la Llei de l'antifrau, mecanismes de control més enllà dels que hi ha en aquest moment. I aquí ens hi trobaran si venen vostès a parlar d'això; si venen a parlar d'allò altre, evidentment, parlin sols. També s'ha legislat molt en transparència, s'ha legislat en codis de conducta... De fet, l'Oficina Antifrau havia aprovat internament un codi de conducta que encara no està en marxa perquè venia de l'anterior equip i també s'haurà de desenvolupar. Tot això ho podrem incorporar. I el primer que demanarem nosaltres, perquè facilitarem que aquesta proposició de llei es pugui parlar, és la compareixença de l'actual equip, del director, que en els pocs mesos que porta en el càrrec ha demostrat molta solvència i crec que ens pot donar molts arguments per millorar aquesta llei. El senyor Gimeno ha demostrat en aquests pocs mesos que es pot confiar en ell, que té molt clara quina és la funció de l'oficina, també la seva independència, i també té propostes, segur, a dir-nos a tots plegats perquè l'oficina funcioni millor i, per tant, aquí també ens hi trobaran. I el que demanarem primer de tot ja és que comparegui el senyor Gimeno per tal de donar-nos pistes per a aquesta ampliació, millora de la llei de l'any 2008. I finalment, també, traiem o retirem l'esmena a la totalitat per un motiu d'economia processal. Hi ha una proposició de llei presentada; presentar en aquest moment una iniciativa nova seria absurd i, per tant, demanem a la resta de grups també que s'hi sumin i que puguem millorar aquesta Llei de l'Oficina Antifrau de Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Corominas. A continuació, per a defensar l'esmena presentada pel Partit Popular de Catalunya, té la paraula la senyora Esperanza García.
Bueno. Parece ser que lo de confundir el todo con la parte en esta cámara se ha convertido casi en una infección contagiosa. ¿Y por qué digo eso? Digo eso porque al final la Oficina Antifrau de Catalunya es una parte, y no el todo, de los instrumentos de los que podemos disponer para mejorar la calidad democrática en Cataluña. La lucha contra la corrupción, la regeneración democrática, desde luego, es una tarea que nos compromete a todos los grupos parlamentarios. Por tanto, esas lecciones de que hay alguien que tiene una cierta superioridad moral con respecto a otros grupos parlamentarios, creo que son una visión y una estrategia de partido muy de corta mirada, pero de muy poca profundidad política y sobre todo de muy poca calidad democrática, precisamente. Todos los grupos parlamentarios que estamos representados en este hemiciclo, sin excepción, fruto de esa conciencia común..., que se han creado varias comisiones de estudios acerca de la lucha contra la corrupción, y de esas comisiones de estudio estoy absolutamente segura de que van a salir medidas que permitirán, primero, detectar, en segundo lugar, barrar el paso, y luego, en tercer lugar, expulsar precisamente a aquellos individuos que no creen en el compromiso y en el deber de servicio público, que al final es en lo que consiste el ejercicio de la tarea política. Estoy absolutamente segura de que esas medidas afectarán a todos aquellos organismos que al final, pues, vienen siendo actores, y vienen siendo actores necesarios para conseguir ese objetivo tan deseado del que ningún grupo parlamentario se exime y del que ningún grupo parlamentario ha perdido el punto de mira, que es el objetivo de mejorar nuestra calidad democrática. La sociedad lo reclama, es eso así. Pero también como sociedad los miembros de los partidos políticos también lo reclaman. No solo se hacen voz y dan eco a esas reclamaciones de la sociedad, sino que también se comprometen con el trabajo serio para mejorar esa democracia. Por tanto, si la oficina anticorrupción no es el único instrumento, si convergen diferentes instituciones con respecto a la lucha anticorrupción, con respecto a la regeneración democrática, el no validar una propuesta de ley que solo afecta a la oficina anticorrupción nada tiene que ver con no desear una mejora de nuestra calidad democrática en Cataluña o no querer introducir mecanismos que posibiliten esa regeneración democrática de la que ustedes tanto hablan y poco practican. La fiscalía anticorrupción hace una muy buena tarea al respecto. Los jueces y los tribunales, la Sindicatura de Cuentas, los interventores –que muchas veces nos olvidamos–, el Síndic de Greuges y la oficina, todos esos elementos necesitan coordinación, todos esos elementos tienen una ardua tarea, precisamente, para desarrollar, para detectar y para coordinarse en materia de corrupción. Y, por tanto, nosotros entendemos que cualquier modificación tiene que tener también en cuenta esos actores que he dicho. ¿Por qué? Porque eso nos permitirá, uno, afrontar con seriedad el debate, hacerlo con seriedad, con búsqueda de consenso, y también conseguir hacer una buena ley. Es decir, lo que dice el dicho, ¿no?: fer la feina ben feta. Y, por tanto, suele ocurrir que cuando hay materias que tienen connotación jurídica –y desde luego la Oficina Antifraude la tiene– se requiere de un estudio profundo, que garantice una estabilidad normativa en el tiempo y que dé una cierta seguridad jurídica. Y eso no puede realizarse como se ha realizado esta proposición de ley. Obviamente, cada grupo tiene la legitimidad de presentar las propuestas con los puntos que desee, sin consenso con los otros grupos parlamentarios y con el contenido normativo que crea más oportuno. Pero lo que sí que se reclamaría es una cierta mirada a largo plazo, un cierto compromiso a largo plazo que permita que cualquier modificación se haga de esa manera que he dicho: de manera seria, con un estudio profundo, que garantice la estabilidad en el tiempo y la seguridad jurídica, y esto no ha pasado con esta. Entre otras cosas, porque si nos fijamos en la fecha y en el sello de entrada de esta proposición de ley nos vamos a encontrar con una cosa curiosa, y la curiosidad es que..., digamos que esta propuesta de ley al final parece que está ciertamente inspirada –inspirada– en una resaca de teletipos y noticias del mes de junio. Y, por tanto, esa rapidez –es decir, han dedicado ustedes menos de un mes en realizar esta proposición de ley–, pues, da el resultado que da, y es una proposición de ley que, como ha comentado el señor Corominas –y en eso yo coincido con él, y no por eso es malo que coincidamos en alguna opinión–, pues, efectivamente, tiene muy poca seriedad y muy poco trabajo detrás. Al final nos encontramos que esta proposición de ley... La exposición de motivos, al final, es lo que fundamenta esta propuesta, ¿no?, y la exposición de motivos es clarísima, y la exposición de motivos dice una cosa muy clara: que una de las razones únicas para la presentación de esta ley es justo la designación del director de la oficina. El director de la oficina, obviamente, se elige a propuesta del Govern, a través del presidente, y se elige en esta cámara parlamentaria por una mayoría reforzada; por tanto, no es cierto que se designe a dedo. Pero yo entiendo que podamos llegar a debatir acerca de cuál es el nombramiento y qué requisitos debe tener este candidato. Lo que sí que no entendemos y lo que sí que no vamos a hacer es proceder a enmendar los escasos artículos que tiene esta propuesta de ley para, al final, tener que hacer una propuesta de ley absolutamente nueva. Entre otras cosas, porque de facto sería retirar esta propuesta, hacer una nueva y, además, no tener esa coordinación que necesitamos con los otros organismos. No entendemos por qué se hace un texto que propone, al final, nombrar al director prácticamente, ¿eh?, con un proceso de selección muy parecido a una oferta pública de empleo, donde los candidatos van sometiéndose a una especie de proceso de selección, donde además la Comisión de Asuntos Institucionales prácticamente se convierte en una pasarela, una pasarela de escrutinio, de exposición y de desprestigio para todos aquellos profesionales que ustedes incluso en el texto dicen que tengan una gran experiencia acreditada en órganos similares –no existen similares, pero bueno–, una gran experiencia acreditada o, por lo menos, un prestigio dentro del ámbito jurídico, y ustedes quieren convertir prácticamente la Comisión de Asuntos Institucionales en una pasarela donde el prestigio de aquellos que no sean elegidos director de la oficina quede absolutamente por los suelos. Nosotros queremos que, efectivamente, haya un buen director de la Oficina Antifraude. Pero nosotros consideramos que un proceso así precisamente lo que produciría es el efecto contrario, es decir, que no llamaría a los mejores, sino que serían aquellos que tienen poco prestigio que perder aquellos que aparecieran en esa especie de pasarela que quieren montar en esa comisión. Es más, este proceso ya se ha iniciado en la Comunidad Valenciana, y precisamente –yo creo que la experiencia sirve para algo, ¿no?– en la Comunidad Valenciana ha ofrecido numerosísimos problemas. Yo creo que sería bueno que aprendiéramos de esa experiencia. Es cierto que podemos entrar a debatir incluso, pues, si esa propuesta que se hizo, en el caso del señor Gimeno, por parte del president de la Generalitat, notificada casi con nota de prensa y sin ningún contacto con ninguno de los grupos parlamentarios, en el caso del señor Gimeno no fue la apropiada. Desde luego, sí, podemos entrar a hablar de eso. Podemos incluso entrar a hablar de que el personal que forme parte de la oficina debería de ser funcionario de carrera, cosa que esta propuesta no dice; eso sí que podríamos empezarlo a hablar. Pero entendemos que no se dice nada, porque esta proposición tiene bastantes ansias de noticia, mucho contenido demagógico y poco trabajo profundo y pausado, ¿no? A lo largo de su exposición usted decía: «Yo quiero saber –yo quiero saber– cuál es el.... ha explicado un poquito las desventuras de la oficina y nos ha dicho: «Yo quiero saber cuáles son los motivos. Bueno, los motivos son estos –los motivos son estos– y además son los mismos que en el 2008. Y es curioso que sean los mismos que en el 2008 y que, además, un compañero suyo, diputado –que ahora no está– de Ciutadans, dijera lo siguiente con respecto a la Ley de la Oficina Antifraude: que la alegría no era completa, entre otras cosas, porque él lo que quería era que «per nomenar el director o directora de l'Oficina Antifrau, el president o presidenta de la Generalitat, en nom del Govern, ha de proposar al Parlament el candidat o candidata, el qual ha de comparèixer davant de la comissió parlamentària corresponent per ésser avaluat, etcètera. Es decir, cambiar de opinión es legítimo, no es ningún crimen. Ustedes lo han hecho, lo hicieron en el 2008, y nosotros lo que hacemos es mantenernos, mantenernos en nuestro criterio, porque consideramos que la forma de elección de ese director de la Oficina Antifraude... ¿es mejorable? Posiblemente sí; pero un concurso de oferta pública de empleo y una pasarela de desprestigio no es la mejor manera. Por otra parte, sí que me gustaría decir, antes de cerrar mi intervención y exponerle los motivos por los cuales nosotros sí mantenemos nuestra enmienda a la totalidad, es que estamos absolutamente convencidos de que los mismos que hoy han retirado aquí la enmienda a la totalidad el día de mañana van a bloquear la creación de una nueva ley de la Oficina Antifraude. Y van a ser exactamente los mismos que no van a querer mejorar ni el mecanismo de elección, ni el director, ni, sobre todo, el del funcionamiento de la oficina. Gracias.
Moltes gràcies, senyora García. A continuació, per a fixar el seu posicionament, té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputades, diputats, el cert és que nosaltres podríem compartir alguns dels arguments respecte al contingut de la proposició de llei que han desgranat els portaveus, en aquest debat, de Junts pel Sí i del Partit Popular. No pas tots, perquè alguna qüestió de les que es plantegen en la proposició de llei que presenta Ciutadans ens semblen interessants, però sí que podem compartir que és bàsicament una proposició de llei que modifica la Llei de l'Oficina Antifrau al voltant de l'elecció, la selecció, si volen, la selecció i l'elecció del director o directora de l'Oficina Antifrau; fa alguna modificació també respecte a la persona que hagi d'ocupar la direcció adjunta de l'Oficina Antifrau, i després, diguem-ne, com a qüestions més destacables –no vol dir que no tingui altres continguts–, fa alguna modificació respecte al cessament i al que passa en una situació d'interinitat al capdavant de l'Oficina Antifrau. El cert és que nosaltres no hem presentat esmena a la totalitat, entre altres coses, perquè pensàvem que aquesta era l'ocasió perquè el conjunt dels grups parlamentaris de la cambra poguessin aprofundir en un debat que vam tenir de manera un xic apressada al voltant d'uns fets que tots coneixem i que són greus, certament, i que van motivar que es retirés la confiança de la cambra en la persona de l'anterior director de l'Oficina Antifrau. Deia que vam tenir un debat de manera apressada, perquè en aquell moment tots i totes dèiem: «Això potser valdria la pena que ens portés a reflexió sobre el mecanisme d'elecció de la persona que ha d'encapçalar l'oficina, potser valdria la pena que féssim una reflexió més global sobre els marges en els quals es mou l'oficina... S'ha dit aquí, i és veritat, que té una naturalesa peculiar dins del que és la nostra tradició, però en el seu moment es va decidir introduir una figura com aquesta. Nosaltres pensem que seria injust carregar sobre les espatlles de l'Oficina Antifrau tot el pes de la prevenció i de la lluita contra la corrupció –se n'ha fet també esment en alguna altra intervenció–; hi ha molts altres mecanismes que de manera coordinada haurien d'intentar anar acabant amb aquest tipus de pràctiques. I el cert és que l'Oficina Antifrau es mou en uns marges que són certament estrets. Alguna vegada n'hem dit, no sé si amb prou precisió, però crec que s'entén, que es mou «entre la sospita i l'indici, perquè, en el moment en què troba que podria haver-hi indicis de la comissió d'un delicte, aleshores ho ha de remetre a la fiscalia o al jutjat. I, per tant, és un terreny extraordinàriament delicat, en el que la revisió de les garanties del procediment també per a les persones o els organismes –que al cap i a la fi sempre hi ha alguna persona al capdavant– que estan sent investigats..., doncs, val la pena revisar, diguem-ne, si hem trobat un adequat joc de pesos i contrapesos en el desenvolupament dels procediments que ha de dur a terme l'Oficina Antifrau, i a la vegada revisar si creiem que l'hem dotat, no?..., no em refereixo només a qüestions de recursos materials i humans, que també, però segurament no seria objecte de la mateixa llei, sinó si l'hem dotat de les eines idònies per poder fer aquesta tasca tan delicada que li hem encomanat. Per tant, des del nostre modest punt de vista, el que caldria és aprofitar l'oportunitat que la proposició de llei ens ofereix per intentar tenir aquests debats que havíem dit que valia la pena tenir, sense les presses que dona el fet d'haver descobert una actuació tan irregular, tan greu, tan difícil de qualificar com aquella a la que vam assistir. És veritat que el mecanisme d'elecció mereix una especial atenció, perquè s'ha qüestionat en diverses ocasions si la responsabilitat que té el Parlament de Catalunya en elegir les persones que estan al capdavant de l'Oficina Antifrau, i després la que té en fer el seguiment de quina és la seva actuació és prou conforme amb els mecanismes dels que realment disposa, eh?, i, per tant, està bé que ens ho plantegem. Coincidim amb que la fórmula triada pel Grup de Ciutadans, molt legítimament, la fórmula proposada, ens sembla que pot plantejar una altra sèrie o una altra categoria de problemes que l'actual sistema no planteja, i, en canvi, potser, en algun aspecte, doncs, podria ser interessant, vaja, aprofundir en alguna de les lògiques que intenta introduir. Però val la pena que ho fem, diguem-ne, amb peus de plom, eh?, perquè es tracta d'intentar millorar i no crear nous problemes o noves fonts de conflicte. Estic segur que en l'ànim del grup que ho proposa no està això, però és veritat que, diguem-ne, en la nostra opinió, algunes de les solucions que proposen, per dir-ho així, o bé són exorbitants o poden obrir altres fronts de conflicte, o bé en algun cas probablement serien redundants amb qüestions que la mateixa llei amb el seu redactat actual ja contempla o qüestions que amb el redactat actual de la mateixa llei ja hem pogut fer sense excessiu problema des de la cambra –abans també hi feia referència el portaveu de Junts pel Sí en aquest debat. Ara, hem de dir, agraïm..., ens sorprèn, perquè estava plantejada una esmena a la totalitat, però agraïm que s'hagi retirat per part de Junts pel Sí. Entenem que això, en principi, hauria de facilitar que aquesta proposició de llei seguís la seva tramitació. I no sabem ben bé si respon a una reflexió sobre els continguts de la proposició de llei, si és, diguem-ne, una diferent avaluació de l'oportunitat o si és una diferent avaluació del cost d'oportunitat que tenia que aquesta proposició de llei no prosperés amb la companyia que semblava que anava a fer-ho. Però en qualsevol cas és una bona notícia, i jo crec que cal agrair-ho. Ara, ens hauríem de convocar tots i totes a, aleshores, diguem-ne, fer bé la feina que ens encomanem si decidim tramitar aquesta llei. Perquè els hi dic molt honestament: si al final del procés, si al final de la tramitació legislativa, després d'haver treballat en ponència, no estem molt segurs i molt segures, des del Grup Parlamentari Socialista, que som capaços de millorar el text actual, nosaltres, tot i que no hem presentat esmena a la totalitat i tot i que estem molt oberts a debatre a fons sobre tots aquests assumptes, tampoc ens vinculem, ara, a donar-hi un suport al final de la tramitació legislativa, perquè més val en alguns casos quedar-nos amb un text que ens ha permès actuar quan ha calgut actuar que no pas introduir, diguem-ne, de manera precipitada qüestions que possiblement ens suposessin alguns problemes. I hi ha moltíssimes coses a reflexionar al voltant tant de l'oficina com de mecanismes que té el Parlament per conèixer el que s'està fent en organismes que hi tenen una vinculació directa, com és el cas de l'oficina, o, fins i tot, i encara que surti lleugerament del tema –espero que la presidenta no em cridi immediatament a la qüestió–, també respecte a la mecànica i a la forma amb què fem tasques de control, en general; per exemple, en les comissions d'investigació. Mirin, mirin un segon aquesta sala. Aquesta sala està disposada de manera que transmeti que l'autoritat és la presidència del Parlament de Catalunya i el conjunt de la Mesa. Nosaltres, quan demanem que compareguin persones a una comissió d'investigació o fins i tot que compareguin persones que estem avaluant els seus mèrits i capacitats per ocupar un càrrec tan transcendent com aquest, diguem-ne, ocupa aquesta posició, o similar, en les sales que tenim de comissions, i no pas la contrària. En canvi, si un es fixa en els hearings que fan en països anglosaxons o als Estats Units d'Amèrica, la disposició a la sala és absolutament diferent. I és veritat que pot ser anecdòtic, però els asseguro que això, traslladat a la imatge que l'opinió pública es forma de com es produeixen els debats i com es produeix el control, també té o deixa algun efecte. Per tant, reflexions al voltant d'això, totes les que calguin; treball, tot el que calgui. Nosaltres esperem que prosperi aquesta proposició de llei. I estarem molt atents i molt atentes en el tràmit parlamentari a veure si som capaços realment de millorar el text de la llei actual. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Consellers, senyores i senyors diputats, bé, avui debatem, de fet, l'esmena a la totalitat d'una proposició de llei que anuncia com a finalitat –ho cito– la millora dels procediments de nomenament i de control dels membres de l'Oficina Antifrau. Dir d'entrada que nosaltres no donarem suport a l'esmena a la totalitat que es manté i que, per contra, ens felicitem que el Grup Parlamentari de Junts pel Sí hagi retirat la seva esmena a la totalitat, obrint, doncs, d'alguna manera, la possibilitat o facilitant..., perquè aquesta discussió tingui lloc. Tot i que nosaltres no volem amagar, des del principi, i dir-ho clarament, doncs, les reserves i els dubtes que ens genera el text, la proposta, el disseny que fa Ciutadans en aquest aspecte. El propòsit anunciat, certament, és lloable, però el text que se'ns sotmet a consideració no aconsegueix, creiem, assolir l'objectiu que proposa, diríem que més aviat dibuixa una normativa que ens sembla més farragosa i més encotillada i dubtosament operativa que la llei de què disposem en aquests moments. Sobretot, el text, ja s'ha dit, focalitza molt el problema de l'Oficina Antifrau en la seva direcció, en el nomenament de la seva direcció, quan, si recordem la recent compareixença a la Comissió d'Afers Institucionals del senyor Gimeno, que va exposar, doncs, les línies generals del seu pla de treball, les preocupacions que va palesar allí anaven molt més enllà, eh?, i ens va fer part del seu sentiment que caldria introduir canvis i modificacions legislatius en el disseny del que és la Llei de l'Oficina Antifrau, però que calia mesurar-ho, recollir els inputs, pensar-s'ho bé i actuar amb seny i sense precipitació. I és que això és el que ens sembla, que hi ha una certa precipitació en el disseny que se'ns proposa. En general, nosaltres pensem que la casuística i el detallisme, quan es volen transposar les lleis, rarament acaben de resoldre els problemes. Perquè les coses funcionin en una matèria tan sensible com aquesta d'una manera raonable és millor tenir una filosofia clara, unes poques normes ben endreçades i, sobretot, una vida democràtica i política intensa. La clau està més aviat en la interacció entre una llei clara i una activitat parlamentària i el control regular d'aquest Parlament; és a dir, la relació amb la política. Però, bé, si consideren que és necessari debatre i reconsiderar la Llei de l'Oficina Antifrau, fem-ho, eh?, no hi ha problema, en aquest sentit; al contrari, benvinguda sigui la preocupació i la voluntat de tenir un estri més eficaç. Però en aquest cas cal posar-s'hi amb seny i cal començar –és la nostra opinió– recollint els inputs que ens pervenen de la mateixa Oficina Antifrau, eh?, que troba i ha trobat dificultats en la seva nova singladura per tirar endavant i que el seu propi director ens vol fer part de les seves experiències i de com va apamant i com va observant les exigències i les necessitats de tirar endavant l'oficina. Perquè, primer de tot, hauríem de ser conscients d'una cosa: no hi ha normativa que ho pugui preveure tot ni que ens pugui blindar d'antuvi i definitivament davant de les múltiples circumstàncies que poden desvirtuar el funcionament d'una institució. Està, és veritat, en ment de tothom, s'ha esmentat aquí també; venim d'un cas molt dolorós i colpidor, a l'Oficina Antifrau; d'una crisi major de l'oficina que va concloure amb la tempestuosa destitució del seu director, del senyor De Alfonso, en considerar que les seves activitats conspiratives –jo mateix vaig emprar aquesta expressió en aquest faristol– amb l'anterior ministre de l'Interior eren èticament reprovables i constituïen una absoluta ruptura de lleialtat, de la lleialtat deguda al Parlament de Catalunya. Però de debò creuen vostès que el que va fallar allí van ser els mecanismes de designació del director? De debò pensen que ens hauríem pogut estalviar episodis com aquell només amb una millor normativa? De fet, si ho vam acabar redreçant, i crec que el Parlament va actuar amb responsabilitat i amb celeritat, eh?, en aquesta crisi, ha estat mitjançant l'acció política del Parlament. No recorden vostès, senyores i senyors diputats, el senyor De Alfonso –no sé si aquí, en la Comissió d'Afers Institucionals, eh?– que ens va llançar el desafiament dient-nos: «Trobeu-me un argument jurídic escrit en la llei que permeti la meva destitució? El vam trobar sobretot en la consideració política, en allò que és la funció primordial d'aquest Parlament, que és aportar el sentit comú, la responsabilitat i la transparència en el funcionament de les institucions. Això no ho resol una normativa per molt detallista que vulgui ser. Ho dic no en el sentit que no sigui necessari tenir una normativa, però que no fem fetitxisme tampoc d'aquestes coses, eh?, perquè el fetitxisme ens estalvia allò que és fonamental, que és la vigilància democràtica i l'operativitat i la fluïdesa de les institucions en el seu funcionament. La principal conclusió que traiem d'aquest episodi nosaltres és que necessitem més vida democràtica i més política. Canvis en l'OAC, doncs, escolteu tots els que calgui, però definim-los amb cura. I, començant per la composició i l'estatus professional del seu personal, mirant-nos la proposta que se'ns sotmet a consideració, seria raonable i possible saltar a la situació d'una estructura estrictament funcionarial, com entenem que planteja la proposició de Ciutadans, en la modificació de l'article 1, sense que hi hagi possibilitat d'eventuals ni càrrecs de confiança? Ens sembla discutible, com a plantejament. Cal posar sobretot –que és una mica l'esperit que traspua també la modificació del primer article, o del article 8, sobretot– al director de l'oficina gairebé en una situació de sospita permanent? És necessari afegir complexitat, ens plantegem, als mecanismes de designació com ho fa la proposta de modificació de l'article 9? No trobem prou raonables les exigències de solvència professional i de qualitat ètica acreditades que planteja ja la llei vigent –condicions d'elegibilitat que aquesta mateixa llei, cal recordar-ho, ja fa extensives als col·laboradors més estrets del director de l'OAC– i que potser tornen sobrera la modificació que vostès avancen de l'article 25? No és suficient, potser, el procediment electiu del càrrec per les tres cinquenes parts del Parlament en una primera volta i eventualment per majoria en una segona com ho tenim estipulat fins ara? Entenguin-me bé, nosaltres no estem dient que tots o alguns d'aquests canvis no puguin millorar l'OAC, parlem-ne –parlem-ne–, però insistim en la necessitat de treballar-ho sobretot amb molta cura i d'integrar en la nostra reflexió els inputs, propostes i experiències de la mateixa oficina. I, finalment, pel que fa a la modificació que fa la proposició de llei del Grup Parlamentari de Ciutadans a l'article 12, no queda prou clara la relació corrent regular de l'OAC amb el Parlament a través de la comissió que designa el seu reglament, és a dir a través de la Comissió d'Afers Institucionals, tal com ha estat fins ara? Nosaltres pensem que s'apunten coses sense acabar ni de proposar canvis significatius..., o, quan s'introdueixen, doncs, semblen recàrregues normatives que no van al fons del problema i que no aporten un nou horitzó. Però, hi insisteixo, si aquesta proposició de llei serveix perquè obrim el debat, obrim-lo, però, hi insisteixo un cop més també, amb la serenitat i amb la cura que requereix un afer tan delicat com aquest. Per resumir, més enllà de les intencions i de les preocupacions que anuncia el preàmbul, eh?, i que sens dubte, doncs, compartiran tots els grups parlamentaris, pensem que el text no acaba de posar el focus allí on tenim el problema. I el problema gairebé diríem que –el d'aquest Parlament i del nostre país– és la necessitat de donar pas a la política. Ens queixem de que intentem resoldre problemes polítics per via judicial, i de vegades intentem resoldre problemes de fluïdesa de la nostra vida parlamentària a través de normatives més farragoses. No ens en sortirem per aquí. Però, hi insisteixo, nosaltres ens alegrem de que s'hagi retirat una esmena a la totalitat, i votarem en contra de la que es manté, perquè pensem que, finalment, de manera coherent a això que us estem dient, cal donar fluïdesa a la vida parlamentària, i és allí on baixarem al detall, baixarem a la concreció i resoldrem allò que hem de resoldre, que és, doncs, intentar tenir estris eficaços, eficients, en la lluita contra la corrupció, en la lluita [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] per la transparència dels nostres funcionaments institucionals, i que ho hem de fer –acabo amb aquesta reflexió– sobretot primant la voluntat i la necessitat i la responsabilitat d'activitat parlamentària, que és l'última garantia de la qual nosaltres ens hem de fer plenament responsables. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Rabell. A continuació, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda. Nosaltres votarem en contra de l'esmena a la totalitat i, per tant, estem d'acord amb la tramitació del projecte de llei, tot i que –i em repetiré en aquest sentit amb que hi ha hagut algunes altres intervencions que ja ho han dit abans–, doncs, pensem que hem d'estar expectants al resultat de la feina que faci la Comissió d'Estudi de les Mesures de Lluita contra la Corrupció, que, de fet, durant aquest mes de febrer ha d'elaborar el seu procés de conclusions. I, per tant, doncs, veiem el projecte molt precipitat quant al text. I, en aquest sentit, doncs, bé, que no tingui cap dubte el grup proposant que l'esmenarem, com a mínim, amb relació a totes les qüestions que nosaltres plantejarem a les conclusions de la comissió d'estudi, i també en la línia, doncs, de la moció que ja va aprovar aquest Parlament, precisament una moció que anava centrada a discutir el control dels organismes de fiscalització i que vam aprovar unes setmanes abans que saltés l'escàndol De Alfonso, i que d'allà en sortia una idea, que és el mecanisme català de lluita contra la corrupció com un mecanisme..., no com un «xiringuito –i ja m'anticipo abans que algú ho digui–, sinó com a mecanisme i espai de coordinació de tots els espais de fiscalització i, per tant, de coordinació de l'agència tributària, de l'activitat de la fiscalia, de la Sindicatura de Comptes, de la sindicatura de greuges, etcètera, no? Deixant dit, també, que el Govern quan presenta el Projecte de llei de pressupostos a aquest Parlament, malgrat que té l'obligació de donar compliment a la moció, i, per tant, de dotar de fons aquest mecanisme, doncs, va presentar el projecte de llei sense cap dotació pressupostària, en aquest sentit, qüestió que hem esmenat i que sembla que finalment, doncs, el Govern s'avé a constituir un fons específic de lluita contra la corrupció que permeti destinar unes partides concretes a aquest futur mecanisme un cop l'hàgim creat. Per tant, dit això, que tenim tota aquesta feina, no?, pendent d'acabar de concretar i que la concretarem, a més a més, en les properes setmanes, ens sembla que aquest projecte de llei se centra en una qüestió molt concreta i ho fa d'una manera que nosaltres no acabem de tenir clar que sigui l'oportuna, no? D'entrada, fa una sacralització de la qüestió del caràcter, diguem-ne, de funcionari del director o directora de l'Oficina Antifrau que nosaltres tenim alguns dubtes. Tenim alguns dubtes perquè De Alfonso és funcionari. És a dir, si tot això ve amb relació a la polèmica de la designació d'aquest personatge com a director de l'Oficina Antifrau, el fet d'haver exigit que fos funcionari prèviament o el fet de que sigui, a més, un alt funcionari com a magistrat i membre del poder judicial, en aquest cas hem vist que no ha salvat la seva probitat ni la seva idoneïtat en l'exercici del càrrec. Per tant, anar a plantejar que el problema rau en aquesta característica ens sembla que és una visió totalment esbiaixada. D'altra banda, ens preocupa, evidentment, que hi hagi magistrats a la magistratura espanyola que tinguin el perfil de De Alfonso i que continuïn exercint com a magistrats, no? De fet, hem de dir que nosaltres estem especialment decebuts amb l'actuació de la Mesa d'aquesta cambra en tant que tot allò que nosaltres, des del mes de juliol, hem estat demanant que s'exercís com a Parlament de Catalunya per tal de depurar les responsabilitats del senyor Daniel de Alfonso, doncs, no s'ha fet. Nosaltres vam demanar que, com a Parlament de Catalunya, s'interposés una querella contra el senyor De Alfonso i no s'ha fet. Nosaltres vam demanar que s'obrís una investigació i s'aclarís tot el dany, no només d'imatge, sinó tot el dany patrimonial i tot el dany a efectes de les investigacions obertes a l'Oficina Antifrau, i o no s'ha fet o, si s'ha fet, no s'ha donat comunicació als grups. I és greu –és greu– perquè en aquests moments l'única decisió judicial que s'ha adoptat amb relació al senyor De Alfonso és una querella que va interposar Convergència Democràtica. I trobo que és lamentable que hagi de ser Convergència Democràtica precisament que hagi estat l'única organització o l'única institució que està demanant depurar responsabilitats amb relació al senyor De Alfonso. I, per tant, en qualsevol cas, nosaltres vam entrar una petició específica a la Mesa del Parlament. La Mesa del Parlament no ha pres cap decisió en aquest sentit, i obrir el debat sobre la millor manera de designar director o directora de l'Oficina Antifrau sense abans haver aclarit, haver depurat les responsabilitats del senyor De Alfonso, doncs, ens sembla..., bé, ens sembla una manera de fer clarament equivocada. En qualsevol cas, pensem que hi haurà moltes maneres de resoldre aquesta qüestió, la del sistema d'elecció. Fa poc, per exemple, doncs, en l'àmbit dels Països Catalans tenim que el Parlament de les Illes ha aprovat la creació d'una oficina de prevenció i lluita contra la corrupció a les Illes Balears, i que en aquesta oficina s'opta per un sistema diferent, que no és ni el que proposa Ciutadans ni tampoc el vigent en aquests moments, sinó un sistema que no sigui el Govern el qui proposi el candidat, sinó que siguin els diferents grups parlamentaris els qui el proposin. És una possible fórmula que obre una mica més el ventall i que, en tot cas, doncs, ens permet anar donant voltes sobre aquesta qüestió. En qualsevol cas, ja hem dit que estem disposats a parlar-ne, a discutir-ho, i, d'alguna manera, com plantejàvem a la Comissió de Justícia la setmana passada, amb relació a la compareixença del conseller per la qüestió pressupostària, doncs, pensem que la situació que viu el nostre país i el conjunt de l'Estat espanyol amb relació a la corrupció, doncs, és greu; no depèn exclusivament, òbviament, de la forma d'elegir el director de l'Oficina Antifrau; és un problema sistèmic, és un problema molt més estructural. Però, al final, les dades que coneixíem fa poc –i no em remetré a dades demoscòpiques, sinó a dades reals del Consell General del Poder Judicial– ens plantejaven que a l'Estat espanyol hi ha 82 persones complint penes de presó per delictes vinculats a la corrupció –82. I quina és la dada total de presos i preses a l'Estat espanyol? Seixanta-un mil. És a dir, de les 61.000 persones que compleixen penes de presó, només 82 ho són per delictes de corrupció. Jo crec que aquesta dada és bastant significativa del biaix de classe del nostre sistema judicial, penitenciari, i, en definitiva, del conjunt del nostre sistema legal, i, per tant, que les reformes que hem d'entomar són de bastant més calat i de bastant més envergadura que la que se'ns proposa per part de Ciutadans. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Salellas. Acabat el debat, procedirem a la votació de l'esmena a la totalitat presentada pel Partit Popular de Catalunya. Estem cridant a votació. Senyora Roldán, per què em demana la paraula?
Senyora presidenta, perquè hi havia esmenes a la totalitat, el Partit Popular l'ha mantingut i no he pogut posicionar-me.
Sí, té raó –té raó–, com que l'han retirat, no... Té raó. Té la paraula la senyora Lorena Roldán, per posicionar-se.
Sí; gracias, presidenta. A ver, en primer lugar, agradecer, pues, el tono del señor Pedret i también del señor Rabell. Espero que realmente, si no prospera esta enmienda a la totalidad del Partido Popular, como parece que no va a ser, podamos discutir todas estas dudas que nos han explicado hoy aquí, en esta ponencia. Al diputado de la CUP, el señor Salellas, decirle que agradecemos que haya sacado el tema de las conclusiones de la Comisión Anticorrupción, porque es una comisión que, recordemos, impulsamos desde Ciudadanos y que, por tanto, vamos a estar muy pendientes y muy encima de estas conclusiones y del trabajo que se lleva a cabo en esta comisión. A Junts pel Sí, pues, agradecerle que hayan retirado la enmienda. Me ha dicho el señor Corominas, que lo veo que está un poco... [[l'oradora riu]] , me ha dicho el señor Corominas que le parece alucinante lo que yo he dicho. Mire, a mí lo que me parece alucinante es la cantidad de excusas que usted ha encontrado, pues, para no hablar de corrupción. Tienen bastante poca credibilidad, la verdad, hablando de lucha contra la corrupción. Mire, nosotros criticamos lo que hizo el señor De Alfonso, por supuesto que sí. [[Remor de veus.]] Y por eso pedimos la comparecencia también del ministro en el Congreso de los Diputados. Y le digo más –le digo más–: las escuchas hay que condenarlas cuando las hace el PP, pero también cuando las hacen ustedes. [[Persisteix la remor de veus.]] Ahí también...
Silenci, si us plau.
...hay que condenarlas. [[Alguns aplaudiments.]] Así que…, de verdad, yo le diría que no venga a darnos lecciones, por favor. Yo ya entiendo que debe ser difícil subirse aquí siendo el PP o siendo de Convergència y venir aquí a hablar precisamente de transparencia. Yo ya lo entiendo, pero bueno, es lo que hay. [[Remor de veus.]] También me ha dicho el señor Corominas [[persisteix la remor de veus]] que...
Silenci, si us plau.
...conocemos poco, que se nota por el redactado que conocemos poco el funcionamiento de la Oficina Antifraude. No, claro, el funcionamiento lo conocen ustedes, porque... –de primera mano, además–, porque como colocan a los suyos, pues, claro, tienen información que nosotros, desde luego, no tenemos, ya se lo digo ahora. [[Alguns aplaudiments.]] Más cositas que me ha dicho también el señor Corominas. Ha dicho que…, bueno, que no se podían cumplir estos requisitos porque no existen perfiles análogos, cuando hablábamos nosotros del tema de la experiencia. Yo lo que creo es que, claro, todos aquellos que no sean de los suyos ya no van a cumplir con estos requisitos de experiencia y estos requisitos que a ustedes les gustan. Pero, bueno, aun así, agradecemos que hayan retirado esta enmienda y ya podemos discutirlo más ampliamente durante la ponencia de la ley. Y, por último, referirme a la señora Esperanza García, que, bueno, la verdad es que nos ha hablado usted..., parecía un poco el señor Rajoy, diciendo que todo le parece un lío. Mire, me ha dicho que hablábamos mucho de regeneración pero que la practicábamos poco. Pues le voy a decir..., mire, le voy a decir todo lo que está haciendo Ciudadanos. Mire, hemos presentado una moción impulsada por Ciudadanos que se aprobó el pasado mes de diciembre por este Parlamento –que, por cierto, aprovecho para pedir al Govern que la implemente cuanto antes–; hemos sido también los impulsores de la Comisión de Lucha contra la Corrupción; fuimos también los impulsores de la creación de la Comisión del caso Palau. Y allí donde Ciudadanos va, allí donde Ciudadanos ha sido decisivo, hemos exigido el cumplimiento de estas medidas de regeneración y de transparencia…, en el pacto, por ejemplo, firmado con su propio partido o en el acuerdo alcanzado en Andalucía, con Chaves y Griñán. [[Persisteix la remor de veus.]] Hemos registrado también en el Congreso de los Diputados una proposición...
Silenci, si us plau.
...una proposición de ley integral de lucha contra la corrupción y protección de los denunciantes. Por tanto, eso que dice de que hablamos mucho de regeneración y que no la practicamos, pues, ya le digo que no. Habrá que ver en los próximos meses cómo la practican ustedes, esta regeneración, porque hablaremos, hablaremos de la eliminación de los privilegios injustificados de los altos cargos; hablaremos también de eliminar aforamientos; hablaremos también de apartar a los cargos públicos que estén..., o sea los cargos que estén imputados de ese cargo público; hablaremos también de eliminar las puertas giratorias y de establecer mecanismos de prevención y gestión de las situaciones de conflicto de interés y también sobre eliminar los indultos políticos, ¿eh?, hablaremos de esto. Veremos a ver cómo practican ustedes esa regeneración que nos ha dicho a nosotros que no hacíamos. Mire, hoy mismo, Transparencia Internacional nos ha avisado de que España tiene un problema de corrupción política muy serio que debe ser afrontado de manera integral y sin parches y pide a los políticos, literalmente, que «nos pongamos las pilas y que asumamos la lucha contra la corrupción como un asunto de estado y de interés social. Pueden estar seguros que Ciudadanos lo ve así y que vamos a luchar contra la corrupción en todo lo que esté en nuestra mano. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Roldán. A continuació, passem a la votació de l'esmena a la totalitat, presentada pel Partit Popular de Catalunya. Comença la votació. Atès que l'esmena a la totalitat ha estat rebutjada per 11 vots a favor i 118 en contra, la Proposició de llei de modificació de la Llei 14/2008, del 5 de novembre, de l'Oficina Antifrau de Catalunya, continua la seva tramitació. [[Aplaudiments.]] [[Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del quarantè aniversari dels assassinats d'Atocha]] [[401-00017/11]] Abans de passar al següent punt de l'ordre del dia prego al senyor Joan Josep Nuet, secretari tercer de la Mesa, que doni lectura a la Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu de l'aniversari dels assassinats d'Atocha.
Gràcies, presidenta. «Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del quarantè aniversari dels assassinats d'Atocha: El 24 de gener de 1977 un grup de pistolers feixistes irrompia en un conegut despatx d'advocats laboralistes de Madrid, al número 55 del carrer d'Atocha, i assassinava Luis Javier Benavides Orgaz, Serafín Holgado, Ángel Rodríguez Leal, Francisco Javier Sauquillo i Enrique Valdelvira. Eren els darrers sobresalts sagnants del règim franquista, condemnat per l'imparable desig de canvi i de llibertat que sacsejava tota la societat. Eren part destacada d'aquest moviment les lluites del món del treball per a assolir uns drets socials i laborals equiparables als que s'havien reconegut en les democràcies del nostre entorn europeu. Avui, quaranta anys després, el Parlament de Catalunya s'inclina davant la memòria dels advocats i treballadors que van morir al despatx d'Atocha i ret homenatge, amb aquest gest, a totes les dones i tots els homes que, en els temps més terribles de la dictadura, i també en els anys agitats i no exempts de sofriment de la transició, van donar el millor de si mateixos per oferir a les noves generacions un futur de progrés social i llibertats polítiques. El Parlament de Catalunya, recuperat en aquell mateix període com a institució representativa del nostre poble, convida la ciutadania a preservar la memòria d'aquells fets i d'aquelles persones. Sense aquest record, difícilment podríem avançar cap a noves fites de justícia social i plenitud democràtica. Palau del Parlament, 25 de gener de l'any 2017. [[Forts aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Nuet. [[Interpel·lació al Govern sobre la revisió del model de finançament autonòmic]] [[300-00114/11]] El setè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la revisió del model de finançament autonòmic, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Santi Rodríguez. [[Pausa.]] Gràcies per sortir de pressa i en silenci.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, consellers, vicepresident i conseller d'Economia, em permetrà que comenci aquesta interpel·lació fent-li una recriminació, perquè sincerament ho lamento, no?, però, sincerament, com a català i, per tant, com a espanyol, lamentem molt profundament la percepció que vostè en una xerrada ahir a Brussel·les va expressar sobre el que és Espanya i sobre el panorama que és Espanya. [[Alguns aplaudiments.]] I permeti'm una segona consideració, però, ja entrant una mica en matèria, ara li dono les gràcies. Li dono les gràcies per estar aquí, a l'hemicicle, atenent aquesta interpel·lació sobre el model de finançament autonòmic, ja que..., a diferència del president de la Generalitat, que quan se'l cita a una conferència de presidents per parlar d'aquests temes, fuig corrents, o, també, a diferència dels senadors del seu grup parlamentari, dels seus socis de govern, el conjunt de senadors de Junts pel Sí, que quan es convoca una comissió de comunitats autònomes en el Senat per parlar d'aquestes qüestions també fugen corrents. I, per tant, és d'agrair que almenys vostè es digni de parlar en aquest hemicicle de finançament autonòmic, que segurament pot ser un tema insignificant, com ara l'ocupació, l'educació, la protecció social, la pobresa energètica, la dependència o el finançament de les administracions locals. Segurament per al Govern del qual vostè és vicepresident i conseller la prioritat és només la independència, però, modestament, des del Partit Popular ens permetem suggerir-los que, per si de cas no arribés, es cuidessin també d'altres qüestions que als catalans ens afecten, i molt. És allò que tot sovint el senyor Iceta diu «el mentrestant, no? Mentre no arriba la independència, mentrestant, doncs, han de passar coses i ens hem de cuidar de les coses que afecten els catalans. I l'hi dic des del profund convenciment de que la independència no arribarà. I segurament per això ens preocupem d'aquestes coses, que potser són tan banals com l'educació –l'educació–, la dependència, que potser al Govern l'avorreix, però que a nosaltres, certament, és el que ens motiva a estar en aquest Parlament treballant, precisament, pel benestar de la societat catalana. I una d'aquestes qüestions és el finançament autonòmic i, hi insisteixo, també el finançament local. Vostè coneix molt bé, perquè és conseller d'Economia i està patint, està «lidiant en aquest moment el debat de pressupostos, el debat en tots els sentits, el debat parlamentari, el debat extraparlamentari, amb llum i taquígrafs que du a terme..., «llum i taquígrafs entre cometes, el Govern amb els seus socis, i sap perfectament que les polítiques del Govern depenen en gran mesura del model de finançament. No en va la majoria, la immensa majoria dels ingressos dels que disposa la Generalitat de Catalunya venen precisament del model de finançament. Llavors, ens agradaria saber, conseller, quin és el criteri –si és que en té, creiem que sí– del Govern sobre el resultat del vigent model de finançament. I a ser possible ens agradaria conèixer-lo directament, preferim no haver d'anar al Parlament de les Illes Balears a preguntar-los què li sembla al Govern de Catalunya el model de finançament, no? Ho dic perquè com que vostès remeten a que la interlocució amb la comissió d'experts o la interlocució amb el Govern d'Espanya sobre el finançament de les comunitats es farà a través de les Balears, doncs, nosaltres preferiríem que aquesta interlocució fos directament entre el Govern de la Generalitat de Catalunya i els catalans, i entre el Govern de la Generalitat de Catalunya i el Govern de l'Estat. Nosaltres, el Partit Popular de Catalunya, tenim una posició, ja li ho reconec: no és una posició maximalista com la que va expressar l'anterior Govern de la Generalitat i l'anterior president, el senyor Mas, que era el concert econòmic, però sí que estem convençuts de que la posició que expressem és una expressió possibilista. I generalment els plantejaments possibilistes tenen més probabilitats d'acabar amb èxit que no pas els plantejaments maximalistes, que tenen una probabilitat enorme d'acabar en fracàs, i jo crec que en aquesta situació, al llarg dels anys d'autogovern modern de la Generalitat de Catalunya, crec que en tenim exemples més que sobrats. En termes genèrics estem convençuts que el model de finançament vigent és millorable. No entrarem ara a valorar qui l'any 2009 va donar suport o no va donar suport, va criticar o no va criticar el model de finançament. Estem on estem i estem en la situació que estem i, per tant, vist el que hem vist al llarg dels darrers anys, també tenint en compte les circumstàncies que hi han hagut al llarg dels darrers anys, sense cap mena de recança, i ho hem dit al llarg dels anys, al Partit Popular de Catalunya estem convençuts que el sistema de finançament és millorable, especialment en termes d'equitat territorial. També hem de dir que no és Catalunya la comunitat més afectada o més perjudicada pel model de finançament, sinó que n'hi ha d'altres que estan en pitjor posició, però precisament per això serveixen les revisions del model de finançament, per avaluar quin ha estat el seu funcionament, i, per tant, preveure'n possibles modificacions per corregir tots aquells aspectes que s'hagin detectat que funcionen malament o que són perfectibles, són perfectament millorables. I dic expressament això perquè, a banda del discurs recurrent del Govern de la Generalitat, d'ara i de fa anys, de que la LOFCA exigeix un nou model de finançament l'any 2014, jo el que li dic és que la LOFCA el que exigeix és que hi hagi una revisió del model de l'any 2014 i, per tant, en aquest sentit crec que val la pena fer una avaluació del model vigent fins a aquest moment per tal de preveure les modificacions corresponents. També ens agradaria conèixer quina és l'opinió del Govern –i hi insisteixo, si en té– sobre quina hauria de ser, segons el seu criteri l'orientació de la reforma del model. I en aquest sentit nosaltres creiem que hi han dues premisses importants: una per l'experiència passada, però, dos, també per l'experiència que estem vivint. Sobre l'experiència passada, home, hem de tenir en compte que els models de finançament que es basen en funció dels ingressos fiscals estan sotmesos als vaivens de la mateixa economia. És a dir, si l'economia va bé, els ingressos fiscals van bé; si l'economia fa figa, els ingressos també fan figa, i d'això se'n ressenten no només els ingressos de l'Estat, sinó també els ingressos de la Generalitat i els ingressos de les administracions locals. I, per tant, aquest és un element que jo crec que hem de tenir present. I el segon, no s'hi val a dir que els serveis públics estan infrafinançats per després dir que la culpa és de l'Estat, especialment si no es té en compte que la decisió sobre les despeses fonamentalment és una decisió seva, és una decisió del seu Govern, també de la CUP, però sobretot del seu Govern i d'aquells que li donen suport en aquest Parlament. Per tant, si l'ensenyament, la sanitat, els serveis socials no tenen els recursos suficients, la responsabilitat no pot ser de l'Estat, la responsabilitat és –no, ara ens ho explicarà vostè, conseller–, la responsabilitat és d'aquell que prioritza les despeses a partir dels recursos de què disposa. Clar, nosaltres, fixi's, podem arribar a entendre que, clar, després de gastar-se 127.000 euros en quatre pàgines de publicitat a França, Alemanya, Itàlia i Bèlgica, o de pressupostar 15 milions per a afers exteriors sense tenir les competències en relacions exteriors, o per pressupostar 93 milions d'euros per a una agència tributària que tindrà les ràtios d'eficiència més desastroses de tota l'OCDE, al president de la Generalitat li faci vergonya anar a la conferència de presidents a dir que necessita millorar el finançament de la Generalitat de Catalunya. Jo això ho puc arribar a entendre. Però jo crec que vostès haurien d'intentar posar pel davant els interessos del conjunt de la societat catalana i, per tant, ajustar les seves despeses i les seves voluntats de despeses a aquells serveis bàsics que reivindiquen els catalans; deixar les seves dèries partidistes al marge del finançament públic, i llavors, d'aquesta manera, seria molt més fàcil anar a demanar que millori el finançament de la Generalitat de Catalunya en benefici del conjunt de catalans.
Gràcies, senyor Rodríguez. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, bona tarda a tothom. Gràcies, senyora presidenta. Il·lustre diputat, començo amb una reflexió sobre el mateix tema amb el qual vostè ha iniciat la seva intervenció, dient que..., si no ho he entès malament, vostè deia que lamentava la meva intervenció en el Parlament Europeu. És possible que la lamenti, diguem-ne, no ho discutiré pas. En tot cas, la meva intervenció al Parlament Europeu és la mateixa intervenció que he tingut en moltes altres ocasions, fins i tot també en el Parlament Europeu, quan hi vaig ser diputat ara fa uns quants anys. Vaig plantejar exactament, o bastants dels mateixos temes que plantejava aleshores, i que també he plantejat des d'aquest faristol, o que he explicat en el Consejo de Política Fiscal y Financiera reiteradament, o que he explicat en reunions bilaterals amb el ministre d'Hisenda, amb la vicepresidenta del Govern espanyol, amb el ministre d'Economia, etcètera. Per tant, pot ser que vostè lamenti el contingut de la meva intervenció; en tot cas, em sembla que és impossible que el sorprengui, diguem-ne, eh? Per què –per què– vaig plantejar algunes de les qüestions. Suposo que vostè es refereix, per exemple..., jo vaig explicar una obvietat. Per cert, una obvietat que el ministre d'Hisenda va ser la primera que em va apuntar en la primera trobada que vam fer ara fa uns quants mesos, i és: escolti, l'Estat espanyol es troba, o no, davant d'una situació complicada davant de la gestió del seu deute públic. Doncs, la resposta és: sí, és complicat. Això vol dir que només és complicat per a l'Estat espanyol? No. És complicat per a moltes altres administracions públiques, per a moltes altres economies i per a molts altres estats, sí. És dolent que jo ho expliqui? Jo crec que no; jo crec que hauríem de poder parlar d'aquestes qüestions. Hi insisteixo, jo les he plantejat també en el Consejo de Política Fiscal y Financiera, i, per cert, sempre hem trobat el silenci per resposta. De la mateixa manera que em sembla que és necessari i que és la meva responsabilitat –no només com a conseller d'Economia, sinó fins i tot com a ciutadà preocupat pel futur de la seva societat, dels seus conciutadans, etcètera– plantejar les dificultats amb les quals es troba la gestió del Fons de reserva de les pensions en l'Estat espanyol, i el mal ús que se n'ha fet i que se'n fa, i les dificultats que se'n poden derivar. Això vostè s'ho pot prendre com un retret concret a les decisions que pren el Govern de l'Estat espanyol, que es correspon amb el mateix partit al qual vostè pertany, i segurament hi ha una part d'aquest retret. Ara, també hi ha una part de reconeixement, i jo ho he fet també moltes vegades des d'aquest faristol, de dir: «Escolti, la situació és complexa per a tothom, i qualsevol que es trobés en la gestió d'aquests elements segur que s'enfrontaria a unes enormes dificultats. Per tant, jo no li estic dient: «Escolti, això només afecta el seu partit o només afecta els àmbits de responsabilitat que exerceix el seu partit, no li dic això. Però li dic: «Ens enfrontem a grans reptes. I crec que seria bo que tots en fóssim conscients. I em sembla que és bo que jo ho expliqui i que ho expliqui a tot arreu, precisament en un intent de trobar solucions. I ho faré sempre que en tingui ocasió, eh?; que quedi clar. Vostè ens demana, fa una segona petició, que és l'opinió sobre el model de finançament vigent. Jo crec que vostè la coneix; doncs, molt negativa. No només respecte al model de finançament, o no especialment respecte al model de finançament, sinó molt especialment respecte al compliment per part del Govern espanyol d'aquest model de finançament, perquè és un compliment absolutament allunyat del que pertoca, en tots els sentits. Per tant, negativa. També em pregunta quins criteris hauria de tenir un futur model de finançament. El primer i fonamental de tots és complir-lo, que es compleixi. Perquè no és tant una qüestió de criteris, que sens dubte són molt importants: sobretot és una qüestió de la voluntat del compliment d'aquest model de finançament, si es compleix o no es compleix. I a mi em sembla que vostè ho hauria de reconèixer, em sembla a mi. Perquè em sembla que és una evidència que l'Estat, el Govern espanyol, el Govern del PP en particular, no l'ha complert ni per casualitat. Per tant, quins són els criteris que hauria de tenir? El primer és el compliment. Quin és el nostre convenciment? El nostre convenciment –amb el qual vostè, òbviament, pot estar-hi absolutament en desacord– és que la millor garantia dels compliments dels acords és que les parts que arriben als acords estiguin en condicions d'igualtat. I això vol dir que nosaltres estem convençuts que la millor manera de garantir el compliment dels acords futurs és que siguem igualment lliures, que tinguem les mateixes eines, que tinguem la mateixa condició. Perquè estem convençuts que en aquest context és molt més fàcil, tindran molts més estímuls per complir els acords. Tan senzill com això: volem les millors eines possibles, les eines que té qualsevol altre estat, per intentar cobrir les necessitats dels nostres conciutadans de la millor manera possible. I entenem que, a més a més, aquest és el millor dels estímuls i la millor de les raons perquè l'altra part amb la qual puguem arribar a algun tipus d'acord en el futur... –perquè estem convençuts que arribarem a molts acords també en el futur, no només amb l'Estat espanyol, sinó amb molts altres estats–, doncs, que tothom els compleixi. Per tant..., també recordar-li una altra evidència que vostè ha reconegut, i és que, de sobte, ara tot són presses per parlar d'un nou model de finançament, però, en canvi, és un model de finançament que porta tres anys caducat, i fins ara no han tingut cap interès per parlar-ne; cap ni un. I una altra observació al respecte. Quan vostè o altres representants del seu partit diuen: «És que aquí hauríem d'arribar a grans consensos, perquè, és clar, es votarà en el Consejo de Política Fiscal y Financiera, escolti, la millor garantia perquè en el Consejo de Política Fiscal y Financiera calguin grans consensos és que no resulti que el ministeri, ell tot sol, tingui més vots que tota la resta de les administracions públiques allà presents. Perquè, si no, no estem davant d'un model de consens: estem davant d'un model en el qual, siguin quines siguin les opinions de la majoria de les administracions públiques, s'imposarà el criteri que vulgui el ministerio. I això precisament és el que va passar, per exemple, en el Consejo de Política Fiscal y Financiera del passat mes d'abril, on van haver-hi més vots contraris a la decisió del ministeri, però, en canvi, es va imposar la decisió del ministeri, malgrat que la majoria de les administracions allà presents –per cert, moltes de les quals no tenen cap vincle amb el partit polític que jo represento o amb el grup parlamentari del qual en aquests moments formo part–, malgrat, deia, que la majoria de les administracions hi van votar en contra. Per tant, escolti, si de debò volen un model de consens, el que no pot ser és que imposin la decisió en funció de la decisió d'una sola de les parts que participen en aquest Consejo de Política Fiscal y Financiera; no té cap sentit. I, finalment, una altra reflexió que em sembla que generarà també un enorme consens –i, escolti, si no és així, doncs, vostè ja m'ho farà saber. Si nosaltres participéssim en una negociació d'aquest tipus i demanéssim una determinada quantitat –el que fos, un bolígraf–, quina seria la resposta? La resposta seria: «No. Com ho sabem, que la resposta seria «no? Perquè així ha estat sempre –sempre. En canvi, si nosaltres no demanem un bolígraf, per posar un exemple, és possible que, si d'altres demanen un estoig sencer, potser el tindran. Això que jo li explico aquí, també ho he explicat en els mateixos termes, amb les mateixes paraules, en el Consejo de Política Fiscal y Financiera, també els hi he dit allà, exactament igual..., o pràcticament igual, potser amb un exemple paral·lel a aquest que li acabo de posar, però exactament amb el mateix contingut. I, per cert, ningú em va desmentir –ningú. No és res nou el que estic dient aquí ni el que vaig dir ahir, perquè fa molts anys que ho explico; allà, a Brussel·les, aquí i a Madrid i a tot arreu –a tot arreu. Per tant, crec que la nostra posició al respecte queda clara. I finalment, si vostè m'ho permet, una pregunta: el model de finançament garanteix la mateixa quantitat de recursos per capita a tots els ciutadans de l'Estat espanyol? Sí o no? [[Veus de fons.]] Doncs, no. I vostè ja ho sap, que no. I d'aquí se'n deriven diferències enormes en el resultat del model de finançament entre moltes de les comunitats autònomes a les quals vostè ara feia referència. Si vostè de debò vol proposar alguna cosa en aquest sentit, proposi això: exactament el mateix model de finançament per capita de tots els ciutadans de l'Estat espanyol. I, per cert, si ho volgués plantejar, si volgués fer-ho, miri, també hi ha una altra via en la qual plantejar-ho, que és la Comissió Mixta d'Afers Econòmics; ja està. Si d'opcions, en té moltes. Ara, al marge de les moltes opcions que tingui, que són moltes, hi insisteixo, em sembla que la posició seva...
Vicepresident, ha exhaurit el temps.
...i meva són ben conegudes. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Alguns aplaudiments.]] Té la paraula el senyor Rodríguez.
Gràcies, presidenta. De forma quasi telegràfica, conseller, perquè sembla que vostè tingui més ganes d'interpel·lar-me a mi que no pas la interpel·lació que jo li faig a vostè. Però, en qualsevol cas, jo estaré encantat, quan estigui en la seva posició, de deixar-me interpel·lar per vostè a l'oposició. Miri, primer, no lamento la seva intervenció en el Parlament Europeu. Primer, perquè ja li dic que no vaig tenir la sensació que vostè estigués en aquell moment, ahir, en el Parlament Europeu, sinó que... Miri, fins i tot respecto les seves intervencions en el Parlament Europeu quan vostè era eurodiputat d'Esquerra Republicana. Però és que ahir hi va anar com a representant de tots els catalans, i per això li faig la crítica. Jo no li criticaré les seves intervencions com a diputat d'Esquerra Republicana o com a eurodiputat d'Esquerra Republicana; sí com a vicepresident d'un govern que em representa a mi. I jo, com molts millers i milers de catalans, ahir no ens vam sentir representats pel seu Govern. Complicació sobre el deute públic espanyol? És evident que sí. Però no em parli de que al Consell de Política Fiscal i Financera hi ha silenci sobre aquest tema. O no ha rebut la Generalitat de Catalunya 60.000 milions d'euros de finançament? I això és gràcies a les complicacions del deute públic espanyol?; que sí, és molt elevat, està al 100 per cent del PIB. Dintre d'aquest deute públic espanyol, evidentment hi ha el deute a les comunitats i, per tant, entre ells hi ha el deute de la Generalitat de Catalunya. Però no està pitjor que França, que també està al 100 per cent del producte interior brut; no està pitjor que Itàlia, que està al 133 per cent del producte interior brut. Per tant, és una situació, la que vostè va anar a pintar, d'Espanya, que era dir: «Escolti'm, la Unió Europea fa figa. Perquè la majoria de països de la Unió Europea, una majoria important de països de la Unió Europea, està en una situació semblant. Escolti, no em parli dels fons de reserva de pensions, que vostè sap perfectament –i, si no, falta a la veritat i és deshonest– que el Fons de reserva es constitueix amb els superàvits que hi han durant uns anys, perquè els anys en què hi hagin dèficits es puguin abonar les pensions. I és el que està fent el Govern ara. I fins i tot els diputats del seu grup parlamentari així ens ho reconeixen en públic, escolti'm. I això és simplement així. Diu: «Ens enfrontem a grans reptes i convé ser-ne conscients. Carai! I tant, que en som conscients, el Partit Popular, i n'és conscient el Govern d'Espanya i el Govern del Partit Popular. I precisament per això, perquè som conscients dels grans reptes que tenim al davant, el president del Govern convoca els presidents de les comunitats a una reunió per parlar dels grans reptes que tenim, que és aquesta reunió en la que el Govern de la Generalitat decideix deixar els catalans orfes de representació. Compliment de model de finançament. Escolti'm, conseller, el model de finançament es compleix. Una altra cosa és que no els agradi; jo ja ho entenc, hi han motius objectius perquè no els agradi. I els motius objectius, escolti'm, és que hi ha hagut una crisi. Clar, jo sé que a Catalunya hem tingut un govern que de la crisi ha intentat evitar parlar-ne sempre que ha pogut; ha buscat altres coses, eh?, per evitar parlar de la crisi i dels efectes de la crisi sobre les finances de la Generalitat. Però la realitat és que hi ha hagut una crisi que ha afectat els ingressos de l'Estat, de la Generalitat, de les administracions locals, de les famílies. Bé, doncs, aquest és l'efecte, aquest és un dels efectes que ha tingut sobre el model de finançament. Clar, una altra cosa també és que a vostès no els agradi. Jo ho entenc, que a vostès, que van donar suport a aquest model de finançament, al cap dels anys el resultat a vostès no els ha agradat. Escolti'm, miri, tots ens equivoquem, i, doncs, a vegades hem de reconèixer que ens hem equivocat. Esquerra Republicana va donar suport a un model de finançament que ara no els agrada. Bé, escolti'm, doncs, miri, ho reconeixen i ja està. És un exercici d'humilitat que no fa mal absolutament a ningú. Diu: «El Partit Popular ara té presses per reformar el model de finançament. No, no és que tingui presses o no tingui presses, escolti'm: és que la legislatura passada..., ho saben perfectament; el que passa, que no ho diuen, ho oculten, ho amaguen, perquè no els interessa parlar de que hi havia un greu problema de crisi. Per què? Home, vostè ho sap. Quins interessos pagaven del deute de la Generalitat fa uns anys?: 7, 8 per cent?, 6, 7, 8 per cent?, 9 per cent? Quins interessos paguen ara del deute de la Generalitat?: 0,834 per cent, que és el cost del deute públic espanyol al qual es finança la Generalitat. Doncs, aquella era la prioritat: treure el conjunt de la societat espanyola de la situació de crisi. Un cop resolt el problema de la crisi, doncs, intentem millorar el finançament de les administracions públiques. I amb això és amb el que estem ara, amb això és el que està ara el Govern. Diu: «Home, és que hi ha una majoria al Consell de Política Fiscal i Financera que no m'agrada. Doncs, miri, a mi tampoc no m'agrada la majoria que hi ha en aquest Parlament. Llavors, què vol que faci? Que no vingui? Clar, com ho perdré, no vinc. [[Rialles.]] Home, no, no em sembla normal. No puc deixar els meus representats orfes de paraula en aquest Parlament. Doncs, això és el que li demanem: no deixi els catalans orfes de representació en els òrgans de l'Estat. I acabo, presidenta, perquè m'he passat de temps, dient-li que apostem per una millora del finançament, però també exigim que els recursos es dediquin als serveis públics. I, per acabar, li pregunto si està disposat a adequar les despeses del Govern a les necessitats de la societat.
Ha exhaurit el temps, senyor Rodríguez.
I la segona, si enviaran finalment algú que representi i defensi els interessos dels catalans...
Ha exhaurit el temps.
...a la comissió d'experts i en tots aquells òrgans on es debati el model de finançament de Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Rodríguez. Té la paraula el senyor Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bona tarda, una altra vegada. Senyor Santi Rodríguez, vostè diu que no m'agrada la majoria que hi ha en el Consejo de Política Fiscal y Financiera. Fixi's que el que jo he explicat és que el ministeri, ell tot sol, té més vots que tota la resta d'administracions públiques allà presents. No és que no ens agradi la majoria, és que el mecanisme de votació és semblant al que passaria en aquesta cambra si la conselleria d'Economia disposés de 136 vots i, per tant, qualsevol cosa que es posés a votar els altres 134 vots no servissin de res. Oi que no li semblaria...? Bé, em sembla que no li semblaria bé, ja està. Ara, vostè prefereix entrar a buscar el cos a cos i si el president hi va anar i si no hi va anar... Escolti'm una cosa, oblidi's un moment d'això i tornem-nos a centrar: hi ha un greu problema de deute públic, sí o no? Sí; i vostè ho reconeix, i diu: «Però ha millorat. D'acord, ha millorat, però el dèficit de l'Estat espanyol continua sent més alt que el creixement del producte interior brut. I, per tant, el problema continua creixent. És més, quan d'aquí un temps –i això acabarà passant, trigarà una mica més, trigarà una mica menys, però acabarà passant– els tipus d'interès repuntin, un increment d'un 1 per cent en els tipus d'interès representarà un cost en el servei del deute del Regne d'Espanya de 10.000 milions d'euros. I vostè pot preferir no parlar d'aquest tema, pot fer veure que no ho sap i que no ho veu, pot ignorar quant jo li plantejo, pot preferir buscar el cos a cos, la ironia –que és molt divertida, eh?, i jo també a vegades segur que caic en aquesta temptació, segur que sí–, però no és aquesta la qüestió. La qüestió és: tothom està fent els esforços que pertoquen en aquest sentit? Les inversions que es fan, es fan en els àmbits en els quals es produeix més retorn econòmic per tal de poder obtenir els recursos necessaris per sustentar les polítiques públiques que els nostres ciutadans, que el conjunt de la ciutadania necessita? I jo crec que la resposta és no –jo crec que la resposta és no–, que el Govern espanyol continua prioritzant com indemnitza una determinada inversió en el projecte Castor, i com li carrega el cost als consumidors de gas; el que el Govern espanyol prioritza, com rescata unes autopistes que potser no s'haurien d'haver fet mai i carrega el cost en els pagadors d'impostos del conjunt de l'Estat. Jo crec que les decisions que pren el Govern espanyol en aquest sentit són decisions ineficaces, d'ineficàcia econòmica, que comporten alts nivells d'injustícia social futura perquè afebleixen les polítiques socials i el seu futur finançament. I crec també que això és fruit, entre altres coses, de profunds dèficits democràtics. N'estic convençut. I com que n'estic convençut, em sembla que és la meva obligació explicar-ho. I també tinc la sensació que hi ha molta gent que comparteix aquesta visió. I és ben legítim que vostè no la comparteixi, ara, tinc tot el dret a explicar-ho, encara que no li agradi, tinc tot el dret a explicar-ho. Crec, sincerament, que hi han moltes coses que s'han fet malament, que es continuen fent malament i que es podrien fer, en tot cas, molt millor. I crec que si vostès volguessin afrontar aquests reptes i preferissin intentar resoldre'ls més que buscar aquesta confrontació permanent, etcètera, jo crec que estarien en millor disposició, vostès i els ciutadans als quals representen i aquells que no han confiat en vostès, de resoldre els problemes de futur. I en canvi, mentre vostès estiguin obsessionats en buscar la confrontació, el cos a cos, el retret, el si vostè no hi va anar o si vostè sí que hi va anar però l'altre..., el president no hi va anar, etcètera, escolti, això –sincerament, eh?–, crec que no contribueix a resoldre els grans reptes que tenim plantejats. I el fons de pensions no es va fer per pagar la despesa corrent, no es va fer per això, oi que no? Doncs, se n'ha fet un mal ús i això tindrà conseqüències també, sí; i exigirà altres mesures complexes, sí, i més val que les afrontin. Vostès i tothom, i nosaltres també, i en aquest intent d'afrontar-les –en aquest intent d'afrontar-les– intentem sempre disposar de les millors eines possibles. I això és el que intentem explicar sempre aquí, en el Consejo de Política Fiscal y Financiera, en el Congreso de los Diputados quan en tenim ocasió o en el Parlament Europeu, encara que a vostè li sembli que el Parlament Europeu ahir no era el Parlament Europeu precisament perquè hi érem nosaltres. Doncs, escolti, tant si hi som nosaltres com si no hi som nosaltres, el Parlament Europeu és el Parlament Europeu, encara que a vostè li sàpiga greu. Ja està. Moltes gràcies, eh?, de totes maneres, a tothom, com sempre.
Moltes gràcies, senyor Junqueras. [[Interpel·lació al Govern sobre els equipaments penitenciaris a Barcelona]] [[300-00120/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre els equipaments penitenciaris a Barcelona, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Gerard Gómez del Moral.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, conseller, avui som aquí per parlar dels equipaments penitenciaris, ho anunciava ara la presidenta, però també arran d'un acord important, de la signatura d'un conveni amb l'Ajuntament de Barcelona per reordenar i replanificar els equipaments penitenciaris a la ciutat de Barcelona. A mi m'agradaria començar, en certa manera, parlant de la importància que ha tingut la Model per a la ciutat de Barcelona; parlar, diguéssim, de la trajectòria històrica que ha tingut aquest equipament penitenciari i que sens dubte ha marcat moltíssims episodis de la vida social, política d'aquest país. Una història fosca de Barcelona, una diagonal soterrada, diguéssim, que podríem traçar des del Camp de la Bota, passant per la prefectura de Via Laietana, arribant a la Model, a tocar de l'actual estació de Sants. Una diagonal fosca, dic, no?, plena d'històries tristes, injustes, d'ignomínia, de plors, de dolors, de repressió..., en fi, de com s'explica al final aquesta història i aquest país que som i que, malgrat tot, doncs hem seguit tirant endavant. Una història social i política que sens dubte, la de la presó Model, va lligada a la Rosa de Foc, va lligada a la Setmana Tràgica, va lligada a la Caputxinada, va lligada a l'Assemblea de Catalunya, que, per cert, just darrere la paret de la presidenta hi ha un quadre que en totes les visites que es fan al Parlament s'explica què era, i que justament té, fins i tot, també relació amb la Model perquè quan es van detenir els integrants de l'Assemblea de Catalunya, una bona part dels quals van acabar empresonats a la Model. O els fets del Palau, per parlar de tantíssimes coses que han marcat la història recent del país i que han acabat, dissortadament, en aquest centre penitenciari. O de persones absolutament..., diguéssim, referents per a molts de nosaltres en molts àmbits, no? Podríem parlar de Ferrer i Guàrdia, de Salvador Seguí, de Francesc Layret, del Guti, de Puig i Antich, d'Isidre Molas, de Jordi Carbonell, de tantíssima gent que ha patit la repressió, que ha patit la duresa i la cruesa de la repressió en aquest país i que han hagut de passar dies, malgrat que els seus clams eren de llibertat, tancats i reclosos en aquest centre penitenciari. Però un cop feta una mica d'història, jo crec que hem de mirar al futur i hem d'anhelar, doncs, aquests nous usos que volem també per a la Model i que la gent que som d'aquesta ciutat, que som de Barcelona, anhelem de fa molts i molts anys. De fet, la Model, quan es va planificar... –de fet, la primera pedra, no?, es va posar el 1888–, justament es va planificar perquè les condicions dels interns i de les persones que, malauradament, doncs, havien d'estar a les presons, eren infames; de les presons del Raval, de Ciutat Vella, i que, per tant, no complien els estàndards que teòricament es pretenien per a la població reclusa. Això va ser el que va portar a pensar en un centre més gran, condicionat, que pogués donar, doncs, les condicions que s'entenia que es mereixia la població reclusa en aquest país. Van passar uns quants anys i fins al 1904 no es va inaugurar, però la idea original de fer aquesta presó era justament aquesta: era la de millorar les condicions de vida dels reclusos. Doncs avui han passat més de cent anys, la presó segueix sent la mateixa; l'edifici, amb tots els esforços que s'han fet, perquè se n'han fet molts per condicionar-lo i per millorar-ne les condicions..., segueix sent el mateix que aleshores, i a més a més –i a més a més–, aquesta presó és l'única a dia d'avui que encara té sobreocupació. No tanta com hi hagut al llarg de la història, perquè, si no m'erro, han arribat a haver-hi fins a més de dotze mil, tretze mil reclusos, just els anys posteriors a la Guerra Civil, el 39, el 40. A dia d'avui no és així, sortosament, però segueix estant per sobre de la seva capacitat, mentre les altres..., no hi ha cap altra presó en el sistema de presons, de centres penitenciaris a Catalunya, que superi el 80 per cent, i a la Model estem parlant actualment del 116 per cent. Per tant, quan parlem de la Model i quan parlem de reordenar el sistema penitenciari a la ciutat de Barcelona, parlem sobretot també de la qualitat dels interns; parlem sobretot de les condicions de vida per poder oferir, doncs, la dignitat que es mereix la gent que hi ha allà, i també, doncs, de les condicions que té el mateix edifici i en les quals la Generalitat, el Departament de Justícia i els treballadors que hi treballen han de tenir. Per tant, hem de mirar al futur. I, per tant, des d'aquest diputat i des del grup parlamentari al qual represento, la veritat és que ens sentim molt contents i orgullosos que la conselleria hagi impulsat aquest acord amb l'Ajuntament de Barcelona; imprescindible aquesta col·laboració entre les dues institucions, perquè aquest, per fi, diguéssim, pugui arribar al desencadenant, al desenllaç que totes i tots volem. Perquè això és una lluita sostinguda –sostinguda– al pas dels anys. L'Associació de Veïns, en el cas de la Model, de l'Esquerra de l'Eixample –que, per cert, saludo el seu president que avui, doncs, ens acompanya des de la tribuna de convidats–, porta dècades –dècades– reclamant poder posar la Model a disposició, diguéssim, dels veïns. Entitats veïnals, entitats culturals, molta gent ha demanat d'una vegada per totes poder posar fi a aquest equipament. Però no són els primers, segurament, perquè l'any 1970 ja ho va demanar el que aleshores era procurador a la Cort, Joan Antoni Samaranch, al ministre de Justícia; any 1970, demanava que les condicions no eren les optimes i que s'havia de treballar per modificar i per treure del mig de la ciutat el mercat del Born –que ja està a la Zona Franca de fa uns quants anys–, l'escorxador i la presó Model, que és l'únic equipament que segueix exactament en el mateix lloc on es va planificar abans de l'Exposició Universal del 1888. Per tant, aquesta demanda reiterada durant dècades és hora de solucionar-la d'una vegada per totes. No per un capritx, sinó perquè hi ha una necessitat social també al voltant d'això, i per això és important aquest treball continu i conjunt amb l'Ajuntament de Barcelona. És necessari posar equipaments en un districte com l'Eixample i com l'Esquerra de l'Eixample, que fa tants anys que els reclama: equipaments educatius, necessaris; equipaments per a gent gran, necessaris; casals de joves, també necessaris, en aquest barri i en aquest districte; o un poliesportiu, que efectivament també és necessari. I no només per la Model, que sovint és la part més mediàtica o més, diguéssim, mediatitzada, sinó també per la Trinitat. Perquè aquest replantejament dona les oportunitats a un barri, com és la Trinitat, que fa tants i tants i tants anys, tants com la Model, que reclama poder construir habitatge social. Nou habitatge, però també els reallotjaments que fa tants anys que es reclamen i que són imprescindibles per poder cosir la ciutat, per poder seguir avançant en aquesta Barcelona que volem construir, i que és necessari que totes les administracions col·laborem per poder retornar aquests espais que han sigut tancats als veïns i veïnes i, per tant, poder construir una ciutat més equilibrada. Per tant, a dia d'avui, nosaltres, i mirant al futur, com deia, estem contents i esperançats, i estem esperançats perquè, en fi, mirant enrere, és veritat que durant molts anys ja ho hem perseguit, no des del 1970, però sí que també s'havia avançat en altres ocasions en aquest sentit, i, de moment, no hi havia hagut resultats. La presó Model va trigar setze anys, no?, des de que es va posar la primera pedra a que es va inaugurar, el 1904. De moment portem setze anys des del primer acord, l'any 2001, els mateixos que es va trigar des de la primera pedra a inaugurar el centre penitenciari, i esperem que no en passin més. Esperem que, com en el seu dia va costar setze anys, ara, aquest 2017, també puguem trobar una solució, no? I, per tant, nosaltres, conseller, el que li demanaríem i el que volem fer, doncs, amb aquesta interpel·lació al Govern i, en aquest cas, al seu departament, és que vostè treballi perquè aquest tancament es faci al més aviat possible. És una necessitat per als veïns i veïnes, és una necessitat de la ciutat poder avançar en aquest aspecte i, per tant, nosaltres li volem demanar que faci això. També és important que es faci amb el màxim de consens i de treball compartit amb les associacions de veïns, amb els treballadors i treballadores dels centres penitenciaris, amb l'Ajuntament de Barcelona. És necessari teixir acords, complicitats i, per tant, treballar tots plegats, perquè el tancament de la Model és, segurament, una de les qüestions que genera més consens. Tothom sap que s'ha de tancar. Tothom sap que això ha de passar més aviat que tard, perquè és necessari per a la ciutat però també per al sistema penitenciari. Per tant, és important que fem aquest treball amb tots els agents, que no es perdin llocs de treball i que, per tant, puguem arribar a un bon acord amb tothom: amb veïns, hi insisteixo, amb l'ajuntament, amb les institucions, amb els treballadors. I també començar a impulsar, com tantes vegades s'ha dit, aquests dos equipaments que han d'anar, també, a la Zona Franca, el centre obert i el centre penitenciari, i, per tant, que també el departament es posi en marxa, d'una banda, efectivament, per tancar la Model, i, d'altra banda, òbviament, per seguir treballant en poder replantejar aquest sistema, que no només passa pel tancament, sinó també, per construir aquests dos equipaments. Per tant, aquestes són les nostres demandes, conseller, i ja d'entrada, també, felicitar-lo per aquest acord que s'ha aconseguit, que esperem que d'una vegada per totes, ara sí, s'implementi. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Gómez del Moral. Respon el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, primer de tot, li agraeixo la interpel·lació, la interpel·lació per portar en aquest Ple una qüestió que és important i que és evident que recull l'experiència en aquest mateix Parlament de múltiples debats que s'han tingut amb relació al futur dels equipaments penitenciaris, cosa que, en definitiva, demostra la complexitat d'aquest assumpte. Una qüestió que té molts elements que cal valorar i que és, justament, i també aprofitant l'experiència de tots aquests anys, que, arribats a aquest punt, ens donen les condicions perquè puguem avaluar en unes circumstàncies que ho permeten, quin ha de ser el futur dels equipaments penitenciaris a la ciutat de Barcelona. I aprofito també per agrair a les persones del públic que ens acompanyen, tant els representants dels treballadors com els representants de l'associació de veïns. Certament –i vostè ho esmentava–, aquest és un objectiu que ve de lluny, que afecta el que ha de passar amb la Trinitat Vella, afecta el que ha de passar amb la Model, i és un objectiu que ve de lluny, que ha estat treballat per tots els governs, per tots els governs municipals, per tots els governs de la Generalitat. Tothom ha tingut el propòsit de donar una solució definitiva a aquests equipaments. Igual com ha estat motiu de lluita veïnal de les associacions de veïns, de moltes entitats i organitzacions del conjunt de la ciutat de Barcelona, i també de l'Associació de Veïns de l'Esquerra de l'Eixample de forma molt específica, i aquí crec que també cal reconèixer la feina que durant molts anys l'ara diputat Lluís Rabell i durant molts anys president de l'associació de veïns, també, ha fet en defensa d'aquest objectiu en interès del conjunt de la ciutat i en interès principalment dels veïns de l'Eixample. Amb l'Ajuntament de Barcelona hem estat treballant durant vuit mesos molt intensament amb l'objectiu de donar forma a un conveni que estableixi clarament els termes en els quals ha de ser possible ordenar els equipaments penitenciaris a la ciutat de Barcelona i afectar el conjunt d'equipaments penitenciaris. Parlem de la Trinitat Vella, parlem de la Model i parlem de Wad-Ras. I junts hem pogut superar els molts obstacles que han portat a la firma d'aquest conveni, una firma que es va produir el 10 de gener passat amb l'alcaldessa, el vicepresident del Govern i jo mateix, en el qual es van fixar els termes en què aquesta reordenació s'ha de produir, establint la cessió dels solars a la Zona Franca on s'han de construir aquests dos equipaments penitenciaris: el centre obert que ha de substituir la presó de la Trinitat Vella i el centre penitenciari que ha de substituir la presó Model. I aquest conveni, certament, fixa clarament els termes en els quals aquests equipaments que sense cap mena de matís estan obsolets i en alguns espais estan decrèpits, necessàriament requereixen ser renovats. A la Trinitat Vella, aquest mateix febrer i arran del conveni subscrit, es formalitzarà l'escriptura de compravenda amb l'Ajuntament de Barcelona. El Govern de la Generalitat, també durant el mes de febrer, aprovarà l'acord de finançament plurianual que ha de permetre la construcció d'aquest centre obert i s'encarregarà, per tant, la redacció del projecte de construcció. Amb relació al centre penitenciari de la Model, el conveni estableix que la data de tancament ha de tenir en compte els següents criteris: tenir en compte la construcció d'un altre centre penitenciari a la Zona Franca o –i ho diu expressament el conveni acordat amb l'Ajuntament de Barcelona– valorar, estudiar les condicions del sistema penitenciari per si això permetés avançar aquest tancament. I és justament amb aquest compromís, el que esta fent el Departament de Justícia: estudiar les condicions del sistema penitenciari per, si és possible, anticipar aquest tancament. I a aquest estudi i aquesta avaluació ens hem compromès perquè és la nostra responsabilitat donar respostes i horitzons clars, donar una resposta el mes de febrer, en poques setmanes, i, per tant, conèixer exactament quin ha de ser el futur dels centres penitenciaris. Es construirà, sens dubte, un centre penitenciari a la Zona Franca, a més del centre obert anunciat, perquè és evident que cal continuar renovant el conjunt d'equipaments del sistema penitenciari i avui la Model és el centre més vell, però el dia que la Model deixi de ser-ho n'hi haurà d'altres que seran els centres més vells i, per tant, cal una inversió constant en renovar aquests equipaments. I amb relació al centre penitenciari que acompanyarà el centre obert a la Zona Franca, ja s'ha encarregat també la definició del pla funcional i s'encarregarà el projecte per reredactar-lo i continuar tots els tràmits fins a completar la seva construcció. El sistema penitenciari, certament, presenta en l'actualitat unes circumstàncies que no podem obviar: el conjunt del sistema penitenciari té avui 10.700 places per a interns i se n'estan utilitzant 7.100, cosa que explica que avui, 24 de gener, tenim 3.500 places que, per fortuna, no s'estan utilitzant, i això representa que l'ocupació en els centres penitenciaris del conjunt del sistema de Catalunya és d'un 67 per cent. Dit en altres paraules, avui tenim l'equivalent a quatre centres penitenciaris que, si imaginem que la Model no està oberta, són tres; tindríem l'equivalent, en places disponibles, al que representa avui el centre penitenciari de Mas d'Enric, a Tarragona; el centre de Ponent i el centre penitenciari de Figueres. Per tant, és evident que hi ha condicions per estudiar, amb aquesta disponibilitat de places, quin és el conjunt del sistema penitenciari, quines són les seves necessitats i les seves potencialitats. Exemples concrets, alguns dels quals vostè esmentava: Tarragona està al 30 per cent; a Lleida, Ponent, està al 50 per cent d'ocupació; Lledoners està per sota del 60 per cent, o el centre més gran que tenim a Catalunya, Brians 2, està al voltant del 60 per cent –el 60 i poc per cent. Per tant, amb aquestes dades, seria una irresponsabilitat, des del punt de vista de la gestió pública, no analitzar tots els escenaris i, per tant, aquest és el compromís que hem pres, i el compromís que reitero avui és que durant el mes de febrer donarem una resposta clara de quin és el futur de cadascun dels centres. Perquè és evident que tancar la Model té uns efectes i no tancar-la en té un altre. Una presó amb més de cent dotze anys en funcionament, amb l'horitzó que hagi de funcionar sis, set, vuit, nou o deu anys més és evident que requereix d'altres decisions que, òbviament, tenen un impacte econòmic, i hem de valorar totes i cadascuna de les conseqüències. Per tant, tota decisió complexa té elements positius i elements que potser no ho són tant, i el que correspon és posar en una balança tots aquests elements i prendre una decisió i saber amb tota claredat i amb objectivitat donar les raons del perquè d'una decisió o del perquè d'una altra. I vull deixar molt clar una cosa que ja he tingut oportunitat de deixar clar en la Comissió de Justícia la setmana passada i en totes les meves intervencions: si finalment el Departament de Justícia decideix tancar la presó Model, no perilla ni un sol lloc de treball, es mantindran tots i cadascun dels llocs de treball, sigui de personal funcionari, sigui de personal interí, sigui de personal que avui presta el seu servei a la presó Model o a qualsevol altre centre. I això ho vull deixar perfectament clar. Ho he dit en públic, ho dic solemnement en aquesta cambra, constarà en acta, però també és una decisió absolutament clara que, si finalment això es produeix en aquests termes, voldrem deixar-ho perfectament establert per escrit i acordat amb els representants dels treballadors. Perquè la nostra obsessió és treballar amb rigor i treballar amb diàleg. Aquest mateix matí he tingut l'oportunitat d'explicar l'acord amb els representants dels sindicats de l'àmbit de l'Administració de Justícia, un àmbit en què feia deu anys que no s'assolia cap acord. Per tant, és evident que amb tothom volem parlar i amb tothom volem compartir, volem parlar i estem parlant, no hem deixat de parlar mai amb els representants dels treballadors, també de les qüestions que afecten els serveis penitenciaris a la ciutat de Barcelona. S'han produït reunions, es produeixen reunions i es continuaran produint reunions, i de la mateixa manera que parlem amb els representants dels treballadors, a qui òbviament entenem perfectament les seves legítimes demandes, també hem de posar amb relació a això el que ens demanen molts altres col·lectius a la ciutat i, per tant, escoltem i parlem i ens posarem d'acord, n'estic convençut, amb els representants dels treballadors com, si és el cas, escoltem, parlem i ens posarem d'acord amb els representants veïnals i amb totes les entitats que demanen que prenguem una decisió per retornar aquest espai a la ciutat de Barcelona. Legítimament vostè ha posat alguns exemples: l'escola Entença reclama poder tenir una ubicació definitiva i aquesta també forma part de la nostra obligació, poder escoltar aquesta demanda, com la de molts altres exemples que, com que vostè ja els ha esmentat, no seré jo qui m'hi allargui. Per tant, la nostra manera de funcionar és aportar tota la informació, posar dades, fugir de tòpics, fugir d'idees preconcebudes que potser no responen exactament a la descripció de la realitat, parlar amb tothom i al final prendre decisions, prendre decisions que generin el màxim consens possible i que, en definitiva, serveixin a l'interès general. Aquest és el compromís que prenem en tots i cadascun dels àmbits de la nostra gestió, i estic convençut que també serem capaços de fer-ho i de fer-ho pel bé dels interns, pel bé dels treballadors i per bé del conjunt dels ciutadans de Barcelona i del conjunt de Catalunya.
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat senyor Gómez del Moral. [[Veus de fons.]] D'acord. No fa ús del seu torn. [[Interpel·lació al Govern sobre l'ensenyament trilingüe]] [[300-00117/11]] [[Veus de fons.]]
Jo sempre arribo a l'hora, senyora presidenta. [[Rialles.]]
Ho sé –ho sé. [[La presidenta riu.]] Ho sé. Té la paraula, senyora Sierra.
Bona tarda, senyora consellera. Diputats, diputades que encara resisteixen a aquesta hora, «España, el país con peor nivel de inglés de la Unión Europea. Aquest és un titular del 12 de gener i es tracta d'una notícia dolenta, una notícia molt dolenta, i el que fa aquesta notícia és recollir el baròmetre de Cambridge Monitor i, segons aquest baròmetre, Espanya és el país pitjor. Sí, Espanya és el país pitjor situat de totes les nacions que participen al sondeig. Suposo que em dirà que Madrid i Catalunya són les comunitats autònomes millor situades dins Espanya, però estarem d'acord que ser dels millor situats al país amb pitjors resultats no deixa gaire espai per al cofoisme. Espero que no estiguin orgullosos d'això; nosaltres no ho estem i no ens conformem amb aquests resultats. També tenim el darrer baròmetre del CIS segons el qual el 60 per cent dels espanyols reconeixen que no parlen ni escriuen ni llegeixen mai en anglès. Vostè creu que això és el que volen els pares i les mares catalanes per als seus fills? Ja li contesto jo: no. El 95 per cent de la població considera que és important o bastant important conèixer un idioma estranger. I, en el cas de les famílies que tenen fills, no arriben ni a la meitat els que consideren que els seus fills estan rebent una bona educació en idiomes a l'escola, i el 33 per cent de les famílies porten els seus fills a classes d'anglès o tenen un professor particular. I tenim un altre titular molt negatiu; aquest és de La Vanguardia, del desembre: «Escoles: suspens en anglès. Aquest article recull les paraules de la doctora Cristina Escobar, que és professora de la Facultat de Ciències de l'Educació, i segurament és una de les persones que més saben de l'ensenyament d'anglès a Catalunya. I ho sé perquè jo vaig tenir la sort, vaig tenir el privilegi de poder treballar i d'investigar amb ella al grau d'educació de primària en anglès que es fa a la Universitat Autònoma, on vaig impartir l'assignatura de cultura. Doncs bé, la doctora Escobar diu, i cito textualment: «L'escola catalana no garanteix el nivell d'anglès suficient com per poder estar al costat competitiu. I no ho farà fins que els docents parlin bé l'idioma i tinguin habilitats per poder-lo ensenyar. Fi de la cita. Suposo que coneix aquestes declaracions i coneix també la doctora Escobar, perquè és la coautora d'un informe sobre la formació en llengües estrangeres del professorat en el qual han participat diverses facultats d'educació, però també el Departament d'Ensenyament. I aquest informe conclou amb una idea que és molt òbvia i que citaré: «Per garantir un bon nivell d'anglès, els professors han de tenir un bon nivell prèviament. I no només l'especialista en anglès, sinó tots els mestres generalistes que donarien major importància al paper de les llengües al centre escolar. Fi de la cita. Semblen, com ja he dit, unes conclusions prou evidents, i contrasten vivament amb les seves paraules quan assegura que els alumnes de les escoles catalanes surten amb un bon nivell d'anglès. Qualsevol persona que es dediqui a la docència o que tingui fills sap que malauradament això no és cert. Per què estem en aquesta situació? Jo penso que hi ha dos motius fonamentals. En primer lloc, perquè les ràtios de les classes són massa altes. Ningú no s'apuntaria a una acadèmia d'anglès que li diguessin que té trenta alumnes com a companys. Si en té més de dotze, no t'apuntes en aquesta acadèmia. Doncs bé, això és el que tenim a les classes aquí a Catalunya. I, en segon lloc, i en línia amb el que diu la doctora Escobar, no tenim prou professorat qualificat per donar matèries no lingüístiques en anglès. Quan es va fer la contractació de la majoria del professorat actual, no s'exigia cap mena de coneixement d'anglès, i després la formació continuada no s'ha fet bé. Es va fer un intent de posada al dia durant el tripartit, però quan la meva amiga, la senyora Rigau, va arribar a la conselleria d'Ensenyament va acabar amb les mesures que havia començat a implantar el tripartit. Nosaltres creiem que és fonamental formar bé el professorat, perquè no se'ls pot demanar un esforç tan gran, com és donar una matèria no lingüística en anglès, sense tot el suport i tot l'acompanyament necessaris. Però nosaltres no ens quedem només en la crítica, nosaltres també fem propostes. I per aquest motiu a les nostres esmenes als pressupostos proposem crear l'oficina de formació d'anglès per al docent al Departament d'Economia i Hisenda. Jo sé que no li agrada aquesta proposta, perquè m'ho va dir en la seva compareixença, però nosaltres continuarem lluitant per intentar fer realitat aquesta. Ara li faré unes preguntes molt concretes i espero que després també em contesti de forma molt concreta. La primera és què pensa fer per millorar la formació d'anglès del professorat. Després, quants cursos netament presencials –hi insisteixo, netament presencials– ofereixen? Tercera: quants d'aquests cursos presencials són d'aprenentatge d'anglès pròpiament dit i quants són d'AICLE? I, finalment, quantes estades a països de parla anglesa tenen programades per al professorat? D'altra banda, ja sabem que vostès, per no fer el que cal fer respecte a l'aprenentatge d'anglès, diuen que el domini d'aquest idioma es pressuposa en acabar els estudis universitaris, però qualsevol persona que hagi estudiat o donat classes a la universitat sap que això no és cert. De fet, teòricament, en acabar el batxillerat els alumnes tenen un nivell B2 d'anglès, però la realitat és que la majoria d'alumnes el que tenen és un nivell A2. A més, a l'Autònoma es fa una prova per veure quin és el nivell d'anglès dels alumnes quan entren i només el 33 per cent tenen un nivell B2. D'altra banda, a Catalunya, la bretxa entre alumnes de classes afavorides i desafavorides pel que fa al coneixement de llengües estrangeres és molt gran. A les proves de competències bàsiques del seu mateix departament, a quart de l'ESO, del curs passat, els alumnes situats en barris afavorits van treure una mitjana de 8 en anglès, mentre que els alumnes de barris desafavorits van treure una mitjana de 5,7. Això és una mostra evident de la manca d'equitat de l'escola catalana. I per què passa això? Doncs, segons la doctora Escobar, perquè el nivell d'anglès que es dona a les escoles és insuficient però les famílies amb més recursos paguen classes extraescolars o estades lingüístiques o viatges a l'estranger per als seus fills. Les conclusions de la doctora Escobar coincideixen també amb el baròmetre del CIS que hem comentat. Nosaltres no podem acceptar que es parli de model d'èxit de l'escola catalana mentre hi ha una bretxa de més de dos punts entre els alumnes de barris afavorits i barris desafavorits, i mentre que els alumnes no arribin a la universitat amb un nivell de B2. Per poder millorar aquesta situació és necessari formar el professorat, i per això calen recursos econòmics, però també un temps. Nosaltres, ja ho saben, creiem que l'anglès ha de ser llengua vehicular a tots els centres escolars per aconseguir un bon domini de tot l'alumnat. Però aquesta no és l'única via per millorar el nivell d'anglès dels nostres estudiants. Hi ha una altra proposta, que és molt interessant i molt engrescadora, que és la dels auxiliars de conversa. Un cop més, ens trobem que els alumnes catalans, segons on hagin nascut, tenen més o menys possibilitats de tenir un bon nivell d'anglès. El Ministerio de Educación ofereix 1.500 auxiliars a tot Espanya, però només en tenim noranta-dos aquí a Catalunya. I ens agradaria saber, senyora consellera, per què tenim a Catalunya una xifra tan baixa d'aquest recurs públic. A més, aquesta xifra sobta molt si la comparem amb els més o menys tres-cents auxiliars de conversa contractats a les escoles concertades. Ens pot explicar la raó d'aquest décalage noranta-dos - tres-cents? Perquè és evident que, si es vol, es pot fer des del sector públic; és una qüestió de voluntat política. De fet, comunitats autònomes com ara La Rioja i Navarra ja ho fan. I tenim aquí un cas molt proper, que és l'Hospitalet del Llobregat, on l'ajuntament ofereix a tots els centres públics i concertats tenir auxiliars de conversa. Aquesta proposta ha estat un èxit i han vingut al voltant de tretze auxiliars que hi són unes tres hores la setmana, a quart d'ESO, per reforçar les habilitats orals de l'alumnat i per proporcionar un model de correcció fonètica i gramatical en llengua anglesa. És evident que aquests auxiliars tenen un paper dinamitzador a les aules i poden aportar també una motivació per conèixer el país d'origen d'on venen, a més d'ajudar el professorat en tasques de coordinació i suport lingüístic. De fet, ara l'Ajuntament de Castellar del Vallès està posant també en marxa una iniciativa similar a aquesta de l'Hospitalet. Llavors, nosaltres volem saber per què la resta d'alumnes de Catalunya no poden tenir auxiliars de conversa com els alumnes de l'Hospitalet o de les escoles concertades i per què el seu departament no fa una aposta clara i decidida per millorar l'ensenyament i l'aprenentatge de l'anglès a les escoles catalanes. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Sierra. A continuació, té la paraula la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, com que no és la primera vegada que parlem de l'aprenentatge i de l'anglès en el nostre país, crec que sempre m'ha sentit dir que hem de millorar a Catalunya l'aprenentatge d'anglès; sempre dic: «Hem millorat, però evidentment l'hem de millorar. Per tant, en totes aquelles ocasions que n'hem tingut ocasió de parlar, jo sempre he reconegut que evidentment hem millorat, però que en l'aprenentatge de l'anglès necessitem millorar, entre d'altres coses perquè el futur ja està canviant ara tant que, evidentment, si volem dotar d'aquelles competències lingüístiques i professionals els nostres alumnes, hem de saber no només millorar l'aprenentatge de les llengües, sinó també millorar l'aprenentatge de la competència lingüística. I, per tant, en aquest context de canvi, en aquest context de noves necessitats, el domini de diverses..., de les llengües, especialment l'anglès, perquè és la llengua estrangera més emprada, però no només l'anglès, sinó altres; el seu ús, no només l'aprenentatge sinó l'ús comunicatiu, l'ús acadèmic, l'ús professional, no és només necessari sinó que és imprescindible. I en aquesta voluntat de crear ciutadans plurilingües és en el que estem treballant. El mes de març-abril d'aquest any passat vam tenir l'oportunitat de fer, doncs, una compareixença en comissió, que també van demanar, explicant-li tot allò que estem fent. Però, hi insisteixo, compartim el que hem de millorar; el que no compartim són afirmacions que vostè fins i tot a vegades ha fet aquí mateix, de dir: «Escolti'm, el nostre sistema educatiu català és un desastre. No, no és un desastre; és bo i ha de millorar, i tant que sí. I jo crec que podem trobar fins i tot punts d'acord en aquest procés de millora. Miri, recursos al sistema, n'hi ha i n'hi ha molts. Després, en tot cas, si vol, perquè n'ha fet una mica d'esment, parlarem de model. Però ha fet referència de dir: «Escolti'm, necessitem que no només els especialistes en anglès sàpiguen llengües sinó altres docents. Doncs, miri, per això hi ha les places estructurals amb perfil lingüístic. És a dir, allò que surt del decret de plantilles, que és poder perfilar places, allò que surt del decret d'autonomia i que malauradament vostès qüestionen, justament serveix per a això, per consolidar aquests programes, perquè s'incorporen de manera habitual als centres, com vostè diu, és imprescindible que els docents sàpiguen anglès, però també és imprescindible que els centres puguin adequar les plantilles als objectius dels seus projectes educatius. Per això en el disseny de places estructurals docents amb un perfil lingüístic, que això vol dir docents amb formació i experiència en l'ensenyament en continguts en llengua estrangera, sincerament és un pas qualitatiu important per garantir aquesta millora en llengua estrangera i donar també estabilitat a les plantilles. Vostès això ho han criticat molt, i és una eina que és molt positiva per als nostres centres. Miri, perfils de places amb..., places amb perfil lingüístic en el curs 14-15 en anglès, 400; perfils de places en el curs 15-16, passat, 538. Per tant, els nostres centres estan millorant en aquest oferiment de perfils lingüístics en anglès. Li puc dir també en francès, perquè també els tenim. Aquí també ens agradaria que ens hi donessin suport. Quan parlen que el decret de plantilles només serveix perquè algú triï els seus amics, això no és veritat. El decret de plantilles serveix, per exemple, que si el projecte educatiu d'un centre decideix que una part d'una matèria es fa en anglès, el que és lògic és que el substitut o la persona que pugui ocupar..., l'interí o la persona que pugui ocupar aquesta plaça sàpiga anglès, perquè, si no sap anglès, aquella part del projecte no es pot fer servir. I si en algun lloc això té sentit encara és més en els centres de màxima complexitat, on perfilar les places és una eina que els està donant, doncs, molta capacitat de poder millorar molts dels seus aspectes. També ha fet esment de la formació del professorat. Sàpiga que enguany en els pressupostos del Parlament hi ha una partida important de formació del professorat: 3 milions d'euros que també van destinats a la millora de les llengües. També esperem que ens hi puguin donar suport perquè per a la implantació òptima d'aquest model plurilingüe que estem implantant, no ara, ja fa tres cursos, a les nostres escoles, és imprescindible repensar també les estratègies d'ensenyament i aprenentatge de les llengües, i, per tant, com vostè ha dit, la formació del professorat, tant la inicial com la permanent. Amb la inicial també sabrà que estem parlant amb les universitats per veure quin ha de ser el nivell d'anglès o de llengua estrangera que els futurs aspirants a ser mestres han de tenir. I aquí sí que hi juguen un paper especial i hi estan jugant les nostres universitats. Pel que fa a la formació, cal dir que la formació lingüística és una de les prioritats del nostre departament. I vostè em preguntava: «En què s'estructura aquesta oferta? Doncs en tres finalitats. Primera, l'actualització metodològica i lingüística del professorat especialista de llengua estrangera i oficials donant una especial importància a la formació relacionada amb nous currículums competencials, que sap també que és una, doncs, de les mesures que ja va començar l'anterior consellera; l'aprenentatge competencial. En els darrers cinc cursos tenim formats més de 4.900 professors. La següent finalitat, la formació lingüística del professorat no especialista; aquell que vostè deia, no només el de llengua estrangera sinó d'altra. I coincidim totalment amb l'objectiu de que sigui capaç d'utilitzar una llengua estrangera en un context docent diferent del de llengua estrangera. En el cas dels cursos d'anglès, un total de 1.056 professors han assolit el nivell de B2, 349 el nivell de C1, en aquests darrers cursos, i la previsió és que per a aquest curs n'hi hagi 175 en el nivell B2 i 280 en el nivell C1. També es reserven places, com bé sap, a les escoles oficials d'idiomes, per als idiomes d'alemany, francès i italià, adreçades al professorat en centres on aquestes llengües formen part del seu projecte, però també en àrab, en rus i xinès, adreçades al professorat de centres amb presència d'alumnat que té aquesta llengua com a primera llengua. La tercera és la capacitació del professorat per impartir continguts no lingüístics en una llengua estrangera, l'AICLE, com vostè ja ha anomenat, o en la llengua d'escolarització per a alumnes que no la tenen com a primera llengua, amb la finalitat de consolidar i expandir aquests ensenyaments. En aquest cas, crec que s'ha de destacar l'esforç formatiu que ha desenvolupat en aquest sentit el departament pel que fa a aquesta tercera finalitat; majoritàriament també li he de dir que en anglès. El nombre de professorat format en aquests darrers cinc cursos ha estat de 3.155. Per tenir una idea de la dimensió que actualment té el CLIL, cal esmentar que el curs 11-12 es van formar noranta-set professors i que la previsió és que aquest curs es formin 1.110 docents. És important destacar que els centres amb un projecte relacionat amb llengües estrangeres, el Pla integrat de llengües estrangeres i el Grup d'Experimentació per al Plurilingüisme, han tingut prioritat a l'hora de rebre aquesta formació. I, finalment, molt recentment s'ha iniciat una línia de formació adreçada al professorat de totes les llengües amb l'objectiu d'afavorir l'eficiència en la planificació dels aprenentatges lingüístics i comunicatius, i el tractament transversal, metodològic i didàctic de les diferents llengües a través de metodologies com la intercomprensió o la transferència lingüística, amb l'objectiu que la coordinació i el consens educatiu permetin unificar criteris, terminologia, seqüències d'anàlisis i evitar, també, repeticions innecessàries reduint les interferències i promoure la transferència estratègica d'aprenentatges entre les diferents llengües. Per tant, fa anys que això s'està treballant des del Departament d'Ensenyament, però, com bé diu, els canvis no són d'avui per demà. Per tant, hem potenciat aquesta línia de millora de l'aprenentatge de l'anglès o d'altres llengües estrangeres entre el nostre professorat per garantir que podem seguir implantant una matèria no lingüística, o que part d'una matèria no lingüística es faci en anglès. Ha de saber que aquí les dades dels últims, darrers anys no paren de créixer. És a dir, en aquest país tenim vora..., gairebé al voltant d'un 60 per cent dels nostres centres educatius que estan fent totalment o parcialment una matèria en una altra llengua, i un 54,4 per cent ho fan en anglès. Per tant, és evident que hem de millorar, però crec sincerament que estem dotant de les eines perquè això, d'aquí a uns anys, realment potenciï molt més l'aprenentatge de les llengües. Em preguntava per altres projectes. Tenim també la gestió de programes europeus, d'Erasmus i eTwinning. En aquests darrers set anys hi han participat més de 7.000 alumnes, més de 5.730 docents, més de 506 projectes. Erasmus+: a Catalunya, el 2015 es van adjudicar un total de vint-i-quatre projectes en la modalitat KA1 i cinquanta-vuit en la modalitat KA2. Recursos addicionals. Vostè també parlava dels programes d'auxiliar de conversa. S'emmarca en un conjunt d'actuacions destinades a donar suports a aquells centres educatius que desenvolupen un projecte per a la gestió de les llengües estrangeres curricular. I aquest auxiliar, com bé deia, dona suport als professors de llengua per reforçar la pràctica lingüística. En aquest moment, fins al 2015, són cent set els auxiliars lingüístics que hem tingut. Però també tenim el programa del voluntariat lingüístic. També tenim la col·laboració amb altres entitats de l'entorn, el programa mSchools, el Connect-US, el concurs interescolar d'anglès The Fonix i moltes altres mesures que, en tot cas, després podem explicar. Però sàpiga que hi estem treballant, que hem de millorar, això ho compartim, i que esperem trobar, doncs, aquells suports en aquelles mesures que creiem que són importants, com per exemple la formació docent, la perfilació de places o l'increment de pressupost per a la formació. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Sierra.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Consellera, jo no he dit mai que el sistema educatiu sigui un desastre, entre altres coses perquè seria tirar-me pedres contra la meva pròpia teulada. «Desastre, jo no ho he dit. Després, jo li he fet unes preguntes molt concretes que vostè no m'ha contestat. M'ha donat sobretot dades de coses que ja s'han fet, i jo li preguntava coses que pensen fer. Dels cursos que ha donat, jo li he preguntat quants són netament presencials, perquè jo he estat mirant la web del departament i, dels que ha dit, un és semipresencial i la resta són telemàtics. Llavors, jo vull saber per cursos netament presencials. I d'aquests, bé, ja ha comentat una mica els que són en anglès i en AICLE, però jo vull saber dels netament presencials, no dels telemàtics o semipresencials. No m'ha contestat quantes estades hi ha programades per a professorat. Tampoc m'ha contestat per què només hi ha noranta-dos auxiliars del ministerio, quan n'ofereixen 1.500 per a tot Espanya i és evident que ens en pertocarien més de noranta-dos. I per què en fem servir noranta-dos, d'aquest recurs públic, però les escoles concertades en tenen contractats al voltant d'uns tres cents, bé de les seves organitzacions, dels AMPA, etcètera. I a mi m'agradaria saber per què no tots els alumnes de Catalunya poden tenir aquest recurs que jo trobo que és molt bo. Després, el decret de plantilles sap que està tenint molts problemes, que té moltes crítiques, i nosaltres el que fem és donar suport a les reivindicacions de la comunitat educativa. Després, de les dades que jo he donat abans, hi ha una dada que per mi és molt curiosa. El 33 per cent de les famílies paguen classes d'anglès extraescolar als seus fills. Sap quants alumnes arriben amb un nivell de B2 a la universitat? Exactament un 33 per cent. Sembla, doncs, que la doctora Escobar i la percepció que tenen les famílies en aquest baròmetre del CIS, que abans hem parlat, és correcte quan consideren que el nivell que es dona a les escoles és insuficient i cal un reforç escolar, perquè coincideix la xifra de persones que fan anglès extraescolar amb els que arriben amb un nivell de B2 a l'Autònoma... –bé, dic l'Autònoma perquè és la universitat que jo sé que fa aquesta prova. Que acabi el batxillerat i arribi a la universitat amb un B2 només un 33 per cent, és una xifra que no podem acceptar de cap de les maneres i que no és equivalent al que està passant als països de la resta d'Europa. Una altra dada que també crec que està relacionada amb això que acabem de dir és que els alumnes dels barris rics tenen més de dos punts de diferència respecte als barris més desafavorits. Per molt que parli de model d'èxit de l'escola catalana..., quan hi ha una diferència de més de dos punts entre barris, depenent de la situació socioeconòmica, no podem parlar de model d'èxit de cap de les maneres. Per què? Perquè la classe social predisposa el rendiment acadèmic i perquè la majoria, ja ho hem dit, no arriben a la universitat amb un nivell de B2, com sí que passa a països del nostre entorn. I estem parlant dels que arriben a la universitat; imaginin que es fes aquesta mateixa prova a tots aquells que acaben el batxillerat o que acaben el quart de l'ESO, a quin nivell estaríem. Clar, nosaltres no volem que els únics que tinguin un bon nivell d'anglès siguin aquells que els seus pares poden pagar classes extraescolars o els que poden anar a escoles cares, com els fills dels presidents de la Generalitat; escoles que, per cert, fan servir el trilingüisme, aquest que vostès neguen a les escoles públiques com a reclam publicitari. Nosaltres pensem que l'anglès no pot ser el privilegi d'uns quants, com està passant ara –les xifres són molt evidents–, sinó que ha de ser un dret per a tots els alumnes, votin el que votin els seus pares, perquè no és una qüestió ideològica, és una qüestió de justícia social. Nosaltres volem que tots els nens i les nenes catalanes, hagin nascut on hagin nascut, tinguin les mateixes oportunitats, cosa que ara mateix no passa. I per això necessitem ràtios més reduïdes a les classes d'anglès, que vostè no n'ha parlat; professorat ben format per impartir matèries no lingüístiques i auxiliars de conversa. Perquè l'anglès no és el futur, l'anglès és el present, i com millor sigui la formació dels nostres joves més possibilitats tindran de trobar una bona feina. És obvi que vostès no estan disposats a fer que l'anglès esdevingui llengua vehicular a tots els centres escolars de Catalunya, però nosaltres sí, ja ho sap, i nosaltres presentarem una moció, per tractar tots aquests aspectes, amb la idea de millorar la formació de l'anglès. Perquè nosaltres estem amb el 95 per cent de les famílies que volen un bon nivell d'anglès per als seus fills i amb els joves que necessiten una bona formació pública. Perquè l'anglès no pot continuar sent el privilegi d'uns quants; l'anglès ha de ser un dret de tothom. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Sierra. Té la paraula la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament. [[Remor de veus.]]
Ara començaré pel que jo no he trobat tan maco, deixi-m'ho dir així. [[La consellera riu.]] M'ha semblat entendre que deia: «Escolti'm, és que en funció del que voten els pares..., ves que vostès no reparteixin els centres, perquè vostè ha fet servir l'expressió: «Vostè diu que en funció del que voten, els centres... Bé, ho repassaré, perquè he quedat una mica..., ho repassaré, perquè he quedat una mica espantada. Si no és així, no pateixi, que ja ho trec. Miri, començo en tot cas pel que té més contingut. Escolti'm, vostè ha parlat molt d'equitat i hi estem d'acord, però és que justament el que diem és que no estem aplicant els recursos linealment, sinó que tot l'increment de pressupost l'hem prioritzat principalment en aquells centres que més ho necessiten. Per tant, deurà estar d'acord en donar més recursos allà on més es necessita, que és el que estem fent, és el que surt als pressupostos. Avui mateix –vostè parlava de ràtios, parlava de professorat, parlava d'equitat– hem tancat un principi d'acord amb els sindicats en el que, a part de l'hora lectiva, que era una millora de les condicions, hem fet una aposta per millorar l'atenció educativa, és a dir, posar més recursos, posar més docents als centres per poder fer això. Esperem sincerament rebre també el seu suport, perquè és una important mesura que hem pactat amb els sindicats. Això, què vol dir? Que estem treballant per l'equitat. El que no volem és dotar linealment a tothom del mateix, perquè no tothom, doncs, necessita el mateix. Si té l'oportunitat de mirar-se l'informe PISA, si té l'oportunitat de mirar-se les competències bàsiques, veurà que per primera vegada el curs passat es va assolir la puntuació de 70 en competència anglesa, que no s'havia assolit mai. Això vol dir que estem satisfets? No. Sempre ho he dit. Del que estem satisfets és que hem millorat. Que hem de seguir millorant? Evidentment. Però el que no podem fer és dir que tenim un nivell desastrós, quan per primera vegada hem assolit el nivell de 70, fins i tot en l'anglès. El segon aspecte. Si té l'oportunitat de mirar-se les dades pel que fa a l'equitat, veurà que allà on més ha millorat, justament, és en les franges baixes, en això que vostè està tan interessada i també nosaltres. No podem tenir un país de diverses velocitats, volem donar més al que més necessita. I el que estan demostrant les proves és que en aquests darrers anys justament les franges baixes són les que milloren més. Vostè feia referència a altres països... –com a lingüista, ara no podem entrar en el debat, però podríem entrar en el debat–, el que no pot ser és que a Catalunya, i això –i a Espanya també passa– ens pesa molt, l'únic lloc de contacte amb l'anglès sigui l'escola. Per això altres països tenen un domini molt més alt de l'anglès, perquè el senten a tot arreu. És a dir, quan surten senten parlar l'anglès, a casa senten parlar l'anglès, a l'autobús senten parlar en anglès... Aquí això no passa. Per això tenim aquesta diferència amb altres països, en som conscients. I per això també estem treballant amb entitats de l'entorn. No pot ser que l'únic lloc on els nostres alumnes estiguin en contacte amb l'anglès sigui l'escola, perquè això vol dir que tindrem un avantatge bastant pitjor respecte a altres. Evidentment, això se'ns escapa a l'escola i estem intentant posar més recursos allà on més es necessita. Vostè parlava de mesures concretes: els auxiliars n'és un, sí; però jo li he posat sobre la taula tot allò que fa anys que estem fent per millorar l'aprenentatge de l'anglès. Primer, dels nostres docents, si no tenim docents ben formats, el que no podrem és millorar l'aprenentatge de les llengües, i en això estem treballant. Vostè és «profe, vostè sap que això no s'aconsegueix en un curs. Estem oferint cursos, estem oferint formacions, i cada vegada tenim més centres que fan matèries no lingüístiques en una altra llengua. Un dels aspectes que moltes vegades em posa sobre la taula..., no tinc cap problema –aquí no tinc les dades, però– en donar-los el tema presencial... Miri, l'important de la formació no és si és presencial o no és gens presencial, és si aquella formació és útil per a aquell que la rep. Escolti'm, ha canviat molt, el món. I actualment les tecnologies permeten tota una sèrie de possibilitats que abans no permetien. Tu ara pots sentir perfectament anglès de diferents parts del món a partir d'un programari que t'explica com es pronuncia una paraula, i segurament ho pots sentir moltes més vegades a casa que una vegada que t'ho digui un docent. Per tant, no ens tanquem tant en si la formació és presencial o no és presencial, si no centrem-nos en si aquella formació, sigui o no sigui presencial, és realment útil per millorar, doncs, en aquest cas, la capacitació lingüística dels nostres docents. I ja per acabar, només dir-li: jo li agraeixo que faci, doncs, una interpel·lació per la millora de l'anglès, perquè aquí ens trobarà. Segurament el que no compartirem és el model, que no era tema de debat avui, però estic convençuda que si estan vostès tan preocupats, seran capaços de valorar l'esforç pressupostari que hem fet, l'esforç que acabem de tancar amb els sindicats, l'esforç que estem fent per dotar de més recursos els centres amb màxima complexitat, i, per tant, treballar per millorar l'equitat i també per millorar el nivell, no només d'anglès, sinó de les altres competències, del nostre alumnat. Gràcies, senyora diputada; gràcies, senyora presidenta.
Moltes gràcies, consellera. Moltes gràcies a totes i a tots. I se suspèn la sessió fins demà al matí a les nou.