Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, molim vas, zauzmite svoja mesta. Nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuju 134 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da postoji dovoljan broj poslanika da počne radni dan. Obaveštavam vas da je sprečen da prisustvuje sednici narodni poslanik Nikola Jovanović. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres i pretres u pojedinostima o predlozima zakona, kao i jedinstveni pretres o predlozima odluka, prelazimo na odlučivanje. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O VETERINARSTVU Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o veterinarstvu u načelu. Za 127, nisu glasala dva, od prisutnih 129 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu. Pre prelaska na odlučivanje o amandmanima podsećam vas da su na sednici Odbora za poljoprivredu amandmane povukli narodni poslanik Arsen Kurjački na naslov iznad člana 30. i član 30. i narodni poslanik Milorad Krstin na član 30, kao i da su sastavni deo Predloga zakona postali amandmani narodnog poslanika Dragana Petrovića na član 96. i da se posle člana 164. doda novi član 164a i Odbora za poljoprivredu na član 9. i na naslov iznad člana 30. i član 30. Na član 3. amandman je podneo poslanik Dragoslav Milković. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 121, uzdržan jedan, nije glasalo 7, od 129 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Dragoslav Milković. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 20, protiv 103, nije glasalo 6, od ukupno 129 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 38. amandman je podneo poslanik dr Zoran Mašić. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 121, uzdržan jedan, nije glasalo 7, od 129 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 96. amandman je podneo poslanik dr Zoran Mašić. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 115, uzdržana dva, nije glasalo 11, od 128 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 115. amandman je podneo narodni poslanik Dragoslav Milković. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 115, nije glasalo 14, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 124. amandman je podneo poslanik dr Zoran Mašić. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 21, protiv 99, nije glasalo 9, od ukupno 129 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 126. amandman je podneo narodni poslanik Dragoslav Milković. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 117, uzdržan jedan, nije glasalo 11, od 129 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 158. amandman je podneo narodni poslanik Prvoslav Savić. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 118, nije glasalo 11, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 158. amandman je podneo poslanik Milorad Krstin. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 114, uzdržan jedan, nije glasalo 13, od 128 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Narodni poslanik Zoran Mašić podneo je amandman kojim predlaže da se posle člana 164. doda novi član 164a. Vlada i Odbor za poljoprivredu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 22, protiv 101, nije glasalo 6, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o veterinarstvu u celini. Za 126, protiv jedan, nisu glasala dva, od 129 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o veterinarstvu. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENI ZAKONA O PREVOZU U DRUMSKOM SAOBRAĆAJU Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmeni Zakona o prevozu u drumskom saobraćaju, u načelu. Za 127, nisu glasala dva, od ukupno 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona, u načelu. Prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na član 2. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 116, nije glasalo 12, od 128 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 2. amandman je podneo poslanik Momir Marković. Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 115, nije glasalo 13, od 128 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmeni Zakona o prevozu u drumskom saobraćaju, u celini. Za 126, uzdržan jedan, nisu glasala dva, od 129 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o izmeni Zakona o prevozu u drumskom saobraćaju. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ODLUKE O IZMENI ODLUKE O OBRAZOVANjU ANKETNOG ODBORA RADI UTVRĐIVANjA ISTINE O NOVOROĐENOJ DECI NESTALOJ IZ PORODILIŠTA U VIŠE GRADOVA U SRBIJI Pošto je Narodna skupština obavila jedinstveni pretres o Predlogu odluke, prelazimo na odlučivanje o Predlogu odluke u celini. Stavljam na glasanje Predlog odluke o izmeni Odluke o obrazovanju anketnog odbora radi utvrđivanja istine o novorođenoj deci nestaloj iz porodilišta u više gradova u Srbiji. Za 124, nije glasalo pet, od ukupno 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog odluke o izmeni Odluke o obrazovanju anketnog odbora radi utvrđivanja istine o novorođenoj deci nestaloj iz porodilišta u više gradova u Srbiji. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ODLUKE O IZMENAMA ODLUKE O IZBORU ČLANOVA ODBORA NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE Pošto je Narodna skupština obavila jedinstveni pretres o Predlogu odluke, pristupamo glasanju o Predlogu odluke, u celini. Stavljam na glasanje Predlog odluke o izmenama Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji je podneo narodni poslanik Veroljub Stevanović, predsednik poslaničke grupe Nova Srbije i samostalni poslanici 9+9. Za 128, nije glasao jedan, od ukupno 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog odluke o izmenama Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji je podneo narodni poslanik Veroljub Stevanović, predsednik poslaničke grupe Nova Srbije i samostalni poslanici 9+9. (POVREDE POSLOVNIKA:) Prelazimo na odlučivanje Narodne skupštine o povredama Poslovnika na koje su u toku sednice ukazali narodni poslanici. Pošto je u toku sednice ukazano na povrede Poslovnika Narodne skupštine, podsećam vas na odredbu člana 100. stav 4. Poslovnika, prema kojoj ako i posle objašnjenja predsednika Narodne skupštine narodni poslanik ostane pri tvrdnji da je Poslovnik povređen, Narodna skupština će bez pretresa odlučiti o tom pitanju u danu za glasanje. Saglasno navedenoj odredbi Poslovnika, prelazimo na odlučivanje. Narodni poslanik Nataša Jovanović, na sednici 12. oktobra 2005. godine, u 12,35 časova, ukazala je da je povređen član 86. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da Narodna skupština odluči da li je povređen navedeni član Poslovnika. Protiv 120, nije glasalo 9, od ukupno 129 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređen navedeni član Poslovnika. Narodni poslanik Nemanja Šarović, na sednici 12. oktobra 2005. godine, u 12,40 časova, ukazao je da su povređeni članovi 104. stav 1, član 100. st. 1, 2 i 3. i član 86. st. 3. i 5. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da Narodna skupština odluči da li su povređeni navedeni članovi Poslovnika. Protiv 125, nisu glasala četiri, od ukupno 129 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nisu povređeni navedeni članovi Poslovnika. Narodni poslanik Nemanja Šarović, na sednici 12. oktobra 2005. godine, u 12,52 časova, ukazao je da je povređen član 104. st. 1. i 2. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da Narodna skupština odluči da li je povređen navedeni član Poslovnika. Protiv 124, nije glasalo pet, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređen navedeni član Poslovnika. Narodni poslanik Nemanja Šarović, na sednici 12. oktobra 2005. godine, u 12,57 časova, ukazao je da su povređeni članovi 103, 86, 104, 100. i 101. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da Narodna skupština odluči da li su povređeni navedeni članovi Poslovnika. Protiv 123, nije glasalo 6, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nisu povređeni navedeni članovi Poslovnika. Narodni poslanik Nemanja Šarović, na sednici 12. oktobra 2005. godine, u 13,09 časova, ukazao je na povrede članova 100. i 102. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da Narodna skupština odluči da li su povređeni navedeni članovi Poslovnika. Protiv 120, nije glasalo 9, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nisu povređeni navedeni članovi Poslovnika. Narodni poslanik Vjerica Radeta, na sednici 12. oktobra 2005. godine, u 13,12 časova, pozivajući se na član 27. stav 1. tačka 4) Poslovnika Narodne skupštine, ukazala je da je predsednik Narodne skupštine od 10,00 do 13,15 časova povredio više članova Poslovnika Narodne skupštine. Molim da Narodna skupština odluči da li su učinjene povrede Poslovnika na koje je ukazala narodni poslanik Vjerica Radeta. Protiv 122, nije glasalo 6, od ukupno 128 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nisu učinjene povrede Poslovnika na koje je ukazala narodni poslanik Vjerica Radeta. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje svih tačaka dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njima, saglasno članu 99. Poslovnika zaključujem Drugu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. (Sednica je završena u 10,30 časova.)
TREĆA SEDNICA DRUGOG REDOVNOG ZASEDANjA 20. oktobar 2005. godine (Prvi dan rada) (Sednica je počela u 10,30 časova. Predsedava Predrag Marković, predsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Treću sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije, konstatujem da sednici prisustvuje 131 narodni poslanik. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika, te saglasno članu 86. Poslovnika počinjemo rad. Obaveštavam vas da je sprečen da prisustvuje narodni poslanik Nikola Jovanović. Dostavljen vam je zapisnik Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini, održanoj 11. oktobra 2005. godine. Pošto elektronski sistem pokazuje da današnjoj sednici prisustvuje više od 126 narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika sa prethodne sednice, a na osnovu člana 86. stav 5. Poslovnika. Obaveštavam vas da je proverom u Službi za poslove Administrativnog odbora utvrđeno da tom odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na zapisnik sa navedene sednice. Prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje zapisnik Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini, održane 11. oktobra 2005. godine. Za 127, nisu glasala dva, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini, održane 11. oktobra 2005. godine. Prelazimo na utvrđivanje dnevnog reda. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno odredbama Poslovnika, potrebno je da odlučimo o predlogu za stavljanje na dnevni red akta po hitnom postupku, predlogu za spajanje rasprave i predlogu za promenu redosleda pojedinih tačaka dnevnog reda. Grupa od 80 narodnih poslanika poslaničke grupe SRS predložila je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog rezolucije o stanju ljudskih prava i položaju nacionalnih manjina na teritoriji Republike Srbije, sa posebnim osvrtom na Autonomnu Pokrajinu Vojvodinu, koji je podnela Narodnoj skupštini 12. oktobra 2005. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Protiv 55, uzdržana tri, nije glasao 71, od 129 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog o hitnom postupku. Narodni poslanik Miloš Aligrudić, na osnovu člana 90. i člana 140. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom, Predlogu zakona o izmenama Zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova i Predlogu zakona o prekršajima, koje je podnela Vlada, tačke 4, 5, 6, 7. i 8. dnevnog reda, kao i zajednički jedinstveni pretres o Statutu Republičke radiodifuzne agencije i Predlogu finansijskog plana Republičke radiodifuzne agencije za 2005. godinu, koje je podnela Republička radiodifuzna agencija, tačke 15. i 16. dnevnog reda. Da li narodni poslanik Miloš Aligrudić želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 126, nisu glasala dva, od 128 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Miloš Aligrudić predložio je promenu redosleda pojedinih tačaka predloženog dnevnog reda, tako da 13. tačka - Predlog zakona o duvanu, postane 12. tačka dnevnog reda, a 12. tačka - Predlog zakona o policiji, postane 13. tačka dnevnog reda. Da li narodni poslanik Miloš Aligrudić želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 128, nije glasalo pet, od 133 narodna poslanika. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Pošto smo se izjasnili o predlogu za stavljanje na dnevni red sednice akta po hitnom postupku i predlozima za izmenu predloženog dnevnog reda, na osnovu člana 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Za 128, nisu glasala 32, od 160 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini u celini. D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o sprečavanju dopinga u sportu, koji je podnela Vlada; 2. Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu, koji je podnela Vlada, 3. Predlog zakona o obeležavanju dana žalosti na teritoriji Republike Srbije, koji je podnela Vlada; 4. Predlog zakona o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom, koji je podnela Vlada; 5. Predlog zakona o izmenama Zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, koji je podnela Vlada; 6. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama, koji je podnela Vlada; 7. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova, koji je podnela Vlada; 8. Predlog zakona o prekršajima, koji je podnela Vlada; 9. Predlog zakona o javnim putevima, koji je podnela Vlada; 10. Predlog zakona o državnoj revizorskoj instituciji, koji je podneo narodni poslanik Radojko Obradović; 11. Predlog zakona o spoljnotrgovinskom poslovanju koji je podnela Vlada; 12. Predlog zakona o duvanu, koji je podnela Vlada; 13. Predlog zakona o policiji, koji je podnela Vlada; 14. Izveštaj o radu Komisije za hartije od vrednosti, sa godišnjim računom za 2004. godinu i Izveštaj ovlašćenog revizora, koji je podnela Komisija za hartije od vrednosti Republike Srbije; 15. Statut Republičke radiodifuzne agencije, koji je podnela Republička radiodifuzna agencija; 16. Predlog finansijskog plana Republičke radiodifuzne agencije za 2005. godinu, koji je podnela Republička radiodifuzna agencija; 17. Prestanak dužnosti, razrešenje i izbor nosilaca pravosudnih funkcija. Prelazimo na rad prema utvrđenom dnevnom redu sednice. Po Poslovniku, izvolite.
Poštovani predsedniče, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, iako u članu 77. Poslovnika piše da jedna trećina punog sastava odbora može da sazove sednicu jednog skupštinskog odbora, pozvao bih se na član 27. stav 4, gde se kaže da se predsednik Narodne skupštine stara o blagovremenom i usklađenom radu radnih tela Narodne skupštine. Radi se o skupštinskom Odboru za međunacionalne odnose. Molim predsednika da adekvatno reaguje, u skladu sa Poslovnikom, i da se taj odbor konstituiše ponovo na valjan način, jer on ne radi već duže vreme, a kao što je poznato, postoje događaji na koje taj odbor mora da reaguje. Naravno, radi se o Rezoluciji o Vojvodini i možda još nekim slučajevima. Rezoluciju je doneo Evropski parlament i red je i komplementaran je naš parlament da reaguje na tako nešto. Hvala vam.
Hvala vama, gospodine Tomiću. Hvala vam i na intervenciji. Dakle, predsednik Narodne skupštine je u više navrata intervenisao i sada to činim javno. Molim potpredsednika Odbora, pošto Odbor nema izabranog predsednika, ali ima izabranog potpredsednika, još jednom apelujem na gospodina Smiljanića, potpredsednika Odbora, da hitno zakaže sednicu na kojoj bi Odbor završio izbor, na osnovu predloga, predsednika, da bi mogao da bude u funkciji u odnosu na sve ove razloge koji su sada rečeni. Hvala vam mnogo. Izvolite, narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, izašao sam iz dva razloga. Najpre, osvrnuću se na ovo o čemu je govorio narodni poslanik Željko Tomić, a od značaja je za rad Narodne skupštine, a onda da vam saopštim nešto o čemu smo razgovarali na prethodnoj sednici, a od velikog je značaja za budući rad Narodne skupštine. Naime, znam da vi ovde možete da odbijate predloge poslanika SRS, da ne stavljate po hitnom postupku ni predloge naših rezolucija, deklaracija i drugih opštih akata. Možete da skidate sa dnevnog reda koliko vam je volja, ali da vam kažem da danas, tri ili četiri dana pre zvanične odluke Saveta bezbednosti o drugačijem načinu, namerno to govorim, a ne o početku pregovora, jer se nadam da ih neće biti na takav način kako su oni zamislili, o drugačijem načinu rešavanju problema na Kosovu i Metohiji, mi ćemo da se zamajavamo ili da govorimo o neuporedivo manje važnim stvarima za građane Srbije i za državu Srbiju, nego što su to ključni problemi od vitalnog interesa za ceo narod i za celu zemlju. Ne želim time da potcenjujem značaj tema koje su na dnevnom redu, ne želim da potcenjujem ni temu - doping u sportu ili ne znam ni sam šta, ali želim da vam kažem da je pitanje Kosova i Metohije, pitanje Rezolucije Evropskog parlamenta u Vojvodini, na koju je trebalo da reagujemo opštim pravnim aktom, i to jedinstveno, ili da vidimo kako i na koji način neko odavde podržava vojvođansku vlast Tadića, Karića, Kase i Čanka, pa da vidimo ko su ti ljudi koji se slažu sa njihovim zaključcima. Ovako smo samo ostavili građanima Srbije da se pitaju šta to radi Narodna skupština Republike Srbije, kako oni donose odluku o dnevnom redu i ima li u Srbiji značajnijih pitanja. Zbog činjenice da sam oklevetan sa ove govornice i pošto je rečeno više puta da lažem, tim rečima, kada sam govorio o tome da je sa moje lažne E-mail adrese poslat E-mail iz prostorija G17 plus, rečeno mi je da lažem i da se nikada time nisu bavili, dostavljam vam dopis iz Prvog opštinskog javnog tužilaštva RS, u kojem kažu, između ostalog: "Obaveštavamo vas da je povodom vaše krivične prijave podnete protiv NN izvršioca, zbog krivičnog dela lažnog predstavljanja iz člana 24. KZRS, koja se odnosi na E-mail poruke koje nepoznato lice poslalo većem broju medijskih kuća, predstavljajući se kao generalni sekretar SRS, Aleksandar Vučić, ovo tužilaštvo MUP-u RS, SUP-u u Beogradu, Upravi kriminalističke policije, Odeljenju za javni red i mir, 15.7.2005. godine je dostavilo zahtev za prikupljanje potrebnih obaveštenja, u kome se zahteva da se otkrije identitet NN lica". Sada dolazi zaključak: "Po našem zahtevu za prikupljanje potrebnih obaveštenja, odgovorio je MUP RS, SUP u Beogradu, UKP, Prvo odeljenje, i obavestio nas da suutvrdili da je predmetna poruka poslata sa adrese političke stranke G17 plus, Beograd, Trg Republike broj 5/8. U izveštaju MUP-a RS navodi se da radnici SUP Beograd nisu bili u mogućnosti da izvrše detaljnije provere u vezi poruke koja je poslata sa ove adrese, jer provajder preko koga je poruka poslata nije sačuvao logove za IP adresu sa koje je poruka poslata. Međutim, tužilaštvo traži od MUP-a RS da i dalje ustanovi koje je lice to pojedinačno učinilo". Samo sam hteo da vam pokažem i ne želim da o ovome dalje raspravljam, računam da je neki službenik izvršio stranački zadatak, ali mislim da je dovoljno važno da se pokaže ko je lažov, ko je kriminalac i ko se ovakvim stvarima bavi i da tražite, gospodine predsedniče, izvinjenje. Meni ne znači ništa, ali zbog Narodne skupštine bi bilo veoma značajno. Od vas očekujem, jer pripadate toj političkoj stranci, da mi se javno izvinite, ne od nekog drugog, zato što ste rekli da govorim neistinu, da lažem, ne vi, već predstavnici vaše stranke. Da vas vratim na ono što je mnogo važnije od ovoga, dajte ljudi da razgovaramo o onome što smo vam predložili da uvrstite u dnevni red po hitnom postupku, a to je, pre svega, donošenje rezolucije o stanju u Vojvodini, povodom Rezolucije koja je doneta u Evropskom parlamentu. Ako vi mislite da je bolje da ćutite, da sve stvari prenebregavate, da se pravimo kao da nam se ništa nije desilo, slična ili ista rezolucija nas očekuje u februaru naredne godine, a onda ćete videti sa kakvim ćemo se sve problemima oko Kosova i Metohije suočiti.
Narodni poslanik Miloljub Albijanić, replika. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kad Vučić nema druga posla, on pokušava da napada stranku G17 plus. Hoćete li vi, gospodine Vučiću, malo da se uozbiljite, uljudite, pa da na jedan normalan način razgovaramo. Što se tiče tog famoznog hakerisanja, mejla, možda ste i vi ili neko od vaših nama podmetnuli taj mejl o kome vi pričate. O čemu se tu radi? Ne pada nam na pamet da se na takav način bavimo vama. Dovoljno je što ćemo ovde u Skupštini poslanička grupa G17 plus i ja na njenom čelu radikale dovesti na zavidnu meru, onako kako je potrebno u Srbiji da radikalizam postoji, tj. ne postoji. Jesu neki drugi krivi, a ne mi, što ste vi dobili 80 poslanika u ovom sazivu, ali svaki saziv imaćete manje zahvaljujući, između ostalih, i meni. Vaše je pravo da se ljutite. Možete šta god hoćete da radite i da pokušavate za skupštinskom govornicom da insinuirate, izmišljate, podmećete i svašta radite, ali to vam neće proći. Mislim da je potrebno da se na ozbiljan način bavimo državnim pitanjima. Ovde istovremeno pokušavate na jedan marketinški način da se bavite pitanjem nacionalnih manjina. O, bože me dragi, zar niste vi stranka koja je te odnose potpuno urušila i u Vojvodini? Ova skupština i ova vlada do sada, od 2000. godine do danas, uradila je najviše za položaj nacionalnih manjina u Srbiji. Slažem se da nije dovoljno jasno iskazan stav, da nije u datim okolnostima sprečeno lobiranje koje se odigralo sa pomenutom rezolucijom, ali isto tako valja istaći da u domenu i položaju nacionalnih manjina zaista odnosi jesu unapređeni, što se tiče Vlade i što se tiče Narodne skupštine Republike Srbije. Licemerno je da se vi kao politička stranka pojavljujete da te odnose sada hoćete da uredite, da vi nešto iskažete itd. Mislim da bi bilo bolje da razmišljate o tome da se loših stvari u prošlosti koje ste radili konačno odreknete, da bi mogli na normalan i uljudan način da budete korektni ovde u parlamentu.
Replika, narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, bio sam apsolutno uljudan, pristojan, samo sam čitao pismo zamenika javnog tužioca Ivana Jeftića, sa sve pečatom. Žao mi je što vam smetaju institucije na čijem ste vi čelu i gde vi postavljate ljude. Govore da ste lopovi i kriminalci. Zna to ceo narod, ali to govore i ovde ljudi. Slušam svaki dan na vestima kako se diže velika buka oko ptičijeg gripa. Mislio sam da toga nema u našoj zemlji, ali vidim da ima u našoj zemlji problema sa ptičijim gripom. Plašim se da bi trebalo neke skloniti, u karantin staviti, izolovati ih, da se to ne bi širilo dalje na građane Srbije. Ovde smo slušali svašta. Očekivao sam izvinjenje zato što bi to bilo normalno i časno od čoveka. Nisam očekivao da se ovaj javi. Očekivao sam od Predraga Markovića, ali pošto je Predragu Markoviću neprijatno, onda je on prepustio vođenje sednice Vojislavu Mihailoviću, jer se od ovoga i ne očekuje ništa drugo. To što on kaže da MUP, kojem je on na čelu, laže, da tužilaštvo, kojem je on na čelu, laže, to govori u kakvoj državi živimo. Nemam ništa protiv toga, jedino me je uplašilo i zabrinulo to što je rekao da će da nas svede na razumnu meru. Ne znam da li preko ptičijeg gripa ili će da puca u nas, ne znam šta je rešio da uradi, jer što se više pojavljuje gospodin Albijanić to bolje za nas, svaki dan po jedan posto odosmo gore. Samo izađite, svaka vaša replika eto nama novih hiljadu glasova. Što više izlazite to nas narod više voli. Kako to niste shvatili do sada? Ušli smo u parlament sa 82, sa 28%. Danas smo na 38%, a uskoro ćemo da budemo na 48%, i zahvaljujući vama između ostalog. Govorite o pripadnicima nacionalnih manjina. Neću o vašoj stranci uopšte da govorim. To je jedan veliki i opasan protivnik za nas. Onoliko glasova koliko mi skupimo u dva manja mesta, toliko vi skupite u celoj Srbiji, tako da je tu negde nerešena utakmica. Ima za nas nešto što je veoma značajno i što je ozbiljno pitanje koje nema veze sa vama, a o kojem hoću da govorim. To je pitanje odnosa prema nacionalnim manjinama. U ovoj Narodnoj skupštini, umesto da neki ljudi koji se bave politikom govore o tome, da svi mislimo isto, i da mislimo dobro ovoj zemlji, i da želimo zaštitu prava nacionalnih manjina, i da to imaju nacionalne manjine u našoj zemlji u skladu sa najvišim evropskim standardima, jer to mi govorimo bez obzira na to što ste vi na vlasti, očekujem da ne govorite svašta. Da ne izmišljate kada je u pitanju SRS i dobro bi bilo da onima sa kojima razgovarate kažete da kod srpskih radikala u poslaničkoj grupi imate pripadnike mnogih nacija, da imate potpredsednika Narodne skupštine koji je Bugarin, koji je srpski radikal, da imate poslanike koji su drugih nacionalnosti, islamske veroispovesti i drugih veroispovesti, i protestante. Samo vas pitam, u čije ime ovde govorite, o kakvom narušavanju odnosa, gde? Da li govorite o Vojvodini, tamo gde vas pobeđujemo odnosom 20:1? Da li o tome govorite? To što u Kragujevcu G17 ne može cenzus da probije, to nije nikakvo čudo, ali to što tamo gde se mnogo hvali da naročito dobro stoji zaostaje za 20 puta za SRS jeste poseban problem. Neću više ništa da očekujem ni od koga u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Očekivao sam i od vas, gospodine Mihailoviću. Računam da neko ko predsedava mora da ima čast i mora da kaže da postoji nešto što je dokaz, jer su mi prošli put rekli da lažem kada sam rekao da MUP to saopštava. Doneo sam papir koji pokazuje da je MUP to saopštio tužilaštvu i da se postupak vodi da je taj mejl poslat iz političke stranke G17 plus. Možda mi imamo špijune u G17 pa ne znaju šta da rade, nego to rade iz vaših prostorija. Koliko pameti imate možda ćete i tako nešto da smislite, ali ovo pokazuje da u Srbiji možete da uradite šta god hoćete i da ćete i posle toga da izlazite da izmišljate i vređate. Vređajte koliko vam je volja, radite šta god hoćete i koliko god hoćete, ne zbog sebe, ne zbog poslanika SRS, ne zbog SRS u celini, obećavam da ćemo vas do nogu sve zajedno potući na sledećim izborima. Mi olovku i papir koristimo. Nećemo sa vama na ulicama da se obračunavamo, nego olovkom i papirom. I one koji će sutra da glasaju za Stankovića, koji će da kaže kako će da bude tobož svedok odbrane, da bi svoje licemerje i svoj bezobrazluk opravdali, iako je čovek saradnik Haškog tribunala i tužilaštva Haškog tribunala, neki koji glumataju patriote po Srbiji. Sve zajedno, koliko god vas ima, prebrojte se sada, biće vas tri puta manje, a nas će biti mnogo više nego što je danas. To je odnos građana Srbije, a građani Srbije hoće promene.
Izvolite.
Imam pravo na repliku. Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Vučiću, imam pravo na repliku i odmah da vam kažem da ne vređam ja nego vi. Ako vi ne možete drugačije sa mnom da razgovarate, nego kažete da me treba skloniti u karantin i izolaciju, to je dokaz da ne želite da razgovarate, nego da vređate ili želite da političke protivnike eliminišete iz Skupštine. To vam neće uspeti i nisam rekao za skupštinskom govornicom da MUP laže, da tužilac laže. To je Vučić izrekao, a ne ja. Prema tome, nemojte drugome da podmećete vaše reči. Što se tiče špijuna, ne znam da li ih ima ili nema, ne bavim se jurnjavom špijuna, ne bavim se lauferima i ostalim stvarima, time se vi bavite, ali kada ste već kod teme špijunaža, bože moj, valjda vam je to u srži, možda ste tako i nastali kao politička stranka. To više govori o vama, a ne o nekom drugom. Da li je moguće hakerski da se tako nešto podmetne, sada sam posle svega, kako iznosite, sklon da sumnjam da ste to vi uradili, podmećući takav nekakav mejl stranci G17 plus. Možda baš sa namerom koja stoji u svemu tome, ali to ne znam, vi sada terajte to, isterujte, tražite, pokušavajte i dalje da nekome nešto podmećete, to je vaš problem, ne moj. Što se tiče države i društva u celini, imali smo priliku da pre nekoliko dana čujemo ocene - 5. oktobar pa pet godina posle. Imali smo priliku da se osvrnemo šta je bilo do tada, kakvo propadanje države, kakvo urušavanje institucija, šta je sve dovelo do toga da na kraju, kada ste vi bili u vladi, naša država zarati sa čitavim svetom. A od tada do danas sasvim druga situacija. I vi kao politička stranka uživate da imate mogućnost da se u parlamentarnoj borbi nadmećete sa drugim političkim strankama, nije vam falila dlaka sa glave, a krivi ste za mnogo toga. Danas, kada pogledamo kako izgleda situacija u Srbiji, i samo kada složimo urađeno u prethodnih godinu dana, to ide od dobijanja pozitivne ocene Studije izvodljivosti, preko Sporazuma o tekstilu sa EU, ukidanja trgovinskih sankcija od strane SAD, preko Godišnje skupštine Evropske banke za obnovu i razvoj u Beogradu, preko ocene o tome da su ovde reforme najbolje na svetu i, konačno, početak pregovora o stabilizaciji i pridruživanju. Da li se vi u tim procesima prepoznajete, to je vaš problem. Ne prepoznajete, niste učesnici. Prema tome, jasno je i kuda ova vlast zemlju vodi, i šta nam je cilj, bez obzira na vašu želju da retoriku vraćamo u neki prethodni period. Nama to želja nije, niti ćemo se na takav način baviti. Došlo je vreme da se ovde pokaže ko sme da preuzme odgovornost za određena državna pitanja i došlo je vreme da se na ozbiljan način bavimo državnim poslovima. Dakle, jeste, imamo mi pitanja sa kojima moramo da se suočimo da bi neopterećeni išli u budućnost, ali mi smo za sva državna pitanja spremni, za razliku od opozicije koja to nije. Hvala vam.
Reč ima poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u izjavi za list "Kurir" od pre tri dana rekao sam da me ne brine ptičiji grip, da ne verujem da će se tako nešto raširiti kod nas, ne znam, tih novih bolesti se nikada nisam plašio, računam da samo decu treba da zbrinemo. Ali, bogami sada vidim da je taj ptičiji grip mnogo opasna bolest, odnosno opaka bolest i da, bogami, kako se raširio na deo Narodne skupštine Republike Srbije, to može kao opaka epidemija da se raširi na još jedan broj narodnih poslanika, ali sam uveren da na građane Srbije neće i da su oni apsolutno imuni na ovakve nebuloze i besmislice koje izgovara narodni poslanik Albijanić. Moram da kažem, a Jovan Dučić je to jednom rekao, ne mislim da mogu da uzimam njegove reči, ali uvek se treba plašiti ljudi koji se ničega ne stide. Gospodin Albijanić je u tom smislu opasan čovek. On se, čovek, ničega ne stidi. Može i ovako da izađe i da izmišlja, da kaže, jeste MUP utvrdio da je iz G17 plus, ali to ste mi vi podmetnuli, sve možete. Moguće je da kažete da je Nacionalna štedionica najbolji posao u istoriji Srbije. Možete da kažete da ste doprineli razvoju Srbije, kao što niko nikada na kugli zemaljskoj nije. Možete da optužite Nikolu Pašića i da kažete da je najveći zlikovac, jer je zaratio sa najjačim silama sveta i trećinu muškog stanovništva izgubio. Očekujem da to isto kažete i za Karađorđa i za mnoge druge, jer što biste se zadržavali na jednima koji su imali rat i koji su imali sukobe. Samo ste vi pametni, samo biste vi da pevate u Soldaten domu: dragi moji, mnogo vas volimo, dođite da pokorite našu zemlju, oduševljeni smo što hoćete da je okupirate. U tome se razlikujemo. Razlikujemo se u tome što mi srpski radikali mislimo, a to je još u starom Rimu rečeno - sloboda je od svih stvari najpreča. To je ta vododelnica između nas i vas, što je vama važnije da budete tamo gde ima para, gde možete nešto da uzmete, pa makar da vam lupaju čvrge svakoga dana i da vas ponižavaju na najgori mogući način, a mi volimo slobodu, šta ćete, takvi smo, u tome se razlikujemo i zbog toga se ponosimo. Vama ne vredi ni govoriti ni odgovarati, nećemo ni da se trudimo. Kada govorite o 5. oktobru i o onome što je bilo pre 5. oktobra, vi danas vladate uz pomoć onih koji su deset godina vladali pre 5. oktobra, vi zahvaljujući njima upravljate Srbijom, zahvaljujući njihovoj podršci u Skupštini Srbije radite šta hoćete. Vi pljačkate, otimate, uzimate šta hoćete narodu i građanima Srbije. Kako vas nije sramota da one koji vam daju da to radite napadate svakoga dana, jer ne napadate nas, mi smo bili dve godine u vladi, napadate one koji to rade, odnosno radili su deset godina. Ovde ste govorili nešto - nije vam falila dlaka sa glave, krivi ste, a što, da li treba da nas pobijete, da li treba da nam šišate decu kao što ste šišali ćerku Milovana Bojića, da li to treba da radite, hajde da probate. Kažem vam, probajte to da uradite, mnogo ste pametni i jaki, pokušajte. Pretite do mile volje, dokle god hoćete. Mi vama obećavamo, vama neće ništa da fali, sve ćete uslove imati, vaša politička stranka će da opstane ukoliko budete imali dovoljno birača. Za one koji su radili nešto protivzakonito obezbedićemo dobru hranu, čistu vodu, dobre zatvorske uslove, sa dobrim čučavcem. I nemojte da se sekirate, jer biće građanima Srbije mnogo bolje, a sve ćemo u skladu sa najvišim evropskim i svetskim standardima o poštovanju ljudskih prava da uradimo. To je budućnost Srbije i to je, nažalost, vaša budućnost, ali ta budućnost Srbije će biti mnogo bolja i mnogo lepša nego što je ova sadašnjost. Hvala vam najlepše.
Momenat, gospodine Albijaniću, dobićete pravo, a moje je pravo da određujem ko ima repliku i to može unedogled da ide i zaista ne možemo onda da pređemo na dnevni red. Molim vas, imate reč, ali pazite kako se ophodite prema drugima. Molim vas da ne izazivate i da ne pravite razloge za novu repliku.
Zašto njega niste opomenuli pošto je rekao da imam ptičiji grip?
Opomenuću i njega.
Dakle, šta građani Srbije treba da znaju. Treba da znaju, kada se Vučić pojavi za govornicom, da je to jedan mali Šešelj, onaj veliki je sa svojim ratnim drugom u Hagu, ali ovaj mali pokušava retorikom ovde da zaista omalovažava, upotrebljavajući različite vidove ličnih kvalifikacija prema određenom čoveku. Mislim da je to nedopustivo, mislim da vređanje u parlamentu na bilo koji način ne treba da se čini, ali taj mali Šešelj ne preza ni od čega, baš iz razloga što je tako naučio.
Gospodine Albijaniću, zamolio sam vas da birate reči. Nastavite dalje.
Pašić je zaratio sa celim svetom i trećinu stanovništva izgubio. Kako vas nije sramota da 1999. godinu poredite sa periodom 1914-1918? Kako vas nije sramota? Tada smo imali saveznike u svetu, najjače sile na svetu, a 1999. ste zaratili protiv čitavog demokratskog sveta. Kako vam to nije jasno? Kako vas nije sramota da nešto tako istorijski smete da uporedite? Kako vas nije sramota da sukob sa celim svetom definišete kao gubitak stanovništva? Kako vas nije sramota da takav gubitak stanovništva upoređujete? Šta ste vi imali za cilj, gospodine Vučiću, kada ste pričali o granici Karlovac-Karlobag-Ogulin-Virovitica, da izgubite pola stanovništva? Kako vas nije sramota da tako diskutujete o ovom narodu, našoj istoriji i o onome sa čime se ponosimo? Sloboda je najpreča, tu ste u pravu; 5. oktobra, u pravom smislu te reči, ovde jeste došla sloboda. Došla je demokratija. Ljudi su rekli, lakše se diše, možemo normalno da živimo, komuniciramo, bavimo se politikom. Nema onog satanizma kakav je bio dok ste vi bili na čelu Ministarstva za informisanje, kada ste sve zatvarali što se zatvoriti moglo, a imalo je prizvuk demokratskog, imalo je slobodnu misao, slobodnu reč. U tome se mi razlikujemo. Vi stalno pokušavate da nas vraćate u tu retoriku, u taj period, ali to vam neće uspeti, ovde rade odgovorni ljudi odgovorne poslove i mi zemlju vodimo napred, koliko god vi želeli da je vratite nazad. Hvala.
Po članu 111. Poslovnika, određujem pauzu do 12,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici nastavljamo rad posle pauze, koju je odredio potpredsednik Mihailović na osnovu člana 111, da bi održali red. Zatekao sam prijave za replike, ali narodni poslanici trenutno nisu tu, gospodin Nikolić i Obradović. Jesu. Prvo je replika gospodina Tomislava Nikolića, pa potom Žarka Obradovića. Izvolite, onda prvo po Poslovniku. Čitam, spreman sam da vas saslušam, čitam ovo što mi je ovde zapisano, te konstatujem ove dve replike. Sada dobijem obaveštenje da se narodni poslanik Aleksandar Vučić pre toga javio po Poslovniku. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Tomislav Nikolić se javio po Poslovniku, a ja sam se javio za repliku.) Tomislav Nikolić i Žarko Obradović, koji su se javili po Poslovniku, trenutno nisu tu. Po Poslovniku se javlja narodni poslanik Aleksandar Vučić. Je li to u redu? Budite ljubazni, dođite, pa nam recite svima, jer svakako vi imate reč. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Tomislav Nikolić se javio po Poslovniku, a ja za repliku). A vi ste se javili za repliku? U redu je, pošto trenutno poslanici koji su se javili po Poslovniku nisu tu, a prijavljen je bio za repliku narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite, gospodine Vučiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobro je da sednicom Skupštine u ovom trenutku rukovodi Predrag Marković, jer očekujem izvinjenje od gospodina Markovića. Za njega računam da je mnogo ozbiljniji čovek od onoga koji se ovde javljao, nešto vređao, nešto malo pretio i govorio kako lažem, i tužilaštvo, i MUP i ne znam ni sam ko sve. Šta da radimo. To očekujem od vas, gospodine Markoviću, jer kao što znate neki ljudi su završili u zatvoru zbog lažnog predstavljanja, zbog lažnih dojava bombi, zbog lažnih dojava ovakvih i onakvih i zato, gospodine predsedniče, očekujem od vas izvinjenje. Ako ništa drugo, to je najmanje za takvu prevaru koja je učinjena iz prostorija G17 plus, što može da se uradi. Što se tiče onakve vrste pokušaja diskvalifikacije gde će da se kaže - ima neki mali Šešelj, ovakav ili onakav. Znate, kakav god da okrenete, bio i najmanji, mnogo je veći od svih iz G17 zajedno, i po obrazovanju, pameti, a o časti i morali da ne govorim. Nemam ništa protiv takvih besmislenih uvreda, a do koje grane nam je vlast spala da se takvim lažima i prevarama bavi, čini mi se, da najbolje govori slučaj i primer Miloljuba Albijanića, ali to mnogo više govori o njemu. A građani Srbije su hteli danas da čuju nešto drugo i zato mi je žao, gospodine predsedniče, što to niste slušali. Hteli su da čuju kakav je to predlog opšteg akta podnela SRS povodom Rezolucije Evropskog parlamenta u Vojvodini, šta je to što bismo mi u našoj zemlji morali prevashodno da rešavamo od ključnih problema. Vi čujete juče ministra inostranih poslova, koji već unapred određuje delegaciju koja će da učestvuje u pregovorima, ko može, ko ne može. Vi čujete šta se sve dešava oko južne srpske pokrajine, niko ne reaguje, pravimo se kao da je doping u ovom trenutku najvažniji, a Srbija polako ali sigurno pod rukovodstvom ove vlasti propada, gubi deo po deo teritorije i svi se prave kao da se ništa ne dešava. Nemam više nameru, jer sam ustanovio danas da su neki ljudi apsolutno nemoralni, nadam se, uveren sam da vi gospodine predsedniče ne spadate u te, nego da ćete osuditi takvo licemerno, u najmanju ruku cinično ponašanje, i izviniti se za sve one reči koje su izgovarali, pošto su govorili da lažemo, da izmišljamo, pa kada smo im doneli papir, onda opet ćute i kažu da je moguće da postoje neki špijuni. Vaše je da ustanovite, pošto ste na vlasti, a u vaše prostorije niko bez vaše dozvole ne može da uđe na Trgu Republike. U svakom slučaju uveren sam da građani Srbije znaju da nam gospodin Albijanić u stvari radi pravi marketing. Svaki put kada se on pojavi, evo i neki novinari su mu rekli - nemoj da ga kritikuješ, izađi i zahvali se čoveku, doneo je novih deset hiljada glasova. Mi sada vodimo kampanju od vrata do vrata. Želim da se zahvalim na ljubaznosti svim građanima Srbije koji primaju aktiviste SRS i sa njima razgovaraju o problemima. Radimo tu kampanju "Siguran glas" upravo da bismo pobedili i takve, i one koji su napustili ovu skupštinu, koji su mnogo zla Srbiji naneli i mislimo da je to za građane Srbije u ovom trenutku najvažnije. Zato ćemo sve zajedno da ih pobedimo i da Srbiji donesemo toliko očekivane promene. Hvala najlepše.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić, pa Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, želim prvo da se obratim predsedniku Narodne skupštine i njegovim zamenicima koji Skupštinu vode manirom koji je on ovde ustanovio. Vi, gospodine predsedniče, baš kao da ste vlasnik, kao da ste privatizovali ovu Narodnu skupštinu. Kada vam se učini da rasprava teče u skladu sa željama vladajuće većine, a posebno sa željama G17 plus, rasprava može da teče. Kada vam se učini da to ne odgovara vašoj političkoj stranci, onda i vi, a i oni koji vas zamenjuju, napravite pauzu. Računate smiriće se strasti, neće više niko da kaže da ima lopova u G17 plus, neće više niko da vas proziva za evidentne greške koje se ovde pojavljuju, a dozvolite svom predstavniku da ovde izađe i ispriča šta je on naumio. Mi se raziđemo, narod ostane u ubeđenju da je to sve u skladu sa pravilima ponašanja, da je sve u skladu sa Poslovnikom, da je to bila želja poslanika da prekinu da se ne bi svađali. Što smo se onda mi ovde danas skupili nego da se svađamo? Na jednoj strani vlast, na drugoj opozicija. Iznosimo argumente, svađamo se i kada je zakon u pitanju i kada je politička situacija u pitanju. Šta vi hoćete ovde? Da kažemo - jeste, vi ste najbolji, imate 12% glasova u Srbiji, radite šta hoćete, jašite koga god hoćete, a mi smo vam zaista zahvalni na tome, mi imamo polovinu biračkog tela u Srbiji. Ne smemo ništa da vam kažemo, jer vi se sećate kako smo mi loše vodili Srbiju pre, one dve godine kada smo bili na vlasti. Sada izađe neki Albijanić, niko živi u Srbiji nije čuo za njega. Da ne dolazi svaki dan u kuću da li bi ga se sećala i familija? Kaže Vučiću - ti si mali Šešelj. Ima li išta lepše nego da neko zasluži nadimak, da se nastavi Šešeljev politički život ovde u Srbiji? Šta da kažem ja Albijaniću - ti si mali Dinkić. Na šta bi to ličilo u Srbiji? Nemojte vi ovde da pričate o Pašiću, gospodine Alibijaniću, da veličate Pašićevo delo, jer je on tada imao velikih političkih suparnika. Da je tada imao G17 plus na političkoj sceni, oni bi ga jurili da ga obese za sve poteze. Pašić nije dao da uđu strani istraživači na teritoriju Srbije, a vi ste juče po Valjevu zajedno sa strancima lovili Ratka Mladića. Ovo je idiotska zemlja. Vi treba da se posramite što vodite državu koju je nekada vodio Pašić. Ovaj narod je doživeo da ga sada vode Dinkić, Albijanić i Labus, i Vojislav Koštunica i Boris Tadić. Sve zajedno da ih stavite samo kila imaju više od Nikole Pašića, a mozga, pameti, političke mudrosti ni grama. Vaša politička mudrost je u prevođenju diktata sa zapada. Samo u tome. Zatvarali ste, kaže, koga god hoćete. Neće dlaka sa glave da vam fali. A šta je to vama falilo, gospodine Albijaniću, što smo se mi bavili politikom. Upoređujete sadašnje vreme sa onim vremenom kada smo mi ušli u Vladu Srbije. Tada niko od vas, izuzev socijalista, nije smeo da uđe u tu Vladu, niko nije smeo da se upusti u obračun sa teroristima na Kosovu i Metohiji. Vi nazivate one koji su nas bombardovali civilizovanim demokratskim svetom. Vi to nazivate one koji su ubijali našu decu. Znam čime bi trebalo da se namažete po glavi... (Predsednik:Vreme.) Albijaniću, i to u stranci...
Izvolite, gospodine Obradoviću.
Gospodine predsedniče, izašao sam da u ime poslaničke grupe reklamiram povredu Poslovnika u odnosu na ponašanje gospodina Albijanića i reči izrečene ovde. Naime, mi smo od jedne teme, vrlo konkretne, gospodin Vučić je pokazao pismo zamenika tužioca i tvrdnje zamenika tužioca, prešli u neku opštu priču i kvalifikacije koje, naravno, nemaju blage veze, a pogotovo što su netačne. Napose nisu na dnevnom redu. Očekivao sam da gospodin Albijanić može i treba da kaže da te tvrdnje zamenika tužioca nisu tačne i da to dokaže na relevantan način ili da obeća da će dokazati. Umesto toga, ušao je u verbalno prepucavanje, davanje kvalifikacija, iznošenje ocena koje su lične, državno neodgovorne, a napose što su netačne. Pominjanje 1999. godine i tvrdnja da je tadašnja Vlada zaratila sa celim svetom je, naravno, netačna. Napose, državno je neodgovorno ono što je on govorio o tim vremenima i o tzv. demokratskom svetu koji je bombardovao Srbiju 78 dana i noći. Imam utisak da pojedini ljudi, a u ovom slučaju gospodin Albijanić, ne mogu da pobegnu od klišea koji je stvoren devedesetih godina, u kome su i oni učestvovali, i od tvrdnji koje već sada, 2005. godine, niko normalan u ovoj Srbiji ne dovodi u pitanje. Zašto? Zato što su akteri tih događaja iz 1999. godine rekli šta se zbivalo. Madlen Olbrajt je reklaBBC-u da je Rambuje napravljen da bi se Srbija bombardovala. Račak je izmišljen da bi se dao povod za napad na Srbiju. Holbruk se sastao sa albanskim teroristima jeseni 1998. godine i od tada su albanski teroristi od terorista postali borci za ljudska prava. Nije ceo svet zaratio sa Srbijom, niti je Srbija zaratila sa celim svetom, nego je 18 zapadnih zemalja, predvođenih Amerikom, odlučilo da bombarduje Srbiju i da završi posao koji su počeli još 1990. godine razbijanjem velike Jugoslavije. Državno je neodgovorno izlaziti i govoriti stvari koje nisu tačne. Ako gospodin Albijanić nema argumenata za priču u odnosu na tvrdnje gospodina Vučića, onda neka ćuti. Mi se sada suočavamo sa jednim važnim pitanjem, državno važnim pitanjem sudbine Kosova i Metohije. Oni koji su nas bombardovali 1999. godine, oni koji su preuzeli upravljanje Kosovom i Metohijom, ništa nisu činili do sada, a to su, da podsetim, zemlje, stranke i pojedinci koji su finansirali ondašnju opoziciju, koja je govorila da je to demokratsko, manjinsko, ne znam ni sam koje pitanje i da će se sve rešiti. Nije se rešilo. Zašto? Zato što to nije bilo ni onda ni sada manjinsko pitanje negodržavno pitanje. Ako gospodin Albijanić ne može da se kontroliše, onda poslanička grupa G17 mora da nađe drugi način kako da komunicira sa Skupštinom, ne nas radi, ne ovih poslanika radi, nego države radi. Svako takvo obraćanje i takve neke tvrdnje otvaraju mnoga druga pitanja: pa ko je onda 1999. godine potpisivao apele za bombardovanje Srbije, kako su finansirane političke organizacije tadašnje opozicije, ko je osnovao pokrete, institute, tvrdnje i ostalo i mnogo toga. Neće se niko u ovoj skupštini osećati lagodno, a ponajmanje oni koji govore o tim godinama sa stanovišta neke apsolutne istine, kada se saopšte podaci sa ovog mesta, pa onda istina izgleda mnogo drugačije. Sada, 2005. godine, tvrditi da je Srbija zaratila sa celim svetom, stvarno ne mogu da razumem, ne mogu da razumem da to neko može da kaže. Gospodine predsedniče, vaša je obaveza bila, odnosno onog čoveka koji vas je zamenjivao, da prekine izlaganje gospodina Albijanića, da ga opomene ili da ga udalji sa sednice, jer je prekršio član 103. i 104. Poslovnika Narodne skupštine, ne samo da je govorio o nečemu što nije na dnevnom redu, nego je i dostojanstvo Skupštine i poslanika doveo u pitanje. Hvala.
Hvala vama, gospodine Obradoviću. Replika, izvolite, gospodin Miloljub Albijanić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, nisam očekivao da mnogi moraju da dođu da brane gospodina Vučića. Očigledno je da čovek u duelu sa mnom ne može da izađe na kraj. Dobro, ne želim da ova rasprava ide u sasvim drugom toku. Želim da se vratim na dnevni red. Ministar čeka već duže vreme da predstavi zakon. Ono što se lično na mene odnosi, ono što smatram za povredu ličnog dostojanstva, moram i da odgovorim. Čovek sam koji je 10 godina pripadao opoziciji devedesetih godina i to je nesporna činjenica. Isto tako, za vreme bombardovanja, agresije NATO, bio sam mobilisan u jedinicu naše vojske. Proveo sam tri meseca i sa ponosom mogu da kažem da se ne može na takav način ophoditi prema meni. U tom ratnom stanju postao sam rezervni oficir i smatram da svaki način koji omalovažava mene u tom pogledu nije dobar i dostojan. Želim zaista da na ovaj način završim polemiku i da se vratimo na dnevni red. Lično dostojanstvo ću uvek braniti, kao i što ću stranku G17 plus braniti, ali ne samo braniti nego i afirmisati sve dobre stvari koje radimo zarad države i građana Srbije. Hvala vam.
Hvala vama. Dužan sam nekoliko obaveštenja. Prvo, sednica Odbora za saobraćaj i veze održaće se u 14,00 časova na četvrtom spratu. Nadam se da je to poslanicima važno. Drugo, pošto je u par navrata bilo lično obraćanje, ne povodom povrede Poslovnika, već naprosto prozivka da se izjasni predsednik Narodne skupštine, konsultovaću ono što piše u stenogramu. Ne znam o čemu se vodila diskusija u mom odsustvu. Ne mogu da budem istovremeno na dva mesta. Ako postoji nešto gde predsednik Skupštine može da preduzme mere, preduzeću. Informacija koju sam dobio preneo sam je i vama na početku, jer sam je dobio ovde, da je predsedavajući u skladu sa Poslovnikom sednicu prekinuo da bi se uspostavio red. Prema listi prijavljenih govornika sam posle toga postupio, jer i delim mišljenje svih vas da Skupština služi da se rasprave stavovi. Naravno, nije neophodno da se svađamo, ali da se rasprave, to je važno. Zatim, ako je u pitanju lično izvinjenje oko nekih prostorija, svi dobro znaju, podneo sam svoju imovinsku kartu, sve moje prostorije se znaju i iskreno se nadam da niko nema pristupa u moje prostorije dok sam odsutan i dok ovde radim svoj posao. Ako se išta dogodilo u mojim prostorijama, naravno da bih preduzeo sve mere i izvinio se. Dakle, ne znam ni za kakav događaj u prostorijama Predraga Markovića, za koji bi mogao da se izvini. Inače se držim pravila, nadam se da ga svi mi delimo - čovek je odgovoran za ono što uradi i za ono što predstavlja. Uvek stojim iza te odgovornosti. Nadam se da to delimo. Gospodin Vučić, replika, a onda se nadam da ćemo otpočeti dnevni red, pošto nismo otpočeli raspravu prema dnevnom redu.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Markoviću, znate vi na šta sam mislio, ali neću, pošto časni ljudi neće da govore o onome što znaju iz privatnih izvora i to neću zloupotrebiti, gospodine Markoviću. Nije bila reč o vašim privatnim prostorijama, bila je reč o vašim stranačkim prostorijama, G17 plus. MUP RS je to ustanovio, tužilaštvo potvrdilo. Jedino tužilaštvu nedostaje ime. U međuvremenu sam saznao ime čoveka, saznao sam i ime onoga ko mu je dao nalog, a o tome će vas tužilaštvo obavestiti za neki dan, tako da znate da je po političkom nalogu, po političkoj liniji rečeno - hajde da pokušamo da unesemo nekakvu vrstu svađe i razdora između Tome i Vučića. To je besmisleno i ne bi bio problem da time čovek nije izvršio krivično delo i da to nije vrhunac pokvarenjaštva. To je vrhunac pokvarenjaštva i prevare i mislim da se svi u ovoj sali stide da njegov koalicioni partner tako nešto uradi. To je vaša stvar. Gospodine Markoviću, to je ono što se odnosilo na vas. Što se tiče ove priče o tome koliko je ljudi potrebno da me brani, nisam video da je bilo ko izneo nekakav podatak koji bi mene branio. Nisam tu ja okrivljen ili osumnjičen, već ljudi iz G17 plus. Što se tiče toga kako ne mogu da izađem na kraj sa gospodinom Albijanićem, to priznajem, to je potpuna istina. Sa čovekom niko živ ne može da izađe na kraj. Ima jedna sprava u kojoj je on apsolutno neprikosnoven, u kojoj on pobeđuje bez ikakvih granica, a to je blesimetar. Samo se plašim za spravu, da ne eksplodira u potpunosti kada se gospodin Albijanić pojavi na njoj. Priznajem, na toj spravi ste apsolutni pobednik, niko vam ne može ništa i nema velike filozofije. Što se tiče Skupštine Srbije, neću više o tom čoveku da govorim ništa, prosto građani Srbije to sve vide. Ako on kaže u jednom trenutku "civilizovane zemlje sveta", onda se on borio protiv civilizovanih zemalja sveta. Više ne znam šta čovek priča, ali nije ni mnogo važno. Pri svemu tome poštujem što se čovek bori za svoje stavove. Ne poštujem što nije u stanju da kaže, ako ništa, izvinjavamo se, za tamo gde je očigledno napravljen najteži mogući moralni prekršaj. To je sramota, a za sve drugo razumem, to je politika i nema velike filozofije. Pošto vidim da ovaj Vuk Drašković već pravi tim za pregovore i taj nesrećnik misli da on treba tamo da bude, mi vas obaveštavamo da bi bilo dobro da se Skupština o tome izjašnjava, da Skupština o tome da svoje mišljenje i da Skupština izabere one koji će o tome da razgovaraju. Ako neko misli da mnogo čeznemo za društvom Vuka Draškovića ili predstavnika današnje vlasti, odmah mogu da vam kažem - ne, ni najmanje, samo jedva čekamo da vas sve pobedimo, da vas sve posmenjujemo u skladu sa narodnom voljom i da građani Srbije počnu da žive bolje. To oko hapšenja, u zatvor će da idu lopovi, a ne politički protivnici. U tome se razlikujemo od onih koji su vladali pre ovih danas i u tome ćemo se razlikovati od svih drugih. Živećemo u normalnoj državi, gde ćete moći u parlamentu normalno da razgovarate i nikada vam predstavnik naše vlasti neće slati E-mail sa lažne adrese Miloša Aligrudića ili Slobodana Vuksanovića, ili bilo koga drugog. I u tome ćemo da se razlikujemo, jer ćemo da pokažemo ne samo da smo sposobniji i odgovorniji, već i da smo bolji ljudi od ovih koji danas upravljaju Srbijom.
Još jednom ponavljam, zakon je jednak za sve i svakako ću se zalagati da se zakon sprovede, ako postoji zakonska povreda. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O SPREČAVANjU DOPINGA U SPORTU Primili ste predlog koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Odbora za omladinu i sport. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka - jedan sat, 37 minuta, 12 sekundi; Demokratska stranka Srbije - jedan sat, tri minuta, 36 sekundi; Demokratska stranka – Boris Tadić - 44 minuta, 24 sekunde; G17 plus - 37 minuta, 12 sekundi; Socijalistička partija Srbije - 26 minuta, 24 sekunde; Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9 - 21 minut, 36 sekundi i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, a to su četiri poslanika SPO, dva poslanika Socijaldemokratske partije i dva nezavisna poslanika, po pet minuta, na osnovučlana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Istovremeno vas obaveštavam da je ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS za ovu tačku dnevnog reda narodni poslanik Vojkan Tomić. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača, dr Slobodan Vuksanović, ministar prosvete i sporta, želi reč? Izvolite, gospodine Vuksanoviću. Istovremeno koristim priliku da obavestim sve poslanike o dve stvari, zbog načina na koji ćemo danas raditi. Dakle, radi ćemo do završetka načelne rasprave one tačke koja bude na dnevnom redu pre 18,00 časova. Isto tako, zamolio bih potpredsednika Zankova da me zameni. U duhu svega što je sada rečeno, moram da raspišem izbore za opštinu Bačka Palanka. Izvolite.
Neću vam oduzimati mnogo vremena, jer ovaj zakon inače nije obiman po tekstu, po broju članova, a nemamo ni mnogo amandmana. Mislim da je ovo stvar koja neće izazivati mnogo diskusije, bar se nadam tome. Reč je o jednoj međunarodnoj obavezi naše zemlje u oblasti sporta, koja jeste jako važna, jer bez zakona o sprečavanju dopinga u sportu naša zemlja ne može da učestvuje na bilo kakvom velikom međunarodnom takmičenju, i velikom i malom, a isto tako ne može da bude organizator ni malih ni velikih međunarodnih takmičenja. Kao što znate, Srbija je već dobila organizaciju nekolikojako velikih svetskih takmičenja u narednih nekoliko godina. Univerzijada 2009. godine je najveće među njima, ali pre nje treba da budemo organizatori značajnih i evropskih i svetskih takmičenja. Znate koliko je to važno ne samo za sport, sportiste i one koji vole sport, već je važno i za nacionalne, državne i opšte interese, tako da bi ovaj zakon bio jedna vrsta ulaznice u međunarodni sport. U njemu je vrlo precizno određeno sve što je vezano za sprečavanje korišćenja dopinga. U njemu su određene i kazne, raznolike, za one koji ili proizvode ili trguju doping sredstvima, ili one koji koriste dopinga sredstva. Kazne su vrlo stroge, od novčanih, prekršajnih, do krivičnih i diskvalifikacije sportista u slučaju korišćenja dopinga. Ono što je takođe važan posao, to je formiranje antidoping agencije, koja bi postojala pri Ministarstvu prosvete i sporta, ali koja bi bila sastavljena kao nezavisna, jer bi predlagači,15 članova tog upravnog odbora, bili i sportski savezi, i Olimpijski komitet, Ministarstvo prosvete i sporta i Vrhovni sud Srbije. U tom poslunajvažniji su lekari, pa otuda i Ministarstvo zdravlja predlaže dva svoja člana. U tih 15 članova sportski ljudi i ljudi iz zdravstva bi imali svoje važne obaveze i uspostavila bi se inspekcija, jedna služba u okviru te agencije, koja bi kontrolisala i pratila sportiste na domaćim, a isto tako i na međunarodnim takmičenjima koja se kod nas održavaju. Naša država je već potpisnik međunarodne deklaracije koja se odnosi na borbu protiv dopinga u sportu. To je Srbija i Crna Gora kao državna zajednica potpisala 19. decembra 2003. godine. To je učinilo preko 170 vlada država u svetu i to je jedna od tema generalne konferencije Uneska, koja počinje za dva dana. To je jedna stvar koja u svetu postoji kao pravilo rasprostranjeno sada i na profesionalne lige, na profesionalna takmičenja najvišeg ranga na svim kontinentima u svetu. Ono što je do sada bila praksa to nije zapravo bilo dobro, jer postojeći, dosadašnji Zakon o sportu, koji važi i danas, u očekivanju novog, predviđao je da se kontrola dopinga obavlja preko sportskih saveza i u okviru njih, međutim to nije funkcionisalo. Nije funkcionisalo ni kod nas, nije funkcionisalo ni u svetu, pa otuda se ceo svet, sve države, pa i naša, odlučili da naprave jedan svetski ili međunarodni kodeks antidopinga, koji podrazumeva i potpisivanje deklaracije. Mi smo u donošenju ovog zakona malo zakasnili, ali još uvek ništa strašno. Do kraja godine bi bilo obavezno da donesemo ovakav zakon, mada je ovaj zakon bio u proceduri pre više od godinu dana. Čini mi se da je dva puta zbog prečih zakona izostajao sa dnevnog reda, na koji je već bio uvršćen i evo sada uz svega nekoliko amandmana koji popravljaju tekst, ovaj zakon bi trebalo usvojiti. Amandmani koji su odbijeni, a inače ima malo amandmana, odbijeni su samo zato što je njihova sadržina već uvršćena u tekst.
Da li izvestilac nadležnog odbora želi reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Za reč se prvi javio narodni poslanik Žarko Obradović, zamenik šefa poslaničke grupe SPS.
Poslanička grupa SPS smatra da je dobro što ćemo danas raspravljati o ovom zakonu o antidopingu i što će Narodna skupština Republike Srbije doneti ovaj zakon. Juče u dnevnim novinama na sportskim stranama, onaj ko čita te sportske strane mogao je naći informaciju da je, primera radi, fudbaler Midlzboroa pao na doping tekstu posle utakmice kupa UEFA, koju je engleski tim odigrao 29. septembra, da je upotrebljavao nedozvoljena sredstva i da se sada očekuje reakcija UEFA-e, da li će biti poništena ili neće biti poništena ta utakmica. Ovo pominjem iz razloga što je doping u sportu, pogotovo u vrhunskom, nešto što postoji i na šta ne bi trebalo okretati glavu. Naime, mnogi sportisti, u želji da postignu što bolje rezultate – jer sa postizanjem boljih rezultata ide mnogo toga, popularnost, rast cene tog sportiste, otvaraju se mnoge oblasti u kojima taj vrhunski sportista može rešiti svoje egzistencijalno pitanje. Ne biraju sredstva i primenjuju one supstance koje su zakonom nedozvoljene i brže i bolje rezultate postižu u odnosu na one sportiste koji vežbaju normalno i trude se da na jedan sportski i fer-plej način postignu vrhunske rezultate. Naime, ne dopinguju se samo sportisti, dopinguju se i konji. Zahvaljujući ljubaznosti ljudi sa kojima smo razgovarali o pripremi ove sednice i ovog zakona, dobili smo podatak da je, primera radi, 1666. godine, na konjičkim trkama u Velikoj Britaniji, pošto Velika Britanija ima bogatu i dugu tradiciju vezano za konjički sport i trke, osam džokeja davalo arsen konjima kao nedozvoljeno sredstvo i bili su javno osuđeni i obešeni zbog davanja tih sredstava životinjama. Što se tiče ljudi, od 1886. godine do danas konstatovano je zvanično da je bilo 112 smrtnih slučajeva u sportu. Prvi čovek koji je umro od dopinga, odnosno od preterane upotrebe nedozvoljenih sredstava bio je engleski biciklista Linton na biciklističkoj trci Pariz-Bordo, i to govori o jednoj dugoj tradiciji korišćenja tih nedozvoljenih sredstava. Dan-danas imate sportove u kojima se nedozvoljena sredstva koriste, a ti sportovi nisu predmet medicinske ekspertize, niti postoji antidoping kontrola. Postoji tvrdnja da, primera radi, u tenisu ili u atraktivnoj NBA ligi se ne koristi antidoping kontrola. Iz kojih razloga možete sami zaključiti. Ogroman profit je u pitanju, sigurno ne zdravlje ljudi, jer primetićete i sami da ta dva sporta dominiraju u svetu sa stanovišta ukupnih primanja, marketinga, prodaje sportske opreme itd. A iza te strane stoji ona tamna, da se mnogi rezultati postižu na jedan nedozvoljen način. Naime, nije sporno da nauku treba upotrebljavati, nauka je uvek bila prisutna u sportu, nauka je pokušala da mogućnosti čoveka proširi do nekih krajnjih mogućnosti i to korišćenje nauke u pozitivnom smislu nije sporno. Ovde govorimo o drugom korišćenju nauke, kada se upotrebom određenih sredstava organizam dovodi u stanje da brže i bolje može postići neki rezultat, da na nepošten način ostvaruje taj rezultat. Mislim da je dobro što naša država donosi ovaj zakon, jer ne treba zaboraviti da i kod nas ima slučajeva dopinga. Pre par godina jedan naš poznati skakač u vis je bio kažnjen sa dve godine zbog korišćenja određenih nedozvoljenih sredstava. Pre 20 godina jedan bacač kugle je bio kažnjen zbog nedozvoljenih sredstava. Oni koji malo više prate sport mogu se setiti da je našoj vaterpolo reprezentaciji 1976. godine, na Svetskom prvenstvu, zbog jednog sportiste, da li je rezultat bio poništen, u svakom slučaju prošli smo gore nego što naše sportske vrednosti zahtevaju. Znači, ima toga i kod nas, samo je pitanje da li ćemo o tome javno govoriti ili ne. Najtragičnije je što se doping uglavnom vezuje za vrhunski sport, a dopinga ima suštinski u amaterskom sportu, što nije predmet kontrole, ali ima i kod rekreativaca. Mnogi ljudi koji vole da izgledaju sveže, nabildovano, sa mišićima, radi opet nekih drugih razloga koriste te zabranjene steroide i jednostavno sebe prikazuju u boljem svetlu nego što jeste i stvaraju lažni mit o vrednostima koje ne poseduju. Suština ovog zakona jeste da se mi kao zemlja, kao država pridružimo onom delu zemalja koje uvode antidoping kontrole u sportu, da bi se stvarno utvrdilo ko je najbrži, najbolji, najkvalitetniji, ko poseduje to znanje, sposobnost, fizičku spremnost, inteligenciju u zavisnosti od sporta i ko može na pošten način da postigne što bolji rezultat. To je dobro zbog sporta, a dobro je naravno i zbog gledalaca. Zbog sporta je dobro da bi se videlo ko je onaj ko zahvaljujući svojim vrednostima postiže dobar rezultat, naravno uz korišćenje nauke i onoga što nauka propisuje, a dobro je da mi obični ljudi kao gledaoci znamo da su te sportske vrednosti preduslov nekog dobrog rezultata, jer nije dobro kada čovek pođe na utakmicu, plati kartu, gleda, uživa u nekom spektaklu, i onda sazna da je bio prevaren jer taj najbolji rezultat nije postigao onaj ko je najbolji nego onaj ko je imao spremljene određene stvari. U svakom slučaju, mislim da je dobro što danas raspravljamo o ovom zakonu, jer ovim zakonom se štiti sport, štite se ljudi u sportu i uspostavlja se sistem vrednosti i u sportu i u društvu. Manje se zna da ljudi koji koriste ova sredstva imaju probleme posle završetka sportske karijere, imaju zdravstvene probleme, pre svega, zbog korišćenja nedozvoljenih sredstava, jer to utiče na mnoge organe čoveka i izaziva određene psihičke poremećaje, strada jetra, srce, bubrezi i prostata. Znači, uopšte nije bezazleno korišćenje ovih nedozvoljenih sredstava niti je, odnosno, samim tim je značajnije da ovaj zakon bude donet. U svakom slučaju, SPS smatra da ovaj zakon treba prihvatiti, jer on je potreban našem sportu i to nije sporno. Ovaj zakon ne treba posmatrati samo kao ulazak naše države u tu sportsku, ako tako mogu reći, grupu zemalja koje se bave samo vrhunskim sportom, jer njegov značaj je mnogo širi i lično mislim da će primena ovog zakona uvesti određeni red u sportu i mislim da je to potrebno. Nesporno je da bi trebalo upoznati sve sportiste sa sadržajem ovog zakona, da znaju tačno šta, kada i koja medicinska sredstva mogu koristiti, to je deo nekog lekarskog tretmana i šta im se, ne daj bože, može desiti ukoliko koriste nedozvoljena sredstva. To kažem, jer ima situacija, i o tome postoje podaci, gde su pojedini sportisti dobijali lekove ne znajući šta je sadržina onih tableta koje koriste i one su posle izazvale određene probleme u njihovom zdravlju, probleme takve da su pojedini prestali da se bave sportom. Ovo govorim iz razloga što su sportisti neposredno povređeni i biće žrtve korišćenja nedozvoljenih sredstava, pa bi trebalo i treneri i lekari takođe da budu edukovani o štetnosti doping sredstava, jer je činjenica da se koriste ta nedozvoljena sredstva koja su 10, 50 ili 100 puta jača i izazivaju određene negativne reakcije. Moram da pomenem još nekoliko stvari, nesporno je da smo u prošlosti imali dosta slučajeva dopinga, i to uglavnom u ovom međunarodnom sportu. Možda je u sećanju ljudi koji prate sport slučaj Bena Džonsona koji je bio dopingovan, iako je osvojio zlatne olimpijske medalje na dve ili više trka, ne mogu tačno da se setim, ali on je posle toga prešao, posle one zabrane korišćenja, na američki fudbal, i tamo je naplatio to svoje bavljenje sportom, samo što u tom američkom fudbalu nema doping kontrole, pa je mogao da nastavi sa upotrebom tih sredstava. I našim sportistima se nekada nepostojanje doping kontrole obilo o glavu, odnosno nama, a oni koji prate košarku setiće se 1972. godine i kada smo na olimpijskim igrama izgubili od Portorika, iako smo tada bili prvaci sveta u košarci, da je kasnije utvrđeno da je jedan ili više košarkaša koristilo nedozvoljena sredstva, ali ta utakmica nije poništena, iako bi trebalo, jer je rezultat bio proizveden nezakonitim učinkom ili korišćenjem ovih sredstava. Sve u svemu, moram reći, u ime poslaničke grupe SPS, da je dobro što ćemo mi usvojiti ovaj zakon, da je dobro i zbog sportista, zbog mladih naraštaja koji kreću u sport, da znaju šta ih čeka, dobro je da roditelji znaju u kojim sportovima postoji doping kontrola, u kojima ne postoji. U belom sportu, kako se popularno zove tenis, javna je tajna da pojedini vrhunski teniseri ili teniserke ne žele da učestvuju na turnirima gde postoji doping kontrola, i to je dobro da roditelji znaju kada investiraju u svoju decu, očekujući vrhunski rezultat i ono što posle dolazi, da kažem, rešenje materijalne egzistencije za ceo život. Dobro je i zbog naše zemlje, kao organizatora budućih međunarodnih organizacija, da i mi uđemo u red zemalja koje sprovode antidoping kontrolu. Inače, prema informacijama koje smo mi dobili, to uopšte nije jeftino, ta svetska organizacija koja se bavi antidopingom za otvaranje jedne laboratorije traži kauciju, dakle prema informacijama koje mi imamo oko 20 hiljada dolara, pa vam onda pošalju deset uzoraka različitog sastava, pa ako želite da pokažete da ste sposobni da vršite kontrolu, da utvrdite postojanje dopinga, morate da analizirate tih 10 bočica. Ukoliko se kod jedne pokaže da je netačna, vi gubite kauciju i ne možete da dobijete dozvolu da budete relevantan faktor u tome. Znači, nije to baš tako jednostavno kao što izgleda, ali u svakom slučaju dobro je da naša država donese ovaj zakon. Jednostavno, dobro je radi države, radi sporta, radi omladine, roditelja, dece, i mi ćemo podržati ovaj zakon. Na kraju izlaganja želim, u ime poslaničke grupe SPS, da se zahvalim i prof. dr Stanoju Stanojeviću, profesoru univerziteta, lekaru i šefu ekipe Crvene zvezde, mada sam kao partizanovac obećao da to neću reći, ali iz korektnosti prema čoveku moram to da kažem, jer nam je u pripremi ovog zakona, odnosno poslanicima SPS pomogao, upoznao nas sa nekim drugim rešenjima, pomogao da možda bolje, šire i sveobuhvatnije shvatimo značaj ovog pitanja i značaj donošenja ovog zakona i za sport i za državu. Hvala.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vojkan Tomić. Samo još jedna informacija, raspisao sam izbore za odbornike opštine Bačka Palanka za 18. decembar, a izborne radnje počinju da teku od ponedeljka 24. oktobra.
Dame i gospodo narodni poslanici, slušajući izlaganje mog kolege, gospodina Obradovića, zaista mi je veliko zadovoljstvo da mogu da čujem jedno ovakvo izlaganje koje je u interesu informisanja javnosti o donošenju ovakvog zakona, koji se odnosi na srpski sport, na jednu zaista sportsku naciju kao što je naša, i da se ukaže na štetnost samog dopinga, koji je evidentno prisutan i u našoj zemlji, ali se možda nedovoljno govori o tome. Naravno, DSS i poslanički klub DSS stoji u potpunosti za donošenje ovakvog zakona, jer DSS i sve ono što je do sada radila kada su u pitanju svi oni zakoni koji služe za integrisanje Srbije, i ne samo u evropske institucije, već i u ovako velike grupacije zemalja kao što su potpisnici Deklaracije o vršenju antidoping kontrole, koje okupljaju sve one sportske nacije koje se zalažu za čist sport, a po onoj informaciji koju imam i koja može vrlo lako da se nađe na internet sajtu Vlade, u pitanju je broj od oko 168 zemalja. Što se tiče same važnosti ovog zakona, čuli smo i od ministra i od gospodina Obradovića da je nemerljiva, upravo iz razloga nepostojanja kvalitetne i prave antidoping kontrole kod nas u Srbiji, gde se može reći da u zadnjih 10 godina i nije suštinski vršena prava antidoping kontrola i da nisu postojali do sada uslovi za to, jer u samoj Srbiji ne postoji laboratorija koja bi to mogla da obavi, a i da postoji, mora usvojiti ove standarde o kojima smo već nešto čuli. Što se tiče obaveza, naravno da imamo obavezu, jer smo i mi potpisnici ove konvencije, tako da sve one obaveze koje smo preuzeli treba ispuniti u što kraćem roku. Jedan od rokova koje je sama Vlada, odnosno Svetska antidoping agencija preporučila jeste, nakon usvajanja Deklaracije na Velikoj generalnoj skupštini UNESK-a u Parizu, koja se završila 17. oktobra, da se pokuša da vlade implementiraju sve ove propise do početka Zimskih olimpijskih igara, koje se održavaju u februaru sledeće godine. Naravno, donošenje jednog ovakvog zakona ima za cilj informisanje naše šire javnosti, ne samo sportske javnosti, jer pretpostavljamo da će sve krovne sportske organizacije obavestiti svoje članove o donošenju ovog zakona, već i da se u široj javnosti, pre svega kroz medije, kroz sportske medije, pokrene šira diskusija o štetnosti samog dopinga u sportu. Tendencije u svetu su upravo da se ide ka čistom sportu, da se poklanja velika medijska pažnja svim onim slučajevima koje smo imali u dopingu. Pretpostavljam da vam je poznato da i čuveni biciklista Armstrong ima jednu aferu, koja je prisutna u svetskim sportskim medijima, da je koristio određena nedozvoljena sredstva kada je pobediona jednom od "Tur d' Frans"-ova, a ima ih više. Što se tiče samih štetnih sredstava koja se podvode pod doping sredstva, Svetska agencija na svakih mesec dana objavljuje listu štetnih sredstava na svom sajtu, tako da svako može da se upozna koja su sredstva štetna i koja se podvode pod doping sredstva, odnosno koja nisu dozvoljena. Što se tiče samih sportova i kritičnih sportova, mi kao nacija koja je dobra i pokazuje se dobrom u grupnim sportovima, u svetu je doping mnogo više prisutan u nekim sportovima u kojima mi, nažalost, nismo tako dobri. Imamo prilike da vidimo da se velike afere oko dopinga javljaju u atletici, plivanju, biciklizmu itd. Međutim, ne smemo zaboraviti da i naša nacija želi da bude bolja u ovim sportovima i da jedna od akcija, koja treba da se povede, koju svetske atletske organizacije vode, jeste da se upravo u ovim sportovima, u kojima je doping prisutan, povede jaka marketinška globalna kampanja, da se ovi sportovi, koji su optuženi, koji najviše konzumiraju nedozvoljena sredstva, očiste. Na kraju, od ministra smo čuli da nam predstoji organizacija velikih sportskih takmičenja. Naravno, potrebno je da imamo jedan ovakav zakon koji će biti implementiran. Potrebno je određeno vreme, ali ono što je bitno za naše sportiste jeste da oni budu adekvatno informisani i da budu spremni da uzmu adekvatno učešće u ovim velikim sportskim događajima. Rekao bih par rečenica o samom zakonu, a konkretno se odnosi na jednu od primedbi koje je iznela SRS, zašto se osniva agencija. Ta agencija se osniva upravo iz razloga pravilne komunikacije i sa Svetskom agencijom, a i sa ostalim agencijama koje su formirane u ostalim zemljama, koje su zadužene i staraju se za antidoping kontrolu. Tako da je ovo rešenje, koje je predloženo u ovom zakonu, apsolutno u skladu sa tim uporedno-pravnim iskustvima. Što se tiče samih mera koje se preduzimaju, a koje su predviđene u ovom zakonu, naravno da je obuhvaćeno ovim zakonom, ne samo konzumiranje nedozvoljenih sredstava od samih sportista, već je i u kaznenim odredbama predviđeno da se strože kažnjavaju svi oni koji stimulišu sportiste, odnosno primoravaju da uzimaju nedozvoljena sredstva, kao i oni koji organizuju i distribuciju, proizvodnju i sve ono što dovodi do toga da ta nedozvoljena sredstva dolaze do samih sportista. Tako da su ovi prekršaji i ove krivične odredbe, koje su predviđene u ovom zakonu, u skladu sa tim, kao i da postoje obaveze lekara da moraju obavestiti sportistu, ako ga leče, da se neko od tih sredstava nalazi na listi sredstava koja nisu dozvoljena za konzumiranje u vreme takmičenja. Što se tiče samih kaznenih odredbi, treba imati u vidu da je napravljena jedna paralela sa kaznenim odredbama koje su definisane u Krivičnom zakoniku, a odnose se na segment Krivičnog zakonika koji je vezan za upotrebu, distribuciju i proizvodnju droga, a pri tome su uzeta iskustva iz Francuske i Nemačke, odnosno njihovih zakona, u prvom slučaju to je Zakon o antidopingu, a u drugom slučaju Zakon o lekovima, odnosno stavljanju u promet lekova i drugih sredstava iz farmaceutske industrije. Prema tome, kao zaključak, mogu slobodno da kažem da je ovo jedan od zakona koji, pre svega, ima izražen društveni karakter, nema onu političku notu koju smo navikli mi u parlamentu da diskutujemo redovno. Društvena važnost donošenja ovog zakona je velika i nemerljiva, a pre svega u razvijanju sporta i stimulaciji mladih ljudi da se bave čistim sportom i da se uključimo u jednu svetsku kampanju, a to je tzv. čist sport, sport bez dodatnih stimulacija. Zato će DSS glasati za ovaj zakon. Hvala.
Hvala vama, gospodine Tomiću. Da li još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Hvala. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč, u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika podnele sledeće poslaničke grupe: Srpska radikalna stranka, Demokratska stranka Srbije, G17 plus i Socijalistička partija Srbije. Prelazimo na raspravu prema listi prijavljenih govornika. Prvi ima reč narodni poslanik Jovan Todorović, neka se pripremi narodni poslanik Branislav Stevanović, pa potom narodni poslanik Vesna Lalić. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, imam zadovoljstvo da se ovaj zakon danas našao na dnevnom redu, s obzirom da sam, kao što znate, u funkciji predsednika Odbora za sport i omladinu. Žalim što do toga nije došlo i ranije, ali imali smo i neke druge tačke dnevnog reda koje su onemogućile da zakon o sprečavanju dopinga u sportu ranije dođe na dnevni red. Iskreno se nadam da je ovo početak donošenja seta zakona iz oblasti sporta, uključujući i sam Zakon o sportu. Kao što znate, ovaj zakon o sportu je jako bitan, pre svega sa stanovišta ukupne organizacije sporta u Republici Srbiji, sa stanovišta finansiranja,materijalnih sredstava, privatizacije imovine sportskih klubova i društava itd. U tom zakonu se samo, koliko znam, u dve odredbe pominje pitanje dopinga u sportu. Zato je, bez obzira na međunarodnu obavezu, bilo jako važno i potrebno da se u Srbiji donese jedan ovakav zakon. Moje lično stanovište je da dopingovani sportista zapravo nije sportista, da je to zapravo narkoman među sportistima. Velika odgovornost čitavog društva, a naročito onih koji se konkretno bave sportom, jeste da po svaku cenu i upravo ovakvom zakonskom regulativom spreče doping u sportu, čak i u onim slučajevima kada su ta stimulativna sredstva manje štetna ili čak nisu štetna po zdravlje sportista, zato što je upotreba stimulativnih sredstava, dopinga u sportu, između ostalog, i prevara, i nemoralna. U svakom slučaju, ne služi na čast niti lekarima koji nažalost prepisuju ili daju sportistima ta stimulativna sredstva, ne služi na čast niti trenerima, ni drugim sportskim radnicima, a pogotovu samim sportistima. Svi mi koji pratimo ta sportska takmičenja, ukoliko smo u prilici da vidimo izvanredne rezultate dopingovanog sportiste, a da za to ne znamo, onda smo mi prevareni. Tu nema nikakve sumnje da je važno regulisati i kaznene odredbe za sve počinioce takvih dela. Ako se posmatra širi kontekst, onda je borba protiv dopinga u sportu zapravo borba protiv narkomanije u društvu ili bar deo te borbe. Zašto? Zato što mlada generacija najčešće svoje uzore ima upravo u tim vrhunskim sportistima, u ljudima koji predstavljaju svoju zemlju na raznoraznim takmičenjima, koji služe kao primeri i dobri primeri, odnosno uzori toj mladoj generaciji, ali ako sportista postiže rezultate pomoću doping sredstava, onda to prosto navodi na zaključak da bi mladi po uzoru takođe mogli biti korisnici opojnih droga i tako dalje. Podsećam vas da je SPS svojevremeno formirala jednu fondaciju, koja je imala zadatak da se uporno i u organizovanom društvu bori protiv narkomanije među mladima i protiv nekih drugih štetnih pojava, uključujući sekte i tako dalje. Ako uzmemo taj aspekt borbe protiv narkomanije, onda je i pitanje dopinga u sportu upravo u tom kontekstu i valja ga i na ovaj način regulisati. Veruje se takođe da su za učinioce tih dela propisane i kazne koje su preuzete iz Krivičnog zakonika, ali da postoje prekršaji, odnosno dela koja su krivična i za koje su zaprećene kazne zatvora. Radi javnosti, želeo bih da podsetim na nekoliko članova iz ovog zakona koji se odnosi na upotrebu doping sredstava. Recimo u članu 46. propisano je da sportista koji na sportskom takmičenju namerno upotrebi doping sredstvo ili namerno upotrebi određena sredstva ili supstancu u cilju da prevari doping kontrolu, kazniće se zatvorom do jedne godine. Dakle, i sportista koji koristi doping sredstvo može biti kažnjen kaznom zatvora do jedne godine. Onda se u članu 50. kaže, u poglavlju koje se odnosi na omogućavanje upotrebe doping sredstava, jer to jeste veća odgovornost, ko sportisti u cilju dopinga u sportu propiše ili izda, ili na sportisti primeni doping sredstva ili navede, pomogne ili na drugi način omogući sportisti da upotrebi doping sredstvo, kazniće se zatvorom od jedne do deset godina. U sledećem stavu kaže, što je jako važno i na tome posebno insistiram, ako je delo iz stava 1. ovog člana učinjeno prema maloletniku, a mnogo je maloletnih sportista, ili prema više lica, ali je izazvalo naročito teške posledice, učinilac će se kazniti zatvorom od najmanje tri godine. Konačno, ko neovlašćeno sprovodi, odnosno proizvodi i stavlja u promet doping sredstvo iz člana 51, tu su propisane kazne zatvora od šest meseci do pet godina. Sasvim je sigurno da upravo ovakve kazne moraju biti prisutne da bismo već preventivno delovali na sve one koji bi i pomislili da doping u sportu upotrebe kao stimulativno sredstvo za ostvarivanje lažnih, a naizgled boljih rezultata. Kolega Žarko Obradović je izneo podatak da je od 1886. godine evidentirano 112 smrtnih slučajeva sportista koji su bili pod uticajem dopinga, ostvarili izvanredne rezultate, ali nažalost izgubili život. Kada smo razgovarali sa profesorom Stanojevićem, on je kao vrstan lekar i poznavalac ove oblasti rekao da su naročito ugroženi organi sportista nakon upotrebe dopinga jetra, testisi, bubrezi, srce i mozak. Ne zna se šta je od ovoga teže kada kao posledicu imate bolest ovih organa. Zato društvo zapravo mora da sve učini da dopinga u sportu bude ako je moguće nikako, a ako nije onda bar da se svede na minimalnu meru. Prema nekim podacima do kojih sam došao, na našu sreću Srbija je zemlja koja u proseku manje koristi doping sredstva kod svojih sportista nego što je to prisutno u svetu, ali opet sa jednom rezervom to kažu, jer kažu da u poslednjih deset godina nije bilo relevantnih kontrola dopingovanih sportista i nismo mogli da do kraja izvedemo te podatke i da se uverimo da li je to tako. Bilo bi sjajno da jeste i da Srbija upravo bude predvodnik zemalja na Balkanu, pa i šire, u suzbijanju dopinga u sportu. U raspravi koja je vođena na Odboru za sport i omladinu došli smo do shvatanja da treba prihvatiti i one amandmane koji se odnose na zaštitu životinja od dopinga. Tu radi javnosti ponovo ću podsetiti na činjenicu da je 1666. godine osam džokeja u Engleskoj kažnjeno smrću vešanjem zato što je dopingovalo svoje konje. Dakle, ljudi su u tom vremenu štitili životinje. I danas moramo da štitimo životinje, naročito koje učestvuju u sportu, upravo da bi na tim primerima pokazali da su nam sportisti, odnosno ljudi najveće bogatstvo, a pogotovo ti naši vrhunski sportisti. Ima dopinga i u amaterskom sportu, ali o tim podacima se manje zna. Ima dopinga kod rekreativaca. Takmičenja su čudo. Da bi se postigao neki bolji sportski rezultat onda mnogi sportisti, pod uticajem trenera i nažalost lekara, podležu toj potrebi da koriste neko doping, odnosno stimulativno sredstvo. Ima stimulativnih sredstava koja ne spadaju u kategoriju dopinga. Na primer kafa. Kažu da kofein nije zabranjen ili čak alkohol. Ali, alkohol služi kao stimulativno sredstvo u streljaštvu ili u streličarstvu, jer omogućuje da tom sportisti koji gađa iz vazdušne puške, pištolja ili strele ne drhte ruke, odnosno povećavaju mu mogućnost da ostvari bolji rezultat. Doduše da se malo našalim, ima sportista koji se amaterski bave time i rekreativno, a koji se dopinguju posle takmičenja. To bi mogla recimo da bude naša ekipa ovog našeg srpskog parlamenta, koja je pobedila englesku reprezentaciju, pa se posle toga malo dopingovala, ali to je bilo malo u čast pobede nad Engleskom. U svakom slučaju, doping je i kafa kolega, nisam mislio samo na alkohol. (Željko Tomić, sa mesta: O tome sam hteo da pričam.) Ako sam ti uzeo tezu, izvini. Ovde ću da završim, da ne bih oduzimao nepotrebno vreme. Ovakav zakon je bio potreban Srbiji, popravili smo ga nekim amandmanima koji su podneti iz svih poslaničkih grupa, raspravili ga na Odboru za sport i omladinu i predlažemo Narodnoj skupštini da se usvoji u predloženom tekstu sa prihvaćenim amandmanima. Hvala.
Hvala vama, gospodine Todoroviću. Pošto se ljudi pozivaju za izvinjenje, izvinjavam se golmanu Željku Tomiću, koji svakako nije podlegao tom dopingu. Šalim se. Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović, pa potom narodni poslanik Vesna Lalić, pa narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo, prvi Predlog zakona o sportu, vezano uopšte za oblast sporta, to je ovaj u ovom skupštinskom sazivu i nažalost kažem malo kasni, ali neophodno je ne samo ovaj zakon, nego i Zakon o sportu u dogledno vreme doneti, jer nažalost moram da naglasim i to da je sport od 2000. totalno upropašćen. Imamo slučajeve gde se masovno ukidaju sportski klubovi, čak i prvoligaški klubovi se fuzionišu, samo iz razloga što finansijski ne mogu da sve to izdrže, a na drugoj strani znamo koliko omladine, dece je na taj način sprečeno da se bavi sportom, jer nema finansijske uslove za to. Naravno da su pre imali odgovarajuće povlastice, poreske olakšice privatnici i finansirali su taj sport, međutim, to je ukinuto 2001. i od tada smo zapali u duboku krizu. Nažalost, kao trener fudbalski sam očevidac da deca, koju sam trenirao, većina od njih sada se ne bavi sportom, a nažalost jedan broj odao se narkomaniji, tako da zaista moramo doneti na nivou države jednu strategiju vezanu za razvoj sporta i na taj način da tu oblast definitivno uredimo zbog naše dece i naših budućih naraštaja. Mi znamo da smo u timskim sportovima u svetu među prvim zemljama i treba priznati to da se ulaže u profesionalni sport, ali u amaterski ništa se ne ulaže, samo jedan broj ljudi koji su više zaljubljenici i lokalna samouprava gde imamo ljude koji istinski misle o tome. SRS se zalaže da treba da uredimo tu oblast, da sprečimo doping u sportu i da tu treba da budemo rigorozni. Znamo mi već i rečeno je za ovom govornicom kakvih smo slučajeva imali. Imali smo krajem devedesetih godina i fudbalski klub Juventus iz Italije, gde je ustanovljeno da su se dopingovali fudbaleri, a na kraju je bio kažnjen lekar fudbalskog kluba itd. Postoje mnogi slučajevi. Znamo da je bilo i smrtnih slučajeva mnogo. Većinom uzroci su bili dopingovanje sportista. Kažem, nećemo u potpunosti podržati ovaj predlog zakona iz više razloga, ne zarad kritike, nego zaista se ovde malo suviše otišlo daleko, a posebno u članu 4. Tu se kaže da sportisti koji menjaju boravak moraju prebivalište da prijave odgovarajućem savezu, promenu adrese, a što znači da se tako sportisti, i to oni najzaslužniji, koji su naši pravi ambasadori u svetu i jedini koji u pravom smislu predstavljaju državu u svetu, stavljaju u položaj građana drugog reda. Zašto? Oni nemaju apsolutnu svoju slobodu. Oni su ograničeni ovde i ovde ste već dali predlog da može u svako doba da se ugrožava njegova privatnost i da se vrši kontrola na svakom mestu gde se nalazi i u svako vreme. To znači da je postupanje suviše nehumano prema ljudima koji su najzaslužniji što mi imamo odgovarajući status u svetu. Znamo koliko naših vrhunskih sportista su najveći ambasadori naše države. Ne samo zato što smo protiv osnivanja agencije kao agencije, nego moram istaći i to da ste se kod ove agencije ugledali na velike države kao što su Francuska, Nemačka, Australija, a da ne nabrajam dalje. To su države koje imaju više sportista nego što mi imamo stanovnika. Prema tome, njihovi državni budžeti i finansijske mogućnosti su daleko veće od naših i oni mogu to sebi da priušte. Međutim, mi to ne možemo i znamo iz kojih razloga. Više puta smo o tome govorili. Prema tome, naš predlog je jasan, da umesto agencije bude antidoping odbor u sastavu Olimpijskog komiteta. Zašto Olimpijskog komiteta Srbije i Crne Gore? Zato što tu objedinjujemo sve sportiste državne zajednice Srbija i Crna Gora, a vi ovde predlažete agenciju Republike Srbije. To znači, gledano sa druge strane, maltene sportisti Crne Gore neće biti u obavezi da budu podvrgnuti antidoping kontroli. Šta treba ovde još naglasiti, ta agencija biće finansirana iz budžeta, a što je nedopustivo, a Olimpijski komitet samim tim imaće taj odbor i sprečićemo ogromnu birokratiju koju vi predviđate. Zašto to kažem? Zato što agencija ničim drugim neće se baviti izuzev ovih administrativnih poslova, a što može da uradi i taj odbor pri Olimpijskom komitetu. Naravno, sama laboratorija koja treba tu glavnu ulogu da odigra u svemu tome ima svoj prevashodni zadatak da ustanovi pozitivnost tih supstanci koje nisu dozvoljene sportistima. Znači, to će raditi laboratorije koje su pri VMA i ostalim zdravstvenim centrima u Srbiji, moći će da vrše tu ulogu, a to znači da će agencija sama administrativnu ulogu da vrši i ništa drugo. Prema tome, apsolutno je to baš u ovom slučaju suvišan predlog, a ne kažemo to da bi nešto kritikovali, nego je to zaista suvišna stvar u vašem predlogu. Ovde treba naglasiti da je ovaj zakonprevashodno predložen da zaštitimo zdravlje sportista, a na kraju i životinja, i da treba to da ispoštujemo, to što su već 2003. godine potpisali naš ministar inostranih poslova, uz saglasnost Saveta ministara Srbije i Crne Gore, a što znači opet vezano za sportiste državne zajednice. Ispoštovana je ta procedura time što je u decembru 2003. godine potpisana ta deklaracija i treba da se pridržavamo toga. Već idu Zimske olimpijske igre koje su u Torinu, pa da se ta oblast uredi. Uz ove dve jako važne primedbe i još jedan broj amandmana poslanika SRS koje treba da usvojite, taj zakon bi zaista imao svoj pravi izgled. Ponavljam, ne treba da se ugledamo na države koje su jako bogate i mogu ovo sve da podnesu, pa da ne ispadne, videla žaba da se konji potkivaju, pa i ona digla noge. Zato ovaj predlog treba preformulisati iz mnogo više razloga nego što sam sada naveo. Treba naglasiti mere koje se izriču. Moramo biti rigorozni, pa kao što smo više puta naglasili, najviše zbog zdravlja sportista, pojedinaca, i ravnopravnosti sportista koji se takmiče, i da se zaštiti ta sportska grana. Što se tiče inspekcijskog nadzora, tu treba posebno naglasiti pažnju i posebnu proceduru, ima slučajeva gde inspektori mogu da progledaju neke stvari kroz prste i može da tu bude odgovarajućih propusta, a posebno kada su u pitanju neki sportisti koji igraju važnu ulogu. Tu treba u oblasti kontrole povesti računa. Treba naglasiti to da mi, kao država, ne možemo da odgovorimo svim ovim zahtevima. Ovo što sam naglasio posebno treba korigovati. Pre mene je ministar i gospodin iz SPS-a su rekli da je dva puta već odlagan ovaj predlog. Moram da naglasim, imali smo 8. novembra prošle godine ovaj predlog, kada je naše amandmane Odbor za sport i omladinu prihvatio, a to se desilo dva puta, i taj odbor nije uspeo da odradi ovaj posao koji je stavljen pred njega. Sada ste to napokonuspeli na određeni način. Vi ste tek sada došli sa ovim predlogom, a nažalost se mora priznati da je i krajnje vreme da se sve ovo uradi. Toliko, pošto mene vreme ograničava, a i ostale kolege treba da govore. Prema tome, kontrola dopinga je neophodna. Imali smo jutros primer jednog poslanika, ima dopingovanih i ovde. Hvala.
Hvala vama, gospodine Stevanoviću. Reč ima narodni poslanik Vesna Lalić, a neka se pripremi narodni poslanik Nataša Jovanović, pa narodni poslanik Željko Tomić. Razgovaramo o zakonu o sprečavanju dopinga u sportu, ali u Skupštini nije dozvoljeno sportsko oblačenje, tako da vas molim da se adekvatno obučete. Hvala. Izvolite.
Dame i gospodo poštovani poslanici, danas je na dnevnom redu Predlog zakona o sprečavanju dopinga u sportu. On, pre svega, uređuje mere i aktivnosti za sprečavanje dopinga u sportu, a pošto sam lekar, neuropsihijatar, želela sam da kažem nekoliko reči o štetnosti dopinga u sportu. Saznanja o dopingu postoje još od davnina. Međutim, Međunarodni olimpijski komitet, na čelu sa medicinskom komisijom i sa nekoliko kolega, započeo je jedan važan i težak posao skretanja pažnje na probleme nastale zbog korišćenja lekova za poboljšanje učinka u sportu. Međunarodna sportska zajednica duguje na neki način veliku zahvalnost pokojnom gospodinu princu Aleksandru de Merode, bivšem predsedniku Međunarodnog olimpijskog komiteta i medicinske komisije i njegovim kolegama, zbog njihove vodeće uloge u ovoj borbi protiv štetnosti lekova u sportu. Jedno od najefikasnijih sredstava u borbi protiv droge je sport. Međutim, dosta je slučajeva kada su svetski asovi pribegavali korišćenju narkotika. Sociolozi ovakvu pojavu nazivaju u stvari begom sportista od realnosti. Stalni mentalni i fizički pritisci izazvani teškim treninzima i utakmicama, gomila novca, velika medijska popularnost, samo su neki od uzročnika zbog kojih se sportisti odlučuju na pogrešan korak. Na pitanje da li bi uzeli doping ako bi to pomoglo da buduosvajači zlatne medalje, zamislite kolege, 90 posto sportista je reklo potvrdno. Međutim, 70 posto rezultata kod vrhunskog sporta čini genetika, talenat, pravilno treniranje, zdrava i pravilna ishrana i dobar tretman oporavka. Borbu protiv dopinga treba voditi u smislu rane edukacije. Treba ukazati na druga ispravna sredstva, zdrave stilove života, recimo, zdrava ishrana, adekvatni odmor i pripreme, naglasiti da doping narušava ljudski i fizički integritet svakog sportiste. Doping sredstva su, u stvari, lekovi. To je najtragičniji aspekt u celom problemu. Ono što pomaže bolesnicima, u sportu se pretvorilo u sredstvo za poboljšanje rezultata na nečastan način, za obmanjivanje i varanje, a njihova upotreba dovodi do katastrofalnih posledica po zdravlje. Stvorena je posebna grupa lekara koji, radeći na tom polju, krše sve moralne i etičke principe zarad velike zarade. Veoma je skupo plaćen lekar ili apotekar koji je u stanju da sastavi takav koktel doping sredstava koji, kombinovan sa nekim drugim preparatima nazvanim pokrivačima, ne može da se otkrije. Veliki profit ima i farmaceutska industrija, proizvodeći sredstva često vredna i preko 500 dolara za jedan tretman. U Engleskoj je tim stručnjaka Londonskog centra za borbu protiv droge izvršio anonimnu anketu među sportistima i dobili su poražavajuće rezultate: 22 posto ispitanika koristilo je marihuanu, 9 procenata ekstazi ili spid, 7 posto je uživalo kokain, a dva posto heroin. Za nas nemam podatke, ali u Engleskoj najviše drogu koriste fudbaleri. Rekla bih nešto o mladima koji se ne bave profesionalno sportom, nego rekreativno. Oni često idu u teretanu da ne bi izgledali kao kaput na vešalici. Da bi uvećali mišićnu masu, pored vežbi i ishrane pune proteina, treneri im često preporučuju i razne doping preparate koji su štetni, posebno za mladiće između 15 i 18 godina života. Lekovi koji se koriste u medicini za lečenje hormonskih poremećaja, kada se zloupotrebe, koriste se u doping svrhe. Najčešće je to seksualni hormon testosteron. On ima anabolni efekat i pospešuje metabolizam belančevina. U periodu od 15-e godine organizam ima najburniju reakciju hormona, tako da unetihormoni najčešće blokiraju prirodnu funkciju proizvodnje testosterona. Zbog toga testisi atrofiraju i već u tom periodu javlja se sterilnost. Rađena je jedna anketa po kojoj, od 100 vežbača u teretani, 80 posto proba doping, 50 posto uzima preparate povremeno, a 30 posto, to je strašno veliki broj, zavisnih postaju i trajno sterilni i impotentni. Znači, od 100 onih koji stalno, odnosno povremeno koriste doping. U svetu trgovina anabolnim sredstvima ima isti tretman kao i droga. Nisam sigurna da je to kod nas tako. Više se tretira anabolik kao lek. Trgovina veterinarskim preparatima još je lakša. Rekla bih nekoliko reči o štetnim efektima steroida. To je, pre svega, muka, povraćanje, glavobolja, povišen pritisak, akne, poremećaj mlečnih žlezda, poremećaj rada srca, agresija, razdražljivost, depresija, neplodnost i toksično oštećenje jetre, pa čak i karcinomi, prevremeno zatvaranje epifiza dugih kostiju, tako da mladi pre vremena završe rast i ostaju niži nego što bi bili da ne koriste te preparate. U svetu se najviše dopinguju vozači boba, zatim dizači tegova i igrači bejzbola, a zatim biciklisti i atletičari. Pre nekoliko dana ili nedelja, nisam sigurna, pronađen je mrtav jedan biciklista u krevetu, znači, na spavanju je umro. Još jedan vrlo bitan podatak bih rekla. Oko 25 posto onih koji zloupotrebljavaju steroide bili su psihički ili fizički zlostavljani u detinjstvu. Oni koriste anabolike, znači, da povećaju mišićnu masu zato što žele da izgledaju jače da bi mogli da se odbrane, odnosno da se zaštite od nasilnika. Vrlo česta su kardiovaskularna oboljenja, rani infarkti srca i moždani udari, česti kod sportista i pre 30-e godine ako uzimaju steroide. Mislim da smo skoro imali i na TV jedna slučaj kada je jedan mladi fudbaler usred utakmice jednostavno pao mrtav na terenu. Zbog svega navedenog, bitan je ovaj zakon i formiranje antidoping agencije, koja će regulisati sve u oblasti dopinga u sportu. Mi ništa nećemo uraditi u društvu ako ne krene žestoka kampanja na nacionalnom nivou edukativnog karaktera, putem medija, učešćem sportista, pravnika, lekara, pedagoga i psihologa; cilj: programirati zdrave stilove života i bez faktora rizika. Zbog toga stranka G17 plusželi zaista da podrži ovaj zakon i mislim da ćete svi vi to učiniti.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a neka se pripreme narodni poslanici Željko Tomić, pa Ivan Radić.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS se od svog osnivanja zalaže da se u društvu u Srbiji na najrigorozniji način sprečavaju pojave kao što su distribuisanje narkotika, zloupotreba, pre svega, mladih ljudi, kroz jedan takav vid, jednu takvu pošast u našem društvu, koja je jedan od ne samo najvećih poroka, nego najvećih zala protiv koga se bori čitav civilizovani svet. Međutim, u svetu veoma često i sportisti, kao i mnoge holivudske zvezde, prednjače u promovisanju teških droga, ako se one uopšte mogu razvrstavati u teške i lake. Uređenje ove oblasti je neophodno u Srbiji, s tim što mi srpski radikali imamo amandmane vezane za uspostavljanje agencije, kada je u pitanju zakon o sprečavanju dopinga u sportu. Smatramo da Olimpijski komitet SCG, koji je veoma dobro radio pod patronatom našeg proslavljenog košarkaša Dragana Kićanovića, koji se i sam isticao u borbi protiv dopinga, a koji treba da stane na svoje noge posle svog mešetarenja vezanog za Filipa Ceptera, trebalo bi da preuzme ulogu i da kroz poseban odbor u okviru Olimpijskog komiteta vodi brigu o tome da se takve skandalozne pojave ne dešavaju na našim prostorima i u takmičenjima. Ali, generalno gledano, Olimpijski komitet, ne ovaj kod nas, nego uopšte, doduše, na olimpijskim igrama uočava takve pojave i navodno se trudi da ih žigoše, međutim, to su sporadični slučajevi i ta akcija bi trebalo da bude mnogo veća. Želim da se osvrnem na jedan aktuelni primer kada je u pitanju dolazak, odnosno najava ponovnog dolaska američkog košarkaša Džeroda Hendersona u KK "Crvena zvezda", koji je igrao u "Hemofarmu", pa je igrao u "Crvenoj zvezdi", pa otišao da igra za jedan grčki klub. U Grčkoj, pošto je kod njih takođe rigorozan test na sve vrste droga, jer one zaista sve to jesu, on je, ispostavilo se, dok je igrao u Grčkoj, pozitivan na marihuanu. Onda su ovi iz našeg sportskog miljea, a pre svega iz KK "Crvena zvezda" rekli, "dobro, to i nije tako strašno" i prokomentarisali, "marihuana, pa šta je to?". Znate, kada se Nenad Čanak, koji je zaista stalno na nekim drogama, tako se i ponaša, i koji je prijatelj jednog od najvećih dilera droge u Srbiji, i to ne krije, već se time diči i ponosi, kaže "to je laka droga", onda niko da ne reaguje i ne obraća pažnju, jer znaju u kakvom je on stanju i da je pod takvim vrstama droga, i ta politička opcija za koju se on zalaže nešto najpogubnije, uz drogu i sve druge poroke. Ali, jedna takva konstatacija i reakcije u javnosti su zapravo da, bez obzira što je on dobar košarkaš i što je pokazao da to zna i ume dobro da radi, takav primer nije dobar za našu omladinu i za one koji su sledbenici tog kluba, ili uopšte da se prelaskom preko toga na takav način reaguje u tom konkretnom slučaju. Navodno su oni obrazložili time da to nije stimulativno sredstvo, nego eto kao neka laka droga. Lake i teške ne postoji, sve su to droge i protiv toga se mora boriti. Uostalom, predsednik naše stranke, prof. dr Vojislav Šešelj, kao predsednik SRS, govorio je u svim predizbornim kampanjama o neophodnosti da se pojača i omasovi školski sport, u profesionalnom sportu pored raznoraznih političkih zloupotreba svakako treba doping sprečiti. Sećate se da je Ljubodrag Duci Simonović, naš proslavljeni sportista, reagovao još 1972. godine, kada je rekao da ne želi da igra za reprezentaciju tadašnje SFRJ zbog toga što je odbio da se na sportskom terenu sretne sa onima koji koriste droge, odnosno koji se dopinguju, i ispostavilo se da je bio u pravu jer je reprezentativac Portorika kasnije i podlegao uživanju droga. A on nije želeo tada da igra za reprezentaciju zato što je smatrao da je ta pojava svuda prisutna i u tom konkretnom slučaju se ispostavilo da je bio u pravu, jer je još tada, pre trideset i više godina, ukazivao da to postoji i da nije dovoljna briga i akcija. Kada već govorimo o ovoj ozbiljnoj stvari ne da se našalim, ali u susret sutrašnjem danu ozbiljno je to da bi moglo da se predloži da se, pored sporta, antidoping kontrola uvede i u Savet ministara Srbije i Crne Gore. Vuk Drašković nikako ne bi mogao da bude pozitivan na testu, odnosno ne bi mogao da prođe kao neko ko nije uživao u narkoticima, a bogami kako stvari stoje i najava izbora Zorana Stankovića za novog ministra odbrane, sumnjivi su i svi ostali članovi Saveta ministara, jer samo neko na drogama ili u nekom posebnom stanju može da glasa za takvog kandidata. Onaj koji najviše zloupotrebljava sport u marketinške svrhe, a to je predsednik Republike Boris Tadić, maneken koji se stalno slika i šeta od jedne do druge sportske manifestacije, zaista je najsmešnija pojava u pravom smislu reči, iako je predsednik Republike. Kada je u pitanju nedavni događaj, jedan blam koji može da se desi običnom građaninu, a kamoli predsedniku Republike, kada je prilikom dolaska Mišela Platinija u Beograd rekao da mora da izrazi divljenje prema činjenici da je Platini bio veliki golman. Samo čovek koji je na nekoj vrsti droga može da kaže za napadača jednog od proslavljenih francuskih selektora i Juventusa da je bio veliki golman. Vidite svašta se dešava, takvi se mešaju u sport i na takav način kao potpuno neuki predsednik Republike Boris Tadić, i mi srpski radikali smatramo da pored potpune depolitizacije, a naročito profesionalnog sporta, čega ima u našem društvu, moramo da se borimo i da je neophodno da se ova oblast uredi. Međutim, osnivanje agencije i kako bi se našalio gospodin Moma Marković, kako će ovi iz Vuksanovićeve stranke da zapošljavaju silne ljude u novoosnovanoj agenciji kada ih ima troje, četvoro, neće ih biti dovoljno, nije šala nego je zaista bespotrebno da se osniva agencija kako bi se borilo društvo protiv ovoga, već jedan odbor u Olimpijskom komitetu, koji treba da stane na noge i posle svih mešetarenja mora time da se bavi. Kada smo podnosili amandman, splet okolnosti je da je to amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS, vezanih za dopingovanje životinja, vidim da je Vlada Republike Srbije prihvatila amandman gospođe Snežane Lakićević-Stojačić, ona je pripadnik poslaničke grupe koja se ne bori protiv negativnih pojava u društvu, produkovala je i kriminal i korupciju, cela Demokratska stranka, i samo im je u glavi kako da se izbore sa srpskim radikalima, ali vi znate da nas narod hoće i da se približavamo sve većem i većem procentu, tako da im je ta borba uzaludna. Ali, ako je već Vlada Republike Srbije skoro kroz identični tekst amandmana, naravno kasnije sam to učinila, videla da je u pitanju isti amandman, nije dobra praksa. Ne govorim samo kada je ovaj zakon u pitanju, i ranije kada su bili drugi zakoni, naročito je izražen slučaj zato što se tri puta vraća u proceduru Zakon o turizmu i ako već ne želi da prihvati amandman srpskih radikala, prvenstveno taj, onda treba lepo da kaže da će se izvršiti pravno-tehnička redakcija, pa je to u stvari ta suština. Mislimo da bi trebalo da se prihvate svi ostali amandmani SRS, naročito ovaj vezan za osnivanje agencije, jer to je potpuno bespotrebno, uz iziskivanje novih finansijskih sredstava. Olimpijski komitet bi u budućnosti time trebalo da se bavi. Spomenula sam ovaj slučaj dolaska najavljenog Džeroda Hendersona u košarkaški klub Crvena Zvezda, i ono što se desilo u Grčkoj, kao i kroz činjenicu da najveće sportsko društvo u našoj zemlji, Sportsko društvo Partizan, nije zabeležilo da su se dešavale takve pojave vezane za doping u sportu, dovoljni su primeri, uz pominjanje Ducija Simonovića i svih onih proslavljenih naših legendarnih sportista koji su se zalagali čitavog života protiv dopinga u sportu, da se ova oblast uredi uz prihvatanje amandmana SRS.
Reč ima narodni poslanik Željko Tomić, potom narodni poslanik Ivan Radić, pa narodni poslanik Rajko Baralić, ako bude vremena pre pauze.
Poštovani narodni poslanici, borba protiv dopinga u sportu je u nadležnosti kako nacionalnih tako i međunarodnih sportskih organizacija, kako državnih instanci tako i međudržavnih organizacija. Ona se vodi kako nacionalnim tako i međunarodnim instrumentarijem. Kraj 20-tog veka je obeležen nizom aktivnosti koje bi trebalo da eliminišu doping u sportu. Najpre, sećamo se, donošenje Evropske konvencije protiv dopingovanja u sportu od strane Saveta Evrope 1989. godine i izdavanje čitavog niza preporuka od strane stalne grupe za praćenje primene konvencije, zatim izjava iz Lozane o dopingu u sportu usvojena na svetskoj konferenciji MOK-a u februaru 1999. godine, pa zatim stupanje na snagu novih antidoping pravila Međunarodnog olimpijskog komiteta 1999. godine, stvaranje nezavisne svetske antidoping agencije 1999. godine, koordinisanje antidoping borbe od strane Komisije Evropske unije, jedinstven zahtev ministara za sport zemalja Evropske unije sredinom maja 1999. godine da se uvede dvogodišnja minimalna kazna zabrane takmičenja već kod prvog prekršaja vezanog za upotrebu nedozvoljenih sredstava nezavisno od krivice sportiste. Početkom 2003. godine donet je Svetski antidoping kodeks, a neposredno predstoji i donošenje svetske antidoping konvencije od strane UNESKA. Prve ozbiljnije pokušaje da se doping definiše na međudržavnom nivou načinio je još 1963. godine Savet Evrope, čiji su napori u sprečavanju dopinga u sportu svoj potpuni izraz dobili u Evropskoj konvenciji protiv dopingovanja u sportu iz 1989. godine. Prema toj konvenciji izraz "dopingovanje u sportu" označava propisivanje sportistima ili korišćenje od strane sportista farmakoloških vrsta sredstava ili metoda za dopingovanje. Kao što je poznato, naša zemlja je potpisnik ove konvencije. Svetski antidoping kodeks usvojen u Kopenhagenu 2003. godine daje opštu definiciju dopinga koja se jedinstveno primenjuje u celom svetu. Svi međunarodni sportski savezi su svoja antidoping pravila uskladili sa odredbama kodeksa i u potpunosti su svojim pravilima prihvatili definiciju koja je data u tom kodeksu. Zakon o sprečavanju dopinga u sportu je u tom pogledu u potpunosti usaglašen sa svetskim antidoping kodeksom. Sa stanovišta uporednog prava u oblasti sporta je načelno zabranjeno: upotreba dopinga od strane sportista, navođenje, pomaganje ili ohrabrivanje sportiste za upotrebu dopinga, snabdevanje, prepisivanje, davanje ili primena dopinga, stvaranje uslova za korišćenje dopinga, proizvodnja i stavljanje u promet sredstava koja u sebi sadrže nedozvoljene supstance u cilju omogućavanja dopinga. Zabranom, po pravilu, nije obuhvaćena proizvodnja, stavljanje u promet i davanje sredstava, posebno lekova koji u sebi sadrže zabranjene supstance, pod uslovom da se te radnje preduzimaju u cilju lečenja nekih bolesti. Okolnosti i ponašanja koja predstavljaju prekršaje antidoping pravila detaljno su regulisana odredbama člana 2. Svetskog antidoping kodeksa, a predloženi član 3. ovog zakona o sprečavanju dopinga u sportu u potpunosti odgovara zabranama iz Svetskog antidoping kodeksa. Ono što ovde treba posebno naglasiti je da je obaveza svakog sportiste da se lično uveri da bilo koji medikament, zamena za medikament ili bilo koji drugi preparat ne sadrži zabranjenu supstancu. Njegova je dužnost da osigura da nijedna zabranjena supstanca ne uđe u njegovo telo iz bilo kog razloga. Predlog zakona, u skladu sa Svetskim antidoping kodeksom, usvaja pravilo tzv. stroge odgovornosti. Prema tom pravilu, prekršaj antidoping pravila je počinjen uvek i uvek kada se zabranjena supstanca nađe u telesnom uzorku sportiste. Prekršaj je načinjen, bez obzira da li je sportista namerno ili nenamerno koristio zabranjenu supstancu ili je prekršaj načinio usled nehata ili greškom. Ako je pozitivan uzorak dobijen testiranjem na takmičenju, onda su rezultati tog takmičenja automatski poništeni. Međutim, sportista tada ima mogućnost da izbegne ili umanji kaznu ako pokaže da nije pogrešio ili da nije značajno pogrešio, odnosno da nije kriv za doping ili da bar nije postupao sa grubom nepažnjom. Korišćenje ili pokušaj korišćenja zabranjene supstance ili zabranjenog metoda definisano je u svim antidoping pravilima sportskih federacija kao osnovni antidoping prekršaj. Tako se u Predlogu zakona o sprečavanju dopinga u sportu pod korišćenjem podrazumeva primena unošenja, ubrizgavanje ili konzumiranje na bilo koji način zabranjene supstance ili zabranjenog metoda. Uspeh ili neuspeh korišćenja zabranjene supstance ili zabranjene metode nije važan. Da bi bio počinjen ovaj prekršaj antidoping pravila, dovoljno je da zabranjena supstanca ili da je zabranjeni metod korišćen ili da je postojao pokušaj da bude korišćen. Dokazivanje pokušaja korišćenja zabranjene supstance zahteva dokaz namere sportiste. Na kraju bih podsetio da se bez dopinga mogu postizati odlični rezultati i dostojno predstavljati država. Dobar primer je fudbalska selekcija srpskog parlamenta, koja je bez ikakvih stimulansa nanela prvi i težak poraz engleskim kolegama od 5:1. Podržavajući donošenje zakona o sprečavanju dopinga u sportu, pozivam sve poslanike da jednoglasno podržimo predloženi zakon. Hvala.
Hvala vama, gospodine Tomiću, uz jednu ispravku – bez ikakvih nedozvoljenih stimulansa, inače, dozvoljenih je bilo. Reč ima narodni poslanik Ivan Radić, pa narodni poslanik Rajko Baralić, a potom narodni poslanik Zoran Antić, ali mislim da ćemo pre toga imati pauzu.
Dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom da je ovaj predlog zakona upućen Narodnoj skupštini 19. novembra 2004. godine, znači, nešto malo manje od godinu dana, za očekivati je bilo da Ministarstvo ima na umu da Skupštini predloži i donošenje jednog osnovnog zakona iz ove oblasti, odnosno zakona o sportu. Međutim, očigledno je da je sportska mafija u našoj državi toliko uzela maha da je verovatno Ministarstvo zaplašeno tom činjenicom da će taj zakon omogućiti sportskoj mafiji, koja očigledno radi na razaranju najtrofejnijih sportskih kolektiva u našoj zemlji, odnosno u Srbiji, kako bi ih nakon donošenja takvog zakona kupili za male pare, tako da sa te strane ovo ima neke logike. Sa druge strane, ovaj zakon praktično meni liči na poklopac bez šerpe, ali u svakom slučaju to je zakon apsolutno potreban svakoj državi, pa i Srbiji. Ono što SRS zamera predlagaču, to je ono što se proteže kroz sve zakone koje smo imali u ovoj skupštini, a to je uvođenje, odnosno uspostavljanje nekih paralelnih institucija u organima koji već egzistiraju, odnosno postoje u našoj državi. Konkretno to se odnosi na antidoping agenciju koja je predviđena ovim predlogom zakona, a o tome su govorili moji prethodnici, ali jednostavno ne mogu a da se ne osvrnem na to. Stav SRS je da je taj posao sasvim korektno mogao da obavlja antidoping odbor pri Olimpijskom komitetu Srbije i Crne Gore, što je u neku ruku i normalno, i logično i za očekivati bi bilo da se u ovom predlogu zakona tako postupilo. Obrazloženje ministra, koji nije prisutan u sali, na jučerašnjoj sednici Odbora za omladinu i sport, da je praksa većine razvijenih evropskih zemalja da postoji zasebna agencija za antidoping kontrolu, pa čak da postoji i svetska antidoping agencija, mislim da to u ovom trenutku ne pije vodu iz razloga što se sve te nabrojane zemlje ne suočavaju sa problemima sa kojima se suočava Srbija. Oni nemaju ni milion nezaposlenih, oni nemaju ni pljačkašku privatizaciju. Kod njih nije nemaština i siromaštvo zakucalo na svaka druga vrata, kod njih se penzioneri ne suočavaju sa socijalnom bedom, tako da je ušteda u budžetu gde god je to moguće preporučljiva, a ovim predlogom zakona se to ne postiže. Mi vidimo da će ova agencija, dakle, imati od organa upravni odbor, nadzorni odbor, direktora i antidoping odbor. Znači, to će biti organi gde ćete vi smestiti svoje stranačke kadrove, to se vidi iz članova zakona koji su pomalo nedefinisani, gde se konkretno ne kaže šta ti članovi treba da rade i iz kojih oblasti treba da dolaze. U članu 32. se kaže da upravni odbor antidoping agencije ima 15 članova, i sada bih tu podsetio gospodina Vojkana Tomića, koji je rekao da ovaj zakon nema političku notu, a u ovom članu se upravo vidi da ovaj zakon ima političku notu, jer od 15 članova koji čine upravni odbor antidoping agencije, osam postavljaju politički organi. Pet lica imenuje ministar nadležan za poslove sporta, dva lica imenuje ministar nadležan za poslove zdravlja, jedno lice imenuje Vrhovni sud Srbije. Teoretski je moguće da to budu ljudi koji apsolutno nemaju veze sa sportom, pretpostavljam da neće doći do takve situacije i to je ono što je čudno, jer ipak bi u ovoj agenciji trebalo da budu usko stručni ljudi koji imaju veze sa ovom problematikom. Takođe, u članu 35. se kaže da članovi antidoping agencije moraju biti istaknuti stručnjaci u odgovarajućim oblastima. To je nedorečen član zakona. Šta su to odgovarajuće oblasti? Mislim da je ovde zakonopisacmorao malo konkretnije da to pojasni, s obzirom da smo u dosadašnjoj praksi bili svedoci brojnih zloupotreba u raznim predlozima zakona. Mislim da je sasvim normalna ova sumnjičavost poslanika SRS. Takođe, nadzorni odbor broji pet članova, od njih pet dva imenuje ministar nadležan za poslove sporta, jednog imenuje ministar nadležan za poslove zdravlja. Znači, opet većina od tih članova mogu biti ljudi koji nemaju veze sa sportom. Još jedna stvar je bitna ovde da se kaže, u vezi finansiranja antidoping agencije, kaže se da se ona finansira iz budžeta Republike Srbije, ali i tačka 2) kaže - "iz donacije priloga i sponzorstva domaćih i stranih pravnih i fizičkih lica". S obzirom da je sport među najprofitabilnijim granama, odnosno jedan od najvećih biznisa danas u svetu, mislim da bi ovo finansiranje, odnosno donacija od stranih pravnih i fizičkih lica moglo da bude donekle zloupotrebljeno, odnosno da bi možda moglo da dovede do određene vrste kontrole antidoping agencije. Opet kažem, nadamo se da do toga neće doći, ali, ponavljam, s obzirom da je sport danas jedan od najvećih biznisa koji postoji u svetu, gde se okreće velika količina para, mislim da je trebalo voditi računa kada se jedna ovakva stavka stavljala u zakon. U svakom slučaju, potrebno je da postoji zakon o sprečavanju dopinga u sportu. Amandmani SRS nisu usvojeni i moram da ispravim gospodina ministra Vuksanovića, koji je rekao da su praktično svi amandmani ušli u sastav teksta. Nažalost, amandmani SRS nisu prihvaćeni, a većina njih se odnosila na principijelan stav srpskih radikala da ne treba izmišljati neka paralelna tela pored onih koja postoje. Odnosno, konkretno novu agenciju, i sve je to mogao da obavlja odbor za antidoping kontrolu pri Olimpijskom komitetu Srbije i Crne Gore. Hvala.
Hvala vama, gospodine Radiću. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. (Nije prisutan.) Reč ima narodni poslanik Zoran Antić, zatim narodni poslanik Vesna Obradović, ali mislim da će to biti posle pauze. Izvolite, gospodine Antiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, sasvim je sigurno da nam je ovaj zakon potreban. Zakon o sprečavanju dopinga u sportu nije problematičan, živimo u vremenu kada su hemijska sredstva sve više upotrebljavana u raznoraznim oblastima sporta. Što se tiče SRS, ovaj deo zakona koji se odnosi na potrebu i na uvođenje kontrole i dopinga u sportu, to sve stoji. Ono što nama poprilično smeta je to što uz ovaj zakon nije išao i zakon o sportu. Zakon o sportu trebalo je da prethodi zakonu o sprečavanju dopinga. Činjenica je da imamo i te kako nesređeno stanje u sportu, da smo ovaj zakon o sportu još pre godinu dana imali u skupštinskoj proceduri, ali još uvek nije došao na dnevni red. Zakon o dopingu je trebalo da bude prateći deo zakona o sportu. Mislim da imamo jako puno problema u sportu koji se ne rešavaju, to su organizacioni problemi, problemi sa infrastrukturom, vlasništvom te infrastrukture, na koji način ćemo izvršiti privatizaciju u sportu, da li će to i dalje ostati udruženje građana, da li će to biti preduzeće, za koja rešenja se zalaže Ministarstvo, sve nam to, nažalost, nije dostupno i mi ne možemo da vidimo ukupan koncept neke politike, strategije u sportu. Mislim da je to najveći nedostatak kada je u pitanju Ministarstvo za prosvetu i sport. U tim oblastima trebalo bi znatno više da poradi samo Ministarstvo. Što se tiče samog dopinga, očigledan je industrijski koncept sporta, da taj koncept sve više preuzima sport, da je fer-plej u drugom planu, da je borbenost kod sportista mnogo bitnija od činjenice da sportisti danas kraće traju nego što su to nekada radili, da se sve više troše. Na kraju, rekao bih par reči o tome da se SRS zalaže da ova agencija, koja se predlaže, bude u okviru Olimpijskog komiteta. Govorili su moje kolege poslanici o tome. Smatramo da bez jednog celovitog uvida u koncept strategije sporta u budućnosti ne možemo da prihvatimo još jednu agenciju. Nema potrebe da vam govorim o ličnoj potrošnji koja je uzela i te kako maha u našoj zemlji. Mislim da je racionalizacija u sportu isto tako jako bitna, da se tome dosad nije posvetilo dovoljno pažnje. Nije se definisalo pitanje opštinskih i regionalnih saveza, na koji način će biti organizovan vrhunski sport. Znači, ima jako puno problema. Ide se s nekim parcijalnim rešenjima koja neće popraviti situaciju u sportu. Pozivam Ministarstvo da se ubuduće znatno ozbiljnije pozabavi problemima sporta i da svi oni zakoni, koji su neophodni da bi ova oblast bila ubuduće uređena, budu pred poslanicima. Na taj način, siguran sam da bismo dobrim rezultatima, koje smo imali u prethodnim godinama i decenijama, mogli da nastavimo. U protivnom, bićemo u situaciji da nam sport polako, ali sigurno, propada. Hvala.
Hvala vama, gospodine Antiću. Shodno najavi, obaveštavam vas da ćemo sada imati pauzu do 14,55 časova. Posle pauze nastavićemo sa radom do završetka načelne rasprave one tačke koja bude na dnevnom redu do 18,00 časova. Sutra neće biti sednice, a nastavak sednice će biti, zbog važnosti zakona, u ponedeljak 24. oktobra. Posle pauze prvo će imati reč narodni poslanik Vesna Obradović, potom narodni poslanik Sulejman Spaho, pa Milica Vojić-Marković. Hvala vam. [[Posle pauze – 15,00]] Dame i gospodo narodni poslanici, još jednom dobar dan i dobro došli. Nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Nastavljamo po redosledu narodnih poslanika koji su se prijavili za raspravu u načelnom pretresu i nadam se da se slažete, pošto je u međuvremenu došao gospodin Baralić, koji pri kraju, neposredno pred pauzu, kada je bio na redu nije bio prisutan. Dakle, prvo reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, narodni poslanik Sulejman Spaho, pa narodni poslanik Vesna Obradović.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče, na razumevanju. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospodo iz Ministarstva, dr Žarko Obradović u ime poslaničke grupe SPS i Jovan Todorović kao ovlašćeni predstavnik izrekli su naše stavove kada je u pitanju zakon koji tretira doping, odnosno sprečavanje dopinga. Samo bih se usredsredio na ovih nekoliko amandmana koje su kolege podnele i zahvaljujem se na tome, a odnose se na životinje. Veoma je važno da sprečimo mogućnost da ljudi zloupotrebljavaju životinje na ovaj način. To se pre svega odnosi na konjički sport, na rasna grla, američki kasač i engleski galoper, ali i druge životinje. Nažalost, bezumnih ljudi je puno. Životinje koje nisu u mogućnosti da se brane su žive laboratorije za ispitivanje na hipodromima i na drugim borilištima ljudi koji su željni lake ili brze zarade, što je ređi slučaj, ili prestiža po osnovu pobede na takmičenjima svojih grla ili svojih ljubimaca. Želim da kažem sa punom odgovornošću da u ovom trenutku uSrbiji iako ima otprilike šest do sedam stotina grla, govorim o konjima rase engleski punokrvnjak i američki kasač, apsolutno ne postoji način da se kontroliše da li životinje dobijaju stimulativna ili druga sredstva i da na taj način ostvaruju rezultate koji se prikazuju kao pravi. Zašto je ovo važno? Kada životinja, govorim o konjima, na osnovu korišćenja nedozvoljenih sredstava, odnosno na osnovu upotrebe nedozvoljenih sredstava, osvoji rezultat koji je lažni, pošto takve životinje kasnije učestvuju u reprodukciji, onda se stvaraju lažni šampioni i zatvara se jedan krug koji stvara privid da se vrši najbolja selekcija i da se na najbolji mogući način obezbeđuje ljudima, koji vole životinje i vole konjičke trke i druga takmičenja u kojima učestvuju konji, da imaju prave i najbolje šampione. A pri tom se često ne zna da se radi o životinjama koje su predmet mučenja, zlostavljanja i koje kao što znate inače ulaze u zemlju na način koji je potpuno neregularan, bez karantina od šest meseci, bez čitavog niza drugih stvari koje u drugim državama postoje. Zato se zalažem da budu prihvaćeni svi amandmani koji pomažu da se na Beogradskom hipodromu, ali i na drugim hipodromima u zemlji, organizuje kontrola koja treba da bude dovedene do perfekcije. Jer zaista nema nikakvog smisla, konj je i statusni simbol i jedna od najlepših, najgizdavijih životinja, veoma privržena čoveku kroz istoriju, da ovdašnji tajkuni, željni brzog bogatstva i brze slave, zloupotrebljavajući životinje na najgori mogući način, ostvaruju rezultate koji se u stvari tretiraju kao lažni rezultati, odnosno moramo ih tretirati kao lažne, jer to nije proizvod treniranja, ni selekcije, nego proizvod davanja sredstava koja su često veoma kobna i po zdravlje i po život životinja. Čuli smo ovih dana da i druge životinje tome podležu, kao što su određene vrste pasa, neke druge negde u Banatu, borba gusana, petlova, ljudsko nerazumevanje i ljudsko bezumlje u stvari je nemerljivo kada je u pitanju ova stvar. Treba najoštrije sankcionisati sve one koji to rade i ovaj zakon je dobra prilika da to uradimo. Govorila je danas uvažena koleginica takođe o sredstvima koja se koriste kod ljudi i, ono što jeste najstrašnije, sva ta sredstva po definiciji jesu lekovi, a oni koji ih koriste zloupotrebljavaju ih potpuno suprotno doktrini, nameni, suprotno dozama, svemu što je vezano za ovo i čine nemerljivu štetu. Sport je sinonim za zdravlje. Kada kažemo sport, podrazumevamo od zelene poljane i dece koja trče i bave se rekreativno ili na nekom višem nivou sportom do vrhunskog sporta, to podrazumeva zdav način života, jednu filozofiju koja je potpuno prihvatljiva i najprihvatljivija moguća za roditelje i za društvo. Na drugoj strani imamo nerazumne ljude, hohštaplere, koji iz razloga koje sam već ovde naveo, zloupotrebljavaju ljudsko zdravlje, decu i na taj način stvaraju jednu lažnu sliku o ljudskim mogućnostima, o izdržljivosti ljudskog tela,brzini,gipkosti, o ne znam o čemu sve još. Treba da uradimo kao odgovorni ljudi sve i zahvaljujem se što je ovaj zakon u proceduri, što ćemo ga kao što vidim prihvatiti. Zahvaljujem se svima koji su pomogli da se Srbija svrsta u one države koje će moći da kontrolišu ovo i da rigorozno kažnjava one koji ovo zloupotrebljavaju. Veoma je važno, kolege su danas imale vrlo jasne primere, šta se sve na ovaj način ugrožava i na koji način je omogućeno, pre svega, velikom broju ljudi da se enormno bogate, a da pri tom nemaju u vidu kobne posledice koje mogu imati po zdravlje petnaestogodišnjaka i generacije starijih uzrasta. Postoji način kako će se sprovesti kontrola. Apelujem na sve one koji budu u ovim organima da čine sve što je u njihovoj moći, da ne kompromituju zakon i ne kompromituju organe koji će biti uspostavljeni, dakle, ustanove, institucije koje će sprovoditi kontrolu nad ovim što mi danas ovde definišemo zakonom. Ako toga ne bude bilo, iskompromitovaćemo i upropastićemo i dobru priliku i dobru nameru. Verujem da ćemo se oko ovoga dogovarati i ubuduće i da ćemo imati mehanizme da i preko Odbora za sport, a i na druge načine dobijamo izveštaje kako sve ovo funkcioniše. U protivnom, mi rizikujemo mnogo više nego što se u ovom trenutku može i zamisliti. Takođe, ovo je prilika, koristio je ovaj argument i gospodin Jovan Todorović, naš narodni poslanik i ovlašćeni predstavnik, važno je reći da profi sportovi praktično nemaju obavezu da učesnike u takmičenju podvrgavaju antidoping testu. Zato oni i jesu profi i treba da se zna da oni ljudi koji se opredeljuju da učestvuju u profesionalnom boksu, u NBA ligi, u mnogim drugim takmičenjima, u tenisu, da oni svesno pristaju, nemam nikakav problem da to saopštim za govornicom, da budu tretirani svim onim što gazda njihovog kluba misli da je važno da oni postignu bolji rezultat. Naš je interes amaterski sport. Nadam se da u ovoj zemlji nemamo takve razmere ove pojave. Zakon je dobra prilika da do tih razmera i ne dođe. Zahvaljujem.
Hvala vama, gospodine Baraliću. Reč ima narodni poslanik Sulejman Spaho, a neka se pripremi narodni poslanik Vesna Obradović, pa narodni poslanik Milivoje Vuković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što kažem nešto o dopingu u sportu, obratio bih se i gospodinu, a neću da mu spominjem ime, jer to ne zaslužuje. Ne zaslužuje zbog toga što iznosi neistine o SRS i o njihovim članovima koji su druge nacionalnosti i veroispovesti. Ja, Spaho Sulejman, stojim pred vama i ponosim se što sam član SRS i srpski radikal. Naš dr Vojislav Šešelj – normalno, poštovaću i voleću svoj narod i onome kome pripadam – poštovao je i cenio je nacionalne manjine. Mi tražimo njegovo što pre oslobođenje. (Iz sale: Tema.) Tema će biti. Zamolio bih i dotičnog gospodina i sve druge iz stranke koja plaši nacionalne manjine sa SRS, to je prošlost. Niko se više ne plaši SRS i sa ponosom mogu da kažem da se priključuju u SRS priličan broj nacionalnih manjina. Šta da kažem, zašto srpski radikali i zašto dolaze u SRS nacionalne manjine: zbog toga što jedini spas vide u SRS. Osvrnuću se na neke segmente na koje bi trebalo obratiti pažnju. Otkako postoji sport, u njemu će uvek biti upotrebe nedozvoljenih sredstava, nekad manje, a nekada više. Posebno tamo gde sportisti imaju ambicije na neka velika takmičenja, kao što su svetska prvenstva, olimpijade i druga takmičenja. A da bi oni učestvovali u ovim takmičenjima moraju ispunjavati norme. Oni sportisti koji su jednom nogom do te norme, a ne mogu da je ispune, oni upotrebljavaju doping ili nedozvoljena sredstva. Interesantno je da veliki sportisti, koji žele da obore svetske rekorde i osvoje zlatne medalje na tim takmičenjima, upotrebljavaju doping. Ono što nas treba da zabrinjava jeste da kod nas u manjim sportovima koristi se i upotrebljava nedozvoljeno sredstvo, tj. doping. Razlog je taj što u tim takmičenjima ne postoji kontrola. Tu bi trebalo povećati kontrolu, a to bi trebalo da rade oni koji vode klubove. U tim rangovima posebno mladi sportisti počinju da uzimaju nedozvoljena sredstva, a to je preduslov za korišćenje klasičnih droga. Pred svaku takmičarsku sezonu, da bi se takmičar takmičio mora proći kroz lekarski pregled, a to je dva puta godišnje. Trebalo bi više puta. Ti pregledi, kada bi se više kontrolisali, moglo bi se pre ustanoviti upotreba tih sredstava. Današnji sport je toliko napredovao da sportisti od 13 i 15 godina postaju vrhunski sportisti. Dešava se da ti mladi sportisti uzimaju doping. Zato svi zajedno, a posebno organizacija koja se bavi tim problemom, treba da uložimo više napora da se suzbije ta pojava u sportu. Ovo je važno, jedna od ustanova koja bi morala da utiče pozitivno na ovu pojavu jeste škola. Škola bi trebala u svoj plan da uvrsti predavanje koje govore o dopingu u sportu. Ovakvim delovanjem škole bi smanjile upotrebu nedozvoljenih sredstava. Nastavnici i profesori posebno, oni koji predaju fizičko vaspitanje, moraju biti upoznati sa ovom tematikom, kako bi uticali na mlade naraštaje koji se tek počinju baviti sportom. Oni su najmerodavniji da ih upute u sport koji je čist, bez upotrebe nedozvoljenih sredstava, koja negativno deluju na zdravlje sportista, a posebno na one koji tek počinju da se bave sportom. Moramo stvoriti jake institucije koje će se baviti samo tim problemom, jer to je jedino što nam je ostalo da iskorenimo ovu pojavu. Hvala.
Hvala vama, gospodine Spaho. Reč ima narodni poslanik Vesna Obradović, potom narodni poslanik Milivoje Vuković, pa narodni poslanik Milica Vojić-Marković. Izvolite, gospođo Obradović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, G17 podržava ovaj zakon i on nam je zaista bio neophodan, a pre svega da bismo negovali čist sport i sačuvali zdravlje svih naših sportista, a pre svega zdravlje naraštaja. Droga u sportu i borba protiv droge je uvek bila i biće tema za diskusiju. Kako bi bili što bolji, brži i uspešniji od rivala, sportisti se vrlo često okreću ka nedozvoljenim sredstvima. Pored toga što je sport jedno od najefikasnijih sredstava za borbu protiv tog smrtonosnog poroka, nažalost mnogi svetski asovi ne samo što koriste, već i preprodaju drogu. Droga je manje-više postala sastavni deo svakog vrhunskog sportiste. Šta je u stvari doping? Počelo je od onog podizanja sposobnosti na veštački način, pa preko toga da se ne sme prekoračiti prirodni nivo hormona, da bi se danas konstatovalo da je doping sve ono što je na listi zabranjenih supstanci. Ta lista se stalno menja, iz godine u godinu se dopunjuje novim zabranjenim preparatima. Pod dopingom se danas u savremenom sportu podrazumeva upotreba bilo koje strane supstance u velikim količinama, u cilju da se na veštački način povećaju radne i sportske sposobnosti. Poznato je da stimulansi podrazumevaju razne supstance koje povećavaju brzinu, smanjuju umor i povećavaju želju za takmičenjem. Da se ne lažemo, doping nije izmišljotina modernog doba. Podaci o korišćenju nedozvoljenih sredstava u sportu sežu sve do antičke Grčke. Dokazano je da su stari Grci, kako bi postigli što bolje rezultate na olimpijskim igrama, koristili pojedine vrste gljiva, semenja, organe životinja. Asteci su koristili ljudske organe. U pokušaju da se postignu bolji rezultati, ljudska mašta je nesaglediva. U novijoj istoriji, u prošlom veku, zabeležene su najveće zloupotrebe sportista, a posebno sportistkinja, a to sve u korist politike. U bivšem Sovjetskom Savezu bila je široko rasprostranjena vrlo neobična metoda. O čemu se radi? Jedna od karakteristika ženskog tela je da tokom prva tri meseca trudnoće, neposredno pre primetnog dobijanja na težini, trpi hormonalnu promenu. Porast hormona dovodi do porasta krvnih zrnaca, razvija kapacitet plućai omogućava bolju oksigenizaciju mišića. Taj kratak period povećane moći organizma pokušali su da iskoriste mnogi treneri. Ova užasna metoda čuvana je u potpunoj tajnosti sve do 1994. godine, a radi se o tome da su sportistkinje oplođavali pre takmičenja, kako bi do maksimuma doveli njihove kapacitete, a zatim ih terali da abortiraju, kako bi mogle da nastave treninge. Sportistkinje, a da ne zaboravimo da su mnoge bile 15-godišnjakinje, bile su primorane da spavaju sa svojim trenerima. Na Olimpijadi u Melburnu 1956. godine, od 26 sovjetskih medalja, 10 su donele žene u drugom stanju. Ova izuzetno perfidna metoda pokazala se, u suštini, malo isplativom. Dva meseca dodatne energije nije dovoljno da bi sportski kapaciteti bili duže na maksimalnom nivou. Pokazalo se da muški hormoni mnogo više podstiču agresivnost takmičara i osvajanje medalja. Sa pojavom steroida i anabolika na tržištu, žene su dobile priliku da se neprekidno dopinguju, a ne samo za vreme velikih takmičenja. Steroidi i anabolici omogućavaju povećanje intenziteta, ritma treninga, stimulišu volju i agresivnost, pomeraju prag zamora, povećavaju otpornost na bol i stres i, ukoliko su praćeni proteinskom dijetom, povećavaju mišićnu masu. Sa druge strane, posledice upotrebe steroida mogu biti zastrašujuće. Steroidi mogu dovesti do oštećenja bubrega, jetre, do pojave oteklina, srčanog zamora, poremećaja raspoloženja, sa krizama praćenim povećanom nasilnošću, tzv. steroidni bes, promene seksualne želje i na kraju zavisnost. Od 1970. godina ušli smo u užasnu eru. Žene dopingovane steroidima, anabolicima, postale su žene mutanti, koje nisu ni žene ni muškarci. Pojava tog trećeg pola izazivala je zaprepašćenje i užas. Tek u periodu okončanja hladnog rata i propasti komunizma, u državama istočne Evrope pokrenuta je lavina optužbi zbog nedozvoljene upotrebe stimulativnih sredstava. Vlada Istočne Nemačke, u željida dokaže komunističku superiornost, svesno je podržavala tajni plan sistematskog dopingovanja sportista. Steroidi i anabolici su pravljeni u Nemačkoj, u kombinaciji sa vitaminskim pilulama, davani su mladićima, a posebno devojkama od 12. do 24. godine. Nakon odličnih rezultata postalo je jasno da dopingovanje najbolje deluje baš kada je u pitanju ženski pol. U periodu od 1974. do 1989. godine sportisti Istočne Nemačke su izazivali zavist celog sveta, pošto su osvojili 570 olimpijskih medalja, od toga 160 zlatnih i skoro 3.500 svetskih i evropskih rekorda. Sportisti i njihovi roditelji nisu znali o stravičnim zlodelima kojima su svakodnevno bili izloženi, nisu imali nikakve informacije o propratnim i neželjenim efektima, a efekti su bili poražavajući: 142 atletičarke i plivačice su na sudu dokazale teška telesna oštećenja. Jedna od njih je i Katarina Menšner, nekadašnje čudo Istočne Nemačke u plivanju slobodnim stilom. Ona je kontinuirano, u periodu od 12 do 24 godine, uzimala i po 40 tableta dnevno, navodno, vitamina i minerala, kako su je treneri uveravali. U stvari, to su bili anabolični steroidi, muški hormoni. Cena je katastrofalna. Kičma joj je bila toliko oštećena da je morala stalno da nosi korset kako bi stajala uspravno. Neke njene koleginice rodile su decu sa teškim telesnim deformacijama. Brigit Dres je umrla u 26-oj godini od prekomerne upotrebe lekova i droga. Petra Šnajder, bivša šampionka u plivanju na Olimpijskim igrama u Moskvi 1980. godine, imala je srčane probleme i teško oboljenje jetre. Njeno telo je potpuno uništeno steroidima. Mnogima su steroidi uništili i seksualni identitet. Danas se zna da pojedini proizvodi za samo nekoliko sekundi mogu da dovedu u pitanje seksualni identitet, pa smo u tom periodu i imali žene mutante. Poznata su i imena sportistkinja koje su postali muškarci: Poljakinja Stela Valesijevič, Francuskinje Lea Karla i Kler Bresol, Ruskinje sestre Irina i Tamara Pres. Sve su one postali muškarci, neke od njih čak uzorni muževi. Sve su one bile žrtve doping kampanje koju je sponzorisala država, koja je težila da dobije olimpijsko zlato kao potvrdu komunističke superiornosti. Nakon pada Berlinskog zida 1989. godine i otvaranja dokumenata tajne policije, potvrđena je sumnja da su istočnonemački sportisti dobijali nedozvoljenu hemijsku pomoć, kao i da je Vlada znala kakve je to zdravstvene rizike nosilo i svesno je podržavala ovaj program. Tim programom je u periodu od 1974. do 1989. godine bilo obuhvaćeno 10.000 sportista, adolescenata, pa čak i dece. Devedesetih se borba protiv upotrebe doping sredstava pojačala, a rezultati sportskih takmičenja su počeli polako da opadaju. Mislilo se da je strašna era žena mutanata završena. Ali, na šampionatu sveta 1994. godine, Kineskinje su oborile pet rekorda i odnele 12 od ukupno 16 zlatnih medalja. Neki od njihovih trenera bili su iz istočne Evrope. Devedesetih u modu je ušao hormon rasta. U to vreme je bilo nemoguće otkriti ga pri analizi mokraće. To što ovaj hormon dovodi do uvećanja lica, vilica, nogu, ruku, nije bilo tako bitno u poređenju sa postignutim rezultatima. Zanimljivo je da su vilice i zubi sportista i jednog i drugog pola postali mnogo izraženiji kada je hormon rasta počeo da se koristi kao doping. Doping je prisutan gotovo u svim sportovima, ali se najviše vezuje za sportove izdržljivosti, poput biciklizma, atletike, u kojima je upotreba nedozvoljenih sredstava i najmasovnija i sve češće normalna pojava. Na Olimpijskim igrama u Rimu 1960. godine danski biciklista Knut Jensen je preminuo za vreme trke, što je posledica uzimanja amfetamina. Slična je sudbina zadesila i poznatog britanskog biciklistu Tomi Simsona za vreme "Tur d' Fransa" 1967. godine, opet zbog uzimanja prevelike količine anaboličkih sredstava. Džon Mekinro je priznao da je šest godina nesvesno uzimao steroide, inače trostruki vimbldonski pobednik, pa se tako doping vezuje i za tenis, iako tamo nisu potrebne antidoping kontrole. U fudbalu je najpoznatiji slučaj koji smo već čuli ovde – Dijega Maradone, kome je nakon nekoliko pozitivnih antidoping testova zabranjeno učešće na fudbalskim utakmicama. Korišćenje zabranjenih supstanci u sportu je u poslednjih 10-15 godina vrlo vrela tema u medijima. Svaka olimpijada jepo nekom nepisanom pravilu praćena doping aferama i oduzimanjima medalja, tako da često ne možemo biti sigurni ko je zapravo konačni pobednik, sve dok se ne dobiju finalni rezultati antidoping testova. Prva i verovatno najveća afera izbila je na Olimpijskim igrama u Seulu 1988. godine, kada je Ben Džonson pobedio na 100 metara i postavio svetski rekord. Međutim, zlato je dobio legendarni Karl Luis, pošto je Džonson bio pozitivan na anaboličke steroide. U Atini je oduzeto sedam medalja i uhvaćeno dvadesetak sportista, a ko zna koliko se još njih provuklo. Grčka se prošle godine suočila sa velikom doping aferom, čiji su akteri njeni dojučerašnji atletski heroji: olimpijski šampion iz Sidneja na 200 metara Kostas Kenetris i osvajačica srebrne medalje na toj olimpijadi Ekaterini Tano. U poslednje vreme u modi je anabolik "nandrolon". Samo za godinu pronađen je u 350 slučajeva, a među grešnicima je, nažalost, i naš Dragutin Topić. Preterana upotreba nandrolona može da dovede do oboljenja bubrega, žutice i raka. Ova supstanca može negativno da utiče i na kardiovaskularni sistem, da dovede do povećanja lošeg holesterola, pa čak i do infarkta. Kao sekundarni slučajevi su slučajevi dijabetesa, epilepsije i hipertenzije. Često se od metoda i kod nas primenjivala autotransfuzija. Sportisti prilikom visinskih priprema zamrznu određenu količinu krvi, te visokooktanske, i sačuvaju je za sam dan trke ili utakmice. Ovaj postupak im omogućava da budu u najboljoj formi onda kada to zatreba. Na taj način se veštačkim putem povećava broj eritrocita u odnosu na hematokrit. Problem je što ovaj postupak povlači za sobom određene rizike, može da izazove alergijsku reakciju, da ošteti bubrege, izazove groznicu i žuticu, prenese infektivne bolesti, optereti cirkulaciju i dovede do metaboličkog šoka. Međutim, kako se pokazalo da je ova vrsta dopinga opasna, u pomoć su odmah priskočile raznorazne farmaceutske kuće, koje su u stalnoj potrazi za novim i novim preparatima koji će pomeriti granice izdržljivosti ljudskog tela. Najnovija metoda povećanja broja eritrocita je epo-hormon. To je hormon koji se normalno proizvodi u bubrezima, a njegova je uloga u organizmu da poveća koncentraciju hemoglobina koji se nalazi u eritrocitima i odgovoran je za vezivanje i prenos kiseonika. Posebno je popularan među biciklistima i u sportovima izdržljivosti. Biciklisti su bili prve žrtve epo-hormona. Preko 20 biciklista je umrlo u periodu od 1997. do 2000. godine od posledice moždanog udara, srčanog infarkta i plućne embolije. Svi ovi nemili događaji posledica su činjenice da povećanje hematokrita iznad normale povećava gustoću, viskoznost krvi, a samim tim postoji rizik od začepljenja krvnih žila u mozgu, srcu ili plućima. Nakon ovih nemilih događaja, Međunarodni olimpijski komitet je strogo zabranio upotrebu i ovog preparata. Sportski duh je osnovna vrlina sporta i karakterišu ga sledeće vrednosti: etika, fer-plej, poštenje, zdravlje, izuzetna dostignuća, karakter, obrazovanje, timski rad, posvećenost, poštovanje pravila i zakona, poštovanje sebe i drugih učesnika, zajednica i solidarnost. Upotreba dopinga je u suštini potpuno suprotna navedenim osnovnim načelima i vrednostima savremenog sporta i predstavlja njegovu grubu zloupotrebu. Sportista koji se dopinguje ne ugrožava samo svoje zdravlje nego i opšte društvene interese, oličene u potrebi da se zaštiti konkurencija i ravnopravnost u takmičenju, i validnost same sportske grane. Borba protiv dopinga je vrlo važan aspekat u nameri da se promoviše i očuva upravo fer-plej utakmica. Sa tim ciljem je ovaj predlog zakona Vlada uputila Skupštini. On ima cilj da zaštiti, pre svega, zdravlje sportista, da očuva jednakost konkurencije i verodostojnost sportske grane, a ti ciljevi se mogu postići samo ukoliko se preduzmu energične i odlučne mere protiv dopinga u sportu. Zakonom se predviđa čak godinu dana zatvora za sportistu koji svesno upotrebi neko doping sredstvo na sportskom takmičenju. Ukoliko se otkrije da sportista koristi doping biće suspendovan sa sportskih takmičenja u trajanju od jedne godine za prvu povredu antidoping pravila, dve godine za drugu povredu i trajno ukoliko se to ponovi treći put. Zatvor od šest meseci do pet godina predviđen je za sve one koji neovlašćeno proizvode, prerađuju, prodaju ili nude takva sredstva, kao i za one koji neovlašćeno prepisuju lekove koji sadrže te zabranjene supstance. Ko sportisti pomogne da dođe do doping sredstva ili ga navede i ohrabri da ga upotrebi, prema Predlogu ovog zakona, kazniće se takođe zatvorom od jedne do 10 godina. Zakonodavac, osim krivičnih, predviđa i druge prekršajne kazne za sportske saveze, organizacije i druga pravna lica ako snabdevaju sportiste nedozvoljenim doping sredstvima. Ove i mnoge druge kaznene odredbe obuhvataju sve one koji rade sa sportistima i koji se nalaze u njihovom okruženju, od kojih se i očekuje minimum etičkog ponašanja. Zabluda je bila da se protiv toga mogu boriti samo sportske organizacije. U proteklih deset godina kod nas nije bilo nikakvih kontrola na doping, što ne znači da dopinga u stvarnosti nije bilo. O tome svedoče slučajevi dopinga jugoslovenskih sportista na međunarodnom takmičenju, pa smo imali jednu aferu sa našim vaterpolistima. Zakon predviđa da sportista i drugi od kojih se to traži obavezno i aktivno učestvuju u doping kontroli, da je ne može izbegavati. Doping kontrola je proces koji uključuje planiranje rasporeda testova i ti testovi mogu biti ili u vreme održavanja neke utakmice, olimpijade, nekog sportskog događaja, najavljeno ili čak nenajavljeno. Sportista koji se namerno suprotstavi doping kontroli ili je izbegne, odnosno onemogući, podleže sankcijama kao da je na doping testu bio pozitivan. Štaviše, sankcijama podleže i pokušaj sportiste da onemogući doping kontrolu čak i kada je doping test negativan. Ovom zakonskom regulativom Republika Srbija se odlučno obračunava sa dopingom u sportu, G17 podržava ovaj zakon i mislim da u ovom domu nema ni jedne stranke koja neće podržati ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik dr Milivoje Vuković, a neka se pripremi narodni poslanik Milica Vojić-Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo jedna od evropskih i svetskih sila u sportu, pa je dobro da je jedan ovakav zakon na dnevnom redu ove skupštine. Znači treba da se i mi uključimo u evropske i svetske tokove u sportu, a jedan od značajnih momenata je i donošenje zakona o sprečavanju dopinga u sportu. Zaista treba omogućiti svim mladim ljudima da se sportski i viteški bore na terenu, bez dodatnih stimulativnih sredstava. Ja bih se osvrnuo na neke stvari koje prethode ovoj antidoping kontroli. Mnogi mladi ljudi žele da veoma brzo i ne birajući sredstva dođu do sportske slave. Mislim da tu ima propusta i da smo mi zatajili na svim nivoima. Prvo i osnovno je edukacija omladine, koja treba da počne od osnovne škole i da im se već na tom nivou govori o štetnosti stimulativnih sredstava na tako mlade organizme. Veliki je broj teretana gde odlazi omladina da bi što pre došla do atletske građe tela, gde počinju da koriste steroide koji su veoma štetni i pogubni za zdravlje omladine. Ta kontrola bi trebalo da bude mnogo bolja na amaterskom nivou jer tu počinju razne zloupotrebe. Već u amaterskim klubovima ne vodi se računa o zdravlju sportista, pa je javna tajna da se sportske registracije overavaju bez adekvatnih pregleda, te se zato i dešavaju tragični slučajevi na sportskim terenima. Shvatam da mnogi amaterski klubovi ne mogu da plate sve preglede, ali to je osnovno da svaki učesnik u takmičenju tj. sportista mora da bude zdrav i samo zdrav psihički i fizički organizam može da se takmiči i postiže svetske rekorde. Prema tome, mislim da je velika odgovornost i na tim nesavesnim lekarima koji overavaju registracije sportistima bez prethodnog pregleda. Mislim da bi tu trebalo da se uradi kontrola i da se odgovorna lica primerno kazne, jer kada dođe do tragedije kasno je i onda niko nije kriv. Takođe se nedozvoljena sredstva koriste i u sportovima gde učestvuju životinje, na primer u konjičkom sportu. Tu bi se trebalo upotrebiti antidoping kontrola i odgovorni drastično kazniti, jer životinja nije u mogućnosti da se brani od nedozvoljenih sredstava koja joj se daju, jer su konjičke trke i takmičenja postale veoma unosan posao gde se dobro zarađuje, a ne biraju se sredstva da se dođe do pobede. Sve je više biznismena koji se okreću konjičkom sportu, pa uvoze rasna grla, a onda uz dopingovanje životinja ostvaruju pobede i profit, a sve to pod maskom da su ljubitelji životinja i konjičkog sporta. Baš u vezi sa dopingovanjem životinja u sportu, gospođica Jovanović iz SRS je podnela amandman koji su ministar i Vlada odbili. Ja se pitam zašto? Da li samo zato što amandman dolazi iz SRS? Takođe, amandman mog kolege Nemanje Šarovića nije prihvaćen, a on je mnogo bolji od datog teksta zakona. Naime, u članu 6. stav 2. reči "može mu se mera izreći" zamenjuju se rečima "izreći će mu se mera". Zaista ne znam iz kojih razloga gospodin ministar nije prihvatio taj amandman i pitam se zašto tu dilemu i reči "može mu se mera izreći" ne zamenimo. Mi smo jasni i kažemo "izreći će mu se mera". To je konkretnije i jasnije. Juče sam bio na Odboru za sport i omladinu i čuo objašnjenje ministra u vezi ovog amandmana. On je rekao da su u mnogim evropskim zemljama mnogo fleksibilniji i, kažu, oni to tumače tako ako se nađu nedozvoljena sredstva u džepu ili torbi sportiste, a on ih nije koristio, pa se zato ostavlja ta mogućnost da mu se "može" izreći mera. E tu smo mi iz SRS izričiti i kažemo da mu se izrekne mera, bez onog "može", jer pitam sada gospodina ministra: šta će jednom sportisti nedozvoljeno sredstvo u džepu ili torbi ako je ono zabranjeno? Po toj logici onda svi rasturači droge ne treba da se kažnjavaju ako ne koriste tu drogu i ako se ona nađe kod njih u džepu. Ako hoćemo da budemo pošteni, onda je formulacijamog kolege Šarovića mnogo bolja i preciznija. Još jednom pitam gospodina ministra: zašto bi sportista u džepu imao nedozvoljeno sredstvo ako je to zabranjeno i da li će taj sportista jednoga trenutka doći u iskušenje da ga upotrebi da bi postigao bolji rezultat i slavu, a onda i sve ostalo što ide uz to? Znači to je atak na njegov mozak, ako zna da bi tim sredstvom mogao da ostvari bolji rezultat, a samim tim on ne može da se koncentriše na to što radi, pa su onda i razočarenja velika. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milica Vojić-Marković. Neka se pripremi narodni poslanik Sveto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, skoro je godinu dana otkako je Predlog zakona o sprečavanju dopinga u sportu povučen iz redovne procedure. Slučajno se sećam datuma, bio je to 2. novembar 2004. godine. Šta hoću da kažem ovim? Hoću da kažem, u stvari, da mi je potpuno jasno da ovaj predlog zakona o sprečavanju dopinga u sportu nije politički mnogo atraktivan, ali ga kao i većina naših građana smatram vrlo nužnim i ovde mislim na sve one građane koji na bilo koji način imaju kontakt sa sportom, bilo da su aktivni takmičari, treneri, funkcioneri u sportu, bilo da se sportom bave na jedan rekreativan način ili su samo pasivni navijači i posmatrači. Zbog čega je nužno da se ovaj zakon usvoji? Pre svega iz dva razloga. Kada usvojimo ovaj zakon, postaćemo deo jedne velike porodice evropskih naroda, koji su ovaj kodeks već prihvatili kao nešto što je normalno i prirodno, i na taj način moći ćemo da učestvujemo na svim velikim i malim takmičenjima, počev od svetskih, evropskih, balkanskih i slično. Ali, i to je onaj drugi razlog, vrlo je važno da ga usvojimo zbog toga što onda možemo da se pojavimo kao konkurent koji hoće da bude domaćin na ovim velikim takmičenjima. Osim toga, mislim da je vrlo važno da se ovaj zakon usvoji zbog toga što je sport već davno prestao da bude ono što jeste njegova osnovna suština. Ako pogledamo ono kako su Grci shvatali sport kao nešto što je takmičenje sa samim sobom, pa do onog da se takmičimo sa drugim, ali u cilju da pobedi onaj koji je kvalitetniji, koji je talentovaniji, koji je spremniji, sport je jednostavno prestao da bude sve to. Postao je industrija, biznis, da ne koristim neku težu reč, a mogla bih da je koristim, jer sam kao i većina naših građana bila u situaciji da gledam našeg proslavljenog košarkaša i kasnije pisca, Ljubodraga Ducija Simonovića, koji je u svojim knjigama jako dobro i jako precizno razotkrio mašineriju koja se pravi oko sporta i oko sportista, pri čemu se od cele te priče nudi samo jedan moto, a to je - pobedi ili umri. Poboljšanje telesnih sposobnosti uz pomoć farmakoloških supstanci je stara ljudska opsesija i potreba. Još u antičko doba na sportskim takmičenjima su korišćene stimulativne supstance da bi se postigla prednost i olakšala pobeda. Sa obnovom olimpijskih igara ponovo je aktuelizovana upotreba različitih stimulativnih supstanci na sportskim takmičenjima, pri čemu je razvoj farmakologije omogućio proizvodnju do tada nepoznatih supstanci. U kojoj meri su takve supstance korišćene do šezdesetih godina dvadesetog veka, kada je počela njihova zabrana, može samo da se nagađa. Tek su smrtni slučajevi tokom takmičenja naterali Olimpijski komitet da pristupi zabrani stimulativnih sredstava, prvo stimulansa i narkotika, a vremenom i drugih supstanci i da uvede različite doping metode. Neposredan povod za uvođenje antidoping zabrane bio je smrtni slučaj bicikliste Toma Simpsona 1967. godine na trci kroz Francusku. Uzrok smrti je bilo uzimanje amfetamina u sadejstvu sa ekstremnim temperaturnim opterećenjem. Do danas, ako sam dobro pokupila ove podatke, 112 sportista je umrlo usled toga što je na bilo koji način koristilo svesno ili nesvesno doping. Doping je, nažalost, stalni pratilac savremenog sporta. Usled razvoja tehnike, doping kontrole i povećanja obuhvata doping kontrole, upotreba zabranjenih doping supstanci i metoda značajno je smanjena. Rigorozna doping kontrola na sportskim takmičenjima od 1972. do 1984. godine dovela je do toga da su na doping testu manje od jedan posto sportista bili doping pozitivni. Od 1984. godine opet je zabeležen porast upotrebe dopinga. Upotreba doping supstanci postala je značajan pratilac i određenih oblika rekreativnog sporta, posebno moram da kažem kada su u pitanju fitnes i bodi bilding aktivnosti. Osnovni problem kod ovih sportskih aktivnosti leži u prilično rastegljivoj razlici između dopuštenih aparata, odnosno preparata za oblikovanje, dopunskih sredstava ishrane i doping steroida. Svi oni koji čitaju jedan od ovih časopisa koji se bave bilo kojim od ovih vidova rekreacije mogu da primete more reklama koje upravo nude različite oblike dopinga pod plaštom poboljšane ishrane, kvalitetnije ishrane, pod plaštom sredstava kojima će se lakše oblikovati telo i slično. Između česte spremnosti da se uzimaju razna dopunska sredstva ishrane da bi se brzo došlo do poželjnog izgleda tela i prelaska na korišćenje doping supstanci jako je mali korak. Uz lošu informisanost i često međusobno ohrabrivanje vežbači postaju lak plen reklamnih prospekata raznih sredstava, koja neretko sadrže i doping supstance. Prema istraživanju, postoje osnovna četiri razloga za korišćenje dopinga u vrhunskom sportu. Prvi je enormni pritisak na sportistu za postizanje što boljeg rezultata. Ovaj pritisak proističe, pre svega, iz okolnosti da se na međunarodnim nacionalnim, pa čak i regionalnim takmičenjima, pažnja poklanja samo onome ko stoji na pobedničkom postolju i ko je postigao neuobičajen rezultat. Samo ti sportisti dobijaju medalje, pažnju medija i javnosti, a samim tim i sponzorske ugovore što, moramo da priznamo, jeste jedan od najvećih problema sporta. Drugi je, vrhunski sport je postao biznis i industrija, gde vlada stalni pritisak za rezultatom. Finansiranje bavljenja sportom, koje je postalo profesija sportiste, moguća je samo uz vrhunski sportski učinak. Treća stvar je da doping jednog jedinog sportiste i rezultat koji on postiže uzimajući ovaj doping povećava pritisak na druge sportiste, dakle, da i oni koriste doping ukoliko žele da pobede. Četvrta stvar je, sportska medicina je dokazala da već jedan posto povećanja učinka donosi koristi i prednosti. Vrhunske rezultate, naravno, moguće je postići ne koristeći nijedan doping, ali njihovo postizanje traje nešto duže, mada i rezultati traju duže. Rekla bih nekoliko reči o supstancama koje se ovom prilikom koriste. Amfetamini, efedrini i slične supstance u stanju su da povećaju sposobnost, odnosno rezultat čoveka. Štaviše, vrhunski sport je bitno opterećen njihovom upotrebom. Nažalost, mnogi izveštaji pokazali su da se upotreba dopinga proširila i na rekreativni sport, posebno fitnes centre. Od svih učesnika u sportu i oko sporta očekuje se minimum etičkog ponašanja, koje obavezuje na očuvanje fizičkog i psihičkog zdravlja i partnerskih odnosa. Doping predstavlja negaciju osnovnih vrednosti sporta i borba protiv njega je zadatak svih koji žele sportu dobro. Intenziviranje borbe protiv dopinga poslednjih godina svoj glavni izraz dobila je u usvajanju Svetskog antidoping kodeksa na Svetskoj konferenciji o borbi protiv dopinga u sportu, održanoj u Kopenhagenu 2003. godine. Prema tom kodeksu, sportski savezi i organizacije u oblasti sporta, uključujući i Olimpijski komitet Srbije i Crne Gore i nacionalne sportske saveze, trebalo je da usklade svoje akte sa odredbama Kodeksa. Od početka Olimpijade u Atini, a do početka Zimske olimpijade u Italiji 2006. godine, trebalo bi u okviru UNESK-a da budu usvojene od strane država Svetska antidoping konvencija, koja bi za osnov imala Svetski antidoping kodeks. Na dnevnom redu sednice UNESK-a, koja počinje za nekoliko dana, nalazi se i donošenje Svetske antidoping konvencije. Prema Svetskom antidoping kodeksu, do početka zimske olimpijade očekuje se od država koje podržavaju borbu protiv dopinga u sportu da usvoje i odgovarajuću pravnu regulativu usmerenu na sprečavanje dopinga u sportu. Sportisti iz zemalja, čiji sportski savezi ne sprovedu odredbe Kodeksa, ne mogu da učestvuju na olimpijadi, a države koje ne podržavaju Kodeks ne mogu da konkurišu za održavanje velikih sportskih takmičenja na svojoj teritoriji. Podržavajući sprovođenje Svetskog antidoping programa i aktivnosti Svetske antidoping agencije, uz rešenost da ispuni preuzete obaveze ratifikacijom Evropske konvencije o sprečavanju dopinga u sportu, Uprava za sport Ministarstva prosvete i sporta Republike Srbije preduzela je u poslednje dve godine čitav niz mera, koje bi trebalo da budu osnova borbe protiv dopinga u našem sportu. U te mere posebno spada donošenje zakona o sprečavanju dopinga u sportu, čiji je predlog pred nama, uspostavljanje i formalizovanje saradnje sa Svetskom antidoping agencijom i stalnom grupom za praćenje Evropske konvencije o sprečavanju dopinga u sportu Saveta Evrope, projekat - doping u sportu, koji se radi u saradnji sa Medicinskim fakultetom u Beogradu, katedrom za medicinu sporta, potpisivanje Deklaracije iz Kopenhagena, edukacija o bolestima zavisnosti i dopingu u okviru programa sportskih škola i kampova, koje je prošlo preko 6.000 perspektivnih sportista. Još nekoliko reči o ovom zakonu. Zakon, čiji je predlog pred nama, za razliku od Zakona o sportu, koji sadrži samo jednu uopštenu primedbu tipa - doping nije dozvoljen, izuzetno je dobar i precizan. On uređuje mere i aktivnosti za sprečavanje dopinga u sportu, precizira sve slučajeve u kojima postoji povreda antidoping pravila. Kao ovlašćenu antidoping organizaciju zakon navodi antidoping organizaciju Republike Srbije, koja nije telo ni pri Vladi, ali ni pri, recimo, Olimpijskom komitetu, kako bi bila potpuno objektivna i potpuno nezavisna. Uz to, pravila antidoping organizacije su u skladu sa Evropskom konvencijom o sprečavanju dopinga u sportu i međunarodnim standardima propisanim od strane Svetske antidoping agencije. Obaveze, utvrđene ovim zakonom, primenjuju se na sve organizacije u oblasti sporta na teritoriji Srbije. Polazeći od shvatanja da nema uspešne borbe protiv dopinga u sportubez aktivne uloge sportskih saveza, zakonom se određuju obaveze sportskih asocijacija protiv dopinga u sportu, a propisuju se i kazne za savez koji ne poštuje utvrđene obaveze. Naime, takav savez ne može biti finansiran iz javnih prihoda. Dalje, zakon precizira i sankcije za lica u sportu za koja se utvrdi doping, a to su: diskvalifikacija rezultata, privremena suspenzija, zabrana učešća na takmičenjima i zabrana obavljanja funkcija. U okviru kaznenih odredbi utvrđene su prekršajna i krivična odgovornost. Krivična dela su u skladu sa našim krivičnopravnim sistemom. Nadzor nad primenom zakona ima Ministarstvo prosvete i sporta, a upravni nadzor vršiće sportski inspektori, čija su prava, dužnosti i ovlašćenja propisana zakonom. Sve sportske organizacije moraju, prema ovom zakonu, da svoja opšta akta i rad i organizaciju usklade sa odredbama ovog zakona najkasnije šest meseci od njegovog stupanja na snagu. Poslanička grupa DSS će ovaj zakon podržati, jer on doprinosi uspostavljanju reda i zakonitosti u ovoj oblasti, koja mislim da je od izuzetne važnosti za svaku državu. Ono što još mogu da kažem jeste da od ovog ministarstva očekujemo, u najskorije vreme, pred nama ovde i Zakon o sportu. Mislim da će ono taj zakon vrlo brzo staviti pred nas. Hvala.
Hvala vama, gospođo Marković. Reč ima narodni poslanik Sreto Perić. Neka se pripremi narodni poslanik Donka Banović, pa narodni poslanik Živan Vladimirović. Došlo je do izmene zato što je jedan poslanik odustao. Izvolite, gospodine Periću.
Dame i gospodo narodni poslanici, retko je koji zakon, kao ovaj o sprečavanju dopinga u sportu, doveo do jedne ovako kvalitetne rasprave. Da ne bi jednog poslanika u prepodnevnoj raspravi koji je bio, čini mi se, desetar kada je služio vojsku, ili je spavao sa desetarom, bila bi to jako kvalitetna rasprava. Nadam se da ćemo mi iz SRS dati kvalitetan doprinos, pa ćemo to ostaviti u nekom drugom planu. Naime, pre nego što počnem da govorim o ovom zakonu, hoću da kažem sledeće - ovaj zakon je predat u skupštinsku proceduru pre otprilike godinu dana i na njemu je pisalo - po hitnom postupku. Sada ga usvajamo, odnosno on je na dnevnom redu u Narodnoj skupštini posle godinu dana. Jeste potreban, ali vidimo kako se radi, po kakvom postupku i kakvom brzinom nam dolazi određeni zakonski predlozi u ovu skupštinu. Ministar je prilikom uvodne rasprave rekao: međunarodna obaveza naše zemlje jeste da usvojimo ovaj zakon. Mi srpski radikali smatramo da je obaveza Srbije da usvoji ovakav zakon i da se suprotstavi onome što je zlo, a čuli smo iz diskusije nekih narodnih poslanika, da je bilo oko 112 smrtnih slučajeva zbog prekomerne upotrebe doping sredstava. Zatim, da je mala primena, zasad, ovih doping sredstava u Srbiji, ali se nadamo da će ovim zakonom ona biti još sprečena, odnosno svedena na najmanju moguću meru. Zapravo, koleginici koja je govorila pre mene rekla je da je sport, ne deo kulture, nego da je sport deo privrede, biznisa i da se tako određeni ljudi u sportu i ponašaju. Videli ste da je veliki broj zainteresovanih da uđu u Olimpijski komitet, kako bi se preko noći obogatili, a poznato nam je da se preko noći može obogatiti trgovinom oružjem, drogom i drugim narkoticima, a ovo je baš povezano sa tim. Poznato je da se prilikom upotrebe ovih doping sredstava dolazi brže do vrhunskih rezultata, ali se brže i troše sportisti koji koriste ta sredstva. Mi smatramo da je ovaj zakon neophodan. Zapravo, bila bi kompletno rešena ova problematika da je i zakon o sportu donet. Zbog čega je ovaj zakon potrebno doneti? Zbog zdravlja sportista jer bi, u prvom redu, štitio zdravlje sportista, zatim zbog verodostojnosti postignutih rezultata i zbog zaštite konkurencije prilikom takmičenja. U članu 2. ovog zakona kaže se da je zabranjen doping u sportu. Negde pri kraju ovog zakona postoje određene odredbe koje kažu, a ja ću zbog javnosti i zbog sportista koji se trenutno aktivno bave sportom, kao i zbog onih koji nameravaju da se počnu tim baviti, da pročitam kaznene odredbe vezano za upotrebu doping sredstava, kako bi neki od toga odustali. Kaže se: "Sportista koji na sportskom takmičenju namerno upotrebi doping sredstvo, ili namerno upotrebi određeno sredstvo ili supstancu u cilju da prevari doping kontrolu, kazniće se zatvorom do jedne godine." Zatim, "ko sportisti u cilju dopinga u sportu da ili propiše ili izda ili na sportisti primeni doping sredstvo, ili navede, pomogne, ili na drugi način omogući sportisti da upotrebi doping sredstvo, kazniće se zatvorom od jedne do 10 godina. Ako je delo iz stava 1. ovog člana učinjeno prema maloletniku ili prema više lica, ili je izazvalo naročito teške posledice, učinilac će se kazniti zatvorom od najmanje tri godine. Doping sredstva oduzeće se". Poslednji član, koji se nalazi u delu kaznenih odredbi, govori: "Ko neovlašćeno u cilju dopinga u sportu proizvodi, prerađuje, prodaje ili nudi na prodaju, ili radi prodaje kupuje, drži, ili prenosi, ili posreduje u prodaji ili kupovini doping sredstva, ili na drugi način neovlašćeno stavlja u promet doping sredstva, kazniće se zatvorom od najmanje pet godina. Ko neovlašćeno u cilju dopinga u sportu pravi, nabavlja, poseduje ili daje na upotrebu opremu, materijal ili supstance za koje zna da su namenjene za proizvodnju ili pripremanje doping sredstava, kazniće se zatvorom od šest meseci do pet godina. Doping sredstva i sredstva za njihovo spravljanje će se oduzeti". Znači, ovaj deo zakona u kojem se pokušava oblast urediti mi smatramo da će biti dosta dobro regulisan. Zatim, mere nadzora. Nadzor je dobar, ali on će biti tek u nekoj sekundarnoj primeni. Potrebno je ovu akciju i posle usvojenog zakona veoma široko voditi, počev od predškolskih ustanova, kroz škole. Prvenstveno od profesora, odnosno predavača fizičkog vaspitanja, trebalo bi krenuti odatle, uz pomoć roditelja, da bi se doping u sportu sveo na najmanje moguću meru, odnosno koliko je to moguće da bi se potpuno izbegao, mada potpuno eliminisanje upotrebe dopinga u sportu će ići veoma teško. Sada ono zbog čega mi ne možemo prihvatiti ovakav zakon, ukoliko u danu za glasanje ne budu prihvaćeni naši amandmani, to je formiranje ove agencije. Dame i gospodo, po ko zna koji put vi se inatite ne sa poslanicima SRS, nego sa građanima Srbije i uvodite agencije, gde god je moguće, pa čak i gde ne postoji nikakva potreba, kao što u ovaj zakon uvodite formiranje agencije. I ovamo se vidi da je predviđeno da upravni odbor u agenciji za antidoping sredstva broji 15 članova. Zatim u nadzorni odbor te agencije pet članova i direktor, za kojeg se ne zna koji su potrebni uslovi da bi on obavljao tu funkciju. Smatramo da je ovo potpuno bespotrebno i da bi odbor pri Olimpijskom komitetu mogao potpuno dobro i efikasno da obavi ovu ulogu, a sredstva koja bi bila potrošena na funkcionisanje i rad ove agencije mogla bi da se upotrebe u podsticanje i razvoj sporta i sprečavanje droge kod naše omladine i u našem društvu uopšte.
Reč ima narodni poslanik Donka Banović, pa narodni poslanik Živan Vladimirović, pa narodni poslanik Radiša Ilić.
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege i poštovani ministre, kao što reče moj prethodni kolega poslanik, retko je koji zakon u raspravi u načelu izazvao toliko dobrih i kvalitetnih diskusija. Očigledno je svim poslanicima, odnosno svima u ovoj zemlji stalo do toga da se problem dopinga u sportu reši na što je moguće bolji način. Dosta je bilo reči o samom dopingu, ali ću svoje izlaganje početi definicijom dopinga. Doping predstavlja upotrebu u sportu onih supstanci i metoda koje omogućavaju takmičarima da steknu nepoštenu prednost u takmičenju, nezavisno od vrste, količine ili načina upotrebe tih supstanci ili metoda. Često se misli da je korišćenje nedozvoljenih sredstava vezano za napredak moderne medicine ili farmakologije. Međutim, kako smo u mnogim diskusijama danas čuli, to nije tačno, jer prvi podaci o dopingu u sportu stari su čak 2.700 godina. Čuli smo takođe da su i stari Grci, a većina nas je to i znala, koristili određene vrste gljiva, gde su sportisti pod dejstvom tih gljiva povećavali, odnosno poboljšavali svoje performanse na olimpijskim igrama. Dakle, istorija sporta je, kako smo i danas čuli, u principu i istorija upotrebe nedozvoljenih supstanci u sportu. Od sredine 19. veka postoje nešto precizniji podaci o korišćenju dopinga. U to doba doping su koristili sportisti uglavnom u iscrpljujućim disciplinama, kao što su plivanje, biciklizam i maratonsko trčanje, a u cilju lakšeg savlađivanja dugih etapa i teških uspona. Godine 1967. zbog upotrebe amfetamina na "tur de fransu" preminuo je jedan poznati engleski biciklista. Tek je smrt ovog sportiste, uz niz do tada postojećih saznanja o prisutnosti dopinga u sportu, naterala Međunarodni olimpijski komitet da formira medicinsku komisiju koja je definisala doping i sačinila po pravi put listu zabranjenih supstanci i tehnika. Na Olimpijadi u Meksiku 1968. godine otpočelo se sa procedurom testiranja sportista, isprva na upotrebu samo stimulativnih sredstava. Do početka sedamdesetih godina prošlog veka stimulativna sredstva, posebno amfetamini, bili su najzastupljenija doping sredstva. Taj neslavni primat od tada preuzimaju anabolički steroidi i zadržavaju ga do danas. Upotreba dopinga je toliko raširena da gotovo posle svakog značajnijeg takmičenja stižu izveštaji o pozitivnim nalazima doping kontrole. Doping više nije rezervisan samo za određene sportove i discipline, već je sveopšte prisutan u sportu. U široj javnosti pojam dopinga se neopravdano vezuje za profesionalni sport. Međutim, doping je i te kako prisutan i u amaterskom sportu. Pre par godina u Srbiji je urađena jedna anketa o zastupljenosti korišćenja dozvoljenih i nedozvoljenih sredstava kod neprofesionalnih sportista i amatera, odnosno rekreativaca. Anketa je obuhvatila 363 osobe muškog pola koji posećuju teretane, odnosno bave se bodi bildingom. Nijedna od anketiranih osoba se ne bavi profesionalno bodi-bildingom i nikada nije učestvovala na nekom takmičenju. Anaboličke steroide koristilo je 19 anketiranih, a to je 5,3 učesnika u anketi, a pri tom su ti ljudi smatrali da su dovoljno obavešteni o štetnosti upotrebe ovih sredstava. Dakle, svesno su koristili ta sredstva znajući da im to može i skoro u svakom slučaju narušava zdravlje. Zabranjene supstance koriste i amateri i rekreativci. Borba protiv dopinga predstavlja skup metoda i postupaka koji imaju za cilj eliminaciju dopinga iz sporta. Taj cilj se može postići ukoliko se i na zakonodavnom planu preduzmu energične i odlučne mere. Predlog zakona o kojem danas govorimo je usklađen sa Evropskom konvencijom protiv dopingovanja u sportu, kao i svim preporukama stalne grupe za praćenje primene te konvencije. Zakonom se predviđa obaveza za sportiste i druge učesnike da dozvole, odnosno omoguće obavljanje doping kontrole. Ukoliko sportista sprečava kontrolu ili je izbegava tretiraće se kao da je bio pozitivan na kontroli. Utvrđene su obaveze kako sportista, tako i lekara na međusobno informisanje o činjenicama od značaja za doping. Kada je sportista zbog određene bolesti primoran da koristi lek koji sadrži neku inače zabranjenu supstancu, antidoping agencija ga može osloboditi zabrane uzimanja određene supstance pod uslovom da postoji jasna i nužna medicinska potreba. Propisana su osnovna pravila u pogledu sprovođenja doping kontrole. Jasno je definisana uloga sportskih saveza, jer se ne može voditi efikasna borba protiv dopinga bez aktivne, pre svega, uloge nadležnih sportskih asocijacija. Zakonom se predviđa obrazovanje antidoping agencije Republike Srbije, koja bi vodila stalnu brigu o prevenciji i sprečavanju dopinga u sportu, utvrđuju se organi i njihova ovlašćenja. Zakon propisuje na nadzor nad njegovom primenom vrši ministarstvo nadležno za poslove sporta preko sportskih inspektora. U okviru kaznenih odredaba utvrđena je prekršajna i krivična odgovornost. Na kraju želim da istaknem da doping danas predstavlja tako značajan problem da preti da potkopa osnove prirode sporta i etičke i fizičke osnove dobrobiti dece koja žele da se bave sportom. Dakle, DSS će svako podržati ovaj zakon.
Hvala, gospođo Banović, na požrtvovanju. Reč ima narodni poslanik Živan Vladimirović, potom narodni poslanik Radiša Ilić, pa narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, najzad je došao posle više odlaganja ovaj predlog zakona o sprečavanju dopinga u sportu. Izuzetno je značajan i važan zato što je doping u sportu uzeo takvog maha da preti da razori i psihičko i fizičko zdravlje mladih ljudi i izuzetno talentovanih sportista. Činjenica je da sve mlađi i mlađi naši sportisti odlaze u inostranstvo, a pre svih sportova u košarci, odbojci, fudbalu, tako da se pre vremena, pre zrelosti organizma poseže za nedozvoljenim sredstvima koja trenutno daju rezultat, ali u dužem vremenskom periodu ostavljaju trajne psihičke i fizičke posledice. Naime, od psihičkih stimulansa koji se koriste i koji su izuzetno opasni, i koji često dovode do smrti, koriste se stimulansi koji blokiraju jedan sistem u mozgu koji obaveštava organizam da je došao do krajnjih granica snaga. Sportista deluje dalje, napreže sve svoje krajnje mogućnosti i često dolazi do smrti. Taj stimulans se najčešće koristi kod sportova koji traže izuzetnu izdržljivost, a to je pre svega biciklizam, maraton i slični sportovi. Što se tiče ovde spomenutih anaboličkih steroida, izuzetno su opasni i u kratkom vremenskom periodu daju rezultate i povećavaju izuzetno mišićnu snagu i masu. Oni deluju i na bazi su testosterona i deluju na ljudski organizam, a žlezde koje proizvode testosteron zakržljaju i to trajno ostavlja posledice na kasniji život. Ovde se pominju razne kaznene odredbe i tu treba napraviti neku gradaciju, a naročito kada se uhvati da se mladi sportista, a pogotovo maloletnik, dopinguje, jer oni često nisu svesni, željni uspeha, željni rezultata. Oni posežu sa tim nedozvoljenim sredstvima, a često u saradnji sa klupskim lekarima i trenerima koji su, isto tako željni uspeha, željni novca, jer krajnji rezultat bavljenja sportom, vrhunskim sportom, jeste novac. Tu su umešani razni menadžeri i razni mešetari koji žele na brzinu da naprave veliki rezultat i velike pare. Kao profesor fiskulture dugogodišnji u srednjoj školi, upoznat sam sa svim štetnim posledicama opojnih droga, raznih stimulativnih sredstava na zdravlje dece. Po svim analizama, sve je više prisutna droga u školama i Ministarstvo prosvete bi trebalo da povede jednu širu akciju protiv korišćenja opojnih droga i raznih stimulativnih sredstava preko sredstava informisanja, da se naprave spotovi, da sve televizije budu dužne da to prikazuju. Kada mogu da prikazuju one planinare koji vole pivo, mogu da prikažu i nekog zdravog i mladog sportistu koji je isključivo svojim radom uspeo da postigne izuzetne rezultate. Reče ministar da je donošenje ovog zakona međunarodna obaveza. Slažem se sa tim. Još veća obaveza je i parlamenta Srbije, i Vlade Srbije i Ministarstva prosvete i sporta da imamo zdravu naciju, da imamo zdravlje ljude, i psihički i fizički, jer smo svedoci da je u školama sve više fizičkih deformiteta, deformiteta kičme, stopala i apelovao bih na ministra, ako me čuje, da vrati treći čas u srednje škole koji je davno ukinut. Kao čovek iz struke znam da je dva časa nedeljno nedovoljno i da se ispita, doduše. U osnovnim školama da, a u srednjim nije još. Koliko znam. Apelujem na Ministarstvo da vrati treći čas fizičkog vaspitanja u škole jer posle završetka osnovne i srednje škole 99% ljudi i dece ne nastavi da se bavi sportom, a izuzetno je važno i korisno da se sportom bavimo. Hvala.
Hvala vama, gospodine Vladimiroviću. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, pa narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospodine Iliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, posle godinu dana od zvaničnog podnošenja Narodnoj skupštini od strane Vlade na razmatranje, ovaj predlog zakona konačno je stavljen na dnevni red. S obzirom na značaj ovog zakona, Vlada se izgleda "potrudila" da poboljša standard građana Srbije. Ono što najviše muči građane Srbije, kao na primer nemaština, gubljenje posla, sumnjive privatizacije, Kosovo i Metohija, to će izgleda ostati za neko drugo vreme. Tako će ovaj zakon u moru drugih propisa u Srbiji naći svoje mesto u našem zakonodavnom sistemu. SRS ima neke suštinske primedbe na ovaj zakon i poslanici SRS već na njih ukazuju tokom rasprave. Doping u sportu je negativna pojava koja najviše narušava sportski duh i viteštvo učesnika u sportskim takmičenjima. Sam pristup sprečavanju dopingovanju sportista mora biti jasan, nedvosmislen i tačno usmeren ka otkrivanju onih lica koja se bave ovim radnjama. Svaka ishitrena i pogrešna reakcija, nepotkrepljena čvrstim dokazima, može zauvek upropastiti karijeru nekom sportisti. Zato je velika odgovornost ovlašćenih antidoping organizacija u procesu sankcionisanja pojedinih slučajeva sprečava dopinga. Ovaj problem se može posmatrati šire. Ne moraju uvek biti krivi samo sportisti. U dopingovanju velikog udela mogu imati treneri, klubovi, lekari, firme koje imaju interes zbog reklamiranja svog brenda itd. Jedan broj nečasnih radnji u sportu vezuje se za sportske sudije i njihovo suđenje, dok se drugi deo upravo odnosi na upotrebu doping sredstava i podmetanje ovih sredstava sportistima, čime se služe pojedine interesne grupacije, da bi aktiviranjem doping afera uništavali karijeru konkurentskim klubovima ili pojedincima. Što se tiče člana 3. koji govori o povredama antidoping pravila, stiče se utisak da neki predviđeni slučajevi ostavljaju dosta prostora za manipulacije ljudi koji se nalaze u antidoping organizacijama. Npr. u tački 2) ovog člana navodi se, citiram - pokušaj korišćenja doping sredstava. Kakve će metode moći da primeni lice iz antidoping organizacije da bi se ustanovilo, kako se ovde kaže, pokušaj korišćenja. Ovakav slučaj može dokazati samo ozbiljna policijska istraga, praćenje, tajno snimanje, iskaz svedoka i nalog lekara itd. U tački 6) člana 3. se kaže da je povreda antidoping pravila i ukoliko se poseduje nedozvoljeno doping sredstvo. Ovo je sasvim sigurno preširok pojak i nije jasno da li se odnosi recimo na medikamente koje lice poseduje kod svoje kuće, a koje koriste drugi članovi porodice, a kupljeni su u apoteci u slobodnoj prodaji. Dakle, nije se konkretno ova tačka usredsredila na to da li se misli na sredstva koja se neposredno pronađu kod takmičara ili na ono što ima kod svoje kuće. Posedovati, to znači imati u svojini nešto, bez obzira gde se ono nalazi. U tački 8) ovog člana postoje neke nejasnoće na koga se konkretno odnosi ova antidoping povreda. Da li se povreda odnosi na sportistu ili na lekara? Ovo se može tumačiti i kao davanje doping sredstava bez saglasnosti takmičara, ali i davanje uz saglasnost, koja je kasnije otkrivena. Ovo ste još naveli i pojam propisivanja doping sredstava. Nijedan sportski lekar nije toliko naivan da javno propiše izdavanje i upotrebu nedozvoljenog doping sredstva. Ovo je nešto što je suvišno i nepotrebno. Ono što je skoro nezaobilazno kada se govori o dopingu u sportu, to je dopingovanje životinja koje učestvuju u sportskim takmičenjima. Prvenstveno se odnosi na organizatore konjičkih trka, kao i trka gde učestvuju druge životinje. S obzirom koliko se para okreće u ovoj sferi sporta, neophodno bi bilo proširiti ovaj član amandmanom SRS, koji je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović, a čijom bi se primenom pod udarom zakona našli svi oni koji, dopingujući životinje i nameštajući na taj način rezultate trka, zarađuju na kladionicama ogromne sume novca. U članu 6. stav 3. pojašnjava se situacija u kojoj sportista treba da se uveri da dobijena medicinska terapija ne sadrži doping sredstvo. Ova formulacija nije dobra iz sledećeg razloga: kako može sportista da se uveri o postojanju nekih sredstava, kad on prosto nema nikakvih znanja iz oblasti medicine i farmacije? Logičnije bi bilo da se lekar obaveže da mu prepiše terapiju koja ne sadrži doping sredstvo, a ne da se sportista sam uverava. Ovakvo rešenje u svom amandmanu je predložio poslanik SRS dr Paja Momčilov i ministar bi trebalo da prihvati ovu izmenu kada krene rasprava u pojedinostima. U članu 21. predviđeni su neki rokovi za izrečene mere zabrane učešća na takmičenjima. Izricanje mera zabrane učešća je veoma bitno i značajno u karijeri svakog sportiste. Postavlja se pitanje šta će se desiti ako sportista posle izrečene mere na sudu dokaže neosnovanost izricanja mere zabrane učešća na takmičenjima. To za neke sportiste može da znači i kraj karijere, finansijsku propast, raspad porodice itd. Kako će snositi odgovornost neko iz antidoping organizacije za pogrešno izrečenu meru? Da li se u ovom slučaju zaštitio integritet sportiste? Mislim da nije, a vreme će pokazati da li se to zaista dešava u praksi. Na kraju bih nešto rekao o antidoping agenciji. SRS je u načelu protiv osnivanja bilo kakve agencije. Iz člana 29. se vidi da će i ova agencija biti na grbači građana Srbije, jer su sredstva za njen rad i osnivanje obezbeđena, između ostalog, iz budžeta Republike Srbije. Takođe, predviđena su sredstva za rad agencije i od donacija i sponzorstva stranih i domaćih pravnih i fizičkih lica. Ko sada može da kaže da ovde ne može doćido zloupotreba ili čak sukoba interesa? Antidoping agencija, koja utvrđuje odgovornost lica po članu 30. tačka 5) treba da se izdržava, između ostalog, i od sredstava dobijenih od lica koja su možda posredno ili čak direktno zainteresovana za pojedine slučajeve. Ovaj predlog zakona bio bi prihvatljiv ukoliko bi se usvojile primedbe i amandmani poslanika SRS, a ovako su ostavljene mogućnosti zloupotreba od strane i sportista i antidoping organizacija.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, pa narodni poslanik Vjerica Radeta. Ukupno 28 minuta, ali nema razloga da se koristi sve, nije obavezno.
Gospodine predsedniče, hvala što ste me podsetili, pridržavaću se te vaše preporuke. Velika je to pomoć. Dame i gospodo, ovaj predlog zakona je iz ranijeg perioda, iz prošlog saziva. Međutim, iz nama nepoznatih razloga nije bio na raspravi pred poslanicima Skupštine. Sada smo u prilici da razgovaramo o jednoj veoma ozbiljnoj temi, velikom problemu sa kojim se susreću ne samo sportisti, nego društvo i država kao celina. Suština tog problema i njegovog rešavanja nije u tome što ćemo usvojiti jedan zakon koji je samo sled stvari koje su zemlje Evrope, pa i čitavog svetu, usvojile kao zakonsku odredbu ili kao neka pravila kada su u pitanju sportske organizacije ili asocijacije ili, u krajnjem slučaju, ako je u pitanju i sam sistem takmičenja i regulisanje sistema takmičenja, onda je ova materija u potpunosti izregulisana. Šta je nama suštinski problem ovde? Ovde je suštinski problem kako sprovoditi ovaj zakon. Sprečavanje korišćenja doping i stimulativnih sredstava, to je na međunarodnoj takmičarskoj sceni u potpunosti rešeno, do svih detalja. Kako ćemo ovaj zakon sprovoditi kada je u pitanju domaći sport i takmičenje na sportskoj sceni Srbije? Koliko je to realno da mi sad možemo da kažemo, kako to Vlada ovde predviđa, da ćemo taj problem u što kraćem periodu rešiti tako što ćemo osnovati agenciju. Nećemo, gospodo. Stimulativna sredstva se svuda koriste kod sportista. To je opštepoznata stvar. Nije reč o tome da to sportisti rade svojom voljom ili da treneri rade svojom voljom, nego je reč o tome što je čitav sistem funkcionisanja sporta više sistem koji se odnosi na uspešan posao, odnosno na zaradu novca. To je suština problema. Kakav je sistem pri funkcionisanju olimpijskih i drugih komiteta, sportskih asocijacija? On se zasniva na jednoj prostoj činjenici - da je cilj funkcionisanja tih komiteta, asocijacija i organizacija ostvarivanje što većeg profita. U tom cilju, sportski rezultati doprinose da se uveća zarada tih asocijacija ili komiteta. Ako to prenesemo na domaću scenu, onda ćemo videti da su svi savezi, sve nacionalne organizacije po istom sistemu organizovani. Šta je razlika? Samo je razlika u profitu. Pogledajte klubove. To više nisu u pravom smislu reči sportske organizacije, to su radne organizacije, profitne organizacije. U osnovi funkcionisanja klubova i nacionalnih asocijacija je jasno istaknuto da je cilj zarada, a sredstva koja se u tome koriste su sportisti. Mi donosimo zakon i kažemo da je zabranjeno stimulativnih sredstava. Kojih? Onih koja su opštepoznata. Šta vi mislite da se od stimulativnih ili sredstava dopinga koriste ona koja su već viđena? Šta mislite, koliko brzo ide razvoj tehnologije i farmacije, da ćemo mi ovim zakonom sve moći da sprečimo? Nećemo, to su zablude. To je samo jedna forma kako bi se ova vlast pokrila i rekla da prati savremene evropske tokove, kako vam je to u navici, da uvek izlazite i kažete "ovo je jedan proevropski zakon". Ovo je zakon koji služi za pokriće svega onoga što je legalizovano i u svetu, a pogotovo kod nas. Kako drugačije tumačiti da su na čelu nacionalnog olimpijskog komiteta bili ljudi koji su stekli bogatstvo pod veoma sumnjivim okolnostima: trgujući oružjem, trgujući narkoticima, prevarama. Kako ti ljudi da sprovode onu glavnu maksimu olimpijade "važno je učestvovati"? Sprovode je u praksi. Zašto im treba ta asocijacija? Treba im da bi imali pokriće u ukupnom sistemu koji je uspostavljen, ako hoćete, i na višem nivou, na svetskim razmerama. Olimpijski komiteti su jednim velikim delom najveće perionice novca. Uostalom, svi smo svedoci da se iz dana u dan objavljuju takve pikanterije i takvi podaci vezano za pojedine članove svetskih olimpijskih organizacija, od onoga da su politički bili opredeljeni da unište sve osim njih, da niko ne bude na svetu, do onoga da su prepoznatljivi po tome što su istaknuti trgovci drogama, stimulansima i dopinzima. Neka se svet bavi svojim problemima, ali nama je suština da rešimo ovaj problem na najefikasniji način. Kako ćemo ga rešiti? Pri ovakvom postupanju i načinu rada i funkcionisanja resornog ministarstva nemoguće je rešavati te probleme. Da li smo imali probleme u Olimpijskom komitetu? Jesmo. Šta je u Olimpijskom komitetu bio problem? Problem je bio, kako je to javnosti predstavljeno, da se čelni ljudi sklone sa tih pozicija, da umesto njih dođu drugi. Šta je zajedničko i za jedne i za druge? Bave se nečasnim radnjama. Jedni u oblasti posla i biznisa, a drugi u oblasti politike. Ko nam sada garantuje da će tako nečasni ljudi, sa takvim nečasnim namerama, krenuti u odlučujuću borbu protiv korišćenja doping i stimulativnih sredstava? Niko. Nije valjda da nam garantuje neko da jedna od naših koleginica, koja je u poslednje vreme bila veoma aktivna u Olimpijskom komitetu, koja sa sportom ima veze jer tri časa ima fizičkog vaspitanja, bila je na tim časovima, može da shvati kakva je opasnost od korišćenja doping i stimulativnih sredstava. Sport je ipak svesno učestvovanje u jednom takmičenju, a pretrčavanje mosta je učinjeno sa njene strane nesvesno. Nisam rekao besvesno, nego nesvesno. Besvesno je njeno trajno stanje. Kako možemo preko tog Olimpijskog komiteta da utičemo ako imamo samo predviđeno zakonom da će to da radi agencija? To je nemoguće. Možemo da utičemo ne preko resornog ministarstva koje je zaduženo za sport, nego preko Ministarstva za unutrašnje poslove. Ćirkoviću, evo sada si i ti na redu, samo polako, ovo je ministarstvo koje i tebe ima pod nadležnosti. Znači, sprečavanje korišćenja stimulativnih i doping sredstava radi država sistematski, preko organa i sistema sa kojima upravlja. Ne možemo da pričamo ovde priče za javnost da je bilo ozbiljnih diskusija na ovu temu. Prvo, tema je potpuno neozbiljna sa baze predlagača ili Predloga zakona. Tema je neozbiljna, a problem je veoma ozbiljan. Suština je da rešimo problem. Kako ćemo da rešimo problem? Tako što ćemo nešto da uradimo da rešavanje problema započinjemo u samom njegovom začinjanju, na početku, a to je da fizičko vaspitanje, fizičku kulturu vratimo u osnovno obrazovanje, da to vratimo u srednje škole i, ako je moguće, i na fakultete. Samo vi klimajte glavom, pojma vi nemate o tome, od ovoga sam leb zarađivao, ne znate vi šta je to. Drugo, možemo da utičemo pozitivnom medijskom kampanjom. Kada se u poslednje vreme imali priliku da gledate primer jednog sportiste amatera iz manjih sredina iz unutrašnjosti. Ne možete ni da se setite. Primer ko je reprezent uspešnog čoveka u sportu: oni koji se profesionalno bave sportom, oni koji su u većini slučajeva napustili ovu zemlju iz razumljivih potreba svojih i razloga, otišli profesionalno da se bave sportom. Nije valjda da je neko toliko još naivan da može da poveruje da se u američkoj profesionalnoj košarkaškoj ligi ne koriste sredstva stimulansa ili dopinga. Bez obzira koliko je antidoping kontrola uznapredovala, ipak farmaceutska industrija je toliko uznapredovala da je korak ispred. Ali, mi možemo da utičemo tako što će sva ministarstva, što će Vlada ozbiljno da stupi u borbu protiv korišćenja stimulativnih i doping sredstava, ne agencija. Ranija vlada je imala kao jedan kliše ili model da formira biroe, a ova sada agencije. Malo-malo pa agencija. Da li ćemo imati agenciju zvezdaša i partizanovaca? Dve agencije. Kako ste krenuli sa agencijama, svaka ulica u ovoj državi će imati agenciju. Ovo jeste zakon koji imate da u skladu sa, kako najavljujete, brzim ulaskom u Evropsku uniju donesete i usvojite u ovoj skupštini, i on suštinski ima težinu samo ako se doda onom broju ili kilogramima onih zakona koje ste prethodno doneli. Ali, njihov značaj i ono što može da se uradi zahvaljujući ovom zakonu je zanemarljivo. Nemojte ni jednog trenutka da neozbiljno shvatite problematiku koja je vezana za korišćenje stimulativnih sredstava u sportu. Oni koji su se bavili tim poslom jako dobro znaju da u kategoriju stimulansa i dopinga spadaju i ona sredstva koja služe za saniranje povreda. Ako ne budemo pažljivi, onda ćemo u istu ravan staviti i ona sredstva koja su za saniranje povreda, za pomoć sportistima, kao i ona sredstva koja sportisti pojedini uzimaju da bi postigli vrhunske rezultate. Ako budemo ovako "zakonski rešavali", onda ćemo imati dalju situaciju da u pojedinim ne samo prvoligaškim fudbalskim klubovima, nego čak i na amaterskom, nižem nivou igrači imaju potrebu da trče i posle završene utakmice. Da li ćemo čekati predstavnika agencije da utvrdi da li su uzimali neka stimulativna sredstva? Svako normalan zna da ljudski prosečan organizam sa maksimalnim treninzima teško da ostvari rezultat trčanja na 100 metara ispod 10 sekundi. A pogotovo svakome je jasno ako prvoligaški igrači u ovoj državi imaju potrebu da trče i posle 90 minuta koliko traje utakmica. Nije valjda da imaju preterano toliko kondicije. Gde to država reaguje? Ne reaguje država preko agencije, nego reaguje preko Ministarstva unutrašnjih poslova i drugih ministarstava kako bi to sprečila, a sprečava se sankcionisanjem. Država reaguje i ako ne prepusti, primera radi, Nacionalni olimpijski komitet kojekakvim političkim ili poslovnim vagabundima, a država tu stoji po strani i onda smo prisustvovali jednom paradoksu koji moram, kao poslanik SRS, kao častan i čestit građanin ove države da kažem, doživeli smo najveći šamar, najveći poraz smo doživeli kada smo umesto jedne legende sportske, čoveka koji je proslavio ime ove države, a zove se Dragan Kićanović, dozvolili da nam na čelo Nacionalnog olimpijskog komiteta dođe švercer, trgovac i kriminalac. Ali, on ima podršku i nekih vladajućih struktura. Vodite računa, nisu vam to pouzdani ljudi, ne podržavajte. Ako ništa drugo, onda iz razloga što upropaštava mladost, najvredniju, najkvalitetniju, jer ta mladost je u sportu.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, pre neki dan sam gledala u jednoj televizijskoj emisiji jedan naš kolega poslanik iz vladajuće većine se nekoliko puta preznojavao pred možda malo i neprijatnim pitanjima voditelja i gledalaca koji su se uključivali u emisiju. Svi su mu tražili da objasni šta je to dobro i konkretno Vlada Republike Srbije i skupštinska većina uradila, šta je to urađeno, a da to građani vide i da se od toga konačno počinje bolje da živi. Naravno, nije imao odgovor, kolega je uporno ponavljao koliko je zakona doneto u ovom parlamentu. Znam da to jeste naš zadatak, da mi treba da donosimo zakone, ali mi se čini da redosled i prioriteti koje nam Vlada Republike Srbije ovde dostavlja nisu baš najsrećnija rešenja i nisu ono što je danas Srbiji najpotrebnije. Rekla bih da je to slučaj i sa ovim predlogom zakona o sprečavanju dopinga u sportu. Činjenica jeste da ovaj, odnosno ovakav zakon Srbiji treba, treba svakoj zemlji. Čuli ste od kolega iz SRS mnogo podataka u toku današnje rasprave. Zaista, neophodnost ovog zakona nije sporna, ali je sporno to što Vlada Republike Srbije nijedan posao izgleda ne zna da uradi valjano do kraja. Možda je ovde Vlada imala dobru nameru, nema ministra, a i kada je tu ne obraća pažnju na narodne poslanike, uglavnom ćaska sa svojim saradnicima, to nije lepo, nije pristojno, ali to je stvar kućnog vaspitanja. Dakle, Vlada Republike Srbije nije u stanju nijedan posao da do kraja uradi onako kako bi trebalo i kako bi zaista imalo efekta ono što Vlada nešto kao radi. Svaki problem, odnosno i ovo što pokušavate zakonima o kojima se ovde raspravlja da rešite, to je otprilike neko čačkanje po površini, a u suštini se ništa ne menja i ništa ne dešava. To vam je slučaj i sa ovim predlogom zakona. Čulo se i dosta pozitivnih ocena o ovom zakonu. Naravno, to ovako kada se gleda uopšteno i paušalno može tako da zvuči, ali zaista je suština takva da primedbe koje smo mi iz SRS imali na ovaj predlog zakona su takve da jednostavno nije moguće prihvatiti da zakon može da bude donet, a da ne budu prihvaćene te naše primedbe. To je ono o čemu mi ovde ceo dan pokušavamo da ubedimo i predstavnika Vlade i skupštinsku većinu. Naravno, ne očekujemo da će naši predlozi biti prihvaćeni. Ako danas nije prihvaćen predlog rezolucije SRS vezano za ovu sramnu i užasnu rezoluciju o Vojvodini, odnosno o stanju nacionalnih manjina, kako bismo onda mogli očekivati da usvojite neki amandman na neki zakon koji je negde tamo u odnosu na taj problem na ne znam kojem mestu. Ministar je onako ponosno rekao kako i na odboru i ovde uglavnom nema nekih negativnih konotacija kada je ovaj zakon u pitanju i konstatovao kako nije podneto mnogo amandmana. Mi iz SRS, činjenica je, nismo podneli veliki broj amandmana, ali ponavljam, amandmani su takvi da jednostavno bez njih zakon ništa ne vredi i ne bi mogao ni da se primenjuje. Opet imate problem, kao i sa većinom zakona koje ste doneli, da Vlada predlaže a vi usvajate neprimenjive zakone i to je već postala praksa. A mi uvek znamo, kada donesemo jedan zakon, kada ga vi usvojite, da nam sledi u nekih narednih mesec, dva ili tri izmene i dopune tog zakona, tako da smo mi više oguglali na takve situacije i ne obraćamo pažnju. Znamo da je to neminovnost. SRS programski i od početka svog delovanja je na putu da treba da se stane na put narkomaniji i mislimo da treba država aktivno da se uključi u borbu protiv narkomanije. Stručna ekipa SRS je pripremila jedan program i mi ćemo uskoro krenuti u jednu ozbiljnu i opsežnu kampanju, mislim na tu borbu protiv narkomanije, jer očigledno da država i državne institucije to ne žele da rade, jer da žele onda ne bismo imali ove probleme o kojima su govorile kolege, a oni su prosvetni radnici, o odnosu Ministarstva prema predmetu fizičkog vaspitanja. Ako ne krenemo od predškolskih klupa, ako edukativno ne budemo delovali na decu pa dalje, dok ne postanu odrasli ljudi i građani, onda neće biti nikakve vajde od svega ovoga što mi ovde radimo. Strašno je, doping jeste prisutan u sportu, prisutan je u svetu i kod nas, naravno, nemamo mi dovoljno podataka, niko se ozbiljno nije bavio, ali nažalost doping, i to u onom najgorem obliku alkoholizma i narkomanije, prisutan je u svim sferama života, čak i među visokim funkcionerima političkih stranaka i visokih funkcionera, mislim na one državne, i to jeste problem. Krajnje je vreme da se tome stane na put. Vi očigledno niste spremni na to. Donećete na predlog Vlade ovakav jedan nonšalantan zakon, mislim da je to najbolji izraz. Nešto je spomenuto šta bi tu trebalo da se dešava, ali ništa konkretno i ništa značajno. Mi smo amandmanski intervenisali na nekoliko članova. Samo ću da spomenem član 3, gde smo predvideli da antidoping pravila važe i za životinje, ako se radi o sportu gde životinje učestvuju. Prosto je neverovatno da ministar i Vlada nisu ovako nešto predvideli, neverovatno da se Vlada pravi luda pred nečim što svi u Srbiji znaju da postoji, svi znaju koliko se plaćaju opklade za konjičke trke, koje su pare u konjičkom sportu. Zašto Vlada želi da sačuva ergelu Dragoljuba Markovića i neke slične ergele, to mi zaista nije jasno, ali je očigledno da neke krajnje namere postoje, opet nešto što nije napisano direktno u samom zakonu, ali svakako mi to znamo da pročitamo između redova. Kada je reč o ovoj antidoping agenciji, odnosno antidoping odboru pri Olimpijskom komitetu Srbije i Crne Gore, a mi iz SRS to predlažemo, samo bih prokomentarisala nešto. Malopre je koleginica koja će podržati ovaj zakon rekla kako će ova antidoping agencija, koja je predviđena ovim zakonom, biti potpuno samostalna i nezavisna u svom radu. To je potpuno nemoguće i neverovatno, i nemojte stalno da nam pričate tu priču o nekakvoj nezavisnosti, samostalnosti nekih organa, jer nećete vi ljude ubrati sa grane pa dovesti u ovu ili bilo koju drugu agenciju. Naravno da ćete dovesti vaše partijske istomišljenike, vaše poslušnike i nemojte da nas ubeđujete, nemojte građane Srbije da ubeđujete, još samo da mi neko objasni kako će to, odakle će da iznikne taj neko ko je potpuno nezavisan i samostalan i na koga niko ni na koji način neće i ne može da utiče. To je jednostavno nemoguće i zato nemojte građanima Srbije da bacate prašinu u oči. Naravno, u članu 6, govorio je kolega Sreto Perić, ono vaše čuveno u zakonu da se nešto može ili da se nešto ne može, a mi iz SRS zastupamo stav konciznih i preciznih pravnih normi i naravno, ovo može, to nikako ne može da stoji, već mora da se zna da li neko za nešto odgovara ili ne odgovara, jer ne može u zakonu da se kaže da nešto može, pa onda to što može, onaj ko primenjuje može da proceni da baš ne mora i, naravno, još jedna mogućnost za zloupotrebu. Gledala sam, ove članove 52. i 53. koji se odnose na kažnjavanja, ovde nismo imali amandman, ali čisto ovako je interesantno i mislim da bi bilo dobro da ministar ovo čuje, jer ovo je problem sa svim zakonima ove vlade, neverovatno veliki rasponi kada su u pitanju prekršajne kazne i neverovatno je kako su sortirani prekršaji. Reći ću vam konkretan primer, koji mi se čini najupečatljivijim. Prvo, u članu 52. stoji da će se novčanom kaznom od 50.000 do 350.000 dinara kazniti za prekršaj nacionalna sportska asocijacija, sportska organizacija i drugo lice, pa je onda nabrojano, između ostalog u tački 6) kaže "ako u okviru svojih nadležnosti ne preduzme mere i aktivnosti utvrđene članom 10. stav 1. ovog zakona". Član 10. govori, "Nacionalna sportska asocijacija dužna je", pa onda navodi šta sve treba da uradi. U članu 53. je predviđeno da se novčanom kaznom od 10.000 do 50.000 kazni za prekršaj fizičko lice, između ostalog, ako ne dozvoli, odnosno ako ne omogući obavljanje doping kontrole. Kolege poslanici, ako ste pratili ovo što sam rekla, dakle, u prvom slučaju je predviđena kazna od 50.000 do 350.000 dinara. Na stranu taj raspon, ali govorim o toj maksimalnoj od 350.000 dinara. Maksimalna kazna licu koje ne dozvoli i onemogući obavljanje doping kontrole je samo 50.000. Šta ovo znači? Znači da sportista može do mile volje da se dopinguje, da postigne odgovarajući rezultat, taj rezultat donosi mnogo novca, i njemu i onome ko ga šalje na sportsko takmičenje, i on će zato da bude kažnjen novčanom kaznom od 50.000 dinara. Ovakvih primera imate u oba člana, a o tome ćemo govoriti kada budemo govorili u pojedinostima. Pretpostavljam da više nemamo vremena da govorimo o ovom zakonu,ali ćemo govoriti u pojedinostima. U svakom slučaju, SRS, naša poslanička grupa ne može i nikada neće glasati za zakone koji samo imaju naslov koji može da izgleda tako da kažemo da ovaj zakon treba da se donese. Nikada nećemo glasati za zakon koji suštinski ne rešava neku problematiku, nego je samo načne i ostavlja mogućnost zloupotrebe i širokog tumačenja zakonskih normi.
Hvala, gospođo Radeta. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa? (Ne.) Hvala. Da li želi još neko reč ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Hvala. Zaključujem načelni pretres. Zahvaljujem se predstavnicima Ministarstva. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O BEZBEDNOSTI I ZDRAVLjU NA RADU Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: poslanička grupa Srpske radikalne stranke - jedan sat 37 minuta 12 sekundi, poslanička grupa Demokratske stranke Srbije - jedan sat tri minuta 36 sekundi, poslanička grupa Demokratska stranka - Boris Tadić - 44 minuta 24 sekunde, poslanička grupa G17 plus - 37 minuta 12 sekundi, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije - 26 minuta, 24 sekunde, poslanička grupa - Nova Srbijai samostalni poslanici 9+9 - 21 minut 36 sekundi i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, četiri poslanika SPO-a, dvaposlanika SDP i dva nezavisna poslanika, po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Istovremeno vas obaveštavam da su ovlašćeni predstavnici za ovu tačku dnevnog redaza poslaničku grupu Srpske radikalne stranke prof. dr Mileta Poskurica; za poslaničku grupu Socijalističke partije Srbije narodni poslanik Toma Bušetić. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača Slobodan Lalović, ministar rada, zapošljavanja i socijalne politike, želi reč?Izvolite, ministre. Istovremeno vas obaveštavam, zbog obaveza ostalih poslanika, da odluku koju smo doneli da će se raditi do završetka tačke koju smo započeli nećemo moći da ispoštujemo, jer moramo da poštujemo drugu odluku Poslovnika, a to je da su prenosi javni. Tehnički nije moguće obezbediti prenos posle 18,00 časova. Dakle, u 18,00 ćemo prekinuti raspravu. Hvala. Izvolite, gospodine Laloviću.
Zahvaljujem se. Poštovani predsedniče, poštovani narodni poslanici, pred vama se nalazi Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. Mislim da ne moram da objašnjavam koliko je to značajan zakon, koliko je ova materija značajna u Srbiji. Svi smo svedoci određenih povreda na radu koje se događaju, koje pratimo preko štampe, kroz javnost. Dakle, dugo vremena se pripremao ovaj zakon, to moram reći, više godina se na njemu radilo. Postoji jedna suštinska potreba za donošenjem ovog zakona, a to je da su propisi koji su sada na snazi davno doneti i da su to propisi koji su bili logični i prilagođeni jednom drugom vremenu i drugim odnosima. Jednostavno, već duže vreme postoji potreba da, u skladu sa modernim rešenjima u Evropi, i Srbija ima propise koji će u tom smislu postići te potrebne standarde. Grubo rečeno, imali smo dve vrste obaveza: jedna vrsta obaveza je bila da uskladimo naše propise sa nizom međunarodnih pravnih akata, konvencija Međunarodne organizacije rada, protokola, ali, takođe, i sa direktivama Evropske unije i nizom akata koji su doneti u ovoj oblasti. Naravno, to je obaveza u skladu sa Evropskom socijalnom poveljom. Tu je i obaveza, koju smo sami preuzeli kada smo usvojili Strategiju za priključivanje EU. Dakle, na jednoj strani odavno postoji potreba da u naše zakonodavstvo unesemo one obaveze koje je država već preuzela, ali na nivou međunarodnih akata. Druga nužda da donesemo ovaj zakon jeste potreba da se pripremimo i da stvorimo uslove u kojima će u Srbiji da se što manji broj radnika povređuje, da bude što manji broj smrtnih povreda kojih, nažalost, ima. Jednostavno, da stvorimo najbolje moguće uslove u skladu sa evropskim standardima za rad naših radnika u preduzećima. Moram ovde reći još jednu stvar. Imali smo relativno mali broj povreda, ako mogu tako da kažem - smrtnih povreda, dobrim delom zato što nama industrija nije radila, što privreda nije toliko dugo radila. U ovom periodu kada očekujemo nagli privredni razvoj, kada očekujemo investiranje u srpsku privredu, koliko je to sa jedne strane dobro da nam krene privreda, da krene standard, da krene zapošljavanje, sa druge strane, baš u ovoj oblasti, u oblasti bezbednosti i zdravlja na radu, javljaju se veliki rizici da dođe do ozbiljnijeg broja povreda na radu i sa smrtnim ishodom. Dakle, usvajanjem ovog zakona mi se u suštini blagovremeno pripremamo za ono što već jeste u velikoj meri i što će tek doći, a to je da će se u ozbiljnom razvoju srpske privrede i te kako pokazati potreba i već se pokazuje potreba da se u oblasti bezbednosti i zdravlja na radu uvedu standardi i način rada koji će maksimalno dovesti do maksimalno moguće sigurnosti zaposlenih. Naravno, mogao bih da vam navedem međunarodne akte koji nas obavezuju na to, ali mislim da nema u ovom trenutku potrebe. Hteo bih nešto drugo da ukažem. Šta je osnovna ideja ovog zakona? Osnovna ideja ovog zakona jeste prevencija. U odnosu na filozofiju koja je bila prisutna u prethodnom periodu, gde je postojala ideja da mi možemo sankcijama da uspešno da izađemo na kraj sa ovim problemom, pokazalo se, naravno ne samo kod nas i ne samo u vezi ovog pitanja, da ne možete sankcijama rešiti problem. Suština problema se može ili treba rešavati preventivnim delovanjem i to je ono što je srž ovog zakona. Kada govorim o preventivnom delovanju, na prvom mestu mislim, i to je ovde u ovom zakonu i definisano potpuno jasno, uvodi se jedna nova kategorija u ovu oblast. Ona je postojala kolokvijalno posle u razmišljanjima, ali ne kao obaveze i kao akt, a to je pitanje procene rizika. Ono što je ključna stvar u oblasti preventive to jeste procena rizika obaveze, da se izvrši procena rizika na radnim mestima i obaveze poslodavca da u skladu sa tim donese akt o proceni rizika na radnim mestima. Znači, to je zapravo suštinski akt ili suštinski postupak koji treba da omogući preventivno delovanje, jer kako da preventivno delujemo ako ne znamo kakav je rizik na pojedinim radnim mestima ili u pojedinim radnim procesima. To je ključna stvar u ovom zakonu. Pri tome, kada govorimo o proceni rizika, zakonom preciziramo obavezu svakog poslodavca, kada ovaj zakon budemo usvojili, da donese akt o proceni rizika i to u saradnji sa medicinom rada, sa drugim subjektima koji treba oko toga da pomognu. Prva i osnovna stvar jeste zapravo donošenje akta o proceni rizika. Druga stvar koja je važna kada govorimo o ovom zakonu jeste jedan pristup koji mislim da je značajan za ovu oblast, a to je uključivanje i onih kojih se to pre svega tiče da deluju zajedno sa državnom na poboljšanju stanja u ovoj oblasti. Kada to kažem mislim pre svega na socijalne partnere, mislim na sindikate, mislim na poslodavce. Naime, ovde u zakonu je predviđeno kao rešenje, ali bih dao jednu informaciju koja ne piše u zakonu. Mi već godinu dana ili godinu i nešto smo uključili u aktivnost inspekcije rada i predstavnike reprezentativnih sindikata i poslodavaca, tako da njihovi predstavnici zajedno sa našim inspektorima idu na teren i na neki način učestvuju u vršenju tih inspekcijskih ili kontrolnih nadzora, gde mislim da je još jedno dragoceno iskustvo za njih da vide da to nije tako jednostavan posao, kako često misle ljudi koji to posmatraju sa strane. Važno je da uključivanjem sindikata i poslodavaca podižemo nivo kvaliteta toga što radimo i, što je najvažnije, uključujemo organizacije koje, s jedne strane, po prirodi stvari imaju potrebu da deluju zajedno sa državom da bi zaštitili svoje članstvo, sindikati, a poslodavci takođe da bi zaštitili članove svojih udruženja, jer ovde se radi naravno o obostranom odnosu i interesu. Kada su u pitanju sindikati i poslodavci, sada govorim o sindikatima, vrlo je važno kada smo ih uključili u ovu zajedničku aktivnost, onda oni preko svoje mreže sindikalnih organizacija koju imaju u preduzećima prosto dostavljaju nama informacije, dogovaraju se sa nama, sarađuju sa inspektoratom rada i već to što se događa ovih godinu dana kao faktička delatnost dovela je do toga da mi srećom u devet meseci 2005. godine imamo manje smrtnih povreda nego u periodu od devet meseci 2004. godine. Već sama ta faktička aktivnost, naravno da postavljanje celog sistema i usvajanje ovog zakona, a očekujem da bude usvojen, treba da donese još mnogo bolje rezultate, za ovih godinu dana već pokazuje ozbiljne rezultate u toj promenjenoj koncepciji. Ta promenjena koncepcija, koja u osnovi stoji na preventivi, takođe se izražava i u jednoj obavezi inspektora rada da deluje i on preventivno, u smislu obilaska preduzeća bez poziva, bez potrebe da nekoga kažnjava, u smislu davanja saveta, objašnjavanja šta treba da se uradi da bi bilo bolje stanje po tom osnovu u tom preduzeću. To je ono što mi faktički već i radimo u jednoj meri, ali je poenta u tome da će sada zakonom biti obavezan i na tu stvar. Zapravo, čitavo težište, kao što vidite iz ovoga što sam rekao, prebacuje se na ovu stranu preventive, objašnjavanja i zajedničkog rada. Štaviše, mi mislimo, što važi ne samo u ovoj oblasti, da mi ne možemo kao država postići poželjne rezultate ukoliko ne shvatimo da moramo ostvariti širu saradnju svih zainteresovanih faktora u vezi nekog pitanja i istovremeno ako ne razumemo da mi neku oblast možemo na pravi način urediti i stvoriti povoljne uslove samo ako većina onih kojih se to tiče, i poslodavaca i radnika, u suštini dobrovoljno i svesno shvata da im je to u interesu, poštuju zakon. Zašto ovo kažem? Upravo zbog promenjene filozofije u odnosu na raniji period. Nemoguće je ako suviše subjekata ne poštuje zakon da mi sankcijama ili nečim drugim tu oblast sredimo. Ono na čemu mi insistiramo jeste u stvari formiranje svesti kod poslodavaca i kod radnika o potrebi zbog njihovog interesa, a ne zato što to država propisuje i što će da ga kazni ako ne poštuje, da poštuju propise iz ove oblasti, kao i iz drugih oblasti. Jednom prilikom sam pomenuo, a to ću ponoviti zato što je to primer tog drugačijeg pristupa, jednom prilikom kada sam razgovarao sa jednom delegacijom koja je došla iz američkog ministarstva rada na razgovore ovde i kada sam pomenuo u razgovoru, vajkajući se koliko mi imamo inspektora rada – imali smo oko 400 i nešto, otprilike moje je bilo, kada bi imali 4.000, kako bi bilo dobro – u tom razgovoru oni su informisali mene da u SAD-u, sa toliko i toliko zaposlenih, imaju manje od 1.000 inspektora rada. Šta je zapravo tu ideja? Pitao sam, kako je moguće da vi imate toliko zaposlenih? Kaže - radi se o tome što je normalno da 99% poslodavaca poštuje zakon. Ovi inspektori će onih 1% da ganja. Suština, zato naglašavam pitanje preventive, suština ideje u svemu ovome što radimo jeste da podignemo svest ljudi kojih se to pre svega tiče, da bi stanje u ovoj oblasti bilo bitno poboljšano. Svaki drugi pristup se pokazao neuspešnim. Možemo sada da se nadgornjavamo kolike treba da budu kazne, ali prosto to ne daje efekat. Vrlo dobro znate i svi mi znamo da nažalost vrlo često nisu odgovorni za povredu na radu ili nesreću samo poslodavci. Vrlo dobro znate, ko god živi realno u Srbiji, da ima mnogo slučajeva kada su sami radnici odgovorni u tom smislu za sebe što neće da primene mere, odbijaju da primene mere, ne stave zaštitnu određenu odeću na sebe, prosto rade neke stvari na sopstvenu štetu. Zato ovo naglašavam da je jako važno, zato su i sindikati uključeni, da delujemo u suštini edukativno, preventivno, da ubedimo i radnike da je to u njihovom najboljem interesu da poštuju propise iz ove oblasti. Na kraju krajeva, ne možemo ni od poslodavca očekivati da obezbedi primenu zakona ako sam radnik neće. To je još jedan segment zašto je vrlo važno da stvorimo uslove u kojima ćemo moći na pravi način da preventivno delujemo, a preventivno delovanje je uvek delovanje na svest ljudi. To je uvek preventivno delovanje i mi inače i u nekim drugim segmentima imamo ideju da delujemo kroz razgovore sa poslodavcima, sa sindikatima, kod kolektivnih ugovora i nekih drugih stvari, prosto da imamo većinsko raspoloženje kod toga koga se to tiče da primenjuje zakon. Kada to budemo postigli onda će sve ostalo biti lako. Onda će biti sasvim dovoljno 400 inspektora, a možda i manje treba, možda ne treba 400. Nije stvar broja, nego je stvar kvaliteta. Dakle, kvaliteta odnosa koji treba da se uspostavi u ovoj oblasti i čitava ideja ovog zakona jeste uspostavljanje drugačijih odnosa ili drugačijih standarda u ovoj oblasti. Sam naziv zakona nije više zaštita na radu, što smo navikli decenijama, nego bezbednost i zdravlje na radu, što je širi pojam i u skladu je sa evropskim standardima, govorim o širem obuhvatu koji se želi postići ovim zakonom. Zato se ovim zakonom obuhvataju pojmovi, kao što je na primer radna okolina i slični pojmovi, zato što je potrebno postaviti celinu sistema i uslova u kojima sada naš taj radnik radi, odnosno u kojima taj naš poslodavac treba da ostvari odgovarajuće uslove. Naravno, kroz primenu ovih odredaba i primenu ovog zakona treba da postignemo te elementarne ciljeve. Sada, u okviru toga što sam govorio o potrebi i stručnoj stvari da se promeni svest ili odnos prema ovom problemu, mi u ovom zakonu predviđamo da će u stvari u preduzećima kod poslodavaca biti obaveza da postoji jedan predstavnik zaposlenik koji je uključen u celu priču. Kada to kažem, naravno on može biti u sindikatu i ne mora biti ako nema sindikata, govorim o potrebi da neko iz tog kolektiva bude uključen u ove stvari. Druga, vrlo važna stvar, takođe je predviđeno formiranje odbora za bezbednost i zdravlje na radu u preduzećima, gde kroz jednu vrstu socijalnog kontakta, dogovora između zaposlenih, bilo da imaju ili nemaju sindikat, i poslodavca, zajedno rade na optimalizaciji radnih uslova. Suština cele stvari je da su optimalni radni uslovi u najboljem interesu i poslodavca i radnika. Zapravo, ova koncepcija, gde uključujemo obe strane i želimo da ih uključimo maksimalno, jeste ideja da oni to shvate i da zajedno brinu o tome. Samo ako u toj sredini o kojoj se radi oni imaju svest i brinu o tome i mi možemo postići efekte. Ne možemo mi iz Beograda, odnekud stvarno rešavati probleme koji su u nekom mestu 300 kilometara daleko, u nekom preduzeću, tako što ćemo pozvati telefonom inspektora rada i reći idi tamo. To je iluzija. Te stvari se već dogode dok vi sve to obavite. To je ono što je u celoj priči jako važno. Mi smo takođe uočili problem da, nažalost, u nemalom broju slučajeva oni koji treba da se bave ovom oblašću u preduzećima, unapređivanjem uslova u ovoj oblasti, nisu dovoljno kvalifikovani ili da im je dovoljno poznata materija. Imamo nespremnog čoveka, formu smo zadovoljili, imamo tamo nekog Peru Petrovića i on nema pojma o tome. Stvari idu kako ne treba. Ovde smo takođe predvideli da ljudi koji se bave ovom oblašću u preduzećima moraju imati položen stručni ispit i u vezi toga Ministarstvo, odnosno ministar daje određene licence, licenciranje tog čoveka. Suština je da dobijemo u preduzećima kod poslodavaca kvalifikovani kadar, koji poznaje ovu materiju i koji na osnovu poznavanja može time da se bavi. Moramo podići nivo stručnosti onih koji se time bave i zapravo to je ovde priča. A da smo mi svesni problema sa kojim se suočavamo i sa kojim ćemo se tek suočiti, ako bog da zdravlja, da krene ozbiljno investiranje i privredni razvoj, mi godinu, godinu i po dana poslednjih, a ako ne i dve godine, vršimo jednu ozbiljnu reformu inspektorata rada, nezavisno od ovog zakona, mada ovaj zakon dolazi kao neka kruna toga i delom neke stvari reguliše. Znači, mi oko dve godine sprovodimo jedan projekat reforme inspektorata rada. Sada ga baš završavamo. Mislim da smo postigli jednu važnu ključnu stvar. Šta je bila ideja celog projekta? Imate tehnički deo priče, da uvežemo, da imamo kompjutere, veze, sve je to lepo i to treba imati. Međutim, šta je osnovno pitanje? Osnovno pitanje je kakav je taj inspektorat. Kakav je on zapravo, koliko je osposobljen i kog je kvaliteta. Znači, srce ovog projekta je bilo u stručnom osposobljavanju inspektora rada u Srbiji, da bi se stvorili, pored ostalog, uslovi, pored podizanja njegove stručnosti, i da može da vrši tzv. integrisanu funkciju, a što znači da uz manji broj pregleda može da postigne veći efekat. To je bilo centralno pitanje ove reforme. Mogu reći da sada u ovom trenutku, a naravno nikada nemate sto posto učinak, to je iluzija. Po nekom kritičkom pristupu, siguran sam da više od polovine inspektora rada je postiglo potreban nivo stručnosti i spremnosti da radi svoj posao, jer to je prosto bio bitan element. Džabe nama najbolji zakon ako ljudi na terenu ne znaju posao i nisu sposobni. Onda smo džabe svi pričali. To je ono što radimo i što smo radili. Kao kruna te priče je došao ovaj zakon. Naravno, nismo zanemarili i onaj deo sankcija koji mora da postoji u svakom zakonu. Mi, prosto da uozbiljimo tu stvar, znamo ograničen domašaj sankcija o čemu sam govorio, ali morate tu stvar uozbiljiti. Sada, u sadašnjim rešenjima, te su kazne od 50 dinara do 8.000 dinara. To je smešno, komično. Sada smo ovde prevideli prekršajne kazne koje idu od 800.000 do milion dinara za poslodavca, a za preduzetnika od 400 do 500.000. Ali, ono što je važno, predvideli smo kazne i za radnike koji ne poštuju propise, koji neće da stave na sebe zaštitnu opremu, od 10.000 do 20.000 dinara su takođe kazne predviđene u tom delu. (Iz sale: Ako preživi.) Da li će preživeti upravo zavisi od toga da li ćete vi glasati za ovaj zakon. Znači, hoću da kažem da ukoliko ne bi usvojili ovaj zakon, naravno da bi mi ozbiljno ugrozili u perspektivi zdravlje radnika u Srbiji. Pošto sam siguran da u ovoj skupštini ima većina, hvala bogu, da usvoji ovaj zakon, pa tako da oko toga ne brinem. Za to imamo većinu. Ono što sam takođe hteo da kažem, bez obzira na pokušaje da se dobacivanjem neko dekoncentriše, jeste takođe jedna vrlo važna stvar. Mi smo ovde u zakonu dali poseban naglasak na oblast građevinarstva. Potpuno je jasno zašto. Najveći broj povreda sa smrtnim ishodom se događa u toj oblasti i oblasti građevinarstva i njegovom specifičnom tretmanu smo u zakonu dali posebno mesto. Ko je čitao zakon, video je na šta mislim. Svesni smo onoga što se događa. Moram da vam kažem da ono što je neposredan uzrok potrebe da se mi bavimo ovim pitanjem jeste da su u ovom trenutku, sada dok ovo pričamo, praktično, Beograd i Novi Sad na primer, može se reći dva velika gradilišta. U Beogradu sada trenutno ima oko 420 velikih gradilišta, a što se ne pamti kada je to bilo. U Novom Sadu ima preko 270 velikih gradilišta, a što govori o ozbiljnoj potrebi da pri takvom obimu posla koji se vrši, a očekujemo da će biti još više gradilišta, da će cela Srbija biti jedno veliko gradilište, u takvim uslovima je nužno da poseban tretman ima oblast građevinarstva, jer nažalost, tu su, kao što znate, najčešće povrede. Samo još jednu stvar sam hteo da kažem, a to je da tako reformisana inspekcije rada zapravo treba da bude onaj stožer koji će zajedno sa svojim socijalnim partnerima, a to su sindikati, poslodavci, kroz preventivno delovanje zaista stvoriti uslove koji će u Srbiji biti: bezbedno raditi u skladu sa evropskim standardima. Usvajanjem ovog zakona mi ćemo, u suštini, a to je i naša dužnost, ispuniti jedan svoj važan zadatak, a to je da srpskom radništvu omogućimo da radi u takvim uslovima koji su primereni razvijenim evropskim zemljama. Mislim da to svako u ovoj skupštini hoće i da to svako, po mojoj logici, treba da podrži. Hvala.
Hvala vama, gospodine Laloviću. Izvolite, sada po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite, gospođice Jovanović.
Baš je simpatično to vaše zbunjivanje, gospodine Markoviću. Javljam se po Poslovniku. Prvi član Poslovnika, a verujem da zaista mogu da se kladim da ministar ne zna ni jedan član Poslovnika, a to govorim zbog toga što je on i poslanik. Prvi član Poslovnika je povređen zbog prava i obaveza narodnih poslanika. Onaj kojim se vređa dostojanstvo Narodne skupštine, a koji pre svega kaže da su poslanici dužni da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem. Gospodin Slobodan Lalović je i poslanik i ministar u Vladi Republike Srbije, da, šef je svoje poslaničke grupe samostalnog strelca. Kao prvo, gospodine Markoviću, uopšte ne razumem, danas ste prigovorili, i s pravom, jednom čoveku koji je ušao ovde i na brzinu nam rekao da je pomoćnik ne znam čega, a što je neprimereno obučen i što je sportski obučen, jer je imao neki džins na sebi. Došao takav u najviše zakonodavno telo, u ovo cenjeno skupštinsko zdanje, što jeste, ma koliko se trudili kroz kršenje Poslovnika i poslanici iz vladajućih struktura da ga omalovažavaju. Što bi rekao gospodin Nikolić, nema tu više ni morala ni ničega. A i u šta se pretvorila poneki put Narodna skupština, pitamo se mi koji smo deset i više godina poslanici, a oni koji su godinu i po dana to vide. Dobro. Niste mogli da mu date reč zato što poslanik i ministar Lalović nije primereno onim vašim kodeksima, koje ste zagovarali i usvajate ih po jedinicama lokalne samouprave, došao odeven u Skupštinu Srbije. Ministar Lalović, poslanik, došao je u Skupštinu bez kravate i izašao da priča o zakonu. On, u najmanju ruku, potcenjuje i omalovažava radnike u Srbiji, ne samo radnike, nego sve one koji prate prenos i vide kako on seiri nad jednom nenormalnom situacijom u kojoj je Srbija danas. Svaki radnik koji npr. za kaznu što ne nosi radničko odelo, odnosno zaštitno – pitanje je samo gde i koje to fabrike rade, i koji je procenat onih koji mogu da uzmu sebi zaštitu na radu i da se obuku u skladu sa novim propisima i da daju celu platu – kaže "šta je to 5.000 dinara, neka da", a pitanje je da li će on toliko da primi. Gospodine Laloviću, otkad ste počeli da dolazite sa vašim idejama u Narodnu skupštinu, ne bi bilo strašno da ste vi samo poslanik i da dođete sa nekom idejom, ali vi ste ministar u Vladi, a Vlada je neodgovorna, jer vama daje mogućnost da se na takav način poigravate sa sudbinom građana i radnika. Pre svega, sve gore i gore žive od vaših ideja. Kardeljevština i jedan model koji vi primenjujete kao kadar iz tog vremena. Ali, tamo je bilo uglednih i privrednika i sposobnih ljudi, ma šta vi mislili, ali vi niste nikada radili na tim poslovima, niste bili direktor nekih velikih preduzeća i imali takvu vrstu upravljačke funkcije. Od sindikata, preko drugog sindikata, pa posle 5. oktobra, kao "uloviću lopove", pa pronašao Vuk Obradović kriminal, vi u fioku, pa avanzujete dalje, pa do ministra, pa do slobodnog strelca. Nemojte na takav način da se obraćate poslanicima SRS. Ne vređate vi samo naše dostojanstvo, mi smo visokomoralni i časni ljudi, nego građane Srbije, a njih je preko 40 posto i biće ih preko 50 posto koji nas podržavaju. (Predsednik: Vreme.) Zbog toga što ste rekli da će njima biti bolje ako se izglasa zakon, a mi ćemo da utičemo na to i mi ne želimo radnicima dobro. Znaju svi građani Srbije da im mi želimo dobro, jer naša osnovna namena i namera je da što pre vas i celu Vladu koja je takva oteramo sa vlasti.
Dakle, član 1. reguliše prava i dužnosti poslanika, odnosno opisuje da se ovim poslovnikom uređuje organizacija i rad Narodne skupštine i način ostvarivanja prava i dužnosti narodnih poslanika. U odnosu na to, danas sam opomenuo i zamolio da napusti salu gospodina koji je došao u šarenoj majici, sportski, neadekvatno obučen da bi predstavljao ministarstvo. To je moja obaveza. Postoji jedan pravilnik i o oblačenju, koji trenutno nije u funkciji, drugi koji se sada priprema i očekujem da će ga Administrativni odbor svakako usvojiti, ali nijedan od njih ne pominje kravatu. Dobro sam shvatio iz prethodnog obraćanja, a dobro sam i shvatio na osnovu amandmana na član 35, pogledaćete, da je upravo apel da se poštuje radno mesto i način ostavljanja, zaticanja, preuzimanja, prijavljivanja adekvatne opreme na radnom mestu, da je to nešto u čemu se slažu poslanici svih poslaničkih grupa, pa i predstavnici Vlade. Molim vas, pogledajte pa ćete videti. Nadam ste da ste zadovoljni pojašnjenjem. Izvolite, gospođice Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde imate neke kolege, nažalost, koji su i načinom na koji su sada reagovali kada sam krenula za govornicu, pokazali da su poput onog Albijanića danas, za neko mesto gde treba da se izoluju, a nikako da sede u poslaničkoj klupi. To njima služi na čast i ovom čoveku koji tako reaguje, a poslanik je vladajuće strukture. Inače, sam sebe kad pogleda u ogledalo mislim da se uplaši, jer tako se ponaša i tako gleda sve nas druge kao da mrzi ceo svet. Što se tiče odgovora, nisam zadovoljna i tražim da se Skupština u danu za glasanje izjasni da ste vi, samim tim što ste dopustili neprilično i nedolično ponašanje ministra, dozvolili da se vređa dostojanstvo Skupštine, izjasni o povredi Poslovnika.
Nastavljamo rad. Pitam da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS, pa gospodin Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministre Laloviću, predsedniče Markoviću, za nas u SPS ovaj zakon nije sporan, kada je reč o obavezama i odgovornostima poslodavaca i kada je reč o obavezama, na neki način, i odgovornosti zaposlenih. Samo ću da se zadržim na pravima zaposlenih. Mislim da je to najspornija stvar u ovom predlogu zakona. Kada je reč o pravima zaposlenih ona će ostati mrtvo slovo na papiru, bez obzira što se u ovom zakonu, u ovom poglavlju, u članovima 22. i 23, govori da su prava zaposlenih da mogu poslodavcu da daju predloge, primedbe, da mogu da odbiju posao pod određenim uslovima. Mislim da od toga nema ništa, pre svega, iz razloga što je u našoj državi posle 5. oktobra promenjen osnovni sistem, sistem vrednosti, promenjeni su zakoni. Najveći je problem upravo u Zakonu o radu. Po tom Zakonu o radu, koji je matični, osnovni zakon, poslodavac je sve, radnik nije ništa, zaposleni takoreći nema nikakva prava, a jedan stalni Damoklov mač za sve zaposlene jeste otkaz od strane poslodavca, koji je moguće dati u svakom trenutku. Da se samo podsetimo, taj zakon koji je donet 2001. godine kaže da je otkaz od strane poslodavca moguć zbog rezultata rada, koje ocenjuje poslodavac, moguć je ukoliko poslodavac iznenada utvrdi da zaposleni nema adekvatno znanje, da nema adekvatne sposobnosti, moguće je usled radne nediscipline, koju opet ocenjuje poslodavac, moguć je usled organizacionih, tehničkih ili tehnoloških promena. Ako sve to imamo u vidu, onda gotovo svaki zaposleni nema nikakva prava. Jednostavno, on ne sme ni da pokuša da odbije posao, bez obzira o čemu se radi. Takva je situacija kada govorimo o privatnim preduzetnicima, gde znamo kakve su te privatne gazde: ohole, gramzive, 90 posto su takvi, gde radnici i zaposleni ne smeju ni da pomisle da odbiju bilo kakav posao, da odbiju da rade više od punog radnog vremena, jer ovde se baš o tome radi, a kamoli da daju neke predloge, sugestije, primedbe, bez obzira koja je tema na dnevnom redu. To se ne odnosi samo na privatna preduzeća. Najgora situacija jeste u privatnim preduzećima. Takva je situacija i u javnim preduzećima, u ustanovama, institucijama, školama, bolnicama. Svuda se preti otkazima, svuda se preti tehnološkim viškovima. Jednostavno, u takvoj situaciji svako od zaposlenih bespogovorno sluša svog poslodavca, bilo da je reč o privatnom preduzetniku, bilo da je reč o direktoru škole, direktoru bolnice, svi izvršioci su kao pod jednom direktivom - izvršiti svaki mogući zadatak. To se odnosi i na društvena preduzeća u kojima su ljudi ostali bez posla, 300-400 hiljada ljudi je ostalo bez posla. U jednoj fabrici, gde je prepolovljen broj zaposlenih, mislite da će neko od tih koji su ostali na poslu da kaže svom poslodavcu – moji su uslovi ti i takvi, neću da radim više od punog radnog vremena, moje su primedbe te, moji su predlozi takvi. Ljudi, od toga nema ništa. Kada govorim o ovim stranim poslodavcima, tu situacija ništa nije bolja, sve je slično. Evo, svi ministri od 5. oktobra su se hvalili velikim uspehom "Sartida". U tom "Sartidu", gde je proizvodnja povećana pet puta, danas sam saznao da je prosečna plata 200 evra. Znači, radnici imaju pravo na približnu platu kako je to u nekim drugim zemljama, ali nema od toga ništa. Da neko pomisli da kaže - neću da radim za 200 evra, tražim neku veću platu. Znači, nema od toga ništa, promenjen je sistem, zakon je surov i dok je takav zakon i sva prava zaposlenih su svedena gotovo na nikakva prava. Jednostavno, svi zaposleni moraju bespogovorno da slušaju svoje gazde. U samom zakonu ima nekoliko predloga vezano za formiranje odbora za bezbednost, pa biće veći broj članova zaposlenih u odboru i sva ova priča o kojoj sam govorio na početku odnosi se na ovaj odbor. Jednostavno, predstavnici zaposlenih bespogovorno moraju da slušaju svoje poslodavce, svoje gazde, tako da neće to dati nikakav poseban rezultat. Ili kada govorimo o sindikatu, pa se kaže u ovom zakonu da je odnos sindikata i odbora takav da se uređuje kolektivnim ugovorom. Znamo da kolektivni ugovor nije obavezan, odnosi se samo na javne službe, preduzeća, ustanove. Kolektivnih ugovora nema tamo gde je najteže, gde je najveća eksploatacija, tamo gde su gazde i poslodavci najsuroviji. To su, pre svega, privatna preduzeća i sve što je privatizovano posle 5. oktobra. To je 1000 preduzeća i znamo kakva je situacija u svim tim preduzećima. Sa druge strane, znamo kako se sindikati ponašaju. Osim Samostalnog sindikata, svi drugi sindikati koji su samo na papiru reprezentativni uvek su u funkciji vlasti, uvek u funkciji nekog tuđeg i drugog interesa. Formiranje uprave za bezbednost smatram da je jedna bespotrebna stvar, umnožava se administracija i samo da podsetim ministra Lalovića da imamo velike najave otpuštanja radnika u zdravstvu, u prosveti, u takoreći svim ustanovama i institucijama, a znamo da posle 5. oktobra 20.000 ljudi je zaposleno, novih ljudi, u državnim strukturama. Znači, sve što se tiče ministarstava. Neverovatna stvar, ali istinita. Znači, do 2000. godine u tim državnim strukturama, pri ministarstvima, upravama, bilo je 9.000 radnika, a sada ih je 27.000. Postavlja se pitanje kada insistiramo na restrukturiranju javnih preduzeća, pa će u EPS-u ostati bez posla 20.000 ljudi, imamo višak u ovim državnim strukturama, ti ljudi koji su primljeni posle 5. oktobra. Ali, radilo se o partijskoj liniji, dajte da zaposlimo sve svoje, da ih zbrinemo. To su uglavnom oni koji su šetali svih tih godina, ali je mali broj zbrinut, veliki je broj ljudi bio u tom trenutku, ali svi su naravno prevareni, tako da ova uprava za bezbednost ništa drugo ne znači nego samo gomilanje novog broja ljudi, zaposlenih pri ministarstvima. Naše mišljenje je takvo i kada je reč o agencijama i svim drugim službama. Ovde treba praviti još jednu paralelu. Kada govorimo o pravima zaposlenih, pa se u zakonu kaže da zaposleni imaju prava. Ako bismo pravili neku paralelu sa državnim pitanjima, najvažnijim državnim pitanjima, mi bismo imali ovakvu situaciju. Evo, primera radi, svi naši najvažniji i najviši državni funkcioneri, počev od Vuka Draškovića, Svetozara Marovića, Tadića, pa i Koštunice, svi imaju pravo, ali ne samo pravo i obavezu da kažu međunarodnom fakturu kada je reč o Rezoluciji 1244 da je ona rešila pitanje Kosova i Metohije kada je reč o statusu i da mi danas-sutra Savetu bezbednosti možemo da govorimo samo o modelu autonomije, o suštini autonomije. To je čista glupost, teza koja se sada pojavljuje - više od autonomije, a manje od nezavisnosti. To je pravo i obaveza svih državnih funkcionera, ali to niko ne sme da kaže međunarodnom faktoru. Kao što ovde zaposleni ne smeju ništa da kažu svom poslodavcu i svom gazdi. Ili npr. znamo dobro da je Marti Ahtisari, predstavnik Ujedinjenih nacija za pregovore o budućem statusu Kosmeta, član Međunarodne krizne grupe. Znamo da Međunarodna krizna grupa ima neprijateljski odnos prema Srbiji i srpskoj državi godinama i znamo unapred kakvo će rešenje Ahtisari da da kada je reč o našem najvažnijem političkom i državnom pitanju. Niko ne sme da kaže, rekla je to čini mi se predsednica Koordinacionog centra Sanda Rašković-Ivić i niko od važnijih funkcionera. Znači, džabe što oni imaju pravo i što imaju obavezu, oni ne smeju to da kažu. Kada govorimo o pravima Mađara, evo rezolucija koja je doneta. Znamo da se radi po scenariju. Mađari i sve nacionalne manjine u Srbiji imaju najveća prava u Evropi. Nigde takvih prava nema kao što imaju nacionalne manjine u Srbiji, ali niko ne sme da kaže. Ljajić je nešto govorio na sastanku, ali od najvažnijih funkcionera, Vuk Drašković tako nešto da kaže, taman posla, Boris Tadić, taman posla. Kada govorimo o Haradinaju, doneta je odluka da može da se bavi politikom, pa kao nešto suspendovano i vratiće mu to ponovo. Niko nije smeo da saopšti i da kaže da je to katastrofa, takvo ponašanje Haškog tribunala je nedozvoljeno itd. To niko ne sme da kaže, kao što niko ne sme da kaže da se našem predsedniku Slobodanu Miloševiću otežava odbrana u Haškom tribunalu, počev od dokumenata pa do silnih drugih stvari, iako znamo da je ta politika bila ispravna. I sada je ministar Lalović ponovo govorio o sankcijama. Sankcije jesu bile nepravedne i potvrda te naše politike je upravo ovih dana. Harold Pinter, član udruženja, međunarodnog komiteta odbrane Slobodana Miloševića, dobitnik je Nobelove nagrade za književnost. Noam Čomski, najveći kritičar novog svetskog poretka, globalizacije i svega što se desilo u našoj zemlji, proglašen je najvećim intelektualcem 20-tog veka, ali džabe sve to što mi govorimo. Ovo je jedan mikroplan, pravo zaposlenih prema poslodavcu i prava i obaveze najviših državnih funkcionera da kažu ono što je najvažnije za ovu državu. Takvih primera ima sijaset. Najviši državni funkcioneri Albanije govore o tome kako Kosovo i Metohija treba da bude nezavisna država. Niko nije smeo da se suprotstavi tome, niko od naših najvažnijih državnih funkcionera. Ove stalne ucene vezano za Mladića i Karadžića. To je sada uslov za pridruživanje i ti uslovi će se stalno povećavati. A istovremeno ministar spoljnih poslova Engleske Džek Strou kaže da Gotovina više nije uslov nizašta, Hrvati mogu taj proces da završe do kraja i tako će najverovatnije biti, ali biće zato što niko od naših najviših državnih funkcionera ne sme ništa da kaže. Upravo dolazimo do toga da je u Srbiji najveći problem što su ti državni funkcioneri, najviši, neki su ucenjeni Hagom, neki su švercom duvana, slušali smo Momira Bulatovića ovih dana i vidimo kako se to dešavalo, neki su uplašeni sami po sebi, a neki su u permanentnom vazalnom odnosu. Svakog možete da prepoznate u mojim rečima. Prema tome, nešto slično vezano je za ovaj zakon. Znači, problem ovog zakona, mi ćemo glasati najverovatnije za ovaj zakon, ali je problem što ova prava zaposlenih, da se ona ostvaruju, od toga nema ništa jer je promenjen sistem, donet je novi Zakon o radu, sve se meri prema tom Zakonu o radu. U tom novom sistemu na sceni je divlji kapitalizam, sve humane vrednosti koje smo podržavali, koje smo imali u toku tih najtežih 10 godina, sve je to precrtano kao rukom. Prema tome, možda nije bilo najkvalitetnije poređenje, ali sve je to istina i jednostavno ovaj zakon može da bude dobar u smislu samo da će se tom kaznenom politikom naterati poslodavci da izvršavaju one obaveze o kojima je govorio ministar Lalović, a sve drugo je veliki znak pitanja.
Moja je obaveza zbog toga što predstavljam ovu skupštinu, gospodine Bušetiću, govorili ste o najvišim nivoima vlasti, a niste pominjali najviše. Kada je u pitanju najviši nivo vlasti, to je ova skupština, kabinet vam stoji na raspolaganju. Dakle, nije bitno šta se piše po novinama. Da vam pokažem pismo zahvalnosti predsednika Evropskog parlamenta Narodnoj skupštini Republike Srbije za svu aktivnost u prethodnom periodu, njenog predstavnika i njenih odbora za zaštitu nacionalnih manjina. Dakle, to naravno stoji kao dokumentacija. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, malo nas je ostalo da govorimo o zakonu koji možda i nije najvažniji, ali je sigurno važan zato što u paketu od onih osam hiljada stranica ili koliko desetina kilograma materijala koje treba doneti da bismo stekli uslove da kucnemo na vrata Pakta za stabilizaciju i pridruživanje, i ko zna za šta sve još i ko zna koji sve uslovi još. Dakle, ovaj zakon kome smo sada promenili ime, valjda zbog nezgrapnog prevoda nekog anglosaksonskog originala, ne znam šta je falilo da ostane ime - zakon o zaštiti na radu, jer ime tu ništa ne bi menjalo, nije to dokaz temeljnog pranja od 5. oktobra pa naovamo. Ako je to ta ključna promena, razlikovalo bi se ono od 5. do sada i od sada, onda mani ga Mito, ništa od toga nema, nažalost, puka promena imena nije tako bitna. Hoću da kažem i činjenicu da, ako se pažljivo analizira zakon koji je do sada bio na delu, zajedno sa nizom podzakonskih akata, za koje predviđate da će, ukoliko nisu u saglasnosti, biti još malo na snazi do godinu dana, onda ćete iz zbrisati i po ovlašćenjima koja ste dali ministrima, dakle, krećemo od završne strane, prosto otpozadi ovog zakona, da će ministar doneti četiri ili pet podzakonskih akata, koji jedva da objedinjavaju jednu osminu ili devetinu nadležnosti koje su za potrebe inspektora imali podzakonski akti po dosadašnjem zakonu. Dakle, šta smo dobili? U neku ruku promenjen zakon koji zbog toga nije bolji, zakon koji daje dosta maglovitih rešenja, na sreću, video sam i odgovore Vlade i Ministarstva na amandmane koje smo dali, pa vidim da ste stvarali različite stvari u subordinaciji, da bliže odredbe koje smo nudili amandmanima niste prihvatili, jer su kobajagi rešene u Zakonu o radu. Naravno, to nije tačno. To sam gledao i upoređivao, nisu do tančina rešeni kako je bitno rešiti probleme nekih posebno ugroženih struktura zaposlenih, trudnica, maloletne dece ili osoba sa hendikepom ili umereno smanjenim radnim sposobnostima, za koje smo hteli taksativno u meri koliko je to moguće da poboljšamo njihovu zaštitu na radu. Ono što se tiče samog zakona, jasno je da on ne može suštinsku stvar da reši, a to je broj nezaposlenih koji se rapidno približava broju od milion. Hiljadu i po preduzeća koja su promenila vlasnike nije srazmerno tome povećalo ni broj ni kvalitet rada i života onih koji su ostali da rade. Dakle, preti nam jedan kolaps svake vrste. Broj nezaposlenih će biti sve veći. Čujem doći će Kinezi, možda za njih pišemo ovakav zakon, sigurno ako se opredele da dođu da rade ovde neće se mnogo osvrtati ni oni ni njihovi poslodavci na odredbe zakona koje se tiču makar kaznenih normi za poslodavce. Već kada sam se dotakao tog pitanja i sama činjenica da su norme enormno podignute za poslodavca, nije li to šansa da se inspektori konačno još više ovajde, jer ipak je to visoka stavka. Lako će se dogovoriti da on uzme 200, 300 ili 500 hiljada ili koliko već da ne plati kaznu od milion dinara. Vidimo da inspektor ima pravo čak i da daje savete. Valjda je to uvek, ako je normalan čovek i korektan za saradnju, bez umrežavanja i bez potreba da centralno bude kontrolisan njihov rad, sigurno pružao pravne savete i metodološka uputstva na licu mesta kada je izdavao rešenja da se nešto ukloni. Ovde mu je to jedna od taksativnih obaveza. Ako je to onaj deo kvalitativnog pomaka to i mogu da razumem, ali ništa se ne garantuje. Jednostavno, kao inspekcijske službe drugih organa, drugih ministarstava, da će to biti jedan pošten rad, moguće još samo jedan izvor njihove dodatne zarade, jer su im verovatno plate male i time nisu zadovoljni. Tu mislim posebno na privatna lica, na privatnike ostale, biće u stanju da plate odluku, promenjenu odluku inspektora kada iz zbog ovoga ili onoga šlemba ili ako nema nekog podatka na registru, dakle, oni koji će proći inspekcijski nadzor. Hoću da kažem da ste dosta toga i u samom zakonu učinili u odnosu na ranija rešenja, a kada govorim, poredim zakon koji je bio na snazi i aktuelne zakone susednih republika. Jedan mi je tu u ruci, kako to kod njih izgleda, koji su duboko ušli u tzv. reforme i gde su zadržali rešenja koja su veoma slična onome što smo imali u prethodnom zakonu. Jeste terminologija promenjena, slažem se. Ne možemo govoriti više o nekomJU standardu, ne možemo govoriti o terminima koji su karakterisali poslodavca i zaposlene iz onog vremena, ali to je moglo ići kroz izmene zakona i ta bi se stvar konačno jasno rešila. Dakle, u ovom predlogu zakona nema više taksativno pobrojane, recimo, veoma važne obaveze proizvođača opreme i oruđa za rad, sredstava za rad, proizvođača hemijski štetnih supstanci, o postupku načina transporta, skladištenja i uništavanja ambalaže, jer podzakonska akta su to regulisala. Kada ukinete i njih, a ono što namerava ministarstvo da donese, nekoliko novih četiri ili pet podzakonskih akata, pitanje je kako će ta materija biti obuhvaćena. Doista, vi jeste predvideli tu da poslodavac koji se snabdeva opremom mora da ima prilikom kupovine opreme propratni akt od proizvođača o tome da je u nekoliko rečenica definisano da zadovoljava ta oprema takve i takve standarde. Ovde se više proizvođač ne obavezuje da mora da isporuči opremu koja je standardizovana, koja ima test o proveri, dokaz o proveri, metodologiju ispitivanja sigurnosti, čak nisu ni pobrojani ovde, nego ministar će doneti odluku ili neko drugo telo o tome koliko će često vršiti, odnosno koliko će se vršiti provera kvaliteta i sigurnosti rada sredstava za proizvodnju, odnosno sredstava za rad, recimo mašina. Tako ovde nije u ovom zakonu, poput rešenja koja su predviđena u ranijim zakonskim uredbama, predviđeno koje su to mašine, koje okolnosti, koja radna mesta, posebno štetna po zdravlje, po rad, koja nose veći rizik. Dakle, ona su opisana taksativno, maglovito, jednako kao što postoje nejasnoće već u preambuli zakona, u onom delu gde se govori o tome koja su lica koja se smatraju da podležu zakonu o zaštiti bezbednosti i zdravlja na radu. Tu recimo nisu pomenuta lica koja mogu da se nađu na radnom mestu po poslovima posete državnih službenika, po poslovima inspektora, jer to su neka ostala lica. Nije uopšte bio problem staviti ih, jer to mogu biti inspektori, mogu biti poslovni saradnici, može biti rodbina onoga ko će doći da obiđe nekog svog. Recimo, žena dođe mužu koji je direktor itd. Ostala lica za koja poslodavac zna: pazite, znači, žena mora da se najavi mužu koji je direktor firme da dolazi. Inspektor se neće najavljivati, džaba ako se najavljuje, ide u neku vanrednu kontrolu da nešto proveri. Dakle, možda je i to moglo biti preciznije regulisano. Hoću da kažem da ima takvih elemenata u ovome predlogu uprkos težnji da on bude reformski, jer stvari nisu do kraja definisane. Kada je reč o poslodavcu, to je član 9, gde poslodavac nije odgovoran, govorim o članovima koji izgledaju nedorečeni, želim da iznesem nedorečenost. Jer, zaista se u vašim odgovorima na amandmane koje smo pisali išlo do minucioznih detalja u samom pokušaju da bliže opišemo i odredimo pojedine članove, pa evo sada tamte za vamte da vam vratimo i opišemo naše primedbe. Kakva je to kvalifikacija nepredvidive, neobične, izuzetne okolnosti gde poslodavac nije odgovoran za povređivanje radnika? Trebalo bi tada reći da se nešto bliže zna o tome, da li je reč o vremenskim nepogodama, električnom udaru, struji, gromu, jer može se svašta pod ovo podvesti. Može to prilično široko biti shvaćeno onda kada krene zaposleni u pravni spor sa svojim poslodavcem i može pod ovu nejasnu kategoriju mnogo toga da se podvede. Nije rešeno ni preduzimanje preventivnih mera, jer neka rešenja u zakonu imaju jasno definisane preventivne opšte mere i preventivne posebne mere. U preventivne opšte mere vi ste ovde pomenuli mere radnog mesta, mere tehnologije, mere obezbeđenja kvaliteta, funkcionisanja opreme, zaštite od štetnih uslova na radu, ali posebne mere nisu taksativno izdvojene, a one bi trebalo da se tiču i pola, i starosti, i radne sposobnosti, i posebno štetnih uslova rada za pojedina zanimanja. Ako će analiza o proceni rizika to da uradi, to onda zahtevaveoma spretnog poslodavca, a vidimo da ste odbili amandman u kome smo tražili samo da poslodavac nešto zna o tehnologiji rada, ne da polaže licencu. Kako Vlada reaguje na primedbe gde tražimo da poslodavac nešto zna. Zašto da nešto zna? Pa je li on ovlašćeno lice, upoznaje se tek sa tehnologijom rada, to je odgovorno lice koje stiče radni odnos i dužno je da se upozna. Vrlo je nedefinisano i nejasno stavljeno, zapošljava se, shvatamo tako iz ovog zakona, zapošljava se i onda se obučava radnik. Dakle, ako se zapošljava i obučava, onda mora neko tokom tog procesa njega da obučava. A ko to može da bude, jer ne može samo lice koje je imenovano, kako vi kažete ovlašćeno lice, dakle u ovom delu ovlašćeno lice za poslove bezbednosti. To može biti radnik koji je na tom radnom mestu, pa radeći zajedno sa njim, jer ovaj čovek je već obučen, na najbolji će način onaj koji radi isti posao pomoći onome ko je došao da radi. Našim amandmanom mi ne stavljamo nikakvu prepreku za slobodno zapošljavanje, ali uvodimo pojam uzajamne obuke onoga koji radi. Naravno, da je tu odgovorno lice, koje ne mora uvek biti prisutno. Naravno da je to odgovorno lice koje ne mora biti uvek prisutno. Poslodavac ne mora uvek imati odgovorno lice za pitanje zaštite, rekli ste desetak zanimanja i broj zaposlenih do 10, recimo, neki zakoni kažu do 20, negde ministar oslobađa i kada je 50 zaposlenih, u nekim zakonskim rešenjima. Dobro je da ministru nismo dali ovlašćenje da spasava poslodavca od toga da ne mora da ima lice ovlašćeno za pitanje bezbednosti. Ali, kažem, to je jedna od onih stvari koja nije do kraja razrešena. Osposobljavanje za zdrav i bezbedan rad poslodavac organizuje određeni period vremena za koji se ne kaže koliki je, verovatno kada se proceni da je sposoban taj kandidat, taj zaposleni izlazi na ispit. Taj ispit ima jedan teorijski i praktični deo, i direktno ste stavili u zakon, polaže ga na radnom mestu. Sasvim je jasno, i mi iz zdravstvene struke imamo to svakih dve-tri godine. Uzgred budi rečeno, zaštita od požara ovde nije ni pomenuta, sem uopšteno, mora radnik da zna puteve evakuacije itd. To je vrlo uopšteno. Neki zakoni iz ove oblasti veoma precizno regulišu pitanje i alkoholisanosti, nisam uspeo da vidim, možda je to jedna reč koju nisam video, pitanje alkoholisanosti, opojnih sredstava, droge, štetnih hemikalija. Zašto smo to izbrisali? Što bi to bila prepreka evropskom putu Srbije da je to ostalo, da ne može biti neko alkoholisan, da moraju biti posebni uslovi ako je reč o požaru, kako radnika obučiti, kako izvršiti jednu svojevrsnu kolektivnu obuku. Možda to liči na one vojničke vežbe koje su bile, možda na to liči, ali je najveća panika i najveća nesreća kada se pojavi požar. Mi i danas u bolnicama polažemo testove. Gde polažemo testove? Niko ne polaže pored bolesnika u prostoriji. Dakle, pisani oblik testa treba da se polaže u prostoriji. Ne može na radnommestu, na skeli da neko popuni test, u kesonu, pored varioca, pored kotla. Eto, kao u reklami "pomeri se s mesta". Dakle, to je sitna intervencija. Ne kažemo mi da je zakon tako dobar da smo radili sitne intervencije. Te sitne intervencije dovode do suštinskih promena. Poslodavac nešto mora da zna o poslu kojim se bavi iz elemenata tehnologije, dakle, ne da ima licencu, lepo i jasno je napisano - da zna tehnologiju, da zna osnovne mere pružanja pomoći i zaštite, ono što bi osnovac morao da zna. Jer, on upoznaje i licenciranu osobu, polaže, na neki način, račune pred inspektorom i pred onima pred kojima je poslodavac, dakle, pred budućim zaposlenim. Ne vidim što smo morali da spasavamo poslodavca. Verovatno nismo mislili samo o našima, nego i o drugim poslodavcima kojima se nadamo, kojima moramo pripremiti veoma gladak i pitak teren, da ih se ništa, naravno, ne bi moralo ticati. Uvedeni su, takođe, različiti pojmovi. Nešto sam govorio oko pojmova posebnih uslova na radu i posebno rizičnih uslova za rad i posebnih potreba koje mora da zadovolji zaposleni na tom mestu. To ovde apsolutno nije odvojeno. Posebna zdravstvena potreba za vršenje određenog posla nije isto što i posebno teški uslovi rada. U nekim zakonodavnim rešenjima to je potpuno jasno. Naravno da je to slično, može često da se preklopi, posebno teški uslovi rada traže i posebno zdravstveno stanje, ali imamo i osobe sa lošim ili nedovoljno dobrim zdravstvenim stanjem. Oni ne treba ni da se nadaju da će raditi, kakav nam je osnovni Zakon o radu, ali pošto ste predvideli da zbog neispunjavanja nekih uslova, primedbi koje stavlja poslodavcu, pazite kako ste stavili u zakonu - primedbi da radnik shvati da nije dovoljno upućen u mere prevencije zaštite i bezbednog rada. Koliko on to treba da radi pa da shvati da nije, da mu dođe inspektor pa kaže - slušaj, ti imaš šansu, nisi dovoljno upućen, odbij da radiš. Reći će - idi, gubiš posao. Vi jeste stavili, nema pravo zbog toga da ga otpusti, ali ima pravo i poslodavac da zove inspektora, pa da zajedno ubede radnika, recimo, da nije bio u pravu kada je prekinuo rad zbog neke tzv. opasnosti. Pa šta ako je reč o ženi kojoj možete baciti petardu, ili mala iskrica, upaljena kanta sa smećem, papirom, ona pobegne, vrišteći, i normalno da ide i da traži odgovorno lice ili direktora da mu se javi da je tamo krenuo požar, da nema uslove za rad, jer je procenila da se plaši. Pokušali smo amandmanski da utičemo na to da nakon što pokuša, srazmerno osposobljenosti i priručnim tehničkim sredstvima koje ima, da sanira datu štetu, govorio sam o primeru požara, može da napusti mesto, u svakom slučaju ostaje bezbedna. Ovde, kada ko proceni, eno varniči onaj spoj, odoh, bežim, pa neka to što varniči kasnije upali celu fabriku. Sada je u Borucela fabrika otišla,teknova otvorena. Dakle, radnika ne treba naterati. Jasno reći zakonom - ništa da ne učiniš protiv rizika da pogineš, ali minimum nekih mera. Zašto onda osposobljavanje? Zašto upoznavanje i osposobljavanje ako ne treba da preduzme ništa, nego čim je rizik, da pobegne napolje i da cela firma ode, da izgori, da se upali, poplavi, štetni gasovi, plinovi i ne znam kakve sve uzroke nosi pojedino radno mesto. Dakle, to opet nije dovoljno regulisano. Može da kaže - evo, procenio sam da je loše i bežim, a poslodavac kaže - kuda ćeš da pobegneš? Ti mene koštaš cele firme, tvoje bežanje. Što bar ne pokuša da ugasiš tu vatru, sipaj šolju vode, sipaj kofu s vodom na taj mali požar, a ne da se upali sve, ili pomeri itd. Nije regulisano, recimo, kada su u pitanju prava radnika u delu njihovih obaveza da radnik mora da ima i određenu obavezu da, recimo, radno mesto zatekne urednim i urednim ga ostavi. Mora da se upozna sa, recimo, elementima zaštite, lične zaštite, jesu li ta oruđa i sredstva što se koriste u ličnoj zaštiti ispravni, jesu li na broju, da li mu radno mesto funkcioniše dobro. Ako to zatekne da je u redu, on nastavlja tu da radi, kada polazi to mora da ostavi urednim radno mesto. Protiv toga se niko ne bi bunio. Na Zapadu se nikada ne bi bunili. Njihove fabrike su čiste, prečiste, pedantne, bar to govore oni koji tamo rade, jer je svako odgovoran da iza sebe ostavi red i po pitanju radnog mesta, oruđa, sredstava za rad, po pitanju materija, supstanci koje se u radu koriste, a koje on mora i ima pravo i obavezu da to uradi. To je nešto od onoga što je moglo da se intervenišem amandmanski da se to popravi itd. Po pitanju angažovanja, recimo, ima pravo da angažuje službu medicine rada. Neka rešenja podrazumevaju da poslodavac može, kada ima 250-300 ili više zaposlenih, da napravi svoju službu zaštite na radu. Takođe, i on može da angažuje službu medicine rada. Ali, šta ste vi ovde zakonskim predlogom, kobajagi nevešto, natovarili jednu opasnu obavezu službi medicine rada, da je dužna da učestvuje u organizaciji prve pomoći, spasavanja i evakuacije. Možda je logičnije da organizuje u obuci za takve stvari. Da li ćete moći medicinu rada, ili neku isturenu ambulantu, gde rade lekari opšte prakse, kao specijalisti opšte prakse, opšte medicine, a rade, vrše funkciju lekara medicine rada, pa da ga naterate da on, kada se desi požar, recimo, u "Zastavi" u Kniću dođe lekar opšte prakse i kompletno mora da povuče organizaciju svega toga. Sutra će čovek da odgovara zbog toga. Košta to 400-800.000 ako ta institucija ne odgovori, inspektor toliko može da kazni. Čak naše zdravstvene ustanove nemaju para da plate lekove, zavojni materijal, a da plate inspektorima kaznu, jer nije učestvovao u ne daj bože elementarnoj nesreći. U ranijim zakonodavnim rešenjima je pisalo - poslodavac poziva toga, poziva toga, pa organizuje to. Dakle, službi medicine rada je dovoljno što ima, što ste taksativno pobrojali 10-15 funkcija, i reći da ona učestvuje u obrazovanju, kreiranju procesa, politike, neka ima i pokaznu vežbu, ali ne da im stavite, na određen način, odgovornost da moraju da učestvuju u postupku evakuacije. Čime? Znači, daćete im sanitete. Hoćete li vi da im kupite sanitete, posebnu opremu? Idealno, jedva čeka ministar Tomica da troši pare na drugu stranu, a da mu vi to kupite. Ali, budžet je Dinkićev, džaba, sve iz iste kase ide. Broj lica za prvu pomoć, jedna od primedbi. U nekim zakonskim rešenjima piše - ako ima 20 zaposlenih jedno lice obučeno za prvu pomoć, eto idealnog mesta za službu. To ste stavili u tačku 2) - da vrši obuku za prvu pomoć. Ali, tačka 9) ili ne znam koja kasnije to malo vuče u opasne vode službe medicine rada. Da nedužni ljudi organizuju i prime na sebe teret jedne "Zastave", kakva god da je minorna sada, da organizuje i spasava, evakuiše radnike, to bi bilo vrlo, vrlo rizično. Vi ste rekli - odgovarajući broj lica koji će biti upućeni ili obučeni iz oblasti prve pomoći. Ipak je potrebno numerički odrediti - šta to znači odgovarajući broj lica? Verovatno ono da ima 10 zaposlenih - ugostiteljski objekti, zdravstveni, što ste dali u članu 37, gde poslodavac sve sam organizuje, da tu i nije naročito bitno. Ali, nešto mora sam da zna, mora da zna da previje, mora da reši neku posekotinu. Dakle, ima mnogo toga što je ostalo nedorečeno u toj potrebi da se što pre i što brže napiše rešenje, iako se ovo godinu dana krčkalo, moglo je to i da se popravi, da se naši amandmani iščitaju itd. Kada je reč o upravi i instituciji koju ste formirali, mi mislimo da to što će ona sadržavati samo zaposlene i nije baš neko najmudrije rešenje. Pazite, poslodavac može da određuje koliko će imati ljudi uključenih, obučenih za to od strane zaposlenih, ali zašto u taj organ, koji je opet savetodavan poslodavcu, ne uključiti i predstavnika poslodavca ili njega samog, lekara medicine rada i ostali broj, ne ograničava se broj na tri. Ostali broj neka bude uvek u višku radnika koji su obučeni za poslove zaštite na radu i delegirani ispred zaposlenih. Ne vidim što bi bio problem da u tome bude lekar medicine rada one službe, one institucije sa kojom je poslodavac sklopio ugovor, da bude član tog odbora. Što se tiče uprave, takođe mislim da nije bilo potrebno da se uprava formira. To je telo koje formira ministarstvo za sebe, administrativno-birokratski tim. Ako će ministar donositi podzakonske akte, jedino upravo damu pomažu u tome, ali smo do sada videli veliki broj ministara koji su uspeli sami da reše sve probleme, posebno ministar zdravlja. Sve je rešavao sam, bez ikakve uprave, bez ikakve pomoći. Verujem da ste ovo mogli i sami ili da vam pomognu stručne službe, a ne nejasno izdefinisan broj zaposlenih. U upravi će biti birokratsko umnožavanje. Na kraju, kada je reč o prelaznim i završnim odredbama, tamo je rečeno, ukinuće se tridesetak podzakonskih akata, gde se detaljno minuciozno reguliše postupak ponašanja u slučaju havarije na motornim vozilima, mašinskom saobraćaju, drumskom saobraćaju, toksične materije i tako dalje. To su osnovi po kojima deluju inspektori. Ako im vi to ukinete i zamenite sa četiri-pet normi koje ministar namerava da donese kao podzakonske akte, a možda će ih biti više, onda će inspektori ostati osakaćeni u izvoru informacija i neophodnih prerogativa za svoje delovanje, ako im sve to ukinete kako je bilo. Nije bilo potrebe, da ih preuredimo da, ali da ukinemo sva ona uputstva za rad koja su inspektorima služila zaista mislim da je bio prevelik zalogaj i nepotreban rizik.
Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe SRS, DSS, G17 plus i SPS. To znači da će prva imati reč narodni poslanik Živodarka Dacin, potom narodni poslanik Rodoljub Gačević, pa narodni poslanik Snežana Pantić-Aksentijević, a to će biti u ponedeljak, 24. oktobra, u 10,00 časova, kada ćemo zbog važnosti tačaka na dnevnom redu nastaviti raspravu i radićemo najverovatnije do 20,00 časova.