Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, na osnovu člana 81. Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije traži da Narodna skupština donese odluku da prepodnevna sednica Skupštine traje do 12,30 časova, kako bi narodni poslanici mogli prisustvovati komemorativnoj sednici povodom smrti nekadašnjeg poslanika Narodne skupštine, ministra u Vladi Republike Srbije i saveznog poslanika Vlajka Stojiljkovića.
Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Žarka Obradovića da Skupština zaseda do 12,30 časova i da onda napravimo pauzu. Za 127, protiv 11, uzdržanih 11, nije glasalo 19, ukupno 168. Konstatujem da je Narodna skupština donela odluku da u 12,30 časova napravim pauzu i da onda nastavimo rad popodne u 15,00 časova. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Stevan Lilić, Radmilo Mišović, Petar Mišić, Momčilo Trajković, Nataša Milojević, Vera Marković, Miroslav Martić, Išpanovič Ištvan, Branislav Pomoriški, Zoran Bošković, Kermeci Karolj; Nada Kolundžija i Teodora Vlahović (pre podne) i zakasniće Vojislav Došen. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Takođe, saglasno članovima 83. i 84. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam na ovu sednicu pozvala predstavnike Centra za slobodne izbore i demokratiju, predstavnike Stalne konferencije gradova i opština Jugoslavije, predstavnike Studentske unije Srbije, predstavnike Saveza studenata Beograda, studente Studijske grupe za Ustavno pravo na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu i predstavnike Narodnog pokreta "Otpor". Pozdravljam prisutne goste. Prelazimo na 6. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O UNIVERZITETU (načelna rasprava) Za reč se javio narodni poslanik Vojislav Šešelj, predsednik poslaničke grupe Srpske radikalne stranke. To je uvodno izlaganje.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj predlog zakona sadrži dve dobre stvari. Prvo ću govoriti o onome što je u zakonu dobro. Dobro je što zakon načelno zabranjuje političko organizovanje na univerzitetu; i ne samo političko; ovde je reč i o nekim drugim vrstama organizovanja, koje nisu u prirodi univerziteta i u prirodi delovanja studentske populacije, koja ima svoje autonomne vidove tradicionalnog organizovanja. Drugo, dobro je što ovaj zakon uvodi jedan presedan, posle koga će svaka nova vlast da vrši čistku na državnim univerzitetima. Dobro je što se ovde otvara mogućnost protivustavnog retroaktivnog preispitivanja statusa univerzitetskih profesora, a još bolje je što je DOS-ovski ministar svojim ličnim protivustavnim činom dao primer, mnogo pre usvajanja ovog zakona, kako se to radi. Ovaj presedan će biti dragocen. Neće se desiti ono što se dešavalo u vreme vladavine socijalista, da Beogradski univerzitet u većini predstavlja organizovanu opoziciju režimu, da ga režim finansira, a da je on organizovana politička opozicija delovanjem svojih profesora, a jednim delom i delovanjem studentskih aktivista. Ovo će sada biti izvanredan presedan i neće biti više onakvog straha, pa šta će svet reći, šta će ovo, šta će ono. Sada ću govoriti o lošijim stranama. Ovaj zakon zaobilazi pitanje vlasništva. Mora da se odnosi na državne i privatne univerzitete i mora posebno vlasnička prava da obradi, pošto je reč o jednoj specifičnoj instituciji, gde vlasnička prava moraju biti do kraja precizirana, da ne bi udarala na tradicionalnu autonomiju univerziteta. To govori da je zakon pisan neznalački. Ovde je ministar Knežević pravu tiradu izveo povodom stanja na univerzitetima pod Titovim režimom. Čak je to nazvao zlatnim Periklovim dobom u istoriji našeg univerziteta. Naravno, jer ministar Gašo Knežević je u to vreme bio izrazito režimski orijentisan. Pod Titom niko na univerzitetu nije mogao slobodno da misli i ako bi se neko i usudio morao je to da krije i od svoje žene. Onaj ko bi drugačije mislio od režima automatski je bio izbacivan. Režim se mešao u ono u šta nije smeo, u naučni rad, u nastavni rad, a autonomija i sloboda univerziteta podrazumeva pre svega autonomiju i slobodu naučnog i nastavnog stvaralaštva. Toga pod Titom apsolutno nije bilo. Imamo mnogobrojneslučajeve izbacivanja i teranja profesora univerziteta u zatvor, poput profesora Pravnogfakulteta Mihajla Đurića, samo što se kritički na naučnom skupu izjasnio o predlogu ustavnih amandmana iz 1971. godine i to je Periklovo doba. Naravno, vi to doba vraćate na fakultet i sada na fakuletu može da ostane samo onaj koji ćuti, ni u šta se ne meša ili onaj koji verno služi DOS-ovskoj politici. To,naravno, ne može dugo trajati i taj presedan će se i vama obiti o glavu onog trenutka kada izgubite vlast, budite sigurni. Ovde smo imali izlaganje predstavnika Demokratske stranke Srbije, koji me frapiraju svojim nepoznavanjem problema. Šef poslaničke grupe, Mihajlov, hvali Zakon o univerzitetu Kraljevine Jugoslavije iz 1930. godine. To je njemu uzor dobrog zakona o univerzitetu. To je vreme neustavnog stanja: 1929. godine je kralj Aleksandar ukinuo Ustav, a 1930. proglašavao zakone dekretom, svojom neprikosnovenom voljom, kao vanustavni i nadustavni suveren. Naravno, to nas podseća sada na ovo stanje, s tim što je Đinđić stigao tek da ukine Ustavni sud, a još nije ukinuo Ustav. Kralj Aleksandar je ukinuo Ustav, išao je korak dalje. Vi koji se zalažete za zakonodavnu delatnost Kraljevine Jugoslavije, koja je imala mnogo dobrih strana, jer Kraljevina Jugoslavija je po Vidovdanskom ustavu bila moderno ustavno uređena demokratija, sa pravnim poretkom koji se poštovao, a čak i po oktroisanom ustavu iz 1931. godine bila je solidno, u pravničkom smislu, uređena. Univerzitet je bio državna služba, a profesor univerziteta je bio državni činovnik, određenog ranga, određene klase, a redovne profesore univerziteta postavljao je dekretom kralj. Profesor univerziteta bio je u rangu državnog činovnika, činovnika izvršne vlasti, i zbog toga nije smeo ni da se kandiduje za narodnog poslanika. Ni jedan profesor univerziteta u Kraljevini Jugoslaviji nije mogao da bude narodni poslanik, upravo iz tog razloga što su svi profesori univerziteta, koji je bio državni, imali status državnog činovnika. Ima ovde još jedan problem koji se potencira, a to je pitanje Bogoslovskog fakulteta. Naravno da su komunisti na jedan protivustavan, protivzakonit način, odstranili Bogoslovski fakultet sa državnog univerziteta, ali to nije sve. Čak, to je samo posledica prethodnog akta, striktnog odvajanja crkve od države. Ne može se automatski vratiti Bogoslovski fakultet na univerzitet, dok se prethodhno ne reguliše status crkve i status sveštenika. U Kraljevini Jugoslaviji svi sveštenici su imali status državnih činovnika i platu kao državni činovnici i po tom osnovu je Bogoslovski fakultet mogao da bude jedan od fakulteta Beogradskog univerziteta. Sveštenik je kao činovnik dobijao zvanje, platu od države, i posle penziju, u skladu sa svojim rangom. Svako svešteničko zvanje je bilo izjednačeno sa određenim rangom činovnika u državnoj upravi. Te stvari treba razmotriti. Treba prvo naći stručnjake koji to razumeju, da sve to ispitaju, da se ne bi dešavale ovakve nebuloze, koje, naravno, vama dolikuju, ali nam kao narodu i državi mogu doneti nesagledivu štetu. Nisam protiv toga da se Bogoslovski fakultet vrati na univerzitet, ali prvo moramo postaviti pitanje sveštenika; ne mora kaluđera, kaluđeri su imali drugačiji status u Kraljevini Jugoslaviji; ali svaki sveštenik priznatih verskih zajednica, odnosno konfesija tzv. tradicionalnih vera, a to su ovih sedam vera, gde se potpuno slažemo u njihovoj identifikaciji, treba prethodno da dobije status državnog činovnika, da država na taj način prizna da oni vrše neku društveno - korisnu delatnost, pa iz te njihove društveno - korisne delatnosti izbija u prvi plan državna potreba za tu društveno - korisnu delatnost, da se školuju visokoobrazovani stručnjaci. To logika nalaže, to je suština. U ovom slučaju vodila se prilično isprazna rasprava koja pokazuje suštinsko nepoznavanje problematike. Što se tiče upravljanja univerzitetom, ono mora da zavisi od vlasničkih prava. Ovde vlasnička prava uopšte nisu potencirana. Lako je reći - evo, država će prepustiti univerzitet, da upravlja sam sobom. Većinu u upravnim odborima, odnosno u organima upravljanja predstavljaće nastavnici i studenti, ali kako to isto sprovesti na privatnom univerzitetu? Mogu li se na taj način prava privatnog vlasnika uskraćivati? Ovde se potencira nešto što je besmisleno, jer ni to do kraja nije proučeno - pitanje ulaska policije na univerzitet. U civilizovanom svetu, redovna policija ne može bez dozvole rektora da uđe u bilo koji objekat univerziteta. Međutim, u civilizovanom svetu postoji specifična univerzitetska policija. Još 1978. godine sam bio na studijskom boravku na jednom američkom univerzitetu, gde zgrade univerziteta i kampusa obezbeđuje univerzitetska policija, a u Hajdelbergu sam gledao, sada zatvoreni, ali do unazad stotinak godina u funkciji, studentski zatvor, jer je univerzitet imao u upravnom smislu takvu autonomiju da je njegova policija privodila za određene prekršaje, da je čak izricana i kazna zatvora, ne naročito velika kazna, ali kazna zatvora za prekršaj. Ne zalažem se ja da se to vrati, daleko od toga, nego vam stavljam do znanja koliko ste laički pristupili celokupnom ovom problemu.
Gospodine Šešelj, hoćete li da koristite sledećih 10 minuta?
Da, sledećih 10 minuta.
Izvolite.
Ovaj problem treba prvo proučiti. Možda vi nemate u Ministarstvu stručnjake, a sami to ne znate. To razumem, ali onda treba Ministarstvo da nađe stručnjake, koji će to obraditi i koji će tako obrađeno onda ljudima od politike prepustiti da vode debatu, da rasprave, da traže ono što bi najviše odgovaralo i određenim političkim interesima. Ovde se pošlo samo od političkih interesa, bez adekvatne naučne podloge, bez adekvatnog znanja o suštini univerziteta. Dalje, mi smo imali više faza u razvoju našeg univerziteta. U Kraljevini Jugoslaviji, kao pravno uređenoj državi, bilo je mnogo pokušaja da se univerzitet instrumentalizuje u političke svrhe. Ti pokušaji su bili imanentni isključivo ekstremnim političkim snagama, komunistima i ljotićevcima, i otuda i velike masovne tuče studenata komunista i ljotićevaca, čak je bilo i krvavih sukoba među njima. Režim je tražio način da se to izbegne, neadekvatno problemu, i nikada nije uspeo u potpunosti da izbegne. Pod komunizmom smo imali čisto partijski komunistički univerzitet, na kome se nije moglo čuti drugačije mišljenje od oficijelne režimske ideologije. Od 1990. godine naovamo, najveći ideološki progonitelji prelaze na sasvim suprotnu poziciju, i onda se vidi ko je bio čiji stipendista sa Zapada, ko je bio Fulbrajtovac, ko je bio Karnegijanac, kakvu ko politiku vodi. Setite se Vojina Dimitrijevića, setite se Radeta Stojanovića itd. Oni su ranije izbacivali svoje kolege sa fakulteta, partijske kazne im izricali, bili partijski sekretari, a posle su oni nosioci demokratskog preobražaja. I naravno, oni žele kontinuitet sa prošlim vremenom i na tome se bazira taj kontinuitet. Ono što ovaj zakon uopšte nije pokušao da razreši, to je pitanje zloupotrebe slobode naučnog stvaralaštva; ne ideološke ili političke zloupotrebe, nego golog plagijata. Plagijatora ima dosta na srpskim univerzitetima, a nigde ni jednim zakonskim aktom, to smo videli u slučaju profesora Stevana Lilića, nije predviđeno - šta kad se utvrdi da je profesor svoj udžbenik plagirao, da je preuzeo od drugih autora čitave delove i prikazao kao svoje? Postoji Zakon o autorskim pravima, koji dozvoljava samo privatnu tužbu. Porodica nije htela da tuži, počinilac krivičnog dela je ostao nekažnjen. A gde je sada tu akademska sankcija? Ne postoji pravno uporište ni u ranijem zakonu, ni u ovom zakonskom projektu, ni u statutu, nigde. Kada utvrdite da je neko plagijator, ako onaj čiji je deo pokrao, ili njegova porodica, ako je reč o umrlom autoru, neće da tuži, vi nemate nikakvog drugog pravnog osnova, nikakve mogućnosti da sa univerziteta odstranite plagijatora. Ima ovde još mnogo tih stvari, o kojima će verovatno biti rasprave kada budemo raspravljali u pojedinostima, samo bih vas morao prethodno pitati, da mi opet bezrazložno ne izričete opomene - ako sada postavim pitanje ponašanje ministra Gaša Kneževića i njegov slučaj, kad je svojevremeno organizovao vikend - seminare za novac studentima i prodavao im ispitna pitanja, da li ćete vi to oceniti kao iznošenje činjenica iz privatnog života?
Oceniću, da, iz privatnog života, koje nemaju veze sa ovim zakonskim projektom.
Znači, to su činjenice iz privatnog života Gaša Kneževića, u koje ne smem da se mešam, koje ne smem da potenciram. Dobro. Ako su to činjenice iz privatnog života neka ostane da Narodna skupština štiti ljude koji to rade, ali ako vi meni ne dozvoljavate da o tome govorim, onda ne smete dati ni njemu da odgovara na ono što nisam mogao da obrazložim. Da li je tako?
Nije tako.
A, nije tako. Dobro, ako sad počnem da govorim o tome kako je ministar Gašo Knežević od "BK kompanije" dobio 20.000 evra da protežira njihov univerzitet, da li će i to biti ocenjeno kao ....
Ako vi nastavite da postavljate pitanja, moraću da postupim po Poslovniku i da vam izreknem meru.
Čekajte, čekajte, neću o tome da govorim.... (Predsednik: Vi znate šta je tema.) ... ukoliko mi preti opasnost da to uradite. Vi meni kažite šta mi sleduje ako o tome govorim, pa ću se tako ponašati.
Sleduje vam, pošto imate dve opomene, oduzimanje reči.
E, onda, neću ni o tome da govorim.
Dobro, i sledeće pitanje će biti....
Neću. Sada ću svaki put da vas pitam...
Ne možete to.
Pa, čekajte, moram da vas pitam...
Ne, vi morate da znate Poslovnik kao predsednik poslaničke grupe... (Vojislav Šešelj: Kako onda da procenim može li o tome da se govori...) ... i kao profesor fakulteta šta je tema dnevnog reda i šta predstavlja zakon o univerzitetu.
Molim vas, tema dnevnog reda je zakon o univerzitetu. U okviru zakona o univerzitetu treba i da raspravljamo kako suzbiti korupciju na univerzitetu. Kako to.... (Glas iz sale - zakon o Šešelju.) Kad zakon bude o meni, onda ću o sebi da govorim. Pripremite zakon o Vojislavu Šešelju. Lepo, vi "Dosmanlije" sve možete, pripremite taj zakon, pa ćemo raspravljati. I, ako sada postavim pitanje kakva je situacija na tim privatnim univerzitetima, pa ako iznesem podatak da je Slobodan Orlić za mesec i po dana završio BK Univerzitet, da li će i to biti kršenje Poslovnika?
Biće, zato što nema veze sa zakonom o univerzitetu.
Ni to nema veze. (Da.) Dakle, sama činjenica da...
Gospodine Šešelj, poslednji put vas upozoravam da se držite teme dnevnog reda, bez obzira da li se radi o izjavnim rečenicama ili upitnim, morate da se držite teme dnevnog reda.
Mi moramo da raspravljamo o situaciji na našem univerzitetu, gde je korupcija veoma izražena.
To možete da postavite kao poslaničko pitanje, imate pravo po Poslovniku da postavite poslanička pitanja.
Nemojte moje vreme da trošite. Rekli ste mi i o Slobodanu Orliću i njegovom ekspresnom studiranju više neću govoriti. Upozorili ste me, to poštujem i gotovo. Ali, dozvolite mi da sada iskoristim tri ili četiri minuta, ne znam tačno, jer ste me prekidali. Mi moramo zakonom o univerzitetu iznaći modalitete suzbijanja korupcije. Time se ovaj zakon ne bavi. Kako kontrolisati univerzitet od te velike zaraze, koja je svuda prisutna. Negde više, negde manje. Gde ovaj zakon predviđa pred kim se ispit može polagati, koliko lica mora biti prisutno. Zakon mora da predvidi da student polaže ispite samo na osnovu pitanja koja izvlači. Ovaj bi zakon morao pismeno polaganje ispita da svede na najmanju meru, jer tamo gde postoji masovno polaganje ispita najveća je korupcija. Pogotovo na fakultetima društvenih nauka, jer se lako, u međuvremenu, zameni papir, lako se posle toga da drugi papir, uz novac, profesoru, i student umesto da padne na ispitu dobija najvišu ocenu. To je jedan od osnovnih izvora korpucije na univerzitetu. Svi fakulteti su na to osetljivi. Na svim fakultetima je prisutno, a na onim najmasovnijim je najprisutnije i upravo se takvi fakulteti od strane studenata i prozivaju u javnosti. Niko ne pokušava da se takve pojave spreče, niko od organa vlasti. Zašto, pitam se, i zašto se u ovom projektu zakona ne traži modus kojim bi se ta korupcija mogla suzbiti. Ministar Knežević ovde napada masovnost studiranja. On bi onda univerzitet pretvarao u elitističku ustanovu. To ste morali da kažete studentima onda kada ste se borili za vlast i kada ste ih izvodili u masovne studentske demonstracije, da će školarina biti mnogo skuplja nego što je bila ranije i da neće moći tako masovno da se upisuju na fakultete, kao što su mogli ranije. Ko želi dobro našem narodu i državi omogućiće masovno studiranje, a zaoštriti kriterij polaganja ispita. Vi idete u suprotnom pravcu. Vi nekoj eliti, po vašem kritetijumu, omogućavate da se upiše, a posle joj prosto garantujete da dođe do diplome. Nikome ne sme biti garantovano da će doći do diplome, a kriterijumi treba da budu mnogo strožiji nego danas. Ali, svakome ko ispunjava elementarne uslove mora biti omogućeno da studira. Ne da tamo uvodite, i ako student izgubi jednu godinu, da može da nastavi besplatno studiranje, samo zbog toga što je upisan u takvom statusu. Onog trenutka kada izgubi godinu, više ne može besplatno; dolazi drugi koji nije izgubio godinu a ranije je morao da plaća, sad ne mora. To je zdrava konkurencija na univerzitetu. Ali, pošto vi niste spremni na zdravu konkurenciju ni u politici, ni u državi, ni u jednoj drugoj sferi života, naravno da niste spremni ni na univerzitetu. Međutim, setite se šta ste sve obećavali studentima, čime ste ih zaluđivali kada ste ih izvodili na ulicu, a kako se danas ponašate (Predsednik - vreme.) i šta danas nudite tim istim studentima, kolika je tu disproporcija.
Hvala. Za reč se javio ministar prosvete i sporta, gospodin Gašo Knežević. Izvolite.
Vidim da ovde ima aglosaksonskih đaka, koji postavljaju pitanja zbog žirija, a onda povlače to pitanje iz zapisnika. Na postavljena i povučena pitanja neću odgovarati. Moj prethodnik i ja se slažemo što se tiče dobrih strana zakona o univerzitetu. Zaista su ove dve jako dobre, ali ima još dobrih. Pre svega je dobra ova blaga, blaga lustracija, veoma blaga. Znam da će to izazvati negodovanje. To smo znali i kada smo predlagali takvo rešenje. Međutim, jedna rečenica prethodnika me je primorala da se javim. Naime, ponovo je pogrešno citirano ono što sam rekao. Nisam okarakterisao samoupravno doba kao Periklov zlatni vek, nego sam rekao - u poređenju sa zakonom iz 1998. to je Periklov zlatni vek, jer u samoupravno doba nikada nije 200 ljudi izgubilo posao na univerzitetu. Znači, za dve godine je napravljeno ono što samoupravljanje nije uspelo dugo, puno duže. Mislim da je to podatak koji je značajan. I, još nešto zbog istine: 2000. godine, otprilike, 200 ljudi je promovisano u redovne profesore na osnovu odluke ministra, a sledeće godine, kada je primenjivan zakon od strane DOS-ovog režima, to je učinjeno u 80 slučajeva. Možda podatak nije tako bitan, možda je jednostavno mandat isticao. Prema tome, podatak je relativan i veoma ga relativno treba koristiti. Ali, hoću da kažem samo jednu stvar - pomalo miriše na to da je u onom momentu kada je bila mogućnost da dekan, odnosno ministar, postavlja profesore da je on možda prekršio pravila službe, odnosno one uslove koje zakon diktira. To neću da kažem, ali to može tako da se tumači. Sve što piše u zakonu odnosi se na privatne i državne univerzitete, osim finansiranja. To je moja sledeća rečenica. I, najzad, visinu i broj studenata fakulteta tačno je da utvrđuje Vlada, ali apsolutno po sugestijama fakulteta, odnosno univerziteta. Dakle, Vlada nema nikakve kompetencije u određivanju niti broja studenata niti visine školarine. Vlada jedino određuje koliko studenata iz budžeta može da finansira i Vlada se trudi da maksimalno proširi taj budžet da bi što više ljudi moglo da se finansira.
Zahvaljujem. Pravo na repliku koju je izazvao gospodin Šešelj, reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov. Izvolite, replika.
Uz dužno poštovanje prema profesoru Šešelju i ne ulazeći u njegovo pravničko znanje, moraću da konstatujem samo jednu stvar: da je ovom prilikom pomešana forma i suština, odnosno način donošenja i kvalitet zakona. Pokazaću to na Zakonu o univerzitetu iz 1930. godine. Godine 1930. zakon je donet na način kako je donet, ali je taj zakon bio demokratski i nijednim svojim članom nije se mešao u upravljanje univerzitetom. Znači, imamo zakonodavca koji je pokazao svoje namere na taj način što je univerzitet uživao punu autonomiju i državno finansiranje, na način koji je tada omogućavao da se taj univerzitet približi modernim evropskim univerzitetima. Godine 1998. zakon je donet kroz jednu demokratsku proceduru, više kvazidemokratsku, ali taj zakon je bio najnedemokratskiji zakon; on je podjarmio Beogradski univerzitet, kao uostalom i sve druge univerzitete: u Novom Sadu, Kragujevcu, Nišu i Prištini. To pokazuje da treba gledati i formu i suštinu - u ovom slučaju forma je bila kvazidemokratska, zakon 1998. godine doneo je parlament, ali je to bio jedan nedemokratski zakon koji je podjarmio univerzitet. Imamo zakon iz 1930. godine koji je donet na način na koji je donet, ali je omogućio univerzitetu i srpskoj inteligenciji da se razvijaju tako da je Srbija tada ušla u jedan plodan period. To je, jednostavno, nešto što mora da ostane zabeleženo. Jedan zakon, bez obzira kako je donet, mora da dobije priznanje koje možda tada nije dobio; sud istorije ga danas ocenjuje kao jedan dobar zakon koji je garantovao slobodu i autonomiju Beogradskog i svih drugih univerziteta u Srbiji.
Nastavljamo načelnu raspravu prema prijavama za reč. Reč ima narodni poslanik Miomir Ilić, a sledeći prijavljeni govornik je narodni poslanik Rodoljub Šabić.
Dame i gospodo narodni poslanici, razlog za donošenje novog zakona o univerzitetu u datom obrazloženju predlagača, Vlade Republike Srbije, jeste neophodnost stavljanja van snage Zakona o univerzitetu iz 1998. godine, jer je, po reformskoj Vladi Republike Srbije, tim zakonom u celosti eliminisana autonomija univerziteta i fakulteta. Proteklih godinu i po dana svedoci smo mnogih reformskih predloga, raznih zakona od strane Vlade Srbije, koji su, zahvaljujući dosovskoj većini u srpskom parlamentu, bivali usvojeni. Koliko su ti zakoni bili reformski, najbolje mogu potvrditi građani Srbije kojima nikada nije bilo teže nego sada, teže negoli u periodu sankcija i NATO bombardovanja. Ovo ističem iz razloga što je i uloga univerziteta i fakulteta u obrazovanju građana Srbije od vitalnog interesa. Ako, kao socijalisti, prihvatimo jedan deo obrazloženja predlagača da je Zakonom o univerzitetu iz 1998. godine bila ograničena autonomija univerziteta i fakulteta, ne možemo se složiti sa onim delom obrazloženja predlagača da naučno-nastavni programi na univerzitetu i fakultetu nisu bili ostvarivani, kao i da je ravnopravni status nastavnog osoblja bio ugrožen. Navodim samo jedan primer: nijednom od 64 nastavnika Filozofskog fakulteta koji nisu potpisali ugovor o radu ništa nije falilo. SPS se zalaže za autonomiju univerziteta i fakulteta i za nemešanje politike u naučno-nastavni rad. Pošto Vlada Republike Srbije kod davanja Predloga zakona naglašava da je svaki zakon reformski i da je tranzicijskog karaktera, a SPS i ostale opozicione partije to osporavaju, za ovaj zakonski predlog možemo reći da je on ipak reformski. Reformski je zato što je Vlada Republike Srbije najzad shvatila da se za njene dosadašnji predloge raznih zakona u praksi pokazalo da i nisu reformski, pa se zato vratila u prošlost, na toliko kritikovani desetogodišnji period vlasti SPS, tj. u daleku 1992. godinu. Ovaj predlog zakona o univerzitetu, sem polaznih i završnih odredaba, prepisan je iz Zakona o univerzitetu iz 1992. godine, kada je SPS bila na vlasti. Zato je on i reformski. Ovim predlogom zakona ste nas, kao poslanike SPS, doveli u zabludu. Kako da glasamo? Kako možemo da glasamo protiv našeg zakona koji ste jednostavno preuzeli? U dosadašnjim predlozima raznih zakona niste usvojili nijednu dobronamernu primedbu opozicije, a sada predlažete naše rešenje iz 1992. godine i prihvatate osam amandmana SPS. Ali, da ne biste bili vi reformisti našeg Zakona o univerzitetu iz 1992. godine, SPS je kroz 31 amandman, od čega je usvojeno od strane Vlade Republike Srbije osam, želeo da poboljša svoj zakon i isti prilagodi sadašnjem trenutku. Pod jedan, u poglavlju II - Osnivanje i ukidanje univerziteta i fakulteta, član 13. i 14, smatramo da osnivač univerziteta i fakulteta treba da bude Narodna skupština Republike Srbije, a ne Vlada Srbije, iz razloga što je osnivanje i ukidanje univerziteta i fakulteta od vitalnog interesa za građane Srbije i treba biti u nadležnosti zakonodavne vlasti, a ne izvršne, koja može u tom slučaju da po svojoj volji ili volji pojedinca donosi pojedinačne akte o osnivanju, a pogotovu o ukidanju univerziteta i fakulteta. Drugo, u Predlogu zakona o univerzitetu nedovoljno je definisana uloga univerziteta i fakulteta čiji je osnivač pravno ili fizičko lice, a naročito njihovo osnivanje, delatnost i zaštita prava studenata i nastavnog osoblja. Tri - da se radi o prepisivačkom reformističkom predlogu govore i odredbe člana 30. stav 1. Predloga zakona, gde stoje reči: "jugoslovenski državljanin". To je bilo 1992. godine, ali sada, zahvaljujući dosovskoj vlasti i overaču sramnog dokumenta o preuređenju odnosa Srbije i Crne Gore, ne samo da ne postoji jugoslovenska država, već će verovatno biti zabranjeno izgovarati reči - jugoslovenski državljanin. Četiri, građani Srbije nisu, a i neće biti u dogledno vreme, toliko bogati da bi mogli izdvojiti toliko novčanih sredstava za finansiranje studija svoje dece bez pomoći društva. Iz tog razloga smatramo da se pri utvrđivanju broja studenata koji se upisuju na drugu godinu studija ne može utvrditi manje od dve trećine studenata čije se obrazovanje finansira iz budžeta Republike. Peto, u ostvarivanju naučne delatnosti, u članu 61. Predloga zakona data je mogućnost za osnivanje tzv. "inkubatora". Ova reč možda je poznata čuvenim reformatorima iz Vlade, ali našem građaninu, kao i pravom naučnom radniku, prilagodljiv je termin "baza podataka", koji mi socijalisti predlažemo. Šesto, u poglavlju IV - Zaštita prava studenata i odgovornost studenata, u članu 64. ustanovljen je novi univerzitetski, fakultetski institut - studentski parlament. SPS smatra da je u Predlogu zakona trebalo detaljnije utvrditi način i izbor novog studentskog organa. Ne možemo prihvatiti obrazloženje dato od Vlade Republike Srbije, da je studentski parlament nastao kao značajna demokratska tekovina studentskih protesta. Poučen iskustvom, kao učesnik studentskih demonstracija iz 1968. godine, plašim se da ovaj studentski parlament ne bude u funkciji sadašnje politike. U završnim odredbama člana 141. govori se o povratnom, odnosno retroaktivnom dejstvu. Po ovome kako je obrazloženo u datom predlogu ovog člana pre bi se to moglo nazvati - retrogradno dejstvo po pojedinim nastavno-naučnim kadrovima. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, koristim ovu priliku da, kao Požarevljanin, obavestim javnost da je sahrana saveznog poslanika i bivšeg ministra unutrašnjih poslova Republike Srbije druga Vlajka Stojiljkovića sutra u Požarevcu, u 14 časova, na Starom požarevačkom groblju. Hvala vam.
Preostalo vreme poslaničke grupe SPS je 14,5 minuta. Reč ima narodni poslanik Rodoljub Šabić, a sledeći prijavljeni govornik je narodni poslanik Srboljub Živanović.
Poštovane dame i gospodo, pred nama je dugo očekivani Predlog zakona o univerzitetu. Za početak, kao što već neki ustaljeni red nalaže, treba da izrazim svoj načelan stav u odnosu na taj zakon i pre nego što ga budem izneo, želim da kažem da kao i ja misle i ostali socijaldemokratski poslanici u ovom parlamentu. Dakle, postoji jedan nesumnjiv, jasan, nedvosmislen razlog zbog koga mi stojimo iza ovog zakona i zbog čega ćemo ga podržati. Jednostavno, taj zakon je mnogo bolji od postojećeg. To je nešto što je nesporno i što ne treba dovoditi u pitanje. Tome još treba da dodamo ono što je uvaženi ministar Knežević na početku svog izlaganja naznačio kao početne premise u postupku usvajanja ovog zakona. To su bile dve činjenice - jedna je da je zakon tranzicionog karaktera i druga da imamo dosta vremena na raspolaganju za uključivanje u nešto što skraćeno zovemo Bolonjski proces, a što je zapravo harmonizacija naših normativnih rešenja u vezi sa uređenjem i funkcionisanjem univerziteta sa evropskim standardima - onda gotovo da prestaje svaki racio za ozbiljniju kritiku ovog zakona. Zaista nemam nameru da ga kritikujem, osim u jednom jedinom segmentu koji zaista ne može da se prećuti, jer otvara jednu ozbiljnu dilemu, jedno pitanje koje prevazilazi značaj nečega što je funkcionisanje univerziteta. To je pitanje odnosa ovog društva prema studentima i prema mladima. Dakle, moram da kažem da ono što je bilo početno, prvo rešenje koje nam je došlo kao predlog, a što je proizilazilo iz sadržine Predloga zakona, po mom dubokom ubeđenju sasvim sigurno nije na nivou onog odnosa koji se mora imati prema pitanju studentske participacije u upravljanju fakultetom. Dakle, rezervisati za predstavnike studenata, inicijalno kažem, manje od 10% u savetima univerziteta i fakulteta nije dovoljno, nije odgovorno i nije, rekao bih, čak ni dopustivo. Smem, dakle, da se vratim na ono što sam rekao, a to je pitanje koje ilustruje naš odnos prema mladim generacijama koje dolaze uopšte, prema studentima posebno. Dakle, bar kao predstavnik one političke grupacije koja jeste priznavala, koristila i uvažavala rezultate studentske aktivnosti u vreme kada su bili kreatori studentskih nemira i studentskih demokratskih protesta i na taj način stvarali atmosferu neophodnu za istorijski preobražaj u ovom društvu, moram da kažem da ta populacija neminovno mora na bolji i kvalitetniji način participirati u upravljanju svojom sredinom, a to je univerzitet. Zaista ne mogu da se složim sa onim ultrakonzervativističkim stavovima koji su ovde iznošeni, o tome da su,po svemu sudeći, to nekakva rumena dečica koja tu sede, gledaju u svoje učitelje, slušaju ih pažljivo i posle četiri godine izlaze sa tog univerziteta kao nacionalni ili anacionalni intelektualci. Ili, pak, sa drugom varijantom istog načina razmišljanja, da su to nekakvi komadi ljudskog materijala koje guramo u neku cev koja se zove proces obrazovanja, kroz koju prolaze kao objekti, i na kraju oni izlaze kao proizvod tog procesa. Nisu. To su živi ljudi, punoletni ljudi, natprosečno obrazovani ljudi. To je kvalitetniji deo ljudskog potencijala kojim ova zemlja raspolaže. Prema tome, kada to kažem, onda želim da naglasim - pitanje studentske participacije u upravljanju univerzitetom nije nešto što je naš ustupak studentima. To ne bi smelo biti. To nije nešto što je naš ustupak nekakvom inostranstvu koje nam preko Bolonjskog procesa diktira kako treba da izgleda upravljanje univerzitetom. Pitanje studentske participacije i njenog obima u upravljanju univerzitetom mora da bude izraz naše jasne predstave da toj populaciji moramo dati šansu da učestvuje na adekvatan način u upravljanju tim procesima, zato što je to interes ovog društva, zato što daje novi kvalitet. Samo sa tom predstavom možemo krenuti u onom pravcu koji je poželjan, a to je korenit preobražaj ovog društva, napuštanje ultrakonzervativnih koncepcija i pretvaranje ovog društva u evropsko. Dakle, ovo nisam govorio samo kao neko ko ima zadovoljstvo da kaže da u redovima socijaldemokratskih poslanika sede i oni ljudi koji su bili u užem rukovodstvu studentskih nemira iz 1992. i 1996, ovo sam govorio kao neko ko zaista veruje da perspektiva Srbije jeste u poverenju i osloncu na one koji dolaze, a to su mladi. Zahvaljujem.
Gospodine Šabiću, da li ste vi citirali izlaganje narodnog poslanika Aleksandra Vučića? (Poslanik Šabić, sa mesta: Nisam ni pomenuo Aleksandra Vučića.) Nemate pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Srboljub Živanović, a sledeći prijavljeni govornik je narodni poslanik Vlatko Sekulović.
Dame i gospodo narodni poslanici, svi reformski zakoni, kao i ovaj danas, koje je predložila vlada eksperata pod jurisdikcijom ministra prosvete i sporta Gaše Kneževića, o čijim moralnim i stručnim kvalitetima su poslanici Srpske radikalne stranke izneli u svom zahtevu za izglasavanje nepoverenja takvoj ličnosti, mnogo su rekli što predstavlja i kvalitet današnjeg predloga zakona o univerzitetu. Ovaj zakon, kao i mnogi drugi, što neko reče u ovoj skupštini, liči na mačiju ljubav - ni više dreke ni manje efekata. Mogu dodati da se predlogom ovog zakona želi da još jedna institucija pod ovom DOS-ovskom vlašću padne u ruke mafije. Pažljivo sam pratio diskusiju i moram priznati da umesto argumenata na jedan dobar Zakon o univerzitetu iz 1998. godine uvek dolazi želja pojedinaca za privilegijama i za svoju malu poziciju. Zakonom o univerzitetu iz 1998. godine sprečen je nepotizam, odnosno familijarnost u naučno-nastavnom procesu, što je rak-rana na univerzitetima, odnosno fakultetima, a takođe i kriminalne radnje. U vraćanju ovog zakona na primenu zakona od 1992. godine, zakona kome je prošao rok, ogleda se u stvari DOS-ovska vlast i procesi gde ide Srbija. Taj zakon je održao prelazno stanje iz jednog sistema u drugi, kroz koje je zemlja prolazila i pokazao se kao sasvim neadekvatan. Vlada nacionalnog jedinstva Zakonom o univerzitetu od 1998. godine veoma precizno i jasno ceo univerzitetski sistem, sa aspekta svojinskih odnosa, posmatra iz dva dela; prvi deo je upravljački, a drugi deo je organizacioni. U prvom, upravljačkom delu se želelo sprečiti haotično stanje na univerzitetu i fakultetu. Rektori i dekani predstavljaju poslovodne organe univerziteta, za koje izvršni organ vlasti ima pravo da odlučuje ko će i na koji način raspolagati državnim novcem na univerzitetu. Rektori i dekani su imali prava i dužnosti direktora preduzeća i time je zastupljen tržni momenat, koji do kraja liberalizuje osnivanje privatnih univerziteta, tako da će svako ko se bude nalazio na čelu državnih univerziteta morati tržno da razmišlja. Sa druge strane, imamo obrazovni deo za koji je ovim zakonom propisana kompletna autonomija, koja se odnosi na samostalnost donošenja nastavnih planova i izvođenja nastavnog i naučno - istraživačkog procesa na univerzitetu, odnosno na fakultetu. U stručnim organima, kao što je nastavno-naučno veće, rektori i dekani nemaju pravo glasa. Uređivanjem ova dva dela, zakonom od 1998. godine povećana je efikasnost i efektivnost kompletne delatnosti koja se odvija na univerzitetu. Sa jedne strane, smanjeno je administriranje upravljanja, a sa druge strane se vršila pozitivna selekcija među studentima, tako što su se afirmisali najvredniji i najsposobniji studenti. Zakonom o univerzitetu od 1998. godine predstavljen je jedan humani, organizacioni, socijalni i psihološki napredak i on predstavlja doprinos na državnom, nacionalnom, kao i na individualnom planu. Pitate zbog čega je Vlada Republike Srbije pristupila izradi ovog zakona 1998. godine, a odgovor je - Vlada Republike Srbije snosi odgovornost za funkcionisanje ove države, a državni univerzitet je obaveza Vlade Republike Srbije, radi kontinuiteta u stvaranju kadrova koji su neophodni za razvoj zemlje.
Gospodine Živanoviću, prekoračili ste vreme.
Zakonom od 1998. godine Vlada je želela da revalorizuje i reformiše osnovni zadatak univerziteta, a to je nastavno-naučni rad. Univerzitet finansiraju građani, jer oni pune budžet i zato preko Vlade upravljaju fakultetom, tj. univerzitetom. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vlatko Sekulović. Odustaje. Posle njega narodni poslanik Bora Stanimirović. Izvolite. Neka se pripremi narodni poslanik Bratoljub Janačković.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, rekao bih na početku nešto o onome o čemu je u zadnja dva dana bilo diskusije, odnosno kritike Zakona iz 1998, ali ne da bih branio taj zakon, nego da bih ukazao na istinu. U nekoliko diskusija se čulo da su dekani, po zakonu iz 1998. godine, donosili nastavne planove osnovnih, specijalističkih, magistarskih i doktorskih studija. Međutim, član 105. stav 2. zakona iz 1998. godine glasi: "Veće fakulteta donosi nastavne planove i programe osnovnih, specijalističkih, magistarskih i doktorskih studija, po odsecima, grupama ili smerovima". To ukazuje da je ovaj zakon iz 1998. godine sigurno imao slabosti. Kada govorimo o tim slabostima (neke smo čuli), one se odnose, pre svega, na izbor nastavnika, znači na dobijanje nastavničkih zvanja i na izbor organa upravljanja, odnosno izbor dekana i rektora. Ovaj zakon je, u svakom slučaju, popravio nešto što se tiče stanja autonomije. Međutim, što se tiče autonomije, ona, može se reći, izgleda prividno, zbog toga što smo doneli odluku da saveti mogu da biraju određene organe, odnosno dekane, rektore itd, da saveti čine većine iz nastavno-naučnog veća. Međutim, jedan član Predloga zakona, a to je član 13, glasi - kada je osnivač univerziteta, odnosno fakulteta Republika, akt o osnivanju fakulteta, odnosno univerziteta donosi Vlada. Ovo ne bih pomenuo da u zakonu iz 1992. godine ne stoji da akt o osnivanju univerziteta, odnosno fakulteta donosi Narodna skupština. Vidite, razlika je ogromna. Znači, u ovom slučaju mi možemo birati dekane, možemo birati rektore, možemo imati neka prava koja smo imali donošenjem zakona iz 1998. godine (kada se radi o nauci i o drugim pravima), ali ako Vlada može da donese akt o osnivanju, odnosno ukidanju univerziteta, odnosno fakulteta, onda ta autonomija nije potpuna. Ovo utoliko pre što se i po zakonu iz 1992. godine to uglavnom odlučivalo na osnovu odluke Narodne skupštine. Međutim, predlagač je iskoristio zakon iz 1998. godine; to je član 14. koji glasi upravo onako kako glasi i Predlog zakona koji sada imamo na dnevnom redu. Prema tome, mora se priznati da je i Vlada iskoristila neke pogodnosti iz ovog zakona od 1998. godine, da bi na neki način bar delimično umanjila ili ugrozila autonomiju fakulteta. Dobro se zna ko može da donese odluku o osnivanju fakulteta, odnosno univerziteta. Vidite da je Vlada u stvari ta. Ako to radi, zna se kako se to obično čini. Drugo, ono što je naročito sporno - kritika koja dolazi na zakon iz 1998. godine se pre svega odnosila na član 165. gde je svaki nastavnik, posle usvajanja Zakona iz 1998. godine, bio u obavezi da potpiše ugovor o radu. Molim vas, mi smo i doneli Zakon o radu. Praktično, sada će svaki zaposleni morati taj ugovor da prihvati. Treće, što je najvažnije, to sam prošli put pomenuo - u 95% slučajeva koristili smo zakon iz 1992. godine. To ukazuje da se o nekoj reformi ne može posebno govoriti, naročito kada se radi o reformi koja je započela 1992. godine. Prema tome, taj zakon iz 1992. godine je praktično pisan za 21. vek. Mi ne možemo da pomenemo neke promene koje su i te kako bitne u ovim članovima koji se pominju. Prošli put sam rekao - zašto se čekalo godinu i po dana. Mi smo od ministra dobili neka obrazloženja koja mogu biti i opravdana, ali ipak to nije glavni razlog. Svakako glavni razlog je to što je zakon iz 1998. godine pogodovao i sadašnjoj vlasti i prethodnoj vlasti, da odlučuju o izboru organa upravljanja. Kada je zakon 1998. godine usvojen, negde oko 17% dekana je zamenjeno. Posle 5. oktobra, na osnovu tog istog zakona, smenjeno je oko 95% dekana, direktora itd. Prema tome, vidite koliko se dugo čekalo. Čekalo se dugo zbog toga što smo mi već imali zakon iz 1992. godine pripremljen. Verujem da je to moglo vrlo brzo, odmah posle onih promena, da se taj zakon usvoji, jer glavni razlog je da smo mi na univerzitetima, odnosno na fakultetima imali jedno neredovno stanje. Kada se radi o izboru, nemoguće je vršiti izbor na osnovu nekog zakona iz 1992. godine, koji nije važio, i kombinovati sa zakonom iz 1998. godine i na osnovu Predloga zakona koga mi sada usvajamo. Ko je mogao tu da se snađe. Prošli put sam rekao - najviše zloupotreba je bilo upravo za ovih zadnjih godinu i po dana, bar što se tiče izbora u nastavnička zvanja. Ministar je malopre rekao da je 80 rešenja potpisao za redovne profesore, jer je zakonom iz 1998. godine bilo predviđeno da izbor redovnih profesora potvrđuje, na osnovu svih onih postupaka, ministar prosvete. Mislim da je moglo da se to ne čini. Moguće je da je taj broj i tačan, ali je jedno sigurno - ta procedura, ta tehnologija posla je sama po sebi dolazila i tako je ministar mogao to i da potpiše. Rekao bih sad nešto konkretnije. Ima dosta veoma spornih članova o kojima ćemo kasnije. Ukazao bih samo na član 39, gde se govori o ispitnim rokovima. Neko je kritikovao da smo mi davali mnogo ispitnih rokova ranije, polazeći od nekog političkog stanja, da bismo dobijali studente itd. Nije tačno. Dalje, neko je rekao da na Zapadu ima država koje imaju jedan ili dva ispitna roka. I to je tačno. Međutim, njihov obrazovni sistem, njihova tehnologija posla, njihov odnos prema studentima, prema programu je takav da oni mogu da imaju i po jedan ispitni rok, ako se zna da profesor ima manji broj studenata. Mi još uvek upisujemo po 1.000, 2.000, 3.000 studenata godišnje. Mi u amfiteatru držimo predavanje u prisustvu 500 studenata. Molim vas, da li tom studentu možete smanjiti ispitne rokove, kako smo mi pokušali amandmanima. Sigurno je da ne možete. Da bismo to uradili, moramo promeniti funkciju nastavnika, promeniti ulogu studenta. Nastavnik mora biti više koordinator. Moramo stalno omogućavati studentima da kroz razne oblike, kolokvijume, razne semestre itd. apsolviraju sve one delove koje svakodnevno rade. Šta se kod nas dešava? Naš obrazovni sistem jeste zastareo i on je kao i pre 120 godina. Postoji eks katedra, profesor može držati predavanje kao što i ja danas pričam pred 250 poslanika; da li će neko slušati ili ne, to nije bitno, jer niko posle toga ne polaže. Kada će polagati? Polagaće tek juna meseca, a o nekim predmetima sluša i dve godine. Takvim studentima, u takvom sistemu, sigurno da je potrebno da postoji više rokova. Zato se mi i zalažemo da fakulteti, prema svojim uslovima, prema svojoj tehnologiji, pre svega prema svojim kadrovskim sposobnostima, organizuju ispitne rokove za studente u ono vreme koje im najviše odgovara. Ovde su dva roka najspornija: oktobarski i aprilski rok. Tu su univerzitetski nastavnici u pravu kada tvrde da za vreme tih ispitnih rokova nema predavanja. Međutim, šta će studenti izabrati, da li će doći na predavanje ili će ići gde je obavezno ili nije obavezno ili će ići na ispit, zna se šta će izabrati. Dalje, član 69 - kada smo donosili ovaj zakon 1992. godine dosta smo o tome diskutovali, i sada je naročito na Odboru bilo diskusije - šta sa nastavnicima koji predaju strane jezike na nematičnim fakultetima. Bilo je i tada predloga (i mislim da je sada jedan amandman prihvaćen, verovatno će to proći) da na nematičnim fakultetima strane jezike mogu predavati i doktori nauka i dobijati određena zvanja koja im po zakonu pripadaju. Što se tiče članova 101. i 102, malopre sam pomenuo da se ovde radi o izboru rektora, a sličan je i član 109. o izboru dekana, da ne bih ponavljao dva puta. Mi imamo jedan amandman i naša intencija je da se ovi rokovi za izbor dekana, prodekana, rektora, smanje. Možda je bila bolja varijanta da se izbor dekana i rektora vrši na četiri godine i da posle toga on nema više pravo, bar uzastopno, da konkuriše za istu funkciju. Ovo ističem zbog toga što je stanje na našim univerzitetima, odnosno fakultetima takvo da mi biramo dekana na dve godine i on može tek u prvoj godini, kada ulazi u posao, da radi nešto normalnije, ali pošto mnoge stvari nije upoznao on tek ulazi u posao. Sledeća godina je izborna godina, ponovo počinju svađe u kolektivima, ponovo počinju izborii verovatno je u daljoj budućnosti (ako se predlaže novi zakon, kako smo čuli) bolja varijanta da se izbor vrši na četiri godine i da posle toga niko ne može uzastopno dva puta biti biran. Ono što je sada najspornije, i ja bih još jednom o članu 143, odnosno 142, 143. i 144, a prošli put sam pomenuo da su najveće slabosti ovog zakona upravo u njegovoj retroaktivnosti za izbor nastavnika u pojedina zvanja i za krivičnu odgovornost za sve one koji su napravili bilo kakav prestup u toku svog izbornog mandata. Ovde se radi o svim radnicima, znači ne samo o onima koji su bili na funkciji. Ako je član 144. prihvaćen, mislim da bi bilo dobro, bez obzira što je Odbor prihvatio, odnosno Vlada predložila i prihvatila jednu izmenu, jedan amandman koji je donekle samo ublažio stanje, ali je verovatno pravilnije da se ceo ovaj član izmeni i poslanici Socijalističke partije Srbije glasaće za ovaj zakon. U suprotnom, mi ćemo biti protiv.
Reč ima narodni poslanik Bratoljub Janačković, a neka se pripremi narodni poslanik Petar Petrović.
Poštovano predsedništvo, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, počeću svoje izlaganje sa nekoliko dobrih vesti. Prva dobra vest za mene i Novu demokratiju je da u Srbiji rade tri privatna univerziteta i dva privatna fakulteta. Školarina se na njima plaća. Državni fond za obrazovanje ne školuje, o trošku budžeta, nijednog studenta na njima. Zašto baš niti jednog? Principi konkurencije programa obrazovanja i sposobnosti pozivaju i na takvu mogućnost. Druga dobra vest za mene je sledeća: diplome jednog od pomenutih fakulteta akreditovane su u 102 zemlje sveta i važe bez nostrifikacije. Kompanije koje su došle na ovaj prostor, a matično potiču iz ovih zemalja, uvažavaju ovu činjenicu kod ugovaranja zaposlenja. Treća dobra vest je da smo pozvani u Bolonjski proces. Poljoprivrednom fakultetu u Beogradu ovaj zakon nije ograničenje da krene u nastavu kurseva i u saradnji sa poljoprivrednim fakultetima jugoistočne Evrope, primera radi, otvori trogodišnji kurs za farmere, sa dve godine osnovnih studija i godinu dana specijalizacije. Poštovane dame i gospodo, nije dobra vest što, prema mojim saznanjima, doduše na osnovu skromnih informacija kojim raspolažem, nijedan fakulet, univerzitet, niti institut ne uživa prihode od zaštićenog patenta, pronalazaka ili dostignuća intelektualne svojine, koja je osvojena javnim novcem ili kombinacijom javnog i privatnog novca, komercijalizovane u nekom proizvodu ili usluzi. Evo još jedne projektovane dobre vesti, ministar prosvete Vlade Srbije prisustvovao je potpisivanju prvog dvogodišnjeg ugovora između Tehnološkog fakulteta u Leskovcu i profesora Marka Jovanovića. Profesor je angažovan ugovorom za održavanje šest časova nedeljno i korišćenje prava na udžbenik. Fakultet je uplatio dogovorenu sumu novca jednokratno, uz mesečnu platu od 30.000 dinara, sa pravom otkazivanja ugovora. Tročlani savet poznatih na osnovu pristupnog rada dodelio je profesoru titulu vanrednog profesora. Ako ste čuli ovu vest, znajte da je to dobra vest, ali nažalost nije izSrbije. Ova vest je sajednog drugog univerziteta, ali ne još uvek iz naše zemlje. Druga dobra vest glasi: "Nastavno-naučno veće Ekonomskog fakulteta u Nišu prihvatilo je predlog za izmene programa iz predmeta "Ekonomske doktrine", koje mu je predložio Savet najboljih diplomaca Ekonomskog fakulteta u Nišu". Program je objavljen na sajtu matičnog fakulteta. Poštovane dame i gospodo, i ovu vest nismo mogli da čujemo u Srbiji. Možda ćemo je čuti. Kada? Onda kada neki od ovih fakulteta na svom sajtu objave listu najuspešnijih proizvoda: najbolje svoje dosadašnje studente i njihove sadašnje pozicije ikarijere, kao reklamu vrhunskog proizvoda. Zakon pred nama ne ograničava, ali i ne podstiče dovoljno. Kreativna autonomija pojedinca nije isto što i autonomija koja je zaštićena od konkurencije, od zahteva iz društva, od upoređivanja i vrednovanja. Da se vratim na princip dobre vesti: "Umesto velike Sorbone, postoji višeuniverziteta, sa mogućnošću da se kombinuju prema sopstvenim potrebama. "Istina, ovaj zakon ne sprečava takvu mogućnost. Naprotiv". Ali, potrebna je i lična kreacija i inicijativa. Zaista, evo jedne istinski dobre vesti u današnjoj štampi: "Ministar prosvete Vlade Srbije Gašo Knežević, počasni je član Asocijacije diplomiranih studenata fakulteta i univerziteta. Na svečanosti povodom 10 godinatog fakuleta, na kojoj je osnovana Asocijacija, Knežević je ocenio da privatni univerziteti i fakulteti imaju prednost nad velikim državnim u borbi za kvalitet. Državni fakulteti se, prema njegovim rečima, teško snalaze u toj borbi i u praćenju svetskih uslova akademskog obrazovanja. Knežević je pohvalio način rada univerziteta i ocenio da je taj univerzitet na dobrom putu da seuključi u evropski sistem visokog obrazovanja. " Uprkos komentarima iz bližih poslaničkih klupa, ovo je zaista dobra vest i Srbija mora ići u tom pravcu. Poštovani, za koji mesec na univerzitetima u Americi i dobrom broju u Evropi počinje "potreba za katedrama" i kursevima. Traže se novi ugovori, gube stari i veličanstvo konkurencije na velike univerzitete dovodi"iznenađenja" iz provincije i obrnuto, u provinciju odlaze eminencije sa velikih katedri. To još uvek nije naša priča i ne mora da bude, ali odgovori su se tražili,traže se i nalaze se u ovom pravcu. Prekjučerašnji primer sa jednog univerziteta je dokaz da su reforme zaista krenule. Poštovani, pozivam Ministarstvo prosvete da objavi i ovom parlamentupredloži strategiju razvoja visokog obrazovanja, kao dokument u kome će se reći kada predstaje tranzicija i do kada važi ovaj model. Vreme je naš teret, a ne adut. Uvaženi ministre, znam da Vi i vaše Ministarstvo ulažete velike napore i da već imate pripremljenu strategiju razvoja, ne samo visokog obrazovanja, već i obrazovanja u celini. Takođe, znam da je deo ovih mojih zahteva, koji su išli kroz princip dobre i loše vesti, za ovaj period vremena možda previše radikalan i da još uvek nema opšteg političkog konsenzusa i raspoloženja među građanima Srbije da se uvedu trenutne i korenite reforme. Duboko verujem da dobro procenjujete, da ste dobro tempirali red poteza u Ministarstvu kojim rukovodite i da će do kraja vašeg i našeg mandata u ovom parlamentu biti predočeni pravi reformski zakon osnovnog i srednjeg obrazovanja i pravi reformski zakon o univerzitetu. Zbog toga, oprostite ako po koji put naiđete na blage reči kritike. Znajte da će vas Nova demokratija i DOS na ovom teškom putu podržati da istrajete u uvođenju pravih reformskih zakona, i u osnovnom, i u srednjem obrazovanju, pa i na univerzitetu. Hvala.
Zahvaljujem. Pitam narodnog poslanika Petra Petrovića - da li želi da nam se obrati sada, pošto imamo pet minuta do pauze, ili posle pauze? [[Poslanik Petrović, sa mesta: Posle pauze.]] Određujem pauzu i dajem jedno kratko obaveštenje - sednica Odbora za prosvetu održaće se u 14,00 časova, u sali na II spratu. Posle pauze - 15,55) Poštovane dame i gospodo, molim vas da radi utvrđivanja kvoruma ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum. Nastavljamo načelnu raspravu o Zakonu o univerzitetu, prema prijavama za reč. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, a sledeći prijavljeni govornik je narodni poslanik Velimir Simonović. (Poslanici Srpske radikalne stranke ulaze u salu.) Samo malo da sačekamo da poslanici, koji ne učestvuju u kvorumu,zauzmu svoja mesta. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, kada je stigao dnevni red za ovu sednicu i kada je poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva videla šta je na dnevnom redu, očekivali smo, ne gledajući prispele materijale, da će doći prema predloženim zakonskim projektima do stvarne reforme u obrazovanju, ne samo u visokoškolskom, nego i u srednjoškolskom i osnovnom obrazovanju. Nažalost, postalo je pravilo da se, kako se promene vlade u Srbiji i kako koji ministar dođe na čelo Ministarstva sporta ili Ministarstva obrazovanja, ili kako se već zovu ta ministarstva, prvo promeni Zakon o univerzitetu. Prema stavu poslaničke grupe Stranke srpskog jedinstva, da bi se došlo do univerziteta potrebno je da prvo ti koji dođu na univerzitet završe osnovno obrazovanje, završe srednje obrazovanje, jer se tu regrutuju kadrovi za visoko obrazovanje. Nažalost, mi sada razgovaramo samo o novom Predlogu zakona o univerzitetu, a kroz par dana bi trebalo da razgovaramo samo o nekim malim promenama Zakona o osnovnom obrazovanju i Zakona o srednjem obrazovanju. Neću biti grub kada kažem da pojedini ministri, kada dođu na mesto ministra prosvete, misle da istorija počinje od njih i da su ako promene Zakon o univerzitetu završili sa promenom zakona o obrazovanju u kompletnom smislu te reči. No, da se ne zadržavam na tome. To je sada stvar onih koji predlažu zakone i one vlade koja dobije poverenje u parlamentu da to poverenje i opravda. Naime, zadržaću se na par primedbi u vezi Predloga zakona o univerzitetu. Tako se u članu 32. govori o tome kako se vrši izbor dekana na fakultetima i tu je data puna sloboda fakultetima da mogu da vrše potpuno samostalno izbor dekana. Međutim, ipak moram da napravim jednu paralelu sa predloženim zakonima o osnovnom i srednjem obrazovanju, odnosno sa izmenama i dopunama, gde se za direktore škola, kada se predlažu, postavljaju ili biraju na školskim odborima, daje saglasnost, odnosno da ipak Ministarstvo mora da da saglasnost. Ono što je dekan za fakultet to je direktor srednje škole za srednju školu, normalno sa većim ili manjim ovlašćenjima. Mislim da je tu trebalo da se napravi određena paralela, odnosno određena sličnost, odnosno da izbor bude sličan. Mnogi su govorili o članu 141, 142. i 143. Predloga zakona o univerzitetu i ja neću govoriti o tome, jer je već dato dosta sugestija, primedaba, ali bih se zadržao na članu 144. Tačno je da je Vlada prihvatila amandmane na ovaj član i da ga je povukla iz procedure, odnosno neće biti sastavni deo Predloga zakona. Međutim, poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva smatra da uopšte nije smelo da dođe do toga da ovakav tekst uđe u Predlog zakona, a zbog šire javnosti pročitao bih šta se, između ostalog, predlagalo u članu 144: "Protiv nastavnika, saradnika i drugog zaposlenog na univerzitetu odnosno fakultetu koji je u vreme važenja Zakona o univerzitetu iz 1998. godine zloupotrebio položaj ili prekoračio ovlašćenja koja je imao po Zakonu o univerzitetu iz 1998. godine, pokreće se disciplinski postupak u skladu sa zakonom". U stavu 2. se kaže: "Ako nastavniku, saradniku ili zaposlenom iz stava 1. ovog člana radni odnos prestane pre isteka šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona, postupak iz stava 1. ovog člana neće se sprovoditi". Molim vas, gde to ima da se jednim zakonom mogu osloboditi, jednostavno rečeno, odgovornosti neki ljudi, ukoliko su učinili delo po prethodnom zakonu. Mislim da ovakav tekst uopšte nije smeo da uđe u proceduru. U članu 42. ovog zakona govori se o tome koliko ispita student može da prenese u sledeću godinu, pa se izjednačavaju svi fakulteti tako što se govori da (da ne čitam svestavove) za prvu godinu ako ima sedam može dva da prenese, ako ima 9 ili 10 onda može da prenese tri itd., dakle, izjednačavaju se svi fakulteti bez obzira na težinu. Mislim da je zakonom morala da se ostavi sloboda fakultetima da mogu, u zavisnosti od težine fakulteta i svega ostalog, da određuju koliko student može da prenese nepoloženih ispita u sledeću godinu studija. S druge strane, govorimo o reformi školstva, govorimo o Zakonu o univerzitetu, a nigde, ni na jednom mestu se ne govori koji su to visokostručni kadrovi potrebni ovoj zemlji za narednih pet ili 10 godina. Moralo je nekim članom zakona da dođe do toga da se kadrovi planiraju, da se kaže koji to fakulteti mogu da školuju kadrove, odnosno studente za koje će Vlada da snosi troškove školovanja, a za one koji žele da se obrazuju, da budu tzv. samofinansirajući studenti, da fakulteti sami određuju koja je to cena i da se odredi u kom broju mogu ti studenti da studiraju na tim fakultetima. U protivnom dolazi do toga da ćemo i dalje školovati visokostručne, visokoobrazovane kadrove za Zajednicu zapošljavanja, odnosno Zavod za tržište rada, kako se to sada zove, a da se ne zna u kom vremenskom periodu će oni moći da se zaposle. Zato Stranka srpskog jedinstva smatra da je neophodno obrazovanje povezati sa planiranjem kadrova, da vidimo šta je toovoj zemlji neophodno, koji su to visokostručni kadrovi neophodni u sledećih pet ili 10 godina, da bismo znali šta plaćamo i šta ćemo školovati. Zbog svega napred navedenog poslanički klub Stranke srpskog jedinstva ne može podržati Predlog zakona o univerzitetu i glasaće protiv.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović, a sledeći prijavljeni je Dragiša Marinković.
Dame i gospodo, iako je rečeno da ovaj zakon ima privremeni karakter - nadajmo se da neće trajati duže od godinu dana - ipak je ovo prilika da se kod ovog predloga zakona sprovede jedna ozbiljna rasprava o problemima naših univerziteta. Koristim priliku da kažem nekoliko reči o tom zakonu. Počeću od članova 10, 11, 12. i 13, gde se govori o tome ko je osnivač univerziteta ili fakulteta, pa da to mogu da budu i privatni univerziteti i fakulteti. Prema ovom predlogu, država se suviše meša u to kako će i zašto neko osnivati privatni fakultet. Dakle, na strani četvrtoj piše da mora da podnese elaborat i obrazloži razloge zaosnivanje fakulteta i univerziteta. Što bi neko objašnjavao svoje razloge, ako želi da uloži pare u osnivanje privatnog fakulteta? To je isto kao kada biste tražili od nekoga ko osniva novo privatno preduzeće da objašnjava razloge zbog kojih osniva to preduzeće. Recimo da je obrazovanje delikatan posao, ali ipak ne u toj meri da se uplićemo u njegove elaborate, razloge i slično. Jedino što može da uradi država, odnosno Vlada, ako oceni da je neki privatni fakultet slab sa nastavnim planovima i programima i da nema dovoljno dobrih profesora, jeste da kaže - diplome sa tih fakulteta nećemo nostrifikovati na državnim univerzitetima, i to je sve. Prema tome, onaj ko se upisuje na privatni fakultet, on tamo plaća školarinu i rizikuje da li će mu ta diploma negde važiti. Dakle, pojedinac preuzima rizik, a njemu država ne mora ništa da garantuje; može da kaže - sa takvog fakulteta mi diplome nećemo nostrifikovati. To je jedna od mojih napomena. Drugo, oko studija; dakle, prvo redovne studije, četiri, pet ili šest godina, pa specijalističke, pa magistarske, pa doktorske, pa kod nas onda mladi ljudi stalno nešto uče i polažu, ne mogu da završe sve škole do tridesete godine. Na našim univerzitetima je nemoguće da neko doktorira, recimo, do svoje dvadesetpete godine. Odmah da vam kažem da to uopšte nije retkost na univerzitetima u Evropi i svetu, da vrlo mladi ljudi doktoriraju. Ti talentovani naši đaci moraju da budu uočeni od svojih profesora još u toku studija, kada oni mogu da napišu već i poneki naučni rad, vrlo ozbiljan, pa još dok su studenti mogu da se pripreme tako da za godinu ili dve dana posle diplomiranjapostanu doktori nauka. Ovako, to je sa velikim zakašnjenjem kod nas.Mi imamo slučajeve da neko prijavi doktorsku tezu kada se već približava četrdesetoj godini, kada ljudi prestaju da se bave naukom. Najbolje godine za stvaralački rad su od dvadeset druge do tridesete, eventualno do trideset pete godine, a kod nas se one svodena učenje ipolaganje ispita. Nisam o tome pisao amandman, ali ovo je jedna moja generalna primedba da o tome malo razmislimo i da pružimo šansu, priliku i mogućnost mladim ljudima da mogu da obave velike poslove, da mogu da doktoriraju kao vrlo mladi ljudi, čak i do svoje dvadeset pete godine. Zatim, oko upisa; dakle, ovde po ovom predlogu se na specijalističke studije može upisati svako, makar imao i prosečnu ocenu šest; za magistra tražimo prosečnu ocenu osam i to ostaje i ovde. Ali, to nije dobro. Do sada je bilo ovako: ako kandidat nema prosečnu ocenu najmanje osam, onda može da upiše specijalističke studije koje traju godinu dana, ali sa preporukom dva profesora; možda je na nekim predmetima bio izuzetno dobar, pa će ga ti profesori preporučiti da se upiše na specijalističke studije. Ako završi specijalizaciju i hoće da uči dalje, može da pređe na magistarske studije. Mislim da je to trebalo tako da se reši. Dalje, sada dolaze ispitni rokovi, prenošenje ispita, tu imam i amandmane. Za studenta koji redovno posećuje predavanja i vežbe i uči preko godine tri ispitna roka, januar, juni i septembar su sasvim dovoljna. Morate shvatiti, dame i gospodo, da je nastava jedan tehnološki proces, kao i svaki drugi tehnološki proces u fabrikama. Na primer,ako mi uvodimo neke vanredne rokove, oktobar, pa april, mi taj proces remetimo, nema tu ništa od nastave. Onda studenti spremaju ispite, umesto da uče i slušaju predavanja i vežbe. Pa onda, član 52, koliko se može preneti ispita u narednu godinu: te dva, te četiri, te osam.Ali, molim vas, naš krajnji cilj mora da bude da se studije završavaju godina za godinu. Nedopustivo je, još ću kasnije nešto reći o tome, da se govori o ponavljanju na fakultetu. Nije to zabavište, molim vas, kako može da dođe neko da studira, da bude student, da izučava nauke i da ponavlja? Taj se našao na pogrešnom mestu; on ili nije sposoban da studira, što je manje verovatno, ili jednostavnone uči, ne obavlja svoje obaveze. Kada uzmemo u obzir sada situaciju da može student da dobije studentski dom, vrlo jeftino, da može da ruča za 15 dinara u studentskom restoranu - a taj ručak nije ništa gori od onog što mi jedemo u našem restoranu dole, ali košta svega 15 dinara. Građani, poreski obveznici, država plaćaju tu razliku u ceni. Ako je tako, onda studenti moraju da shvate mnogo ozbiljnije svoje obaveze. Mi ne možemo dozvoliti ponavljanje studiranja i todaleko više nego što studije traju. Sa našim sistemom visokog obrazovanja, dame i gospodo, mi bismo doveli bogate zemlje kao što su Švedska ili Švajcarska u Evropi za deset godina do prosjačkog štapa; mi smo, što se tiče visokog obrazovanja, rasipnici. To je jednostavno nedopustivo. Iz naše teorije i prakse moramo da isključimo pojam apsolventa, ponavljanje godine, prenošenje ispita, to mora da nestane iz našeg visokoškolskog obrazovanja i to mora da bude naš krajnji cilj. Ovde kaže ovako, član 48, zamislite, molim vas: student koji u toku zimskog semestra ne ispuni do jedne trećine svojih obaveza, može da podnese molbu da upiše letnji semestar. Pa, šta je taj radio, ako nije ispunio ni trećinu svojih obaveza. Onda moramo da se zapitamo da li je taj uopšte došao ozbiljno da studira ili rešava samo problem nezaposlenosti. Dalje, predlaže se da apsolventski rok traje šest meseci, a ako je sa diplomskim ispitom, kao što je na svim tehničkim fakultetima, daje se godinu dana. Podsećam da studije na tehničkim fakultetima traju devet semestara, a u desetom nema nikakve nastave; i u devetom malo, dva-tri predmeta, eventualno četiri; deseti semestar je predviđen za izradu diplomskog rada. Prema tome, nema apsolvenata. On mora da završi svoje obaveze i da diplomira.Mi moramo to da postignemo u našem sistemu visokog obrazovanja, da kada se neko upiše 2002/2003.godine u septembru mesecu na univerzitet tačno će morati da zna, posle četiri ili pet godina, koga će dana u junu dobiti diplomu i nema ni dana više studiranja. Tačno da se kaže- 20. juna, na kraju pete godine, dobija diplomu; kao što je to na mnogim univerzitetima u Evropi, da ne govorim o Americi, gde je to apsolutno, potpuno tačno određeno. Toliko smo iskomplikovali stvari oko odbrane doktorske disertacije, magistrature itd; recimo, oko same prijave doktorske disertacije. To počinje od katedre, pa komisija, pa se vraća katedri, pa onda ide naveće, pišu o podobnosti kandidata i teme, da li može to da bude doktorska disertacija, pa se onda formiraju na univerzitetu nekakvi organi, veće ili kako se već zovu, i oni daju saglasnost. Pitam, molim vas, ako je u pitanju jedan tehnički fakultet, recimo građevinski, koji je organ univerziteta kompetentniji od naučnog veća građevinskog fakulteta da oceni da li su kandidat i tema podobni. Bio sam u jednom takvom veću za prirodno-matematičke nauke, i to dve godine na univerzitetu, verujte mi, samo smo jedanput vodili raspravu oko izbora jednog docenta, da li ćemo mu dati saglasnost i nikada više,to je jedan čisti formalizam, a samo ljudima produžavamo te rokove, često nema kvoruma itd. Mislim da se to sve može završavati na samom fakultetu. Čim je u pitanju jedna nauka - filozofija, prava, šta god hoćete - nema kompetentnijeg organa od naučno-nastavnog veća tog fakulteta. Isto tako je i pitanje da li je univerzitet samo asocijacija fakulteta ili može da radi i neke druge stvari, kao što je i ovde primera bilo do sada, a to je da može da organizuje nastavu, na primer na postdiplomskim studijama. Imali smo mi tzv. Centar za multidisciplinarne studije na Beogradskom univerzitetu. Ako je neka naučna oblast multidisciplinarna, ne može onda da bude jako mnogo multidisciplinarnih, to mogu da budu dva,eventualno tri fakulteta i onda oni mogu da organizuju takvu nastavu. Taj Centar za multidisciplinarne studije nema svoj nastavni kadar, on organizuje studije, a tamo rade nastavnici sa raznih fakulteta. A što bi oni radili tamo, neka bolje rade na svojim fakultetima. Ako, recimo, hoćemo mi na mašinskom fakultetu da organizujemo takve neke studije, ali su potrebni tehnolozi ili možda elektrotehničari, pa mi ćemo među fakultetima da organizujemo takvu nastavu. Nije uopšte potreban univerzitet. I o tome nisam pisao amandman, ali je ranije bilo rasprave i mišljenja su podeljena. Ima pristalica toga, ali ima takođe i ljudi koji smatraju da to nije dobro i da univerzitet ne treba da se bavi organizovanjem nastave. Oko jezika; imam amandman samo na to koja zvanja mogu da imaju ljudi koji predaju jezike na nematičnim fakultetima. Ali, ovde želim da vam skrenem pažnju na jednu stvar: da li uopšte treba predavati strane jezike na nematičnim fakultetima.Nećemo valjda mi da vučemo naše đake za ručicu od sedme godine pa do tridesete, da im mi obezbeđujemo učenje jezika. Ko želi da komunicira sa svetom, ko želi da bude obrazovan, neka uloži malo i nekog svog truda. Ono što je meni čudno, a to ću govoriti kada budu osnovne i srednje škole na dnevnom redu, kako je moguće da neko ko hoće da uči jezik, npr. engleski, od treće godine osnovne škole, pa ako ne i ranije, pa uči u srednjoj školi, pa osam, devet, deset godina ne nauči jezik. Tu nešto nije u redu, dame i gospodo. Dakle, mlad čovek mora da nauči bar jedan strani jezik u srednjoj školi ili neka uči sam. Imate u Beogradu Kolarčev univerzitet, institute za strane jezike itd. (Predsednik: Gospodine Simonoviću, molim vas da se vratite na temu dnevnog reda, a to je Zakon o univerzitetu.Izvolite.) Ima više mesta gde svako može da nauči neki strani jezik ako hoće. Ne treba država da primorava nekoga da uči strani jezik ako on to ne želi. Pogotovo oni koji će predavati jezike. Npr, na mašinskom fakultetu ne znaju oni mašinsku terminologiju,to jednostavno ne uče i ne treba da znaju. Postoje tehnički rečnici - engleski, ruski, nemački, francuski - kod nas, pa će student tehnike, pošto je naučio opšti jezik u srednjoj školi ili na neki drugi način, uzeti tehnički rečnik, literaturu, naučiti 200, 300 do 500 reči i on je rešio problem. Prema tome, nema nikakve potrebe da se uče strani jezici na nematičnim fakultetima. Vidim da sve vlade izgleda prilično nerado prihvataju amandmane poslanika. Oko člana 98, gde stoji da profesor univerziteta ide u penziju sa 65 godina života, ali da mu može Veće produžiti radni odnos za godinu ili za dve, a najviše do 67 godina; ovo rešenje nije dobro. Kada je bio zakon iz 1992. godine, podnosio sam isti ovakav amandman socijalističkoj vladi koja ga takođe nije prihvatila. Ovo je jedan automatizam. Mi automatski produžujemo rad do 67 godine. Ako imamo medicinsko-statističke dokaze da je ljudski vek produžen, nemam ništa protiv, pa neka stoji u zakonu da profesor može da radi do 70, do 75, dokle se dogovorimo. Ne treba ovako da dozvolimo proizvoljnost, onda neće biti tog veća fakulteta koje će kazati - ovome ćemo produžiti godinu dve, a ovome nećemo. To ne dolazi u obzir. Prema tome, omogućava se automatski produžavanje rada do 67 godine života. Sada dolazi najteža stvar u ovom zakonu, a to su prelazne i završne odredbe. Zamolio bih vas, dame i gospodo, da za momenat apstrahujemo to što su naše kolege iz opozicije protiv ovih članova, protiv retroaktivnog dejstva zakona. Dajte, pogledajmo mi koji ovde činimo parlamentarnu većinu, da li treba da dozvolimo da u zakonu o univerzitetu imamo članove koji obezbeđuju retroaktivno dejstvo zakona. Nije zabeležila istorija ove zemlje Srbije da je ikada donet zakon iz oblasti prosvete, nauke ili kulture koji je imao retroaktivno dejstvo. Ovih dana sam se oko toga jako interesovao i rekli su mi neke kolege pravnici, da tako nešto nije zabeleženo ni u uporednom pravu. Kolega ministar kaže da je to nekakva blaga retroaktivnost. Molim vas, to ne može da bude: ili je retroaktivnost, ili nije. Samo ću vam reći još ovo - retroaktivnost ne bi smela da se unosi u pravni sistem. Dakle, pre svega vas molim za izvinjenje. Ovde ima mnogo pravnika među vama, ali dozvoljavam sebi toliku slobodu da kažem nešto o toj stvari. Retroaktivnost ne bi smela da se unosi u pravni sistem, a posebno ako narušava neka od osnovnih stubova pravnog poretka, ukoliko remeti pravnu sigurnost ili ukoliko donosi štetu onima kojima je upućena; ili kako kažete vi pravnici adresatima ili da narušava ustavna prava ili narušava jednakost pred zakonom itd. Neću navesti jedan klasičan primer retroaktivnog zakona iz 1946. godine, koji je naneo velike štete građanimaSrbije i cele tadašnje Jugoslavije. Posledice ovoga će biti strahovito velike. Pre neki dan je kolega iz SSJ, a inače docent u Kragujevcu, naveojednu od posledica: da, recimo, neko ko je postao docent, a mogao je da bude već jedno tri godine docent po dosadašnjem zakonu mogao je da drži predavanja i ispite, pa sad može da se vrati u niže zvanje ili da budeoteran sa univerziteta, ali šta je sa tim ispitima. Tada je moj uvaženi kolega Knežević objasnio da postoji retroaktivnost in futuro. Dakle, znači ovako, mi ćemo mu reći: gospodine, do sada si držao predavanja, vežbe i ispite i to je sve u redu, to ti priznajemo, bio si dobar, ali više ti ne damo. Dakle, retroaktivnost in futuro, da ne bismo izazvali studente, jer ne možemo da im poništimo ispite, pošto biizazvali njihov revolt. Gospodo, radi se o tome što tim ljudima koji su izabrani po prethodnom zakonu ili su bili unapređivani u viša zvanja, a što je bilo najčešći slučaj, osim redovnim profesorima, dolazi već reizbornost za godinu-dve, kako kome. To je prilika da na jedan elegantan način, bez uzbuđivanja univerziteta, te stvari rešimo. Formira se nova stručna komisija, raspiše se konkurs i kaže se: kolega, i prošli put nisi imao dovoljno kvalifikacija pa smo te izabrali, a pošto te kvalifikacije nisi popravio, nisi objavio neke nove naučne radove itd. nećemo te izabrati. I to je onda gotovo. Znate, na univerzitetu su stalna radna mesta samo za redovne profesore, a sva druga mesta su reizborna i kada nekoga ne reizaberemo, onda ide sa univerziteta i nema kome da se žali. Takva su pravila igre. Prema tome, sve to može da se reši na takav način, bez ikakvih uzbuđivanja. Još nešto, pošto sam se interesovao ovih dana,saznao sam da u uporednom pravu nisu zabeležene takve stvari. Dozvolite mi kratak citatiz američkog ustava. Treći stav, član prvi, odeljak devet Ustava SAD ovako glasi: "Nikakav zakon o gubitku časnih ili građanskih pravaili edž posto facto zakon neće biti donet od strane Kongresa". Video sam u evropskom dokumentu da su retroaktivni zakoni izuzetno štetni, opresivni i nepravedni. Moj uvaženi kolega Knežević je ovde, u svom ekspozeu, sa dosta patetike izjavio kako ova skupština ima istorijsku šansu da donese zakon sa retroaktivnim dejstvom. Kažem vam, dame i gospodo, i to bez patetike, nemojmo dozvoliti da ovo prođe. Hvala lepo.
Hvala vama. Preostalo vreme poslaničke grupe DOS je 23 minuta, a ima još pet prijavljenih govornika. Reč ima narodni poslanik Dragiša Marinković, sledeći prijavljeni govornik je narodni poslanik Dragiša Popović. Izvolite.
Još 23 minuta nas petoro. Profesore Simonoviću, da li ste čuli? Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, kada kažemo univerzitet, iskreno govoreći pre svega mislim na studente, pre svega mislim na ove mlade ljude gore koji nas sada posmatraju odande. Za mene su oni broj jedan na univerzitetu. Ovo o čemu ćudanas pričati pre svega se odnosi na njih. Prošlo je dosta vremena od kada samzavršio fakultet, pa nisam imao nekih velikih kontakata sa univerzitetom. Kada sam dobio ovaj predlog zakona potrudio sam se da porazgovaram sa ljudima koji rade na univerzitetu i koji predaju, a pre svega da porazgovaram sa studentima. Iskreno govoreći, gospodine ministre, imate hvale za zakon, a pre svega ovi mladi ljudi misle da će se sada univerzitet odvojiti od dnevne politike, osamostaliti,što je izuzetno pozitivno. Iskreno govoreći, vreme koje je iza nas prouzrokovalo je neke stvari koje su se na univerzitetu desile, a koje mi nismo želeli. Sa ugroženošću zemlje, pre svega sa finansijskom ugroženošću ljudi, sa padom morala u ovoj zemlji, došlo je do pada morala i ugroženosti samog univerziteta. Došlo je do nečega što u naše vreme, kada smo mi stariji studirali, nije bilo, nažalost do korupcije. Sva ta kriza na univerzitetu i sve ono što se dešavalo preslikalo se na ove mlade ljude i u najtragičnijem, najdrastičnijem obliku je udarilo u te ljude koji su, faktički, temelj na kome treba ova zemlja da počiva. Ovaj zakon od 1998. godine očito je prouzrokovao negativnu selekciju među profesorskim kadrom na univerzitetu. Napredovali su oni koji su poslušni, napredovali su oni koji su politički podobni. Mislim da će i ti ljudi biti jedan od kamena spoticanja za adekvatno sprovođenje ovog zakona, ovakvog kakav jeste. Takođe, planovi i programi po fakultetima su umnogome zaostali za onim što danas radi moderan svet, Evropa. Trebaće nam truda i rada, pre svega ljudima na univerzitetu i vama u Ministarstvu, da uhvatimo taj kontakt i da se priključimo nekom modernijem načinu studiranja. Taj moderniji način studiranja znači da su ljudi kad završe fakultet istog trenutka spremni za rad. Mi svi koji sedimo ovde znamo da to kod nas nije slučaj. Tek nekoliko godina nakon završenog fakulteta i nekog praktičnog rada, naši ljudi su sposobni. Razlog tome je baš ta programska neusklađenost mora ljudi koji predaju neke predmete, koje je pregazilo vreme. Nikome to više nije potrebno. To sam se uverio na primeru moje firme. Skoro sam tražio marketing menadžera za moju firmu. Nekih petnaestak ljudi se prijavilo. Nažalost, najslabiji kadar nam je došao sa ekonomskog fakulteta. Kad od nekog tražite da bude marketing menadžer, a on sebe ne zna da predstavi, nego sebe predstavi u tri-četiri rečenice - rođen tad i tad, ima prosek ocena 8,5, što znači da je izuzetno vredan student,da je mnogo rada i truda utrošio da završi taj fakultet; ali, to je sve - to znači da ne zna sebe da predstavi da sebi nađe posao, jer onaj ko mu je na ekonomskom fakultetu predavao taj predmet nije znao da ga nauči tome. Na kraju, ima nešto što me uvek kao čoveka proganjalo, a tim povodom sam načlan 86. dao amandman, pa molim vas poslanike, kad budu amandmani, da me podržite. To su one ličnosti na fakultetu koje su tabu tema u priči; to su profesori koji maltretiraju te mlade ljude, drže ih godinama sa jednim ili dva nezavršena predmeta, i to bez razloga. Iskreno govoreći, nekada sam se pitao - kada padnete neki ispit, da li je moguće dato ovih tri, četiri, pet meseci spremate ili celu godinu taj predmet slušate, kad to ne prepoznajete što ste dobili na ispitu. To su ljudi vrlo čudni i nekad izuzetno iskompleksirani, svojim stavom na fakultetu žele da dokažu svoju veličinu. Skoro čujem da na Ekonomskom fakultetu, na nekom predmetu u drugoj, trećoj godini, neko knjigovodstvo, ima negde oko 5.000 studenata koji vuku jedan isti predmet. To je i na Medicini, na Elektrotehnici, to je na svim fakultetima. Zato sam dao amandman na član 86, pa vas molim da ga podržite kada budu amandmani u pitanju, gde se daje pravo studentima, kada bude reizbor, da kažu - ne, taj profesor više ne zaslužuje da predaje na ovom fakultetu, jer taj ne zna kako treba predavati, taj ne zna da se ponaša, nema neki dobar odnos sa studentima.
Reč ima narodni poslanik Dragiša Popović. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Igor Soldatović.
Gospođo Mićić, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, cenjeni gosti, poštovani građani Srbije, gospodo studenti, dobro je što je moj prethodnik svoje izlaganje usmerio prema studentima; oni su budućnost našeg društva i oni zavređuju da uzmu učešće u raspravi o zakonu o univerzitetu i reformama visokog obrazovanja koje su u toku u Srbiji. Moje izlaganje biće saopšteno telegrafski, da vidimo koje smo ciljeve sebi postavili ako su reforme visokog obrazovanja u Srbiji u toku. Možemo ovo posmatrati pod sloganom - od vizije do konkretnih koraka. Ministar je u svom izlaganju rekao da ćemo reformu obrazovnog sistema u Srbiji obaviti u nekoliko koraka. Cenim da je ovo jedan pravi korak, temelj novog sistema obrazovanja, koji se zasniva na onome što je dobro u našem obrazovanju, te da to sada usklađujemo sa bolonjskim procesom i sa svim dokumentima koji se u ovom trenutku nalaze u opticaju, a tiču se usmeravanja našeg obrazovanja prema Evropi. Reforma bi unutar sistema trebalo da postigne sledeće: povećanje efikasnosti sistema visokog obrazovanja, u smislu smanjenja broja onih koji odustaju od studija, kao i smanjenja dužine studiranja; to je ono što je najbolnije za sve nas, za celo naše društvo; čuli smo ovde podatke da je prosek studiranja osam godina, da je uspešnost redovnog završavanja studija oko 12%, da je uspešnost polaganja ispita negde od 10 do 20%. Odmah se postavlja - pitanje koliko to sve košta. Košta nas mnogo. Time bih se složio sa onim govornicima koji su rekli da smo mi po tom pitanju rasipnici. Ono što dalje treba uraditi je uvođenje mehanizma kontrole kvaliteta nastavnog procesa, uspostavljanje relevantnih nastavnih programa, imajući u vidu nacionalne potrebe i zahteve tržišta. Posebno naglašavam ovo "nacionalne potrebe i zahteve tržišta", jer se ovde čulo da je naše obrazovanje anacionalno. Međutim, mi to podvlačimo i nikako se nećemo udaljiti od tih potreba. Zatim, normalno, sledi njihovo veličanstvo - studenti; uključenje studenata kao partnera u obrazovni proces. Šta sve ovo znači na širem planu: doprinos demokratskom razvoju zemlje; podršku proces tranzicije, a naročito ekonomskom oporavku društva; promociju vrednosti evropske integracije. Ako smo se opredelili na ove korake, sve ovo prate određene povoljne i nepovoljne okolnosti. Povoljne su okolnosti u našem društvu: odluka Vlade Republike Srbije da pristupi bolonjskom procesu, da pruži podršku nacionalnom sistemu visokog obrazovanja da učestvuje u pomenutom procesu; sledeće, prihvatanje bolonjskog procesa od strane asocijacije univerziteta Srbije. Postavilo se pitanje položaja viših škola; o tome zakon govori u nekoliko članova; dodao bih samo da više škole treba ovde ugraditi i na adekvatan način modelirati, jer u ovom trenutku one nisu sa velikim ugledom u našem društvu. Šta je još povoljna okolnost kod ovog procesa reformi? To je veći broj nevladinih organizacija, koje su aktivno učestvovale u visokom obrazovanju u proteklih 10 godina; njihovi eksperti, istovremeno prateći reformske procese u Evropi, spremni su da se prihvate sličnih poduhvata u našoj zemlji. Ponovo o studentima: jasna je svest studenata o neophodnosti sprovođenja reformi, kao i njihova volja da reforme aktivno potpomažu i u njima učestvuju. Zakon jako dobro reguliše položaj studenata, a otvara i mogućnost donošenja drugih akata koji će pratiti rad studenata i njihovo učestvovanje u ovom procesu. Normalno, sve ovo prate i nepovoljne okolnosti, neke uočene moramo ovde da istaknemo. Univerzitetski sistem u Srbiji je tradicionalistički i veoma čvrsto ukalupljen. Uz to, vlada opšti stav da ga samo nedostatak finansijskih sredstava deli od perfekcije. Moramo da se oslobodimo ovog mišljenja i ovog stava. Sledeća stvar koja je izražena je bojazan univerzitetskih poslenika da će se vlast mešati u poslove univerziteta, kao što je to bilo u proteklom periodu. Dalje, kao i svaku promenu, reformu prati strah, a taj strah se obično definiše pitanjem - gde je tu moje mesto? Strah dolazi od uspostavljanja drugačijeg sistema vrednosti i nemogućnosti da se predvidi gde se nalazi onaj koga dotiče ta reforma. Još nešto moramo da naglasimo ovde: dugotrajan fenomen "odliva mozgova". Mnogo mladih je otišlo iz ove zemlje i svi možemo da nabrojimo puno imena doktora nauka, naših uspešnih učenika i studenata, koji su otišli van zemlje, a njihova uloga uovom trenutku bi bila veoma važna. Rezultati reformi se vide posle izvesnog perioda i da bismo reforme sproveli na pravi način normalno moramo da iskoristimo sve resurse koje imamo. Stubovi visokog obrazovanja i stubovi reformi su institucije, državne i privatne, ravnopravne, svojim ciljevima usmerene da pruže transnacionalno obrazovanje. Dalje, postavlja se pitanje upravljanja; to zakon dobro reguliše, primereno sadašnjem trenutku; iskorišćeno je ono što je dobro u zakonodavstvu naše države vraćanjem unazad na 1992. godinu, ali je ugrađeno nešto novo, s tim što može da se zameri da zakon nije baš moderan. Ali, ipak je po meri našeg prosvetnog visokoškolskog trenutka. Da preskočim neke detalje: studenti su najvažniji u ovom trenutku; oni će učestvovati u upravljanju univerzitetom, u okviru svojih zakonskih ovlašćenja. Ponavljam još jednom, zamerka da se kasni sa ovim zakonom ne stoji, jer je bio na raspravi dosta dugo i učestvovala je stručna i naučna javnost. Na samom kraju, da ostavim vreme gospodinu Igoru Soldatoviću, studentu, i molim predsedništvo da studenta ne ograničava u izlaganju, da smo amandmanski reagovali kao stranke. Demokratska stranka je reagovala svojim amandmanima koji su podneti na bazi sugestija što su ih uputili Univerzitet umetnosti, Defektološki fakultet, Filološki fakultet, Fakultet sporta i fizičkog vaspitanja, Univerzitet u Beogradu i grupa akademika, a Ministarstvo je deo amandmana ugradilo u zakon. Kraj je nešto što je važno za studente, za roditelje, za sve one koji dolaze na fakultet: to je Bolonjska deklaracija. Mi težimo njoj i prihvatamo je, da osnovne studije traju tri do četiri godine, da magistarske traju jednu godinu i da ispiti budu jednosemestralni. Time ćemo uspešnost studiranja podići na viši nivo, time nećemo imati prosek studiranja osam godina, nećemo imati uspešnost studiranja 12% i iz svih ovih razloga poslanici Demokratske stranke će, normalno, glasati za ovaj zakon, a i jer je primerentrenutku.
Preostalo vreme poslaničke grupe DOS je sedam minuta, a ima još tri prijavljena govornika. Reč ima narodni poslanik Igor Soldatović.
Poštovane kolege, poštovano predsedništvo, priča o zakonu o univerzitetu koji danas donosimo nije priča samo o zakonu iz 2002. godine, nego i o zakonu iz 1998. godine. Prošlo je tri - četiri godine kako se taj zakon primenjuje i on je u praksi, u našem društvu ostavio efekat koji ne možemo nazvati pozitivnim. Pre nego što kažem par reči, pošto ću morati da budem kratak, na trenutak ću se vratiti na ono što su nam rekli, kada smo 1998. godine usvajali ovaj zakon, gospodin Ratko Marković, tada potpredsednik Vlade i gospodin Jova Todorović, tada ministar prosvete. Evo dela njihovog izlaganja. "Od ovog zakona se očekuje da izmeni jedno bolesno stanje, kakvo postoji na pojedinim univerzitetima i fakultetima. Već duže vreme naš univerzitetski život skrenuo je sa pravog puta u stranu. Od prvobitnih pitanjanastave i naučnog rada težište se izmestilo na personalna pitanja, izbor rektora, dekana, fakultetskih nastavnika i saradnika." To su reči Ratka Markovića. Jovo Todorović je tada rekao sledeće: "Struktura nastavno - naučnog kadra na univerzitetima u Srbiji je takođe nepovoljna. Loše vođena kadrovska politika je dovela do toga da mi u kadrovskom smislu imamo ostarele univerzitete. Redovni profesori čine 42% od ukupnog nastavničkog kadra, a nastavničkog kadra ima više za oko 2.000 od asistentskog kadra. U suštini došlo je do obrnute kadrovske piramide i do negativne selekcije kadrova." Na osnovu ovih izjava i onoga što se dešavalo u poslednje tri godine, danas sasvim slobodno mogu da kažem da je zakon iz 1998. godine bio politički zakon. Koliko god da postoji ubeđenje ili stav poslanika opozicije, koji se javno iznosi da je to i ovaj zakon koji se danas donosi, onajiz 1998. godine je nesumljivo u tom pravcu bio usmeren. Samo u godini posle toga 200 profesora je napustilo različite univerzitete, između ostalog i Pravni fakultet, a jedan od tih profesora je bio i gospodin Vladimir Vodinelić, ne znam da li se njega sećate, koji je bio moj predavač dve godine i za te dve godine nijednom nije izneo nijednu političku kvalifikaciju bilo kog tipa. Čovek se bavio ljudskim pravima, građanskim pravima, ali je zbog svog političkog stava, koji nije iznosio na univerzitetu već van univerziteta, bio je negativno okvalifikovan kao neko ko se bavi politikom kojuna univerzitetu sprovodi. Jedina realna promena koja je 1998. godine uneta u univerzitet jeste način postavljanja i izbora profesora, nastavnika, dekana i rektora univerziteta. Po tom zakonu je predviđeno da je neograničeni upravljač Vlada, da ona postavlja rektore, dekane, da onda dekani i rektori, u saglasnosti sa Ministarstvom, biraju profesore. To je ogroman uticaj Vlade, odnosno države neposredno na način na koji se univerzitet razvija. Danas moram da vam kažem da bih bio srećniji da Republičku skupštinu čini nastavno-naučno veće ili neki organ univerziteta, jer mislim da je to najbolji deo populacije u Jugoslaviji, najbolji deo naše zajednice. Zaista to mislim, kao i da je to jedna izuzetna visokosvesna populacija koja dosta daleko vidi, mnogo dalje nego što vide neki od vas koji se danas ovde nalaze i brane zakon iz 1998. godine. Mislim da se Zakon o univerzitetu iz 1998. godine ne može braniti na način na koji ste ga branili. Univerzitet se ne može ni na koji način tretirati kao bilo koje javno preduzeće i njega moramo posmatrati na potpuno drugi način. Zakon iz 2002. godine se ne može posmatratina način na koji pokušavate da ga posmatrate. Moramo biti svesni toga kakvo je stanje na univerzitetu ranije bilo. Verujem da je zakon iz 2002. godine novi početak i poziva vas da za njega glasate. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Borislav Novaković (poslanik odustaje od diskusije). Reč ima narodni poslanik Srđa Popović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poslanici Demokratske stranke i DOS-a glasaće za Predlog novog zakona o univerzitetu, jer je to naše programsko uverenje i jedno od ključnih predizbornih obećanja dato građanima Srbije. Ovaj zakon je deo obrazovne reforme i sanacije zaista teške situacije na univerzitetu, ali je ostalo još jako malo vremena. Ministar je pomenuo da su u prethodnom periodu jednom domaćinskom politikom dugovi ove visokoškolske institucije i viših škola smanjeni upola, znači sa 177 na 89 miliona dinara; da je studentski standard, znači Ministarstvo prosvete i Studentski centar, dobili pre tri nedelje prestižnu nagradu transparents international za borbu protiv korupcije, zbog ukidanja korupcije u visokoškolskim ustanovama koja je bila ogromna; da se u ovom trenutku samo na studentskom standardu u Beogradu štedi 40.000 maraka dnevno, što znači da je to suma koja se u prethodnom periodu odlivala u privatne džepove. Ja ću vam dati nekoliko razloga zašto treba glasati za ovaj zakon - prvo, ovajpredlog zakona pisan je u širokoj javnoj raspravi, u kojoj su po prvi put učestvovali i studenti i profesori; drugo, on na vrlo transparentan način vraća autonomiju univerzitetu; kod izbora dekana; i kod nastavnih planova i programa, koje ovoga puta usvaja univerzitet, a ne Vlada; i kod samostalnog određivanja prohodnosti određenih struka na magistarske i doktorske studije; i kod isticanja uloge nastavno-naučnog veća; i treće, po prvi put se precizira demokratsko učešće studenata u procesima na univerzitetu, što je bio zahtev svih studentskih protesta do sada. Međutim, važna stvar nije samo donošenje novog zakona; važna stvar je da je došao dan kada Skupština ukida zakon iz 1998. godine, jer je taj zakon po štetnim posledicama koje je imao u našem društvu u mrtvoj trci sa pokojnim zakonom o informisanju. Zbog onih koji su ovde skloni da misle da Srbi imaju kratko pamćenje i onih koji su u diskusiji ponavljali kako je "sve isto samo njega nema", samo da podsetim da se ukidanjem Zakona iz 1998. vraća sloboda na univerzitet. Podsetimo na neke stvari, koje smo svi ovde možda malo zaboravili, da ne ispadne da smo zaboravili šta je bilo dok je važio taj Zakon o univerzitetu - otpuštanje nepodobnih profesora sa Pravnog i Elektrotehničkog fakulteta; svetsku veličinu među njima, profesora Caju Marjanovića, kako predaje na Bulevaru revolucije, jer ga je nečije privatno obezbeđenje iznelo iz kabineta; prebijene devojčice u hodniku Filološkog fakulteta u kasnu jesen 1998. od strane nečijeg drugog obezbeđenja; gašenje ulične rasvete na Bulevaru revolucije, kako bi se u mraku prebili studenti arhitekture i građevine. Da ne zaboravimo Komitet univerzitetske levice, kada govorimo o politizaciji na univerzitetu; da ne govorim o hiljadama studenata uhapšenih 2000. godine zbog nošenja simbola i pokazivanja odgovarajućeg simbola. Dakle, ako smo zaboravili ove stvari, ima ko ih nije zaboravio. Zato mi je posebna čast da vas, kao neko ko je ponosan što je delom i lično učestvovao u borbi za slobodu univerziteta, pozovem da usvojite ovaj zakon i da kažem da ga usvajamo u jednoj drugačijoj Srbiji, koja je na dobrom putu. Zato mi je posebno zadovoljstvo da pozdravnim naše goste na galeriji, predstavnike studentskih organizacija, i da kažem - dobrodošli u Narodnu skupštinu, dragi prijatelji, nikada više kordoni i policija neće biti između studenata i poslanika, nikada više zgrada Narodne skupštine neće biti mesto gde će vas čekati suzavac i pendreci, kao što je to bilo tog tužnog juna 1998. kada je usvojen zakon koji sada zamenjujemo novim. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, zamenik predsednika poslaničke grupe SRS, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde je povređen Poslovnik, član 101. stav 3, isti onaj član po kome je zabranjeno narodnim poslanicima SRS da bilo šta izgovore za ovom govornicom. Sada vas upozoravam, gospođo Mićić, da ne pratite pažljivo izlaganja poslanika onih političkih opcija koje vama odgovaraju. Prethodnik je, uz mnogo optužbi na račun neidentifikovanih lica iz prethodnog režima, a voleo bih da ih je imenovao, rekao i to da se ogroman novac, namenjen fakultetima i univerzitetima, slivao u privatne džepove, pre dolaska DOS-a na vlast. Pa vas sada molim, da li je to osnov za izricanje opomene prethodniku, narodnom poslaniku? Najpre, nije nam rekao u čiji se džep to slivalo, a drugo, i da je rekao u čiji se džep to slivalo, trebalo da mu izreknete opomenu zato što iznosi činjenice i ocene koje se odnose na privatni život drugih lica. Vas je uvaženi prof. Vojislav Šešelj pitao - hoće li biti povreda Poslovnika, ako izgovori za ministra prosvete, Gaša Kneževića, da je dobio 20.000 evra da se pojavi na BK univerzitetu.
Gospodine Nikoliću, upozoravam vas, niste dobili pravo na repliku, daću vam odgovor.
Vas je pitao prof. Vojislav Šešelj, a vi ste rekli - biće iznošenje ocene.
Pitao me je, ali nemojte vi da dobijete mere koje sam propustila da izreknem narodnom poslaniku Vojislavu Šešelju zbog postavljanja pitanja.
Mene baš čudi što ste vi propustili, nadoknadićete vi to možda u mom slučaju, možda i sada, nije ni bitno, ali kako da propustite da prethodniku izreknete opomenu za isto delo.
Nisam izrekla, ali vi ćete dobiti opomenu. Zato vas molim da napustite govornicu. Gospodine Nikoliću, ja ću vam obrazložiti. Ako ne budete zadovoljni, staviću na glasanje.
Mene ne možete da uplašite tim opomenama, niti možete da zatvorite usta narodnim poslanicima.
Uopšte vas ne plašim, najviše bih volela da ne moram da ih izričem, pravo da vam kažem.
Znate, ne udvaram se nikome za ovom govornicom, ni onima koji su na galeriji. Smatram da je vreme da neko vidi kako izgleda Narodna skupština prošlo i da se sada samo vrši pritisak nekim licima koja se nalaze na galeriji. Vi ih ovde tobož ovde pozdravljate. Sve ih lično znate, ljubite se sa njima čim se sretnete na ulici i na hodniku, a oni će, tobož, da vide šta to radi ovde SRS i koliko guši demokratiju, da biste, eventualno, mogli nekoga drugoga da dovedete. Pročitajte šta ste obećali građanima Srbije - rekli ste da Vlada ni na koji način neće upravljati ni univerzitetom, ni fakultetom. Pa otkuda vam u savetu univerziteta članovi predstavnika-osnivača, otkuda vam u savetu fakulteta članovi predstavnika - osnivača?
Gospodine Nikoliću, nemam ništa drugo nego da konstatujem da ste vi zloupotrebili ponovno javljanje po Poslovniku, da ste koristili pravo replike, da ste ponavljali nešto što smo već čuli u prepodnevnom delu i na taj način se takođe uvredljivo izrazili o ministru, a tražili ste da izreknem opomenu zato što je neko rekao za neidentifikovane osobe nešto ružno. Prema tome, nisam ni dužna da odgovaram, a neću ni da stavim na glasanje, zto što niste uopšte govorili o povredi Poslovnika, nego ste zloupotrebili govornicu. Pa to je u vašem stilu, gospodine Nikoliću, fazoni iz osnovne škole. Ima reč narodni poslanik Srđa Popović, pravo na repliku.
Osnov za repliku je pogrešno tumačenje govora prethodnog govornika, u ovom slučaju mene. Samo da pojasnim cenjenom narodnom poslaniku stvari za koje nisam imao baš dovoljno vremena da ih kažem, jer sam pokušao da ne prekoračim vreme poslaničke grupe. Kada sam govorio o nagradi transparents international, koju su Ministarstvo prosvete i Studentski centar Srbije dobili u borbi protiv korupcije, govorio sam o vrlo konkretnim merama koje se odnose na sanaciju i osujećenje preprodaje kreveta u studentskim domovima, gde je prethodno bio pravljen obrt od dva miliona maraka na oko 3.000 kreveta. Prvi put u istoriji mesto u studentskom domu je dobio svaki student koji je konukrisao i ispunjavao zakonske uslove. Oko ishrane studenata - tačno je da to nije predmet Zakona o univerzitetu, to je predmet Zakona o studentskom standardu, kao što su privatna lica, koja su 40.000 maraka dnevno iz studentskog standarda usmeravala u privatne džepove, sada predmet procedure kod nekih drugih organa, hvala bogu u MUP-u. Hvala.
Predlog? Narodni poslanik Aleksandar Vučić ima predlog po Poslovniku. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, imam predlog, ali pre toga bih rekao predsedavajućem da obrati pažlju i na govornika pre Popovića, koji je uvredio ne samo Narodnu skupštinu, strpite se....
Predlog, javili ste se zaista u vezi sa predlogom.
Strpite se, dobićete predlog. Nisam se javio da bih bilo šta zloupotrebljavao.
Nemam šta da se strpim. Dobili ste reč da pričate o predlogu, po Poslovniku.
Svoj predlog ću da obrazložim, a vi ne možete da nagađate šta sam mislio da kažem, osim ako nemate neke nadljudske sposobnosti. Dakle, propustili ste da opomenete jednog čoveka koji je ovde sve ostale, izuzev univerzitetskih profesora, proglasio nesvesnim, ne samo Narodnu skupštinu, već celokupan srpski narod. Moram u jednoj rečenici da kažem da su nama jednaki i seljaci i radnici, kao i univerzitetski profesori [[žagor]] , a što se tiče .....
Da li je to predlog?
A, što se tiče predloga [[žagor]] predlažem vam, gospođo Mićić, da učinite sledeću stvar: da humanost na delu pokažete na takav način što ćete makar jednom, u odnosu 1:10, dati opomenu [[žagor]] Nemojte da se sprdate sa oproštajnim pismom, to sam već čuo iz redova DOS-a. Čovek je mrtav. Nemojte da se smejete nad njegovim grobom. Treba da vas je sramota i nemojte sada da se pravite blesavi, kao da ne znate šta ste izgovorili (obraća se jednoj grupi poslanika).
Molim vas da se vratite na predlog.
Moj predlog je da im izreknete opomenu ako ne znaju šta da kažu. Gospodine Kneževiću - podsetiću njega, pošto to on zna bolje od onih koji ne znaju, Pravni fakultet sam, doduše, davno završio, ali još u to vreme [[žagor]] Vladimir Vodinelić, koga su pominjali, vodio je političku hajku protiv srpskog naroda, protiv svih onih koji su se borili za oslobođenje Vukovara i Sarajeva.....
Gospodine Vučiću, molim vas da ne zloupotrebljavate govornicu, javili ste se da iznesete predlog.
Kako to drugi nisu zloupotrebljavali govornicu kada su o tome govorili.
Imali su pravo replike, valjda razlikujete pravo replike i predlog po Poslovniku.
Nije bilo pravo replike. Vi uopšte niste slušali o kome sam govorio. Uopšte nije bio prethodni govornik, koji nema pojma o čemu priča uzgred rečeno, nego je bio onaj pre njega, i to sam napomenuo na početku svog izlaganja. Ali, to uopšte niste slušali. Samo vas molim da imate jednake aršine, da na isti način ocenjujete i poslanike vlasti i poslanike opozicije. To je vaša obaveza. A ako nastavite na ovakav način, samo nas da opominjete i nikakve mere ne izričete poslanicima vladajuće većine, molim vas samo da se onda ne hvalite sopstvenom humanošću, nego da kažete - to su pare koje sam uzela radikalima, pa je to takva humanost, a ne da govorite kako ste vi humani, a uzimaćemo od radikala i ni od koga drugog. Hvala vam.
Koliko sam razumela, vaš predlog je da budem objektivna i nepristrasna i da izričem mere kazni svim poslanicima. Da li je tako? (Aleksandar Vučić, sa mesta: Da budete jednaki prema svima.) Da, da budem jednaka prema svima. Trudim se da tako postupam. Ali, ako niste zadovoljni odgovorom to mogu da stavim na glasanje. Šta mogu kad se neke poslaničke grupe više drže Poslovnika, a druge manje. Po Poslovniku? Predlog? Da li imate predlog? Izvolite.
Predlog po Poslovniku: da se rasprava u pojedinostima ograniči na tri minuta za svaki amandman. Samo da odgovorim gospodinu Vučiću, zaista nisam imao nameru nikoga da uvredim, na bilo koji način [[žagor]] Rekao sam ono za šta sam bio svedok - gospodin Vodinelić zaista na predavanjima nikada nije govorio o politici. Molim da se Skupština izjasni o mom predlogu. (Negoduju poslanici Srpske radikalne stranke.)
Vi ste izazvali repliku. Već ste govorili o tome, kao da ste koristili pravo replike, a zloupotrebljavali ste govornicu. (Aleksandar Vučić insistira da dobije reč.) Ovaj predlog ćemo staviti na glasanje kada otvorim pretres u pojedinostima, odnosno tada ćemo odlučiti o tom predlogu. (Aleksandar Vučić insistira da dobije reč.) Izvolite, pravo na repliku, jednako prema svima.
Dame i gospodo narodni poslanici [[žagor]] , kada sam govorio o Zakonu u načelu ukratko sam rekao šta se zbivalo na Pravnom fakultetu u Beogradu. Sada imam priliku da to duže obrazložim. Naime, to su bile teške godine; godine u kojima su se studenti delili na one koji su bili nacionalne orijentacije i one koji su bili, što je podržavala u to vreme većina profesora uglavnom iz Građanskog saveza, kako mi smatramo iz Srpske radikalne stranke, antinacionalne ili antisrpske orijentacije. U tom periodu je bilo sukoba i na predavanjima i na vežbama. Gotovo da se nije birao način kako će se politički delovati protiv onih drugih, a prednjačili su predstavnici Građanskog saveza Srbije ili nekih sličnih stranaka, jer su i oni rano počeli da se cepaju i držali su se kao neka vrsta sekte na Pravnom fakultetu u Beogradu. Tako ste mogli na oglasnim tablama, svuda, da vidite pozive da se konačno, rečima razume se, ne oružjem, obračuna sa neistinama o navodnoj oslobodilačkoj borbi srpskog naroda zapadno od Drine i Dunava, pa su pravljene tribine o tome kako Srbi - zločinci ubijaju sve druge po Sarajevu, a u svemu tome je učestvovao i profesor koga ste pominjali. Meni on nikada ništa nažao nije učinio. Kod njegove supruge sam polagao i bila je izuzetno korektna. Deset sam dobio, ako vas ineteresuje. Ali, ovo su činjenice. U tome je učestvovao i Gašo Knežević. Učestvovali su i mnogi drugi profesori Pravnog fakulteta u Beogradu. Oni koji bi se tome suprotstavljali obično bi izvlačili deblji kraj. Navešću jedan primer: trebalo je da se polaže ustavno pravo, bile su neke demonstracije na Terazijama i onda su tražili svi da se ide na Terazije, i profesori su ih poveli.... [[žagor]] Hoćete li da ućutite? Nemojte. Vaša pristojnostnajbolje govori o vama a ne o meni, koji govorim i pokušavam nešto da vam kažem, ali očigledno je da vas jedino interesuje ono što vi čujete, ono što vam govori Zoran Đinđić kada se sretne sa studentima i đacima, pošto više nikog drugog neće ni da zove na ove razgovore, pošto mu ne veruju ni radnici, ni seljaci, ili ljudi koji imaju preko 20 godina [[žagor]] , pa onda oni ispod njih, ali prozrela su ga i deca, pa više ni decu neće da zove na svoje mitinge i svoje susrete. Dakle, (Predsednik - vreme) ovo što sam rekao sa ove govornice je živa istina [[žagor]] Da je to istina, danas,pokazuje progon svih onih koji drugačije misle od gospodina Kneževića. Ono što je on rekao - blaga lustracija, to je ne samo nepravničko ponašanje, već antipravničko ponašanje. Donošenje takvih zakona ili takvih mera u okviru nekih drugih zakona je neprimereno modernim pravnim porecima. Ali, šta da radim kada mnogi od vas to neće da čuju.
Pošto na listama poslaničkih grupa nema prijavnjenih za reč.... Imate predlog po Poslovniku? Izvolite, reč ima narodni poslanik Velimir Simonović, predlog po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, nekako je postalo jako učestalo da ovde, iz ovih redova, dobijamo stalno predlog za zakivanje rasprave o amandmanima na tri minuta, a kažem vam da to ruinira ovaj parlament. Nemojmo to da radimo, nego da obavimo raspravu prema Poslovniku.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili svoje pravo, prema članu 89. Poslovnika, žele reč? (Ne.) Za reč se javio ministar prosvete i sporta, gospodin Gašo Knežević.
Gospođo predsedavajuća, predsedništvo, poštovani poslanici, ovaj skoro dvodnevni dijalog o zakonu u principu završio bih zaista samo sa nekoliko opaski. Maksimalno širok krug ljudi je konsultovan prilikom donošenja ovog zakona. Toliko širok da možemo reći da su ovaj zakon zapravo pisali univerziteti i fakulteti. Istovremeno, u procesu pripreme zakona obavljeni su razgovori sa skoro svim poslaničkim grupama i dogovoreno je da ćemo se držati nekih regula, prihvatili smo još u toj pretskupštinskoj fazi neke sugestije i time je Ministarstvo želelo da pokaže da nije ni za kakvu politizaciju kada se radi o Zakonu o univerzitetu. Poslanici SPS su često pominjali Danila Ž. Markovića i vreme iz 1992. godine. Ne zbog Danila Ž. Markovića, za koga mislim da je bio gromada naše prosvetne istorije, ne samom svojom težinom, nego zbog vremena 1992. godine, a kako Danilo Ž. Marković nije ovde, o svom kolegi ne želim da razgovaram, pa ću se zadržati na 1992. godini. Od kada je došao na vlast SPS od ove zemlje je napravljeno pusto, odnosno izolovano ostrvo. Ne interesuje me da li je za to kriva međunarodna zajednica ili politika vlasti, ali činjenica je da je ova zemlja bila izolovano ostrvo. U takvoj situaciji ova zemlja je morala da jede svoju supstancu da bi preživela. Samo zbog toga što je bruto nacionalni dohodak, JDP ove države pojeden dvotrećinski, ova zemlja je ušla u Ginisovu knjigu rekorda. I to je dovoljan razlog da se promeni jedna vlast, što je i učinjeno. Zbog toga, pitam vas da li vi zaista mislite da mi imamo pravo da sa drugim normalnim svetom delimo vreme? Vi zaista mislite da smo mi po našem bruto nacionalnom dohotku, po stanju institucija u ovoj zemlji, u 2002. godini; a ja mislim da je i 1992. godina u koju mi idemo napred, zapravo iskorak ka budućnosti prema situaciji, prema momentu u kome mi sada živimo, zahvaljujući dejstvu vlasti koja je deset godina bila u ovoj zemlji. To moram potpuno iskreno reći. Pojeli smo sopstvenu supstancu. Ovde je nešto rečeno, a što se tiče jedne rečenice koju sam upotrebio u uvodnom izlaganju, a to je delimična ili slaba retroaktivnost, nije bitno, ali ja ću pokušati sada da svima onima koji su ljuti protivnici člana 141. i dalje ukažem na pravne razloge zbog kojih ovo zapravo i nije retroaktivnost u formalno-pravnom smislu. U materijalno-pravnom smislu ima elemenata retroaktivnosti. Predlagač nije imao nameru da revidira sve izbore, već je samo određenim telima dao pravo na inicijativu, ta tela su dekani i katedre fakulteta. Pri tome, nikakav 5. oktobar nije pominjan u zakonu, već su svi oni izbori koji su završeni po proceduri Zakona iz 1998. godine otvoreni za revidiranje. Dakle,revidirase procedurakojajedevastirala naučno- nastavna veća od njihove funkcije. Nikada u istoriji Beogradskog univerziteta, srpskih univerziteta, naučno-nastavnom veću nije bilo oduzeto pravo da odlučuje o izboru, sem u vreme Nedića. To je jedini period kada naučno-nastavno veće nije odlučivalo. Zbog toga smo došli u apsurdnu situaciju da jedan dekan, po Zakonu iz 1998. godine, samog sebe iz vanrednog profesora izabere u zvanje redovnog profesora. Molim vas da me ne terate da govorim imena, ali je tačan podatak da je dekan jednog fakulteta u Srbiji sebe izabrao iz zvanja vanrednog u zvanje redovnog profesora. Zašto? To mu je diktirala i omogućavala procedura Zakona iz 1998. godine. To je razlog zašto mi želimo da otvorimo mogućnost da se preispitaju odluke donete po Zakonu iz 1998. godine. Drugo, mogućnost revidiranja odluke ne postoji prvi put i nije potpuna novina uneta članom 141. Predloga zakona. Sve nezakonite i nepravilne odluke se mogu i šire revidirati. Bilo je slučajeva da je jedan član ovog parlamenta postavio pitanje revidiranja odluke drugog člana ovog parlamenta, a to je poznato i to je moguće činiti bez obzira na član 141. Dakle, to je upravni postupak u okviru zakonske procedure i nije nikakva novina uneta ovim zakonom. Najzad, ono što sam već rekao, odluka dejstvuje samo za budućnost, a ne za prošlost. I najzad, što je najvažnije, a to je četvrti argument, uslovi pod kojima će se revidirati odluke, ako zakon bude usvojen, nisu nikakvi novi uslovi, to su uslovi koji su postojali u momentu donošenja odluke. Gospodo moja, svaki pravnik sada zna o čemu govorim. Revidira se po uslovima koji su postojali u momentu kada je osoba konkurisala, nikavi novi ili dodatni uslovi se ne postavljaju čoveku i zbog toga formalne retroaktivnosti nema. Naravno, mislim da postoje mnogi pomaci koje je napravio ovaj zakon i moja je dužnost samo da vas podsetim da je revitalizovan republički savet, da je osnovan studentski parlament, da su uvedeni trimestri, bodovni sistem,mogućnost trogodišnjeg studiranja i to su sve elementi, male kockice koje nas vode bolonjskom procesu. Ukoliko je ujedinjeni evropski prostor naša perspektiva, a mislim da jeste, onda su ovo koraci u pravom smeru. Hvala vam.
Replika? Nemate, niste pomenuti uopšte. Nemojte, molim vas (Bora Stanimirović stoji za govornicom), povučeno vam je ovlašćenje. Za ovu tački dnevnog reda ovlašćen je narodni poslanik Zoran Anđelković, a nemate pravo na repliku. U ime poslaničke grupe niste ovlašćeni. Zaključujem načelni pretres. Stavljam na glasanje Predlog zakona o univerzitetu u načelu. (Govornici prilazi Zoran Anđelković.) Nema, stavila sam na glasanje, nemate pravo na reč. Niste se blagovremeno javili, stavila sam na glasanje, niste. Molim vas da se udaljite, ne mogu da raspravljam s vama. Molim narodne poslanike da se izjasne o Predlogu zakona o univerzitetu u načelu. Za 129, protiv 45, uzdržanih nema, nije glasalo 26, od ukupno 200 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Zakon o univerzitetu u načelu. OTVARAM PRETRES U POJEDINOSTIMA I ODLUČIVANjE O AMANDMANIMA Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Igora Soldatovića da rasprava o amandmanima traje tri minuta. Za 93, protiv 95, uzdržanih nema, nije glasalo 11, od ukupno 199 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila predlog da rasprava traje tri minuta, dakle po Poslovniku će trajati pet minuta. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Predrag Čanović. Vlada i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li podnosilac amandmana želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji sam u ime poslaničke grupe SSJ podneo na član 2. postojećeg Predloga zakona o univerzitetu ne menja suštinu tog člana, već ima pre svega cilj da istakne u prvom redu obrazovnu, pa tek onda naučnu delatnost univerziteta. Tako bi izmenjen stav 1. ovog člana, po našem mišljenju, trebalo da glasi: "Univerzitet je autonomna obrazovna, odnosno umetnička i naučna ustanova". Naime, činjenica je da je osnovna i prevashodna delatnost univerziteta obrazovna delatnost. Najveći broj lica odnosno studenata kroz univerzitet, odnosno kroz studije obrazuje se za određena zanimanja, a relativno manji broj studenata se dalje naučno usavršava. Tako da ovom izmenom dovodimo u red, pre svega dokazujemo da je ta obrazovna delatnost primarna. Osim toga, ovom izmenom se ovaj član dovodi u sklad sa članom 6. i članom 15. Predloga zakona. Jer, recimo u članu 6. se kaže da je univerzitet obrazovno-naučna ustanova, a ne naučno-obrazovna. Prema tome, ako se ovaj amandman ne prihvati, onda mora da se menja član 6. Hvala.
Da li se još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi javlja za reč? (Ne.) Stavljam amandman na član 2. na glasanje. Za 34, protiv 102, uzdržanih nema, nije glasalo 49, od ukupno 185 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Arsen Kurjački. Vlada, Odbor za prosvetu i Zakonodavni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li podnosilac amandmana želi reč? (Ne.) Da li se neko drugi od ovlašćenih učesnika javlja za reč? (Ne.) Stavljam amandman na član 2. na glasanje. Za 26, protiv 85, uzdržan jedan, nije glasao 61, od ukupno 173 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Slobodan Pavlović. Vlada, Odbor za prosvetu i Zakonodavni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li podnosilac amandmana želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, članom 3. zakona definisano je da univerzitet čine najmanje tri fakulteta u prvom stavu, a u drugom da se aktom o osnivanju univerziteta utvrđuju fakulteti u sastavu univerziteta i njihovi međusobni odnosi; u stavu 3 - u sastavu univerziteta mogu biti i instituti biblioteke i druge organizacije čija je delatnost u skladu sa delatnošću univerziteta; u stavu 4, da se organizacija univerziteta i odnos između fakulteta i drugih organizacija u njegovom sastavu uređuju statutom univerziteta. Predložio sam da se u drugom stavu posle reči "aktom o osnivanju univerziteta" dodaju reči "i statutom". Obrazložio sam. Dakle, nije sporno da je akt o osnivanju akt kojim se utvrđuje sastav univerziteta i koji su fakulteti u njegovom sastavu. Nije sporno da u njegovom sastavu mogu biti i instituti i druge organizacije čije se nadležnosti i organizacija definišu statutom. Moj predlog amandmana ide za tim - šta se događa sa fakultetima koji se kasnije formiraju i ispunjavaju uslov da budu u okviru univerziteta, a osnivačkim aktom to nije predviđeno. Zbog toga sam predložio da to može biti definisano i statutom. Interesantno je, dame i gospodo narodni poslanici, šta je Vlada odgovorila. Hoću da citiram, da to i ministar čuje, zbog čega se ne prihvata moj amandman. Stoji: "Amandman ne treba prihvatiti zato što univerzitet čine fakulteti, pa je neophodno da se osnivačkim aktom utvrde fakulteti u sastavu univerziteta, a statutom se uređuju pitanja vezana za delatnost univerziteta, pa je u tom smislu odredbom člana 3. stav 4. Predloga zakona propisano da se statutom uređuju organizacija univerziteta i drugih organizacija u sastavu univerziteta". Dakle, u odgovoru Vlade na moj amandman prepisali ste ono što piše u članu 3. Dakle, to vas nisam ni pitao i nisam u tom smislu predložio amandman, nego kada se kasnije formira fakultet koji ispunjava sve uslove, što osnivačkim aktom nije predviđeno, može se regulisati statutom. Molim da ukoliko ima, uz izvinjenje, ministar iznese bolje obrazloženje u odnosu na moj amandman, nego ono koje je dala Vlada. U protivnom, predlažem da se prihvati moj amandman, jer će to biti doprinos da se preciznije definiše ova oblast.
Da li još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi želi reč? (Ne.) Stavljam amandman na glasanje. Za 46, protiv 93, uzdržan jedan, nije glasalo 37, od ukupno 177 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Predrag Čanović. Vlada i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li podnosilac amandmana želi reč? (Ne.) Da li neko drugi želi reč? (Ne.) Stavljam amandman na glasanje. Za 31, protiv 93, uzdržanih nema, nisu glasala 53, od ukupno 177 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nenad Lemajić, Milan Radulović, Bojana Aleksić, Dragoljub Vojinović i Vladimir Andrić. Vlada, Odbor za prosvetu i Zakonodavni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li u ime podnosilaca neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Milan Radulović, u ime grupe narodnih poslanika.
Član 4. na koji smo podneli amandman ima četiri stava. U prvom se jemči sloboda naučnog i umetničkog stvaralaštva, u trećem se univerzitetu garantuje autonomija u obavljanju svoje delatnosti, u četvrtom se tvrdi da su prostor univerziteta i njegovi članovi nepovredivi, u skladu sa ovim zakonom. Dakle, sva tri stava garantuju osnovne slobode koje pripadaju univerzitetu. Međutim, u isti taj član odnekud je u stav 2. ušla jedna odredba koja uvodi vrlo oštre restrikcije. Naime, ovde se sada, u stavu 2, slobode ograničavaju. Posebno je pitanje da li je moguće ograničiti slobodu političkog delovanja na univerzitetu, da li je to potrebno? Kakav je to zakon koji može studentima da zabrani da se autothono politički organizuju, da imaju svoje političke ideje i da budu ono što su uvek i bili: kreativna opozicija svakom režimu. Međutim, pošto je kod nas sa političkim organizovanjem na fakultetima u ranijem periodu bilo nekih smetnji, ovu zabranu političkog i stranačkog delovanja na fakultetima možemo shvatiti kao nuždu, odnosno kao reakciju na loše iskustvo koje smo imali u nekim periodima. Inače, u jednom normalnom zakonu o univerzitetu, koji u prvom redu opisuje garantovane slobode, ovakav stav verovatno ne bi mogao da opstane. Ako se donekle može tolerisati i razumeti zabrana političkog delovanja na univerzitetu, potpuno je neshvatljivo na koji je način predlagač povezao veru i politiku. Nije jasno na koji način versko delovanje i versko organizovanje na univerzitetu može da naruši njegovu autonomiju. Da li predlagač smatra - pretpostavljam da ne smatra, ali to u ovom stavu ne stoji - da je vera forma ideološke indoktrinacije. Verujem da većina ljudi u ovoj državi shvata da je vera u prvom redu autothona forma kulture, da je versko delovanje, versko organizovanje i versko istraživanje u stvari manifestovanje određenih kulturnih ambicija i da vera nema nikakve veze i srodnosti sa ideološkom indoktrinacijom. Zato smo mi pokušali da dođemo do nekog kompromisa, da imamo razumevanje za to da je sa politikom kod nas na univerzitetu bilonejasnih situacija - mada, ponavljam: ne može se zabraniti studentima da budu politički organizovani, da imaju svoju političku volju i da tu svoju političku volju iskazuju autotohno, mimo stranaka. Zato smo predložili da se versko organizovanje i delovanje ne veže uz politiku, pogotovo ne u ovakvom kontekstu, i da se ne zabranjuje na univerzitetima. Versko delovanje je forma intelektualne slobode. Vera je način intelektualnog istraživanja. Ona, ne samo što nije nesaglasna sa slobodom univerziteta, nego je, čini mi se, imanentna slobodi univerziteta. Dosta su nespretno dovedene u odnos dve duhovne i javne delatnosti koje su međusobno potpuno udaljene, a nikako slične. Stoga mislim da ne bismo pogrešili ako ovaj amandman prihvatimo; jer, svakako, u sledećem zakonu, ovaj stav 2. verovatno neće ostati, u celini će morati da bude izostavljen.
Za reč se javio ministar u Vladi, gospodin Gašo Knežević.
Samo da se osvrnem na nekoliko poslednjih rečenica gospodina Radulovića. Jeste versko delovanje deo intelektualnih sloboda, ali isto tako je i političko delovanje deo intelektualne slobode. Prema tome, na tom terenu mislim da nećemo naći razliku. Ono što je za nas bilo bitno, a što smo iznosili i na Odboru za prosvetu, to je da se ovakva odredba člana 4. ni na koji način ne suprotstavlja bilo kojim obeležavanjima verskih praznika, koji su i u školama i na fakultetima već sad prisutni. Na mom fakultetu se obeležava Sveti Sava. To će i dalje moći da se obeležava bez ikakvih problema. Dakle, ova odredba se neće tome suprotstavljati. Drugo je pitanje pravljenja fine distinkcije ili grube distinkcije između onoga što se zove sekta i onoga što se zove vera. Zakon o verskom organizovanju je dosta problematičan u odnosu na to, odnosno teško je napraviti tu veliku razliku. Zbog toga smo se mi svi kao predlagači plašili da otvorimo ta vrata, jer možda će na vrata ući neko nepozvan. Najzad, ova odredba, voleo bih da sve u to uverim ovde, nema nikakve veze sa statusom Bogoslovskog fakulteta, apsolutno nikakve. To je potpuno odvojeno pitanje od ovoga. Mislim da je to svima jasno.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Poslanička grupa SRS je protiv ovog amandmana. Pokušaću to da objasnim drugačije od predstavnika predlagača. Naime, ako biste ovaj amandman prihvatili, onda biste došli u problem da obrazložite član 2. Predloga zakona, po kome se jasno kaže da je univerzitet autonomna naučna, odnosno umetnička i obrazovna ustanova. To se uklapa sa stavovima SRS. Mi hoćemo da naša deca uđu u jednu obrazovnu ustanovu. Ona je naučna za saradnike fakulteta, ali naša deca tamo idu da uče, da se za njima zatvore vrata, da budu prepuštena vaspitačima, da slušaju predavanja i da posle toga na ispitu pokažu jesu li savladala znanja ili nisu. Onog časa kad ulaze u zgradu fakulteta, oni su studenti na fakultetu; onog časa kad izlaze iz zgrade, oni su građani koji imaju sva prava i sve obaveze koje imaju i ostali građani. Istovremeno, postavlja se pitanje da li je predlagač bio iskren kada je rekao da neće biti dozvoljeno političko delovanje na univerzitetu. Mislim da sada imamo čak i čitave političke organizacije na univerzitetu, koje se i imenom studenata, ili kako već, koriste da bi dokazale svoje političko delovanje. Zaista me interesuje kako ćete kad stupi na snagu ovaj zakon o univerzitetu, hoće li se ići na zabranu ili ćete one političke organizacije koje ste prećutno promovisali i podržavalisada savetovati da tim poslom prestanuda se bave. U obrazloženju amandmana podnosilac amandmana je rekao da ga podnosi samo zato da bi ostala mogućnost da se teološki fakultet uključi u Univerzitet u Beogradu. Sve više mi se nameće pitanje zašto Policijsku akademiju ne uključite u sastav univerziteta, zašto razne vojne akademije ne uključite u sastav univerziteta. Ne ide. Uostalom, član 41. Ustava Republike Srbije, mislim stav 2. ili 3. jasno kaže - verske zajednice mogu osnivati verske škole i država će im u tome pomagati. To je potpuno jasno. Teološki fakultet je verska škola. Treba pomoći da on uvek ima najbolje uslove za rad, da ima najbolje predavače. Mislim da je Francuska buržoaska revolucija razdvojila veru od države i da mi nismo baš toliko jaki da to sada, ovako podeljeni, poništavamo, sve te vekovne tekovine jedne revolucije i da sad ponovo zagazimo u nešto što bi nas odvelo ko zna gde. Dakle, političko organizovanje, versko organizovanje - to sve izvan učionice i izvan zgrade fakulteta; to na slobodu čoveku, ako ima vremena pored obaveza na fakultetu da se i time bavi i to ne treba sputavati. Studenti treba da budu u sastavu političkih stranaka i narodni poslanici, i ništa lepše od toga, ali da im samo činjenica da su studenti donosi određena prava koja drugi građani nemaju, to nikada nećemo moći da dozvolimo. Vidite da se bar u nečemu slažu predlagač i Srpska radikalna stranka, iako je predlagač odstupio od onoga čime se godinama bavio. Znate, kada deca izađu na ulicui demonstriraju, nisu to studenti, to su građani Republike Srbije. Vi ste ih tetošili, odgovaralo vam je to, podstrekivali ste studentske demonstracije, a studenti se bune protiv političkog sistema u zemlji. Studenti se bune kako su regulisani naši odnosi sa susedima, zašto naša država hoće da se brani ili već šta ne. To su građani. Da li su izašli bravari? Da li su izašli lekari, nastavnici, profesori, studenti? To ne treba nama da bude merodavno da bismo procenili jesu li u pravu ili nisu. Ja bih te zamolio da pojedeš to čime si me sada hranila, mnogo će ti više odgovarati.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe DSS.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo uvaženi poslanici, ovo je jedna od retkih prilika kada se se po jednom amandmanu Demokratska stranka Srbije nađe nasuprot ostatka DOS i opozicije u ovom parlamentu, kada predlažemo da Bogoslovski fakultet dobije pravo da bude deo Beogradskog univerziteta, kao što je to bio pre više desetina godina. Smatramo da ovaj amandman, koji se odnosi na to da se dozvoli versko organizovanje na Beogradskom univerzitetu i svim ostalim univerzitetima u Srbiji, nije nešto što vređa ljudska prava, dostojanstvo i jednostavno otvara mogućnost za bolje organizovanje i da se ta prava, nasuprot onome što se tvrdi, još bolje ostvaruju. Demokratska stranka Srbije smatra da treba podržati ovaj amandman, treba otvoriti vrata da se Bogoslovski fakultet vrati pod okrilje Univerziteta u Beogradu. To je nešto što je u skladu sa onim što je tradicija Beogradskog univerziteta i što je tradicija uopšte srpskog visokog školstva. Nemojmo zatvarati vrata, ne znam kako ćemo uspeti onda da izglasamo ili ne izglasamo ovaj zakon, ako se ovim članom zabrani versko delovanje na fakultetu. Ne vidim da postoji bojazan od verskog delovanja i ukoliko se donese zakon o verskim organizacijama, koji će odrediti koje su to verske organizacije, koje su to veroispovesti koje u državi mogu da se organizuju, a koje ne, nevidim da to treba da bude predmet ovog zakona. Ovaj zakon treba da ostavi otvorena vrata za takvo organizovanje i delovanje. Nemojmo da proterujemo Srpsku pravoslavnu crkvu, i ne samo Srpsku pravoslavnu crkvu već i neke druge verske organizacije, sa Beogradskog univerziteta, jer to nikada dobro nije donelo. Ako hoćemo da gradimo jedno novo demokratsko društvo zasnovano na tradicionalnim vrednostima koje inauguriše vera i koje su bile osnov svih civilizacija, pa i ove naše hrišćanske, ne možemo na taj način da prelazimo preko toga i da idemo ka jednoj hrišćanskoj Evropi necivilizacijskim merama, odnosno levičarskim stvarima, koje su u potpunojsuprotnosti sa onim što je hrišćanska i demokratska Evropa sada i što predstavlja temelj jedne takve Evrope, a naročito njenog školstva.
Da li se još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi javlja za reč? (Ne.) Stavljam amandman na glasanje. Za 34, protiv 120, uzdržan jedan, nije glasalo 28, ukupno 183 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Tomislav Nikolić. Vlada, Odbor za prosvetu i Zakonodavni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, po meni, ovo je ključ zakona. Ovo je ključ svih naših priča i sukobljavanja o tome kako treba da izgleda autonomija univerziteta ili fakulteta. Predlagač zakona je jednom rečenicom definisao i regulisao autonomiju univerziteta; napisao je u stavu 4: "Prostor univerziteta i njegovih članova je nepovrediv u skladu sa ovim zakonom". Ja bih to razumeo da je bilo gde u 147 članova, koliko već ima ovaj zakon, ova odredba dalje razrađivana, ali ona se više nigde ne pominje. Vi kažete da je nepovrediv prostor fakulteta u skladu sa ovim zakonom. Šta to znači? Gde su članovi koji kažu ovako, ovako, ovako i ovako, ne važi više odredba tog i tog zakona. Vi ne možete sada da poništavate odredbe Zakona o krivičnom postupku tako što ćete ovde napisati da je prostorija fakulteta nepovrediva u skladu sa ovim zakonom. Ustav Republike Srbije, član 21, govori o nepovredivosti stana i drugih prostorija (tu možete da podvedete fakultet),ali on kaže - ukoliko organi gonjenja jure izvršioca krivičnog dela, ulaze u prostorije. Ukoliko žele da uđu u stan koji je nepovrediv, vode dva svedoka i ulaze u stan. Gde je regulisano da ne mogu da uđu na fakultet ili u prostorije univerziteta? Čuli smo od jednog poslanika malopre da je bivša vlast bila tako brutalna da je jedna studentkinja pretučena u auli nekog fakulteta u Srbiji, da li u Beogradu, nisam pratio šta je tačno rekao poslanik Srđa Popović. Rekao je uglavnom da je, zahvaljujući bivšem Zakonu o univerzitetu, jedna studentkinja pretučena u prostorijama fakulteta. Hoće li to biti moguće po novom Zakonu o univerzitetu? Hoće. Nigde niste napisali da policija ne može da uđe na fakultet ili univerzitet bez dozvole dekana ili rektora. Naravno, pozitivni propisi vam i ne daju to pravo, jer je to regulisano potpuno drugim zakonima. Ali, nije trebalo obećavati, nije trebalo napadati bivšu vlast kada policija uđe na fakultet; ulaziće i po ovom zakonu, nikome neće polagati račune zbog toga. Razumem obećanje, razumem političke borbe, ali treba sprovesti obećanje i za to sam da ne može policija da uđe na fakultet. Lupaš gluposti - ja uvodio policiju. Ja bar nisam ni lud, ni glup, za razliku od vas, a i želeo bih da se podvrgnem testiranju, pa vi dokažite da sam lud i da sam glup, ali za ovih 12 godina mi niko ne reče u oči da sam lud, da sam glup i da ništa ne znam. Pokušavam da razgovaram sa vama kao sa ljudima, a vi to ne želite, hoćete da me inkriminišete da ne govorim sa ove govornice. To može predsednik Skupštine jednom opomenom. Samo želim da vam kažem zašto sam pisao amandman, kao što vi meni govorite zašto ste pisali Predlog zakona, zato što smo potpuno ravnopravni u ovome. Želim da se Predlog zakona popravi tako da fakultet bude autonoman, nepovrediv, da ima svoju policiju, svoje obezbeđenje i da je student kada uđe u prostor univerziteta ili fakulteta potpuno bezbedan, da ga niko ne proganja, da ga ne jure, da ga ne hvataju za ruku razne organizacije, da se dobri studenti koji uče ne šunjaju pored zidova kada se kreću fakultetom, jer na sredini stoje oni koji godinama studiraju i bave se politikom. Želeo bih da to vidim na fakultetu. I sami kažete da neke velike vajde čak i od onih koji završe nema, ali nam mnogo dece gubi vreme na fakultetu, možda zbog ovakvih zakona.Ne pričam zbog ovakvih profesora, ali voleo bih kada bi se profesori bavili onim što im piše tamo u opisu. Razmislite još jednom, ne vrede samo priče, ne vredi napisati u članu zakona da je fakultet nepovrediv, a to se ne sprovodi posle toga. Pitaće vas neko od novinara - a kako će to izgledati kada policija pojuri nekog studenta i on utrči u zgradu fakulteta? Hoće li policija stati, pa reći - fakultet je nepovrediv? Mislim da neće stati, a posebno ne ako vi budete vodili politiku.
Da li se još neko od ovlašćenih učesnika javlja za reč? (Ne.) Ima reč narodni poslanik Bora Stanimirović, u ime poslaničke grupe SPS.
Ja bih zamolio, predsednica nije ovde, da se izvini zbog pogrešnog tumačenja Poslovnika o radu malopre. To smo razjasnili, ali sam izgubio 10 minuta da odgovorim ministru. To je završeno, a sada bih samo hteo da kažem upravo ovo što i gospodin Nikolić, da je ovaj amandman potpuno na mestu, da su u pravu, upravo polazeći od diskusija koje smo malopre čuli, kada se radi o univerzitetima, fakultetima itd. Mene više brine ono što je ministar malopre izjavio,dosta ljutito, napao je poštovanog profesora Danila Ž. Markovića zato što je doneo zakon 1992. godine, koji mi danas usvajamo. Pa, molim vas, taj zakon je pisan, znači, za DžDžI vek? Treba pohvaliti profesora Danila Ž. Markovića. I nemojte, molim vas, da se ovako ponašamo, upravo polazeći od toga što profesor Danilo Ž. Marković nije prisutan ovde . Drugo, nemojte da shvatimo pogrešno, mladi kolega je malopre lepo diskutovao, ali nije u pravu kada kaže da je opozicija, a samim tim i SPS, uporno branila zakon iz 1998. godine. Mi smo i na odboru, a to zna gospodin ministar, bili vrlo korektni. SPS, odnosno poslanici, članovi poslaničkog kluba, vrlo korektno su predlagali amandmane kojima su želeli samo da doprinesu da se ovaj tekst zakona popravi, da to bude bolji zakon, a ne zbog nekih kritika. Upravo me zbog toga iznenađuje da mi uporno branimo Zakon iz 1998. godine. Mi priznajemo ono što nije bilo dobro u tom zakonu, ali kažemo istovremeno šta je bilo dobro. Prema tome, nemojte da vidite sve crno, a ovo što je gospodin Nikolić malopre predložio upravo govori o onome što su mladi isticali i zato predlažem da se ovaj amandman prihvati. Hvala.
Dužna sam, u ime predsedavajuće, da dam objašnjenje. U 17,45 časova, dakle malopre, potpredsednik Narodne skupštine je doneo ovlašćenje, potpisano od strane zamenika predsednika mr Žarka Obradovića, kojim se narodni poslanik Bora Stanimirović ponovo ovlašćuje za ovu tačku dnevnog reda. Nešto ranije u toku dana isti potpisnik, zamenik predsednika mr Žarko Obradović, doneo je ovlašćenje za narodnog poslanika Zorana Anđelkovića da predstavlja poslaničku grupu SPS-a. Prvi papir kojim vas ovlašćuje potpisao predsednik poslaničke grupe prof. dr Branislav Ivković. Nijednog obaveštenja Narodnoj skupštini o izmeni potpisnika, ovlastioca, ili o vama, do malopre nije bilo. Dakle, kada tražite izvinjenje, onda prvo tražite informaciju unutar svoje poslaničke grupe. Da li još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi želi reč? (Ne želi.) Ako ne, stavljam amandman na glasanje. Za 40, protiv 97, uzdržanih nema, nije glasalo 44, od ukupno 181 narodnog poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Predrag Čanović. Vlada i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li podnosilac amandmana želi reč? (Ne.) Da li neko drugi od ovlašćenih učesnika želi reč? (Ne.) Ako ne, stavljam amandman na glasanje i molim narodne poslanike da se izjasne. Za 26, protiv 102, uzdržan jedan, nije glasalo 48, od ukupno 177 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Rosić. Vlada, Odbor za prosvetu i Zakonodavni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li podnosilac amandman želi reč? Ima reč narodni poslanik Mirko Rosić, kao podnosilac amandmana.
Uvažena gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, uvaženi gospodine ministre, ovim amandmanom predviđa se u suštini mogućnost formiranja zajednica srodnih fakulteta. Na taj način praktično bi se verifikovalo već postojeće stanje, s obzirom da postoje već zajednice nekoliko fakulteta, uključujući zajednicu medicinskih, pravnih i ekonomskih fakulteta. U suštini, time bi se institucionalizovao vrlo važan oblik organizacije u sistemu našeg visokog obrazovanja i čitav niz pitanja, kao što su, recimo, usaglašavanje nastavnih planova i programa, usaglašavanje zajedničke upisne politike, bio bi rešavan na mestu koje je jedino kompetentno, a to su zajednice tih fakulteta. Druge organizacione forme, kao što su budući savet za univerzitetsko obrazovanje ili asocijacije univerziteta Srbije, jesu strateške organizacione forme i po svojoj suštini ne moraju, a i ne mogu, dovoljno da sagledaju sve specifičnosti pojedinačnih fakulteta. Iz tih razloga mislim da bi Vlada dobila kompetentnog sagovornika u budućem rešavanju svih problema. Taj sagovornik bi, naravno, bio vrlo kompetentan i u direktnom razgovoru sa budućim republičkim savetom za visoko obrazovanje, pa i sa asocijacijom univerziteta. Iz svih ovih razloga, molim gospodina ministra da prihvati ovaj amandman, a cenjene kolege poslanike da za taj amandman glasaju. Hvala.
Ima reč ministar u Vladi Republike Srbije, gospodin Gašo Knežević.
S obzirom da mi je lično poznato da postoje zajednice fakulteta i poznata mi je njihova delatnost - oni usklađuju visinu školarine, broj studenata, eventualno planove i programe - u ime predlagača prihvatam ovo.
Konstatujem da je predstavnik Vlade prihvatio amandman, ali s obzirom da Odbor za prosvetu i Zakonodavni odbor nisu, molim Skupštinu da se izjasni o amandmanu. Izvolite. Za 83, protiv 36, uzdržan jedan, nije glasalo 59, od ukupno 179 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Predrag Čanović. Vlada, Odbor za prosvetu i Zakonodavni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li podnosilac amandmana želi reč? Ima reč narodni poslanik Predrag Čanović.
Izmena koju sam u ime Stranke srpskog jedinstva podneo na stav 1. u članu 7. postojećeg Predloga zakona takođe ne menja njegovu suštinu, već ima za cilj da ga malo bolje preformuliše, kako bi bio jasniji. Jer, u Predlogu zakona stav 1. člana 7. glasi: "Nepokretnosti i druga sredstva koja obezbedi Republika kao osnivač za osnivanje i rad univerziteta i fakulteta u državnoj su svojini". Vrlo je nejasno formulisan stav. Rečenica je suviše rogobatna, tako da mi predlažemo da stav 1. člana 7. glasi: "Nepokretnosti i druga sredstva neophodna za rad fakulteta i univerziteta, koja obezbedi Republika kao osnivač, u državnoj su svojini". Mislim da je to mnogo jasnija formulacija. Dalje, stav 2. istog člana glasi: "Nepokretnosti iz stava 1. ovog člana ne mogu se otuđivati bez saglasnosti osnivača". Mi tu predlažemo da se iza reči"nepokretnosti" dodaju reči"i druga sredstva", tako da bi ovako izmenjen stav 2. ovog člana glasio: "Nepokretnosti i druga sredstva iz stava 1. ovog člana ne mogu se otuđivati bez saglasnosti osnivača". I, konačno, stav 5. ovog člana glasi: "Nepokretnosti i druga imovina koju univerzitet, odnosno fakultet stekne obavljanjem svoje delatnosti, kao i na osnovu zaveštanja i poklona, svojina su univerziteta, odnosno fakulteta koji je tu imovinu stekao". Mi se sa ovim slažemo. S tim što bismo na kraju dodali i reči"ne mogu se otuđivati". Smatramo da se ovakvom izmenom obezbeđuje adekvatna zaštita imovineuniverziteta i fakulteta. Hvala.
Da li još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 48, protiv 101, uzdržana dva, nije glasao 21, od ukupno 172 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. S obzirom da je do kraja današnjeg radnog vremena ostalo samo pet minuta, nemamo dovoljno vremena za sve ovlašćene učesnike u raspravi, pa za danas završavamo rad. Sednicu nastavljamo sutra u 10,00 časova raspravom u pojedinostima o amandmanu na član 13. koji su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić, Žarko Obradović, Branko Ružić, Slobodan Tomović i Milan Stanković. Hvala.