Austatud Riigikogu, tere päevast! Infotund. Palun teeme kohaloleku kontrolli! Infotunnis on kohal 48 Riigikogu liiget, aga mis kõige tähtsam, valitsusliikmetest on infotunnis peaminister Jüri Ratas, ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister Urve Palo ning justiitsminister Urmas Reinsalu. Täna on selline mõte, et annan võimaluse esitada üks lisaküsimus. Võib-olla jõuame sinnamaale, et suudame käsitleda kõiki seitset teemat. Üks lisaküsimuse võimalus küsijale ja üks kogu saalile.
Esimene küsija on Jürgen Ligi ja küsimus on peaminister Jüri Ratasele. Palun!
Aitäh! Härra peaminister, kõigepealt palju õnne! Teie valitsus on saavutanud mitte-eestlaste seas toetuse üle 90% ja Keskerakond 80%. Aga ma ei õnnitle teid meetodite eest. Teie sõnumid kodakondsuspoliitikas, keelepoliitikas, hariduspoliitikas ja avaldused Venemaa aadressil ei ole kindlasti need, milles ma tahaksin teiega konkureerida, siin meil ühisosa ei ole. Küll aga otsiksin ühisosa näiteks eesti keele puhul. Eile oli teatavasti emakeelepäev. Kas teil on mõni hea uudis keelepoliitikast? Kui palju te olete jõudnud valitsuses keelepoliitikaga tegelda?
Austatud Riigikogu esimees! Head Riigikogu liikmed! Auväärt küsija, kõigepealt tänan teid väga selle küsimuse eest! Ma arvan, et igasugune konstruktiivne tunnustamine on kiiduväärt, ja loomulikult soovin ka teile palju õnne selles osas. Ma arvan, et kõikide erakondade reitingud on täpselt sellised, nagu nad on. Mis puudutab aga seda, kas koalitsioonil on mingisuguseid uusi suundi eesti keele parema, kättesaadavama ja taskukohasema õpetamise poolest, siis on küll. Kõigepealt, ma alustan nendestsamadest eesti keele majadest. Valitsuskoalitsioon on leppinud kokku, et tulevad sellised asutused, mis pakuvad üle Eestimaa inimestele paremaid eesti keele õppimise võimalusi. Need majad tulevad Tallinna ja ka Narva linna. See on üks konkreetne suund, mis kindlasti on oluline just eesti keele õppe parandamiseks. Ma toon esile ka selle, et valitsus on heaks kiitnud Haridus- ja Teadusministeeriumi kavatsuse hakata välja töötama eesti keele strateegiat aastateks 2018–2027. Valitsus tegi vastava otsuse 2. veebruaril. Samuti on valitsuse prioriteediks see, et hakata tõhusamalt ja paremini õpetama eesti keelt juba lasteaias. Siin on minu meelest hea, et seda põhimõtet on toetanud, hoidnud ja püüdnud edasi arendada kõik valitsused.
Jürgen Ligi, palun, täpsustav küsimus!
Aitäh! Maju on Eestis piisavalt. Keele teemal mingi asja majaks nimetamine ei ole ilmselt edusamm. Nendest meetmetest, mida te nimetasite, tunnen ma aga paar asja ära ja mul on hea meel nende üle. Tõsi, keelestrateegia vastuvõtmise kohustus ei ole uue valitsuse algatus, küll aga on seoses sellega probleem. Te olete jätnud Eesti keelenõukogu, kes peaks aitama seda välja töötada, mitu kuud kinnitamata. See nõukogu lõpetas novembris tegevuse. Tuletan meelde, et tehke see asi ära. Aga majade asemel ma räägiksin ikkagi keelest. Üks minu algatusi oli survestada avalikku sektorit oma keelt parandama, sh keeltekursuste pealesurumine, õigemini, keelekoolituse pealesurumine Riigikantselei koordineerimisel. Kas te olete selle teemaga kursis? Kas see liikumine on pälvinud huvi ja keegi on ilmutanud aktiivsust? Kas see asi on hakanud toimima?
Aitäh, hea küsija! Kõigepealt, majade asi. See, mis on nimi, ei pruugi olla sisu. Loomulikult ei ole mingi eesmärk ehitada Tallinna või Narva kaks uut maja, majaosa või mingi ruum. Vastupidi, ehitus ei ole siin prioriteetne, prioriteet on tõesti sisu, st parem ja kättesaadavam eesti keele õpe. Eesti keelenõukogu kohta ei maksa kriitikat teha. Selle nädala neljapäeval ehk homme on Vabariigi Valitsuse istungil punkt, mis räägib keelenõukogu loomisest. Kui te küsite, miks see on võtnud aega, siis vastan, et me oleme küsinud arvamust kõikidelt osapooltelt ja nende esindajatelt, näiteks Eesti Keele Instituudilt, Emakeele Seltsilt, Tartu Ülikoolilt, Tallinna Ülikoolilt, samuti Keeleinspektsioonilt, keeleõpetajate kutseliitude esindajatelt, Integratsiooni ja Migratsiooni Sihtasutusest Meie Inimesed. Keelenõukogu on kindlasti hästi oluline ja vajalik ja sellega toimetatakse edasi. Ma usun, et homme saab Eesti keelenõukogu koosseis kinnituse ja võib oma tööd alustada. Nüüd need teie natuke laiemad keeleküsimused, avalikus sektoris eesti keelele ja õigekeelsusele suurema tähelepanu pööramine – te nimetasite isegi eesti keele kursuseid. Ma arvan, et see on õige mõte, see on õige suund. Kas sellega tegeleb Riigikantselei ja kui tugevasti ta tegeleb? Ma arvan, et see puudutab kõikide ministeeriumide haldusalasid. Me tegelikult ju soovime, et meie ilusat keelt, armast keelt õigesti kasutataks ja õigekirjale tähelepanu pöörataks.
Andres Herkel, palun!
Aitäh, härra esimees! Austatud peaminister! Siia saali tulles võtsin ma aknalaua pealt eestikeelse ajalehe, mille nimi on Kesknädal. Selle juhtkirja kohal on ilma artikli autorita selline pamflett, mille pealkiri on "Propastopi must nimekiri veab Eesti minevikku" ja kus teie erakonna ajaleht ründab sisuliselt Kaitseliidu vabatahtlikke, võrdleb neid Allan Hantsomi suu läbi peaaegu et natsidega. Ütelge, palun, mida te Keskerakonna esimehena selle asjaga nüüd peale hakkate ja kas see autorita kirjutis väljendab teie seisukohti? See on eesti keeles.
Aitäh! See on muidugi hea, et te olete juba vist teine erakonna esimees, kes siin viimastel nädalatel tsiteerib Kesknädalat. Eelmine kord tegi seda Reformierakonna esimees Hanno Pevkur. Ma arvan, et see on hea, kui me loeme erinevaid väljaandeid, sh Kesknädalat. See on tore. Kui te räägite Kaitseliidust ja üldse kaitsevõimest, siis vastupidi, minu suur tunnustus, lugupidamine nendele inimestele, kes on Kaitseliidus, kes pühendavad oma tegevuse kõige paremas mõttes isamaalisele kasvatusele, kes pühendavad oma tegevuse Eestimaa kaitsele, Eestimaa hoidmisele. Ma ei ole seda artiklit lugenud, te olete täna hommikul Kesknädala lugemisega lihtsalt minust ette jõudnud.
Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Järgmine küsimus on ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister Urve Palole. Krista Aru, palun!
Aitäh, härra juhataja! Austatud proua minister! Minu küsimus on suunatud muidugi ettevõtluse arendamisele. Euroopa Tuumauuringute Keskus, mida me kõik teame lühendi CERN all, on seni olnud üks väga innovaatiline teadusuuringute keskus. Eesti on osalenud seal põhiliselt teadusuuringute kaudu, Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi, Tallinna Ülikooli, Tallinna Tehnikaülikooli ning Tartu Ülikooli kaudu. Kas ja kuivõrd plaanib Eesti oma osalust laiendada, et sellest suurest keskusest tuleksid siirded ka meie majandusse, meie ettevõtlusesse? Küsin seda just rõhuga kõrgtehnoloogilisele ettevõtlusele.
Aitäh, hea küsija! Väga oluline teemapüstitus iseenesest. Tõepoolest, kui me vaatame Eesti majandust ja tööstuse keskmist tootlikkust, siis see on 55% Euroopa Liidu keskmisest. Vaatasin järele, et kui see oleks Euroopa Liidu keskmisel tasemel, siis oleks Eesti majandus umbes 3 miljardi euro võrra ja riigieelarve 1,5 miljardi võrra suurem. Kui meie sihiks on kõrgemad palgad, paremini hakkama saamine ja inimeste jõukuse kasv, siis ilma tootlikkust kasvatamata see võimalik ei ole. Tootlikkus kasvab omakorda siis, kui ettevõtted teevad targemat tööd, ja targemat tööd tehakse, kui muu hulgas tegeldakse ka teadus- ja arendustegevusega. Olgu siin öeldud, et Eestis on murekohaks see, et meie ettevõtted panustavad kõigest 0,6% SKT-st teadusse ja arendusse, mis on üks väga madal näitaja. Mida nüüd teha? Kui me räägime CERN-ist, siis sellega liitumine iseenesest annab tõepoolest Eesti ettevõtjatele võimaluse osaleda CERN-i väljakuulutatud teadus-arendustöö hangetes. Samamoodi saaksid meie teadlased ja insenerid seal tööpraktikal käia, mis on ka suur asi, ja siis kodumaale oma ettevõttesse tagasi tulla. Me peame arvestama, et CERN-i tööpõhimõte on mõnevõrra teistsugune kui näiteks ESA-l ehk Euroopa Kosmoseagentuuril, mille liige me oleme. See koostöö on hästi käivitunud. Põhimõte on, et nii palju kui me panustame, nii palju tuleb ka tellimusi Eestisse tagasi. CERN-is sellist garantiid ei ole. Kui me astuksime CERN-i täisliikmeks, peaksime arvestama, et riik kulutab selleks aastas umbes 1,4 miljonit eurot. Aga me oleme valmis seda otsust tõsiselt kaaluma ja oleme teinud finantsministrile ka lisaeelarve taotluse.
Aitäh! Krista Aru, palun!
Härra juhataja! Austatud minister! Siit jätkamegi. Teatavasti on võimalik olla kas CERN-i assotsieerunud liige või täisliige. Kas Eesti ettevõtluse poolt on nõudlust selle järele? See on ju üks põhimõttelistest asjadest, mida meie kõrgtehnoloogilise ettevõtluse arendamiseks vaja oleks.
Aitäh teile! Eelmise mõtte lõpetuseks vastan, et jah, meil ei ole garantiid, et see raha tuleb tagasi, sellepärast et hanked on avatud kõigile liikmetele võrdselt. Need riigid ja ettevõtted, kes on tublimad, ka võidavad selle hanke. Selles mõttes on väga oluline, et kui me otsustame liikmeks saamise ette võtta, siis peaksime aitama oma ettevõtetel tõesti nendel hangetel edukalt osaleda, et see raha riiki tuleks ja me ka kogemusi saaksime. Majandusministeerium tegi selle aasta veebruaris ühe uuringu. Uuringus osales lõpuks kokku 41 ettevõtet. See oli küll mõeldud palju laiapõhjalisemana, aga teised ettevõtted ei vastanud. Neist 41-st 38 ütlesid, et nemad oleksid huvitatud CERN-i hangetel osalemisest ja koostööst CERN-iga. Loomulikult ei garanteeri huvi veel seda, et nad hanke võidaksid, aga see on hea algus, et riigi poole pealt üldse kaaluda, kas me peaksime selle investeeringu tegema või mitte. Ettevõtlusministrina ma olen esitanud rahandusministrile taotluse selle summa eraldamiseks. Järgmisel nädalal koguneb Teadus- ja Arendusnõukogu, mida juhib peaminister, kus seda teemat põhjalikult arutatakse. Ma usun, et pärast seda oleme targemad. Kui finantsiliselt on võimalik, siis on väga suur tõenäosus, et me taotleme liikmesust. Samal ajal tahan toonitada, et see tuleb väga korralikult läbi mõelda, sest seda pretsedenti, et hiljem võiks CERN-ist lahkuda, väga nähtud ei ole. Ja püsikulu on väga suur. Nii et kõik peab olema hästi läbi mõeldud, ettevõtetega kokku lepitud ja hiljem peame ettevõtjaid ka tublisti aitama, et nad hangetel osaleksid. Nii et ka hiljem on riigi poolt vaja enamat kui lihtsalt raha.
Andres Herkel, palun!
Aitäh, härra esimees! Austatud minister! Ma laiendan Krista Aru küsimust sellele lähedasse valdkonda. Nimelt on Eesti juba paar aastat Euroopa Kosmoseagentuuri liige ja minu küsimus on selline: kas me saame rääkida ka mingist selgest hoost, mis selle kaudu on Eesti majandusse tulnud? Kas see on Eesti ettevõtjatele ka mingeid uksi avanud või avab veel?
Tänan! Kui me räägime Euroopa Kosmoseagentuuriga liitumisest, siis see on olnud edukas. Aga me peame arvestama, et üks osa sellest edust, lisaks meie oma ettevõtete tublidusele, on kindlasti see, et ESA põhimõtte kohaselt valdav osa aasta liikmemaksust suunatakse hangete näol samasse riiki tagasi, st ettevõtjatel on palju suurem tõenäosus võita. Aga sellele vaatamata, et raha tagasitulek on justkui garanteeritud, on siiski ettevõtted teinud head tööd, pingutanud. Üks näide, mida teadus- ja arendustegevuse kohta selle projekti raames võib tuua, on selline. Ettevõtte nimi ei tule mul küll hetkel meelde, aga sisu, mille kallal nad töötasid, seisnes selles, et tulevikus ei pea näiteks PRIA minema kohapeale kontrollima, kas põllud, mille niitmise eest Euroopa Liit raha maksab, on niidetud ega jää sööti. Selleks on välja töötatud vastav seade, millega saab n-ö ülevalt, taevast vaadata, kas põllud on niidetud või mitte, ilma kontorist väljumata. Sellest on kasu saanud nii ettevõte, kes teadus- ja arendustegevuse tulemusena seadme välja töötas, kui ka konkreetne asutus, näiteks PRIA.
Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Justiitsminister Urmas Reinsalule esitab küsimuse Martin Helme. Palun!
Aitäh, härra spiiker! Lugupeetud justiitsminister! Meieni on jõudnud lood, nüüd juba teine lugu sellest, kuidas Süüriast Eestisse toodud pagulane on oma naise põlema pannud. Üks juhtum oli Haapsalus ja selle kohta olete käinud siin ka meie arupärimisele vastamas. Selle looga seoses on avalikkusele väga vähe infot jagatud ja siiamaani me teame sellest väga vähe. Lasnamäel nüüd äsja juhtunud lugu on rohkem avalikkuse tähelepanu pälvinud. Väga imekspandav on muidugi see, mismoodi asjale alguses läheneti. Politseist ja prokuratuurist tulid väga kummalised versioonid, et naine olevat äkki ise süttinud või et tegemist oli tööõnnetusega köögis. Nüüdseks on prokuratuur jõudnud siiski järeldusele, et tegemist oli ilmselt koduvägivallaga või tapmiskatsega. Aga minule jäi kõrva, et prokuratuur on alustanud uurimist seoses ettevaatamatuse tõttu tekitatud tervisekahjustusega. Selle kohta on ka palju karmimaid paragrahve. Kas te oskate kommenteerida, missuguse printsiibi järgi prokuratuur neid paragrahve otsib?
Aitäh! Kõigepealt, selge õigusriigi põhimõte on see, et kui on toimunud kuritegu, siis peab see saama karistuse, ja kuritegu kvalifitseeritakse vastavalt tehioludele, mis on selle teo aluseks. Meil on kaks juhtumit. Ühe puhul on isikule esitatud süüdistus karistusseadustiku kolme paragrahvi alusel: § 121 lõike 2, § 141 lõike 1 ja § 120 lõike 1 järgi. Teises traagilises juhtumis, kus menetlus on käimas, on algatatud kriminaalmenetlus karistusseadustiku § 119 lõike 1 tunnustel. Kuid ma tahan rõhutada, et see, milliseks kujuneb riikliku süüdistuse esitamisel karistusseadustikujärgne kvalifikatsioon, hinnates asjaolusid ja kogudes tõendeid, selgub asja menetluse käigus. Prokuratuur käsitleb neid raskeid isikuvastaseid kuritegusid kindlasti prioriteedina ja on oluline, et me ei kavatse seda juhtumit kuidagi maha vaikida. Prokuratuur annab avalikkusele informatsiooni, mis lähtub avalikust huvist, arvestades seda, et kannatanut puudutavaid isikuandmeid arusaadavalt avalikkusele ei väljastata. Nii et selles ei ole midagi tavatut, kui asja menetlemise käigus kvalifikatsioon muutub. Kas see muutub raskemaks või kergemaks või milline on prokuratuuri järeldus asja menetlemisel, selle jaoks ongi sõltumatu kriminaalmenetlus. Ma tahan aga rõhutada, et kohtu kvalifikatsiooni järgi on mõlema isiku suhtes, keda ühel juhul peetakse kahtlustatavaks ja teisel juhul süüdistatavaks, tõkendina kohaldatud ka vahistamist.
Martin Helme, täpsustav küsimus, palun!
Aitäh! Paragrahvi 119 pealkiri on "Raske tervisekahjustuse tekitamine ettevaatamatusest" ja karistus on selle järgi kas rahatrahv või kuni üheaastane vanglakaristus. Karistusseadustik annab meile aga terve rea paragrahve – mõnda nendest te mainisite ka ise –, mis on palju rangemad, kus rahatrahvi ei ole, vaid ongi ainult vanglakaristus, ja vanglakaristus rohkem kui viis aastat, kuni kaheksa aastat. See tekitab minus tõsise küsimuse. Miks jääb niisugune mulje, et pagulaste puhul otsitakse välja paragrahv, mis peaaegu ei haaku asjaga ja mis tähendab seda, et süüdimõistvat otsust on kohtust palju raskem saada? Või kui isegi haakub, kui see isegi jääb kohtus kehtima ja selle alusel mõistetakse süüdi, siis on karistus ebanormaalselt leebe. Minu meelest annab see välja väga halva signaali. See viib meid selleni, mis on juhtunud Rootsis ja mujalgi, kus sellel seltskonnal on karistamatustunne. Kas te saaksite seda prokuratuuris kuidagi korrigeerida?
Aitäh! Ma võin teile kinnitada, et Eesti riigis ei kvalifitseerita kuritegusid ega mõisteta karistusi lähtuvalt sellest, kas isik on pagulane, Eestis pikaajaliselt elanud või Eestis sündinud inimene. Kuritegu peab saama adekvaatse karistuse, sõltumata nendest asjaoludest. Ja ma võin teile ka kinnitada, et selle põhimõtte alusel Eesti prokuratuur tegutseb. Prokuratuur alustas sellel päeval, kui mainitud juhtumi kohta tuli kõne Häirekeskusele, kriminaalmenetlust karistusseadustiku ühe paragrahvi alusel. Ma tahan juhtida tähelepanu, et see leidis aset mõni tund pärast seda, kui oli üldse teada saadud, et toimunud on tuleõnnetus, kus isik on saanud põletushaavu. Kas tegemist on ühe või teise karistusseadustiku paragrahviga, kuidas seda kvalifitseerida, see selgub menetluse käigus. Ma tahan teile üle rõhutada: kui õnnetuse toimumise päeval algatatakse kriminaalasi ühe paragrahvi alusel, et hakata koguma tõendeid, teha selgeks, kas tegemist on kahtlustatava isikuga või on tegemist kuriteoga, siis ei ole selles midagi haruldast ega erakorralist, kui menetluse alus hiljem ümber kvalifitseeritakse. Seepärast ei saa kindlasti püstitada lähtealust, et hiljem esitatakse süüdistus selle esialgse paragrahvi alusel. Eesti riigis maksab seadus, seadust sisustavad sõltumatud prokurörid ja õigust mõistavad kohtud, kes teevad seda teo tegelikust raskusastmest lähtudes. Mitte mingit leebema joonlauaga mõõtmist või leebemat hoiakut ei ole. Seda võin ma teile ühemõtteliselt kinnitada.
Henn Põlluaas, palun, täpsustav küsimus!
Aitäh! Siinkohal tasuks meenutada reageeringut Vao põlengule, mis oli hoopis teistsugune ja ägedam. Seadus annab pagulastele või asüülisaanutele võimaluse viibida Eestist ära pool aastat ühe aasta jooksul, ilma et nad peaksid enda äraminekut registreerima. Me ei tea, kus nad on, millal see n-ö puhkus või reis algas – võib-olla on nad sel ajal hoopistükkis oma kodumaal. Teised Euroopa Liidu riigid on asunud väga aktiivselt kontrollima, kas käiakse kodumaal, ja kui käiakse, siis sellisel juhul ei saa olla tegemist pagulasega, st temale antud asüül on alusetu. Kas ka meil on plaanis sellekohaseid seadusi karmistada ja järelevalvet tugevdada, et ei saaks lihtsalt meie heatahtlikkust ära kasutada?
Aitäh! Kui tulla tagasi eelmise küsimuse juurde, siis nende kahe juhtumi puhul, kus lõppkokkuvõttes kvalifitseerib küsimused ja annab hinnangu kohus, peame üle vaatama reeglid, mille alusel isik profileeritakse ja tuvastatakse, kas tegemist on ohuga avalikule korrale või julgeolekule. Seda ma pean kindlasti vajalikuks, võttes arvesse ka neid juhtumeid, mis on faktidena registreeritud. Siin ei saa olla mingisugust teistpidi mõtlemist. Ma arvan, et ka hilisemate reageeringute mõttes tuleb üle vaadata meie reeglid, mis puudutavad karistusseadustiku rakendamist teatud isikute puhul, kui nende suhtes kohaldatakse kriminaalkaristust, ja mis on seotud väljasaatmisega. Ma arvan, et siin tuleb ilma igasuguse venituseta ettepanekuid teha. Mis puudutab konkreetselt rahvusvahelise kaitse saanud isikute liikumist, siis minule teadaolevalt ei ole Siseministeerium ametlikult teinud ettepanekuid selles valdkonnas isikute kinnipidamise või nende õiguste piiramise kohta. Kindlasti tuleb informatsiooni koguda, informatsioon on tarvilik. Ma loodan, et Siseministeerium ja Sotsiaalministeerium – asutused, kes rahvusvahelise kaitse saanud isikutega tegelevad – adekvaatselt olukorda hindavad, ning kui tekib vajadus, siis teevad ka reeglite karmistamise ettepanekud.
Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Vastab peaminister Jüri Ratas ja küsib Kristen Michal. Palun!
Aitäh, hea esimees! Hea peaminister! Te olete peaminister sellepärast, et te olete Keskerakonna esimees, ja need rollid on lahutatavad vaid ühest ametist lahkudes. Mina tahaksin täna saada vastust küsimusele, mis puudutabki Keskerakonda, meedia rolli ja valitsemiskultuuri. Kui me vaatame Keskerakonna ainuvõimu Tallinnas, siis aastal 2012 kulutati pisut alla 3 miljoni Tallinna Televisioonile, 2016. aastal üle 3,5 miljoni. Lisaks ajalehed Pealinn ja Stolitsa – taas paar miljonit. Sisus, nagu me kõik teame, on need kanalid pühendunud ju vaid ühe erakonna reklaamimisele. Demokraatliku valitsemistava juurde ei kuulu ettekujutus, et peaministri erakonnal on maksumaksja raha eest enda reklaamikanal. Mul on lihtne küsimus. Hea Jüri, peaminister ja Keskerakonna esimees, millal kustutab viimane töötaja toimetuses valguse?
Aitäh, hea küsija ja auväärt Riigikogu liige! Te rääkisite siin ainuvõimust Tallinnas. No ei ole see olnud mingi ainuvõim. Ma mäletan, et aastail 2001–2004 oli meil Tallinnas Reformierakonnaga minu meelest päris hea koostöö ja sai tehtud palju olulisi asju. Teie arvasite teistmoodi. Teie arvasite teistmoodi ja toona, 2004. aasta lõpus muutsite selle Tallinna linnavõimu ära. Peale seda on olnud valimised 2005., 2009. ja 2013. aastal ning Tallinnas teostab võimu see erakond või valimisliit, kes on saanud Tallinna elanikelt toetuse. Ma usun, et järgmine kord, 2017. aasta 15. oktoobril võtame heas konkurentsis mõõtu, hea Kristen, teiegagi. Ma olen tegelikult täiesti veendunud, et nii pikaajalise ministrikogemusega, nagu teil on, Riigikogu liikme kogemusega, aga ka näiteks Tallinna linnasüsteemis töötanuna teate ju väga hästi, et kohalik omavalitsus on iseseisev võimutasand, kus otsuseid langetab kohaliku omavalitsuse volikogu. Aga kui te küsite minu kui Keskerakonna esimehe käest, siis ma arvan, et selline info andmine omavalitsuse tegemistest-toimetamistest on vajalik. Loomulikult ei saa see info olla ühele või teisele poole kallutatud, ta peab eeskätt teenima linnaelanikke või siis teisel juhul vallaelanikke. Seda ma olen kogu aeg rõhutanud ka oma erakonnas sees, ja mitte ainult Tallinna, vaid ka teiste omavalitsuste puhul.
Kristen Michal, palun, täpsustav küsimus!
Aitäh, esimees! Hea peaminister! Ometi on kuidagi niimoodi kujunenud, et Tallinna linna ja Keskerakonna rahakott lähevad tihti sassi. Kui me vaatame selle n-ö positiivse programmi koostamist, siis hakatakse ju vahetult enne valimisi tegema enesereklaami. Täpselt samamoodi tuli hiljuti uudis, et Tallinn tellis pisut üle poole miljoni euro eest saateid Pervõi Baltiiski Kanalilt. Oleme siin parlamendi ees vestelnud ka sellest, kuidas haridus- ja teadusminister andis intervjuu Sputnikule. Probleemiks on nii intervjuu varjamine kui ka see, et Sputnik ei ole kindlasti heatahtlik ega neutraalne kanal. Siis ka veel see, millele Andres Herkel siin enne viitas, st et Kesknädal ehk Keskerakonna häälekandja ründab täna Kaitseliitu. Mul on lihtne küsimus: millal see lõpeb? Kas te kiidate selle heaks, mis toimub?
Aitäh, hea küsija! Tallinna linna ja ühegi erakonna rahakott ei tohi mitte mingil juhul sassi minna. Kui on läinud sassi, siis tuleb selle eest ka vastutada ja mõnikord valusaid õppetunde saada. Aga ma loodan, et need õppetunnid on olnud õpetlikud, sh ka minu erakonna jaoks. Viimasel ajal on tõesti tulnud varasemate aegadega seotud kohtuotsuseid, mille järgi meie erakond on pidanud kulutusi kandma. Me ei ole kindlasti neid seisukohti ümber lükanud. Kaitseliidu teemat ei tasu aga üldse siia propagandasse sisse tõmmata. Keskerakond toetab Kaitseliitu, Kaitseliidu tegemisi väga tugevalt. Keskerakonna fraktsioonis on inimesi, kes on Kaitseliidu aktiivsed liikmed. Mulle tundub, hea küsija, et teie ees terendavad kohalike omavalitsuste valimised. Need on teemad, mis teie arvates toovad teie erakonna ja teie mõtted tugevasti pildile. Kui me räägime kohalike omavalitsuste valimistest, siis ma soovitan tegelda nende teemadega, mis on olulised Tallinna, aga ka teiste kohalike omavalitsuste elanikele. Need on kindlasti teede korrashoid, need on kindlasti koolide korrashoid, ühistranspordi küsimused ja jätkusuutlikkus. Ma arvan, et need on sisulised teemad, mis loevad nii Tallinna elanikele kui ka teiste omavalitsuste elanikele.
Urmas Kruuse, palun!
Aitäh, austatud eesistuja! Hea peaminister! Rahva hulgas on kõnekäänd selle kohta, mida te praegu teete: te panete lihtsalt tuima. Kui te enne kaitsesite justkui Tallinna linna, kes võib oma nn meediakanaleid rahastada ja nende kaudu valijaskonda informeerida, siis ma tahaksin teada, millega põhjendatakse seda, et samad ajalehed levivad üle Eesti ja see makstakse kinni Tallinna maksumaksja rahaga. Siin puudub ju otsene seos Tallinna konkreetse valijaga. Kas seesama roll, mida te praegu peaministrina etendate, ei riku Eesti riigi mainet ka ajakirjandusvabaduse ja -eetika suhtes üldse?
Aitäh! Ma ei tea täpselt, missuguseid ajalehti te silmas peate, aga linnaosa ajalehed, samuti Pealinn on olnud Tallinnas olemas eri koalitsioonide ajal. Linnaosade ajalehti anti välja ka siis, kui Keskerakond ei olnud võimul, näiteks 2004. aasta oktoobrikuu keskpaigast kuni 2005. aasta kevadeni anti neid ikka välja. Nendes lehtedes on alati antud infot linnaosa toimetamiste kohta ja seal on enamasti olnud ka linnaosavanema veerg. Ma muidugi mõistan teid, siin ei saa teile midagi ette heita, sest te pole võib-olla lihtsalt nende lehtedega kursis. Aga teie enda fraktsioonis on ju praegu väga palju tublisid inimesi, kes on olnud linnaosavanemad – isegi üks Euroopa Parlamendi liige on olnud linnaosavanem – ja on, ma arvan, samamoodi heast tahtest elanikele infot jaganud, olgu siis Haaberstis, Kristiines, Kesklinnas või Nõmmel. Aga see, et linna või avaliku sektori meediat ja erakonna meediat ei või sassi ajada, nagu te ütlesite oma küsimuse algul, on muidugi õige.
Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Ain Lutsepal on küsimus justiitsminister Urmas Reinsalule. Palun!
Austatud eesistuja! Austatud minister! Justiitsministeeriumil on olemas õigusloome mahu vähendamise kava. Selle eesmärk on hoiduda ülereguleerimisest ja seaduste ületootmisest, vajalik on veenev põhjendamine ja rakenduspraktika analüüs, lihtsa ja selge õigus- ja ametikeele kasutamine, bürokraatia vähendamisele suunatud õiguskultuur. Küsimus on selline: kuidas on ministeerium täitnud kvantitatiivselt seadusloomelt kvalitatiivsele ülemineku eesmärki, kui uute õigusaktide ja seadusparanduste eelnõusid on 2016. aasta kevadest kuni käesoleva ajani Riigikokku jõudnud ligi poolsada? Mis on muutunud?
Aitäh! Justiitsministeeriumi hinnangul on esiteks vajalik, et kõigi õigusaktide puhul, mis on seaduse tasemel, oleks olemas väljatöötamiskavatsus ja mõjuanalüüs. Mõjuanalüüsi on vaja selleks, et tuvastada, kas seadust on üldse tarvis ja mis on selle mõju halduskoormusele. Mul on hea meel, et analüüsi kvaliteet on õigusloome mahu vähendamise kava valguses kindlasti paranenud. Pool meie õigusloomest tuleneb Euroopa Liidu õigusloomest. Sellega seoses on üks Eesti eesistumise prioriteete justiitsvaldkonnas, õigusloome valdkonnas see, et vähem Euroopa õigusloomet. Tegeleme pigem sellega, mis toob rohkem turge juurde, tegeleme vabaduste tagamisega, mitte täiendava halduskoormuse tootmisega. See on kindlasti juhtnöör ka meie ametnikele, kes eesistumisperioodil tegutsevad sadades töörühmades. Teine õigusloome mahu vähendamise aspekt puudutab seda, et kui me vaatame eelmist parlamendikoosseisu, siis sisuliselt ei olnud Eestis seadust, mida selle koosseisu ajal poleks muudetud. Justiitsministeerium on alustanud ka valitsemiskorralduse õigusaktide ülevaatamist selle sihiga, et just nimelt halduse siseküsimusi me ei peakski sageli seaduse tasemel reguleerima, vaid need peaksid olema halduse enda paindlikuma sisustamise küsimused. Ma loodan, et selle eesmärgi saavutamise korral õnnestub meil ka mehaanilise seadustemasina osakaalu arvuliselt vähendada. Mis puutub ettevõtluskeskkonda, siis nagu ma ütlesin, on oluline, et me ei kasvataks halduskoormust, vaid suudaksime uute regulatsioonide kehtestamisel, kui need on objektiivselt vältimatud ja vajalikud, langetada otsuseid ka n-ö nullbürokraatia põhimõttest lähtuvalt, et olemasolevaid regulatsioone või bürokraatiat kärpida.
Suur tänu, justiitsminister! See kõik on väga tore, aga nüüd küsib Ain Lutsepp oma täpsustava küsimuse. Palun!
Hea eesistuja! Austatud justiitsminister! Selged juhised seadusandlikes aktides on vajalikud, aga siin on tegelikult ülereguleerimise oht, sest detailsed seadussätted ja nende sage muutmine takistab rakenduspraktika ja tavade tekkimist. Kas siin ei ületata piiri, millest alates ametnikud ja kohtunikud enam ei vaja seaduse tasemel detailseid reegleid?
Aitäh! See on kindlasti küsimus, kus ma n-ö toksilise või radioaktiivse nähtusena käsitlen seaduse terviktekste, eriti mis puudutab menetlusõigust. Siin me näeme, et Justiitsministeerium suhtub õigusloome mahu vähendamise kava valguses väga ettevaatlikult n-ö kodifikatsiooniprojektidesse. Olid varasemad ajad, kui see kodifikatsioon oli voorus iseenesest, st et kirjutame seaduse terviktekste ikka ümber ja ümber. Aga nagu te osutasitegi, see toob kaasa selle, et seaduse subjektid, kellele seadus on mõeldud, kaotavad tegelikult võime selles rägastikus orienteeruda, samuti selle, et ühe või teise normi rakenduspraktika ei ole veel välja kujunenud, kui juba uus norm peale tuleb. Nii näiteks loobus Justiitsministeerium varem plaanis olnud äriseadustiku uue kodifikatsiooni koostamise kavast. Neid näiteid on teisigi. Kui vaadata näiteks uut ehitus- ja planeerimisseadustikku, mida tehti ka tervikkodifikatsioonina, siis selle rakendamise probleemide ees seisavad nii omavalitsused, ehitajad ja arendajad kui ka tavalised inimesed, kes tegelevad uute normidega. Need normid on mõeldud küll tarbijasõbralike ja süsteemsetena, aga paratamatult eeldab uus õigus ka selle õiguse omandamist. Õigus peab olema loomulik nähtus, tema voorus on tema stabiilsuses. Vähem õiguse muutmist kui asja iseeneses! Selle asja järele, mida me tahame uue õigusaktiga muuta, peab olema ratsionaalne tarvidus, mis on elust esile kerkinud või tulevikuprobleemi lahendav. Ma loodan selles osas kindlasti teha parlamendiga koostööd.
Andres Herkel, palun!
Aitäh, härra esimees! Austatud minister! Justiitsministeeriumist tuleb viimasel ajal selliseid huvitavaid mõtteid lausa hulgi, aga kui neid lugeda, siis ülereguleerimise oht on siin minu meelest permanentselt olemas. Ma küsin kõigepealt selle kohta, et te olete valmistanud ette ka kava, millega kaasneb ministriportfellide ületootmine. Kuidas sellega lood on? Sellega tuleks kindlasti juurde ka parteilisi ametikohti. Minu arvates ei tuleks Mart Laari omal ajal seatud piiridest välja minna. Sellega haakub võib-olla põhiseaduskohtu küsimus. Ega te ei kavatse nende kavadega meie riiki kohmakamaks ja vähem mobiilseks, vähem säästlikuks teha?
Aitäh! Meil on õigusriik ja kui me õigusriigis anname inimestele juurde õiguse oma põhiseaduslike õiguste kaitseks kohtusse pöörduda, nagu on kirjas meie riigi põhiseaduses, siis see ei ole riigi kohmakamaks tegemine, see ei ole uus bürokraatia. Riigikohus ise on 2003. aastal oma lahendis öelnud, et see õigus peab Eesti inimestel olema. Õigusriigis tähendab see seda, et see peab olema selgelt kirjas ka seaduses. Vastupidine hoiak on minu meelest lugupidamatus nii Riigikohtu senise praktika kui ka meie põhiseaduses sätestatud igaühe õiguse vastu. Samamoodi on minu seisukoht õigusloome mahu vähendamise kava osas, et me peame Eesti riigis vähendama ka valitsemise mahtu. Kõigisse algatustesse, mis kutsuvad esile valitsemismahu kasvu, tuleb suhtuda eitavalt, mitte neid soosida. Järelikult on küsimus selles, kas tulevikku vaadates on Eestis põhjendatud nii suur valitsemissektor, nagu meil praegu on, arvestades, et meie rahvas, kes peab seda valitsemissektorit üleval pidama, on arvuliselt kahanenud. Ma arvan, et niisuguste põhimõtteliste riigiõiguslike küsimuste puhul seisneb valik ka selles, kas meil võiks olla koosseisult suurem valitsus või kas meil võiks olla koosseisult väiksem parlament. Ja kindlasti on minu ettepanekud ajendatud sellest, et valitsemise maht oleks väiksem ja ka need institutsioonid, mis rakendavad seda valitsemist, oleksid väiksemad ja paindlikumad, mitte vastupidi.
Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Vastab uuesti justiitsminister, aga nüüd küsib Raivo Põldaru. Palun!
Aitäh, härra esimees! Lugupeetud minister! Küsimus on teile kui konservatiivse maailmavaatega ministrile ja puudutab seda, et meie karistusseadustik keelab täiskasvanu ja alla 14-aastase isiku omavahelised seksuaalsuhted, kuid ei keela alaealiste omavahelisi jutupuhumisi. Õigemini, keelab jutupuhumised sel teemal, aga justkui lubab seksuaalsuhteid nende vahel. Kuidas te näete ja mida te arvate, kas ühiskonnas kõik teod, mis enam-vähem on karistatavad, ka on karistatavad? Kas te ei leia, et siin on nagu liigne vabadus, eriti tänapäevases avatud ühiskonnas?
Aitäh! Laste õigus kaitstud elule ja õigus olla ohtudest vaba on kindlasti üks olulisi põhiõigusi ning seda peab karistusõigus kaitsma. Väga suur hulk karistusseadustiku paragrahve reguleerib seda õigushüve, laste kehalist puutumatust, laste õigust mitte olla väärkoheldud. Need normid on sisustatud. Teie küsimus oli, kas seadustikus peaks ka alla 18-aastase isiku poolt alla 14-aastase isikuga seksuaalsuhtesse astumine olema kriminaliseeritud (antud juhul algab kriminaalvastutuse iga 14. eluaastast). Ma võin öelda, et on hulk juhtumeid, mille puhul see ongi kriminaliseeritud. Näiteks olukorras, kus kedagi ära kasutatakse, suhte eest mingit hüve pakutakse või kus teine alaealine ahvatleb alla 14-aastast isikut seksuaalselt. Nii et karistuspraktika, mis puudutab alaealiste toimepandud seksuaalkuritegusid – õnneks pannakse neid toime vähe –, on olemas. Selle probleemi puhul, millele te viitasite, ei ole praktikud öelnud, et meil on tegemist õiguslüngaga.
Raivo Põldaru, palun, täpsustav küsimus!
Aitäh, härra esimees! Lugupeetud minister! Veidi rohkem kui aasta tagasi avaldati Delfis teie kommentaarid selles küsimuses. Te ütlesite, et ministeerium analüüsib, kas on vaja midagi muuta. Tegelikkuses on ju elu selline, et on koole, mis on kinnised või kus õpilased on pidevalt kodunt ära. Inimestel on ootused, et alaealiste sellise suhte puhul tegeleb sellega politsei ja leitakse mingisugused lahendused. Nii et inimestel on ootused, et selle küsimusega tegeldaks, ja teie ministeerium on veidi üle aasta tagasi lubanud küsimust analüüsida. Kas seda on tehtud ja kuidas asjad on arenenud?
Aitäh! See, mida ministeerium on analüüsinud ja mille puhul me kaalume ka võimalike muudatuste tegemist, puudutab küsimust, kas me seame teatud vanusemäära sellisel juhul, kus ühelt poolt on tegemist alla 18-aastase, aga üle 14-aastase noore inimesega ja teiselt poolt täisealise isikuga, kelle puhul võib eeldada, et tema sotsiaalne küpsus ja mõjuvõim alaealise suhtes on kahtlemata nii suur, et saavutada seksuaalne kontakt. Seda probleemi on kindlasti tarvis analüüsida. Kui me vaatame ümberkaudseid riike, siis nemad on reguleerinud seda jäigemalt, kui Eesti on teinud. Aga probleem ei puuduta kitsalt vaid alaealiste omavahelisi seksuaalsuhteid. Ka need juhud, kus on tegemist vägivallaga, kus on tegemist ahvatlemisega või mõjuvõimu ärakasutamisega, on alaealisi käsitlevates karistusõiguse sätetes ära toodud. Ma juhin tähelepanu, et kui tegemist on mõjuvõimu abil enesekehtestamisega – eelmisel aastal oli ligi 20 juhtumit, kus püüti alla 18-aastase isiku üle kontrolli saavutamise kaudu temaga seksuaalsuhtesse astuda –, siis ka see on Eesti Vabariigis kriminaliseeritud. Ma arvan, et see on arukas, et me oleme seda teinud.
Martin Helme, palun!
Aitäh, härra spiiker! Lugupeetud minister! Nagu ma aru saan, kuulutati aasta tagasi välja, et hakatakse analüüsima, ja tänaseks päevaks võime tõdeda, et aasta otsa on pöidlaid keerutatud. Mingisuguseid tegelikke ettepanekuid, mõtteid ega lahendusi ei ole lagedale tulnud. Eestis on alaealisega seksuaalsuhte keelu piir 14 eluaastat, mis on üks Euroopa madalamaid. Tegelikult mujal Euroopas sellest enam madalamat ei olegi, enamasti on piir 16 aastat. Kas üks neid asju, mida Eesti võiks teha, mida teie ministeerium võiks selle n-ö analüüsi tulemusena välja pakkuda, ei võiks olla näiteks vanusepiiri tõstmine 16 eluaastale?
Aitäh! Ma arvan, et see on laiema debati küsimus. On õige, et Soomes ja Lätis on see vanus 16 aastat, Eestis on see 14 aastat. Kuid minu jaoks ei ole küsimus mitte niivõrd alaealiste omavahelistes suhetes, vaid pigem selles, et kui täisealine isik kasutab ära oma mõjuvõimu alla 18-aastase noore inimese suhtes, siis on selline mõjuvõimuga seksuaalsuhtesse astumine kriminaliseeritud. Nii et teatud juhtudel on seksuaalsuhtesse astumine alla 18-aastase isikuga Eesti Vabariigis kriminaliseeritud ja, nagu ma ütlesin, oli läinud aastal ligi 20 sellist juhtu. Kui me jätame kõrvale mõjuvõimu elemendi ja räägime teatud vanusepiiri kehtestamisest, siis mitmed riigid on läinudki seda teed. Selles osas ministeeriumi kriminoloogiaeksperdid praegu hindavad, kas meil peaks olema teatud vanusepiir, arvestades seda loogikat, milline on ühelt poolt noore inimese ja teiselt poolt täisealise inimese vanuse vahe. Selge on see, et kui me kõneleme ühelt poolt 16-aastase ja 17-aastase või 15-aastase ja 16-aastase kahe noore inimese vahelisest suhtest ja teiselt poolt on 40-aastase või 50-aastase täisealise inimese ja 15-aastase noore inimese suhe, siis nende suhete iseloom on ühiskondliku hoiaku seisukohast vaadates minu meelest märkimisväärselt erinev.
Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Vastab ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister Urve Palo ja küsib Urve Tiidus. Palun!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Lugupeetud minister! Ettevõtlus- ja infotehnoloogiaministrina olete võtnud oma lipukirjaks Eestisse üürimajade ehitamise ja seda maksutuludest ehk siis riigieelarvest. Eksperdid ja ka mõned teie koalitsioonikaaslased on selle idee suhtes üsna kriitilised. Kriitika sisu on see, et tegelikult ei ole Eestis turutõrget, kuhu riik peaks appi tõttama. Ja ei saa unustada ka sellist tõsiasja, et 20% üüritulust on tulumaksuvaba, mis võimaldab tegelikult üüripindadeks minevat kinnisvara erasektoris arendada. Miks te soovite üürimaju ehitada näiteks Tallinnas ja Tartus, kus mingit turutõrget pole? See pigem rikub turgu ja kõikide inimeste kinnisvara väärtus väheneb. Aitäh ette vastuse eest!
Aitäh, hea küsija! Kõigepealt, küsimuse alguses te ütlesite, et ma olen ettevõtlus- ja infotehnoloogiaministrina võtnud enda lipukirjaks riiklike üürielamute ehitamise. Mul on kolm valdkonda, mille eest ma vastutan: ettevõtlus, infotehnoloogia ja elamumajandus. Kui me räägime korterelamust või üldse elamumajandusest, siis see kuulub ehituse alla, mis on kolmas valdkond. Ja seal on tõepoolest kaks põhiteemat, millega ma soovin tegelda. Üks on see, et Eestis hakataks ehituses rohkem kasutama digilahendusi ehk BIM-planeerimist. Teine pool on, et riik töötaks välja sellise meetme, mis aitab omavalitsustel – need ei ole siis mitte riigi majad – ehitada munitsipaalmaju. Kuna Eestis on eelkõige väljaspool Tallinna ja Tartut väga selgelt tegu turutõrke piirkondadega – need on piirkonnad, kus uute korterelamute ehitamine rendiks on kallim kui nende hilisem turuväärtus –, siis paraku me ei näe, et selliseid korterelamuid rendiks üldjuhul tekiks. Üks hea näide on viimasel ajal Viljandist ja sellist näidet ma ainult tervitan. Aga üldjuhul me näeme, et viimase 20 aasta jooksul on 96% uutest korterelamutest ehitatud väljapoole Harjumaad, Tartut ja Pärnut. Elamufond vananeb kiiresti, aga kui me soovime, et majandus areneks kogu Eestis, siis on väga oluline, et me tõstaksime tööjõu mobiilsust. See tähendab seda, et inimesel on võimalik soovi korral ka töökoha järgi uude kohta kolida. Praegu seda võimalust sageli ei ole. Töökoht on olemas, ettevõtjad sooviksid laieneda, töökohti juurde teha, aga inimesi pole.
Maris Lauri, palun!
Aitäh! Ma täpsustan eelmist küsimust. Küsimus oli selles, et te olete avaldanud soovi ehitada üürimaju ka Tallinnasse ja Tartusse. Need on kaks linna, mille puhul kindlasti ei saa rääkida, et üüriturg ei toimi. Mis probleemi te siin lahendate?
Suur aitäh! Tõepoolest, soov on, et ka Tartul ja Tallinnal oleks võimalik selle meetme konkursil osaleda. Kogu maht, mis ühe omavalitsuse kohta tuleb, on 2,5 miljonit. Kui me räägime Tallinnast ja Tartust, siis me ei räägi loomulikult mitte tööjõu mobiilsusest, vaid teisest probleemist, mis meil on – nimelt sotsiaalkorterite puudus. Üleüldiselt tuleb meil arvestada, et me peame riigina olema konkurentsivõimelisemad. See tähendab ühest küljest tõepoolest seda, et investeeringuid tehtaks rohkem, aga teisest küljest ka seda, et inimesed sooviksid ja saaksid siin riigis elada. Oma osa on siin elukohal ehk eluasemel. Meie kliimas on see esmavajadus. Tallinnas näiteks on sotsiaalkorterite järjekorras 5000 inimest. Inimeste sissetulekud on sageli väga väikesed, ja kui võtta üürikorteri hind ja kommunaalmaksud maha, siis lihtsalt ei jää suurt midagi kätte. Inimene peab siis otsustama, kas ta üldse jääb siia Tallinna või läheb juba üle lahe ja elab seal sotsiaalkorteris, mida lahkesti pakutakse. Riik peab tegema omalt poolt kõik ühest küljest selleks, et aidata ka madalapalgalistel inimestel hakkama saada, siin Eestis elada, oma peret kasvatada ja tööl käia, teisest küljest selleks, et ettevõtlus areneks tõesti ka väljaspool suurlinnu. Selle võrra oleksime kindlasti atraktiivsemad uutele investeeringutele – nii väljaspoolt kui ka oma Eesti ettevõtjate tehtavatele. Valitsusliit on deklareerinud, et me võtame kasutusele kõik meetmed, et Eesti majandus saaks uue hoo sisse ja ebavõrdsus väheneks. Ettevõtjad on ka rääkinud, et see viimane on samuti üks väga-väga oluline küsimus, millesse peab riiklikult sekkuma.
Urve Tiidus, palun!
Lugupeetud minister, ma küsin veel ühe küsimuse. Üldiselt on teada, et üürimajade ehitamist on maailmas praktiseeritud miljonilinnades, kus see on tegelikult olnud tohutu katalüsaator, et maaregioonid veelgi kiiremini tühjaks jäävad. Te viitasite, et Eestis on kohti, kus ikkagi on need turutõrked. Kas te saate öelda, millistele uuringutele see väide toetub ja kust nende uuringute tulemusi võiks leida? Ja teine küsimus: kas te usute, et saate sellise asja arendamiseks Eestis parlamendilt, Riigikogult toetuse? See on üsna kulukas ettevõtmine, mida te täna siin tutvustate. Ja kas kõik teised sotsiaalprobleemid taanduvad nende üürimajade vajaduse ees? Veel kord suur tänu ette!
Aitäh, hea küsija! Mina ütleksin, et me ei saa lubada endale seda, et me oma inimeste eest ja ettevõtluskeskkonna eest head hoolt ei kanna. Seda me ei saa lubada, asi pole mitte selles, kas me laseme munitsipaalelamuid ehitada või mitte. Munitsipaalelamute ehitamine on üks osa sellest, et inimesed saaksid paremini hakkama ja Eesti majandus võiks areneda. Te küsisite, millistele uuringutele me toetume. Selliseid uuringuid on majandusministeeriumis tehtud mitu. Inimeste käest on küsitud – ühes uuringus küsitleti üle 1000 inimese – muu hulgas ka seda, kas nad oleksid valmis oma praegusest elukohast liikuma mujale ja mis tingimustel. Sellele uuringule toetudes võib öelda, et enamiku vastuste järgi ollakse valmis tegema seda juhul, kui seal, kuhu töökoha pärast liigutakse, on saada kvaliteetne elamispind. Tänapäeva inimesed ei soovi elada vanadel amortiseerunud pindadel, ei neid osta ega üürida. Soovitakse, et algul saaks üürida kvaliteetse elamispinna ja vaadata, kas üldse jääda sellele töökohale, kas see meeldib, ja alles hiljem investeerida siis omandisse. Uuringuid on tehtud ka omavalitsustes ja küsitud nende käest, kas nad osaleksid sellises programmis, juhul kui riik seda pakuks. Ma toonitan, et mujal maailmas on see väga tavaline, et riik toetab munitsipaalelamute rajamist. Eesti on siin halb erand. Omavalitsustel oli väga suur huvi. Üks kolmandik neist ütles, et nemad sooviksid osaleda. Väga suurt huvi on üles näidanud ka Kuressaare linn, kust teie pärit olete. Sealsed ettevõtjad soovivad investeeringuid teha, aga inimesi ei ole kuhugi elama panna ja seetõttu ei tule uut tööjõudu peale.
Lõpetan ka selle küsimuse käsitlemise. Aitäh, peaminister Jüri Ratas! Aitäh, ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister Urve Palo! Aitäh, justiitsminister Urmas Reinsalu! Infotund on lõppenud.
Austatud Riigikogu! Alustame täiskogu V istungjärgu 8. töönädala teisipäevast istungit. Kas on soovi üle anda eelnõusid või arupärimisi? Väike täpsustus, tõepoolest, me alustame täna kolmapäevast istungit. Aitäh kõigile, kes tähele panid! Kordan küsimust: kas on soovi üle anda eelnõusid või arupärimisi? Ei ole. Sel juhul teeme kohaloleku kontrolli. Kohalolijaks registreerus 78 Riigikogu liiget, puudub 23.
Esimene päevakorrapunkt on Vabariigi Valitsuse algatatud maksualase teabevahetuse seaduse ja maksukorralduse seaduse muutmise seaduse eelnõu 322 kolmas lugemine. Kas fraktsioonidel on soovi avada läbirääkimisi? Ei ole. Juhtivkomisjoni ettepanek on panna eelnõu 322 lõpphääletusele ja me läheme hääletamise ettevalmistamise juurde. Panen hääletusele Vabariigi Valitsuse algatatud maksualase teabevahetuse seaduse ja maksukorralduse seaduse muutmise seaduse eelnõu 322. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Eelnõu poolt hääletas 81 Riigikogu liiget, vastuolijaid ega erapooletuid ei olnud. Maksualase teabevahetuse seaduse ja maksukorralduse seaduse muutmise seaduse eelnõu on seadusena vastu võetud.
Teine päevakorrapunkt on Vabariigi Valitsuse algatatud liiklusseaduse, riigilõivuseaduse ja toote nõuetele vastavuse seaduse muutmise seaduse eelnõu 281 kolmas lugemine. Kas fraktsioonidel on soovi avada läbirääkimisi? Ei ole. Juhtivkomisjoni ettepanek on panna eelnõu 281 lõpphääletusele ja me läheme hääletuse ettevalmistamise juurde. Panen hääletusele Vabariigi Valitsuse algatatud liiklusseaduse, riigilõivuseaduse ja toote nõuetele vastavuse seaduse eelnõu 281. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Eelnõu poolt hääletas 79 Riigikogu liiget, vastu oli 6, erapooletuid ei olnud. Liiklusseaduse, riigilõivuseaduse ja toote nõuetele vastavuse seaduse muutmise seaduse eelnõu on seadusena vastu võetud.
Kolmas päevakorrapunkt on Vabariigi Valitsuse esitatud Riigikogu otsuse "Põhjamaade Investeerimispangale antud riigigarantii suurendamine" eelnõu 389 teine lugemine. Ma palun ettekandeks kõnetooli rahanduskomisjoni liikme Aivar Sõerdi!
Austatud juhataja! Head kolleegid! Rahanduskomisjon arutas otsuse eelnõu 389 teise lugemise ettevalmistamisel 7. ja 13. märtsi istungil. Muudatusettepanekute esitamise tähtajaks, 13. märtsiks ei esitanud Riigikogu liikmed, fraktsioonid ega komisjonid ühtegi ettepanekut. Eelnõu teksti on viidud sisse keelelised ja tehnilised täpsustused. Hästi lühidalt veel eelnõu sisust. Riigikogu otsusega antakse nõusolek suurendada Põhjamaade Investeerimispanga ehk Nordic Investment Banki kahele laenuinstrumendile antud Eesti riigi garantiisid, mille tulemusena muutub Eesti protsentuaalne osalus pangale antud garantiides võrdseks Eesti osalusega panga aktsiakapitalis. Ma käin lühidalt üle ka komisjonis toimunu. Komisjonis tõusetus ainult üks küsimus, mille ma ise esitasin. See küsimus sai tegelikult alguse juba esimese lugemise ajal, kui selle tõstatas kolleeg Martin Helme. Küsimus oli see, et sissemakstud kapitali osast pidi Eesti riik tegema ka sissemakse summas 778 378 eurot, ja seletuskirjast nähtus, et see oli juba üle kantud. Kolleeg küsis, kuidas on võimalik, et see raha on üle kantud enne, kui meie oleme siin Riigikogus otsuse teinud. Vastus oli, et sellega pole probleemi, kuna see summa on 2017. aasta riigieelarves. 2017. aasta riigieelarvet vaadates seda summat sealt ei leia. Kui te mäletate, siis tõstatasime selle küsimuse ka esimesel lugemisel, kui siin oli minister. Ma ise küsisin, kuidas ja kus see on eelarves kajastatud. Minister ei vastanud sellele küsimusele, ta ütles lihtsalt, et ise olete eelarve kinnitanud, mis te veel küsite. Sellesama küsimuse ma esitasin enne teist lugemist uuesti rahanduskomisjonis ja komisjon otsustas, et me teeme ministeeriumile kirjaliku järelepärimise. Ministeeriumilt tuligi sellel nädalal vastus, kus on öeldud, et makse Nordic Investment Bankile oli 2017. aasta riigieelarvesse planeeritud § 1 alla, osa 6, jagu 9, finantseerimistehingud. Siis oli veel lisatud, et eelnõu seletuskirjas on alati ka selgitus seaduses toodud summade kohta, kuid seekord see kahetsusväärsel moel sinna õigeks ajaks ei jõudnud. Ministeerium andis teada, et praeguseks on selgitus lisatud ja selle leiab 2017. aasta riigieelarve eelnõu seletuskirja leheküljelt 228. Sellega meie arutelu komisjonis ka piirdus. Komisjon langetas järgmised otsused: teha ettepanek võtta eelnõu Riigikogu täiskogu päevakorda kolmapäevaks, 15. märtsiks, teine lugemine lõpetada ning viia läbi lõpphääletus. Need otsused olid konsensuslikud. Ütlen veel, et eelnõu vastuvõtmiseks on nõutav Riigikogu koosseisu häälteenamus. Tänan tähelepanu eest!
Aitäh! Küsimusi ei näi ettekandjale olevat. Kas fraktsioonide esindajad soovivad sõna võtta? Sõnavõtusoove ei ole ja muudatusettepanekuid ei ole ka esitatud. Juhtivkomisjoni ettepanek on panna eelnõu 389 lõpphääletusele ja me läheme hääletuse ettevalmistamise juurde. Kuna selle otsuse eelnõu vastuvõtmiseks on vaja Riigikogu koosseisu häälteenamust, siis palun teeme kohaloleku kontrolli! Kohalolijaks registreerus 73 Riigikogu liiget, puudub 28. Austatud Riigikogu, panen hääletusele Vabariigi Valitsuse esitatud Riigikogu otsuse "Põhjamaade Investeerimispangale antud riigigarantii suurendamine" eelnõu 389. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Eelnõu poolt hääletas 75 Riigikogu liiget, vastuolijaid ega erapooletuid ei olnud. Riigikogu otsuse "Põhjamaade Investeerimispangale antud riigigarantii suurendamine" eelnõu on otsusena vastu võetud.
Neljas päevakorrapunkt on Vabariigi Valitsuse algatatud väärtpaberituru seaduse ja Finantsinspektsiooni seaduse muutmise seaduse eelnõu 359 teine lugemine. Palun ettekandeks kõnetooli rahanduskomisjoni esimehe Mihhail Stalnuhhini!
Härra juhataja! Lugupeetud kolleegid! Selle seaduseelnõu esimese ja teise lugemise vaheline arutelu toimus rahanduskomisjonis 7. märtsil. Komisjonis nenditi, et Riigikogu liikmetelt, fraktsioonidelt ega komisjonidelt ei ole muudatusettepanekuid laekunud. Komisjon saatis vahepeal laiali kirjad huvitatud gruppidele ja organisatsioonidele, nagu Eesti Pank, Eesti Pangaliit jne, aga ükski neist vastust meile ei saatnud. Samas nenditi, et Finantsinspektsioon on teatanud, et ta jääb oma seisukohtade juurde. Tähendab, need on seisukohad, mis ta enne esimest lugemist teada andis. Järgnes põgus arutelu. Rahandusministeerium tutvustas kahte muudatusettepanekut, mis on praegu tabelis seaduseelnõule lisatud. Räägin neist kordamööda. Esimese ettepanekuga tehakse eelnõus see muudatus, et seadus hõlmab veel üht euroliidu direktiivi, mis oli vist 1286/2014. Teine muudatusettepanek on selline korrastuslik. Hääletamisel oli esimese muudatusettepaneku poolt 5 komisjoni liiget, vastu 0 ja 2 jäid erapooletuks. Teist ettepanekut toetati konsensuslikult. Peale seda arutati veel kord Finantsinspektsiooni seisukohti, millele ta on truuks jäänud. Nende ettepanek oli lisada veel Finantsinspektsiooni seaduse § 503 lõikesse 1 sõnad "või elektrooniliselt". Ma vaatan kohe järele täpse formuleeringu. Jah, see kõlab nii: "... kirjalikul või elektroonilises vormis antud nõusolekul." Sellele järgnes seletus, et kui on juba teatatud, et võib avaldada kirjalikul nõusolekul, siis see sisaldab endas ka elektroonilist vormi ja me ei pea tegema sellist täiendust, see on täiesti liigne. Sellega asi siis lõppeski. Olen valmis vastama teie küsimustele.
Tänan ettekandjat! Kas on küsimusi? Ei ole. Kas Riigikogu liikmetel on soov avada läbirääkimisi? Läbirääkimiste soovi ei ole. Läheme muudatusettepanekute läbivaatamise juurde. Esitatud on kaks muudatusettepanekut. Esimese neist esitas rahanduskomisjon ja juhtivkomisjoni seisukoht on arvestada seda täielikult. Teise muudatusettepaneku esitas samuti rahanduskomisjon ja taas on juhtivkomisjon seisukohal, et seda tuleb arvestada täielikult. Oleme muudatusettepanekud läbi vaadanud. Juhtivkomisjoni ettepanek on eelnõu 359 teine lugemine lõpetada. Teine lugemine on lõpetatud.
Me saame minna viienda päevakorrapunkti juurde, mis on Vabariigi Valitsuse algatatud pakendiseaduse muutmise seaduse eelnõu 358 teine lugemine. Ma palun ettekandeks kõnetooli keskkonnakomisjoni esimehe Rainer Vakra!
Austatud juhataja! Head kolleegid! Mul on hea meel tutvustada teile pakendiseaduse muutmise seaduse eelnõu ning seda, mis on toimunud esimese ja teise lugemise vahel. Eelnõu algatas teadupärast Vabariigi Valitsus 9. jaanuaril 2017. aastal. Esimene lugemine toimus siinsamas 8. veebruaril ning muudatusettepanekute esitamise tähtajaks määrasime 22. veebruari kell 16. Riigikogu liikmed, fraktsioonid ega teised komisjonid eelnõu kohta muudatusettepanekuid ei ole esitanud. Küll aga tegi keskkonnakomisjon ise kaks muudatusettepanekut, mis mõlemad on keelelist laadi ja teevad teksti arusaadavamaks. Komisjon otsustas oma 7. märtsi istungil saata eelnõu Riigikogule teiseks lugemiseks 15. märtsiks, teha ettepaneku teine lugemine lõpetada ja juhul kui teine lugemine lõpetatakse, siis suunata eelnõu ka kolmandale lugemisele. Esimese ja teise lugemise vahel saime veel kord kinnituse Eesti Kaupmeeste Liidult. Nad teatasid oma kirjas, et toetavad seaduseelnõu sellises sõnastuses, mille järgi kilekotte on lubatud tasuta anda esmaseks pakendamiseks, muudel juhtudel mitte. Komisjonis oli veel arutuse all, miks on erisus tehtud ehk arvestuse pidamisest vabastatud need müügikohad, kus kaubanduspinda on alla 100 ruutmeetri. Keskkonnaminister Marko Pomerants andis sellele väga konkreetse ja lühida vastuse, et ministeerium on Riigikogule esitanud eelnõu, kus on arvestatud Nielseni statistikal põhinevat poodide ja muude müügikohtade arvu. Selle järgi on Eestis ligemale 780 müügikohta, mille pindala on suurusjärgus alla 100 ruutmeetri. Need siis vabastatakse arvestuse pidamisest. Ministeerium on jätkuvalt sellel seisukohal, et komisjon peaks seda mõtet toetama, ja komisjon seda ka konsensuslikult tegi. Aitäh!
Aitäh, ettekandja! Teile on ka küsimusi. Meelis Mälberg, palun!
Austatud istungi juhataja! Hea keskkonnakomisjoni esimees! Komisjonis oli meil väga põhjalik ja sisuline arutelu. Ma annan sulle võimaluse öelda, mis siis praegusega võrreldes muutub, kui see seadus ükskord kehtima hakkab. Mis on minu jaoks ostjana poodi minnes teistmoodi ja mis on, ütleme, poepidajale teismoodi?
Aitäh, väga hea küsimus! Keskkonnakomisjon ei ole mitte ainuüksi paljude istungitega, vaid on ka töötundidega sellesse eelnõusse väga palju panustanud. Ostja seisukohalt muutub see, et teile ei jagata poes enam tasuta kilekotte – ei mingite kampaaniate raames ega ka muul juhul, kui tegemist ei ole toote esmase pakendamisega. Näitena võib tuua, et kui te ostate lahtisi pähkleid, siis pähklite juures konkreetselt on teil võimalik saada kilekott tasuta, vastasel juhul peab kaupmees määrama sellele hinna. See hind ei ole seaduses ette kirjutatud. Me oleme valinud võimalikult mõistliku ja liberaalse tee selleks, et tarbijate harjumusi muuta. Me ei keela täielikult ei õhukeste ega ka suuremate kilekottide kasutamist, nagu seda on teinud näiteks mõned muud Euroopa riigid, vaid üritame panna inimesi oma rahakoti kaudu keskkonnasõbralikult mõtlema. Mis muutub kaupmeeste jaoks? Need, kellel on müügipinda üle 100 ruutmeetri, peavad esitama pakendiregistri kaudu aruande, kui palju nad on aasta jooksul kilekotte müünud. Tulevikus on Eesti riigil oluliselt parem aruandlus ja siis me saame ka näha, kas siin majas tehtud seadus on lõppkokkuvõttes vilja kandnud või mitte.
Henn Põlluaas, palun!
Aitäh, hea eesistuja! Lugupeetud sõnavõtja! Kuna te räägite täpsetest arvutustest ja aruandlusest, siis on kindlasti olemas ka arusaam sellest, kui palju meie tarbijad peavad hakkama aastas laias laastus selle eest juurde maksma. Kui suur on kaupmeeste võit sellest seadusega kehtestatud hinna kehtestamisest?
Aitäh! Vaat see oli veel parem küsimus kui eelmine! Selline ongi see põhiline arusaam. Mina isiklikult usun ja ma arvan, et ka kõik keskkonnakomisjoni liikmed ja ministeeriumi ametnikud, kes seda eelnõu on teinud, usuvad, et mitte keegi ei teeni selle tõttu rohkem, vaid inimesed hakkavad vähem kilekotte kasutama. See tähendab otsest kasu loodusele. Teisalt on heameel näha, et me oleme panustanud selle eelnõuga keskkonnaharidusse – ma ütleks isegi, et haritusse –, mis on vaat et olulisem kui need mõned sendid, mida kaupmees mõningatel juhtudel tehingutelt teenib.
Urmas Kruuse, palun!
Aitäh, austatud istungi juhataja! Auväärt ettekandja! Kas komisjonis oli arutusel ka see, et kilekotid üldse keelustada, kasutada ainult paberkotte?
Aitäh küsimuse eest! Esimesel lugemisel oli meil tõepoolest arutusel ka selline teema. Näiteks Prantsusmaal on õhukeste kilekottide kasutamine sõna otseses mõttes keelustatud. Aga otsustati, et me püüame ikkagi koputada Eesti inimeste südametunnistusele ja mõistusele, et me ei hakka otseselt midagi keelama, vaid anname inimestele endile võimaluse valida, kas olla keskkonnasõbralikud ja hoida raha kokku või olla keskkonnavaenulikud ja selle eest ise maksta.
Peeter Ernits, palun!
Hea juhataja! Hea ettekandja! Eesmärk on, et 2026. aastal oleks 40 kilekotti inimese kohta aastas, aga kaupmeeste liit ütleb, et meil on juba praegu see tase käes. Miks siis nii innukalt seda sätestada?
Aitäh! Kui me vaatame Euroopa Liidu direktiivi, siis tegelikult ei saa rääkida, et me oleme valinud kõige radikaalsema tee. Nii nagu ma ka mitmes eelmises vastuses välja tõin, me tõepoolest usume ja panustame sellesse, et Eesti inimesed ise muudavad oma mõttemaailma ja käitumisharjumusi. Konkreetse vastuse sellele, kas me oleme innukad või mitte, saame tegelikult siis, kui me oleme vähemalt ühe aasta jooksul kogunud spetsiaalselt pakendiregistri kaudu kokku kõik need aruandluse andmed, kõik need näitajad. Statistikaandmed, mida me praegu Eesti riigis teame, on saadud mitmete uuringute tulemusel, ja kui osapooled keskkonnakomisjonis tulevad kokku, siis on kõigil alati lihtne öelda, et kellegi teise tellitud või läbiviidud uuring ei vasta tõele. Kui me vaatame näiteks mõnda mujal Euroopas tehtud uuringut, siis seal on hoopis teistsugused numbrid. Ma arvan, et õige vastuse saamegi siis, kui me järgmise kalendriaasta jooksul pärast seda, kui seadus on rakendunud, lööme reaalselt need arvud kokku. Siis saame põhimõtteliselt kilekoti täpsusega vastuse.
Peeter Ernits, palun!
Hea juhataja! Hea ettekandja! Ma loen teie vastusest välja, et kaupmeeste liidu viidatud uuring on mingisugune jama uuring. Kas see on nii?
Ei ole. Ütlen uuesti, et erinevate statistiliste näitajate üle on alati võimalik pikalt diskuteerida ja keeruline on seal n-ö kohtukullina seda ühest tõde näha. Loomulikult on iga uuring andnud omapoolse sisendi ja panuse selle eelnõu tekkesse. Ja selge on see, et mis tahes arv ka praegu ei oleks, on keskkonna ja keskkonnahariduse mõttes võimalik olukorda vähemalt nii kaua parendada, kui Eesti inimese kohta on kilekottide kasutamine null. Kui me jõuame nullini, siis on tõesti keeruline veel edasi minna. Kas see arv on 40 või 90 – põhimõtteliselt on nii kaua, kui kasutamine ei ole nullis, võimalik keskkonna poole pealt olukorda ikka parendada. Ma usun küll, et statistikanumbrite taha ei ole selle eelnõu puhul põhjust peitu pugeda, sest nagu ma ütlesin, kui me saame konkreetsed, kilekoti täpsusega arvud, siis on ka näha, millistel osapooltel oli lõppkokkuvõttes õigus. Aga nende arvud vahed ei ole nii suured, et võiks öelda, et tegemist ei ole olulise küsimusega Eesti Vabariigis.
Aitäh ettekandjale! Rohkem teile küsimusi ei ole. Kas Riigikogu liikmed soovivad avada läbirääkimisi? Ei soovi. Siis läheme muudatusettepanekute läbivaatamise juurde. Eelnõu kohta on esitatud kaks muudatusettepanekut. Esimese muudatusettepaneku on esitanud keskkonnakomisjon, juhtivkomisjoni seisukoht on arvestada täielikult. Teise muudatusettepaneku on esitanud samuti keskkonnakomisjon ja juhtivkomisjoni seisukoht on arvestada täielikult. Oleme muudatusettepanekud läbi vaadanud ja juhtivkomisjoni ettepanek on eelnõu 358 teine lugemine lõpetada. Teine lugemine on lõpetatud.
Kuues päevakorrapunkt on karistusseadustiku ja välismaalaste seaduse muutmise seaduse eelnõu 385 esimene lugemine. Palun algatajate nimel ettekandeks kõnetooli justiitsminister Urmas Reinsalu!
Lugupeetav Riigikogu aseesimees! Austatud rahvaesindus! Selle seaduseelnõu mõte on viia Eesti õiguskord vastavusse Euroopa Nõukogu naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise konventsiooniga. Tegelikkuses ei ole need ettepanekud, mis selles eelnõus sisalduvad, vajalikud mitte üksnes rahvusvahelise lepinguga ühinemiseks, vaid on vajalikud loomulikult ka õigusvastaste tegude tõkestamiseks meie enda õigusruumis, et Eesti inimestel oleks turvalisem elu, et neil oleks rohkem vabadust ning nad teaksid, et neile ei saa liiga teha. Ministeeriumi analüüs näitas, et meie õigus konventsioonis sätestatule veel täies mahus ei vasta ja seda tuleb täiendada. Selleks on aga vaja teha mõned muudatused. Esiteks tuleb kriminaliseerida ahistav jälitamine. See tähendab teise isikuga korduva või järjepideva kontakti otsimist, tema jälgimist või muul viisil teise isiku tahte vastaselt tema eraellu sekkumist, kui selle eesmärk või tagajärg on teist isikut hirmutada või alandada või muul viisil oluliselt häirida. Tegelikkuses on sellega kokku puututud, inimesed on oma muret väljendanud. Praegu on meil karistusseadustikus ebaseadusliku jälitustegevuse mõiste, aga ebaseaduslik jälitustegevus on sõnastatud pigem nii, et kui keegi hakkab tegelema n-ö detektiivitöö või salaluurega, mille eesmärk on isikut jälitada. Ahistava jälitamise eesmärk on aga üks: kasutada psühhoterrorit. See võib esile kerkida purunenud peresuhte, lähisuhte puhul, kus üks pool on muutunud vaimselt tasakaalutuks ja elab ennast välja teise inimese, näiteks endise elukaaslase peal – teeb sadu telefonikõnesid, ründab internetis, käib ukse taga ja terroriseerib –, aga see võib väljenduda ka muul moel. Näiteks oli hiljuti ajalehes jutt sellest, kuidas ettevõtja, kes mingisuguseid lubasid ei saanud, hakkas lihtsalt ühe riigiasutuse ametnikke kimbutama. Asi jõudis välja juba päris koledate ähvarduste ja psühhoterrorini. Eesmärk ei ole loomulikult karistamine iseenesest, vaid eesmärk on ennekõike see, et politseil oleks tööriist, millega ta saab inimest korrale kutsuda ja asjaolusid hinnates kutsuda teda üles sellisest tegevusest hoiduma. Järgmine probleem puudutab sundabielu küsimust. Kui me ahistava jälitamise puhul võime öelda, et Eesti õiguskorras on kitsamas tähenduses lünk olemas ja ka praktikas on probleem, mida lahendada, siis sundabielusid ja muid seesuguseid juhtumeid ei ole arusaadavalt meie kultuuriruumist, meie komberuumist tulenevalt Eesti karistuspraktikas seni olnud. Küll on aga teada, et paljudes maailma riikides on kahetsusväärne praktika, kus ühe inimese tahe on allutatud sellisel moel, et niisugune abiellumine peaks tegelikult olema kriminaliseeritud. See on määratletud kui tahtevastane abielu, isiku tahte vastane abielu. Me näeme ka seda, kuidas mõnes Euroopa riigis esineb tahtevastase abielu probleem teisest kultuuriruumist pärit isikute suure osakaalu tõttu rahvastikus. Näiteks Suurbritannias on moodustatud lausa spetsiaalne amet, spetsiaalne institutsioon, mis nende probleemidega tegeleb. Kolmas muudatus tuleneb sellisest jälestusväärsest praktikast nagu naiste suguelundite sandistav moonutamine. Jällegi, Eesti senises praktikas ei ole seda olnud. Selline praktika ei lange ilmselgelt kokku meie arusaamaga isikuvabadusest ja inimese põhiõigustest, kuid maailmas on see kahetsusväärselt paljudes kultuurides levinud. Maailmas kõneldakse ligi sajast miljonist naisest, kellele see on osaks saanud. Seetõttu on asjakohane anda selge signaal, et meie õigusruumis ei ole selline tegevus kuidagipidi tolereeritav. Vastupidi, selleks et kaitsta naiste õigusi, ei ole lubatud mõjutada naist seda tegema, ammugi veel kellelgi sellist operatsiooni teha. Eelnõus on ka säte, mis puudutab inimkaubanduse ohvrilt seksuaalteenuse ostmist. Kehtivas õiguses on meil praegu sanktsioneeritud alla 18-aastaselt inimeselt seksuaalteenuse ostmine ja nüüd tuleb seda sätet täiendada inimkaubanduse ohvrilt seksuaalteenuse ostmise koosseisuga. Ma juhin tähelepanu sellele, et siin ei ole midagi tegemist prostitutsiooni kui nähtuse kriminaliseerimisega. Raskuskese lasub just nimelt sellel, et tegemist on inimkaubanduse ohvriga ja võimalik süüdistatav, kes selle teo toime paneb, peab tervemõistuslikel asjaoludel olema sellest teadlik. Nii nagu alla 18-aastaselt isikult seksuaalteenuse ostmise puhul hindavad politsei ja prokuratuur, kas süüdistatav isik oli objektiivsetel asjaoludel teadlik või pidi eeldama, et tegemist on alaealise inimesega, peab ka selle inimese käsutuses olema teave, et tegemist on inimkaubanduse ohvriga. Veel on üks säte, mis puudutab konventsioonis ettenähtud aegumistähtaegu. Teatud kuritegude puhul paneme ette muuta aegumistähtaega selliselt, et kui need on toime pandud alaealise suhtes, siis on võimalik pöörduda politseisse teatud aja jooksul pärast viimase täisealiseks saamist – siis, kui inimesel on tekkinud täielik teovõime. Praegu kehtivas õiguses eksisteerib see põhimõte juba seksuaalkuritegude puhul. Kui selline kuritegu pannakse toime näiteks väikse lapse suhtes, siis ei hakata aegumistähtaega lugema mitte sellest ajast, kui laps on veel alaealine, vaid tegelikult aegumistähtaeg peatub ja hakkab uuesti kulgema pärast seda, kui isik on saanud täisealiseks. Need koosseisud, mis me lisame juurde siia seadusse, peaks selle küsimuse lahendama. Need on need muudatused, mis on vajalikud asjakohase sammu tegemiseks, et anda selge õiguslik hinnang, millised teod Eestis on meie arusaama, meie väärtusruumi arusaamade järgi tolereeritud ja millised ei ole seda mitte. Selle seaduse eesmärk on üks ja selge: et Eestis oleks vähem vägivalda, ükskõik kui eksootiliste lätetega see vägivald võib ka tulevikku vaadates olla, võrreldes meie senise käitumispraktikaga. Aitäh!
Raivo Põldaru, palun!
Aitäh, härra eesistuja! Lugupeetud minister! Meie kultuuriruumis mitmeid probleeme tõesti ei ole ja näha on, et see seadus hakkab mõtlema tuleviku peale. Siit küsimus: kas ennetav seadus, mis on seotud selle burkalooga, mis meil Riigikogu saalis arutusel oli, on ka varsti meie ette tulemas?
Aitäh! Meil oli õiguskomisjonis tõsine arutelu, mille ajendiks oli teie fraktsiooni algatatud seaduseelnõu. Ma väljendasin tookord ministeeriumi seisukohta, et seda näokatete küsimust, lähtudes just nimelt isikuvabaduste tagamise seisukohast, aga ka avaliku julgeoleku huvidest, tuleks lahendada teistsugusel viisil, mitte anda kitsalt mingi kataloog teatud esemetest. Nagu ma ütlesin, loodan järgmise nädala jooksul esitada parlamendi õiguskomisjonile mõned ettepanekud, mida me siis parlamendi õiguskomisjonis arutame ja langetame valikud lähtudes sellest, mida me peame selle eesmärgi taotlemisel otstarbekohaseks.
Liisa Oviir, palun!
Aitäh! Hea justiitsminister! Kõigepealt minu tunnustus: kõik teod ja toimingud, mis on suunatud naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise konventsiooni ratifitseerimise ettevalmistamisele, on väga head ja vajalikud. Minu küsimus on aga selline. Nimetatud konventsiooni artikkel 40 sätestab, et ka seksuaalne ahistamine peab olema keelatud ja selles osas tuleb rakendada kriminaal- või muid õiguslikke karistusi. Praeguses Eesti õigusruumis on seksuaalne ahistamine toodud välja ainult soolise võrdõiguslikkuse seaduses ja seal on ta sisustatud väga selgelt vaid ahistamisega töökeskkonnas ehk siis alluvus- või sõltuvussuhetes. Laiemalt pole seda sätestatud ja ka selles eelnõus ei ole seda ette nähtud. Miks see on nii ja millal me seda siis teeme?
Aitäh! Tõepoolest, konventsioon ütleb, et nimetatud küsimusi peavad liikmesriigid lahendama kas kriminaalõiguslike või muude õiguslike vahenditega. Tegelikkuses on konventsiooni üldistusjõud loomulikult suur, et kõik riigid, kes konventsiooniga ühinevad, saaksid oma riigi õiguskorras selle nõuete täitmise tagada. Mis puudutab aga vahetuid ründeid kehalise puutumatuse vastu, siis ministeeriumi tõlgendus oli, et see on meil praegu sisustatud erinevate karistusõiguslike normidega. Ja mis puudutab seda, et võrdse kohtlemise seadus sätestab teatud tüüpi suhetest tulenevalt ühe keelu, siis ministeerium leidis, et lähtudes ka ultima ratio põhimõttest – eriti, mis on seotud karistusõiguslike küsimustega –, ei ole selleks, et me saaksime konventsiooni tõrgeteta vastu võtta, meie karistusõiguses midagi täiendavalt reguleerida vaja.
Liisa Oviir, palun, teine küsimus!
Palun ikkagi natukene täpsustust. Selles konventsioonis on niisugune sõnastus: seksuaalse alatooniga soovimatuks peetav verbaalne või füüsiline käitumine isiku suhtes, mille eesmärgiks või tagajärjeks on isiku väärikuse riivamine, eriti hirmutava, vaenuliku, heidutava, alandava või ründava õhustiku tekitamine. Vaatasin läbi nii karistusseadustiku kui ka muud aktid ega leidnud, et ükski praegune norm seda küsimust hõlmaks. Äkki te võite siis mulle täpselt ütelda, kust kohast ma selle normi leiaksin.
Aitäh! Ma pidasin silmas seda, et kui on ründed isiku kehalise puutumatuse vastu, siis need ründed on loomulikult karistusseadustikuga hõlmatud. Ükskõik, kas need ründed tulenevad soovist alandada kedagi seksuaalselt või mingil muul eesmärgil, on need karistusseadustikus määratletud. Täpsemad hinnangud, millel meie analüüs rajanes, annab ministeerium heale küsijale ka. Me kindlasti ei teinud neid valikuid sellise pealiskaudse vaatamisega, et mis meeldib ja mis mitte. Sellist selektiivset kohaldamist ei ole me selles osas kavandanud.
Raivo Põldaru, palun!
Aitäh, härra eesistuja! Lugupeetud minister! Vastustest ja tänasest arutelust olen ma aru saanud, et võib-olla hakkame selle eelnimetatud konventsiooniga oma seadusandluses sisuliselt ühele poole saama. Võib-olla ei olegi meil vaja seda eraldi ratifitseerida, seadustesse saavad kõik sätted sisse. Ma saan aru, et eelküsija probleem on ka meie seadustes lahendatud.
Ütleme nõnda, et tegelikkuses võib selle üle pikalt arutleda. Jah, ma olen üldiselt seda meelt, et kui 1990. aastatel oli ühinemine mitmesuguste rahvusvaheliste aktidega meile teatud mõttes asi iseeneses – see oli nagu signaal, et me soovime olla rahvusvahelise kogukonna liikmed, olla võimalikult palju integreeritud ühte väärtus- ja normiruumi, mida rahvusvaheline kogukond rahvusvaheliste lepingutega loob –, siis see ei tähenda veel, et me peaksime kõik rahvusvahelised lepped, mille mõte on hea, aga mille normid võivad meie riigi õiguses juba olla, automaatselt üle võtma. Meie hoiak ei pea selline olema. Ma arvan, et selle leppe puhul väljendab Eesti riik kindlasti oma hoiakut, oma solidaarsust nende riikidega, kes on ühinenud, ja kutsub üles neid riike, kes ei ole ühinenud, seda samuti tegema, selle sätteid oma riigi õiguskorda viima. Selle konventsiooniga ühinemine iseenesest on ka valikuline, ideoloogiline samm. Ma arvan, et see on õigustatud, sest nagu ma mitmel juhul olen osutanud, on naistevastane vägivald paljudes ühiskondades, paljudes kultuurides tegelikult normkäitumine. Meie lähtume kindlasti võõrandamatute inimõiguste kontseptsioonist – need õigused ei kuulu inimestele mitte seetõttu, et nad on ühes või teises kultuuriruumis, vaid need on elementaarsed inimõigused: õigus olla oma keha peremees, õigus olla oma põhimõtteliste, kõige tähtsamate valikute peremees. Kui neid õigusi on ahistatud või rikutud, siis me ei saa kindlasti sellise vägivallaga leppida, vaid rahvusvahelise kogukonna liikmena soovime aidata kaasa selle kaotamisele. Ja üks samm selleks on kõnealuse konventsiooniga ühinemine. See on Euroopa Nõukogu konventsioon ja ma arvan, et meie õiguskorda sellega ühinemine kuidagipidi ei kahjusta ega too sisse mingisuguseid norme, mis võiksid olla vastuolus meie senise ühiskondliku hoiakuga. Ma rõhutan, et peale naistevastase vägivalla käsitleb see konventsioon perevägivalda laiemalt ja paljude juhtumite puhul, kui me kõneleme näiteks suguelundite sandistamisest, moonutamisest või tahtevastasest abielust, satuvad ohvriks ka pisikesed lapsed. Küsimus ei ole ainuüksi täisealiste inimeste suhtes toime pandud koledates tegudes.
Peeter Ernits, palun!
Hea juhataja! Hea minister! Riigiprokuratuur ütleb, et neile selle kõige, eelkõige naiste suguelundite sandistamise ja muutmise viimine n-ö kuritegude kataloogi ei meeldi. Samas on seletuskirjas öeldud, et tegelikult annab neid juhtumeid Eesti ühiskonnas praegu tikutulega otsida. Aga te olete produtseerinud siin 30 lehekülge eelnõu ja seletuskirja. Mida see tähendab, et tegeldakse sellise peaaegu olematu probleemiga? Kas see tähendab, et kohe-kohe hakkab siia tulema palju rohkem selliseid naisi, kelle suguelundeid hakatakse kahjustama või on kahjustatud?
Ma ütlen nõnda, et meie arusaama järgi inimõigustest, maailmas üldlevinud arusaama järgi inimõigustest on see hukkamõistetav praktika. See on tõsiasi. Kõik riigid, ei saa muidugi üldistatult öelda, et kõik riigid, aga minu kolleegid, kellega olen vestelnud, on selgelt soovitanud tegelda võimalike probleemide tõrjega, nende reguleerimisega enne, kui probleemid tegelikult praktikas esile kerkivad. Kui meil on üks pisike tüdruk või kümme pisikest tüdrukut või ka täisealist naist, kelle puhul me saame öelda, et Eestis nad ei lange selle koleda kuriteo ohvriks, siis väärib see samm kindlasti astumist. Meil on karistusseadustikus mitmeid kuritegusid, mis ei pruugi konkreetsel aastal realiseeruda. Ütleme, sõjalaeva mahajätmine laeva kapteni poolt või mingid muud juhtumid, kus tegelikult ongi tegu ohtude ennetamisega. Ega karistusseadustiku eesmärk ei ole ju lihtsalt kirja panna või nagu kartulihunnikusse kokku kuhjata, välja mõelda meelevaldseid asju, mis on karistatavad. Karistusseadustiku eesmärk on inimeste õiguskuulekas käitumine. Tegelikkuses peab olema teada, et mingid teod ei ole selles ühiskonnas aktsepteeritud, ja kui inimene nii käitub, siis seda tõkestatakse. See on esimene asi, et selliseid tegusid tõkestatakse, neid püütakse ära hoida, ja kui need ikkagi aset leiavad, siis nendele ka reageeritakse. Niisiis on sellel ka oluline üldpreventiivne tähendus. Kui me vaatame meid ümbritsevaid riike, Kesk- ja Ida-Euroopa riike, kus need küsimused ei ole võib-olla nii arvukalt esile kerkinud nagu meil, siis on ka nemad pidanud siiski vajalikuks sellesuunalisi samme astuda. Meil on õigus kehtestada siin maal oma reeglid ja need rajanevad inimeste võõrandamatutel õigustel, mida keegi ei ole andnud, vaid mis iga inimene saab juba oma sünniga.
Peeter Ernits, palun, teine küsimus!
Tulen sama küsimuse juurde veel tagasi. Kui Riigiprokuratuur ütleb, et naiste suguelundite moonutamine ei sobi meie olemasolevasse kuritegude kataloogi, siis ma küsin, miks te ikkagi pressite seda sinna. Ja kas on veel selliseid Eesti kultuuriruumi mõttes jäledusi, mis maailma muudes kultuurides on levinud ja mida võiks siis hakata sellesse kataloogi toppima? Kas teil on selline nimekiri? Nimetage veel neid asju, mingeid jäledusi!
Kindlasti tehakse maailmas väga palju jäledusi ja kogu karistusõiguse eesmärk ongi neid jäledusi tõkestada, tagada, et neid jäledusi ei pandaks toime meie kaasinimeste suhtes, meie karistusseadustiku kohaldamise alas. Kui praktikas on ilmnenud mingeid jäledusi, mida veel arutada ja mida karistusseadustik ei kata, siis neid tuleb arutada. Me arutasime siin infotunnis, kas alaealise suhtes toime pandud seksuaalse iseloomuga teod on meie õigusaktidega piisavalt kaetud. Iseenesest ei ole küsimus ju selles, et karistusõigus on suletud. Ma tahan öelda seda, et karistusseadustik peaks minu meelest pürgima – see on minu ideoloogiline lähtekoht – pigem üldarusaadavusele, et inimesed saaksid aru, mis teod on lubatud ja mis teod ei ole lubatud. Piltlikult öeldes on siin võib-olla põhjused ka meie varasemas väga akadeemilises lähenemises karistusõigusele, mille puhul mõned konstruktsioonid muutuvad väga teoreetiliseks. Ütleme, et õigust rakendavad juristid suudavad hõlmata, mis teo eest milline sanktsioon on ette nähtud ja mida mingi tegu konkreetselt sisaldab, aga mis puudutab arusaamist ühiskonnas üldiselt, et see on see tegu ja selle eest on ette nähtud selline karistus, siis siin ma seda teatud kasuistikat ei kardaks. See, millest me kõneleme, on tegu, see ei ole mingisugune konstrueeritud tegu, mis eksisteerib ilukirjanduses. Selle teo ohvreid on maailmas suurusjärgus 100 miljonit naist, nagu näitavad uuringud. Kui me soovime selle konventsiooni üle võtta, siis on mõistlik ja asjakohane see asi tegelikkuses vastavalt reguleerida, nagu eeldab meilt ka konventsioon. Mille poolest see erineb mingitest muudest kehalise puutumatuse suhtes toime pandud rünnetest, kuritegudest, mis on ju ka karistusseadustikus sees? Prokuratuur osutas, et neid saaks tõlgenduse teel kohaldada. Vaadake, võib eksisteerida selline juht, et ohver on ise nõus selle teoga. Ohvri nõusolek võib olla, ohver ise ütleb, et jah, ta soovib seda. Ta on asetatud oma kultuurikeskkonnas sellisesse konteksti, tema suhtes on rakendatud sellist psühholoogilist survet, et tema valik ei pruugi olla selle asja kvalifitseerimisel määrava iseloomuga. See on väga tähtis.
Rohkem küsimusi ei ole. Aitäh ettekandjale! Ma palun komisjoni ettekandeks kõnetooli õiguskomisjoni esimehe Jaanus Karilaidi!
Head kolleegid! Õiguskomisjoni istung toimus 7. märtsil. Sellist kuriteo liikide kataloogi teemalist arutelu seal ei olnud, olid ainult mõningad täpsustavad küsimused, mis puudutasid ahistavat jälitamist ja riigi õigusabi kulutusi. Eelnõu kohta tehti neli otsust: võtta see täiskogu 15. märtsi istungi päevakorda, teha ettepanek esimene lugemine lõpetada, määrata muudatusettepanekute tähtajaks 29. märts (kõik olid konsensuslikud otsused) ning määrata ettekandjaks Jaanus Karilaid. Aitäh!
Aitäh teile! Küsimusi ei ole. Kas fraktsioonidel on soovi avada läbirääkimisi? Jah, on. Avan läbirääkimised. Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimel Heljo Pikhof, palun! Kolm minutit lisaaega.
Austatud juhataja! Head Riigikogu liikmed! On ülimalt tänuväärne, et naistevastase vägivalla ja perevägivallaga seotud teemad on viimastel nädalatel kerkinud avaliku arutelu keskmesse. Ainuüksi selle valusa probleemi tõstatamine riigipea tasandil annab jõudu juurde kõigile neile, kes on aastaid ohvritele toeks olnud ja seisnud selle eest, et meie ühiskonnas oleks vähem vägivalda. Ärganud on ka Riigikogu. Läinud aastal seadustas Riigikogu vägivallaohvritele mitmesuguste teenuste pakkumise koos riikliku rahastamisega ja kiitis heaks Lanzarote konventsiooni. Täna oleme astumas jõulist sammu Istanbuli konventsiooni ratifitseerimise ja naiste parema kaitsmise suunas, kui me viime Eesti õiguse kooskõlla konventsiooni nõuetega. Karistusseadustiku ja välismaalaste seaduse muudatused kriminaliseerivad naiste ahistava jälitamise, naiste suguelundite sandistava ümberlõikamise ja sundabielu. Lisaks muutub kuriteoks inimkaubanduse ohvrilt seksi ostmine. Aga on igati põhjust arutleda edasi selle üle, mida oleks meie õigusnormides, suhtumises ja mõttelaadis vaja veel muuta. Kui keegi märatseb baaris, kohvikus, bussijaama ooteruumis või ühissõidukis, siis palutakse tal lahkuda või visatakse ta välja, vajadusel ka politsei abil. Pidevaid rahurikkujaid ei pruugita hiljem enam sisse lastagi. Ehk kui keegi häirib kaasinimeste rahu, ohustab nende elu või tervist avalikus kohas, siis klientidel ei soovitata lahkuda, aga kui sedasama pannakse toime oma pereliikmete suhtes, siis pakutakse ohvrile võimalust minna ära, minna varjupaika. Vägivallatsejal on õigus 48 tunni pärast koju tagasi tulla, kus tal on võimalus alustatu lõpule viia või politsei väljakutsumise eest pereliiget karistada. Miks peab ohver oma kodust lahkuma ja otsima koos lastega pelgupaiga, aga peksja saab seal edasi elada? Kuna vägivalla pealtnägemine on otsene vägivald laste vastu, siis kuidas mõjub kodunt põgenemine niigi šokis ja traumeeritud lastele? Politsei peaks saama hoopis õiguse vägivallatseja kodunt ära saata, keelata tal tagasitulek ja kehtestada vähemalt paariks nädalaks lähenemiskeeld. Ohvrile tuleb aga tagada oma kodus turvalisus, teda tuleb rahustada, ära kuulata ja nõustada, sh psühholoogiliselt, ning kindlustada talle õigusabi. Samuti on vaja tegelda vägivalla toimepanijaga. Turvaline peaks olema kodu, mitte varjupaik. Selline süsteem eeldab tihedat koostööd politsei ja tugiteenuste pakkujate vahel. Vägivallatseja eemaldamist ohvrist ja kodunt ning pikemaajalist jahtumisperioodi on edukalt rakendatud Austrias, Saksamaal, Hispaanias, Tšehhis, Sloveenias, Hollandis, Šveitsis ja Lätis. Loomulikult võib ohver minna ka varjupaika, kui ta pole oma edasises turvalisuses veendunud. Lisaks peame juba lähitulevikus jõudma selleni, et professionaalset abi saaksid ka need naised, kes kannatavad oma partneri psüühilise ja vaimse vägivalla all. Nii saaks Eesti täita ühe Istanbuli konventsiooni nõude – kaitsta kõiki ohvreid igasuguste edasiste vägivallaaktide eest. Mõistagi on naistevastase vägivalla tõkestamisel kanda suur roll tõhusamal teavitamisel, ennetamisel ja koolitamisel, et muutuks paljude meeste vildakas mõtteviis ja suhtumine. Kahetsusväärselt on ikka veel arvukalt neid, kes peavad naistevastast vägivalda pseudoprobleemiks. Kas vahel ei anna see, kuidas kõrvalseisjad vägivallast räägivad, vägivallatsejale alust õigustada oma vägivaldset ja kontrollivat käitumist? Naiste vastu suunatud vägivalla põhjuseid otsitakse sageli lapsepõlvest või süüdistatakse karme vanemaid või halbu sõpru, üritades niimoodi jõhkardit välja vabandada. Kui kauplusevaras vahele jääb, siis ei väideta, et kaupmees on ise süüdi, sest pani kaubad kättesaadavasse kohta, aga vägivalla puhul on väga kerge tulema ütlus, et naine näägutas, irises või saagis, teisisõnu provotseeris paarisuhtevägivalda. Ilmselt just seetõttu ongi 42% meestest arvamusel, et naised saaksid vägivalda ära hoida, kui nad oma suu kinni hoiaksid. Iga kuues-seitsmes mees leiab, et naised kutsuvad ise oma provotseeriva käitumisega mehi vägivallatsema, pälvimaks teiste kaastunnet. Kuulge, kas mitte igaüks ei soovi lähedasi ja sooje suhteid, toetust ja mõistmist? Kes ometi tahab kogeda alandamist, sõimu, ähvardamist või löömist ainuüksi selle nimel, et leida väljaspool kodu kaastunnet? Naistevastase vägivalla teema ilmselgelt ärritab, sest seda püütakse sageli summutada lausekatketega "Mehed on ka ohvrid. Miks neist ei räägita?". Jah, juhtub. Näiteks enam kui 2000-st 2014. aastal küsitletud mehest lausa kuus olid paarisuhtes kogenud vägivalda. Samas tunnistas iga kümnes mees, et on olnud ise vägivaldne. Mainitud küsitlus pärineb 2014. aastast, see on Eesti meeste hoiakute ja käitumise uuring. Ei ole need vägivaldsed mehed tulnud sugugi Marsilt, nad on kasvanud meie ühiskonnas. Ei maksa uskuda müüte, et vägivaldne käitumine tuleb lapsepõlves kogetust, et süüdi on alkohol, et mehed ei suuda oma viha kontrollida, et vägivallatsejal puudub eneseusaldus või turvatunne. Ühte põhjust ei ole kindlasti olemas ja seda ei maksaks ka otsida. Iga juhtum on omamoodi, aga naistevastane paarisuhtevägivald on selline õpitud käitumismuster, mida kasutatakse teise inimese kontrollimiseks. Meil tuleks kokku leppida, kuidas õpetada poistele, noormeestele ja meestele, et vägivald ei sobi mehelikkusega kokku. Ühiskonnas peab maad võtma arusaam, et naistevastasele ja peresisesele vägivallale puudub igasugune õigustus. Aitäh!
Rohkem sõnavõtusoove ei ole, sulgen läbirääkimised. Juhtivkomisjoni ettepanek on eelnõu 385 esimene lugemine lõpetada. Esimene lugemine on lõpetatud. Määran eelnõu 385 muudatusettepanekute esitamise tähtajaks k.a 29. märtsi kell 16.
Seitsmes päevakorrapunkt on Vabariigi Valitsuse algatatud äriseadustiku muutmise ja sellega seonduvalt teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu 384 esimene lugemine. Ma palun algatajapoolseks ettekandeks kõnetooli justiitsminister Urmas Reinsalu!
Lugupeetav Riigikogu aseesimees! Lugupeetavad rahvaesindajad! Selle seaduseelnõu mõte on lihtne: riigis ei ole mõtet pakkuda dubleerivaid avalikke teenuseid, ja juhul kui avalikku teenust osutab vaba ameti pidaja kõrvuti valitsusasutusega, siis on mõtet jätta selle teenuse osutamine vaba ameti pidajale. Konkreetsemalt puudutab see kohtulike registrite andmete ja toimingudokumentidega tutvumist ning nende väljatrükkide saamist. Praegu on meil võimalik väljatrükke saada kohtute registriosakonnast, notaribüroost või vastava veebilehe kaudu. Ettepanek on, et tulevikus saaks neid notaribüroost ja veebilehe kaudu ning registriosakondades võiks see tegevus ära lõppeda. Kas see halvendab inimestel väljatrükkide kättesaadavust? Ei, see ei halvenda n-ö väljatrükiteenuse kättesaadavust, sellepärast et Eestis on 92 notaribürood ja need tegutsevad hommikust õhtuni. Iseenesest on neid väljatrükke seni vajatud aastas kokku üldse paaril tuhandel juhul. Kui inimene teeb notari juures mingeid tehinguid, siis tegelikkuses on asi elektrooniline, notar tuvastab elektrooniliselt mingi kande samasuse ja inimesel ei ole tarvidust väljatrüki järele. Inimene võib siiski soovida ka väljatrükki, kui ta saab notari juures näiteks majaomanikuks, sest see väljatrükk on ilus, see on pitsatiga paber ja üldiselt inimesed võtavad selle. Tegelikult vajadust seda paberit võtta ei ole, sellel on inimeste jaoks rohkem niisugune psühholoogiline tähendus. Tõsi küll, vahel võidakse seda vajada, ennekõike ettevõtjad rahvusvahelises asjaajamises. Rahvusvahelises asjaajamises on aga enamikul juhtudel vaja seda veel tõendada n-ö apostillimise tähenduses ja selleks tuleb omakorda jälle notari juurde minna. Niisiis on sellel asjal selline praktiline eesmärk. Oluline on see, et selle seadusega pannakse Notarite Kojale kohustus, et neljas notaribüroos – üks Harjumaal, üks Tartumaal, üks Pärnumaal ja üks Ida-Virumaal – peab olema tagatud võimalus ilma rahata registriandmetega tutvuda. Üldiselt, kui ma tutvun registriandmetega, äriregistriandmetega internetis, siis see on tasuline. Ma maksan internetipangas selle eest ülekandetasu ja saan siis juhtumipõhiselt andmetega tutvuda. Aga kui inimesed soovivad teha suuremal hulgal päringuid – see võib olla ajendatud ajakirjanduslikust huvist, ajakirjanik püüab tuletada näiteks mingeid ristseoseid, või siis soovivad mingi kogukonna esindajad mõne juhtumi puhul selle taustaga tutvuda –, siis nüüd on see võimalus tagatud, ilma et sellega kaasneks rahaline koormus. Konkreetselt neljas punktis üle Eesti on isikul, kui ta läheb kohale, seal võimalik arvuti teel registritega pikemalt tutvuda. Aitäh!
Aitäh! Kas ettekandjale on küsimusi? Küsimusi ei ole. Ma palun komisjonipoolseks ettekandeks kõnetooli õiguskomisjoni liikme Urve Tiiduse!
Lugupeetud juhataja! Lugupeetud Riigikogu liikmed! Äriseadustiku muutmise ja sellega seonduvalt teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu 384 oli õiguskomisjoni istungi päevakorras 7. märtsil. Eelnõu tutvustas ka komisjonis justiitsminister Urmas Reinsalu, aga temaga olid kaasas veel justiitshalduspoliitika osakonna kohturegistrite talituse nõunik Berit Loog ja sama talituse juhataja Margit Veskimäe. Minister rääkis kõik põhimõtteliselt ja põhjalikult ära, aga kordan veel üle, et peale selle seaduse jõustumist saab kohtulike registrite andmetega ja toimikudokumentidega tutvuda ainult notaribüroodes. Nagu siin juba mainiti, on neid üle Eesti palju rohkem kui registrite kantseleisid: notaribüroosid on 92 ja need on olemas kõigis maakondades. Nagu enne öeldi, saab neljas notaribüroos andmetega ka tasuta tutvuda, teised teenused on muidugi väikse tasu eest. Komisjonis esitati ka paar küsimust. Üks küsimus oli selle kohta, et kui on eraelulisi andmeid puudutavad registrid, kas siis jääb andmete omanikule ka mingi info, kes on tema isiku vastu näiteks abieluvararegistris või kinnisvararegistris huvi tundnud. Vastuseks öeldi, et avalike arvutitega notaribüroodes jääb jälg järele, tõsi küll, notaribüroo täpsusega. Minister märkis, et nendel juhtudel, kui me räägime tasulisest teenusest, kui minnakse notaribüroosse või registriosakonda, mis seni ju ka pakuvad seda teenust, füüsiliselt kohale ja nõutakse väljatrükki, siis ei jää jälge, vaid jääb notari või registripidaja nimi. Berit Loog täpsustas, et kinnitatud väljatrüki puhul jääb jälg järele, et konkreetne isik on küsinud väljatrükki. Küsiti veel, milline on notarite valmisolek seda teenust täielikult üle võtta ja kas nendele kaasnevad selle muudatusega ka kulud. Ministri vastus kõlas, et valmisolek on täiesti olemas, kuna töömaht ei ole väga suur ja aasta-aastalt väheneb nende inimeste arv, kellel seda paberväljatrükki üldse vaja on. Tasumäärad on notaritega kõik läbi arutatud. Komisjon otsustas, et tehakse ettepanek võtta eelnõu täiskogu tänase, 15. märtsi istungi päevakorda ja esimene lugemine lõpetada. Komisjon otsustas teha ka ettepaneku määrata muudatusettepanekute tähtajaks 29. märts ja ettekandjaks määrata mind, Urve Tiidust. Kõik otsused tehti üksmeelselt. Aitäh!
Aitäh ettekandjale! Teile küsimusi ei ole. Kas fraktsioonidel on soov avada läbirääkimisi? Kõnesoove ei ole. Juhtivkomisjoni ettepanek on eelnõu 384 esimene lugemine lõpetada. Esimene lugemine on lõpetatud. Määran eelnõu 384 muudatusettepanekute esitamise tähtajaks s.a 29. märtsi kell 16. Meie tänane istung on lõppenud. Aitäh kõigile! Istungi lõpp kell 15.10.