Dame i gospodo narodni poslanici, ja sam Milivoje Vuković iz Bogatića, narodni poslanik Srpske radikalne stranke. Izlazeći za ovu govornicu, razmišljao sam kako da počnem ovaj govor, da bi me ljudi bolje shvatili i razumeli. Verujte da mi je teško, jer dolazim iz kraja gde su živeli veliki narodni junaci, koji nisu žalili ni svoj život da daju za Srbiju. Ne mogu da ne pomenem Hajduk Stanka, Zeku Buljubašu, Stojana Čupića, Vojvodu Mišića i druge junake kojima se divila cela Evropa. Šta sada ta Evropa traži od nas? Da povučemo tužbu protiv NATO agresora koji su nas bombardovali. Njih mogu i da shvatim, jer su učestvovali u jednoj sramnoj agresiji, pa sada pokušavaju da izbegnu plaćanje ratne odštete. Ali, to što priča naš ministar inostranih poslova, to nije blizu pameti. Pre neki dan, tačnije u intervjuu 13. avgusta, beše još petak, ministar inostranih poslova, Vuk Branković, reče – da, dobro sam rekao, Branković, jer samo bi on to mogao da kaže – kako ćemo steći ogroman kredit kod vodećih zemalja sveta i njihovu naklonost povodom tužbi Bosne i Hrvatske protiv naše zemlje. Na koji to kredit Vuk računa? Da li na onaj što su obećali, kada isporučimo Miloševića, od pet miliona dolara ili možda kredit za Šljivančanina, Lazarevića i druge naše generale. Ako misli na te kredite, takvi krediti nam ne trebaju. Srpski narod nije nikada voleo pretnje i ucene, a dokle će ići te ucene - te isporučite ovog generala, te onog generala, te Mladića, Karadžića itd. Da pogledamo realno: šta ako povučemo tužbu protiv NATO-a i posle toga Hrvatska i Bosna u Haškom sudu dobiju presudu? Onda će nas unuci i praunuci proklinjati u grobu, jer neće moći da otplate dug od 300 milijardi dolara, koliko traže Hrvatska i Bosna. Ministar tvrdi da će Haški sud odbaciti našu tužbu i da ćemo taj spor sigurno izgubiti. Ako je to tako, onda nema potrebe da je povlačimo. Tada će bar ceo pošteni svet videti kakvi su međunarodni odnosi u svetu, da nema zakona ni prava, već je sve zasnovano na sili i pravu jačega. Zbog toga mi nije jasno zašto ova žurba da se povuče tužba. Sačekajmo, neka je oni sami ukinu. Mislim da je tužba podneta po zakonima ove zemlje tj. po zakonima koje je donela ova skupština. Ako ti zakoni ne važe, onda izglasajte druge, pa da kažemo - ako nas neko napadne, nemamo pravo da se branimo, niti da tužimo. Izgleda da bi to vama najviše odgovaralo. Kako se sada skraćuje vojni rok, uvodi civilno služenje vojske, dolaze nam strani "savetnici" u Ministarstvo odbrane Srbije i Crne Gore, možda će to tako i da bude. Kako onda sa takvim zakonima očekivati da budući vojnici i oficiri brane zemlju. Ako se njihova žrtva može smatrati mogućim ratnim zločinom o kome će, da paradoks bude potpun, odlučivati upravo oni protiv kojih su se borili. Mogu Vuka i da shvatim, on čuva svoju kožu, ali ga pitam gde mu je čast i obraz? Kako može da se odrekne Giške, Belog, Lainovića i stotine drugih srpskih boraca Srpske garde, koju su formirali tamo u Zečijem potoku. Da li se to Vuk uplašio komandne odgovornosti ili su mu možda gazde pripretile Hagom? Naš ministar se zalaže za formiranje fonda solidarnosti za obeštećenje žrtava rata. On tako daje zeleno svetlo mnogim prevarantima i mešetarima. Naime, u gradovima Srbije se pojavljuju prevaranti koji obećavaju ljudima da se isplaćuje od tri i po do sedam hiljada evra za pretrpljeni strah od bombardovanja. Naivni ljudi, pogotovu siromašni, nasedaju na te laži, te se kriminalci bogate na bedi drugih. Sramna je teza predstavnika vlasti, kojom pokušavaju da ubede narod da u interesu budućih dobrih odnosa sa agresorskim zemljama, treba prihvatiti odustajanje od tužbe, uz istovremeno isticanje da to odustajanje, kako uveravaju narod, ne sprečava pojedince da individualnim tužbama traže nadoknadu štete. Čiji su to pojedinci, ako nisu državni, ove države koja ima ustavnu odredbu da ih štiti? Kakva je moć građanina pojedinca u državi koja bi povukla državnu tužbu, ostavljajući građaninu pojedincu da se tuži sa vladama najmoćnijih zemalja na svetu? Ako su države članice NATO-a tako snažne da neće udovoljiti zahtevu naše države za nadoknadu štete, kakva je sudbina ljudi i pojedinaca u procesima koji bi eventualno bili pokrenuti? Kod nas u Bogatiću postoje dve menjačnice, gde se predaju rodni list deteta i fotokopija lične karte roditelja, a oni onda napišu molbu i to građani šalju u Švajcarsku, postoji adresa, preporučena pisma, avionska; sve to košta 1.200 dinara. Kada se pogleda koliko je interesovanje ugroženih ljudi, onda, za veoma kratko vreme, te menjačnice uzimaju 500 do 600.000 dinara od građana, a da nikome ne odgovaraju. To je čista prevara. Da li se ovome može stati na put? Da li neko od ministara možda stoji iza toga? Šta rade javni tužioci? Da li smo mi pravna država? Na kraju, upitao bih gospodu poslanike, ako donesete tu sramnu odluku da se povuče tužba protiv NATO, "su čim ćete izać pred Miloša i pred druge srpske vitezove, koji žive doklen sunca grije"? Mi radikali, sigurno je, imamo su čim izaći pred Miloša i pred naš narod. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula. Neka se pripremi narodni poslanik Bogoljub Pejčić. Uz izvinjenje poslanicima, na početku sednice nisam pročitao obaveštenje o odsutnosti sa sednice. Dakle, obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći poslanici: Aleksandar Lazarević, Goran Jakšić, Staniša Stevanović, Veroljub Stevanović, Miroslav Markićević, Milorad Belić, Velimir Stanojević, Vladan Vučićević, Dejan Rajčić, Radič Joković, Dušan Mrvoš, Milovan Marković, Snežana Stojanović-Plavšić (zakasniće), (pre podne) Savo Urošević i Sredoje Mihajlov. Reč ima gospodin Đorđe Mamula.
U svojim uspomenama Vladimir Jovanović, povodom prevrata 1903. u Srbiji i smene vlasti, kaže da se u svim tim događajima narod ponašao pasivno, a njegove skupštine su prosto odobravale svršene činove. Za vreme tuđinske i domaće despotske vladavine suzbijan je sistematski u narodu duh inicijative, pa je narod navikavan da odobrava svršene činove i da sluša zapovesti "ozgo". Smatram da je ovaj trenutak za raspravu o ovoj tački dnevnog reda pravi trenutak i da je izabrano pravo vreme, kako više naše skupštine ne bi odobravale svršene činove i slušale zapovesti "ozgo". U bližoj i daljoj prošlosti bilo je takvih slučajeva. Na primer, o Dejtonskom sporazumu u Skupštini nije bilo ni reči, kako u Saveznoj, tako ni u Skupštini Srbije. Sporazum između Butrosa Galija i Vladislava Jovanovića – o uspostavljanju Kancelarije za vezu Haškog tribunala u Beogradu, ta kancelarija ovde može da vrši istražne radnje (prema tom sporazumu), kao i policijske – nije bio predmet rasprave u Skupštini. O tom sporazumu znalo je samo sedam-osam ljudi u zemlji. Sporazum je predviđao da se ovde mogu sprovoditi istražne radnje, da se mogu posećivati ministarstva, da se mogu obilaziti zatvori, pritvori, da mogu da saslušavaju žrtve krivičnih dela iz nadležnosti Haškog tribunala i da se mogu saslušavati i svedoci. Kancelarija je otvorena u Beogradu 1996. godine. Dogovor, odnosno sporazum, napravljen je kroz razmenu pisama, a da se ne bi pravio međunarodni ugovor, jer bi onda morao da ide na usvajanje i odobravanje Skupštine, jer se u Skupštini mora ratifikovati, zatim i objaviti u "Službenom listu", nadalje se može čitati. Međutim, to je dokaz da je Jugoslavija u to vreme bila članica Ujedinjenih nacija. U tom sporazumu se sadrži i jedna dobra strana, jer Butros Gali i njegovi naslednici ne mogu da spore da je Vladislav Jovanović u to vreme je bio privremeni predstavnik Jugoslavije, odnosno šef privremene misije Jugoslavije pri Ujedinjenim nacijama. Još jedan sporazum, iz bliže prošlosti, nije bio predmet govora i razgovora u Skupštini, a to je Sporazum o operaciji "Orlovo oko", što je bilo u oktobru 1998. godine. Država je potpisala sporazum sa NATO-om da više ne može da kontroliše nebo iznad Kosova, naravno u vojnom smislu. Dakle, ni Skupština Srbije, ni Savezna skupština o tom sporazumu nisu raspravljale, kao ni Skupština Crne Gore. Vlada Srbije nam je rekla da je to bilo nužno. U Saveznoj vladi su, takođe, rekli da je taj sporazum sa NATO-om bio nužan. Tako su i oni koji nisu imali familije na Kosovu, ali i mi koji smo tada imali familije na Kosovu, saznali da država više ne može da kontroliše nebo u vojnom smislu iznad Kosova. To je bilo pre Rambujea. Sporazum nije potpisan u Crvenom krstu, nego u Ministarstvu odbrane, u Generalštabu, i to između Vesli Klarka i generala Perišića. To je bilo 15. oktobra 1998. godine, što je objavila sva štampa, kao i televizijski dnevnik, i to kao udarnu vest. I to je bilo pre Rambujea. Zbog svega toga, smatram da je ovo pravo vreme za ovu raspravu, da se o ključnim pitanjima više ne odlučuje van Skupštine nego u Skupštini. Tužbu ne treba povući. Iznosim sledeće argumente, na osnovu činjenica koje su nama u poslaničkom klubu Demokratske stranke Srbije bile dostupne. Međunarodni sud pravde u Hagu je, povodom tužbe Bosne i Hercegovine za genocid protiv Savezne Republike Jugoslavije, 8. aprila 1993. godine privremeno, a 11. jula 1996. godine konačno utvrdio da je Savezna Republika Jugoslavija ugovorna strana, prema Konvenciji o genocidu, i da je posle Rezolucije Generalne skupštine Ujedinjenih nacija broj 47/1, od 22. septembra 1992. godine, Savezna Republika Jugoslavija ostala članica Ujedinjenih nacija, kao ugovorna strana, po Statutu Međunarodnog suda pravde u Hagu. Sud je tu odluku potvrdio 3. marta 2003. godine. Dakle, kada smo obnavljali članstvo u Ujedinjenim nacijama, tražili su da se to uradi formalno, pisanim putem, ali su zato kasnije u Međunarodnom sudu pravde priznali da smo sve vreme bili članica Ujedinjenih nacija, iako su tražili da se to formalno obnovi pisanim putem. Kao što sam rekao, Sud je tu odluku potvrdio 3. marta 2003. godine, kada je odbio zahtev Srbije i Crne Gore za reviziju. Naime, sudija Dimitrijević je tada koristio argumente da mi nismo sve vreme bili članica Ujedinjenih nacija. Taj argument je odbijen. Prema tome, Sud je u tom slučaju prihvatio da smo bili članica Ujedinjenih nacija, pa i po ostalim tužbama logično je da prihvati da smo članica Ujedinjenih nacija. Nema više spora u Međunarodnom sudu pravde da smo od 22. septembra 1992. godine do 1. novembra 2000. godine bili punopravna članica Ujedinjenih nacija, kao i ugovorna strana, po Statutu Suda, ali i ugovorna strana po Konvenciji o genocidu. Zamolio bih sve u Ministarstvu spoljnih poslova, koji su u poslednjih pet godina radili na ovom pitanju i koji su angažovali strane stručnjake do novembra 2000. godine, da čujemo mišljenja svih tih stranih stručnjaka, jer su bili angažovani, bili su za svoje savete plaćeni, da čujemo na čemu su oni zasnivali svoje stavove i na čemu sada Ministarstvo spoljnih poslova zasniva svoje stavove, odnosno šta misli o stavovima tih stručnjaka, koji su izneli svoje mišljenje do novembra 2000. godine. Sud je utvrdio da je Savezna Republika Jugoslavija strana ugovornica po toj Konvenciji. Međutim, povodom tužbi Savezne Republike Jugoslavije protiv Sjedinjenih Američkih Država i Španije, 29. aprila 1999. godine, Sud je utvrdio da nije nadležan, jer su SAD i Španija stavile rezervu na Konvenciju o genocidu i to na član 9. Tako, SAD i Španija ne mogu biti strana u postupku pred tim sudom, jer su prilikom ratifikacije Konvencije na vreme stavile svoje rezerve, pa su prihvatili da se ta konvencija odnosi na druge, ali da se ne odnosi na njih. Smatram da bi Sud morao da odluči, po Konvenciji, da je nadležan da sudi po našoj tužbi protiv: Velike Britanije, Nemačke, Francuske, Italije, Holandije, Kanade, Belgije i Portugalije, a onda da donese odluku o tome kakav stav zauzima prema onima koji su tuženi kao države, a imaju rezerve prema Konvenciji. Prema ovome, po članu 36. stav 2. Statuta Sud je nadležan da sudi u sporu po tužbi Jugoslavije protiv Belgije i Holandije, Portugalije i Kanade. Neće moći da se postupa po tužbi protiv Nemačke, Francuske, Italije i Britanije. Tu će postupak biti obustavljen zbog isključenja nadležnosti. Na osnovu ovih argumenata, smatram da tužbu ne treba povlačiti, jer je 1999. godine suverena država, članica UN, bila bombardovana, protivno Povelji UN. Po svoj prilici da je tu problem zbog toga što su države, koje nisu stavile rezerve na tu konvenciju, sada tužene i što Međunarodni sud pravde neće moći da kaže da nije nadležan za njih i da ne mogu da budu tužena strana. To što su one prihvatile da budu sastavni deo tima koji nas je bombardovao, a sada su u poziciji da posmatraju one koji su stavili rezerve, kao države koje ne mogu da odgovaraju, to je sasvim drugo pitanje. Što se tiče dokazivanja za genocid, ono će verovatno biti veoma teško. Međutim, pomaganje za genocid, s obzirom na dokaze koji su predloženi, moglo bi biti dokazano, budući da su korišćene radioaktivne bombe. Upotreba radioaktivnih bombi i uticaj na žive organizme je takav, posebno na ljude, da je jasno da se ide na razaranje. Tu bi moglo da se odgovara, po svoj prilici, za pomaganje u genocidu. Holandski ministar De Grave je rekao nedavno pred holandskim sudom, kada je odgovarao, kada je bio ispitivan kao svedok, da on nije znao kakvo će biti bombardovanje, koja će sredstva biti upotrebljena. To je potvrdio pred lokalnim sudom u Holandiji. Rekao je da bi se dalo raspravljati o vojnoj opravdanosti napada na RTS, da nije imao pojma da će do tog napada doći. To je prenela i domaća štampa. Treba reći da neki ni ovde nisu znali da će doći do napada na RTS, pa je to plaćeno sa 16 života zaposlenih u Televiziji. De Grave, bivši ministar odbrane Holandije, tada je rekao da su holandski avioni F16, odmah posle napada na pijacu u Nišu, prestali da koriste kasetne bombe tokom bombardovanja, tako da ovo njegovo svedočenje može da bude validan dokaz. On je to izjavio pred holandskim sudom. U to vreme je bio ministar odbrane. Zanimljivo je da su neki parlamenti država NATO-a osudili bombardovanje, ali su tvrdili da je moralno bilo opravdano. Srećom, u Povelji ne piše da je pravni osnov moralno opravdanje. Zato mislim da tužbu ne bi trebalo nikako povlačiti. A to da li će nas prihvatiti u Partnerstvu za mir, da li im je neprijatno zbog tužbe – za mene nije nikakav argument. Molim vas, mi smo prihvaćeni kao policijska država 12. marta. Godine 2003. smo postali policijska država. Mi smo jedini koji smo kao policijska država primljeni u Savet Evrope. Doneta je odluka o prijemu u Savet Evrope u vreme najžešćeg kršenja ljudskih prava. Doneta je konvencija o pristupanju Savetu Evrope 31. marta. Da vas samo podsetim da je u odluci o uspostavljanju vanrednog stanja bilo ukinuto pravo na slobodu informisanja, rasturanje štampe, ukinuto je pravo na štrajk. Niko u svetu nije reagovao zbog toga što je ukinuto pravo na štrajk. Svetska novinarska udruženja nisu reagovala na to što je ukinuto pravo na informisanje, rasturanje štampe. Državna bezbednost je dobila ovlašćenje da prisluškuje mimo Ustava. Tako da smo mi jedina članica Saveta Evrope u kojoj je tajna policija mogla da prisluškuje bez odobrenja suda. Nije im smetalo naše društvo u Savetu Evrope. U to vreme je bilo ukinuto pravo na advokata. Oni koji ugrožavaju bezbednost države nisu imali pravo na advokata. Musolini i Franko nisu ukidali pravo na advokata. Pripadnici ETE su imali pravo da se brane uz pomoć advokata. Generalu Mihailoviću je dato pravo da ima pravnog branioca. Stepincu je ovde dato pravo na branioca. Ovo je jedina država koja je iz pismenih dokumenata isključila pravo na branioca, pa je primljena u Savet Evrope, i niko se nije bunio. Prema tome, neće se oni toliko buniti zbog ove tužbe. Mene zanima kako je izabran ovaj momenat posle tri i po godine, odnosno i više. Kako to baš sada da se razmišlja o povlačenju tužbe? Zanima me da li ima analize kako možemo dobiti spor. Šta su angažovani stručnjaci rekli? Kakve su šanse da se dobije? Parnica ima svoju sudbinu. Treba videti na čemu se zasnivaju stavovi naših stručnjaka. Ujedno pozdravljam stav gospodina Svilanovića, koga ne vidim danas ovde, ali je veoma važno što je rekao da bi o tužbi trebalo da se raspravlja u Skupštini, pošto o povlačenju tužbe protiv Bosne nije bilo rasprave ni u ovoj skupštini, ni u nadležnoj SRJ.
Reč ima narodni poslanik Bogoljub Pejčić, neka se pripremi narodni poslanik Veroljub Arsić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo, već dva dana ova skupština je pretvorena u sudnicu, gde se sudi Vuku Draškoviću za delikt mišljenja. Osporava se ministru spoljnih poslova da misli. To podseća na vreme Slobodana Miloševića, kada je on jedini imao pravo da misli i jedini imao pravo da donosi odluke. Upravo zbog toga došli smo dotle da smo 10 godina živeli u najvećem lageru Evrope, izopšteni od sveta, pa smo čak i ratovali sa celim svetom. Vuk, dakle, nije odlučivao, dame i gospodo. On je samo predlagao. I nije nikome osporio pravo da iznese drukčije argumente da tužba treba da ostane. Pitam vas, s kojim onda pravom vi govorite da ne treba povlačiti tužbu, ako Vuku Draškoviću i SPO osporavate pravo da tužba treba biti povučena. Prvo da se razumemo, da vas pitam još nešto, da li je takva odluka doneta na nivou državne zajednice Srbija i Crna Gora? Nije. Da li je ta odluka doneta na nekim drugim državnim organima? Nije. Prema tome, dok se takva odluka ne donese, svako ima pravo da razmišlja i da predlaže. Tek kada takva odluka bude doneta, onda je to obaveza diplomatije da sprovodi. Ovo o čemu se priča nije problem diplomatije. Problem je naših međunarodnih državnih obaveza. Ukoliko zaista želimo da uđemo u red sa najbogatijim državama Evrope i sveta i da imamo prijatelje, onda zaista moramo, radi našeg ekonomskog razvoja i da ne živimo u osiromašenoj i opustošenoj zemlji, da izvršavamo te svoje međunarodne obaveze. Ovde je rečeno da je Vuk ucenjen. Izrečena je notorna laž za ljude kratke pameti i kratkog sećanja. Zar se vi ne sećate da je Vuk uhapšen zajedno sa svojom suprugom 1993. godine u junskim demonstracijama i da je ceo svet, sa relevantnim državnicima, intervenisao da se Vuk pusti iz zatvora? Da li bi taj svet, da li bi ta Evropa, da li bi ti relevantni državni zvaničnici, sa Miteranom i Jeljcinom na čelu, intervenisali za čoveka koji je huškao na rat i koji je osnivao paravojne jedinice? Naravno da ne bi. Ovde je dalje rečeno da je Vuk rekao da je vršeno etničko čišćenje Albanaca. Jeste rekao. Da li iko može da porekne leševe na Dunavu? Da li iko može da porekne iskopane leševe na policijskim poligonima? Šta ste očekivali od ministra inostranih poslova – da laže? Dame i gospodo, Vuk Drašković je napisao roman "Ruski konzul", preveden na 12 svetskih jezika. Ako ste ikada pročitali bar jednu stranicu tog romana, vi ćete u njemu naći kako su Srbi vekovima etnički proterivani sa Kosova i kako su etnički čišćeni. To je najveći doprinos razumevanju sadašnjeg stanja na Kosovu i Metohiji od strane međunarodne zajednice. Ovde je, takođe, rečeno i liju se krokodilske suze nad tragičnom pogibijom naše devojčice Sanje Milenković, a tvrdim da u ovoj skupštini niko sa većim bolom nije primio vest o njenoj tragičnoj pogibiji nego poslanici Srpskog pokreta obnove, koji su prijatelji njenog oca, koji je član naše stranke i koji je predsednik opštine Varvarin. Ali Sanja, kao i druge žrtve, nisu posledica politike SPO, već onih koji ovaj tragičan slučaj zloupotrebljavaju za ovom govornicom, da ponovo taj bol roditelja pojačaju. Dame i gospodo, ako je već reč o NATO bombardovanju, kažimo i to da je bombardovano i Sarajevo tri godine. Tamo su ubijena i srpska deca. Pročitajte jedan časopis humanitarnog prava i videćete koliko je nastradalo srpske dece od srpskih bombi. Zar mislite da je taj bol manji za roditelje koji su izgubili decu od bombi svojih sunarodnika?Znam da nije to zgodna tema za razmišljanje. Da se vratim na tužbu NATO. Dakle, mi smo tužili, ali kada?Tužili smo kada je Milošević došao do saznanja da je na listi Haškog tribunala, tada smo tužili zemlje NATO. Šta? Kaže se da smo bombardovani bez saglasnosti Ujedinjenih nacija. To je tačno, ali je tačno i to da smo prihvatili Rezoluciju 1244, koja je verifikovala agresiju NATO. (Vjerica Radeta: Ti si stvarno lud.)
Molim vas, pustite govornika da završi svoje izlaganje i pazite kako se izražavate.
Konačno, ako su sve te države zaista genocidne, šta ćemo mi među tim državama? Kakav je to strateški interes ove države da se druži sa genocidnim državama? Moram da vas podsetim, nažalost imam dosta godina da biste me vi poremetili i da biste me uznemirili – ne zaboravimo, u Hirošimi i Nagasakiju je u jednom minuti poginulo i izmasakrirano na stotine hiljada ljudi. Šta su Japanci uradili? Ne možete rećiza Japance, potomke Samuraja, da nemaju dostojanstvo i da nisu patriote. Japanci su pružili ruku pomirenja Amerikancima i od zgarišta svojih napravili naprosperitetniju zemlju na svetu. Ovo vam govorim stoga što je Japan 50-tih godina bio po dohotku po glavi stanovnika ispod tadašnje siromašne Jugoslavije, a gde je sada, a gde smo mi? Nisu to Japanci uradili zato što vole Amerikance, nego su znali da je to jedini način i put da budućim generacijama obezbede bolji život. I tu bi mogli od njih da naučimo ne samo kako se radi, nego kako se i prašta zarad budućih naših generacija koje dolaze. Drago mi je, veoma sam zadovoljan što se ovde govori o izdajničkom radu Vuka Draškovića i što se govori da je izdajnik. Gospodo, Vuk Drašković jeste izdajnik, po vama, što je poveo devetomartovske demonstracije. Vuk Drašković jeste izdajnik što se usprotivio besmislenom ratu, nasilnoj mobilizaciji i odvođenju golobradih mladića trgovcima tuđe krvi, da ginu za nekakvu imaginarnu Srbiju, u glavi Slobodana Miloševića. Vuk Drašković jeste izdajnik što se usprotivio bombardovanju Sarajeva. Vuk Drašković jeste izdajnik kada je prihvatio plan Z-4. Gospodo, da je sve to tako i da smo prihvatili glas tog izdajnika, danas bi bila drugačija Srbija, danas ne bi bilo 800.000 izbeglica, danas bi Kosovo imalo sasvim drugi status. Biti izdajnik takvoj pameti, koja nam ponovo nudi život u lageru, konfrontaciju sa svetom, ne treba da bude sramota. Treba da bude komplement. Žao mi je, na kraju da vam kažem, kad god je gubio Vuk i SPO, gubila je i Srbija. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Novaković. Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, neki moji prethodnici pokušavali su da optuže SRS da mi ovo radimo isključivo u političke svrhe, zbog predstojećih lokalnih izbora, a zaboravljaju da je to poteklo od izjava sadašnjeg ministra inostranih poslova i da je SRS reagovala na ovaj način, jer vam ne verujem i smatram da treba da se donese jedna ovakva rezolucija, da se izglasa u Skupštini, da ne bi sutra – neko bio neobavešten. Šta je tema ove tužbe? Tužba SRJ protiv članica NATO uključuje zločin genocida, ali se ne ograničava na to. Ona takođe obuhvata i odgovornost članica NATO za kršenje međunarodnih obaveza i to - obaveza koje zabranjuju upotrebu sile protiv druge države, intervenciju u unutrašnje stvari druge države, kršenje suvereniteta druge države, obaveza koje štite civilno stanovništvo i civilne objekte u vreme NATO agresije, obaveza o zaštiti životne sredine, slobodne plovidbe na međunarodnim rekama. Zatim, obaveza koje se odnose na osnovna ljudska prava i slobode, obaveza o zabrani upotrebe zabranjenih oružja, obaveza kojima se zabranjuje namerno pogoršavanje uslova života civilnog stanovništva s ciljem da se izazove fizičko uništavanje nacionalne grupe. Setite se samo šta je bilo bombardovano, pa ćete videti da i te kako imamo pravo da tražimo da se Međunarodni sud pravde u Hagu izjasni po ovom pitanju. Ostaje pitanje zašto ministar inostranih poslova Vuk Drašković i drugi pojedinci iz vlasti kriju od javnosti celinu tužbe. Može biti objašnjivo zašto tužene članice NATO to čine, ali je teško objasniti istupanje naših zvaničnika kao advokata tuženih zemalja i deo o istovremenom povlačenju svih tužbi i protivtužbi. To su sasvim različite stvari i treba ih različito tretirati. Ni sada NATO ne poriče da je napadom na SRJ prekršio Povelju Ujedinjenih nacija. Pokušava da to obrazloži moralnim i humanitarnim motivima. Međutim, ne može se prihvatiti teza o tome da je SRJ izvršila agresiju na Hrvatsku i BiH. Tu tezu ne prihvata ogromna većina svetske zajednice, čak su Ujedinjene nacije u svojim dokumentima konstatovale da u ratu u BiH nije učestvovala JNA, dakle SRJ, već da je to bio građanski rat. To se zasniva na izveštaju specijalnog predstavnika generalnog sekretara UN iz BiH od maja 1992. godine. Samo da podsetim, kada je taj izveštaj u pitanju, to je izveštaj koji je bio sakriven od članova Saveta bezbednosti kada se glasalo o uvođenju sankcija SRJ. O kakvom vi sada međunarodnom pravu pričate i sa kakvim pravom pričate da je nečija politika prouzrokovala izolovanost Srbije iz SRJ i intervenciju NATO-a. Što se tiče nadoknade ratne štete, treba istaći da je to neotuđivo pravo naše zemlje koje ne zastareva. Drugo, danas je svima jasno da nama nikakva pomoć niti je stigla, niti će stići, koja bi nadoknadila bar deo štete koju je agresija NATO ostavila. Sve što imamo od tzv. demokratskih promena u proteklom periodu, to je enormno povećanje spoljnog zaduženja, čime su stvoreni realni uslovi da naša zemlja za koju godinu zapadne u krajnje ozbiljnu dužničku krizu. Da li će, kada i kako odgovorni za ogromnu ratnu štetu to isplatiti, nije razlog za odustajanje od zahteva. To je zahtev u ime države i naroda, a ne u ime jedne garniture vlasti, pogotovo bilo kog pojedinca. Sramna je teza predstavnika vlasti kojom pokušavaju da ubede narod da, u interesu budućih dobrih odnosa sa agresorskim zemljama, prihvati odustajanje od tužbe, uz istovremeno isticanje da to odustajanje, kako uveravaju narod, ne sprečava pojedince da individualnim tužbama traže nadoknadu svoje štete. Čiji su to pojedinci, ako nisu državljani ove države, koja ima ustavnu obavezu da ih štiti. Kakva je moć građanina pojedinca u državi koja bi povukla državnu tužbu, ostavljajući građanina pojedinca da se tuži sa vladama najmoćnijih zemalja na svetu. Ako su države članice NATO tako snažne da neće udovoljiti zahtevu naše države za nadoknadu štete, kakva je tek sudbina ljudi pojedinaca u procesima koji bi eventualno bili pokrenuti. Šta nas, osim izjava Vuka Draškovića, navodi na to da ovakvu rezoluciju damo u Skupštinu na raspravu i usvajanje? Navode nas vaši politički postupci od petog oktobra, otkad ste došli na vlast naovamo. Prvo kršenje Ustava od vašeg dolaska na vlast je napravio Vojislav Koštunica, tek što se zakleo na Ustav SRJ, prekršio ga je tako što je zatražio da SRJ bude primljena u članstvu UN, suprotno zahtevu iz 1992. godine, gde se tražio kontinuitet sa SFRJ. Jedno takvo nepromišljeno, političko, diletantsko delovanje, daje kakav-takav pravni osnov da nas Hrvatska i BiH tuže za ratnu odštetu. Od dolaska na vlast odrekli ste se stava da su bivše države članice SFRJ napravile secesiju, već ste secesiju proglasili sukcesijom i delili zlatne rezerve SRJ sa ostalim članicama SFRJ. Priznali ste dug, koji niko nije mogao da nam pripiše, u iznosu od tri milijarde dolara, iako ste se odrekli kontinuiteta. Priznavanje tog duga izvršio je Miroljub Labus, koji je kasnije trčkarao po svetu, pred Londonskim i Pariskim klubom, pred MMF-om, i pričao kako su nam otpisali kamate na dug koji nismo morali ni da prihvatimo. To je bila vaša politika koju ste vodili. To je šta ste radili u međunarodnoj zajednici. Hajde sada da pogledamo šta ste radili ovde. Vojislav Koštunica pisao je aboliciju Fjore Brovine, poništavaju se presude protiv lidera NATO-a i poništavaju se pravosnažne sudske presude protiv albanskih terorista. Negde između 1.300 i 1.600 je pušteno na slobodu po nalogu Vladana Batića i ostalih iz DOS-a. Vrhovni sud je poništio te presude tako što je proglasio materijalnu povredu krivičnog postupka, uz obrazloženje, pred ovom Skupštinom, tad ste još uvek bili jedinstveni DOS, da to puštanje njihovo na slobodu ne znači da neće biti nastavljen sudski proces protiv njih. Sad vas pitam - da li su nadležni sudovi pokušali da makar jednom jedinom uruče poziv, od ovih koje ste pustili? Da li vam je palo na pamet da je možda jedan od tih 1.300 pucao u Goraždevcu na onu decu? Koliko je od tih 1.300 učestvovalo 17. marta u paljenju srpskih kuća, u ubijanju Srba, u proterivanju Srba? Snosite moralnu i političku odgovornost što su ti ljudi na slobodi. Znam, gospodine Matiću, ti ne znaš. Puštali ste na slobodu grupu šiptarskih terorista, koja je otvorila prvi krematorijum na Balkanu od Drugog svetskog rata naovamo, a čak su i javno priznavali da su silovali devetogodišnju devojčicu i njenu majku, ubili ih, a potom spalili u tom krematorijumu, samo zato što su Srpkinje. To su vaša dela koje ste radili od dolaska 5. oktobra na vlast, pa naovamo. Koji su vaši politički odgovori za sve ovo što se dešavalo? Za one za koje tvrdite da su vam prijatelji i da prijatelje ne treba tužiti, pitam vas, da li vas prijatelji bombarduju. Da li vam ubijaju decu? Da li vam ruše mostove? Da li vam pale rafinerije? Da li vam uništavaju hemijska industrijska postrojenja da bi zagadili čovekovu i ljudsku okolinu? Da li vas bombarduju radioaktivnim granatama? Samo još nedostaje atomska bomba, kako to ovde neko reče. Koji je vaš odgovor na to? Vaš odgovor je da su im neki vaši lideri ljubili ruke, a konkretno mislim na Madlen Olbrajt. Ne verujem da tu ruku može sva voda na ovom svetu da opere. Koji je bio vaš odgovor na bombardovanje Televizije? Na bombardovanje Televizije vaš odgovor je bio hapšenje Milanovića i rasprostiranje crvenog tepiha Solani, koji je naredio to bombardovanje. Koji je vaš odgovor na one koji su branili Srbiju tokom agresije? Još uvek se vodi debata da li treba isporučiti četiri srpska generala koji su učestvovali na Kosovu. Samo da vas podsetim, svako takvo isporučenje daje bilo kakvu pravnu pozadinu svega ovoga što se dešavalo ovde. Pravnu pozadinu, jer NATO pokušava da se zaštiti sudom za ratne zličine tako što će suditi političkom vrhu države, vojnom vrhu države, pa ako je potrebno i vojnicima na terenu, samo da bi opravdao sebe u ovoj agresiji, sa svim onim što se dešavalo u proteklih desetak godina dok je Milošević bio na vlasti. Zato ovu rezoluciju treba usvojiti, a ne deklarativno da se izjašnjavamo da nam je Hag, recimo, deveta rupa na svirali, a onda nepunih šest meseci posle toga počnemo da isporučujemo naše građane. Ne da deklarativno pričamo da ovu tužbu ne treba povući, nego da se izglasa da se zabranjuje bilo kom pojedincu da to uradi u ime Srbije.
Replika, narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Samo radi razrešenja jedne stvari. Dok je bio predsednik SRJ Vojislav Koštunica nikada nikoga nije oslobađao krivičnopravne odgovornosti i one koji su krivičnopravno procesuirani izvlačio iz zatvora. To je tako. Kako će se ta stvar politički upotrebljavati oko određenih akata oslobođenja zarobljenika i kako su se našli u tom, a ne u statusu krivičnopravne procesuiranosti, to je sasvim drugo pitanje. Prema tome, moramo voditi računa o onome što ovde izgovaramo. Inače, o sasvim drugim stvarima, u drugom delu izlaganja mog prethodnika, nemam zamerki. (Veroljub Arsić traži reč.)
Po kom osnovu? Nije replika, kažite član Poslovnika. Tvrdi da je pogrešno protumačen [[Miloš Aligrudić: Nema prava na repliku.]] Nego? (Veroljub Arsić: Poslanici su dužni da za ovom govornicom govore istinu.) Imaćete pravo na repliku. Izvolite.
Nemam pravo na repliku, imam pravo da se javim po Poslovniku, jer govornik pre mene nije govorio istinu, a dužan je to po Poslovniku. O kojim vi zarobljenicima pričate? Zarobljenici su kada jedna država ratuje sa drugom, a teroristi su kriminalci, kojima je mesto u zatvoru.
Reč ima narodni poslanik Nikola Novaković, a neka se pripremi narodni poslanik Jovan Todorović. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, moje dame narodne poslanice i gospodo narodni poslanici, postao sam član političke stranke G17 plus i ušao u ovu skupštinu sa puno nade da će naše geslo - struka je politika, ipak nekako da dopre do malih sivih ćelija, da tim pravcem krenemo i da počnemo da radimo veoma, veoma ozbiljne stvari. Strogo se pridržavajući, i uz puno poštovanje definicije politike, koja je danas opšteprihvaćena u svetu, a to je da je politika proces u kome se različiti pogledu i suprotstavljeni interesi međusobno usaglašavaju, sa puno vere mislio sam da i drugi narodni poslanici znaju za ovu definiciju. Zapanjen sam diskusijama u poslednja tri dana, jer sam shvatio da je na snazi još uvek definicija politike s kraja 18. veka, da je politika sistematsko organizovanje mržnje. Možda je mržnja prejaka reč, ali ovde slušamo sve vreme politiku podela. Mislim da je danas vrhunac takvih podela, a da ne govorimo o patriotama i izdajnicima, to je već nešto što je uobičajeno, gledanje na sve moguće stvari crno ili belo, a to je, takođe, izuzetno pogrešno. Međutim, danas je jedan od diskutanata i govornika čak i svet podelio na pošten i nepošten svet. To je ipak preterano. Pitam se samo, zašto praznite život, ko je kome ovde dao ekskluzivnost na eksploataciju bombardovanja? Zar nismo svi prošli kroz tu golgotu? Kroz golgotu koja je direktna posledica potpuno ekskluzivne, naravno, ali arogantne, inadžijske i autistične politike, vođene u devetoj deceniji 20. veka. To je taj problem. Kao advokat, što se tiče pravnog dela i mog mišljenja o samoj rezoluciji, ne bih vas puno time opterećivao, jer je kolega Mamula izvanredno činjenično ispričao čitavu suštinu ovog pravnog problema, a juče, ko je pažljivo slušao, mogao je čuti i kolegu Krstina, koji je, takođe, na drugi način to video. Dakle, procesna radnja povlačenja tužbe je najjednostavnija procesna radnja i to nije nikakav problem. Veliko je pitanje, kada se bilo ko odlučuje na tu procesnu radnju. Lično smatram da nije ni u kom slučaju danas vreme čak ni razgovarati o povlačenju ili nepovlačenju tužbe. Pri tom, sa indignacijom odbacujem svaku mogućnost da povlačenje tužbe može da bude uslovno ili bezuslovno. Tužba se povlači ili ne povlači. Nije vreme za povlačenje tužbe. To je činjenica. Žao mi je što rezolucija, pre nego što je uvršćena u dnevni red, nije bila predmet razmatranja Zakonodavnog odbora, iz jednog prostog razloga, ona je pravno nemoguća. Direktno je protivustavna. Rezolucijom se, u ovakvom tekstu kako je predložena, ova materija ne može regulisati, jer ima za cilj pojedinačan pravni akt - dakle, postizanje pojedinačnog cilja. To se ne reguliše rezolucijama, to se reguliše drugim pravnim aktima. Na kraju, podsetiću vas još jedanput, politika je proces u kome se različiti pogledi i suprotstavljeni interesi međusobno usaglašavaju; crna i bela boja nisu jedine boje. Hajde da počnemo da se usaglašavamo, hajde da te suprotstavljene interese i različite poglede, pred javnošću građana Srbije, pokušamo da približimo, da se dogovorimo oko najznačajnijih koraka koji nam slede u ovim teškim trenucima, a teški su i biće još dugo teški, posle deset godina ekskluzivne politike. Da bi se posledice otklonile, trebaće mnogo više snage i volje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović, a neka se pripremi narodni poslanik Boško Ristić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, mnogo toga je rečeno u poslednja dva dana u ovoj raspravi. Ipak, dozvolite mi da izrazim svoje nezadovoljstvo ili svoje čuđenje pristupom nekih narodnih poslanika, koji bi da opravdaju ono što se opravdati ne može. Priča o tome da je prethodni režim Slobodana Miloševića i prethodna vlast uzrok NATO agresije jednostavno ne stoji. Oni koji o tome govore nemaju dobru nameru ili jednostavno zaboravljaju na činjenice. Upravo je gospodin Mamula izrekao nekoliko činjenica koje govore o tome da je ta prethodna vlast imala želju i razloge da se dogovori sa tzv. NATO alijansom, čineći neke ustupke koji, u tom momentu, i nisu bili prihvatljivi, ali se ipak pokazalo da za NATO alijansu, Ameriku, za tu Evropu, koja se u čitavoj priči ponašala kao frajla, nije bilo nikakvih drugih razloga, osim potrebe da pokaže svoju silu i svoju snagu, i izvrši agresiju na zemlju Srbiju. Tu nema nikakve sumnje. Zato me čude kolege koji o tome ne govore na taj način, koji taj akt najjačih zemalja sveta ne zovu pravim imenom, ne zovu - agresijom. Sva pravila, sve pravne, moralne norme prekršio je NATO upravo tim činom agresije, čak i svoj statut. Ustave su prekršile zemlje, članice NATO-a, kada su prećutno ušle u tu priču sa SAD, da bi pokazale ko je ko, da bi pokazale silu. Pri tome, učinile su takve zločine da se danas upravo javnost u tim zemljama stidi tih činjenica. Mi bismo da opravdamo nešto što se tada zvalo: akcija "Milosrdni Anđeo". Gospodo, i đavo je bio anđeo dok se nije odmetnuo od boga. Upravo je ta NATO alijansa bila gluva i nema na pozive Patrijarha, Pape, da ne bombarduje Srbiju, srpski narod i srpsku nejač na Vaskrs, na najveći hrišćanski praznik. Ipak se to dogodilo. Danas bi neki da opravdaju nešto što se jedino zločinom može zvati i što jedino svoju satisfakciju može naći pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu. Danas imamo pravne zastupnike NATO-a upravo u liku profesora Stojanovića, koji bi trebalo da bude pravni zastupnik naše Vlade, našeg Ministarstva inostranih poslova. Imamo jednog čoveka, koji se na mestu ministra inostranih poslova ponaša kao portparol NATO-a. Iz Loznice sam i prva asocijacija na pomen imena Vuk jeste asocijacija na velikana srpskog naroda Vuka Karadžića. Kada danas govorimo o tome, u ovoj skupštini, imam još jednu asocijaciju na Vuka Brankovića, pa i na Vuka Draškovića. S tim što mislim da ovaj Vuk Drašković ima zečije srce i da bi učinio sve, čak i ono što se od njega ne traži, samo da bi sebe, bar on tako misli, sačuvao od nečega. Ko daje pravo Vuku Draškoviću da govori u svoje ime, a na mestu ministra inostranih poslova? Koji akt, koji zakon, koji ustav? Nije on tamo predsednik Srpskog porketa obnove, čak i da jeste, on na tom mestu zastupa i vodi spoljnu politiku državne zajednice Srbije i Crne Gore. Nema nikakvih prava, ni kao čovek, političar, a posebno kao ministar, da istupa u svoje ime. Mogao bi, ali na svoj račun. Ne bi smeo nikako da istupa na račun građana Srbije i na račun svih onih koji jesu žrtva NATO agresije. Ovo pitanje nije samo političko. Mi danas možemo o tome govoriti na različite načine, sa svojih političkih stanovišta, računajući na programe i politiku svojih stranaka. To pitanje je pravno, ali iznad svega je to pitanje ekonomsko. Ko danas ima pravo da razmišlja o tome da se oprosti ratna šteta od 100 milijardi dolara? Pri čemu vas, kolege narodni poslanici, podsećam na to da je budžet Republike Srbije za 2004. godinu svega nešto preko sedam milijardi dolara, da 100 milijardi dolara znači petnaestogodišnji budžet Republike Srbije na ovom nivou. Podsećam vas kolege koji bi da kažete sledeće – nećemo da povučemo tužbu, ali nećemo ni rezoluciju –da upravo ministar za finansije ovih dana priprema predlog rebalansa budžeta i smanjenje pojedinih rashoda u tom budžetu. To govori o tome gde se mi nalazimo. Ali, govori i o tome da nikako ne smemo i ne možemo da se odreknemo tog našeg prava - da oni koji su porušili ovu zemlju to i nadoknade. Generacije su stvarale mostove u Novom Sadu, rafinerije, puteve itd. Oni koji bi da kažu - da, NATO alijansa je pokušala da spreči humanitarnu katastrofu, moraju građanima da odgovore na pitanje kako su to Novosađani uticali na to da Šiptari na Kosovu i Metohiji budu ugroženi, čak i da jesu bili, čime su to mostovi u Novom Sadu, Rafinerija u Pančevu, bolnice širom Srbije, koje su daleko 500 km od Prištine, bile faktor koji je ugrožavao, u humanitarnom smislu, albansko stanovništvo na Kosovu i Metohiji. Ko to može danas ovde da potvrdi? Ko može da amnestira od odgovornosti NATO? Bio sam roditelj koji je u vreme NATO agresije imao sina u vojsci. Bio sam ponosan na to. Tada je Vuk Drašković govorio nešto što nije stajalo, što je bila laž. Kada je Savezna vlada objavila ratno stanje, on je preko radio "Slobodna Evropa" plašio seljake da će oni seljaci koji imaju dve svinje ostati bez jedne svinje, oni koji imaju četiri ovce, ostati bez dve itd. Kao da je zaboravio da srpski narod ima osećaj i potrebu da pomogne odbranu slobode - ko god da se za tu slobodu borio. Neće valjda neko od vas da mi danas kaže da tada Srbiji nije bila ugrožena sloboda, da su za vreme NATO agresije i pod NATO bombama bili slobodni ljudi. Vi danas izvrćete teze, hoćete da kažete da je za sve kriv Slobodan Milošević. Vi znate da nije, ali vi imate patološku mržnju prema Slobodanu Miloševiću, iako zaboravljate da je tog Slobodana Miloševića birala Srbija na demokratskim izborima. Birala je i Vuka, ali Vuk nikada nije bio predsednik, jer nikada nije mogao da dobije toliko glasova koliko je dobio Slobodan Milošević. Dakle, tu je suština. Ako je Amerika i htela da promeni Slobodana Miloševića, nije to morala da čini NATO agresijom. To je valjda jasno. Danas se ovde, takođe, brkaju teze da bi mi trebalo da povučemo tužbu protiv NATO-a, a da odobrovoljimo Bosnu i Hercegovinu i Hrvatsku da i one povuku svoje tužbe protiv Savezne Republike Jugoslavije, odnosno Srbije i Crne Gore. Šta ima zajedničko u te dve stvari? Baš ništa. Zagovornici takve ideje bi hteli da menjaju nešto za ništa, da kompenzuju 100 milijardi dolara, koji nam objektivno pripadaju, kad-tad, za nešto što se na teritoriji Bosne i Hercegovine i Hrvatske nije dogodilo u formi koja je prisutna u tužbama tih zemalja protiv Savezne Republike Jugoslavije, odnosno Srbije i Crne Gore, ako tako više volite. Vas, koji na to reagujete, podsećam da je u vreme prisustva JNA postojala SFRJ, da je JNA razvađala dve zavađene strane, a da se, u momentu kada je međunarodna zajednica neopravdano priznala nezavisnost Bosne i Hercegovine i Hrvatske, JNA povukla sa teritorija tih zemalja i nikako nije mogla biti agresor. Za vreme ratnih sukoba, dok je tamo bila prisutna JNA, nikako nije mogla biti agresor, jer je branila mir u državi kojoj je pripadala ta JNA. Tu su bili i Srbi, i Muslimani, i Slovenci, i Hrvati, ali i svi drugi. Dakle, o tome je ovde reč. Ne smemo menjati teze. Ne smemo svoju snishodljivost, svoje podaništvo prema tom zapadu na ovaj način iskazivati u Narodnoj skupštini, jer time rušimo, ako tako hoćete, i vređamo dostojanstvo srpskog naroda, koji nam je dao glasove na ovim izborima, ma kojim političkim opcijama da pripadamo. Moramo da sačuvamo neko dostojanstvo. Konačno, da vas sve zapitam: zna li iko pozitivne efekte ove priče? Govori se da ćemo ući u Partnerstvo za mir. Uveravam vas da će to da košta sedam milijardi dolara, što je upravo jedan godišnji budžet Republike Srbije. Šta ćemo Partnerstvom za mir da dobijemo, to nam još niko nije rekao. Priča se o tome da nam je dugoročni cilj ulazak u NATO. Dame i gospodo, to košta 70 milijardi dolara, što je deset godišnjih budžeta Republike Srbije, a to nam ne donosi ništa, osim eventualne mogućnosti da kao članica NATO-a budemo ponovo u situaciji da slušamo, pa i da budemo agresori u nekim zemljama, poput Iraka, Avganistana itd, sve zarad sprovođenja nekakve politike koja se diktira iz SAD. Sve ratove u 20. veku, osim Prvog i Drugog svetskog rata, izazvali su upravo Amerikanci. Danas se ovde javljaju ljudi da taj američki pelcer presade u srpsku glavu, da taj američki pelcer presade u državu Srbiju. E, to neće moći! (Predsedavajući: Vreme je isteklo.) Zato je važno da ova republička skupština pokaže svoje dostojanstvo, da usvoji ovu rezoluciju i spreči Vuka da pojede Crvenkapu. Hvala. [[Aplauz.]]
Replika, izvolite, zamenik predsednika poslaničke grupe SPO-NS, Slobodan Živkucin.
Iz prethodne diskusije je trebalo svi da izvedemo zaključak kako je poređenjem Vuka Draškovića sa Vukom Brankovićem zapravo Vuk Drašković izdajnik, iako je uz malo, ne mnogo, poznavanja istorije, jasno da Vuk Branković nije bio izdajnik. Pretpostavljam, trebalo bi da iz prethodne diskusije zaključimo da je neko od nas ovde pokušao da opravda i odbrani agresiju NATO na Srbiju, iako je to neistina. Na ovakve i slične priče mi smo navikli, mi ovde u Srbiji, pogotovo Vuk Drašković i Srpski pokret obnove. Ovde je samo reč o tome da se vređa Vuk Drašković i SPO, pa da je samo reč o tome ne bi bilo ništa tragično, da se nije pokušao ubiti i Vuk Drašković, da se nisu ubijali i saradnici i prijatelji Vuka Draškovića, da se nisu ubijali i proganjali mnogi u Srbiji za vreme vladavine Slobodana Miloševića i njegovog režima. Iz ove diskusije smo, takođe, čuli da Milošević nije kriv za ono što nam se događalo od 1990. do 2000. godine, pa bismo, logično, u skladu s tim, mogli da zaključimo da je on zaslužan. Upravo SPO kaže: "Jeste, Slobodan Milošević je zaslužan za sve što nam se dogodilo od 1990. do 2000. godine". Zbog toga što on nosi sve te zasluge, zato je i doživeo 2000. godinu, i zato i treba da odgovara, ne tamo gde sada sedi i odgovara, nego ovde, u Srbiji, da odgovara pred sopstvenim narodom, pred sopstvenom nacijom, za sve ono za šta je zaslužan i šta je učinio sopstvenoj naciji. Okanimo se ovakvih i sličnih priča. Okanimo se zamajavanja naroda, obmanjivanja građana. Dozovimo se, već jednom, pameti. Prestanimo da guramo Srbiju u tamni vilajet. Ponudimo Srbiji nešto zdravo, nešto korisno, da se Srbija konačno iz svega ovoga izvuče.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, u ime predlagača.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada čovek zakorači u provaliju – pada sve dok se ne razbije. Slušajući prethodne govornike, mogao bih da zaključim da treba promeniti epske pesme pretkosovskog, kosovskog i poslekosovskog ciklusa, trebalo bi negde pronaći ostatke Vuka Karadžića i Getea i reći im da nisu bili u pravu, da mi sada pišemo šta nam se dešavalo pre mnogo vekova. To nam govore predstavnici političke stranke koja ima tu nit već 14 godina. Tu vam priznajem izvesnu doslednost. To nam govori urednik "Srpske reči", vidim da nije sada u sali, koji je pre dvanaestak godina, na naslovnoj stranici biltena Srpskog pokreta obnove, "Srpske reči", objavio montiranu fotografiju njegove svetosti patrijarha srpskog gospodina Pavla sa automatom u rukama, sa "roleksom" na levoj ruci, kao znak da je on ubica i kao znak da je on srebroljubac. Optužiti prvog među jednakima, njegovu svetost, koja nikakvu imovinu nema, kao što je nema nijedan monah, optužiti za srebroljublje i, u momentu kada je podržavao Srbe u borbi za opstanak, optužiti ga da je ubica i da nosi oružje, to je tada mogao da učini samo Srpski pokret obnove. Koliko god se vi upirali, od tužbe ne sme niko da odustane. Bolje bi vam bilo da sprečite svog predsednika da daje izjave. On je, pre nekoliko dana, ponovio izjavu datu za vreme agresije, koja nam je nanela mnogo zla. U direktnom telefonskom intervjuu za neku američku agenciju je rekao – da li vi shvatate da je ovo rat hrišćana protiv islama, pomozite nam sada, inače hrišćanstva neće biti. Ko kaže da su islam i hrišćanstvo zaratili, pa baš zaratili na teritoriji Srbije ili Kosova i Metohije? Pre nekoliko dana je ponovo pominjao ugroženost hrišćanstva u Srbiji, tobož, od islama. Nemojte da nas svađate sa velikim svetskim religijama. Svako ima pravo da ispoveda svog boga. Kao što ste podigli glas protiv paljenja crkava, mi smo podigli glas protiv paljenja svake svetinje, protiv proganjanja svakog po bilo kojoj osnovi. Tu mora da se u Srbiji ustanovi konsenzus na doslednosti. Ono što ne želimo da nam rade drugi, nećemo da radimo drugima. Ali, vaš defetizam najpre, a onda direktni pozivi na dezerterstvo, traju već 13 godina, od kada traje borba Srba da konačno jednom imaju, u bilo kom obliku, srpsku državu. Jeste, krivica je Slobodana Miloševića. Ali, šta sa tim ima narod? Što su ubijana deca? Da li je taj Milošević 1996. godine, po izjavama američkih zvaničnika, bio faktor mira na Balkanu? Da li je 1996. godine bio čovek sa kojim treba razgovarati? Znači, oprostila mu je Amerika sve do 1996. godine. To mu više ne pominjite kao greh, vi iz Srpskog pokreta obnove. Jer, vi morate da ponovite sve što kaže Amerika. Amerika ne zamera Miloševiću ništa do 1996. godine. Rekla mu je da je faktor mira, pozvala ga u Dejton, ukazala mu počasti tamo. Ako mu nešto zameraju na Kosovu i Metohiji, da vidimo šta. Ali, ne pominjite mu više ni Republiku Srpsku Krajini, ni Republiku Srpsku. Za to ga je Amerika pohvalila. Tako stoji istorijski stvar sa odnosom Amerike prema Slobodanu Miloševiću, pa uvedite to u svoj statut. Nemojte da gazite statut. Nemojte programom da idete protiv svog mentora. Nisam za to da se mi svađamo sa celim svetom, ali nećemo ni da služimo celom svetu. Gledam četiri godine kako služite celom svetu. Recite mi šta smo dobili. Da ste uspeli u tom služenju, naša politika ne bi imala mogućnosti da bude najjača politika u zemlji. Ovih iz SPS ne bi bilo u parlamentu da ste vi uspeli služenjem da postignete da se Srbija ekonomski razvija. To je bio motiv građana 2000. godine. Znali su oni da je većina vas izdajnika, ali glasali su povedeni pričom da će odmah bolje da žive. Sada, kada ne žive bolje, gde ćete sada? Bilo bi korektno od svih onih koji su protiv povlačenja tužbe da to kažu za ovom govornicom. Tu čestitam na doslednosti. Vi imate hrabrosti da kažete i ono od čega vas je sramota, a ovi drugi koje je sramota ćute. Recite i vi koji ste protiv ovoga. Kako to ne možemo da se dogovorimo? Svi smo protiv tužbe, a ne možemo da se dogovorimo da napišemo tekst, u dve rečenice. Nema odustajanja od tužbe i gotovo. I to ćemo da prihvatimo. Nemojte više da izmišljate razloge. Danas, ko ne bude glasao za rezoluciju, ako se ne dogovorimo, onda za ovakav tekst, nisam kriv što vi nećete da menjate ovaj tekst, zna gde mu je mesto. Mesto mu je među onima koji žele da bude povučena tužba. Čista stvar. Ovde se glasa za ili protiv: ili ste za povlačenje tužbe ili ste za to da Srbija ostane pri stavu da je tužila zato što joj je naneta ogromna šteta. Što se nas tiče, rasprava teče. Tako ste se složili. Ne menjamo ništa. Teče rasprava do kraja. Ali, stavovi su potpuno jasni. Možemo i sada da glasamo ako hoćete. Sve smo učinili da do ove tačke dođe, učinili smo nešto što ranije nismo činili, ali dočekasmo ovu tačku. Rekli ste nam da je nadležna Skupština Srbije i Crne Gore. Danas pišemo predlog rezolucije i za Skupštinu Srbije i Crne Gore, da vidimo kako će tamo da se izjasne. Ovde su stvari potpuno jasne. Pričom o tome šta je bilo pre 12 godina ne možete da opravdate stav da se povuče tužba. Možemo mi ovde da pričamo o istoriji. Učesnik sam te istorije. Vi ćete reći jedno, a ja drugo. Kazaću kad ste skidali vojsku sa kamiona kada je trebalo da se brani zemlja. Ali, ovde se radi o tome da li smete da ostanemo pri tužbi ili ne smete. Samo to. Da li sme vaš predsednik da ostanemo pri tužbi ili ne? Ne sme. Ne sme, u tome je stvar. Ne sme, i ne hvalite se mnogo time što su ga strani državnici vozili avionom u Francusku, kada je izašao ovde iz bolnice, jer je tamo detaljno pregledan i vi znate šta je ustanovljeno običnom analizom krvi. Ali, ne razumem normalne ljude koji tu ideju zastupaju. Pitam poslanika Stevanovića, gde je on. Prvi dan je rekao da ne treba povući tužbu. Da li ste ga isključili iz SPO? Ili je možda neko uticao na vas prve večeri da promenite stav? Ujutru ste došli kao potpuno drugačiji ljudi. Ko je to uticao na vas popodne, u večernjim časovima? Ministar spoljnih poslova nije smeo dati onu izjavu. Vi ste toga svesni. Ta izjava je izazvala ovu raspravu, tri dana zaseda Skupština zbog jedne besmislene, ludačke izjave. (Glas iz sale: A rezolucija?) Naravno da zaseda zbog naše rezolucije. Mi imamo pravo po Ustavu da podnesemo predlog rezolucije, a ministar nema pravo da daje onakvu izjavu. U tome je razlika. Možda vladajuća koalicija ne sme da kaže koliku je štetu načinio ministar. Da sam predsednik Vlade, posle takve izjave ministra, vi ne biste bili u Vladi, pa makar imali sutradan nove izbore. A vi sada ucenjujete i ovu vladu. Ne sme da padne Vlada iako naš ministar priča svakakve gluposti, ne sme da padne Vlada iako Velimir Ilić maltretira policiju na putevima širom Srbije, ne sme da padne Vlada a kabadahije mogu da rade šta hoće. Samo da znate, mi ćemo posle sledećih izbora odlučivati o tome kako će u Srbiji da se živi. Mi ćemo imati dovoljno poslaničkih mesta da o Srbiji ne odlučuju stranke koje imaju 100.000 glasova.
Replika, narodni poslanik Bogoljub Pejčić. Zatim, Goran Paunović, pa Miloš Aligrudić i Slobodan Živkucin.
Raduje me da se moj prijatelj Toma Nikolić seća te fotografije, ali nije rekao kako je došlo do te fotografije. Njihov vladika Filaret je putovao tadašnjom zemljom, sa lobanjom poginulog dečaka, i sa mitraljezom preko ramena i redenicima metkova. Da li to priliči sveštenom licu i vladici? I da vam kažem, da vas podsetim, razlika između katoličke crkve i pravoslavne je ta što naš patrijarh nije izaslanik boga, kao papa. Naš je patrijarh samo prvi među verujućima i nije podložan nikakvom imunitetu od zemaljske kritike.
Reč ima narodni poslanik Goran Paunović, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo gospodin Nikolić treći dan ima priliku da u ime poslaničke grupe SRS govori o godinama u kojima je ova zemlja bila u najvećim iskušenjima od Drugog svetskog rata. Apsurdno je, prosto neverovatno, da čovek ne poveruje. Treba imati hrabrosti i izaći pred građane Srbije, pred Narodnu skupštinu Republike Srbije, kao lider stranke koja predstavlja najveće ratne huškače od završetka Drugog svetskog rata. Ima li obraza, ima li uopšte hrabrosti, ali izgleda da ima, da se pojavi za ovom govornicom i da govori građanima Srbije o svemu onome što su učinili ovoj zemlji i napaćenim građanima Srbije u prethodnoj deceniji? Šta je motiv ove rasprave? Motiv ove rasprave je – hajde malo da skupimo poen kod građana Srbije, da skupimo neki poen za izbore koji nas čekaju u septembru, da malo pokušamo da popravimo neki procenat, tako što ćemo ih podsetiti šta nam se događalo u vreme bombardovanja, koje su upravo gospodin Nikolić i njegova stranka izazvali svojim glupim, inadžijskim, prostor nemuštim ponašanjem, koje nije dovelo ni do čega nego do najvećeg zla koje je ova zemlja mogla da preživi u prethodnom periodu. Nije samo Slobodan Milošević kriv za ono što nam se događalo, možda opasnija od njega je bila Srpska radikalna stranka i njihovi čelnici, koji su huškali građane Srbije, nažalost neobaveštene građane Srbije, na čitav svet. Imamo prilike danas da slušamo kako je Srbija prošla kroz najveće patnje i kako danas nakon pet godina, evo, jedina Srpska radikalna stranka misli o tim patnjama i želi da nadomesti te patnje građanima Srbije. Uzalud smo govorili 15 godina tim ljudima da stanu s tim, da će nam se to obiti o glavu, da se ne može glavom kroz zid. Slušamo svakakve priče, da oko nas žive sve genocidni narodi, da su svi oko nas ludi, da smo mi jedini pametni. Mislim da nakon toliko godina i nakon toliko nesreća koje su doneli svom narodu niko normalan im više ne veruje. Još jednom ću nešto reći o motivu. Rezolucija, nametnuta tema, nametnuta tema Srpske radikalne stranke isključivo u predizborne svrhe. Mislim da je to svim narodnim poslanicima jasno, ali ponovićemo sto puta ako je potrebno za ovom govornicom, da bude jasno i svim građanima Srbije. Ovo je tema koja je toliko bolna da svako normalan u ovoj zemlji ne želi ni da je se seća. Ali, neki ovde žele politički poen više, žele da dobiju neki procenat više na izborima, samo zato što će ponovo kopati po stradanjima sopstvenog naroda. Pominjanje imena žrtava, pominjanje tragedije danas nakon pet godina, na način kako to rade poslanici Srpske radikalne stranke, ne služi zaista na čast ni jednom ozbiljnom političaru u ovoj zemlji. Pokušajmo našu sopstvenu zemlju da vratimo u red normalnih zemalja, pokušajmo da budemo deo normalnog sveta, a to ćemo jedino uspeti ukoliko zapušite uši kada slušate poslanike Srpske radikalne stranke.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, predsednik poslaničke grupe Demokratske stranke Srbije.
Imam intervenciju samo u onom delu koji se tiče teze, slobodno parafrazirane – ko nije sa nama, taj je protiv nas. Mi smo imali dva dana raspravu o ovoj temi. U toj raspravi smo istakli stav Demokratske stranke Srbije. Govorili smo o suštini stvari, to jest o pitanju povlačenja tužbe. Rekli smo da nismo za povlačenje tužbe. Kada govorimo o toj temi, govorimo sa aspekta suve racionalnosti. Nije dobro za državu tu tužbu povući. Žao mi je što uopšte o tome diskutujemo. Žao mi je što je uopšte do toga došlo, jer je pitanje povlačenja i nepovlačenja tužbe u tom procesu koji se vodi jedno taktičko pitanje, koje nije čak dobro ni javno otvarati u njegovim pojedinim segmentima. Ovde na tanko, dugačko i naširoko i na debelo iznositi pravnu argumentaciju koja treba da posluži kao osnova za vođenje spora, to nije dobro. Ko je to izazvao, da se ne vraćam na tu temu ponovo, nije to dobro učinio. Ko se nastavlja u toj raspravi, ni taj to dobro ne radi. Ali, šta je – tu je. Predlog je podnet, rasprava je u toku i, kada je rasprava u toku, naše je mišljenje bilo da Skupština Srbije ima pravo da zauzme i stav po tom pitanju. Predlog koji je podnet za nas nije bio prihvatljiv zbog toga što osporava nadležnost savezne države u smislu člana 19. Ustavne povelje. Zato za predloženi tekst rezolucije nismo ni mogli glasati. Nastojali smo u ova protekla dva-tri dana, kao poslanička grupa, da postignemo dogovor makar oko nečega, a to je da se napravi jedan tekst, da se zauzme jedan stav koji će odraziti zajednički stav većine poslaničkih grupa u republičkom parlamentu o ovom pitanju, jer ono što smo slušali u diskusijama do sada nije ono što predstavlja zajednički imenitelj, niti predstavlja suštinu ove rasprave. Suština je bila, dakle, u jednom osnovnom pitanju – povlačiti ili ne povlačiti tužbu. Oko toga se većina narodnih poslanika složila. Šteta je da na kraju nemamo glasanje o tom pitanju, koje bi obuhvatilo glasanje svih onih poslaničkih grupa koje tako misle. Ako to nemamo, šta mi glasamo? Bilo koji kompromis da se ovde postigne, on je kompromis, ima smisla da, ako svi oni koji su se ovde založili za nepovlačenje, to i potpišu ili za to glasaju, a sve drugo je puko preglasavanje. Javno sam rekao stav Demokratske stranke Srbije da se mi povodom takvih pitanja nećemo preglasavati i da ne valja ovu skupštinu na taj način, kod ovako važnog pitanja, pretvarati u nešto što liči na cirkus, koji je ovde gledan pre pet ili šest godina. I, uopšte, replike, diskusije, sve ono što se ovde javlja, gde se otkopavaju stare "ratne sekire", to nije dobro. Mi smo ovde išli na to da u proteklih pet-šest meseci postignemo drugačiju vrstu atmosfere, a ne da idemo na ovakve diskusije. Prema tome, molim vas, logika – ko nije za nas taj je protiv nas, ko ne usvoji ovaj dokument, ko ne došao u boj na Kosovo, ko je vera a ko je nevera – ovde ne stoji. Jednostavno, ovde treba da vidimo da li smo saglasni u jednom pitanju. Rezultat te saglasnosti može biti izglasavanje jednog akta u parlamentu, a i ne mora, nije to bitno. Ne možemo jedni druge ucenjivati ovim povodom. Važno je šta se ovde čulo, važno je šta se ovde izreklo i važno je ono na šta su se u svojim izlaganjima političke stranke obavezale. I to je mišljenje Skupštine. I to je nešto o čemu moraju savezni organi da vode računa, ako im ikada na dnevni red dođe ta tema, a nadam se da na ovaj način, a kako je to u javnosti izneto, neće.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Slobodan Živkucin, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Srpski pokret obnove – Nova Srbija.
Nije danas ovde reč o rezoluciji o kojoj pričamo, kako reče gospodin Tomislav Nikolić, zbog jedne besmislene i ludačke izjave ministra inostranih poslova. Ne, mi danas o ovoj rezoluciji razgovaramo zbog besmislene i ludačke politike Slobodana Miloševića i njegovog režima, i zbog toga što je ta besmislena i ludačka politika Slobodana Miloševića i njegovog režima podržana, takođe besmislenom i ludačkom politikom Srpske radikalne stranke, pa prema tome, ovo je samo jedna u nizu tragičnih i žalosnih posledica tih besmislenih i ludačkih politika. Takođe je ovde rečeno ko sme da glasa. Ko je taj ko sme da se isprsi i da glasa protiv rezolucije. Verujem da je bilo dosta toga da se mi ovde junačimo preko grbače sopstvenog naroda i sopstvene države. Okanimo se mi toga junačenja, da svako naše odnosno vaše junačenje ovde oseti narod po svojim leđima. Prestanite, konačno, sa tim. Konačno, moram da razočaram gospodina Nikolića, nije se ništa promenilo od sinoć do jutros. Mi iz SPO i dalje smo mišljenja i političkog stava da ovu rezoluciju ne treba prihvatiti, da treba povući tužbu. Mi smo jasno i glasno, srpski, to juče i prekjuče govorili, danas to ponavljamo, razumljivo je onome ko hoće da razume. Onaj ko neće da razume ili ko nije u stanju da razume, taj neće nikada ni razumeti. Prema tome, moram da vas razočaram, nemojte da nam podmećete takve teze, da smo nekoga isključili iz stranke ili da smo promenili svoj politički stav. Toliko o tome. Konačno, nemamo više prava da ovde prosipamo ispraznu političku demagogiju, gurajući Srbiju u tamni vilajet u kome je, nažalost, već toliko godina.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvolite.
Ništa lepše nego trojica na jednoga. Navikli smo mi radikali na to. Nemojte, gospodine, da preporučujete građanima Srbija da zapuše uši. Zapušite nama usta. Navikli smo mi na to. Niste u pravu, nije tačno. Reći ću vam kako ste uvredili građane Srbije, ali nije tačno da smo mi mogli da stvorimo opšte mišljenje u Srbiji, šta treba da se radi. Bili smo potpuno blokirani na svim medijima. Otkravljivanje je počelo 1996. godine, u vreme kampanje za savezne izbore za Skupštinu SRJ. Tek onda smo pomalo uspeli da uđemo u medije. Do tada, naćićete to u našim knjigama, imate samo poneku izjavu iz novina i poneku malu emisiju na malim privatnim radio stanicama u Srbiji. Nas nigde nije bilo u medijima i nismo mogli da stvorimo opšte mišljenje. Uvreda je za građane Srbije, trebalo bi da izađete da se izvinite. Sa ove govornice ste rekli da su radikali huškali narod. Samo psa možete da huškate na nešto. Narodu govorite, narod vas prihvata ili ne prihvata, narod se ne huška. To je ostavljeno za one što dresiraju životinje. Samo smo tada govorili ono što je narod govorio. Tada smo samo radili ono što je narod radio. Iste ove osude protiv borbe za slobodu Srbije su bile i tada, ali su bile u manjini, kao i sada. Taj glas SPO čuo se i 1991. godine, i 1992, i 1993, i 1994. godine, svake godine, sve do njihovog ulaska u Saveznu vladu, ali nije bio dominantan stav u Srbiji, nisu to hteli Srbi da prihvate, kao što ni sada ne mogu ovo da prihvate Srbi. Besmisleno je ovo insistiranje na tome, na jednom stavu, umesto da ga samo oćutite. Besmisleno je da ovde insistirate na stavu koji građani Srbije neće da prihvate. Pitajte svoje sekretarice koliko građana zove i pita - šta se to radi u Skupštini, da li je moguće da neko hoće da odustane od tužbe? Ovo za uvredu Njegove svetosti, nisam dobio dobro obrazloženje. Prvo, vladika Filaret nije naš, on je vladika Srpske pravoslavne crkve, nije ga izabrala SRS, nego Sveti sinod, a u vreme kad pričate da je išao po ratištima, uopšte nije bio vladika, bio je kaluđer. Vi ste njegovu svetost izvrgli ruglu. Da vam kažem nešto, mnogo je sveštenika u Republici Srpskoj, pa i vladika tuzlanski Vasilije, ali to je iz istorije Srbiji dobro poznato, učestvovalo u odbrani srpstva. Kada su to sveštenici išli mimo naroda? Imate li jedan primer, izuzev onih koji su podržavali SPO listom 1991. godine? Gde su sada ti sveštenici? Da li vas sada podržavaju? Gde su sada one vladike koje ste izvodili na mitinge protiv Slobodana Miloševića? Gde su sada monahinje koje su izlazile na političke bine da pokažu kako je crkva protiv Slobodana Miloševića? Sada je svakoga od njih sramota za ono što je radio zajedno sa vama. Ovde sam predstavnik stranke koja nikad nije bila miljenik crkve, zato što smo iskreno u oči govorili šta joj valja i šta joj ne valja, ali je nikad nismo vređali, nikad je nismo ponižavali, nikad joj se nismo mešali u posao, nikad nismo rovarili po Srpskoj pravoslavnoj crkvi i nikad crkvu nismo napustili, a vi, bogomoljci, slikate patrijarha sa roleksom zlatnim na ruci - ukrao ga patrijarh na ratištu, i slikate ga sa automatom - ubija patrijarh na ratištu. Sad imate hrabrosti da izađete za govornicu i da pričate o bilo čemu. Jeste, postoje ludačke izjave, ali njih daju samo ludaci. Vi to dobro znate. Kad sam rekao "ludačka", mislio sam da je dao ludak, rekao bih besmisleno ili nešto drugo, namerno sam tu reč upotrebio. Možete i vi za mene da upotrebite tu reč, prihvatam da odmah sada vaš predsednik i ja krenemo na sva moguća ispitivanja i istraživanja.
Reč ima Zoran Anđelković. Izvolite.
Juče sam rekao gospodinu Živkucinu, koji ovde mimo Poslovnika nastupa, jer je na početku ove rasprave bilo jasno da je šef poslaničkog kluba i ovlašćeni predstavnik gospodin Stevanović. Juče smo dobili novog šefa, tj. posle prekjučerašnje rasprave i uvodnog izlaganja ispred poslaničkog kluba. Naravno, očito da onaj ko je izazvao ovu raspravu nije bio zadovoljan i naredio je promenu šefa poslaničkog kluba i ovlašćenog predstavnika, i to dovoljno govori o stranci koja je izazvala ovu raspravu. Suština ovde nije u tome šta je izazvalo bombardovanje. Suština je ovde da li je neko izvršio agresiju, da li je neko ubijao. Po vašoj logici ispašće, potukli se dvoje u kafani, pa onaj onog ubio i kaže - jeste ga ubio, ali je on kriv. Da li vi hoćete da legalizujete pravo ubijanja, pravo rušenja i pravo uništavanja jedne zemlje i jednog naroda. U tome je suština ovde. Da li vi hoćete da legalizujete privatnu politiku u državi Srbiji? Država Srbija je sastavni deo državne zajednice Srbija i Crna Gora. Vi ste učestvovali u tome i pisaliUstavnu povelju. Mi smo bili protiv. Tamo jasno piše, u Ustavnoj povelji, da je državna zajednica Srbija i Crna Gora sastavljena od države Srbije i države Crne Gore. Država Srbija je ova skupština. Očito je da više od tri četvrtine poslanika smatra da ne treba povući tužbu pred Međunarodnim sudom pravde. Da li je to onda privatna politika Vuka Draškovića, lična politika, a ne državna politika. U svakoj državi u svetu, kada ministar inostranih poslova vodi privatnu politiku pred međunarodnom javnošću, istog trenutka bi bio smenjen. Samo kod nas, zbog međusobnog uslovljavanja, jedan ministar može da vodi privatnu politiku, da cela Skupština, sem vas dvadesetak, i ne dvadesetak, izgleda desetak, smatra da je on u pravu i da on i dalje sedi, i da vi nas zamajavate ovde i bavite se nekom desetogodišnjom politikom, ludačkom. Time, kad to kažete, vređate dva miliona ljudi koji su za tu politiku glasali i vređate na stotine narodnih poslanika koji su dobijali poverenje građana Srbije, a mi samo vređamo jednog čoveka i samo za njega kažemo da je to ludačka izjava, koju je dao pre mesec dana i ponavljao je u više navrata, i branio je i pored toga što nije dobio podršku Vlade Srbije i Skupštine Srbije. Nije bitno kako ćemo glasati za ovu rezoluciju, mnogo je važno kako ćemo se ponašati, bitno je da li taj čovek može da obavlja dužnost ako je njegova politika suprotna stavu ovog parlamenta. Da li ne možemo da usaglasimo ovu rezoluciju? Tri dana raspravljamo. Usaglasimo jednu rečenicu. Nećete predlog radikala? Ponudite vi, koji ste protiv povlačenja tužbe, novu rezoluciju sa jednom rečenicom - protiv smo povlačenja tužbe. Mi ćemo glasati i za tu rezoluciju... (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Usaglasimo onda konačan stav kakav je naš, a ne - mi smo protiv rezolucije, ali nećemo nikakav papir da usvojimo. Usvojimo neki dokument i kažimo Vuku Draškoviću da to što je radio poslednjih mesec dana je privatna politika i da ova država i ovi narodni predstavnici, a mi smo narodni predstavnici građana, to više nikada nećemo dozvoliti.
Reč ima narodni poslanik Goran Paunović.
Ponoviću još jednom stav G17 plus po pitanju rezolucije. Rezolucija, kao nametnuta tema parlamentu Srbije, ne može biti podržana od strane G17 plus. U ovom trenutku za državu je necelishodno da se povuče tužba, iz prostog razloga što našoj državi sužava manevarski prostor i našoj državi onemogućavamo da ovaj spor i sve ono što je izazvala neodgovorna politika prethodnih godina dobije epilog koji će odgovarati građanima Srbije i našoj državi. Što se tiče huškanja, rekao sam i ponoviću, SRS predstavlja najvećeg ratnog huškača u Evropi po završetku Drugog svetskog rata i to je ono što sam izjavio. Politika SRS je politika grupe neodgovornih ljudi, koji nisu imali ni trunke odgovornosti kada su pozivali građane Srbije da učine ono što nije bilo moguće u tom trenutku. Imali su vrlo malo odgovornosti, ali su imali velika ovlašćenja, zahvaljujući velikom ovlašćenju koje im je dao Slobodan Milošević kao omiljenim opozicionarima devedesetih godina. To su i te kako iskoristili i učinili su da nesreća Srba na svim prostorima bivše Jugoslavije bude mnogo, mnogo veća nego što bi bila da nisu toliko neodgovorno pozivali građane Srbije da učine ono što nisu mogli. Danas, pet godina nakon toga, ponovo pokušavati sa istom retorikom uvući građane Srbije, pošto Srba, nažalost, gotovo i nema na prostorima gde su oni delovali, ponovni je pokušaj da se ova država uvuče u novu nesreću i da se ova država ponovo izopšti iz čitavog čovečanstva. To je ono što SRS nudi i to je ono što SRS želi ovom rezolucijom.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Živkucin, ovlašćeni predstavnik SPO-NS. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, zamolio bih vas da uvažite postojanje instituta opomene ovde u Skupštini Srbije, kada se ludačkim izjavama visoki državni zvaničnici pokušavaju okarakterisati kao ludaci. Nisam govorio ni o čemu drugom, nego o tome da je ova rezolucija zapravo posledica, ponavljam, besmislene i ludačke politike i Slobodana Miloševića i SRS. To da je nečija izjava ludačka, a čak i da je ludačka, zamislite, čak i da je izjava jednog šefa jedne stranke ludačka, kao što se ovde pokušava to predstaviti, ona nema ni izbliza one tragične, nesrećne, katastrofalne posledice po naciju i državu kao u periodu od 1990. do 2000. godine, kao besmislena i ludačka politika onih koji su bili na vlasti u to vreme. Dakle, nacija je gurnuta u sunovrat i država u provaliju zahvaljujući upravo toj besmislenoj i, naravno, ludačkoj politici. Prema tome, s obzirom na dugotrajno istrajavanje na takvoj besmislenoj i ludačkoj politici, slažem se, nije na odmet da se time pozabavi medicinska nauka.
Izvolite, reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, po Poslovniku.
Hteo bih da primetim da se ovde već dvadesetak minuta krši član 100. Poslovnika, koji kaže da se poslanici moraju jedni prema drugima odnositi sa uvažavanjem. To uvažavanje je bilo malo u proteklih 20 minuta. Zaista vas molim i apelujem, a da ne bih tražio da se Skupština izjašnjava o povredi Poslovnika u danu za glasanje, najlepše vas molim da se od toga uzdržimo. Vodili smo zaista dobru i lepu raspravu u protekla dva dana i ne bi trebalo to da kvarimo. Ako ćemo ovako svi zajedno ovo da nastavimo, ne vidim rezona da predstavnici DSS-a sede u klupama i da slušaju ovakvu raspravu. Mi bismo se onda rađe povukli i izašli napolje, i da nas obavestite kada završite, kada ćemo da se pripremimo za normalan i dalji tok diskusije, pa da se vratimo i da nastavimo da pričamo. Ovako, stvarno nema smisla.
Izvolite, reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Pretpostavljam da su reči prethodnika upućene njegovim koalicionim partnerima, ali razmislite malo s kim ste u koaliciji. Meni možete da upućujete prekore, jer sam vama opoziciono nastrojen. Slažem se da vam se moje diskusije ne sviđaju. Nisam ni imao nameru da vam se sviđaju. Slažem se i da vas ne poštujem kao vlast, to je moje pravo. Nemate pravo da optužujete i ove koji su sa vama u koaliciji, pa da i oni ovde ruše ugled Skupštine. Sa njima ste. Ponavljam vam ono što je narod odavno rekao, s kim si onakav si. Ako poslanici iz vaše koalicije govore kako se vama ne sviđa, to, u stvari, vi govorite. Mi nećemo izaći, možete vi, kako god hoćete. Imate pravo i da uđete i da izađete iz sale. Mi iz sale nećemo da izađemo. Nama baš godi, pao je sneg, zverke se rastrčale, tragovi se poznaju, nama baš godi ova rasprava. Prema prethodniku možete da shvatite zašto se SRS toliko bori da pobedi u Vojvodini, a ne daj bože da ovakvima ostane Vojvodina, ne daj bože.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić, replika.
Ko je gledao prenos na Trećem kanalu, vrlo dobro zna šta sam govorio, a na kraju krajeva, mogu se uzeti stenografske beleške, koliko puta je upotrebljena reč: ludak, ludački itd. od strane svih koji su ovde učestvovali u diskusiji. Prema tome, ne vidim zbog čega se to ne bi na vas odnosilo, gospodine Nikoliću. Jeste li ili niste upotrebili taj izraz? Jeste. Da li je to izraz uvažavanja ovog skupa? Odlično, ako vi to tako mislite, to je dobro i fino i nastavite i dalje tako, neka to bude vaš vokabular, naš nikada biti neće.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić, a neka se pripremi narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, pre nego što počnem da iznosim argumentaciju o svom stavu povodom predložene rezolucije, želim da iznesem svoj lični stav i stav DS-a u vezi sa bombardovanjem i korišćenjem nasilja, a sve sa ciljem i namerom ostvarenja nekih političkih ciljeva. Mi osuđujemo nasilje kao sredstvo političke borbe, u borbi za ostvarenje političkih ciljeva. Osuđujemo agresiju i izražavamo duboko zgražavanje nad svim onim što su učinili osioni agresori, bacajući bombe, uništavajući živote naših građana i naša materijalna dobra. Sigurno da nijedan normalan čovek u Srbiji, nijedan poslanik neće dati bilo kakav pristanak na takvo ponašanje. Mislim da smo mi sada ovde pred jednom lažnom dilemom, ko je za to da se podrži NATO agresija, ko je izdajica, a ko je patriota. Niko normalan takvu agresiju niti jeste niti će opravdavati u budućnosti. Mislim da time treba staviti tačku na jednu besmislenu raspravu. Smatram da je ova rezolucija, ovako sročena i ovako ponuđena parlamentu Srbije, upravo smišljena da ne bi bila usvojena, upravo da bi došlo do ovakve besmislene rasprave, sa uvredama, i da čujemo ponovo one rasprave koje smo slušali tokom 2000. godine, tokom 2001. godine, kada je nakon demokratskih promena konstituisan parlament. Nekome odgovara ovakva rasprava, ne zato da bi pridobio političke poene, sa tim se ne slažem. Smatram da pojedine političke stranke pokušavaju da na ovaj način probude svoje uspavano biračko telo i izvedu ih na predstojeće lokalne izbore. Zato smatram da pojedinci koriste stradanja naših građana u predizborne političke svrhe pred predstojeće lokalne izbore 19. septembra. Utoliko, takvo ponašanje osuđujem. Slažem se sa izlaganjem bivšeg ministra inostranih poslova, gospodina Svilanovića, u potpunosti. Parlament Srbije jeste mesto u kome se raspravlja o najznačajnijim pitanjima koja se odnose na sudbinu države i nacije. Ovo jeste jedno od pitanja koje je najznačajnije i o njemu treba raspravljati u ovom parlamentu. Postavlja se pitanje da li je ovakvo sročena i ponuđena rezolucija način da se dođe do političkog odgovora na najznačajnija pitanja koja muče našu državu i naciju. Smatram da nije. Ovde javno kažem da ću glasati protiv ove rezolucije, jer je ova rezolucija usmerena ne protiv NATO pakta, nego protiv državne zajednice. Reći ću vam zašto, pre svega zato što je protivna Ustavnoj povelji, zato što je politički promašena. Šta će se desiti ukoliko država članica - Crna Gora donese rezoluciju o bezuslovnom povlačenju tužbe protiv NATO pakta? Čija će rezolucija biti jača? Šta to znači u odnosima Srbije i Crne Gore u državnoj zajednici, koju smo osnovali. Postavlja se pitanje pravnog osnova da ovakva rezolucija bude doneta u parlamentu Srbije. U ovoj rezoluciji se zabranjuje našim predstavnicima u parlamentu državne zajednice da razmišljaju, odlučuju, učestvuju u raspravi o pitanju pravne sudbine podnete tužbe prema NATO paktu. Gde je tu odnos prema članu Ustavne povelje koji kaže da su mandati slobodni, da su naši parlamentarci u saveznom parlamentu slobodni u odlučivanju o svim pitanjima iz svoje nadležnosti. Dakle, ne stoji pravna argumentacija, koju smo ovde čuli, da je ponašanje, stav ili odredba Ustavne povelje, koja je u suprotnosti sa Ustavom Srbije, podložna promeni ili podložna raspravi u ovom parlamentu. Mi smo se, kroz usvajanje Ustavne povelje, izjasnili za hijerarhiju pravnih akata, da je Ustavna povelja viši pravni akt u odnosu na Ustav Srbije, jer smo dužni da Ustav Srbije prilagodimo Ustavnoj povelji, kao višem pravnom aktu. Ovde se direktno, na najgrublji način, krši i Ustav Srbije i Ustavna povelja. Ali, politički gledano, pitanje povlačenja tužbe, koja je podneta protiv NATO pakta, sada je preuranjeno, neblagovremeno, i necelishodna je rasprava u ovom momentu u parlamentu Srbije. Zbog čega? Mi ovde raspravljamo o jednoj negativnoj činjenici. Svako ko zna pravo, najminimalnije ko koristi pravnu logiku, zna da se o negativnim činjenicama ne raspravlja. Prethodna vlast i prethodna vladajuća koalicija, koja je bila u mogućnosti da podnese i povuče tužbu pred međunarodnim sudovima nije to učinila. Nije povukla tužbu podnetu protiv NATO pakta. To govori o odnosu prethodne koalicije koja je vršila vlast na saveznom nivou, ali isto tako i o ponašanju Demokratske stranke u odnosu na podnetu tužbu. Smatramo da tužbu protiv NATO pakta, ovog momenta, ne treba povući. Da li će to biti celishodno u budućnosti, o tome ćemo raspravljati, ali tek onda ukoliko neko postavi zahtev - konkretan, formalni, za povlačenje takve tužbe. Onda je mesto, vreme i momenat da ovaj parlament o tome zauzme svoj politički stav i takav stav prenese našim predstavnicima u saveznom parlamentu. Ovako sročen tekst rezolucije zaista nije ni sračunat na usvajanje u ovom parlamentu. Svrha i smisao ove rasprave je upravo podizanje jednog dela biračkog tela i okupljanje dela biračkog tela oko pojedinih partija. Ovde smo čuli sve i svašta, samo nismo čuli ono što je predmet rasprave, a cilj je upravo bio taj, da se baci koska razdora i da se građani Srbije dele oko fiktivne dileme, oko lažne dileme - ko je patriota, izdajica, ko je za povlačenje tužbe, a ko nije. Ovde se niko nije izjašnjavao protiv osude svih onih koji su vršili agresiju na našu zemlju. Bojim se da bi ovako sročena rezolucija i kada bi bila usvojena doživela istu pravnu sudbinu kao i krivični postupak protiv lidera zemalja NATO pakta. Sada vam je prilika da od Klintona zatražite da, iz svoje lične imovine, nadoknadi štetu Srbiji, jer on više nema predsednički imunitet. Zatražite njegovo izručenje po krivičnoj presudi, koju su doneli naši sudovi. Čujem da je presuda ukinuta. (Vjerica Radeta: Nije ukinuta.) Upravo je to pravna sudbina takvih politički smišljenih pravnih akata, koji nemaju utemeljenje u realnosti. Zato, još jednom, smatram da podnosilac ovakvog Predloga rezolucije nije ni očekivao njeno usvajanje, već je želeo ovakovu besmislenu raspravu, ubacivanje lažne dileme i koske razdora među građane Srbije, a sve sa ciljem da se postignu politički poeni u svom delu biračkog tela koje se uspavalo. O politici iz prethodnog perioda i o oceni političara i političkih efekata pojedinih stranaka građani su se više puta izjašnjavali na opštim i direktnim izborima. Građani Srbije su se opredelili za demokratiju, racionalnost u prosuđivanju i odlučivanju. Tako će biti i ubuduće. Prevaziđene političke snage, koje su ponovile svoje govore iz 2001. godine, neće dobiti podršku građana Srbije. Hvala.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić, ima repliku.
Zar treba da vas podsećam ko poštuje Ustav i zakon, a ko ne poštuje. Godinu dana niste poštovali odluke Ustavnog suda, gospodine Ristiću. Glasali ste iz inostranstva. Licemerno govorite o presudama protiv čelnika država NATO pakta, pravosnažnih, koje ste vi ukinuli i vaša vlast. Iživljavate se ovde nad poslanicima povodom jedne odluke izvršne vlasti. Ali, ne zaboravite jednu stvar - niste poštovali suverenitet zemlje ni kada ste došli na vlast. Dolazili su ti ljudi kod vas u zemlju, presude su bile na snazi, vi ste ih primali kao državnike. Tek onda ste se dosetili, posle mesec dana, da treba bar ukinuti te presude. Neće biti sudbina ove tužbe ista, jer vi više ne vodite državu. Možda vam to nije jasno. Neće! Opšti je stav da tužbu ne treba povući. Kako onda možete da kažete da će sudbina da bude ista, kao i sa presudama protiv onih koji su vodili države NATO pakta. Gde je tu pravnička logika? Sada kažete - tužbu ne treba povući, sada kažete - sudbina tužbe biće kao sudbina osude protiv čelnika država NATO pakta. Koje snaga prošlosti, ko je pukao na prošlim izborima i ko će pući na sledećim, možete i vi da pričate, a mogu i ja da pričam. Najsvežije podatke sa izbora imamo. Zna se koliko je ko osvojio glasova na tim izborima. Vi kažete da je vaš kandidat osvojio sve glasove, gde su onda ovi ostali iz parlamenta, gde su njihovi glasovi? Tako to ide kad neko počne da zaboravlja. Niste u pravu. To što vi kažete da tužbu ne treba povući, glasajte vi za to. Tek takav trag ostaje - kako je ko glasao, a ne šta je ko govorio u Skupštini. Jer, vaša stranka, kada promeni stav, reći će - šta onaj Boško Ristić, on je ionako, kao predsednik Administrativnog odbora, obrukao stranku, kao što i jeste.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Neka se pripremi narodni poslanik Dragoljub Kojčić.
Jasno je da je razlog podnošenja ovakve inicijative da se spreči svaki funkcioner, da li u Saveznoj ili u Republičkoj vladi, da ne pribegava, kao što je ranije bila praksa, da ne uzima sebi za pravo, kao što su to praktikovali raniji ministri, da u svoje ime i ime funkcije koju vrši povlači ili podiže tužbe protiv drugih zemalja. Kamo lepe sreće da smo u ovom parlamentu i u ranijem sazivu raspravljali i vodili ovakvu ili sličnu raspravu kada je bilo u pitanju povlačenje tužbe protiv Bosne i Hercegovine i Hrvatske, koju je tadašnji savezni ministar za inostrane poslove povukao na svoju odgovornost, samoinicijativno i samovoljno, a sada smo mi, u ovom sazivu, svedoci kako nam drži moralno predavanje sa ove govornice. Mi srpski radikali smo, poneti tom idejom, hteli ovo o čemu sada pričamo. Reagovali smo na izjavu ministra spoljnih poslova ove države. Ministar spoljnih poslova ove države se zanosi idejom da povuče tužbu protiv zemalja članica NATO-a. Razlog zbog koga smo suštinski pokrenuli ovakvu raspravu je u činjenici da visoki funkcioneri na republičkom nivou najavljuju kako će, za nekoliko meseci, da sede sa predstavnicima Crne Gore i da dele ovu zajednicu koja se zove Srbija i Crna Gora. Neki visoki funkcioneri u Republičkoj i Saveznoj vladi već razmišljaju kako će i na koji način da prodaju Kosovo i Metohiju. Neki se čak ne ustručavaju ni javno da kažu kako bi trebalo federalizovati Srbiju i stvoriti uslove da se i Vojvodina otcepi. Sve to potkrepljuju time kako će takve odluke izazvati blagonaklonost svetske međunarodne zajednice, a neki to potkrepljuju i nekim podacima koji se odnose na finansijsku pomoć koju bismo dobili ako bismo se eventualno dogovorili da Šiptarima damo Kosovo i Metohiju. Iz tog razloga, ali i zbog iskustva iz ranijeg perioda, kada su u pitanju i ličnosti koje to izgovaraju, a te ličnosti su u narodu poznate kao ptice zloslutnice, to je u politici ona vrsta ptica koja kada nešto počne da peva, treba očekivati da će u tom pravcu međunarodna zajednica vršiti pritisak. Zašto? Zato što te ptice zloslutnice imaju svoje predstavnike u parlamentu i moguće je da, u različitim kombinatorikama i u različitom odnosu političkih snaga, dođe do realizacije svega onoga što oni sada zloslutno najavljuju. Cilj srpskih radikala je već ispunjen onog trenutka kada ste, po Poslovniku, morali da usvojite inicijativu Srpske radikalne stranke da se o ovome vodi rasprava. Gospodo, da li ćete vi ovaj akt prihvatiti kao deklaraciju, kao preporuku, kao rezoluciju, za građane Srbije, nakon ove trodnevne rasprave, manje je bitno. Za nas srpske radikale je bilo najbitnije i najsuštinskije da građani Srbije čuju i vide šta to ko misli, kako i na koji način razmišlja o sudbini ove države, kako se ko izjašnjava kada je u pitanju državni interes, a pogotovo kada je u pitanju ovakva rasprava od višestrukog značaja, gde je u pitanju i nacionalni interes. To pozivanje u istoriju, kroz istoriju, gospodo, ostavite za neka druga vremena. Lično imam nerazumevanje za neke kolege koji, učvršćujući svoje lične pozicije u pojedinim političkim opcijama, žele da iskoriste ovu trenutnu zamenu da bi se učvrstili kod svojih lidera. Morate shvatiti, iskreno vam to govorim, govorim to kao savet kolege, politiku tih vaših lidera ni najbliži u njihovoj porodici više ne prihvataju, a o tome da Srbija prihvati njihove ideje ne treba ni govoriti. Postupite po svojoj savesti. Kao častan, kao čestit čovek ste protiv povlačenja tužbe, tako i glasajte. Nemojte, gospodo, da poštujete jednu neodgovornu izjavu, ne čoveka koji je lider jedne političke partije u ovom slučaju, ne istaknutu političku ličnost na političkoj sceni Srbije, nego ministra spoljnih poslova. Kamo lepe sreće da smo ovakvu raspravu vodili kada je bio neodgovorni ministar Goran Svilanović. Mnogo bi bolje bilo za Srbiju da smo tada vodili ovu raspravu, jer ne bismo čekali tu blagonaklonost BiH i Hrvatske, i ne bismo klečali i molili međunarodnu zajednicu da utiče na Alijinu Bosnu da povuče tužbu protiv Srbije. U međuvremenu, ostaje nam to opterećenje da mi, jednog dana, hteli to ili ne, ako tužba BiH bude rešena u korist BiH, moramo toliko da platimo, da to moraju generacije da plaćaju. Realna opasnost u svemu ovome jeste i u činjenici da ovu državu predstavlja i zastupa Tibor Varadi. To je čovek koji je ideolog svih onih koji bi Vojvodinu da otcepe i izdvoje iz Srbije. Možda bi bilo bolje da, u sklopu ove rezolucije, kao parlament jedne federalne jedinice u zajednici, obavežemo poslanike koji su izabrani, delegirani iz ovog parlamenta, da i to pitanje pokrenu na saveznom nivou. Tibor Varadi je čovek koji pruža, uz Džordža Soroša, najveću logistiku vojvođanskim autonomašima, svima onima koji već uveliko najavljuju da je pitanje samo trenutka kada će se, preko internacionalizacije vojvođanskog pitanja, pokrenuti pitanje, po njihovom mišljenju ključno pitanje, izdvajanja Vojvodine iz Srbije. To su mnogo ozbiljniji razlozi za vođenje rasprave u ovom parlamentu, a koja će za rezultat imati jednu obaveznost saveznog parlamenta prema onome što ovde budemo govorili. Što se tiče pitanja ustavnosti ili protivustavnosti donošenja predložene rezolucije, gde ste vi ustavobranitelji da dignete glas na one koje šalje Milo Đukanović iz Crne Gore, a koji u međuvremenu, dok donose mišljenje u savezni parlament, vode raspravu u republičkom parlamentu Crne Gore o svemu onome što je i pod ingerencijom, ali i što je van ingerencije toga parlamenta? Njima ne smete reč da kažete, a javnost treba da zna zbog čega to ne smete. Većina vaših lidera je još dužna Milu Đukanoviću. Još Milo Đukanović nije izvadio sve adute iz rukava. Čekajte, kada njemu bude ugrožena pozicija i čućete koliko su vam vaši lideri uzimali, pozajmljivali novaca od Mila Đukanovića. Iz tog razloga, ne vas lično, nego vaših lideri, ne smete da pokrenete ovo pitanje. Ovde nama namećete zabranu: zabranjeno je republičkom parlamentu Republike Srbije da vodi računa o državi Srbiji i njenim građanima koji u njoj žive. Taj posao vam je uzaludan. Javnost će se opredeliti. Javnost će dati svoje mišljenje, i ne samo na izborima. Svakodnevno nas zovu i govore nam šta misle o vašim stavovima, pogotovo o stavovima onih koji su za neusvajanje rezolucije, ali i onih koji su za povlačenje tužbe protiv zemalja članica NATO-a. [[Aplauz.]]
Po Poslovniku reč ima narodni poslanik Ksenija Milivojević.
Ovde je prekršeno nekoliko odredbi Poslovnika, a navešću, vrlo namerno i radi ilustracije, član 100, jer vidim da smo svi dovedeni u zabludu, a to smatram i ličnom uvredom, ali i uvredom svih poslanika u ovoj skupštini. Prvi put sada, mada nam je to svima bilo jasno od momenta kada je zakazana ova sednica Skupštine, imali smo priliku da čujemo koji su bili pravi motivi zahteva za zakazivanje sednice Skupštine. Kao što smo imali priliku da čujemo, ova rasprava je sama sebi cilj. Dakle, nas ne interesuje ni rezolucija, ni sudbina tužbe, naš pravi motiv je da ovde danima raspravljamo o neki prošlim vremenima i da prikupimo nekoliko poenčića, ako je to uopšte u ovoj atmosferi moguće. Htela bih da kažem nešto o stabilnosti, jer se konstantno, sa ove govornice, spočitava stabilnost ove države, u kontekstu i kao državne zajednice, i kao Srbije, Kosova i Metohije, što, naravno, tumačim kao još jedan pokušaj klasične političke zloupotrebe. Gospodo, svi mi imamo svoje snove i tako ste ih i vi imali, a govorite kako i dan-danas sanjate veliku Srbiju. Nemam ništa protiv što vi sanjate veliku Srbiju, ali imam protiv kada od vašeg sna ginu srpska deca. Razlika između vas i nas je upravo u tome što zbog naših snova nijedan srpski građanin niti će poginuti, niti će mu život i zdravlje ikada biti u opasnosti. To je bitna razlika i zato ćemo se uvek međusobno razlikovati i zato vam nikada nećemo dozvoliti više da svoje snove i pokušate makar da realizujete.
Izvolite.
Mali ste vi i suviše, i kao stranka i kao politička ličnost, da bih vam replicirao, i sve manji i manji, iz dana u dan. Na početku zasedanja ovog saziva rekao sam vam – kako poraste Demokratska stranka, tako ćete vi nestati. Vaša sudbina je kao sudbina JUL-a. Vaši postupci su isto kao postupci njihovih visokih funkcionera. Da vama sada objašnjavam šta se dešavalo u prošlosti, kada vi već imate svoje mišljenje, svoj stav, svoju sliku, uzalud. Ne može naknadno pamet niko da vam ulije. Sa njom ulazite u ovaj parlament, možda malo izađete sa više, ali potpuno da budete, to ne može. Ne obraćam se vama lično. Uvažavam vas nadasve kao damu, kao koleginicu, nemojte shvatiti da se vama lično obraćam, nego vašoj poslaničkoj grupi. Što se tiče tragedije koju su pojedine političke partije nanele Srbiji, ostavimo da neko drugi sudi o tome, a najbolji sudija su građani Srbije. Ono što se dešavalo u pojedinim istorijskim trenucima, ostavimo da istoričari daju svoje mišljenje. O nekim stvarima možemo mi ovde, u ovoj skupštini, da raspravljamo, da iznosimo svoje mišljenje, da iznosimo stavove koji su opšteprihvaćeni. Ti stavovi jasno govore da je lider vaše partije jedini čovek kontinuiteta vlasti, od 1990. godine pa sve do današnjeg dana čovek je uvek visoki funkcioner. Šta je razlika? Razlika je samo u tome ko je bio iznad njega po funkciji, ko je bio glavnokomandujući. Da li je to Radoje Kontić ili Vojislav Koštunica? Ali, samo jedna stvar treba da vam je jasna. Jedini čovek koji je osetio pogubnu nameru i politiku koju sprovodi vaš lider i vaša politička partija je pokojni Zoran Đinđić. Nažalost, nije imao vremena da realizuje sve ono što je pripremio vašem lideru i vašoj političkoj partiji. Ali, umesto njega, na sledećim izborima, prvi koji dolaze (lokalnog, pokrajinskog ili republičkog nivoa) to će da uradi narod, građani Srbije. Nemojte vi više da ocrnjujete bilo koga. Niko veće zlo Srbiji nije naneo nego predstavnici vaše političke partije. Najveći funkcioner Miloševićeve vlade u ovom parlamentu jeste Miroljub Labus. Potpredsednik savezne vlade je bio, zamenik čuvenom Radoju Kontiću. Zaljubljeno je gledao u Radoja Kontića. Postoje i dan-danas fotografije, koje su objavljene u "Velikoj Srbiji". (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Uvažena moja koleginice, sada se vama obraćam. Svaki čovek, normalan i živ, od krvi i mesa, ima svoj san. Nama, srpskim radikalima, želja je da se ostvari san, vekovni san srpskog naroda, da živi u svojoj državi. Mi taj san sanjamo sa svojim narodom. On se nekada podudara, ponekada se razlikuje od trenutnog raspoloženja većine građana ove države u kojojživimo. Čovek koji nema snove, koji nema ideje, ne treba da se bavi politikom. Ako nema viziju, šta će mu politika? Pošto mi, u ovoj skupštini, znamo mnoge tajne, što u ovoj sali, što iz kuloara, mi i dalje nastavljamo da sanjamo san sa svojim narodom i čekamo da se on ostvari. Vama je bolje da menjate partnera sa kojim sanjate taj san. Ako ništa drugo, onda je zdravije.
Izvolite, po Poslovniku.
Pa dobro, nije prvi put u ovoj skupštini da brkate činjenice. Ne, to je preblag izraz, da uopšte ne znate činjenice, tako da uopšte nije čudo što su nam tokom devedesetih godina, kada ste zaposeli u najvećem broju ovu skupštinu, građani bili totalno neobavešteni. Sve što imam prilike da slušam u ovih nekoliko meseci me samo dodatno drži u tom ubeđenju. Obavestiću vas. To cela srpska javnost zna. Ali, pošto vi ne znate, ja ću vam dati to obaveštenje, da je gospodin Labus potpredsednik Savezne vlade postao 2000. godine, posle 5. oktobra. Bitno je da naglasim da je to bilo posle 5. oktobra. Bio je tamo do 2003. godine. U martu 2004. godine postao je potpredsednik srpske vlade. Toliko o njegovom angažovanju. Imam jednu molbu, a mislim da govorim u velikoj meri i u ime građana Srbije. Nemojte, molim vas, više sanjati u naše ime. Upropastiše nas ti vaši snovi.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Kojčić, neka se pripremi narodni poslanik Sredoje Mihajlov.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo, ne bih prihvatio da budem učesnik u ovoj raspravi da nisam dubokog uverenja da mi imamo pravo da raspravljamo i imamo pravo da zauzmemo stav. Pokušaću da teorijski obrazložim svoju odluku da učestvujem u ovoj raspravi. Pre svega, ovo je pitanje iz oblasti takozvanih pitanja suvereniteta. Suverenitet, i na nivou Republike i na nivou državne zajednice, imaju narodni poslanici. Zbog načina na koji su izabrani poslanici državne zajednice, izvorno pravo ili nadležnost suvereniteta ima ova skupština, a onda se iz njega izvodi i nadležnost po pitanjima suvereniteta u državnoj zajednici. Dakle, mi imamo pravo da donesemo stav koji ima obavezujući ili u najmanju ruku smisao preporuke za naše kolege iz parlamenta državne zajednice. Pre svega, kada je direktna tema u pitanju, činjenica je da mi zaista već duže vreme, predugo, nemamo razvijenu strategiju međunarodnih odnosa. Do bombardovanja naše zemlje 1999. godine, bili smo zemlja u izolaciji, upravo zbog toga što nismo imali razvijene međunarodne odnose. Gospodin Todorović je pomenuo Slobodana Miloševića, kaže, kao da je samo on kriv za sve. Dobrim delom je kriv i njegov vojno-politički strateg i savetnik Mirjana Marković-Milošević, zbog koje se naša spoljna politika tog vremena oslanjala pre svega na pogrešan izbor saveznika. Dobro se sećamo. Najčvršćeg saveznika imala je svega jednu noć, one noći kada se pio šampanjac i kada su pogrešno tipovali na svog strategijskog partnera u Moskvi. Činjenica je, isto tako, da posle 5. oktobra, a govorim kao jedan od učesnika 5. oktobra, na strani Demokratske opozicije Srbije u to vreme, da nemamo razvijenu strategiju međunarodnih odnosa i za sve što bi se moglo reći da je urađeno, urađeno je u smislu prijema zemlje u one organizacije i međunarodne institucije u koje bismo inače bili primljeni po automatizmu. U takvoj situaciji apsolutno ne čudi što imamo ovde dva suprotstavljena stava. Jedan je stav da svaku odgovornost treba svaliti na međunarodnu zajednicu i drugi stav je da se ama baš u svemu može amnestirati međunarodna zajednica. Dakle, ono što je pred nama jeste utvrđivanje jedne ozbiljne i, da kažem modernim jezikom, izvodljive strategije međunarodnih odnosa. To što je Vuk Drašković dao takvu izjavu kakvu je dao, to je posledica dobrim delom i toga što mi zapravo na nivou državne zajednice nemamo klasičan oblik vlasti organizovan u vladu. Dakle, postoji samo tzv. horizontalna podela vlasti, u kojoj nisu definisani protokoli kojima bi se utvrđivala zajednička politika. U takvoj situaciji prirodno je da neko kao Vuk Drašković daje izjavu. Odmah da kažem, ne bi bilo korektno da je data bilo kakva izjava, čak i ona sa kojom bih se složio, ako nije posledica proceduralno definisanog i donetog zaključka o zajedničkom stavu vlade na nivou savezne države. Za mene ovo je koristan razgovor, ali postoji jedan problem. Nije dobar signal međunarodnoj zajednici u ovom delikatnom trenutku, a svi smo zainteresovani za razvoj događaja i pozicije naše zemlje pred međunarodnim faktorom. Ovo kako razgovaramo između sebe, apsolutno, nije dobar signal. U svakom slučaju, mi treba da se opredelimo između dva načela – između načela pravde i pragmatičnosti. To je nekada teško uklopiti, a pokušaću da vrlo kratko, gotovo u jednom bljesku dam skicu svog viđenja, da krenem od onog načela koje je principijelno, načela pravde, koje pre svega izvire iz etičkih odluka. Činjenica je da je tokom NATO bombardovanja ubijeno nekoliko hiljada naših sugrađana. Namerno ću da izbegnem da budem patetičan, ali to je i moj bol, kao što je, verujem, i bol većine vas. U momentima smo čuli da ne postoje elementi za optuživanje NATO za genocidnu radnju protiv našeg naroda. Čulo se u diskusiji da su se SAD nagodile sa Narodnom Republikom Vijetnam i nisu se međusobno tužakali samo zbog toga što je iznela pravna teorija po okončanju tog rata. A najzanimljiviji je bio, inače estradno veoma poznati advokat Žak Verže, nije blizak meni po političkim uverenjima, ali je tada izneo tvrdnju da, kada postoji nasumično ubijanje civila, tu postoji genocidna radnja. U Grdelici, u Varvarinu nije bilo nasumično nego je bilo namerno ubijanje civila. Pitam – ko ima pravo da amnestira bilo koga od odgovornosti za ubijanje naših sunarodnika i naših sugrađana? To pravo na sebe iz moralnih razloga ne bih mogao da preuzmem. Drugo, ako se svi zalažemo za vladavinu prava, onda to pravo mora da važi na nacionalnom nivou, ali mora da važi i na međunarodnom nivou. Ko ima prava da amnestira NATO za kampanju bombardovanja naše zemlje bez pravnog utemeljenja, bez utemeljenja u odluci Saveta bezbednosti, i to na isfabrikovanom povodu u selu Račak, kao što su nam nametnute ekonomske sankcije koje su opustošile našu zemlju na isfabrikovanom povodu koji se zove pijaca u Markalama. Najzad, da pređem na ovo što se tiče pragmatičnosti. Gospodin Verko Stevanović, žao mi je što nije tu, pomenuo je princip dobre volje u međunarodnim odnosima. Ne isključujem tu mogućnost. Za razliku od nekih drugih diskutanata, ne mislim da je gospodin Verko Stevanović izdajnik. Inače, pamtim kao građanin ovog grada veoma časnu i veoma efikasnu ulogu SPO na nivou gradske vlasti tokom bombardovanja, a to kažem radi istine, da se zna. Međutim, gospodin Verko Stevanović je u svom ekspozeu prevideo da dobru volju uvek pokazuje onaj ko je jači, a mi smo dali dovoljan signala dobre volje – dva predsednika ove države su u Hagu, nekoliko generala, nekoliko visokih funkcionera i nijedan uzvratni signal. Dva druga primera – krnja Vlada Bosne i Hercegovine, dakle bez saglasnosti predstavnika Republike Srpske, nema nameru, i jasno i glasno ovih dana govori da apsolutno nema nameru, da povuče tužbu protiv naše zemlje, čak uprkos činjenici da smo mi povukli tužbu protiv Bosne i Hercegovine. Ovih dana je, inače, pokrenuta inicijativa da se pred Parlamentarnom skupštinom Saveta Evrope pokrene diskusija o navodnom šikaniranju pripadnika mađarske nacionalne manjine u Vojvodini. Žalosno je što su tu i taj naš saveznik Rusija, njeni predstavnici, Ukrajina, za Azerbejdžan me manje čudi itd. Hoćete li da vas pitam – da li je ijedan dobar signal dat ovoj zemlji kada je pre dva meseca ozvaničena kandidatura Republike Hrvatske za članstvo u Evropskoj uniji, sa jednim od argumenata da je ispunila uslove tzv. delujuće demokratije. Pitam, da li ti uslovi važe i za 300.000 etnički očišćenih Srba, koji danas žive u našoj zemlji i kojima će, pošto je Hrvatska očigledno u ovom trenutku u prednosti u tempu, biti potrebna šengenska viza da bi ostvarili svoja elementarna politička prava, recimo pravo glasa u Republici Hrvatskoj? Da li je to dobar signal za našu zemlju? Dakle, ne bih bio apsolutno i bezuslovno protiv povlačenja tužbe, ali prihvatio bih jedino jednovremeno povlačenje svih tužbi, jer je to jedini modus koji ne bi uvredio naše žrtve tokom kampanje bombardovanja naše zemlje. Ne radi se ovde o materijalnoj šteti, to su drugi govorili koji su kvalifikovaniji od mene, ali bih rekao da bi povlačenjem tužbe protiv NATO, a pri ostajanju svih onih tužbi protiv naše zemlje i zaključaka iz kampanje satanizacije naše zemlje, mi ostavili jedan veoma problematičan testament ili nasleđe našim potomcima, da su njihovi preci zaista bili krivi za sve. Mi nismo bili krivi za sve. Prema tome, povlačenje tužbe u ovom trenutku može da dođe, između ostalog, samo ukoliko bi se prestalo sa satanizacijom Srbije i ukoliko bi se na međunarodnom planu doneo ipak jedan zaključak koji bi bio i rehabilitacija srpskog naroda kao takvog. Takođe, postoji jedan veliki paradoks u našoj međunarodnoj politici kod onih koji je vode, a to je – diplomatija i njen prvi čovek trebalo bi da deluju na međunarodnu zajednicu a ne na nas. Međutim, prvi čovek naše diplomatije želi da nas ubedi da mi promenimo stav prema ovom događaju o kome govorimo, o bombardovanju naše zemlje, umesto da se njegova uspešnost meri, koliko je uspeo da ubedi međunarodnu zajednicu da promeni stav prema Srbiji i srpskom narodu. Najzad, istovetnost ocene o bombardovanju, o tom događaju, moram da kažem, ni na koji način ne podrazumeva istovetnost u oceni politike koja je prethodila bombardovanju naše zemlje.
Replika, narodni poslanik Jovan Todorović.
Uvaženi kolega prethodnik je pomenuo moje ime, ništa nije bilo uvredljivo sa njegove strane, ali imam potrebu da kažem nešto što nisam stigao da kažem za govornicom. Nije ovde o tome reč da li je Slobodan Milošević odgovoran za neke druge stvari, ali za NATO agresiju nije. Zar se misli da bi neko drugi na mestu Slobodana Miloševića dozvolio Albancima da naprave i drugu državu od Kosova i Metohije, da naše policajce, naše dečake i vojnike gađaju kao glinene golubove, bez ikakvih posledica i bez ikakvih reakcija države? Mogao je na njegovom mestu da bude bilo koji drugi predsednik, i Vojislav Koštunica i pokojni Zoran Đinđić, pa i sam Vuk Drašković, do bombardovanja bi došlo i tu nema nikakve sumnje. Oni koji imaju tu iluziju da bi NATO alijansa odustala od nekih svojih drugih globalnih ciljeva koji nisu bili samo - bombardovati Srbiju, oni su u velikoj iluziji. Danas imaju tu iluziju, jer misle da bi prihvatanjem svega i svačega što dolazi upravo iz te NATO alijanse moglo da popravi budući položaj države Srbije. Molim vas, pokojni Zoran Đinđić je ušao u sukob sa zapadom upravo na toj temi - obećanih para za ovu zemlju, i nije se desilo da su te pare došle, i obnova nije nastala. Istovremeno vas podsećam, i sve građane, da je SPS, kao nosilac vlasti u tom vremenu, upravo zbog obnove koja je izvedena na jedan fantastičan način, izgubila izbore, jer su građani Srbije morali da se odriču boljegživota zarad obnove mostova u Novom Sadu, rafinerija, bolnica itd. To je suština te priče. Mogao bih da razumem, sad ne govorim o prethodniku, da ova skupština jednog dana i razgovara o nečemu što bi bio dokument koji bismo mogli zvati poravnanjem sa NATO alijansom, da imamo dokument koji kaže - u redu, nemojte da nas tužite, povucite tužbu, ali zato ćemo mi na ovaj ili onaj način nadoknaditi realnu materijalnu štetu i sve druge gubitke koji su nastali zbog NATO agresije; povucite tužbu, mi ćemo vam dati novac da obnovite to što niste obnovili. Ta NATO alijansa, predvođena Amerikom, učinila je prethodni zločin dugogodišnjim sankcijama prema ovoj zemlji. Ko je zaslužio te sankcije? Ko je trpeo i zašto mi pravimo te lažne dileme? To mi se pitanje iznova postavlja već treći dan. Srbija bi bila bombardovana, NATO agresija bi bila izvršena, jer su pripreme za tako nešto rađene nezavisno od toga ko je bio na mestu predsednika. (Predsedavajući: Vreme.) Tog istog predsednika Miloševića su upravo oni koji su nas bombardovali dočekivali sa velikim natpisima na aerodromu "Welcome presidente Milosevic" itd. Odjednom je od mirotvorca na Balkanu postao balkanski kasapin, samo da bi se opravdala... (Predsedavajući: Prekoračili stevreme.) ... ta buduća NATO agresija.
Reč ima narodni poslanik Sredoje Mihajlov. (Nije tu.) Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Stanimirović.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS je od svog osnivanja pokazala da je državotvorna politička stranka, izrazito patriotska, nacionalna, da vodi računa, pre svega o srpskom narodu, zatim o svim drugim građanima Srbije, i to smo konkretno pokazali na delu, a imali smo priliku da tako delujemo i da nas građani kao takve vide i prepoznaju tu snagu i odlučnost u nama i u periodu od dolaska petooktobarskih pučista, onih koje su Amerikanci, ne teorijom zavere, nego sa ogromnim materijalnim sredstvima, uz veoma sinhronizovanu akciju drugih zapadnih zemalja, pripremali da pučem 5. oktobra preuzmu vlast u našoj zemlji. Radi podsećanja reći ću vam da smo glasali za tri rezolucije koje se tiču odbrane državnog i nacionalnog interesa. U pitanju su rezolucije i jedna deklaracija o Kosovu i Metohiji. Ovim našim predlogom, odnosno rezolucijom koju smo vam dali, a tiče se nepovlačenja, odnosno obavezujuće rezolucije za sve državne organe i za sve sada političare na vlasti i buduće, da nikako ne povučemo tužbu protiv zemalja članica NATO, koje su izvele besomučnu agresiju na našu državu i naš narod. Želeli smo još jednom da pokažemo da su nam državni i nacionalni interesi iznad svega i da smo uvek pozivali narod na državno i nacionalno jedinstvo. To nije samo floskula i to nije neki termin u nizu besmislenih termina koje upotrebljavaju pojedini poslanici za ovom govornicom u protekla tri dana rasprave. Jer, znate, kad neko nema argumente, a kad ništa ne zna o tome, pa kaže - to je teorija zavere, a ne zna ni plan ni cilj Amerike i najveće vojne alijanse, i pre svega američke administracije, o njihovim političkim, o njihovim vojnim, geostrateškim ciljevima, kada se uz to ima u vidu da je taj neko tada išao u osnovnu ili u srednju školu kada je bio period raspada bivše Jugoslavije, onda je besmisleno da kao ozbiljni i odgovorni ljudi, političari sa ozbiljnom argumentacijom, razgovaramo sa takvim osobama. Izrazi kao što su "odluka", "prosto", "naprosto", "jednostavno" itd. nisu argumentacija za ozbiljne razgovore nas ovde danas, predstavnika najviše zakonodavne vlasti u zemlji. I, podsetiću vas na to, naročito vasiz ove kakve-takve, klimave koalicije. Stalno govorite o tome da ste vi predstavnici naroda, narod je zaista preneo deo suvereniteta na vas, a vi ne želite da preuzmete tu odgovornost, da u ime naroda ubuduće štitite interese države i njenih građana. Bombardovanje srpskog naroda i agresija od strane zapadne vojne alijanse nije počela 1999. godine nezapamćenom agresijom na jedan narod i državu, koja se desila ovde u Srbiji. Za vas koji nemate osećaj pripadnosti srpskom narodu i ne znate da je naš narod kroz vekove pokušao da ostvari svoja prava, ato je pravo koje treba da bude zagarantovano svima, da žive na svojoj teritoriji, reći ću vam da je srpski narod prvi put bombardovan kada su prve bombe sa osiromašenim uranijumom pale na aerodrom Udbine pored Knina, 1994. godine. Vi koji nikada niste želeli da imate taj osećaj pripadnosti narodu našem srpskom, koji živi zapadno od Drine i Dunava, tada ste verovatno pomišljali i rekli - šta se to nas tiče, to je daleko, neće biti ovde. Nažalost, desilo se zbog činjenice da su Amerikanci sistematski, sa jedne strane, uz ogromnu materijalnu, logističku i svaku drugu podršku, pripremali svoje miljenike da dođu na vlast, a sa druge strane da nas kazne, kao što to niko nigde u svetu nije uradio, zbog toga što smo želeli da branimo svoju teritoriju, pravo na opstanak i na slobodan život koji, nažalost, sada Srbiji nemaju u našoj južnoj pokrajini, na Kosovu i Metohiji, vi ste onda koristili sve medije pod direktnom nadležnošću lokalnih samouprava, a tada ste bili na vlasti u tim opštinama i gradovima, da se dodvoravate Amerikancima i zapadnim silama, da im idete na ruku i da im služite. A to je obilato koristio i SPO, i Vuk Drašković, i DS, a o vama koji ste na neki način došli u tu šifrovanu organizaciju, kao što je G17 plus, i pojavili se na političkoj sceni, ne samo da ne znamo ništa u tom periodu oko javnog izjašnjavanja, jer jednostavno vi ne postojite, niti ćete ubuduće postojati, kao relevantan politički faktor u Srbiji, koji će nešto da se pita i odlučuje. Zbog toga ti izrazi "odluka", "prosto", "jednostavno", ne znate ništa o tome, a mi koji smo zaista učesnici svih tih događaja, što kroz direktnu odbranu naroda i države, onako kao što to čestiti i pravi Srbi rade, a ne da se kriju i gase svetla od pozivara i da defetistički i dezerterskibeže od svojih obaveza, kao što su to radili predstavnici SPO, mi smo pokazali da ćemo mi ubuduće štititi interes naroda i države. To sada želimo da uradimo po svim međunarodno-javnim konvencijama, standardima priznatim svuda u svetu. To što su ovih dana Boris Tadić i Vuk Drašković izjavili, naša država nije tužila SAD i Španiju, čuli ste u prvom izlaganju gospodina Tomislava Nikolića da jednostavno nije tačno. Tužba je odbačena protiv njih, a pojedinačno jeostala na snazi za ovih osam drugih članica, iz jednostavnog razloga što su oni podneli prigovor na član 9. međunarodne konvencije koja se tiče genocida. Vas mora da upozorim, genocid nad srpskim narodom se nad onim nezaštićenim življem na Kosovu i Metohiji i dalje nastavlja, a da dosovska vlada na čelu sa Koštunicom, Svilanovićem, a sada i sa Tadićem, ne želi da poveže takvu ulogu zapadne vojne alijanse i tzv. OVK, terorista i balista, koji uništavaju sve srpsko pred sobom. Podsetiću vas još i na to, dame i gospodo narodni poslanici, kada govorite o činjenici da mi, pre svega, treba da negujemo dobre međunarodne odnose kojima se vi hvalite, a ništa niste uradili ni na ekonomskom, ni političkom planu da naš narod oseti te posledice te takve vaše dobre saradnje kao uvaženih partnera od strane Amerike i zapadnih sila, da je jedan general, inače Francuz, iz zapadne vojne alijanse, general Žofre, izjavio, kada su vaši prijatelji bombardovanje i sistematsko uništavanje civila tokom agresije NATO pakta nazvali humanitarna intervencija Milosrdni anđeo, da je on kao general NATO pakta dobio naređenje da avijacija uništi kompletan život u Srbiji. Zbog toga je nama važno da insistiramo i na činjenici da je izvršen genocid nad našim narodom. Mnogi su ovde govorili i pominjali iznos, jedan od iznosa procenjene ratne štete, na kojem mi insistiramo i treba da insistiramo, od 100 milijardi dolara. Taj materijalni iznos nije ništa u odnosu na žrtve koje smo podneli, na civilne žrtve i na činjenicu da je ubijeno skoro 3.000 ljudi, a od toga 30% su deca. Izvršen je genocid nad srpskim narodom na Kosovu i Metohiji posle dolaska NATO pakta, a tu je ta direktna veza genocida NATO pakta i šiptarskih terorista na Kosovu i Metohiji, posle usvajanja plana Černomirdin-Ahtisari, a protiv koga su jedino bili srpski radikali u ovoj skupštini; doživeo je najveća stradanja. Time se nastavila agresija na narod i državu. Agresija na srpski narod i državu se nastavila i posle dolaska petooktobarskih pučista u svakom pogledu, a kroz dolazak takvih ljudi iz takvih organizacija, iz takvih stranaka koje su uvele dužničko ropstvo u našu zemlju, kroz sistematsko uništavanje privrednih subjekata, nemogućnosti da građani žive normalno i da rade, da privređuju za sebe i za svoju decu, a da ne govorimo o činjenici da smo kao država i kao narod potpuno poniženi, a pre svega Srbi na Kosovu i Metohiji, koje ste ostavili na cedilu. Sada ste još tako glasni u podržavanju Vuka Draškovića, a koji se drznuo posle svega toga, i posle činjenja i kao vajni opozicionar i kada je bio potpredsednik Savezne vlade, da u noći između 18. i 19. marta ove godine u najnovijem stradanju Srba na Kosovu i Metohiji, kaže da su Srbi za vreme vladavine Slobodana Miloševića, naša policijai naša vojska vršile nad Šiptarima etničko čišćenje. Gde je tu obraz? Gde je moral? Da li znate kakav čovek i ko je vašom voljom i vašim izborom na mestu ministra inostranih poslova? Ekspertski tim SRS-a, a koji zna delovanje Vuka Draškovića od početka višestranačja u našoj zemlji, na preko 1.000 strana dao je veoma jasnu i detaljnu analizu, koja je bila predmet i jednog sudskog spora, da se objasni i stručnoj javnosti i svim građanima Srbije o kakvom je čoveku reč. Posle pobede SRS-a u decembru na parlamentarnim izborima i posle nepristajanja i nemogućnosti DSS-a da shvati da je rejting Vojislava Koštunice, zbog mnogi poteza pogrešnih sa pozicije saveznog predsednika, urušen, da su druga stranka po snazi. Dakle, neprihvatanje da se napravi koalicija sa najjačom SRS, došli smo u situaciju da kroz vašu politiku ucena, optuživanja i kombinatorike ko će na koje mesto, jedan ne samo neuračunljiv čovek, nego naučno dokazano poremećen čovek, dođe na mesto ministra inostranih poslova. Kada to kažem, imam u vidu činjenicu da se on u tom smislu ponašao i dok je boravio kao poslanik mesec dana ovde u skupštinskim klupama Narodne skupštine Republike Srbije. To neuračunljivo ponašanje, ono što je on govorio u skupštinskim kuloarima, izjave koje je davao novinarima, hod, na kraju krajeva, koji je sve samo nije ponašanje i koračanje normalnog čoveka, a pre svega ono što je radio kao predsednik SPO u proteklih 14 godina, nisu vam bili dovoljan signal da ne samo da ga ne predvidite za tu veoma važnu ulogu, kao što je ministar inostranih poslova, nego ga sada više nego srdačno podržavate. Ne možemo da u ovom trenutku prenebregnemo odgovornost Borisa Tadića, a čiji je Vuk Drašković samo glasnogovornik, a pouzdano se zna, i o tome govore ljudi iz tima koji su pisali ovu tužbu protiv NATO pakta, a mi smo vam rekli koji su to ljudi i međunarodni i domaći stručnjaci, da je Boris Tadić, takođe, u svojim poslednjim razgovorima sa pozicije predsednika Republike Srbije od Amerikanaca dobio jasno upozorenje da tužba mora da se povuče. Takva politika i ponašanje, otvoreno izdajničko ponašanje od početka delovanja SPO-a, Vuka Draškovića, ide vam na ruku, a nimalo se i ne razlikuje od onoga što je DS i od onoga što je Boris Tadić. Međutim, kakva god da bude odluka a, pre svega, DSS-a, evo, reći ću vam gospodine Aligrudiću, gospodine Prorokoviću i ostala gospodo iz DSS-a, i naknadna pamet može da bude pamet. Celokupna srpska javnost je juče videla da je Tomislav Nikolić hitrim korakom izašao iz zgrade Vlade Republike Srbije i rekao novinarima da se dogovorio sa Vojislavom Koštunicom da se uz vaše primedbe i na vaš zahtev uvaži tekst rezolucije. Ukoliko shvatite danas, ako danas bude dan za glasanje, da je važno da ostanete pri tome što je juče vaš predsednik prihvatio kao moguće, a ne da podležete ucenama i pritiscima neke strančice ili organizacije koja više nikada ne može da prebaci cenzus na izborima u Srbiji, vi ćete znati da ste odgovorni ljudi, da ste ljudi koji hoće da zadrže jedinstvo države i naroda. I znaćete da ćemo mi, kao država i kao političari, da koristimo mogućnost da se po svim međunarodno-javnim priznatim pravima i obavezama koristimo u budućnosti da nadoknadimo neprocenjivu, a još uvek se ne zna koji je to tačan iznos, ratnu štetu. Bićemo sigurni da ćemo takvim svojim stavom nastojati da očuvamo i državu i narod od daljih nasrtaja onih čiji cilj nije svakako ni da nas ekonomski oporave, ni da nam pomognu da opstanemo, već imaju druge jasno izražene ciljeve. To su pokazali i svojom silom i svojom ekonomskom moći, i kroz eksponente takve politike koja je sprovođena ovde od činilaca koji su danas vlast, i u proteklih 15 godina. Iluzorno je da dalje više pričamo, jer toj priči ne bi bilo kraja, o tome da li je uračunljiv ili nije uračunljiv Vuk Drašković. Tomove knjiga prof. dr Vojislav Šešelj i SRS su o Draškovićevoj neuračunljivosti objavili, i rekla sam vam, ponavljam opet, ekspertski tim se time bavio i sud dokazao da čovek nije uračunljiv. Dajte, pogledajte istini u oči i videćete da Tomislav Nikolić nije svih ovih dana govorio samo o milion i po ljudi, građana Srbije koji su mu ukazali poverenje na proteklim izborima. Taj broj je mnogo veći. Dodajte tome još milion, dva ili tri, jer od najmanjeg deteta do najstarijeg građanina Srbije, dakle, tu spadaju i oni koji nisu koristili svoje izborno pravo da izađu na protekle predsedničke izbore. Svako će vam reći, povlačenje tužbe protiv NATO pakta u ime bilo koga, odnosno u svoje lično ime nije povlačenje u ime građana Srbije, koji žele da znaju zbog čega su na takav način sistematski uništavani, pre svega civili ubijeni, naši privredni, vojni objekti rušeni, i da jednom zasvagda postignemo kao ljudi, kao političari, konsenzus, ako imate razuma, oko ključnih, nacionalnih i državnih pitanja. Džaba vam je onda da obmanjujete građane, i sa vašim predsedničkim kandidaturama po opštinama i gradovima u Srbiji, i sa vašim odborničkim listama, da im obećavate komunalnu infrastrukturu, da ćete da napravite ovo ili ono, kad ne vodite računa o tome šta su država i narod, kuda Srbija treba da ide dalje i kako da sačuvamo ono što je naše i obezbedimo sigurnu budućnost za decu u Srbiji. Hvala.
Repliku ima Miloš Aligrudić, narodni poslanik, a potom Ksenija Milivojević.
Javljam se po dva osnova za repliku, zato što je moje ime pomenuto i, drugo, zbog toga što je pomenuta Demokratska stranka Srbije. U toku ove rasprave naglasili smo i sto puta ćemo naglasiti - suština rasprave je pitanje povlačenja tužbe i rekli smo da mi tu tužbu ne želimo da povučemo. Mi smo protiv jednostranog i bezuslovnog povlačenja tužbe protiv osam zemalja članica NATO pakta. Ali, kada se govori o pitanju konsenzusa, po važnim državnim i nacionalnim poslovima, onda možemo da kažemo zbog čega je Tomislav Nikolić išao kod Vojislava Koštunice juče. To ste pomenuli. Išao je upravo da se dogovara, velika opoziciona poslanička grupa Srpska radikalna stranka, sa premijerom države, oko takvih pitanja. Njih je dva ili tri. Normalno je da o tome razgovaramo. To je ona drugačija atmosfera, koja je nastupila nakon parlamentarnih izbora, koje ste vi pomenuli. Nije ova vlada, koja je danas, napravljena da bi se podsticali nesporazumi i sukobi, nego je, takođe, bila posledica kompromisa. Ti kompromisi jesu bili, prvo, ponuđeni od strane Demokratske stranke Srbije, u vidu Vlade koja bi obuhvatila sve članice ovog parlamenta.To nije prihvaćeno zbog onih koji ne mogu između sebe da razgovaraju. Demokratska stranka Srbije oduvek je bila i biće katalizator, neko ko je u stanju da ove sporove utihne i da ide ka kompromisima. Ako ste malopre rekli da mi treba da podržimo rezoluciju, koja je, takođe, bila jedan vid svojevrsne ucene u ovom parlamentu, jer je predložena od opozicione poslaničke grupe, koja je želela da nametne svoj akt, kojim bi se dao odgovor na ovo pitanje, ako smo videli da po tom pitanju nemamo sporazum, mi smo bili prvi ti koji smo pokušali da nađemo pisanu formu, neku rečenicu, oko koje bi se svi saglasili i oko koje bi svi glasali. Ali, ako to nije bilo moguće, onda je, takođe, ucena kada nas prozivate ovde da preglasamo sa ostalima u parlamentu, a jasno je da svi o toj stvari ili skoro svi, a ne mogu da kažem svi, isto mislimo. Prema tome, to je put kompromisa. To je način na koji ćemo sutradan postići konsenzus, a ne da jedni druge prozivamo- po principu ko nije sa nama u ovom trenutu, taj je protiv nas. To jednostavno nije tačno. Kada ste u pravu? Kada nas pozivate da se preglasavamo oko jednog dokumenta, koji je tako ponuđen, ili kada govorite o tome da treba postići konsenzus. Mi smo nastojali i nastojaćemo da se konsenzus oko svih važnih pitanja ovde postigne. Ovo je, takođe, važno pitanje. Ako nemamo konsenzus oko papira, oko koga treba danas da glasamo, preglasavanje oko toga nije dobra stvar, rasprava je u tom slučaju dovoljna, a glasanje o dokumentu, za koji se vidi da ne postoji mogućnost da ga bar više od dve trećine poslanika ovog parlamenta prihvati, nije dobro, ukoliko se slažemo da je ovo važno pitanje. To je stav Demokratske stranke Srbije. Nije korektno da u to mešate druge stvari, pogotovo da nam govorite da će ova država propasti zbog toga što se Demokratska stranka Srbije nije odlučila da uđe u koaliciju sa Srpskom radikalnom strankom. Naš stav je bio veoma jasan i pre izbora - s kim bi Demokratska stranka Srbije ušla u koaliciju i sa kim ne bi. To smo, koliko smo mogli, a s obzirom na rezultate izbora koji su bili, ispoštovali, svidelo se to nekome ili ne.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ksenija Milivojević. Izvolite.
Javljam se po dva osnova: po Poslovniku, a drugo - replika na prethodno izlaganje. Što se tiče Poslovnika, u pitanju je više puta pominjani član 100. Nažalost, u situaciji smo da ga reklamiramo vrlo često, iz prostog razloga što je obraćanje pojedinih poslanika u ovoj skupštini postalo, najblaže rečeno, degutantno. Znači, bez obzira o kome se u konkretnom slučaju radi, uvrede ne možemo tolerisati, posebno ih ne možemo tolerisati od strane onih koji nas ovde već tri dana ubeđuju kako brinu o državi i narodu. Dakle, ako već toliko brinete o državi i narodu, onda se bar uljudno i civilizovano ponašajte sa ove govornice. Zbog toga tražim da se Skupština izjasni o povredi ovog člana Poslovnika u danu za glasanje. Preći ću sada na repliku. Dakle, ovde je postavljeno pitanje šta je radila G17 plus za vreme 90-ih odnosno tokom 90-ih godina. Ja ću vas obavestiti o tome šta je radila G17 plus i šta su radili danas poslanici G17 plus, koji sede u ovoj skupštini. Dok ste vi iscrtavali granice velike Srbije ili dok ste sanjali veliku Srbiju, i terali srpski narod da gine za taj vaš san, odnosno terali ga da širi granice te velike Srbije, da bi ih smanjio do najmanjih u njenoj istoriji, veliki broj naših poslanika nije, gospodo, gasio svetla, već je, poštujući svoju državu, poštujući poziv svoje države, išao i borio se, nažalost, za te vaše snove, iako duboko ne verujući u ciljeve koje ste vi zacrtali. S druge strane, pošto nam već delite lekcije iz patriotizma, to radite poslednja tri dana, reći ću vam kako mi iz G17 plus vidimo patriotizam. Vi ste ovaj narod izložili, ne samo 1999. godine, nego i mnogo pre toga, jednoj velikoj muci i tragediji koja je samo kulminirala NATO bombardovanjem. Pošto smo mi razmišljali o tome kako da narodu pomognemo, kako da ga eventualno zbrinemo, onda smo mu obezbedili 1998. i 1999. godine grejanje našim projektima, koji su se odnosili na obezbeđivanje grejanja i asfalta u svim većim gradovima Srbije. Vi ste narodu dali restrikcije struje, tenkove na ulici, a mi smo mu dali grejanje i asfalt. Mislim da će građani znati da prosude ko je tu bio patriota, a ko je dao tragediju i nesreću ovom narodu. Hvala.
Izvolite, po Poslovniku.
Gospodine Mihajloviću, ne javljam se po Poslovniku, nego imam pravo na repliku, jer je prethodna gospođica govorila o navodnom nepristojnom ponašanju prethodnog govornika, a da zaštitim gospodina Aligrudića, verovatno je na njega mislila. Što se tiče onoga šta je radila ta šifrovana G17 organizacija, to sam rekla u kontekstu svog izlaganja, jer ozbiljno i argumentovano sam želela da ukažem na naše insistiranje da ostanete pri našoj rezoluciji i po predlogu, zbog činjenice da je to sve pravno utemeljeno i zbog činjenice da je to jedina budućnost za srpski narod i za decu koja ovde žive, pre svega zbog nadoknade te materijalne štete, koja je 100 milijardi dolara. Složili se vi sa tim ili ne, dužničko ropstvo koje je Labus obnovio, krediti, zaduživanja, rasprodaja naših fabrika, gašenje nacionalnih banaka, nije politika koja može da nas odvede u Evropu i evropske integracije i da ponudi narodu što mu treba, a to je da izdržava svoju decu i da ima osnovne životne namirnice. To danas preko dva miliona ljudi u Srbiji nema. Vi ste svesni činjenice da su vaši timovi - timovi za otimačinu i za pljačku. A imali ste jedan tim za Evropu, G17 plus, i ova fotografija to pokazuje (drži papir), sa leva na desno, sa fotografijom Predraga Markovića, predsednika Skupštine, pokojnog Radovana Stojčića - Badže, takođe pokojnog Željka Ražnatovića - Arkana i Edvarda Limonova, zvanog Edička, u centru za specijalnu obuku srpskih dobrovoljaca, zbog toga što su Srbi morali da se brane zapadno od Drine i od Dunava. To je radio svaki pošteni Srbin - onaj koji ima osećaj pripadnosti svom narodu. Dok ste vi bili školarka u osnovnoj ili srednjoj školi, u vreme raspada bivše Jugoslavije, dok je narod ginuo pod ustaškim nožem, dok su ljudi spasavali svoju decu i svoja ognjišta, ozbiljni ljudi i ozbiljni političari su štitili državu i narod. To ćemo da radimo i ubuduće. Nikada nismo želeli ništa tuđe. Džabe vam je, gospođice Milivojević, da vam pet hiljada puta Tomislav Nikolić kaže da se vi ništa niste pitali, nego su se 1990. godine pitala samo trojica političara kako treba da izgleda država i šta ćemo da radimo, jer je bilo očigledno da hoće da nam proteraju narod i da nam otmu ono što je naše. To su bili: Milošević, Vuk Drašković i naš uvaženi predsednik profesor dr Vojislav Šešelj. Sva trojica su se saglasila u stavu gde su zapadne granice srpskih zemalja. Vuk Drašković je takođe slao svoje dobrovoljce na obuku i upućivao ih da brane srpska ognjišta. Nemate vi o tome šta ovde da pričate vašom terminologijom – prosto, jednostavno i odluka. To možete da govorite na razgovorima i konsultacijama, nažalost po Demokratsku stranku Srbije, sa gospodinom Aligrudićem, koji pristaje na takve ucene, da se oglašavate u vidu nekog saopštenja, a ne da se izglasa obavezujuća rezolucija. Koliko god puta da se javite i da izađete za ovu govornicu, vi, kao Ksenija Milivojević i kao predstavnik te organizacije G17, nemate legitimitet da pričate o tome, pre svega zato što ste trenutno ispod cenzusa u biračkom telu, a naročito zbog činjenice što ne znate ništa o periodu tih dešavanja, o onome što je imperativ za svakog časnog Srbina, da brani svoju zemlju i svoj narod. [[Gromoglasan aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Ksenija Milivojević.
Izgleda da opet moram da upoznajem svoje kolege sa činjenicama. Ono što se u ovoj skupštini konstantno dešava je to da neki poslanici uopšte činjenice ne poznaju. Legitimitet proizilazi iz rezultata na izborima. Rezultati izbora su pokazali da G17 plus ima 34 poslanika u Skupštini Srbije. To je ono što vi ovde vidite. Ali, to što se vama to ne dopada, zaista u pogledu toga ne mogu da učinim ništa. To je legitimitet. To vam kažem kao pravnik. Ovo vam kažem i zbog toga što vas zaista molim da ubuduće isključivo govorite, posebno kada se oslanjate na struku, ono u čemu ste zaista stručni, a ne znam koja je vaša struka, ipak vas molim da, u skladu sa vašom strukom i postupate (obraća se Nataši Jovanović). Opet imamo priču – odbrana naroda i države. Već sam jednom objasnila kako se brani narod i država, odnosno šta je patriotizam. Postaviću vam jedno pitanje u vezi s tim: kako je moguće da ste tako dobro uspeli da odbranite i narod i državu, a da je Srbija danas manja nego što je ikada bila u svojoj istoriji? Ako na to pitanje možete argumentovano da mi odgovorite, a da ne pominjete strane plaćenike, imperijalističke sile i ostale iz vaših teorija zavere, onda vam možda tada i poverujem, mada sumnjam da možete da date bilo kakvo racionalno objašnjenje.
Pošto je blizu 14 časova, određujem pauzu do 15,00 sati.
Nastavljamo rad. Prva tačka dnevnog reda: - Predlog rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je SRJ podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu protiv država članica NATO pakta za naknadu štete koja je počinjena tokom bombardovanja 1999. godine. Molim da pre nastavka utvrdimo kvorum. Primenom elektronskog sistema konstatujem da je u sali prisutno više od 100 poslanika i da imamo kvorum za rad. Reč ima narodni poslanik Milan Stanimirović, neka se pripremi narodni poslanik Dušan Proroković.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovane kolege narodni poslanici, pre nego što počnem da govorim o Predlogu rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je SRJ podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu za naknadu štete koja je pričinjena tokom bombardovanja 1999. godine, želim samo da kažem, zbog nekih ocena koje su se čule za ovom govornicom o Demokratskoj stranici i predsedniku Republike Srbije Borisu Tadiću, da su o tome svoju reč dali građani na izborima za predsednika Republike pre nepunih mesec i po dana. Demokratska stranka je 2000. godine preuzela na sebe, uprkos tome što je bio veliki konglomerat stranaka, široka koalicija, i politički rizik i političku odgovornost za vođenje jedne vojno-politički poražene i ekonomski upropašćene države, koja je za 10 godina, sa bruto nacionalnog proizvoda od 29 milijardi dolara došla na 10 milijardi dolara, što je nezabeležen pad u ekonomskoj istoriji i teoriji uopšte. To sam više puta isticao za ovom govornicom. Ono što želim da kažem to je da smo tri i po godine imali odgovornost za vođenje Srbije. Preuzeli smo taj politički rizik i političku odgovornost. Za ove tri i po godine nikome od nas nije palo na pamet da povuče tužbu protiv NATO pakta. Mislim da je time dovoljno rečeno i da je to činjenica koja dovoljno govori. Smatram da još uvek postoji državna zajednica Srbija i Crna Gora i da ovo nije nadležnost ovog parlamenta. Možemo da razgovaramo i u ovom parlamentu o ovom problemu, ali donositi rezoluciju o ovako važnom pitanju? Šta bi se desilo, ukoliko parlament Srbije izglasa onako kako je traženo u ovoj rezoluciji, a da kontrarezoluciju izglasa parlament Crne Gore? Znači, radi se o tome da ovaj parlament nije nadležan. Ono što me je na neki način iritiralo ovde, slušajući diskusije u proteklih nekoliko dana, možda bi bilo srećnije za ovu državu da smo o nekim konačnim ciljevima politike, koja je vođena u protekloj deceniji, ovako i na ovaj način otvoreno razgovarali, možda se ne bi ni desilo ovo što se desilo. Mi razgovaramo o posledicama. Uzroke neko svesno hoće da gurne potpuno u drugi plan. Nalazimo se u ovoj skupštinskoj sali kao u nekoj vrsti vremeplova. Kroz glavu nam promiče referendum protiv stranog mešanja, da bi nakon 10 dana razgovarali sa tim strancima, pristali da damo ustupke itd. Promiče nam zaklinjanje kako ćemo izaći iz Vlade ako nam strana čizma stupi, pa onda da ćemo ostati u toj vladi. Sećamo se priče o tome – ako ne znamo dobro da radimo, znamo dobro da se bijemo. Sada izgleda – ako ne znamo dobro da radimo, znamo dobro da pričamo, pa ćemo sada pričati i gubiti vreme na ovakve stvari. Hoću da vam kažem i to da ne smatram da tema ne zaslužuje da joj se da dužna pažnja. Ono što želim da kažem, i što je više puta istaknuto i od strane pravnih stručnjaka, jeste da je ovo bila protivpravna agresija na našu zemlju. Dakle, mimo Povelje UN, bez odluke Saveta bezbednosti UN, mimo helsinških dokumenata, mimo same Povelje NATO pakta, koji je formiran kao odbrambeni savez. Mislim da to nije sporno i da to ne treba šire elaborirati. Nesporno je i to da je ova agresija bila nehumana. Pogodila je onoga ko nije bio kriv. Ako je uopšte postojala krivica, sigurno je da krivci nisu bila ona deca i nedužni stanovnici države Srbije koji su stradali u ovoj agresiji. Ova agresija je bila i kontraproduktivna. Ako je cilj bio da se sruši jedan režim u ovoj državi, ni to nije uspela agresija da uradi. Taj režim su sklonili na izborima, glasačkim listićima, građani Republike Srbije 2000. godine. Dakle, nadležnost je Skupštine državne zajednice Srbija i Crna Gora. Za ovom govornicom se čulo, i upravo oko tih pomešanih posledica i uzroka, razgovaramo o posledicama a namerno guramo uzroke jedne politike, koja je dovela do toga da nam saveznici iz dva protekla svetska rata postanu neprijatelji, da zaratimo sa 19 najmoćnijih zemalja sveta. O tome treba da razgovaramo. Zašto je vođena takva politika? Zbog čega je do toga došlo? Ne zato da bi nekoga optuživali i da bi se stalno vraćali u prošlost, nego da ne bi ponavljali greške. Svi oni koji nisu spremni da se suoče sa greškama koje su načinjene u prošlosti, spremni su da ih u budućnosti ponove. I suviše smo mali narod na ovoj svetskoj mapi, pa i na evropskoj, da bi mogli sebi da dozvoljavamo ovakve greške. Oštar rečnik na koji smo se sami više puta posekli prema međunarodnoj zajednici –ovde sam pre tri i po ili četiri godine govorio o tome kako je globalizam u svojoj suštini veoma nepravedan, posebno prema zemljama koje su u razvoju, prema zemljama koje su siromašne, kao što je naša zemlja. Uporedio sam to sa industrijalizacijom, kada je svojevremeno sprovođena industrijalizacija, pronalazak parne mašine itd. Ned Lud je predvodio ludistički pokret da zaustavi industrijalizaciju. Lomili su mašine da zaustave nezaustavljivo. Njihov zadatak nije bio to, nego da se edukuju, da nauče da rade na tim mašinama, da idu u korak sa vremenom i dobom u kome žive, jer je to bio jedini način da se opstane. Nisu zaustavili lomljenjem mašina industrijalizaciju. Kažem ponovo, globalizacija je nepravedna, posebno prema zemljama u razvoju, posebno prema siromašnim zemljama kao što je naša. Zašto smo lomili svoju državu, svoj narod i svoju naciju da zaustavimo nešto što je nezaustavljivo. Globalizaciju ne pokušavaju da zaustave ni mnogo jači od nas, ni Rusija, ni Indija, ni Kina, nego traže mesto unutar pokreta koji trenutno vlada u svetu. Dakle, oni su svi našli svoje mesto. Mi kao mali narod posebno moramo da pronađemo svoje mesto, kako bismo sačuvali svoj narod, svoju državu i svoju naciju. Ne smemo da se ponašamo tako što ćemo upasti u kafanu punu siledžija i izazvati ih na tuču, a onda kada dobijemo batine, onda tražiti od tih istih da nam plate odštetu, onda kukati nad sudbinom kako nam se to dogodilo. Morali smo da vodimo mnogo pametniju politiku po ovom pitanju. Evo, dobacuje mi gospodin Tomislav Nikolić. Što bi rekao Dušan Radović, probleme bi opet da rešavaju oni koji su ih napravili. Možda je to najpravednije, ali nije najpametnije. Zato moramo da se uzmemo u pamet. Znači, nema povlačenja tužbe protiv zemalja NATO pakta. Pošto je 1. novembra 2000. godine Vojislav Koštunica zatražio da nas prime u UN i primili su nas u UN. Ako nismo bili u vreme agresije članica UN, postavlja se pitanje da li taj sud može da se proglasi nenadležnim. Ukoliko se proglasi nenadležnim, onda neće biti nadležan ni po tužbama Bosne i Hercegovine i Hrvatske. Videćemo da li je ta situacija ona koja nama više odgovara. Ovde se ponovo vraćamo na izanđale priče o patriotama i izdajnicima. Duboko me ovo kao čoveka vređa, kao nekoga ko je pripadnik srpskog naroda, koji se ponosi time što je pripadnik srpskog naroda, ali to nisam po profesiji i želim dobro ovom narodu, svojoj deci i svoj drugoj deci koja žive u Srbiji, bez obzira na veru i naciju. Privrženost svojoj zemlji je prirodno osećanje normalnih ljudi. Razumljiva je i intenzivnija vezanost za otadžbinu kada je u nevolji i kada joj se čini nepravda. Zaista, u vreme kada su padale NATO bombe nije bilo prilike ni vremena da razgovaramo o političkim razlikama. Ali, to je ona priča – kada kuća gori dužnost je svih ukućana da uzmu kofe s vodom i da gase požar. Ali, kada se požar ugasi, bojim se da nismo dobro istražili da li se neko neoprezno igrao šibicama, da li je neko iziritirao komšiju da potpali požar, i da ustanovimo koji su bili uzroci tog požara i ove velike tragedije koja nas je kao državu, kao narod i kao naciju snašla. Ne bih verovao u patriotizam onih koji bi branili domovinu samo tuđim životima. Mnogi su zaista ostali bez svojih života. Dva veka srpske istorije su na izvestan način prokockani za svega jednu deceniju, kosti mnogih koje su ugrađene u građenje jedne ovakve države kao što je bila Srbija. Oholi, tvrdoglavi patriotizam, koji zagovara mržnju za neke druge, razbuktava potisnute strasti, izaziva frustracije i agresiju, opravdava i ratno huškanje, deljenje građane na patriote i nepatriote, nije nam potreban. Mislim da smo dovoljno zreli da to prevaziđemo. Ima mnogo čestitih ljudi u ovoj Srbiji koji žele da rade za dobro svog naroda i svoje države, a naš put vodi ka evropskim integracijama, u zajednicu evropskih naroda, gde nam je uvek i bilo mesto, i da se opametimo, da razmišljamo o tome da nikada više ne dođemo u ovakvu situaciju u kojoj smo bili do pre nekoliko godina. Zato mogu da vam kažem da, uprkos ovim dobacivanjima, ostajemo dosledni onome što je korisno za ovu državu. Znači, moramo da se okrenemo dobrobiti, opštem dobru, da odgovorno, razborito, da to prepoznaju ljudi u nama za ovom govornicom, pristupamo svakom problemu u Skupštini. Zahvaljujem.
Hvala vama. Reč ima predlagač, gospodin Nikolić, a sledeći je gospodin Živkucin, koji je tražio reč po Poslovniku.
Ne mogu da prihvatim kritiku odbrane otadžbine od onoga čiji predsednik, koji je ujedno i predsednik države, juri čoveka sa ulice koji mu je dobacio i opsovao mu majku. Znači, vaša predsednik stranke ima pravo da bije onoga ko mu opsuje majku, a Srbija nema prava da se brani ako je neko napadne. To je vaša ideologija. Drugo, nisu lažne patriote branile Srbiju od NATO agresije nego milioni ljudi. Milioni građana su branili ovu zemlju. Možda se vi svrstavate u te milione. Sedite kod nas, pa kada izađe neko da optužuje za odbranu zemlje, da optuži i vas zajedno sa nama. Ova rasprava je pogodna da se otkrije šta je ko radio u poslednjih 14 godina. Mi od toga nismo bežali kada smo predložili ovu rezoluciju. Ali, sveže je i ono što ste vi uradili u ove tri godine. Kažite, vodili ste zemlju u ove tri i po godine. Ovu zemlju, što je sada uporediste sa kafanom, NATO sa siledžijama, a Srbiju sa onim ko je ušao da izaziva siledžije da ga biju. Tačno, ludistički pokret je bio pokret protiv mašina, ali za ovaj novi ludistički pokret, pošto nema borbe protiv mašina, mogu samo da kažem da potiče iz glave.
Reč ima gospodin Živkucin, po Poslovniku.
Gospodine predsedniče, u prepodnevnom delu diskusije je povređen Poslovnik jer još jednom smo bili svedoci vređanja poslanika, vređanja Skupštine Srbije i zbog toga imam potrebu da reagujem i da kažem sledeće – već treći dan smo svedoci da se ovde organizovanom hajkom, uvredama, klevetama i to na, zamislite, ideološkoj osnovi, ono što smo mislili da je prevaziđeno, na ideološkoj osnovi vređa i Vuk Drašković i Srpski pokret obnove, i to opet od onih istih snaga koje su Srbiji i celom srpskom narodu u periodu 1990. do 2000. godine priredile samo nesreću, poraze, tragediju, bedu, izolaciju i, na kraju, bombe. Svedoci smo da se iste one snage javljaju danas koje su 10 godina stajale iza zločina koji su činjeni nad tolikim članovima Srpskog pokreta obnove, nad Vukom Draškovićem i nad članovima njegove porodice. Ova sednica, izgleda, nije ni zakazana sa drugim motivom i sa drugim povodom. Mi smo svedoci da se na ovoj sednici pokušava vaskrsnuti i dati legitimitet politici Slobodana Miloševića i Srpske radikalne stranke. Mi smo iz Srpskog pokreta obnove u ova protekla tri dana pošteno, otvoreno, jasno i glasno izneli svoj politički stav i argumente zbog čega nije dobro prihvatiti ovu rezoluciju. Izneli smo argumente zbog čega je dobro odbiti je. Na ovoj sednici je, svedoci smo, prisutan govor mržnje i ova sednica više nije sednica Skupštine Srbije koja ima svoj dignitet. Ona se pretvorila, rekao sam maločas, u hajku i davanje legitimiteta politici Slobodana Miloševića. Zbog toga, poslanici Srpskog pokreta obnove i Nove Srbije neće više u ovome da učestvuju. Od sada možete govoriti šta god hoćete i koliko god hoćete, na volju vam. Govorite sve ono što ste govorili u proteklih 10 godina prošlog veka, svejedno, narod je to dosta puta čuo. Mi više to nećemo da slušamo. Ali ćemo se, kada dođe do glasanja, vratiti na ovu sednicu da pošteno, jasno i otvoreno stanemo iza svojih političkih stavova, da glasamo protiv ove rezolucije. To je naša obaveza prema građanima da pošteno, jasno i odgovorno kažemo naš politički stav i to ćemo učiniti. Do tada ćemo napustiti ovaj cirkus.
Zahvaljujem. Replika, gospodin Stanimirović, a potom ima reč Dušan Proroković. Naravno da Skupština nije cirkus i to je verovatno pežorativno rečeno.
Želim samo da podsetim gospodina Nikolića da, za razliku od onoga na šta se on poziva u žutoj štampi, neću da nabrajam imena da ih ne bih reklamirao, koji potpuno pogrešno i neistinito interpretiraju jedan događaj. A ovde sam prisustvovao jednom događaju koji nisam mogao da pravdam sa strane što je gospodin Nikolić bio narodni predstavnik u ovoj skupštini, ali sam mogao da pravdam sa ljudske strane, u jednom momentu možda je bio iziritiran kada je neko pomenuo u jednoj psovci njega lično, ustao je i udario je svog kolegu narodnog poslanika, ovde u zgradi Skupštine, kod šestog reda. Zaista je neprimereno da neko ko je tako reagovao u Narodnoj skupštini govori o predsedniku Republike Borisu Tadiću na osnovu izveštaja iz žute štampe. Teško je podneti poraz u političkoj borbi. Pročitajte na 23. strani knjige "Politički sistem" Vojislava Šešelja kako se podnosi politički poraz, gospodine Nikoliću.
Naravno, izvolite gospodine Nikoliću.
Nedovoljno precizno, 23. strana, 12. red. Jeste, ja sam kao narodni poslanik kolegi koji mi je opsovao majku vratio kako je i zaslužio, ali taj čovek iz mase nije bio predsednik druge države, to je bio građanin Srbije, koga je udario predsednik države. U tom je razlika. U tome je ogromna razlika. Ovde sam bio poslanik opozicije, a taj je bio poslanik vlasti i ništa mi slađe nije bilo nego kad mi je opsovao majku, da ga udarim pesnicom. Vi ste me posle isključili sa sednice Narodne skupštine na neodređeno vreme. Da vas obavestim da je Ustavni sud proglasio neustavnom odredbu pod kojom ste mogli da me držite van sale dokle god hoćete. Da vas obavestim da sam taj spor sa Narodnom skupštinom već bio dobio, da sam dobio poziv da se izjasnim o visini štete i da sam onda odustao od spora. Meni je bilo dovoljno da pokažem kako ste vi, vajne demokrate, demokratski vršili vlast. Nemojte da me upoređujete sa Borisom Tadićem. Prvo, pobedio sam ga kad smo obojica bili kandidati i kada je bilo više kandidata. Onda ste skupili ceo svet da biste me pobedili. To je 200.000 glasova. Ako mislite da je to poraz, grdno se varate. Na jednu stranu cela prozapadna Srbija, na drugu stranu SRS, za 200.000 glasova bili ste jači, a sad ne možete da se gledate koliko se ne podnosite. Ali, dobro. Vi ste izgubili predsednika stranke njegovim izborom za predsednika Srbije. I vi dobro znate, jer on bi ovde voleo da bude u sali, da brani interese bivše vlasti i DS, a sad sedi i proširuje kabinet, adaptira ga, kupuje nov nameštaj. Morali smo da kandidujemo zamenika predsednika, jer to je po pravilu funkcija na koju treba da se kandiduje, ali znali smo da tamo nema šta da se radi. Mi se sad borimo za mesto predsednika Vlade. Kad budemo osvojili na izborima mesto predsednika Vlade, onda ćemo da utvrdimo šta ste radili vi, jer vi ste utvrđivali šta smo radili mi pre vas, pa nijedan od nas ne ode u zatvor. Ako niste krali, nećete ni vi, ako niste glasali iz inostranstva, nećete ni vi, ako niste lagali sa govornice da imate avionske karte ovih koji su glasali, nećete ići u zatvor, ako niste pljačkali državu, nećete ići u zatvor, ako niste naneli štete Srbiji izvozom šećera, nećete ići u zatvor, ako ne nanosite Srbiji štetu otimanjem još nekih banaka, na šta se spremaju vaši finansijeri, nećete ići u zatvor. Ali, ako ste sve ovo činili, a postoje dokazi da jeste, onda ćete odgovarati za ono šta ste radili. Samo znam da smo ponosni na vreme u kojem smo bili na vlasti i to je bilo vreme NATO agresije. Slušam kako nas ovde neki optužuju - politika Slobodana Miloševića i SRS. Ne, mi smo izvršavali politiku Vojislava Šešelja. Kada je ta politika bila bliska politici Slobodana Miloševića, bili smo zajedno. Kada je ta politika bila udaljena od Slobodana Miloševića, bili smo razdvojeni. Ali, sada kada kradete ove potpise po Vojvodini i Novom Sadu, jer ne možete ni da skupite dovoljno, da vas informišem kako ste organizovali ove godine predaju izbornog materijala, poučeni onim što vam je učinio Slobodan Milošević 1993. godine. Podelili ste svojima, neki su čak morali da vas čekaju noćimapred vratima, ali vi unutra delite svojima da prave potpise. Godine 1993. Slobodan Milošević je podelio SPS-u izborni materijal, oni su popunili i predali. Podelio je DS izborni materijal, popunili su i predali. Podelio je Arkanu izborni materijal, popunili su i predali. Onda je izborna komisija dala ostalim učesnicima na izborima izborni materijal da ga popunjavaju. To je vreme kada ste 1994. godine... (Predsednik: Gospodine Nikoliću, molim vas, vratite se na temu.) ... i 1995. godine sarađivali sa Miloševićem, prošli u javnosti nekažnjeno zbog toga, a mi smo bili u Vladi koja je primila na sebe teret da celog veka odgovara, jer je bilo i terorističkih napada i agresija, a vi nosite na sebi teret da ste bili protiv odbrane i da je vaš predsednik zagovarao dodatno bombardovanje Srbije, o čemu postoje pisani dokazi, i to nije žuta štampa, to je svetska štampa. Ako se bavimo politikom, jednu stvar da naučite. Bavimo se samo zbog toga šta će o nama da pričaju kad nas ne bude bilo. Novcem se zaradi da ljudi o vama pričaju lepo dok ste živi, a delima kad više niste živi.
Zahvaljujem. Gospodin Proroković ima reč, izvolite. Stvarno bih molio poslanike da se drže, barem ovlaš, teme o kojoj govorimo i to se odnosi na sve govornike. Izvolite, gospodine Prorokoviću.
Poštovani narodni poslanici, ne bih više o pravno-formalnim razlozima i o temi da li je ova skupština nadležna ili nije nadležna za donošenje jedne ovakve rezolucije. Mislim da su prethodni govornici i DSS-a to obrazložili. Svakako raspravu o jednoj ovakvoj temi, makar ne bilo nikakvog zaključka, vidim kao jedan novi kvalitet, isti onakav kao što su rasprave u nekim drugim parlamentima, gde se govori i o onome što opterećuje društvo i o onome što je aktuelna politička situacija. Sama rasprava svakako da će doneti izricanje političkih stavova pojedinih stranaka i javne reči određenih političara. Valjda izrečen javni stav i izrečena javna reč na nešto obavezuje. Naš stav i naša reč jeste da nema bezuslovnog i jednostranog povlačenja tužbe protiv država članica NATO pakta. Zašto bezuslovnog i jednostranog? Iz prostog razloga što će se možda steći uslovi da se ona povuče u onom trenutku kada se steknu uslovi i kada bude doneta odluka suda da se povuku tužbe Republike Hrvatske i Bošnjačko - Hrvatske Federacije protiv SRJ. Namerno kažem Bošnjačko-Hrvatske Federacije, jer odgovorno tvrdim da tužba BiHprotiv SRJ ne postoji. Ustavno, BiH je konstituisana kao država dva entiteta. Niti poslanici niti ministri iz jednog entiteta, iz Republike Srpske, nikada nisu pitani da li treba tu tužbu podneti, niti kakva će njena buduća sudbina biti. Naša država, kao gest dobre volje, povukla je tužbu protiv BiH, odnosno kontratužbu protiv BiH, odnosno jednog njenog entiteta. Žao mi je što ovde nije gospodin Svilanović, nisam mogao da repliciram njegovom uvodnom izlaganju. U medijima sam saznao da je tužba povučena isključivo iz pravnih razloga, prosto mi osporavamo legitimitet Suda da može doneti odluku po tužbi Bošnjačko-Hrvatske Federacije, pa smo zbog toga povukli i našu tužbu. Prvi put sam, pre neki dan, čuo od njega da je tužba, između ostalog, povučena i zbog toga što bosanski tenkovi nisu prelazili u Srbiju. Bosanski tenkovi nisu, ali oružanih napada sa teritorije Bošnjačko-Hrvatske federacije na teritoriju Republike Srbije je bilo. Bilo je mnogo incidenata lakim pešadijskim naoružanjem, sa većim brojem žrtava, bilo je i granatiranja pojedinih gradova. Podsetiću na Bajram 1995. godine, kada je iz regiona sela Sapna, opština Tuzla, granatiran Mali Zvornik, gađana je škola zbog nečije monstruozne zamisli da tog dana u školi nema muslimanske dece, granata je pala nedaleko od škole, poginuo je gospodin Dragan Radić. Prema nekim operativnim saznanjima, gađano je iz oružja kalibra 120 mm, verovatno haubicom. Dakle, intervencija tzv. Zelenih beretki i nečega što se zvalo armija BiH – u stvari je predstavljala vojsku jednog entiteta BiH – na teritoriju Republike Srbije tokom rata je bilo. Postavlja se pitanje - šta bismo mi dobili povlačenjem tužbe u ovom trenutku. Neki kažu da bi tako olakšali naš međunarodni položaj, drugi kažu da je ova tužba relikt Miloševićeve politike. Ne bih se složio ni sa jednima ni sa drugima. Naš međunarodni položaj, sve dok su navedene dve tužbe na snazi, bitno olakšati nećemo. Štaviše, moguće je da dopadnemo u mnogo gori položaj povlačenjem tužbe nego što smo sada. Naravno, postoji tvrdnja koju nisam spomenuo, a to je da ne možemo da dobijemo spor. Otkud toliki diplomatski pritisci da se tužba povuče ako spor ne možemo da dobijemo. Onda tih pritisaka ne bi ni bilo, da su tuženi uvereni da ne možemo tužbu da dobijemo. Što se tiče tvrdnje da je ova tužba relikt Miloševićeve politike, DSS od svog osnivanja je rekla šta misli i o Miloševiću i o SPS-u u pojedinim fazama njenog delovanja, ali svakako da se ne može pripisati samo vladajućoj garnituri, koja je u tom trenutku bila na vlasti u Srbiji, sve ono što se dešavalo 1999. godine, pa i bombardovanje NATO pakta. Pročitajte knjigu Ričarda Holbruka "Zadatak mir" iz 1996. godine, u izdanju Random hausa, šta se dešavalo u BiH, pa ćete videti da nije, bogami, ni samo odgovornost ni Srba, ni muslimana, ni Hrvata za dešavanje u Bosni. Ima tu i odgovornosti određenih međunarodnih faktora. U toj knjizi, npr, lično on kaže da je predložio Tuđmanu da hrvatska vojska u koaliciji sa muslimanskom vojskom uđe u region Banjaluke, a da se zauzvrat Miloševiću ponudi region Tuzle. Zamislite te konstrukcije. Naravno, teško je očekivati da će se za ovo ikada suditi ili da će ikada biti pozvan na odgovornost gospodin Ričard Holbruk, ali nas svakako ne amnestira da se stalno zalažemo za istinu i da stalno ovo ponavljamo. Ne smemo dozvoliti da se sprovedu namere nekih država, nekih pojedinaca, političara, nekih veoma moćnih i uticajnih nevladinih organizacija, a to je da su Srbi krivi za sva dešavanja na Balkanu od 1992. godine do danas. Srbi nisu krivi za sve. Istina je malo drugačija. Istina nas obavezuje, a, između ostalog, i zbog toga što su neki nacionalni parlamenti država članica NATO pakta, kada se govorilo o bombardovanju, donosili odluke da je to bombardovanje bilo u suprotnosti sa njihovim domicilnim zakonodavstvom, kao što je na primer uradio spoljnopolitički odbor kanadskog senata početkom 2000. godine.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, a neka se pripremi narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je poslanička grupa SRS predložila donošenje rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je SRJ podnela pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu protiv država članica NATO pakta po hitnom postupku, nadali smo se da će sve poslaničke grupe shvatiti svu ozbiljnost i važnost donošenja ovakve rezolucije, i da će to biti prilika da se o još jednom pitanju, koje na ovaj ili onaj način utiče na živote svih naših građana. u Narodnoj skupštini Republike Srbije postigne konsenzus i da će međunarodna zajednica shvatiti da po ovom pitanju nema podela u Srbiji. Nažalost, do toga nije došlo, ali je svakako dobro da se u Narodnoj skupštini raspravlja o ovako važnom pitanju. Dobro je da građani imaju priliku da nas sve pogledaju u oči i da sve poslaničke grupe izađu na čistinu i jasno i glasno kažu svoj stav o ovako važnom pitanju. Ako se skoro sve poslaničke grupe slažu oko suštine, odnosno oko zabrane jednostranog bezuslovnog povlačenja tužbe, a sva je prilika da je tako, pozivamo vas da pokažete političku ozbiljnost i odgovornost i, ako je to potrebno, odnosno ako je to neophodno, da se dotera sam tekst rezolucije, kako bi ona bila usvojena. Ne bi to bio prvi put, učinjeno je to i kada je u ovom parlamentu usvojena rezolucija o Kosovu i Metohiji, i ne vidim razlog zašto sada ne bismo mogli da učinimo nešto slično. Mišljenje Vlade Republike Srbije – da Narodna skupština nije nadležna za donošenje predložene rezolucije, jer je usvajanjem Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora Republika Srbija prenela nadležnosti koje se tiču međunarodnog subjektiviteta na državnu zajednicu i da je Ustavnom poveljom propisano da Skupština Srbije i Crne Gore donosi zakone i druge akte u primeni međunarodnih konvencija i odnosima sa međunarodnim sudovima, te da bi donošenjem predložene rezolucije Narodna skupština Republike Srbije donela političku odluku – jednostavno ne stoji. Ne zato što ova rezolucija nije politička, jer ona upravo to jeste, jer suština ove rezolucije je da je to politička odluka srpskog parlamenta, koja treba da obaveže sve predstavnike Republike Srbije, odnosno one države na svim nivoima vlasti. Prisetite se, dame i gospodo narodni poslanici, ko sedi u skupštinskim klupama državne zajednice Srbija i Crna Gora. Zar to nisu delegirani predstavnici Republike Crne Gore i Republike Srbije. Jesu li oni zaboravili koga tamo predstavljaju i čije interese treba da zastupaju? Predstavnici Crne Gore to nisu, to nisu sigurno učinili ni srpski radikali, ali je pitanje šta je sa ostalima. Neverovatno je da upravo oni koji negiraju faktičko postojanje državne zajednice Srbije i Crne Gore, i koji nas ovih dana pozivaju na razdruživanje Srbije i Crne Gore, tvrde da bi donošenjem ove rezolucije bile negirane nadležnosti državne zajednice, te da bi samim tim bilo i negirano njeno postojanje. Da li oni time žele da kažu da je jedini i osnovni razlog postojanja državne zajednice Srbija i Crna Gora povlačenje tužbe protiv zemalja NATO pakta. SRS je podnošenjem predloga za donošenje ove rezolucije želela da spreči da nam se ponovi 9. april 2001. godine, kada je povučena protivtužba SRJ protiv Federacije BiH, a da nijedan državni organ, niti Vlada, niti Skupština, nije doneo odluku o tome. Odluke o najvažnijim državnim pitanjima svakako se moraju donositi u parlamentu. Vi kažete da osuđujete agresiju, ali da treba da povučemo tužbu, jer se nalazimo u specifičnoj situaciji i da zemlje agresori neće biti zadovoljni zbog toga što ih mi tužimo. Postavlja se pitanje, da li smo mi bili zadovoljni što smo bili bombardovani. Naravno da nismo. Zašto bi mi onda brinuli o tome da li će oni koji su nas bombardovali biti zadovoljni zbog tužbe, ukoliko oni nisu brinuli o tome da li ćemo mi biti zadovoljni zato što smo bombardovani. Kažete da je bombardovanje moglo biti izbegnuto, jer su u Rambujeu nuđene garancije. Vi ste te garancije naknadno, garancije NATO pakta, prihvatili kroz sporazum Černomirdin-Ahtisari i kroz Kumanovski sporazum, ali je realnost poražavajuća. Nakon dolaska NATO pakta na Kosovo preko 300.000 ljudi je proterano, više od 50.000 kuća je zapaljeno, više hiljada ljudi je ubijeno ili kidnapovano, više od 150 crkava je zapaljeno. Postavlja se pitanje, gde su tada bile te garancije. Gde su garancije bile kada su ubijana deca u Goraždevcu? Gde su bile garancije kada su 17, 18. i 19. marta albanski ekstremisti proterivali ono malo preostalih Srba sa Kosova? Kažete da će u oktobru biti odbačena naša tužba. Zašto onda toliko želite, zašto se toliko upinjete da je povučete, zašto kažete da je onda to glavni uslov za evroatlantske integracije. Hoćemo li mi ući u Evropu pre oktobra, ukoliko sada povučemo tužbu? Naravno da nećemo. Zašto je zemljama koje su tužene toliko stalo da ova tužba bude rešena van Međunarodnog suda pravde u Hagu, ukoliko ona nema već nikakvo pravno utemeljenje? Odgovor na to je jasan. Upravo zato što je isto tako jasno da su NATO zemlje, koje su učestvovale u bombardovanju Jugoslavije, prekršile Povelju UN, prekršile su osnovne principe međunarodnog pravnog poretka, da su prekršene ženevske i haške konvencije. Povlačenje tužbe mora se posmatrati i u sklopu sa zahtevom za izručenje generala, za izručenje onih koji su se drznuli da izvrše svoju dužnost i brane svoju državu. Ukoliko povučete tužbu i isporučite generale, hoće li iko u budućnosti poželeti i smoći hrabrosti da ovu državu brani ako, ne daj bože, ponovo dođe u takvu situaciju. Povlačenje tužbe praktično bi značilo da unapred dajete dozvolu svakome da može da dođe da nas bombarduje, da nas maltretira, uz obećanje da kasnije nećemo čak podneti ni tužbu. Ako pokušamo da, bar na trenutak, zanemarimo pravo, pravdu, sve nevine žrtve sedamdesetosmodnevnog bestijalnog bombardovanja, što su oni, koji zastupaju bezuslovno povlačenje tužbe već odavno učinili, postavlja se pitanje šta je interes ove zemlje, šta je to što Srbija dobija ili gubi povlačenjem ili nepovlačenjem ove tužbe. Ako pokušamo da trezvene glave izvagamo sve aspekte povlačenja ili nepovlačenja tužbe, a ti aspekti su i moralni, pravni i ekonomski, teško da možemo predvideti bilo koji pozitivan efekat povlačenja ove tužbe. Kao prvo, od priče o povlačenju tužbi Federacije Bosne i Hercegovine i Hrvatske jasno je da nema ništa, jer su nam to predstavnici Federacije jasno stavili do znanja. To je učinio, naravno u ime NATO pakta, gospodin Jap Šefer, dok su predstavnici Hrvatske tu ideju o povlačenju tužbe toliko neozbiljno shvatili da nisu čak hteli da je prokomentarišu kako valja, već su je unapred ismejali. Ukoliko se ova tužba povuče, NATO agresori biće oslobođeni odgovornosti za sve zločine počinjene tokom bombardovanja, za ničim izazvanu agresiju, za ubijanje i ranjavanje hiljada ljudi, za upotrebu kasetnih bombi i bombi sa osiromašenim uranijumom. NATO zemlje biće oslobođene i obaveze naknade štete, koja iznosi više od 100 milijardi dolara. Odustajanje od tužbe značilo bi prihvatanje teze da je agresija NATO pakta izazvana humanitarnom katastrofom i etničkim čišćenjem Albanaca na Kosovu i Metohiji. Kako je moguće, gospodo, da vama toliko smeta i sama mogućnost da Međunarodni sud pravde u Hagu donese presudu da su Kanada, Engleska, Francuska, Španija i druge tužene zemlje odgovorne za zločin genocida, za upotrebu zabranjenog oružja, za ugrožavanje osnovnih ljudskih prava i sloboda građana Srbije, za vođenje agresivnog rata, a unapred, bez presude, proglašavate Srbiju za genocidnu zemlju i srpski narod za genocidan narod. Taj pečat zločinačkog naroda moraće da nose sve buduće generacije, koje se budu rađale i živele u Srbiji. Ako povučete tužbu, unapred osuđujete Srbiju i srpski narod za etničko čišćenje, ali vam zato izuzetno para uši kada mi tražimo da Međunarodni sud pravde utvrdi da je izvršeno etničko čišćenje nealbanskog življa sa teritorije Kosova i Metohije. Postavlja se pitanje kakva je, u slučaju povlačenja tužbe, sudbina pojedinačnih tužbi naših građana pred stranim sudovima. Hoće li oni imati bilo kakvih izgleda na uspeh? Zašto biste vi brinuli o interesu pojedinaca, kada, kao država, ne brinete o kolektivitetu. Postavlja se pitanje kakva je sudbina naših građana, koji se nalaze u haškom kazamatu? Šta je ova država učinila da poboljša njihov položaj, da im pomogne da se odbrane od optužbi? Naravno, niste učinili ništa. Osnovna ljudska prava uskraćuju se dr Vojislavu Šešelju u haškom kazamatu već mesecima. Niko od zvaničnika države nije podigao glas protiv toga, nije uložio ni jedan protest pred međunarodnim organizacijama. Za kraj, rekao bih da je zaista dobro što ova rasprava traje, jer neki od vas polako počinju da pokazuju nervozu, polako pokazuju svoje pravo lice i odustaju od onog početnog stava - da su protiv bezuslovnog povlačenja tužbe, što uostalom nije ništa novo, jer su čelnici Demokratske stranke već ranije u svetu zastupali tezu o bezuslovnom povlačenju tužbe. Hvala.
Hvala gospodinu Šaroviću. Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Neka se pripremi narodni poslanik Milorad Radovanović.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, želim, pre svega, da vam kažem da sam jako dugo i intenzivno ovih dana razmišljala o tome da li o ovom pitanju treba ili ne treba da govorim, i da je većina poslanika G17 plus razmišljala o tome, iz razloga što je tema, o kojoj govorimo, za nas, još uvek, više emotivno i lično pitanje, nego političko pitanje, i zato što te emocije, koje još uvek nosimo, pre svega bola, besa, razočarenja, gorčine, mogu obojiti ton naših diskusija tonovima koje ne želimo, mogu oduzeti ton političke tolerancije, za koju se uvek zalažemo i mogu, na neki način, za izvestan stepen, sniziti kulturu političke komunikacije, za koju se G17 plus oduvek zalagao. S druge strane, dame i gospodo, reći ću vam zašto je to za nas tako bolno i emotivno pitanje. Pre svega, što mi jesmo te 1999. godine, i godinu pre toga, bili, tako da kažem, samo građani Srbije, odnosno nismo se bavili politikom. Danas sam čula da nas neki zbog toga optužuju i kažu da mi ne znamo šta se tada dešavalo, jer se nismo bavili politikom. Da li je to direktna optužba građana Srbije da oni ne znaju šta se u ovoj zemlji dešava? Ako mi tada nismo znali šta se dešava u Srbiji, onda mora biti da su izvesni ministri informisanja za to tada mogli biti krivi. Međutim, mi smatramo da dobro znamo šta se dešavalo, jer smo kao građani Srbije, na svojim leđima, tada osetili svo teško breme nerazumne politike koja je vođena i, nažalost, koja je završena jednim katastrofalnim sukobom, užasnim bombardovanjem od strane najveće do sada viđene svetske vojne sile. To je ono što se nama, kao građanima, dogodilo te 1999. godine. To je ono što niko od nas nikada neće zaboraviti. Sa druge strane, dame i gospodo, znala sam da moram o ovome da govorim, jer se za mene, na neki način, na ovoj temi zatvorio krug. Naime, te 1999. godine, pod bombardovanjem, odlučila sam da počnem da se bavim politikom. Većina ljudi iz G17 plus donela je tu istu odluku upravo tada. (Tomislav Nikolić: Nije vam lako.) Znam da je vama teško zbog toga što smo mi tu odluku doneli, ali mi smo je doneli, jer nismo želeli da prepustimo neodgovornim ljudima da dalje odlučuju o našim životima. Smatrali smo da je mnogo sigurnije i bolje da mi sami počnemo da se time bavimo. (Tomislav Nikolić: Kada ste vi postali stranka?) Bez obzira na to, dame i gospodo, što smo svi imali svoje poslove, što smo se svi svojim poslovima bavili veoma uspešno, sada čujem ovde da mnogi vrlo olako pričaju o temama koje zaista ne poznaju. To se nama neće dogoditi, jer mi imamo teme koje poznajemo. Ja sam se, recimo, dvadesetak godina bavila psihodijagnostikom i psihoterapijom, a još uvek nisam smogla hrabrosti da nekom u ovoj sali kažem da je ludak, niti za bilo kog političkog lidera, ili da, ne daj bože, iz nečijeg hoda zaključujem o tome kakve su njegove psihološke karakteristike. No, imamo mi geopolitičke stručnjake, imamo čuvene velike psihijatre koji sve to znaju, imamo ljude koji govore o gospodinu Olafu desetak minuta, misleći da je to zaista čovek, a ne Evropska komisija. Ljudi jednostavno sve znaju, dobro je pustiti da nam sve to kažu. No, dame i gospodo, da se vratimo na temu, a tema jeste rezolucija, o kojoj raspravljamo, tužba za bombardovanje i samo NATO bombardovanje. Želim da vam kažem, moramo na to da se vratim, većina vas zna da dolazim iz Leskovca. Svaki grad ima svoju priču, i Leskovac ima svoju priču vezanu za NATO bombardovanje. Želim da vam kažem da je Leskovac tih 78 dana, čega se njegovi građani jako dobro i danas sećaju, bio grad tame, tuge, straha i užasnutog iščekivanja. Ne samo za to, dame i gospodo, što je on više puta bezočno bombardovan, ne samo zato što je na njegovoj teritoriji, nažalost, kao užasna tragedija pogođen voz, nego i zato što je iz našeg grada ogroman broj rezervista bio na Kosovu i odazvao se tom pozivu. Skoro svaka kuća u Leskovcu dala je vojnika za Kosovo. Nažalost, svaki deseti nije se odatle vratio. (Tomislav Nikolić: Da li je to tačno?) Dame i gospodo, smatram da nemamo prava da govorimo ni o jednom pojedinačnom slučaju, jer to su jako teške stvari. Mi nemamo prava, sa ove govornice, da zloupotrebljavamo nesreću bilo koje porodice u ovoj zemlji. U njihovo ime, mi možemo samo da ćutimo. Ali, hoću u svoje ime da vam kažem da sam te ljude lično poznavala, da sam neke od njih znala iz detinjstva, da nekima od njih poznajem i danas decu, žene, sestre i majke. Zaista moram da kažem da je Leskovac živeo u teškom strahu svakog novog dana od vesti koju će doneti i dobiti sa ratišta. Znam da su se građani Leskovca, civili koji su ostali u Leskovcu, molili da se konačno urazume svi oni koji su krivi za ono što se našem gradu događalo. Znamo ko je kriv, naravno. Niko u ovoj skupštini nije sporio da je kriv NATO i da su krive zemlje NATO-a za to bombardovanje, dame i gospodo. Ali, građani Leskovca se nisu molili NATO-u. Oni su znali da mogu da očekuju samo od svojih vlasti, od onih koje su birali na izborima, od onih kojima su plaćali porez, da se konačno urazume i kažu stop tom ludilu. U tom iščekivanju Leskovac je živeo svakog dana. Nažalost, svakog dana je bilo sve više žrtava. To je ono o čemu takođe, dame i gospodo, moramo da govorimo danas. (Više poslanika, u isto vreme, iz poslaničkih klupa govori: Molimo, bez emocija.) Već sam rekla da ne mogu da govorim o ovoj temi bez emocija. Sada ponovo, dame i gospodo, posle pet godina, mi u ovoj skupštini čujemo slične tonove. Čujemo da ne treba pregovarati. Pokušavamo da zabranimo našim predstavnicima da ikada pregovaraju o nekoj temi. Odmah ću vam reći, G17 plus po ovom pitanju nema dileme – pregovarati treba uvek. Mi smo uvek bili za to. Zbog toga je G17 plus, ne razmišljajući, ne kalkulišući o ovoj temi, jedini na odborima, čije su sednice održane pre početka ove rasprave, rekao da on za ovu rezoluciju neće glasati ni u kakvom obliku. Mi sa ovom temom nismo kalkulisali. Dame i gospodo, ovde nema političkih poena. Moraću da vas razočaram, ovde nema političkih poena. Kada počnu od NATO-a da nas brane oni koji su nas branili 1999. godine, zaista počinjem ozbiljno da brinem. U meni, kao građaninu Srbije, počinje da zvoni zvono na uzbunu. Počinjem, dame i gospodo, da brinem ne samo o bezbednosti i o budućnosti svoje dece, nego i sve dece Srbije, počinjem da brinem za njihov život. Zato ovde nema političkih poena. Ovde moramo jasno reći da se pregovarati mora. Dokle god je život ijednog građanina Srbije doveden u pitanje, pregovarati se mora. Mesta za pregovore ima dokle god je ugrožen ijedan život bilo kog građanina. To je stav G17 plus, koji će uvek pri tom stavu ostati. Zato oko ovoga nema nikakvih pogodbi, zato nema nikakvih dogovora. Mi verujemo u ono što govorimo. Smatramo da politika u Srbiji treba da ima drugačije lice. Mi se zalažemo za to da politika u Srbiji ima lice života, a ne lice smrti. Dame i gospodo, pre nekoliko večeri na ulici sam videla mladog momka koji nosi majicu sa natpisom "Sloboda ili smrt". Divno je verovati u ideale. Veoma je lako takve suprotnosti i takve ideale nametnuti mladim ljudima. Ali, smrt ne može da bude ideal, dame i gospodo. Politika negovanja kulta smrti u ovoj zemlji mora da prestane. "Hrani sina pa šalji u vojsku" ne može više biti ideologija za majke u Srbiji. G17 plus poručuje majkama, roditeljima u Srbiji, da svoje kćeri i svoje sinove hrane znanjem, da ih hrane tolerancijom, ljubavlju i da ih šalju da na svetskom tržištu, umesto zarđalih kašika, prodaju svoje znanje, ali ne iz Vankuvera i Toronta, nego iz Leskovca ili Subotice. Samo je to nacionalni interes Srbije, dame i gospodo, danas. Za taj nacionalni interes zalaže se G17 plus i uvek će se za njega zalagati. Zahvaljujem. [[Aplauz.]]
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Milovan Radovanović, a pre njega pravo na repliku ima gospodin Cvetanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista bih želeo svoju dragu sugrađanku da upozorim da se ne bavi manipulacijama. Za sve vreme rata bio sam na Kosovu i Metohiji. Podatak da je svaka deseta porodica imala preminulog, nekoga ko je stradao u tom ratu, nije tačan. Jeste veliki broj naših sugrađana bio na Kosovu i Metohiji, a to je naša čast i obaveza prema državi. U jedinici u kojoj sam bio bilo je 1.260 vojnika, četiri vojnika su stradala zbog NATO bombe, u Lebanu pored kola, a desetak vojnika je stradalo od Šiptara, od iredentista, zbog toga što su bili sačekani i mučki ubijeni, a oni nisu bili iz moje jedinice. Podaci kojima raspolažete, očigledno je, nisu ni tačni ni precizni, čak mislim da su i zlonamerni. (Tomislav Nikolić: Lažni su.) Definisali ste malopre da, kao stručna osoba, ne želite da kažete da je neko pod nekim psihičkim elementima iritiran i da možda ima određene dijagnoze. Siguran sam da zbog toga što je vaš otac 30 godina bio član CK Saveza komunista, najveći funkcioner SPS, zbog toga što je bio 30 godina direktor firme, koju je upropastio, verovatno je da su ti iritirajući faktori delovali i u vašoj ćeliji... (Predsednik: Gospodine Cvetanoviću, to su podaci iz privatnog života, pobogu i zaboga. Upozoravam vas na Poslovnik.) ... Ako neko sve vreme proziva bivši režim, ako neko sve vreme govori da su 1990. godine stradali mnogi građani zbog bivšeg režima, verovatno je da pri tome misli i na svog oca. Hvala. [[Aplauz.]]
Molim vas, gospođo Plavšić, sačekajte samo trenutak. Ne možete dobiti pravo na repliku, ali možete dobiti reč po Poslovniku. Upozorio sam govornika da u tom tonu dalje ne nastavi svoju diskusiju. Molim sve poslanike da na ovoj sednici ne raspravljamo o tome da li je bilo više ili manje žrtava. Imajte malo poštovanja prema žrtvama. Kada se tiče podataka iz privatnog života, molim vas da se uzdržavate. To sledeći put neću dozvoliti. Gospođo Plavšić, izvolite, po Poslovniku imate reč.
Naravno da se javljam po Poslovniku. Naravno da je grubo, najgrublje povređen član 100. Već jednom sam sa ove govornice, drugim povodom, upozorila SRS da je pominjanje naših porodica apsolutno najniži manir koji se u politici može desiti. To je nešto što je apsolutno ispod svakog nivoa. Naravno, uopšte ovako nešto ne bih komentarisala da sam sama pomenuta, ali obzirom na činjenicu da je pomenuta moja porodica, zaista imam obavezu da kažem nešto što građani Leskovca veoma dobro znaju. Moj otac je penzioner od 1990. godine. Nikada nije bio član SPS, a pozivam sve koji imaju suprotan dokaz da ga donesu. Dakle, moj otac jeste nekada bio član Saveza komunista, jeste bio direktor preduzeća, koje je u Leskovcu poslovalo veoma uspešno do devedesetih godina, što gospodin odlično zna, o čemu postoje i dokazi u Leskovcu i možemo ih uvek suočiti. U svakom slučaju, gospodin je sada predsednik Skupštine i sigurna sam da ima podatke o poslovanju leskovačkih preduzeća u periodu do 1990. i od 1990. godine. Mora biti da ste se nešto zbunili. Ta firma je propala posle 1990. godine, i to 1997. ili 1998. godine, odnosno njeno poslovanje je znatno ugroženo. Srećom, moj otac, kao razuman čovek, ima kompletne podatke o tome u kakvom stanju je 1990. godine, kada je otišao u penziju, ostavio tu firmu. Zarad istine, moram da kažem i ovo: kada je firma prodavana, pre godinu dana, na aukciji se kao kupac pojavio čovek koji je bio direktor posle njega, znači čovek koji je deset godina posle toga, tj. od 1990. do 2000. godine, bio direktor te firme. Znači kao kupac se nije pojavio moj otac. Moj otac, kao penzioner i kao čovek koji već deset godina nema nikakve veze sa politikom, apsolutno ne može biti tema ovog parlamenta. Što se tiče žrtava, potpuno sam saglasna sa onim što je gospodin predsednik rekao, niti bih to dalje komentarisala.
Pročitao bih stav 3. člana 100: "Nije dozvoljeno korišćenje uvredljivih izraza, kao ni iznošenje činjenica i ocena koje se odnose na privatni život drugih lica". Sigurno je da ćemo se toga svi pridržavati. Nema potrebe pojedinačno isticati stranke, to se odnosi na sve poslanike. Gospodine Radovanoviću, izvolite, a neka se pripremi narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, treći dan rasprave o temi predloga rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe nameće nam zaključak da ovde postoje dva koncepta, dve potpuno različite ideologije. S jedne strane, u Srbiji deluju predstavnici političke ideologije novog svetskog poretka, ideologije stvaranja jedne nacije, jedne vlade, prava surove sile, jednom rečju ideologije globalizma. Nosilac ove ideologije u svetu su SAD, u novije vreme izazivač oko 250 oružanih sukoba, osvajač tuđih teritorija, naroda i država, sa motivom korišćenja njihovih prirodnih bogatstava, izvršilac stravičnih zločina u Koreji, Vijetnamu, Kambodži, Tajlandu, gde postoji spomen-kosturnica sa blizu 500 hiljada ljudskih lobanja, zatim Nikaragvi, Hondurasu, Panami, Avganistanu, Jugoslaviji, Iraku itd. SAD su sprovodilac jednog novog oblika imperijalističke neofašističke ideologije. Podržavati takvo ponašanje znači davati podršku takvoj ideologiji. Sadašnji ministar spoljnih poslova, u toku februara, vrativši se sa molitvenog doručka, reče – podržavam Džordža Buša. Očigledan eksponent takve ideologije kod nas je onaj ko ide u Ameriku po savete, onaj ko hoće da povuče tužbu protiv NATO i onaj ko kaže da je Srbija vršila etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji. Na drugoj strani, u Srbiji postoji politika koja poštuje ljudska prava i slobode, vladavinu prava, nacionalni identitet, tradiciju, veru i običaje, prava nacionalnih manjina i saradnju sa drugim državama i narodima. Verujem, gospodo narodni poslanici, da u ovome prepoznajete politiku i stavove nas u Srpskoj radikalnoj stranci. Po važnim državnim i nacionalnim pitanjima ne treba da se svrstavamo na bilo koju stranu, osim na stranu zaštite interesa države, naroda i svih građana Srbije. Na to nas, uostalom, i Ustav obavezuje. Što se tiče predloga, pitanje je da neko ne sme a neko sme da ostane pri tužbi. Mi u SRS smemo i hrabrimo one druge koji ne smeju. Ne sme se odustati od tužbe koju je SRJ podnela Međunarodnom krivičnom sudu 29. aprila 1999. godine protiv Francuske, Španije, Portugalije, Italije, Nemačke, Holandije, Belgije, Velike Britanije, Kanade i SAD zbog genocida, nezakonite upotrebe sile i dela protiv čovečnosti počinjena tokom bombardovanja. Izgleda da neko ovde prihvata da jači može da radi šta želi. Pravo jačega se nigde u svetu ne primenjuje. Zemlje članice NATO pakta koristile su eksplozivna sredstva od, otprilike, 10 hiljada kilograma redukovanog, odnosno osiromašenog uranijuma, koji je ostavio trajno štetne posledice na biljni i životinjski svet u našoj zemlji. Veći broj dece ometene u razvoju rađa se nakon bombardovanja, veći broj ljudi umire od karcinoma nego pre NATO agresije. Slučaj je u Aleksincu i okolini, ali i svuda u Srbiji. Ovo je ispit savesti. Izjava Vuka Draškovića o povlačenju tužbe je sramna. Kažu da je predlog ove rezolucije iz Miloševićevog vremena. Da li je vila na Dedinju, koju je dobio na poklon od Slobodana Miloševića, odnosno na Košutnjaku, u ulici Blagoja Parovića broj 17 isto iz Miloševićevog vremena? Član 33. Povelje državne zajednice Srbija i Crna gora kaže da Savet ministara mora da poštuje interese članice državne zajednice. Interes Srbije, kao članice državne zajednice Srbija i Crna Gora, utvrđuje se upravo ovde, u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Tužba protiv 10 zemalja NATO pakta, da nema osnova, bila bi za njih smešna. Ovako, važno je da bude povučena, jer ona ima činjeničnu i pravnu osnovu. Povlačenjem tužbe opravdavamo agresiju NATO na SRJ. U suprotnom, ispalo bi da uopšte nije bilo agresije. A okupiran je deo teritorije Srbije i SRJ, sada Srbije i Crne Gore, Kosovo i Metohija, u Srbiji od 5. oktobra 2000. godine postoji marionetski režim SAD, ubijeno je ukupno oko tri hiljade ljudi, bilo je velikog materijalnog razaranja i štete kod bolnica, škola, obdaništa, stambenih zgrada, kasarni i mostova Jednom rečju, počinjene su velike nematerijalne štete, izražene u ljudskim životima, i velike materijalne štete. Ko bi bio kriv za sve to? Antisrpski lobi, na čelu sa Džozefom Bajdenom, inače prijateljem Borisa Tadića, kod koga je išao u posetu u Americi, utvrđuje krivicu i odgovornost u Haškom tribunalu protiv države i naroda. Godinama to ne mogu da učine u slučaju Slobodana Miloševića, koji je simbolizovao državu u to vreme i za to vreme. Kako će tek onda da utvrde krivicu dr Vojislava Šešelja, predsednika SRS? Da li samo zbog toga što je držao političke govore na mitingu? Dame i gospodo narodni poslanici, u NATO agresiji veliki broj ljudi je zverski ubijen. Zbog njih, njihove rodbine i prijatelja, ne smemo zaboraviti zločinačko, zversko NATO bombardovanje, samo zbog dovođenja na vlast njihovih poslušnika. Humanitarna katastrofa Albanaca na Kosovu i Metohiji u slučaju Račak, od 15. januara 1999. godine, nije razlog za bombardovanje. Uostalom, stručnjaci različitih oblasti u svetu, recimo Francisko Vega, poznati profesor Univerziteta u Barseloni, kaže da Americi odgovara stvaranje velike Albanije. Ili, profesor Univerziteta u Kanadi, Mišel Kosudovski, inače direktor Međunarodnog centra za istraživanje globalizacije, kaže da su UN i Amerika finansirali terorizam na Balkanu i Kosovu i Metohiji. Hans Lokvaj, Nemac, bivši predstavnik Organizacije za evropsku bezbednost i saradnju na Kosovu i Metohiji, kaže da etničko čišćenje, genocid, i humanitarna katastrofa, i Račak, postojali su samo u konstrukciji SAD, kao izgovor za bombardovanje SRJ. Švedski ekspert za vojna pitanja, general koji je takođe bio predstavnik OEBS-a u Beogradu, kaže da su Amerikanci takođe izmislili genocid na Kosovu i Metohiji samo kao izgovor za bombardovanje SRJ. Ne smemo zaboraviti slučajeve Grdeličke klisure, Varvarinskog mosta, Surdulice, male Milice Rakić, Sanje Milenković i drugih, kolone ubijenih Albanaca na Kosovu i Metohiji, pogibije građana u Nišu na pijaci od kasetnih bombi, Aleksinac, gde je poginulo u dva navrata od bombardovanja 5. aprila i 28. maja ukupno 18 ljudi. Sve je ovo za njih, Džejmi Šeja, Džordža Robertsona, koga je Boris Tadić, tadašnji ministar odbrane, 27. novembra prošle godine odlikovao velikom plaketom Vojske Srbije i Crne Gore, bila kolateralna šteta, i koji je tom prilikom izjavio – srećan sam, NATO je u Srbiji učinio dobru stvar. Dame i gospodo narodni poslanici, određeni oblik NATO agresije postoji i danas. Sprovodi se na razne načine, pre svega slugeranjskim, marionetskim vršenjem vlasti predstavnika režima od 5. oktobra 2000. godine pa nadalje, zatim medijskom indoktrinacijom građana Srbije, najviše Televizijom B-92, radom mnogih nevladinih organizacija, pogotovo Soroševe fondacije, kao što je Fond za zatvoreno društvo, radom mnogih verskih sekti, naročito Sajentologa, koja je ušla u naš finansijski sistem, preko nekih ljudi, čelnika, a pogotovo jedne posebne interesne finansijske organizacije ili grupe, neokorteksnim ratovanjem za vreme i posle NATO agresije, nanošenjem materijalne štete i danas. Primer je otimanje "Sartida" od strane američkog "Ju-es-tila" za svega 23 miliona dolara, umesto za 400 miliona dolara, koliko smederevski "Sartid" zaista vredi. Zatim, sprečavanjem razvoja demokratije i slobodnog formiranja volje građana, kao i drugim sredstvima. Na kraju, dame i gospodo narodni poslanici, još jednom, sudbina ove tužbe umnogome će odrediti sudbinu Srbije.
Replika, Ksenija Milivojević. Samo da znate da niko nije pomenuo ni vas, ni vašu stranku, ni ma koga iz vaše stranke. Tražite reč po Poslovniku, izvolite.
Moram da se osvrnem na ovo fascinantno izlaganje zato što je bilo izuzetno interesantno, vrlo pažljivo sam ga slušala. Želim da pitam šta je sa vanzemaljcima, pošto njih nismo čuli u ovoj priči. Čuli smo ono o svetskom poretku, o vladarima iz senke, i o Sajentolozima, raznoraznih priča smo se naslušali.
Molim vas, koji je član Poslovnika, gospođice Milivojević?
Član 100. Poslovnika, gospodine predsedniče, zato što je ovo uvreda, pre svega, za inteligenciju svakog poslanika u ovoj skupštini.
Niste mi dali priliku da vam oduzmem reč, u redu je, hvala vam. Reč ima gospođa Čomić, a neka se pripremi narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo, moje obraćanje vama u okviru predložene tačke dnevnog reda, donošenje rezolucije o zabrani povlačenja tužbe protiv NATO zemalja, biće podeljeno u tri dela: prvi, proceduralni komentari, drugi, o samom predmetu rezolucije kao dokumenta koji se Skupštini predlaže i, treći, političke ocene Demokratske stranke o raspravi koja se, bar koliko se nadam, večeras privodi kraju. Proceduralno – predlagač je bio u obavezi da Narodnoj skupštini, ako hoće poštovanje i samopoštovanje Narodne skupštine, priloži to o čemu u rezoluciji govori. Gledajući lica predlagača vidim čuđenje, pošto već znam da govore o četiri hiljade stranica, i predlagač upotrebljava reč koju, nažalost, ne mogu da upotrebim za govornicom. Dakle, tužbi na koje se poziva rezolucija je ukupno osam, tipskih tužbi. Ovo je jedna od njih, protiv Francuske. Naziv u rezoluciji, koja se predlaže, nema nikakve veze sa tužbama koje su podnesene Međunarodnom sudu pravde u Hagu. To što predlagač ne može da izdrži pa mora da nastavi da dobacuje, izaziva već na početku mog izlaganja potrebu za političkom ocenom. Predlagač ispravlja i kaže da je u pitanju predlagačica. S pravom predlagačica reaguje. Dakle, izaziva i političku ocenu. Da ne znam srpske radikale, rekla bih da su nervozni zbog lokalnih izbora, očekujući da se ne ponovi ili ponovi ono što se već desilo 28. juna. Ali, znajući srpske radikale, ne verujem da bi zloupotrebili sednicu Narodne skupštine samo zato da bi se bavili kampanjom oko lokalnih izbora, jer tužbom koja je podneta aprila meseca 1992. godine se ne bave. Ta tužba ne postoji u rezoluciji koju su dali Skupštini na usvajanje. Zašto govorim o ovim proceduralnim razlozima? Zato što su važni proceduralni razlozi, jer je svih osam tužbi ovakvih. U ruci mi je tužba protiv Francuske, ima ih protiv Belgije, Kanade, Nemačke, Italije, Holandije, Portugala i Velike Britanije. Dakle, nema protiv SAD i Španije zbog toga što se Sud proglasio nenadležnim 2. juna 1999. godine. Za tih osam tužbi je važno da se naglasi proceduralna omaška koju je predlagač napravio, zbog toga što, kada na jesen pređemo na drugu tačku proceduralne faze u Međunarodnom sudu pravde u Hagu, stenogram sa ove sednice Skupštine može biti priložen kao dokaz, komentar i stav onoga što je politička većina ili manjina, ili volja u Srbiji. Zbog toga smatram važnim da kažem da je predlagač pogrešio u tački dnevnog reda, ali da smo se sporazumeli da se to odnosi na osam tužbi koje su podnete zbog legalnosti upotrebe sile. Tako se zove svaka tužba, tipske su i menja se samo ime zemlje na koju se odnosi, osim što ne postoji za SAD i Španiju, iz razloga koje je Sud utvrdio kao nepobitne. Ono što je bila obaveza predsednika Skupštine je da predlagača, pre zakazivanja sednice, obaveže da poslanicima dostavi predmet na koji se njihova rezolucija odnosi, jer po onome čime se bavi Narodna skupština Republike Srbije, nijedan od narodnih poslanika nije morao, po prirodi svog posla, biti upoznat sa ovom tužbom protiv Francuske. Odbor kojim predsedavam, za inostrane poslove, u saradnji sa službama Skupštine, preuzeće na sebe obavezu da ovaj materijal, koji postoji samo na engleskom jeziku, prevede, svih osam tužbi i komentare, koje je podneo ovlašćeni predstavnik Rodoljub Etinski i stenogram iz proceduralne faze, sve do 3. maja 2004. godine, da na srpskom jeziku bude dostupno kako narodnim poslanicima, tako i svima u Srbiji. Da bi se tačno znalo o čemu mi ovde pričamo kada upotrebljavamo teške i velike reči, i kada pokušavamo da jednu temu, koja je i proceduralna i politička, upotrebimo i zloupotrebimo, shodno sopstvenom političkom interesu. Tu bi se završio deo koji se odnosi na proceduralne ocene onoga što Skupština radi. Da li je Skupština nadležna? Svi se slažemo oko dve stvari kada je ova rezolucija u pitanju, da Skupština Srbije nije nadležna. Čak i predlagač zna da i usvojena rezolucija ne bi proizvela pravno dejstvo. Ako nemate pravno dejstvo, onda niste nadležni za tu stvar, koliko god bilo važno da mi kao narodni predstavnici u Skupštini Srbije raspravljamo o temi, ali pravnu nadležnost, formalnu nadležnost nemamo. To je prva stvar o kojoj se slažemo. Druga stvar o kojoj se slažemo je – pa šta, em se zna o čemu se radi u tužbi, em može Skupština da raspravlja o čemu god hoće. Opasan presedan. Imali smo sličan presedan kada smo usvojili da se grb i himna mogu menjati i donositi preporukom, a ne ustavom. Bez imalo cinizma, nego pravnom logikom, a uz poštovanje procedure kao suštine, mogu da predložim i da damo preporuku o novom ustavu, pa ko hoće da ga primenjuje neka ga primenjuje, kako hoće da ga primenjuje, da preskočimo sve ono što su proceduralni i formalni koraci u donošenju ustava i da preporučimo da Srbija ima novi ustav. Opasno je kada se igramo procedure, pogotovo je opasno kada to radimo na način i sa temom, kao što je zabrana povlačenja tužbi protiv NATO zemalja. Zato se Savezna Republika Jugoslavija 25. aprila 1999. godine obratila Međunarodnom sudu pravde u Hagu? Zato što Međunarodnom sudu u Hagu možete da tužite države. Zašto se nije obratila Krivičnom tribunalu u Hagu, koji je postojao, gde tužite privatna lica, i to je ključna razlika između Haga kao suda i Međunarodnog suda pravde. Dakle, Haškom sudu tužite privatna lica, ne možete administrativne jedinice, ne možete organizacije, ne možete ništa sem privatnog lica da tužite pred Haškim sudom. Zašto se nisu obratili, to je već pitanje političke ocene. Kada se obratite Međunarodnom sudu pravde u Hagu, da bi mogli da učestvujete u procesu, države moraju da priznaju odnosno da prihvate nadležnost ovog suda u Hagu. To je faza u kojoj se sada nalazimo. Znači, tužba protiv SAD i tužba protiv Španije skinuta je sa liste poslova Međunarodnog suda pravde u Hagu, odlukom i naređenjem, a to se tako zove u Statutu Međunarodnog suda pravde od 2. juna 1999. godine. Dalje, 3. maja 2004. godine održano je preliminarno saslušanje, gde su prisustvovali predstavnici svih osam zemalja. I taj dokument ćete dobiti na srpskom na internet sajtu Skupštine Srbije, da se konačno bez varanja, laži, manipulacija i svi drugi mogu da upoznaju šta se u stvari desilo. Dakle, sve zemlje su tražile da se Međunarodni sud pravde 3. maja 2004. godine oglasi nenadležnim za tužbu koju je SRJ 25. aprila 1999. godine podnela za ovih osam zemalja. Šta je suština tužbe koja je podneta 25. aprila? Suština tužbe je u krajnjem paragrafu tužbe, kojim se zahtevaju privremene mere za zaustavljanje bombardovanja. Čitav niz opravdanih zahteva, ovde jedina alineja iz tužbe koja nije pomenuta jeste da je SRJ optužila svih ovih osam zemalja da finansiraju, obučavaju, snabdevaju oružjem terorističku organizaciju Kosovo Liberation Army ili UČK, ili OVK, kako se zove kod nas, to je drugi stav u tužbi i to je jedino što ovde nije spomenuto, ne znam zašto. Ili niste čitali tužbu, ili ne želite da spominjete da smo tužili sve ove zemlje da finansiraju, obučavaju, snabdevaju oružjem Kosovsku oslobodilačku armiju, ali spomenuto do sada nije bilo. Na odgovor Suda, na to da tražimo privremene mere, odnosno zaustavljanje bombardovanja, bio je poziv Suda svim stranama u sukobu na suzdržavanje od sukoba. Kako je izgledalo suzdržavanje NATO, to smo videli od 25. aprila do 10. juna, kada je bombardovanje okončano. Dakle, od suzdržavanja nije bilo ni govora. Moje pitanje, kao građanke Srbije, jeste - šta ste čekali sa tužbom od 24. marta do 25. aprila? Ako je suština te tužbe, a jeste, i to možete da vidite u prvom stavu, nelegalna upotreba sile, ona je bilanelegalna 24. marta u 20,00 časova. Zašto se 25. marta u 20,00 časova nismo obratili za nelegalnu upotrebu sile? Šta smo čekali? Tu dolazimo do politizacije ove tužbe, do očite političke procene da to neće potrajati. Kada je potrajalo mesec dana, na zajedničku nesreću, onda smo se obratili Međunarodnom sudu pravde da se bombardovanje ipak zaustavi. Kako se završilo bombardovanje? Događajem koji ne voli da se spominje u javnosti Srbije i događajem koji mogu da ilustrujem, zahvaljujući tome što je, ljubaznošću i stručnošću informativne službe Srpske pravoslavne crkve, svako od nas danas dobio mapu Kosova i Metohije, gde se nalaze, poput tapije, ucrtani kulturno-istorijski spomenici. Zašto je ova mapa dobra za ilustraciju i zašto nju pokazujem kao ilustraciju događaja, koji ne voli da se spominje u javnosti Srbije? Zato što ovde imate nebesku Srbiju koja štampa zemaljsku Srbiju. Kosovo i Metohija sa pet zastava, Francuske, Italije, Britanije, SAD i Nemačke, i nigde nema zastave Republike Srbije, ni sa grbom koji smo usvojili, ni bez njega. Kumanovski sporazum, povodom kojeg znam da je predlagač iz svojih političkih procena bio protiv, kao što je bio protiv sporazuma kasnije predloženog, i Rezolucije 1244, svi ti dokumenti jesu poraz, nacionalni, politički i vojni. Možete to da zovete nedostatkom pobede, možete to da zovete sporazumom, ali kada nemate političku vlast i ovlašćenja na svojoj teritoriji, kada nemate mehanizme da zaštititebilo koga i kada nemate ni vojne ni policijske snage, onda je to takav nedostatak pobede, da je poštenije govoriti o porazu. Zašto je odlučeno da to ne bude poraz, nego sporazumno rešenje konflikta visokog intenziteta? Upravo zbog zemaljske Srbije u koju, nadam se, svi duboko verujemo i u koju hoćemo da ulažemo, upravo zbog budućnosti koja je pred nama, a nikako zbog prošlosti u kojoj smo, sa različitim stepenom krivice, učestvovali na ovaj ili onaj način, sa svešću o tome kakva nam je krivica ili ne. Svih osam tužbi nije bilo povlačeno ni 2001, ni 2002, ni 2003, ni 2004. godine. Dolazimo sada ponovo do mešanja proceduralnih i političkih procena o tome zašto ova sednica Skupštine. Predlagač je otvoreno i jasno rekao da se radi o izjavi ministra Vuka Draškovića. Znači, imate proceduralnu i političku volju, u kojoj je počela zloupotreba Narodne skupštine Republike Srbije. Član Saveta ministara se smenjuje u Skupštini državne zajednice Srbija i Crna Gora. Niko nikome ne brani da podnese zahtev za smenu bilo kog ministra iz bilo kog razloga. Ono što je pokušano u državnoj zajednici Srbija i Crna Gora nije uspelo. Zašto nije uspelo, znaju poslanici, zna i predlagač, zna onaj koji je hteo da smeni Vuka Draškovića, ali nije uspeo. Umesto toga, imate da se rasprava o ministru koji ne može biti smenjen u ovoj skupštini, jer ga ova skupština nije ni birala, pretvara u raspravu o tome da li je bilo opravdano NATO bombardovanje. Dakle, veštački stvorena dilema, samo zato što nikada nismo zaista seli i popričali. Šta se to sve dogodilo u ovoj zemlji između 1990. i 2000. godine? Jedna tačka nam je zajednička, kako god mi nju različito gledali, ali je zajednička. Ta tačka je 10. juni 1999. godine. Šta god kvalifikovali, politiku koja je vođena 1998, 1999. ili 1991. godine, ili 2001. godine, tačka u kojoj je tada potpisan Kumanovski sporazum, doneta Rezolucija 1244 i potpisan Sporazum Ahtisari-Černomirdin, mora biti zajednička tačka za sve poslanike u ovoj skupštini. Ako se ne usaglasimo u tome da je to loš rezultat po Srbiju i da radimo sve što može da se šteta popravi, onda teško da ćemo postići konsenzus po svim drugim pitanjima, po raznim drugim pitanjima, ako se ne usaglasimo oko tog prvog i jedinog, oko toga šta je zemaljska Srbija danas i šta znači nedostatak pobede na teritoriji Kosova i Metohije. Zašto ona u ovu skupštinu premeštati raspravu o gospodinu Vuku Draškoviću? Primetili ste da ne govorim o krivici, politika ima rezultat i političari imaju obavezu na procene, krivica je stvar za zakone i za prava, nije za politički jezik. Dakle, odgovornost za to snosi odgovarajuća koalicija. Nedostatak zajedničke strategije, koliko god da vas je u koaliciji 125, 115 ili 126, nedostatak jasnog puta kuda hoće Vlada Republike Srbije da vodi, nedostatak elementarne komunikacije između članova koalicije je slabost koja se uoči i onda imate ovu i ovakvu sednicu Skupštine. Ko od toga ima koristi? Verovali ili ne, niko. Čak ni birači za koje mislite da im se obraćamo. Više puta smo glasno ponovili da želimo da svi zajedno radimo na interesima države Srbije, kako u unutrašnjoj politici, tako i na poslovima spoljne politike. Svako od nas ima svoju viziju, ali ponavljam, ne bi bilo zgoreg da sednemo i da popričamo o tome šta je to što nedostaje kao vizija i kao strategija, osim najboljeg među nama, odnosno Zorana Đinđića, šta je to što nedostaje za viziju i strategiju, za jasnoću kojom bi se obratili ljudima u Srbiji i zajedno prebrodili najteže godine koje u tranziciji, u zemlji koja se menja, mogu da prežive. Moja želja je da pomognem, kako informacijama i činjenicama, tako i da podsetim da je osnovna poruka iz zemalja koje su se menjale, bivših jednopartijskih zemalja, osnovna poruka iz svih tih zemalja jeste – sve vreme dok smo težili demokratiji, želeli smo i sanjali smo pravdu, a dobili smo pravnu državu. To je vrlo često u ogromnom raskoraku. Srbija je u još težoj poziciji. Sve vreme smo želeli i očekivali pravdu, a tek gradimo pravnu državu. Razliku između pravde i prava videćete i kroz ovu tužbu, koja će na jesen biti razmatrana i o njoj biti doneta odluka o nadležnosti suda. Moja molba i predsedniku Skupštine i Skupštini je da pokušamo da Skupštinu ne zloupotrebljavamo, a ako hoćemo da razgovaramo o strategijama vezanim za razvoj Srbije, da onda to radimo kroz poslaničke klubove, na ovakvim sednicama ili gde god, ali da to radimo tako da se tačno zna ko o čemu šta govori. Demokratska stranka će glasati protiv rezolucije iz navedenih proceduralnih i jasnih razloga. Želimo da ponovimo da svaki pokušaj političke manipulacije te vrste najmanje dobra će doneti onima koji taj pokušaj uvode u Skupštinu. To je zakon i tu ima neke pravde. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a posle njega narodni poslanik Dejan Mikavica.
Dame i gospodo narodni poslanici, iako smo juče produžili vreme koje se dodeljuje poslanicima, odnosno poslaničkim grupama za diskusiju, obzirom da se uvek i najviše diskutanata javi iz poslaničke grupe SRS, a uvek nekako merimo vreme koje nam je ostalo otprilike kad ja treba da izađem za govornicu, i ovog puta ću pokušati da skratim što više, da bi svi poslanici SRS koji su se prijavili mogli da izađu i da kažu neku reč. Počeću odande gde je gospođa Čomić stala. Jutros smo u svojim poslaničkim klubovima dobili poklon Svetog arhijerejskog sinoda Srpske pravoslavne crkve, kartu, i gospođa je samo pokazala, ali da bi građanima Srbije bilo jasno o čemu se radi, moraću da pročitam i propratno pismo koje ste svi vi, dame i gospodo narodni poslanici, dobili. Sveti arhijerejski sinod Srpske pravoslavne crkve kaže: "Poštovani narodni poslaniče, danas kada preti opasnost da deo naše otadžbine, koji nam je postojbina od iskona, bude otrgnut, osetili smo potrebu da vam poklonimo geografsku kartu - Srpska duhovna baština na Kosovu i Metohiji, na kojoj je grafički prikazano naše nasleđe, odnosno 1.181 crkva i crkvište, 113 manastira i manastirišta, 48 isposnica, 8 spomen kapela i spomen kosturnica, a što je ukupno 1.350 crkvenih zdanja. Tu su i 534 stara srpska groblja, 96 tvrđava starih gradova i 14 dvoraca srpske vlastele. Ovo je tapija na zemlju koja se danas nalazi u administrativnim granicama AP Kosovo i Metohija. Ako se broj crkava i manastira podeli sa površinom Kosova i Metohije, vidi se da ne postoji ni jedna stopa a da nije osveštana. Mnoga od ovih zdanja su davno srušena, a do naših dana su pretrajali kameni tragovi i imena. Bojimo se da ubuduće ne samo što neće ostati zdanja, nego će i imena izbrisati. Većinski narod na prostoru Kosova i Metohije do temelja razara naše nasleđe, čak i kamenje odnose, izoravaju temelje i brišu imena, da ne ostane traga ni pomena. Na našoj karti je upisano 1.994 toponima i svi su srpski. Ovde nije naznačeno 37 novih rana, 37 srušenih crkava u martovskom pogromu, kome treba dodati još 107 crkava i manastira porušenih u periodu od 1999. do 2003. godine. Žalosna brojka porušenih svetinja je sada 144 od dolaska međunarodnih snaga na Kosovo i Metohiju. Znamo da vama, kao najodgovornijim narodnim predstavnicima, ove činjenice nisu nepoznate, ali naša je dužnost da vam omogućimo da ih i drugima na ovaj način predstavite." Ovo ja u ime SRS građanima Srbije predstavljam ove činjenice. Bez obzira na kratkoću vremena, ne mogu a da se ne osvrnem na još nešto. Danas je u diskusiji, replicirajući narodnom poslaniku SRS-a, gospodinu Arsiću, gospodin Aligrudić izrekao jednu rečenicu koja je mene ponukala da, što sam imao nameru, sada kažem. Kaže, gospodin Koštunica nije pustio nikog. Gospodin Koštunica je dao pomilovanje Fjori Brovini i Fjora Brovina je, iako osuđena pravnosnažno u našoj zemlji, posle dva-tri meseca otišla na Kosovo i Metohiju. Neću gospodinu Koštunici da pripisujem onih 1.300 terorista koji su vojska i policija za vreme agresije pohapsili, doveli u Srbiju, u srpskim zatvorima osuđeni prvostepenom presudom, pa onda to su Batić i Mihajlović pustili, a onda sada Vrhovni sud poništava presude. Sa njima su otišli i njihovi predmeti i treba da se vrate na ponovno odlučivanje prvostepenom sudu na Kosovu i Metohiji. Nikada više niko od njih osuđen biti neće. Pitanje je koliko je njih u martovskim divljanjima palilo srpska sela, srpske svetinje i ubijalo. Pitanje koliko je njih pucalo na decu u Goraždevcu. Pitanje je koliko njih i sada drži snajper uperen u nekog Srbina na Kosovu. Međutim, gospodinu Koštunici moram da spočitam nešto i tu nema mesta bilo kakvom prigovoru. Kao predsednik SRJ gospodin Koštunica je pomilovao jednog od osuđenih terorista. Naime, Bekim Kastrati je osuđen pravnosnažno na 15 godina zatvora i robijao je u Nišu. Odrobijao je tri godine. Posle toga, posle dolaska demokratske vlasti, gospodin Koštunica, kao predsednik SRJ, pomiluje Bekima Kastratija 10 godina. Kada je Nataša Kandić, kao njegov advokat, odnela rešenje o pomilovanju u niški zatvor i kada su upravnik zatvora i činovništvo u zatvoru proverili, Bekimu Kastratiju je ostala još jedna godina da robija. Bekim Kastrati ogorčeno baca Nataši Kandić rešenje u lice i kaže: idi, kaži mu da piše drugo rešenje. Posle 15 dana u niški zatvor stiže još jedno rešenje, ali ne sada poništeno ono rešenje od 10 godina pomilovanja, što bi imalo nekakvu pravnu logiku, i onda pomilovanje od 11 godina, a čime bi se zatvorio taj tesnac od godinu dana koji je falio. Gospodin Koštunica piše još jedno pomilovanje od godinu dana. U svetskom pravosuđu nije se desio presedan, osim kod nas, da isti čovek za isto delo u roku od 15 dana bude pomilovan dva puta. Toliko o tome da li je gospodin Koštunica puštao ili nije. Danas je Skupština Srbije na svojevrsnoj vododelnici, da se izjasni protiv povlačenja tužbe ili za povlačenje tužbe. Pozivam vas, opet, da pre nego što glasate pogledate ovu kartu, koju vam je Sveti arhijerejski sinod poslao, pa onda savesno glasajte kako hoćete. Dakle, ili ćete biti za povlačenje tužbe ili protiv povlačenja tužbe, a trećeg nema. Ne može se biti – dame i gospodo, a danas smo se naslušali, a i juče, pa mi jesmo za povlačenje tužbe – istovremeno i devica i trudnica, nije prirodno, nemoguće je. Dame i gospodo narodni poslanici, da je bilo više odgovornosti i pameti pri izboru ličnosti za nosioce najvažnijih državnih funkcija, kako u Vladi Srbije, tako i u Savetu ministara, danas ne bi bilo ni potrebe za ovom raspravom, a ni za donošenje ove rezolucije. Odgovorni ljudi bi dobijali odgovoran posao, a interes Srbije i njenih građana bi bio u potpunosti zaštićen, i nijednog trenutka ne bi bio doveden u pitanje. Sunovrat srpske i spoljne i unutrašnje politike počeo je zapravo onog oktobra 2000. godine kada ste paljenjem i raznim kriznim štabovima zajahali Srbiju, i tu dileme nema. Nema dileme, DOS, ovaj DOS, onaj DOS, za mene ste svi isti. Deoba funkcija po principu trulih kompromisa i dogovorna ekonomija doveli su Srbiju do prosjačkog štapa. Spoljna politika, koju su interesne grupe, pre svega predvođene Svilanovićem, kad je i oprostio odnosno povukao protivtužbu protiv Bosne i Hercegovine, i nastavljena sada sa Draškovićem, osmišljena, bukvalno je svojom snishodljivošću, servilnošću, obesmišljena i razorena. Dovela nas je dotle da zapravo nemamo spoljnu politiku, a ni diplomatiju. Daje se sve što se od nas traži, i to bez pogovora, nudi se i ono što niko ne traži, počev od isporuka Hagu, pa evo i do zaključka sa najavom povlačenja tužbe protiv onih koji su nas bespoštedno i besomučno bombardovali 78 dana. Ispred mene je knjiga koja se zove: "NATO zločini u Jugoslaviji", dokumenti i dokazi za samo mesec dana - od 24. marta do 24. aprila. Da ostavimo sve druge infrastrukturne objekte, izneću samo da je 324 škole, 86 domova zdravlja, bolnica, zdravstvenih centara u ovo vreme bombardovano. Dame i gospodo narodni poslanici, Srpska radikalna stranka će sigurno glasati za ovu rezoluciju, a na vašu savest, na vašu svest kako ćete danas pritisnuti dugme. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dušan Proroković. Replika na izlaganje narodnog poslanika Momira Markovića.
Da pojasnim neke stvari. Vidim da su neki poslanici sa Žaka Širaka, kao najvećeg protivnika, pali na Bekima Kastratija, ili kako se srpskim jezikom kaže, "s konja na magarca". Optužnica protiv Žaka Širaka i Bekima Kastratija je, u mnogim delovima, identična. Sudilo se bez saslušavanja svedoka, ekspresno su donošeni zaključci. Jednostavno, svim onim manirima koji se ne mogu nazvati manirima pravne države. Gospodo, ako hoćemo pravnu državu, onda ta pravna država mora da nudi pravdu za sve građane te države, bili oni Srbi, Bošnjaci, Albanci, ma koji drugi. Zbog toga je veliki broj optužnica protiv ljudi koji su nazvani albanskim teroristima, a to u stvari nisu bili, povučeni su, odnosno oni su amnestirani isto kao što su povučene optužnice odnosno presude protiv Žaka Širaka, Tonija Blera, Bila Klintona, i ko je već sve tužen.
Po Poslovniku, narodni poslanik Momir Marković.
Narodni poslanik me je pogrešno protumačio, nisam govorio da gospodin Koštunica nije imao prava da da pomilovanje, ali nije imao pravo da dva puta u roku od 15 dana istog čoveka, za isto delo pomiluje. Toga nema u svetskoj pravnoj praksi.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mikavica. Posle njega, reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, kolega Proroković je uzeo malopre reč, pa nisam stigao da komentarišem nekoliko zanimljivih izjava i insinuacija, koje je poslanik sa liste Srpske radikalne stranke dao sebi za pravo, ili kao ideju, da ovde iznese. Napad na Vojislava Koštunicu, bez obzira iz kog ugla dolazio, prilično izgleda neobično ako dolazi od strane Srpske radikalne stranke u onoj fazi, u kojoj se ona izjašnjava kao stranka koja naročito drži do državnih i nacionalnih interesa. Mislim da je bila najbolja moguća opcija, ako već hoćete da to istaknete kao jedan argument i primer, da bar Vojislava Koštunicu iz toga izuzmete. Ali, naravno, pošto ne mogu da utičem na to, jedino bih apelovao, kada već to radite, da činite to na jednom primerenom, parlamentarnom, intelektualnom nivou, kako ne biste na određen način, možda slučajno ili spontano remetili i unižavali ugled ove skupštine. To je moj prijateljski, ako hoćete, apel. Što se tiče tačke dnevnog reda, kojoj smo se posvetili, sa možda manje ili više razloga, u prethodnim danima, počeo bih od onoga što je u uvodnoj reči predlagač izneo, a to je da od većine u ovoj skupštini, ako sam dobro zapamtio što je tada rečeno, zapravo se ne očekuje da se otvoreno i jasno izjasni protiv agresije NATO pakta, protiv genocida koji je tada izveden - da li kroz oblik namere ili kroz konkretna nedela. Zašto da ne? Evo, i ovom prilikom, ako dozvolite, otvoreno, sa ovog mesta jasno, definitivno poručujemo i ovde svima vama u Skupštini i svim građanima Srbije da, bar što se tiče nas u Demokratskoj stranci Srbije, otvoreno i jasno osuđujemo agresiju NATO pakta, koja je izvedena1999. godine, kao zločinački akt agresije protiv našeg naroda i naše države. Otvoreno kažemo, i ovom prilikom, ne skrivajući nimalo, niti držeći do nekakvih tajni, političkih namera da u toj agresiji, u tom zlodelu, koji je učinjen nad našom državom, ima genocidnih namera ili čak nedela. Dakle, kao što vidite, nije sporno, osuđujemo agresiju - i jedni i drugi, i vi koji insistirate da se donese ova rezolucija. Prema tom načinu donošenja rezolucije ili prema takvoj meri i mi imamo određene rezerve. Pa šta je onda uopšte sporno? Sporno je, možda bih mogao reći samo u jednoj rečenici, a da se potpuno razumemo, što imamo različito shvatanje u odnosu na vas, koji se tiče nadležnosti savezne države, državne zajednice ili države, kako to volim da kažem - Srbije i Crne Gore i nadležnosti države članice - Srbije, države članice tesavezne države. To je, zapravo, jedino u čemu se sporimo. Drugog spora nema. Zanimljivo je, međutim, ono što je predlagač izneo, isto tako u tom uvodnom delu obrazloženja svog predloga, da se glasa za ovu rezoluciju kada je rekao da će oni koji ne izglasaju rezoluciju rasrditi građane Srbije, a da neće umilostiviti gospodare. Odmah ću vam reći, sasvim otvoreno, nemamo nameru, nije nam ni na kraj pameti da srdimo građane Republike Srbije. Ali, isto tako, ne želimo ni na koji način, po svaku cenu, da se dodvoravamo građanima Srbije uoči lokalnih i pokrajinskih izbora, verujući da će na taj način biti postignut bolji rezultat. To kažem kao predstavnik Demokratske stranke Srbije u Novom Sadu i u Vojvodini, koja je sve vreme vodila izrazitu državotvornu, nacionalnu, demokratsku politiku i koja ima pravo to da kaže ovde. To svi oni u Vojvodini i u Novom Sadu, koji znaju tu politiku, koju sam i sam predstavljao, nema razloga ni jednog trenutka da sumnjaju. Dakle, razlikujemo se jedino što se tiče nadležnosti. Razlikujemo se što se tiče toga ko zapravo predstavlja slugu, a ko predstavlja gospodara. Možda možemo svoje državne i nacionalne interese braniti, ponekad uspešnije, na jedan moralni način, zavisi koliko smo za to sposobni. Ali, u svakom slučaju, jedna je stvar važna - kada govorimo u tom kontekstu sluge i gospodara, vezano za ova pitanja koja su ovde navedena i potegnuta - da treba pronaći nešto, koliko je to moguće, kao narod koji je prilično uzdrman svim ovim dešavanjima u prethodnoj deceniji, jedan okvir, jedan kontekst realne politike, u okviru kojeg ćemo pokušati da ostvarimo ono što je državni i što je nacionalni interes. I da se ne sporimo oko toga da nam je naneta ogromna nepravda, da je zločin i agresija nad našom zemljom bila lišena uzusa i standarda međunarodnog prava, da je bila brutalna, bestijalna, da je značila i donela mnogo materijalnih žrtava i da, na kraju krajeva, bar onaj deo štete koji se može nadoknaditi, a to je materijalni deo, ni za koga nije sporan. One druge žrtve, koje se ne mogu više nadoknaditi, nadomestiti, o tome možda više ne možemo govoriti. Treba možda reći da, u kontekstu svih ovih problema koji su vezani za raspravu o rezoluciji, treba biti načisto u nekim stvarima. To je možda suština svih ovih rasprava koje smo ovde vodili. Ovde ću ponoviti: niti se tužba povlači, niti se zločin zaboravlja. Mi u Novom Sadu ne možemo da zaboravimo zločin, sve i kada bih hteli iz ne znam kojih psiholoških razloga da ga potisnemo, jer nas na to svaki dan podseća zgrada srušene televizije, bombardovana Rafinerija, porušeni i neobnovljeni mostovi, zahvaljujući vlasti u Novom Sadu, Demokratske stranke i Lige socijaldemokrata Vojvodine. Ta nesposobna vlast nije bila u stanju ni to da uradi - da popravi, bar te rane otvorene da zaleči, na taj način da se legitimiše kao odgovorna vlast u Novom Sadu. Prema tome, to su neke stvari koje nisu nimalo sporne. Na kraju, i pamćenje, nije vezano samo za 1999. godinu. Znate, Novosađani pamte sve. To što pamte je i nešto preko literature, a ne samo preko svog životnog iskustva. Mislim tu i na ono bombardovanje od pre vek i po, kada su sa Petrovaradinske tvrđave neke druge soldateske bombardovale novosadsku varoš i sravnile je do temelja. Tako isto pamtimo i ovo bombardovanje, koje nije bilo ničim opravdano i racionalno se nikako ne može pravdati. Kada imamo sve te stvari u vidu i mi u Novom Sadu, mi Novosađani, koji to ne zaboravljamo, vrlo to dobro pamtimo, kao i svi drugi građani Vojvodine i Srbije, dolazimo do toga da se osvrnemo šta to praktično znači što se tiče funkcionisanja institucija u ovoj zemlji, tj. kako se najvažnije institucije u ovoj našoj zemlji odnose prema tom pitanju. Vlada Republike Srbije sasvim je otvoreno i jasno istupila sa stavom da se tužba neće povlačiti. Ako tome još dodamo i neku vrstu mog ličnog i uverenja mojih kolega poslanika da će Međunarodni sud pravde u Hagu izaći u susret opravdanoj tužbi koju je podnela naša država, onda zaista ne vidim zašto bismo se dalje oko ovih pitanja sukobljavali, razmimoilazili. Najzad, rekao bih da, bez obzira na izjave Vuka Draškovića, koje su date sa mesta ministra spoljnih poslova, pa, prema tome, imaju objektivno izvesnu značajnu političku težinu, one ne smeju i ne treba ubuduće da budu preokupacija ove Narodne skupštine.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a posle nje narodni poslanik Miloljub Albijanić.
Dame i gospodo narodni poslanici, već treći dan raspravljamo o Predlogu rezolucije Srpske radikalne stranke o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je Savezna Republika Jugoslavija podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu. Radi javnosti, pročitaću prvi i treći stav Predloga ove rezolucije: "Narodna skupština Republike Srbije zabranjuje svim državnim organima Republike Srbije, predstavnicima Republike Srbije u Skupštini Srbije i Crne Gore i Savetu ministara državne zajednice Srbija i Crna Gora da donose i učestvuju u donošenju odluka koje bi za posledicu imale povlačenje ili odustajanje od tužbe koju je Savezna Republika Jugoslavija podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu protiv država članica NATO pakta za naknadu štete pričinjene tokom bombardovanja 1999. godine. Svi akti ili radnje koji se preduzmu suprotno tačkama 1. i 2. ove rezolucije ništavni su i ne obavezuju Republiku Srbiju, a smatraju se izdajom Republike Srbije i najtežim zločinom prema narodu koji se kažnjava kao teško krivično delo". Pitam vas kolege koji se izjašnjavate da nećete glasati za ovu rezoluciju, šta je to u ovom tekstu tako strašno. Šta to toliko boli? Čega se plašite, dame i gospodo, osim ako nemate nameru da prećutno pustite Vuka Draškovića da napravi ovaj veleizdajnički potez? Šta vam znači, u diskusijama, "protiv smo povlačenja tužbe, a nećemo glasati za rezoluciju"? Prebacujete poslanicima Srpske radikalne stranke da mi kao pokušavamo, preko ove rezolucije, da dobijemo političke poene. E, neće to biti tako. Naravno, mi jesmo političari. Mi sve radimo da bismo se dopali građanima Srbije. Ali, vi to radite na jedan drugi način. Vi, koji ovde deset minuta pojedinačno govorite o tome kako ne treba da se povuče tužba, kakve su bile posledice NATO bombardovanja itd, poluglasno i tiho kažete "nećemo se preglasavati, nećemo se nadglasavati, mi nećemo glasati za ovu rezoluciju". Na taj način pokušavate da prevarite, po ko zna koji put, građane Srbije. Pozivam vas da jasno i glasno kažete da podržavate ideju o povlačenju tužbe, jer svi oni koji ne budu glasali za ovu rezoluciju, jednostavno rečeno, tog su stava. Poštovane kolege, vi nemate petlju da se suprotstavite Vuku Draškoviću, neki zato što im je predsednik stranke, neki zato što bi mogao da im ugrozi njihovu poziciju u vlasti, a neki u ime bivše ljubavi. Kažem vam da nijedan od tih razloga ne može i ne sme biti vaša ideja vodilja da ne prihvatite predlog Srpske radikalne stranke za izglasavanje ove rezolucije. Nemate pravo da oprostite sve strahote i da zaboravite sve strahote koje smo pod NATO bombama trpeli 78 dana u vreme te strašne NATO agresije. Vi se ovako ponašate zato što pretpostavljate da će Vuk Drašković uraditi ono što je najavio, da će uraditi isto ono što je svojevremeno uradio Goran Svilanović ne pitajući nikoga. Naravno, od Vuka Draškovića to može da se očekuje. Može da se očekuje da, jednog dana, ode u neko inostranstvo po svoje mišljenje, da se vrati ovde i da obavesti javnost Srbije da je povukao tužbu, a da vi koji glasate protiv ove rezolucije kažete da to nije moguće, da to nije smeo da uradi, da niste bili obavešteni, što smo sve već slušali od predstavnika sadašnje vlasti. Za nas to neće biti nikakvo iznenađenje, ali će biti strašan poraz za srpski nacionalni interes. Ponavljam ono što su govorile moje kolege iz SRS – koliko ima razloga zbog kojih moramo zabraniti svim nadležnim organima da povuku tužbu koju je podnela Savezna Republika Jugoslavija protiv članica NATO. Ne smete i niko nema pravo da zaboravi porodicu Rakić iz Batajnice, da zaboravi porodicu Milenković iz Varvarina, da zaboravi mnoge porodice na koje je NATO bombardovanje ostavilo trajne posledice. Hoću da naglasim da je bol ovih porodica jednak bolu porodica čiji su članovi izginuli na Ibarskoj magistrali, pa niko ne traži da se povuku tužbe, nego se traži da se pravnosnažne presude, koje je Vrhovni sud presudio, vrate na početak i da se raspravlja o tome. Znači, nastupate lično. Nastupate uskostranački. Stalo vam je da se očuvate na vlasti. Sada, pre svega, govorim predstavnicima Demokratske stranke Srbije, koji prihvataju da ih ucenjuje Vuk Drašković, Srpski pokret obnove, da ih ucenjuju stranke koje su politički mrtvaci, poput ovih iz G17, koji su u ovoj skupštini prvi put, zadnji put i nikada više, koje ne može spasiti ni to što u Varvarinu kradu lične karte, pa na osnovu ukradenih ličnih karti učlanjuju ljude u tu svoju interesnu grupu. Nemojte da prenosite ovde one gluposti koje priča Radislav Stojanović, koji kaže da mi treba da odustanemo od ove tužbe, jer ćemo možda izgubiti spor, a nadalje kaže: "Ovim gestom možemo umilostiviti i odobrovoljiti Zapad". Ovo je najveća glupost ikad izrečena. Ovo nijedan normalan čovek ne bi mogao da kaže. Takođe, ne treba da pričate da ova skupština nije nadležna da donese ovu rezoluciju. Gospodo, ovaj predlog rezolucije su pisali stručnjaci iz oblasti prava. Budite ubeđeni da je ovaj predlog i u skladu sa Ustavom i da je u skladu sa Ustavnom poveljom. Nemojte da pričate, da stalno skrećete pažnju kako je neko drugi kriv a ne NATO za bombardovanje Srbije. Pročitajte knjigu "Bombe nad Beogradom", napisao je Marti Ahtisari. Na strani 22. te knjige napisao je da je Srbija morala da bude bombardovana jer je to bio jedini način da se udovolji tadašnjoj opoziciji da se skine tadašnja aktuelna vlast. Želim da naglasim da u ovoj rezoluciji, ono što je takođe provejavalo kroz diskusije, nije osnovno i nije prioritet samo materijalna šteta. Želimo da insistiranjem na ovoj tužbi pokažemo istinu o Srbiji, a ne ono što je predsednik Skupštine pokušao da nam kaže, kako smo mi još nekada u istoriji dobijali ovakve procese, odnosno dobijali naknadu od ne znam koliko procenata i ne znam koliko promila. Nema para, gospodo, nadam se da se sa tim slažete, koje mogu nadoknaditi bol porodice Rakić i ostalih porodica slične sudbine. Na taj način gledajte na ovu rezoluciju. Mnogo je manja greška kada mi u ovom parlamentu donosimo neki zakon i kada donesemo loš zakon, i kada taj zakon proizvede negativne posledice. Zakon je živa materija. Uvek možemo da predložimo izmene i dopune, da ispravimo grešku. Ali, ako se ne usvoji ova rezolucija i ako se ne daj bože povuče tužba, greška za Srbiju nikada više ne može da se ispravi. Zato smo mi iz SRS predložili ovu rezoluciju, očekujući da će skupštinska većina prihvatiti njeno usvajanje. Mi smo ovo shvatili kao obavezu i pred bogom i pred narodom, a vi koji ne budete glasali za ovaj predlog, tražićete oprost i od boga i od naroda, a i od svoje savesti. To naravno važi za one koji je imaju.
Pravo na repliku, pominjanje imena, narodni poslanik Goran Svilanović.
Hvala vam, gospođo potpredsednice. Želeo bih da se zahvalim gospođi narodnoj poslanici, koja je malopre govorila, zato što je pomenuvši moje ime u stvari meni dala priliku da objasnim nešto što je u nekoliko navrata u toku jučerašnjeg dana pomenuto od strane poslanika iz drugih stranaka. Dakle, malopre ste rekli da je Svilanović povukao protivtužbu protiv Bosne, ne pitajući nikoga. S obzirom da je slično rečeno od strane predstavnika narodnih poslanika DSS u toku jučerašnjeg dana, želim da i vama i njima objasnim. U ekspozeu koji je podnet tadašnjoj saveznoj skupštini SRJ to je najavljeno. Tačka dva, odluku je donela Savezna vlada, ne ja lično. Tri, u Saveznoj vladi u tom trenutku sede ministri iz DSS-a. To je samo replika na ono što su govorili pre dva dana. Gospodin Zoran Šami, ministar u tom trenutku, predsednik SRJ lično brifovan i odobrio. Toliko, da se zna red, kako se neke inače teške odluke, o kojima se godinama kasnije raspravlja, kao što je slučaj danas, donose, uz raspravu i dogovor, bar unutar Vlade. I red je da se za takve odluke, posle toga, odgovornost podeli unutar onih koji su odluke donosili, koji su tu vladu činili. Naravno da je ta vlada donosila i dobre i loše odluke. Govorim o Saveznoj vladi od pre dve godine. Naravno da se o njenim odlukama može raspravljati. Tvrdim da je to bila dobra odluka, ali isto tako tvrdim da nije lična odluka, kao što je ovde pokušano da se kaže pre nekoliko minuta, ali i pre dva dana. To prosto u politici nije pošteno. Kad su ljudi u jednoj koaliciji moraju dobro da postignu dogovor o tome da ili zajednički rade na jednoj stvari i prihvataju posledice odluka koje donose ili puštaju niz vodu ministre, kao što je u ovom trenutku slučaj sa Vukom Draškovićem, koga njegovi koalicioni partneri, stavljajući na dnevni red ovu tačku, u stvari žele da kritikuju. To nije polemika između vas i nas opozicionih stranaka. To je samo polemika unutar Vlade.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miroljub Albijanić. Još jednom podsećam na osnovnu zakonsku odredbu. Ovaj dnevni red je stavljen od strane 84 poslanika, nezavisno od toga kojoj stranci pripadaju. To je zakonska obaveza. Termin sednice je zakazan od strane predsednika Skupštine, što je njegova obaveza. Izvolite, gospodine Albijaniću.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, primećujem da se u toku ove diskusije najviše bavimo posledicama, a zaboravljamo na uzroke. Ova tema, o kojoj govorimo, nije bez uzroka. Često se događalo u našoj bliskoj i daljoj prošlosti da ono što je postalo iz razuma, marljivosti, poštenja, domaćinskog odnosa prema kući i državi, da se ruši glupošću, nemarnošću, lopovlukom ili potezima koji proizilaze iz bolesne želje za vlašću. Mudri političari umeju da doskoče i spoljnim uticajima i unutrašnjim neprilikama, i prave vođe umeju da spasavaju narod i državu u datom trenutku. Tačno je da smo 1999. godine surovo i bahato napadnuti i bombardovani. Tačno je da za napad nije bilo odluke Saveta bezbednosti, ali je tačno da je na kraju bombardovanja doneta Rezolucija 1244. Nje je bilo. Politika da se zarad mira upotrebi sila nigde nije dala dobre rezultate. Međutim, u takvoj situaciji često zaboravljamo na nedemokratski režim, koji je svojim činjenjem ili nečinjenjem doprineo da se takva sila obruši na našu zemlju. Ovde nije reč o političkim strankama. Ovde je reč o autokratskom načinu vladanja i koncentraciji moći kod jednog jedinog čoveka, ili ako hoćete žene. Jedan čovek je odlučivao u ime svih nas o ratu i miru. To nije dobro. Ne da nije dobro, to je pogubno. Najbolji opis tog vremena je naslov knjige Slavoljuba Đukića "On, ona i mi". Danas je pred nama rezolucija koju poslanička grupa G17 plus neće podržati. Tačnije, bićemo protiv. Ova rezolucija se ne može popraviti, jer kroz redove provejava duh bliske prošlosti. Zar ponovo da se čuje reč – izdaja. Apelujem na narodne poslanike da takve veštačke podele ostavimo za sobom. U klupama poslaničke grupe G17 plus sede poslanici koji su mobilisani 1999. godine: Dragan Petrović, Vladimir Milankov, Goran Jakšić, rezervni oficiri dr Marić, Marko Krstin i moja malenkost. Mislim da nije pristojno takve vrste podela ponovo aktivirati. Znam da i u drugim poslaničkim grupama sede isti takvi ljudi koji su tih dana, tih meseci, imali istovetan osećaj. Moram vas podsetiti, pošto sam rekao da je čitavom tom bombardovanju doprinela i jedna politika unutar zemlje, šta piše u jednom listu napisanom 1998. godine u oktobru, kada slobodna reč u Srbiji gotovo nije mogla da se čuje. Autori ovog teksta, od kojih nažalost danas jedan nije među nama, kažu: bekrijski je proćerdano sve što su Srbi u ovom veku stvorili, državne i nacionalne teritorije. U zapadnoj vojnoj alijansi status saveznika iz dva svetska rata smo izgubili, ugled države i nacije. Izbačeni smo iz svih međunarodnih institucija. Razoren je evropski identitet Srba. Povukli smo se sa etničkih teritorija Hrvatske i dela Bosne. Naciji je nametnut kompleks ratnog gubitnika i poslednjeg čuvara evropskog komunizma. Planski je razoren ugled svih srpskih institucija, da pomenem univerzitet, akademiju, pravosuđe, medije, parlament, vladu. Ona koncentracija moći o kojoj sam maločas govorio nije dozvoljavala da institucije na valjan način obavljaju posao. Dakle, toj i takvoj politici odgovor je dao 5. oktobar. I ova rezolucija je, nažalost, providan pokušaj rehabilitacije nekih političara iz tog vremena, i to, nažalost, nije moguće. Zna se, 5. oktobar je doneo vrednosti demokratskog društva i tada je demokratija u Srbiji dobila svoje utemeljenje. G17 plus se bori da ove vrednosti dobiju pun značaj i pravu vrednost u Srbiji. Utičemo da se vodi ozbiljna državna politika. Zalažemo se da svaka institucija u zemlji bude jača od pojedinca. Što se tiče spoljne politike, naša diplomatija danas mora biti na visini zadatka. Pojedinačne izjave moraju biti sastavni deo državne strategije, a državna strategija danas je ulazak u Evropsku uniju i Partnerstvo za mir. Pet godina ideje G17 plus jeste pet godina ideje za ulazak u Evropsku uniju i svrstavanje Srbije u porodicu evropskih naroda, onako kako to ona stvarno i zaslužuje. Hvala vam.
Hvala vama. Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Goran Paunović, a zatim reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Predlažem da smognemo još malo snage i da produžimo rad do okončanja rasprave, kako ne bi ušli u četvrti dan rasprave o ovoj tački dnevnog reda.
Zahvaljujem. Molim narodne poslanike da se izjasne o predlogu da nastavimo rad do završetka rasprave o ovoj tački i glasanja. Naravno, glasanje će pokazati da li imamo kvorum. Stavljam na glasanje predlog gospodina Paunovića. Molim poslanike da ubace kartice u poslaničke jedinice. Za 93, protiv 9, nije glasalo 72, od 174 narodna poslanika. Prihvaćen je predlog da se produži vreme do kraja rasprave. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov, a neka se pripremi narodni poslanik Miodrag Đidić.
Poštovane koleginice i kolege, evo, mi raspravljamo već treći dan o ovoj veoma značajnoj temi. Smatram da je jako dobro što smo vodili ovu raspravu, mada smo čuli i dosta različitih mišljenja. Ako je neko hteo da prati pažljivo ovu raspravu, mogao je da zaključi da postoje ovde izvesna pitanja koja su se konstantno pojavljivala i ona su se mogla svesti na ova – prvo, treba povući tužbu protiv NATO zemalja koje su izvršile čin agresije na Saveznu Republiku Jugoslaviju, što je otvoreno zastupala poslanička grupa SPO. Naravno, argumentacija kojom su se oni služili, u velikoj meri je bila naivna. Dokaze možemo naći i danas u naše dve pokrajine. Ako pogledate kakva je sada situacija na Kosovu, možete da vidite koliko se popravila ta situacija kada je u pitanju srpska manjina na Kosovu u prisustvu međunarodne zajednice. Isto tako, dobro znate kakva su bila obećanja da, kada međunarodna zajednica uzme stvari u svoje ruke, šta će se na Kosovu i u zemlji dogoditi. Sa druge strane, ako pogledate Vojvodinu i ono što je već neko u prethodnoj raspravi izrekao da danas imamo u toj Vojvodini, mada svi to ne možemo da uočimo, veliki problem za mađarsku nacionalnu manjinu i taj problem danas počinje da se internacionalizuje. Sve to vidite, koliko možete da verujete nekakvim verbalnim obećanjima nekakvih tobožnjih predstavnika zapadne civilizacije. Sa druge strane, imamo jedan stav, za koji se zalagala grupa G17 plus, da ne treba u ovom momentu povlačiti ovu tužbu, što znači da u nekim budućim vremenima treba, pa se to može na neki način opet izjednačiti sa onim prvim stavom. Dalje, ovde smo čuli da nema realnih izgleda da ovu tužbu dobijemo. Zatim, da Skupština Srbije nema nadležnost da o ovome raspravlja, a isto tako smo čuli i interesantne stvari da smo mi građani zapravo krivi zbog agresije koja je izvršena na našu zemlju. Dobro je što je gospodin Minić izašao i rekao da smo mi u Rambujeu klečali. Odmah je upućena kontraargumentacija da nismo dovoljno na vreme počeli da klečimo nego je to trebalo mnogo ranije uraditi, pa onda ne bi doživeli ovu sudbinu kakvu smo doživeli. Znam da se rasprava odužila, da nije od interesa ovakva tema i žrtve koje je ova zemlja doživela u NATO agresiji za veliku većinu narodnih poslanika, i pokušaću da u svom izlaganju odgovorim na tri pitanja. Prvo, zašto treba danas donositi ovu rezoluciju? Drugo, koji su razlozi koji nalažu donošenje ovakve rezolucije? Treće, biću slobodan da pokušam da kažem da li je NATO agresija, izvršena na našu zemlju, predstavljala agresiju? Naravno, to ću kazati sa stanovišta jednog lekara. Prvo, danas ulazimo u petu godinu od NATO agresije i nije ni čudo zašto se javljaju ovi glasovi da treba našu tužbu povući. Potpuno su jasni razlozi, vreme leči i zaborav je ono što poravnava sve, zaborav pomiruje i neprijatelje, i neko je smatrao da je sada momenat, da su rane zalečene, da je vreme to uradilo i da treba sa nečim ovakvim i da se izađe u javnost, jasno, zbog toga što ni onaj tribunal, kvazisud u Hagu, koji sudi Miloševiću i drugim našim građanima zbog tobožnje krivice i genocida, ni do današnjeg dana, posle više godina, nije utvrdio ono što je na početku tvrdio. Dalje, imamo sada jednu urušenu državnu zajednicu, koja se zove zajednica država. Imamo Ustavnu povelju i imamo Savet ministara. Imamo državu kakvu svet ne poznaje, tobožnju državu, gde imate državu sa dva ekonomska sistema, sa dve monete, gde je i pitanje ljudskih prava delegirano na državne zajednice. Najspornija u celoj toj priči u toj kvazidržavi je upravo ova institucija Saveta ministara. Gledajte ko tamo sedi – gospodin Vuk Drašković, gospodin Ljajić, gospodin Davinić i gospodin Marović. Šta je problem sa tim ljudima? Problem je koliko glasača stoji iza političkih opcija koje su oni zastupali. Jeste, neko će meni odgovoriti, to formalno jeste legalno izabrano telo, ali to nije legitimno telo. Ti su ljudi, evo već od 2000-te godine, po drugi put imamo istu situaciju, ljudi iz minornih stranaka, zauzimaju ključne pozicije, gde se odlučuje o vrlo bitnim državnim pitanjima. Kako se to događa? Događa se pomoću vektora. Danas je taj vektor Demokratska stranka Srbije i gospodin Koštunica, koji ljude iz minornih stranaka dovode na ključne pozicije u društvu, a šta je rezultat, građani Srbije dobro znaju – urušen ekonomski sistem i propadanje države i državne zajednice. Takođe treba raspraviti da li Skupština Srbije ima prava da raspravlja o ovome i da li ona treba da bude odgovorna za povlačenje eventualne tužbe ili ne? Molim vas, u ovakvoj kvazidržavi, kakvu mi danas imamo, sa ovakvim "Savetom ministara", mislim da ćemo se svi složiti oko dve stvari. Nosilac najvišeg suvereniteta je Skupština Republike Srbije. Sa druge strane, mislim da će se većina složiti da u društvenoj podeli vlasti pripada malo više prava Skupštini nego izvršnoj vlasti. Onda mislim da je najlegitimnije pravo u ovoj skupštini da, kad već niko ne razmišlja o referendumu, kad nećemo bitne stvari iz nacionalne problematike da rešavamo referendumom, delegiramo to pravo ovlašćenim predstavnicima naroda koje je ovde narod delegirao. Da samo nabrojim taksativno koji su nas razlozi naveli da smatramo da ovu tužbu nikako ne treba povlačiti. Prvo, pravni razlozi. Oni su navedeni i neću ih čitati. Ali moram za našu gospodu evropejce da napravim 2-3 citata - 27. marta 1999. godine, kada je započela ona silovita, brutalna i kukavička agresija NATO pakta, "Mond" francuski donosi članak iz pera Maksa Galoa, istoričara, koji kaže: "Duboko sam skandalizovan NATO udarima, ali ne treba se zadržati samo na emotivnoj reakciji. Ovo je prvi put od 1945. godine da je napadnuta neka suverena zemlja. I taj napad je organizovala jedna skupina sila u okviru NATO, pod vođstvom SAD, koje su marginalizovale Ujedinjene nacije, čija je funkcijada sprečava sukobe. Marginalizacijom prava u Veću bezbednosti SAD se ponašaju kao hipersila koja se ne obazire na međunarodno pravo." Godinu dana iza toga ugledni izraelski list "Haarec" piše ovako - način na koji je NATO prošle godine izvršio agresiju na SRJ je veoma sličan zločinu Hitlerove politike u toj zemlji. Piše istoričar Anat Peri, u tekstu "Dajte da se čuje istina", objavljenom danas u uticajnom izraelskom listu "Haarec". Neću sad da vam nabrajam gomilu drugih mišljenja međunarodnih eksperata, pravnika, profesora prava, koji ista ova mišljenjazastupaju, ali vi evropejci, oni koji kažete da treba sarađivati sa svetom, molim vas da čujete i glas ovih drugih građana sveta iz svetske zajednice, koji su i te kako kompetentni da o ovom pričaju. Drugi razlog zašto mi treba ovo da odbacimo su politički razlozi. Zašto? Zbog toga što treba da sprečimo dalje slabljenje i urušavanje države i potpuno prihvatanje kolonijalnog statusa. Opet vama evropejcima preporučujem da pročitate Aleksandra Zinovjeva i njegovu knjigu "Velika prekretnica", gde je to detaljno objašnjeno i gde ćete moći da se informišete o svemu tome. Treći su razlozi moralne prirode. Ne daju nama pravo više od hiljade poginulih i nekoliko hiljada ranjenih da mi od toga odustanemo. Možete vi govoriti da je to politički marketing i da je to sramota ponavljati. Mi ćemo vam to ponavljati, to je istina, moralni ljudi će znati da procene da li je to politički marketing ili je to naš dug koji smo mi dužni da ispoštujemo. Patriotski i rodoljubivi razlozi su takođe oni koji nam nalažu da od ovoga ne odustanemo. Mi smo ovde čuli od jedne mlađane koleginice da nam je dala definiciju šta je patriotizam, pa je rekla - patriotizam je želja da bude dobro narodu i državi. To nije patriotizam. Dve su različite kategorije patriotizam irodoljublje. Patriotizam znači ljubav prema patriji, otadžbini, rodoljublje znači ljubav prema rodu ili narodu. Kako se može iskazivati? Može se iskazivati verbalno, pričom, ali to nije dovoljno. On se potvrđuje delima, a u skali dela vrhunsko delo je za iskazivanje tako nečega žrtvovanje, a žrtva života i zdravlja je vrhunsko u toj skali vrednosti, i to je patriotizam, i to je rodoljublje, i to treba znati. Neka mi bude dozvoljeno samo da treće obrazložim - zašto smatram da je NATO agresija genocid. Sedamdeset osam dana i sve ono što se događalo ovde rezultiralo je da smo mi imali ekocid nad našom zemljom, da je prekršeno 15 deklaracija koje govore o zaštiti životne sredine. Mi smo ovde imali bombardovanje radioaktivnim oslabljenim uranijumom i molim da se ovde jasno kaže - to bombardovanje tim sredstvima jeste genocid i ono je ostavilo traga na zdravlje našeg naroda, i ono i dan-danas urušava to zdravlje, i ne da ga samo urušava, ono dovodi do biološkog nestanka ovog naroda. Neko će mi kazati - ti si to lepo rekao, hajde dokaži. U minut vremena pokušaću to da vam dokažem. Molim vas, 25.000 žrtava veterana iz Zalivskog rata je platilo glavom zbog raznih oboljenja, karcinoma, leukemije i drugih bolesti uzrokovanih efektima oslabljenog uranijuma. Postoji tajni izveštaj prof. Prajsa sa Midlseks univerzitetai prof. Tibela sa Londonskog univerziteta. Utvrdili su da je 16 osoba koje su oni ispitivali neposredno posle rata imalo kontaminaciju. Četvoro su bili Srbi iz Bratunca, gde je ovom municijom gađano, a 12 je bilo Albanaca. Od tih Albanaca je jedna bila beba, a četiri su bile žene. Kod svih je nađena kontaminacija i potvrđena, i to je tajni izveštaj koji se krije od ovog naroda i od međunarodne javnosti. Molim vas, 1991. i 2000. godine na području centralne Srbije i Vojvodine broj stanovnika je smanjen za 78.000, iako se u tom periodu na ovaj prostor doselilo oko 380.000izbeglica. Da nije bilo izbeglica, Srbija bi za 11 godina imala 460.000 stanovnika manje. Tačnije rečeno, u Vojvodini je svake godine više umrlih nego rođenih od 1989. godine, a u centralnoj Srbiji od 1992. godine, s tim što je 1992. godine više umrlih nego živorođenih bilo 6.600, 2002. godine 25.000 je više umrlo nego što se rodilo u ovoj zemlji. Znači, ova zemlja ima belu kugu, mi nestajemo sa ovih prostora, mi smo biološki gubitnici. Sada će mi neko kazati - kakve to ima veze sa NATO bombardovanjem? Sada ću vas uputiti samo na još jedan podatak. U Srpskoj akademija nauka24. juna održan je skup "Medicina ikvalitet života" i publikovana publikacija "Reproduktivno zdravlje stanovništva Srbije 1989. i 2001. godine". Akademik Vojin Šulović, koji je na čelu Međuodeljenskog odbora za biologiju i humanu reprodukciju, uradio je studiju sa ginekolozima i akušerima Srbije i nedvosmisleno dokazao da je povećan broj oboljenja od karcinoma ženskih genitalija, da se u ovoj zemlji rađa više dece sa anomalijama i umire zbog anomalija. To su nedvosmisleni podaci. Stavite ovo jedno sa drugim u kontekst. Tvrdim da su NATO agresija, kao i zločinačke NATO sankcije u prethodnom vremenskom periodu, doprineli uništenju i genocidu nad srpskim narodom. Molim evropejce da izađu i da ovo negiraju, da kažu da ovo nije tačno. Na kraju, Lefonten je davno rekao - kneževi mali, neka vas ta beda ne snađe, da moćni kraljevi rešavaju vaše krađe, jer kad ih uvučete u vaše čarke,i pustite ih da stupe na vaše tlo, tad znajte da vas čeka veliko zlo. A šta je rekao Zmaj Jova Jovanović, time sam završio - al' narod nijedan do narodne sreće dopuzao nije, pa ni odsad neće. Znajte i to, evropejci.
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Miodrag Đidić, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite, gospodine Đidiću.
Gospodine predsedniče, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, pošto smo već zašli u treći dan raspravljanja o ovoj temi, biću vrlo kratak, pošto su već o našim stavovima rekli prethodni govornici DS-a, samo ću ponovi neke stavove sa kojima se, naravno, svi mi slažemo, verujem i dobra većina u ovoj skupštini. Prvo, smatramo da ova skupština nije nadležna da raspravlja o ovoj temi i da je greška što se to našlo na dnevnom redu. Oni koji se zalažu za jačanje državne zajednice, čini mi se, da na ovaj način postupaju suprotno, odnosno da narušavaju jedinstvo državne zajednice. To je u suprotnosti sa članom 19. Ustavne povelje i Ustavom Republike Srbije, iako su poslanici SRS-a dokazivali da to jeste u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Drugo, mi nismo za povlačenje tužbe. To je tako. A da smo bili za to, to smo mogli da uradimo u prethodnom periodu, kada smo imali većinu u ovoj skupštini. To nam tada nije padalo na pamet, kao što nam ni sada ne pada na pamet, jer smatramo da je to protivno interesima građana Republike Srbije i apsolutno smo za to da tužba ostane na snazi i da o njoj raspravlja Međunarodni sud pravde. Nećemo danas glasati za rezoluciju, iz prostog razloga, jer o tome sam prvo govorio, a to je da bi na taj načinpovredili i Ustavnu povelju i Ustav Republike Srbije, a mi to ne želimo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Blažić.
Kada su poslanici SRS-a očekivali da, evo, napokon oko jedne tačke dnevnog reda možemo da budemo saglasni, pojavio se problem iz one priče kada su one dve kokoške bežale. Ona jedna je rekla, još jedan krug ću da napravim da ne bih ispala laka ženska. To je poenta celokupne ove priče. Nažalost, nema tog jedinstva, a tema je poznata, jasna, jednostavna, a što reče jedan od govornika, za razumevanje problema potrebno je saznanje i inteligencija na nivou predškolskog uzrasta. Međutim, mi imamo problem što su se pojedini državni funkcioneri otrgli i od države, i od vlasti, i od stranke, i ko zna od čega su se sve odrekli i odmetnuli, i svojim neposrednim izjavama, praktično, isprovocirali potrebu i bili neposredni povod da razmatramo nešto što je opštepoznato. Opštepoznato je da niko nema pravo da povuče ovu tužbu. Šta se koristi kao argumentacija u ovim danima pred izbore? Imali smo prilike da slušamo dva dana. Veliki prazan repertoar argumenata. Argumenti se zasnivaju na činjenici da oni koji su iznosili te argumente nisu čitali knjige. To je osnovni problem od kada je došao DOS, da se neznanje i neka druga mana predstavljaju za velike vrline. Najmanje 50 knjiga je meni poznato, a verovatno postoji nekoliko stotina, ali možda čak i hiljada knjiga, koje su objavljene povodom NATO intervencije, agresije, napada i genocida koji su izvršili nad srpskim narodom. Najviše ih je objavljeno u inostranstvu. Šta vredi, predstavnici DOS-a, onakvog i metastaziranog, a evo sada dobijate i Karića, kanadskog državljanina sa rezervnim srpskim državljanstvom. Ta metamorfoza DOS-a je očigledno medijska sudbina Srbije i srpskog naroda. Kao argument za onaj drugi krug, da ih neko ne bi prozvao, kaže se, Narodna skupština Republike Srbije nije nadležna da donese ovakvu rezoluciju. Rezolucija je, pre svega, opšti akt, ali pre svega politički akt kojim narodni poslanici izražavaju svoj politički stav. Na čemu temelje svoj stav? Na interesima Republike Srbije i svih građana Republike Srbije, na odredbi Ustava Republike Srbije o pravima i dužnosti Republike, na odredbi Ustava o nadležnosti Narodne skupštine Republike Srbije i, ako vam je baš potrebno da nabrajamo dalje, kao pravni osnov, onda pogledajte i odredbu člana 130. Poslovnika Narodne skupštine, gde je Narodna skupština ovlašćena da donosi deklaracije, rezolucije i druge opšte akte. Mi smo sličnu rezoluciju doneli pre nekoliko meseci. Bili smo nadležni. I danas smo nadležni. Neki koji doživljavaju velike frustracije, a one potiču od momenta potpisivanja Beogradskog sporazuma, a frustracija im izaziva DPS i jedan Miško Vukotić, pokušavaju nama da nametnu frustracije ovde. Navodno, brinu za državnu zajednicu. A da su brinuli za državnu zajednicu, onda to ne bi bila državna zajednica, nego bi bila jedna uređena federacija. Ovako, niti konfederacija, niti federacija, a u suštini ništa. Oni se sekiraju za to ništa. Setimo se dana kada je potpisan Beogradski sporazum, a od njih sedmorice dvojica su odmah rekli, mi ne znamo šta smo potpisali ovde. Već prekosutra su krenuli da ruše tu državnu zajednicu. Ta Ustavna povelja nam nalaže, kao Narodnoj skupštini, jer preko nas posredno građani vrše suverenitet, da brinemo o interesima Republike Srbije. Ovom rezolucijom mi izražavamo politički stav, upozoravamo, jer je vreme da se upozori. Opasno je. Vuk Drašković je eksplodirao kao jedan probni balon. Njemu je prethodio Boris Tadić. On je nešto počeo da najavljuje da postoji mogućnost da se povuče tužba. Niko ne sme to da uradi, niko nema pravo. Onda, u tom repertoaru, pojavljuje se penzionisani profesor, kao pravni zastupnik, koji kaže, treba da se povuče, mi ćemo da izgubimo spor. Kažite mi, ako imate advokata, pa ukoliko advokat pre početka pretresa javno saopšti da ćete sigurno da izgubite pravni spor, šta biste uradili sa takvim advokatom. Išutirali biste ga. Šta biste uradili sa advokatom koji ne upotrebi glavno dokazno sredstvo u toku postupka? Krivično biste ga gonili, jer je narušio vaše interese. Ko ima pravo da dozvoli Vuku Draškoviću i njemu sličnima, i toj ideološkoj matrici, a koja ima svoju genezu od 1990. godine do danas, da to rade. A genocid nad Srbima nije svršeno krivično delo, nije svršeno, ono je počelo 1990. godine, ali još traje. Kako ne bih ponavljao izrečene stavove, kako ne bih citirao knjige, a u svakoj biblioteci možete da dobijete knjigu čoveka koji ne voli SRS, to je Zoran Petrović-Piroćanac. Napisao je knjigu "Uništiti srpski virus". Knjiga ima i drugi naslov, a zove se "Prilozi za istoriju demokratije, tolerancije i govora ljubavi". Kaže se ovako, papa Jovan II je uputio predsedniku Klintonu povodom jednog pojavljivanja u Denveru sledeće reči: "Trebalo bi da bombardujete Srbe." Žak Širak, juna 1995. godine, objavili su mediji - Srbi su narod bez zakona i bez vere, to je narod razbojnika i terorista. Kaže - Srbi, ne kaže Milošević, Janković, Petrović, nego Srbi. Sve su ovo poruke upućene celom srpskom korpusu, u populističkom smislu, svim građanima koji žive na teritoriji Republike Srbije. Dalje, što se Srba tiče, to je jedan bolestan narod - general Žak Kot, a to je izjava iz juna 1997. godine, bivši komandant UNPROFOR-a. Pol Džekson, urednik jednog čuvenog lista, kaže, Srbi trguju ljudskim organima svojih žrtava, kako bi obezbedili novac za svoj rat, trebalo bi da đavolski bombardujemo Beograd. Prijatelj evropskog pokreta u Srbiji, dugogodišnji ambasador SAD u Beogradu Lorens Iglberger i državni sekretar jedne od administracija u ovim godinama naše krize, saopštio je - Srbi nisu naročito pametni, srpska deca se više neće smejati. Da vidimo šta kažu dalje ovi koji su doveli DOS na vlast. Klaus Kinkel, 27. maja 1992. godine, saopštio je: "Srbe treba baciti na kolena". "Zaustavite Srbe odmah, zauvek" - Margaret Tačer, 4. maja 1994. godine. Bosiljka Misetić, potpredsednik hrvatske vlade, u kolovozu 1995. godine, kaže: "Hrvatska ne želi da u njoj žive ljudi koji pripadaju drugom narodu". Veliki prijatelj demokrata, Srđa Popović: "Nema mira dok Srbija ne bude vojno poražena", oktobar 1994. godine. Žak De Lor, predsednik Evropske komisije: "Suštinski uzrok sukoba je ideologija etničkog čišćenja, koju je obnovio gospodin Ćosić, predsednik Srbije, koji je još 1990. godine objavio Memorandum". Kaže se ovako: "Uostalom, bosanski Srbi su za nas uvek bili i ostali samo banda razbojnika i ubica", Johan Fric, direktor jednog bečkog dnevnog lista. Josip Brodski kaže ovako: "Srbija je nesumnjivi agresor, trebalo bi da bude prisiljena rezolucijom Ujedinjenih nacija da snosi čitav teret reparacija", 5. maj 1993. godine. U međuvremenu, da vas podsetim, Bosna i Hrvatska su podnele tužbe protiv Savezne Republike Jugoslavije po nagovoru SAD i Nemačke. Veliki glumac i prijatelj naših evropejaca, Piter Justinov: "Srbi su dvodimenzionalni narod, sa težnjom ka prostakluku. Životinje koriste svoje resurse znatno srećnije nego ovi naopaki stvorovi, čija je pripadnost ljudskoj rasi u velikom zakašnjenju". Taj je doveo DOS. Diter Kluge, profesor Univerziteta u Nemačkoj, 1997. godine dao je jednu izjavu: "Predlažem da se srpskoj deci zabrani u školama učenje srpske nacionalne poezije". Gaša je to poslušao. Vaš prijatelj Tomislav Merčep: "Na nesreću, nisam pobio sve Srbe", studeni 1995. godine. Nema ga na optužnicama uopšte. On je pobednik u domovinskom ratu. Helmut Kol, onaj koji je pomagao našeg marksistu: "Neka se Srbi podave u sopstvenom smradu". Izjavu je dao gospodin Kol, svuda je objavljena. Džejms Bejker: "Vodićemo rat protivu Srba - diplomatski, ekonomski, politički, propagandno i psihološki"; izjava data juna 1992. godine. Bil Klinton: "Srbi sprovode teror i siluju albansku decu"; izjava objavljena 25. aprila 1999. godine. Na francuskoj televiziji, u TV emisiji "Horizont", emitovan je TV spot "NATO rastrebljivač", aprila 1999. godine. Da vam ukažem i na mirotvorca, zvanog Bernard Kušner, on je marta 2000. godine, pre nego što je pošao sa Kosova definitivno, dao čuvenu izjavu: "Prošle nedelje imali smo devetoro ubijenih Srba, ove nedelje osmoro. To je jasan napredak". Ono što najbolje odslikava zašto se ovde navodno delimo oko nečega što je opštepoznato i opšteprihvaćeno u narodu, to je izjava vašeg velikog prijatelja Džemsa Šeja iz marta 1999. godine, koja kaže: "Srbe treba spokojno bombardovati, jer će sve brzo zaboraviti". Ova tačka je potrebna da se to ne bi zaboravilo. Genocid nad srpskim narodom nije svršeno delo. NATO pakt je organizacija koju je neko iskoristio da bude zločinačko udruženje, a zbog onih koji prigovaraju na tačku 3. Predloga rezolucije, samo bih ukazao, pročitajte šta je napisano u članu 51. stav 3. Ustava Republike Srbije, šta je u političkom smislu sve okarakterisano kao akt izdaje. Budite sigurni, onaj ko bude doneo odluku, ko bude učestvovao u donošenju odluke, agitovao, uticao i na drugi način doprineo, ne samo da se povuče ili da se odustane od ove tužbe, nego i da se umanji kvalitet zastupanja te tužbe, za šta je zadužen Tibor Varadi i ova nova ekipa u organizaciji Soroševoj, onda znajte da su to akti izdaje. Da je to tako, napokon je i Vojin Dimitrijević promenio mišljenje, šef Nataše Kandić, pa je rekao: "Tužbu ne treba povlačiti, tužba ne sme da se povuče. Međunarodni sud pravde ima propise koje treba da primeni, propisi su jasni." Od njihove volje kako će da primene ovo ne zavisi, zapamtite, a da je gusto i da se uslovljava ova vlast zato što su je doveli na vlast, da se povuče tužba. Povlačenje tužbe je eutanazija. Mi nismo za eutanaziju.
Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić. Neka se pripremi narodni poslanik Dobrica Janković. Izvolite, gospodine Blažiću!
Dame i gospodo, pred nama je jedno vrlo ozbiljno državno pitanje. To je pitanje odgovornosti, časti i savesti. Sve te NATO advokate, koji su se danas, juče i prekjuče zalagali da se tužba povuče, upozoravam da će se pre ili kasnije oni sami naći pred svojom ličnom savešću. Kada je Nikola Pašić dobio ultimatum iz Beča, a mnogi istoričari smatraju da je to najbolji potez naše diplomatije, on je odbio svaku odgovornost za atentat u Sarajevu, prihvatio deo ultimatuma, ali je rekao: "Ne možemo kao narod prihvatiti nešto što poništava naše nacionalno dostojanstvo i našu državnu suverenost". Gospodin grofSvorca, koji je pisao o Nikoli Pašiću, rekao je da ga je u intervjuu pitao: "Da li ste bili svesni šta čeka Srbiju posle toga?" Pašić je odgovorio: "Jesam, ali mi drugačije nismo mogli". To je bila državna diplomatija, Srbija je tada bila država i Srbija je stvorila državu. Danas ovo nije nikakva diplomatija, a nije nikakva ni država. Mnoge države u Evropi imaju svoje unutardržavne probleme; Francuska ima Korziku, Engleska ima severnu Irsku; i druge zemlje imaju svoje probleme. Ali, to su državni problemi unutar jedne države, koja ima čvrste temelje. Mi nemamo temelje ove države, imamo više problema sa sopstvenom državom nego sa drugim državama. Šta je osnov za ovu rezoluciju? Valjda je svima jasan osnov - prekršeno međunarodno pravo, brutalna agresija, genocid nad jednim narodom. Šta je povod? Povod je jedna izjava, neko kaže neodmerene, ovde se radi o izjavi ministra diplomatije. Ne može se govoriti o izjavi koju ne možemo mi ovde da komentarišemo. Mi moramo ovo da komentarišemo. Nije to baba Dunka na pijaci izjavila, nego čovek koji je član Saveta ministara i čija izjava, u normalnim državama, podrazumeva izjavu diplomatije i izjavu te zemlje, izjavu Saveta ministara. Ne može ministar inostranih poslova ići i govoriti šta mu padne na pamet i, kako je jedan poslanik ovde rekao, da je to njegov lični stav. Ne može on da ima svoj lični stav. Gospodin Vuk Drašković je, kako su ga nazvali, vizionar, to svoje vizionarstvo pokazao odavno. Prvo je govorio kako će seći ruke i barjake, koji turskim barjacima mašu po Srbiji, onda je sam slao paravojne formacije - svi pod jednu komandu, samo je on imao neku svoju komandu. Ljubio je ruku onoj babi, zakrvavljenu do lakata, da se pokaže akter dobre volje, da se umilostivi. Na kraju je izjavio kako smo mi vršili etničko čišćenje na Kosovu. Posle svega toga, sada traži da se povuče tužba i još traži da Srbi izađu i da glasaju. Pa ako je i od Vuka Draškovića, pa dosta je i mnogo je, valjda i ova vlada ima smisla da razmišlja o tome da ga već jednom smeni. [[Gromoglasni aplauz.]] Govorite o aktu dobre volje, a profesor Stojanović kaže "... da pokažemo akt dobre volje, da povučemo tužbu, a oni će se setiti kako mi imamo dobru volju, pa će naterati Hrvatsku i Bosnu i Hercegovinu da povuku tužbe protiv nas". Sve što ste radili od 2000. godine, akt dobre volje ste sprovodili, pa šta ste time dobili? Dobili ste 17. mart ove godine – progon Srba sa Kosova, paljenje srpskih manastira i srpskih kuća. To su njihovi odgovori na vaše akte dobre volje. Nisu oni vas 2000. godine ni doveli da biste branili ovu zemlju nego da biste radili upravo ovo – da skinete odgovornost sa njih i da je pripišete nama, kako smo mi tobože sami sebe bombardovali i kako smo mi krivci za ovo što se dešavalo 1999. godine. Nije problem Kosova počeo 1999. godine. Problem Kosova se vuče unazad decenijama. Svet se ogrešio o srpski narod. Ruke onih koje smo hranili, dovodili ih ovde i obezbedili im slobodu ubijale su našu decu na Kosovu, i te ruke su izvršile terorizam i izazvale sve ovo. Mi smo samo branili svoje dostojanstvo i borili se protiv terorizma. Bil Klinton je znao, kada je Osamu bin Ladena dovodio u Albaniju, u logore, da njegov čovek El Zarkavi i ostali, obučavaju albanske teroriste i da ih ubacuju na Kosovo i Metohiju. Prema tome, gospodo draga, na Kosovu i Metohiji je izvršen genocid. Upotreba osiromašenog uranijuma 238 je genocid, a vi možete da pričate šta hoćete. To je nuklearno oružje. To su male atomske bombe, koje vekovima ostaju u zemlji. Sa aviona A-10 i helikoptera "Apač" NATO je zasipao municijom od 30 milimetara sa osiromašenim uranijumom ovu zemlju. Zračenja ostaju večito. Genetske mutacije ostaju trajno. To je genocid protiv jednog naroda i protiv biljnog i protiv životinjskog sveta, to je uništavanje njegovog ekosistema. Ko ima pravo, posle svega toga, da amnestira NATO? Povlačenje tužbe je amnestija za ono što su ovde uradili. Govorite o tome kako je to priča koja se večito ponavlja, kao i da smo time dosadili i bogu i narodu. Takođe, postavljate i pitanja da li smo za Evropu i hoćemo li u Evropu. Ako se povuče tužba – idemo u Evropu, a ako se ne povuče tužba – ne idemo u Evropu. Nemojte ići više sa tim manipulacijama, to je već odvratno. Niko ne kaže da ova zemlja ne treba da ide u Evropu. Ali, u toj Evropi postoje i neki ljudi, kao i Bečki tribunal, pa italijanski Senat, zatim hiljade i hiljade intelektualaca u Evropi se pobunilo protiv NATO agresije. Od onog momenta 2000. godine kada ste došli prestaje ta i počinje samo inicijativa – Haški tribunal, Srbi zločinci, Srbi ratni zločinci i sve se prebacuje na nas. Time prestaje i taj pritisak intelektualaca Evrope, prestaje pritisak hiljada i hiljada ljudi, dobronamernih i slobodoljubivih ljudi, koji su želeli i žele da se suprotstave novom svetskom poretku. Prema tome, nema tu govora o konfrontaciji. Ovo je samo pravno pitanje – želja da se naplati 100 milijardi dolara ratne štete. Oprostićemo mi. Nismo mi narod koji ne zna da oprašta. Ali, nikada im to ne možemo zaboraviti. Radi sagledavanja agresorskih aktivnosti, treba reći da je ukupno bilo oko 2.300 vazdušnih napada, da je procenjeno da je u tim napadima na teritoriju Jugoslavije bačeno 22 hiljade tona eksploziva, a procene idu i do 79 hiljada tona, pored 20 hiljada tzv. "pametnih bombi" i pet hiljada konvencionalnih bombi, različitih težina i napada, uključujući i municiju sa osiromašenim uranijumom. Napadi su realizovani sa oko 400 krstarećih raketa tipa "Tomahavk" i 130 projektila vazduh-zemlja, broj aviopoletanja nije tačno utvrđen, ali je, prema našim podacima, bilo 27.000 aviopoletanja, 152 kontejnera sa 35.450 kasetnih bombi itd. Ubijanje dece za njih je bila kolateralna šteta. Kažu da ćemo izgubiti - pa da se ne sudimo. Zašto zemlje NATO-a insistiraju na tome da povučemo tužbu kada su tako sigurne da će na tom sudu dobiti. Zašto insistiraju na tome kada je njihov sud, njihove su pare? Neka izađu na taj sud, šta ih to toliko odvraća od toga? Na kraju, za te koji se toliko zalažu da se povuče tužba, rekao bih sledeće: možete vi, gospodo, da povlačite tužbu, da amnestirate NATO, možete nas da proglasite krivim, možete da zaboravite sve ovo što su uradili, ali nemojte terati nas da budemo kao vi. Srpski radikali nikada takvi biti ne mogu. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Branislavu Blažiću. Reč ima narodni poslanik Dobrica Janković, a neka se pripremi narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo, kolege narodni poslanici, pre početka ove sednice jasno smo prepoznali da će ova sednica biti greška. Na početku ove sednice smo to i rekli, i o tome se sve vreme i radi. Zašto je ova sednica greška? Zato što je tema koja je dnevni red ove sednice važna dilema, zato što je u pogrešno vreme postavljena, rekao bih sa kašnjenjem, zato što se bavi posledicama a ne suštinom. Jasna je nama koji se politikom bavimo potreba onoga ko tu temu stavlja na dnevni red. Isto tako je jasno da treba, pre svega građanima Srbije, da kažemo o čemu se radi i da učinimo napor da prekinemo sa ovakvim načinom funkcionisanja Narodne skupštine. Ovo nije mesto da se uvek iznova na ovakav način bavimo promašenim temama. Jeste Skupština mesto, ali u pravom trenutku i na pravi način. Sada nije ni trenutak ni način za ono što mi sada radimo, kada se ovom temom bavimo. Prema tome, imamo potrebu da biramo reči, iz razloga elementarne političke pristojnosti. Vrlo je važno, jer imamo tu obavezu, da stvari nazovemo pravim imenom, te zbog toga ovako i govorim. Nemojte ni da pokušavate, nemojte da se nadate, nemojte da očekujete da ćete uspeti u zabludu da dovedete ljude koji prate naš rad i koji nas slušaju, da smo podeljeni na one koji su bezbrižni zbog toga što nam se desilo, neki čak spočitavaju da su neki likovali zbog toga što se desilo. Ne postoji nijedan takav, ne u ovom parlamentu, nego to nije ni svaki pošten i pristojan građanin ove zemlje. Ovde se radi o tome da se koristi jedna prilika, jedan momenat u politikantske svrhe, u svrhe aktuelnog političkog događaja u Srbiji, a to su lokalni izbori. Problem je što neko na to pristaje. Ali, to je sada gubljenje vremena, jer ova skupština ima čime da se bavi. To su neke stvari kojima ćemo, nadam se, što pre pristupiti u radu ove skupštine. Niko ozbiljan nema nameru da se bavi time da povlači tužbu. O tome smo jasno govorili. Zbog toga je tema ove sednice, kako sam to rekao na početku, lažna dilema. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Dobrici Jankoviću. Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković, a neka se pripremi narodni poslanik Nadica Momirov.
Poštovani narodni poslanici, ako naša tužba protiv zemalja NATO ne bude odbijena, odnosno ako se Sud proglasi nadležnim, zemljama koje smo tužili bilo bi najbolje da za svoje advokate angažuju pojedine poslanike iz ove skupštine. Oni bi ih svakako besplatno i vrlo uspešno branili i dokazivali da je za NATO agresiju kriva sama Srbija. Bar su ovih dana to veoma "argumentovano" činili. Stranke koje neće glasati za ovu rezoluciju nalaze raznorazne izgovore za to. Razumljivo, one ne žele da se zamere građanima Srbije, odnosno ne žele da izgube političke poene, a s druge strane nipošto ne smeju da glasaju za naš predlog, ne smeju da naljute svoje zapadne mentore, zato što bi u tom slučaju izgubili povlašćen status pripadnika demokratskog bloka. Naslušali smo se ovde raznoraznih priča kako su za NATO agresiju krivi Slobodan Milošević i Srpska radikalna stranka. Zanimljivo je, kako vreme protiče, više se SPS uopšte ne pominje kao krivac, nego u prvi plan izbija SRS. Razumljivo je to zbog toga što je rejting SRS mnogo veći i više nije zanimljivo da se socijalisti optužuju. Jedan od izgovora iz jedne poslaničke grupe jeste – njima navodno mnogo smeta što se u našoj predloženoj rezoluciji pominje reč izdaja. Sada je to neka reč koja je davno prevaziđena, koja nas vraća u ono vreme Miloševića, koje je po zlu zapamćeno, i tu reč više ne smemo koristiti. Očekujem da se uskoro ta reč proglasi za tzv. politički nekorektan govor i da bude izopštena ne iz ovog parlamenta, nego iz srpskog jezika. Hajde da tražimo neku drugu reč za tu istu pojavu. Ako zabranimo reč "izdaja", "izdajnik", da li samim tim brišemo fenomen, pojavu, koju ta reč opisuje. Prethodni govornik je rekao da sigurno nije niko likovao zbog NATO agresije. Navedite mi neki primer. Navešću primer, verovatno će se setiti o kome je reč. Negde na polovini NATO agresije tada opozicioni političar je rekao – ovakvim bombardovanjem Milošević neće pasti. Ako se bombardovanjem ne učini nepodnošljivim život najširih slojeva stanovništva, a to je da ostane bez struje, bez vode, Milošević neće pasti. Ako se to učini, Srbija će kapitulirati. Mislim da svi ovde znamo ko je to izgovorio. Dakle, sve su to samo izgovori, a pravi razlog jeste da je stiglo naređenje, da je stigao nalog iz zemalja NATO pakta, i to neko mora i da sprovede. SRS je učinila sve što je mogla. Podnela je predlog ove rezolucije. Poslanik Krasić je sve to lepo pravnički obrazložio i mi sada više po tom pitanju nemamo novih argumentacija. Svi ćemo morati o tome da se izjasnimo na način koji će biti građanima očigledan. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Miroslavu Nedeljkoviću. Reč ima narodni poslanik Nadica Momirov, a za reč da se pripremi narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, postavlja se pitanje da li je Skupština Republike Srbije nadležna da vodi raspravu i donosi odluku o ovoj temi koja se nalazi na dnevnom redu, odnosno da li ova tačka dnevnog reda treba da se nađe na dnevnom redu sednice Savezne skupštine. Političke stranke u ovoj skupštini su davale različite izjave o tom pitanju, često kontradiktorne u odnosu na ono što je dato na nadležnim odborima i izrečeno za ovom govornicom. G17 plus smatra i jasno iznosi stav da postoje prioritetnije teme o kojima bi ova skupština trebalo da diskutuje. Ova skupština, kao najviše zakonodavno telo, trebalo bi da donosi zakone koji su neophodni radi definisanja institucija koje nisu definisane, radi poboljšanja institucija koje već postoje. Međutim, ova skupština jeste nadležna za iznošenje političkih stavova. Ako neke političke stranke insistiraju na iznošenju političkih stavova i to stavljaju u prioritete, dobićete politički stav i što se tiče G17 plus. G17 plus neće glasati za ovu rezoluciju i biće uvek protiv svih rezolucija koje donose štetu našoj zemlji. G17 plus bi eventualno mogla da glasa za rezoluciju o zabrani upotrebe jezika mržnje, recimo, ili o zabrani upotrebe političkog inata, ili zloupotrebe naše tragedije upolitičke svrhe. To je patriotizam. Patriotizam je kada volite i poštujete svoju zemlju. Ali, to nije dovoljno. Potrebno je da se odgovorno odnosite prema svojoj zemlji. Svaki građanin je dužan da se odnosi odgovorno prema svojoj zemlji, bez obzira gde se nalazi i šta radi. Pre svega, političke stranke imaju najveću odgovornost da se tako ponašaju prema svojoj zemlji. Upravo je zato G17 plus stranka koja je preuzela odgovornost i mobilisala sve svoje snage da ovu zemlju vrati na pravi put, da izgradi sve ono što je porušeno i uništeno, zahvaljujući neodgovornim političarima. Na kraju, da napravi od Srbije modernu zemlju, koja će konkurisati drugim zemljama svojim ugledom. Što se tiče snova, moja generacija i ja smo sanjali snove 1992. godine, kada smo završavali fakultete. Sanjali smo snove o tome da svoja znanja ostavimo u ovoj zemlji. Međutim, vi ste nam, sanjajući vaše snove, oduzeli te snove. Mnogi životi su izgubljeni. Mnogi životi su se promenili. Moj život se potpuno promenio. Nisam ni sanjala, ni zamišljala, da ću 10 dana nakon završetka bombardovanja roditi sina. O ličnim posledicama bombardovanja ne želim uopšte da pričam, zato što smo svi jednako propatili. Želim samo da kažem jednu stvar: nećemo dozvoliti da, sanjajući vaše snove, oduzmete snove moga sina i sve druge dece.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Nadici Momirov. Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica. Neka se pripremi narodni poslanik Miljko Četrović.
Poštovani narodni poslanici, pred ovim visokim domom želim, pre svega, kao advokat, da podržim Predlog rezolucije o zabrani povlačenja tužbe pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu, a koju je naša zemlja podnela protiv NATO pakta, zbog genocida koji je NATO izvršio nad našom zemljom. Tokom 78 dana varvarskog razaranja naše zemlje, našem narodu i državi oni zlikovci naneli su neprocenjivu štetu. Dame i gospodo, niko nema prava da donese odluku o povlačenju tužbe protiv NATO pakta, jer je suvereno pravo naše države i našeg naroda da podnese tužbu koja ima utemeljen pravni osnov, sa pravom da traži da se osude agresori za genocid i da našoj zemlji nadoknade štetu. Pored pravnog osnova, koji je nesporan, i visina štete koju naša zemlja traži određena je u iznosu od 100 milijardi dolara. Mišljenja sam da je treba povećati, u skladu sa nalazima eksperata i veštaka odgovarajuće struke. Ova tužba, koju je naša zemlja podnela protiv NATO pakta, predstavlja i predstavljaće kako kaznu tako i opomenu i upozorenje za sve one koji se u budućnosti drznu da pokušaju da nekažnjeno kroje pravdu, vršeći nad našim narodom i zemljom stravičan zločin. Naša zemlja ni po koju cenu neće i ne sme odustati od tužbe, jer bi odustajanje od tužbe za našu osiromašenu i uništenu zemlju bilo ravno novoj agresiji. Značilo bi da dželat postaje žrtva, a žrtva zločinac. To bi značilo kapitulaciju prava nad silom i nad nepravom. Ova rezolucija treba da bude politički stav koji će biti za sve obavezujući. Odustajanje od tužbe podržava niko drugi već Vuk Drašković i njegovi istomišljenici. Nijedna država, gledano kroz istoriju, nije odustajala od ratne odštete, pa ni naša. Posle Prvog svetskog rata, da vas podsetim, Nemci i Italijani plaćali su ratnu štetu. Ona se plaćala u milionima zlatnih dinara. Ova zločinačka organizacija, pod imenom NATO pakt, nanela je ogromnu materijalnu i nematerijalnu štetu našem narodu, a ona se ogleda u uništenoj infrastrukturi, uništenju puteva, pruga, mostova, uništenju prirodnih bogatstava, zagađivanju prirodne sredine, teškoj humanitarnoj katastrofi koja je zadesila naš narod, kao i 350 hiljada proteranih Srba sa Kosova. Na kraju, ona se ogleda u patnjama miliona naših ljudi. Našu zemlju, gospodo narodni poslanici, srušili su varvarski, bez povoda, krijući se iza ljudskih prava, prema svojim merilima 19 svetskih sila, svrstanih u terorističku organizaciju NATO, kojom komanduju američki jastrebovi. Ne znamo ni kako se zove ono što nam je ostalo od države.Još hoće da nam sude što smo se branili i što smo bili tvrd orah. Koga su Srbi to terorisali? Nikoga. To svi u svetu znaju, ali to se zove demokratija zapadnog sveta. Ima i naših, poput Vuka Draškovića, koji hrle u zagrljaj, bez obzira na poniženje i sve što se desilo. Nadam se da to neće dugo potrajati i da će i toj sili, kao i svakoj drugoj do sada, doći kraj i stići je zaslužena kazna. Mi ne smemo povući tužbu, ako ništa, samo zbog žrtava i zbog njihovih najmilijih, a sve radi sprečavanja zločina, zverstava i tiranije, kao i zbog odvraćanja od pomisli da ubuduće ti zločinci i njima slični, samo zato što su oružano jači, mogu proći nekažnjeno, te silom, po svojoj meri, krojiti pravdu, suprotno Povelji Ujedinjenih nacija i svim drugim međunarodnim pravnim aktima. Na kraju, to je upozorenje onima koji zakon drže u topuzu. Mi znamo da njima tragovi smrde nečoveštvom, ali za to nečoveštvo moraju da odgovaraju i za to nečoveštvo moraju da plate. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Božidaru Koprivici. Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović, a za reč neka se pripremi narodni poslanik Suzana Grubješić.
Poštovani narodni poslanici, pošto dolazim iz opštine Kraljevo, evo dokaza da nije ovo moje učešće za raspravu vezano za lokalne izbore, jer voljom predsednika Skupštine i ministra za lokalnu upravu, izbori za opštinu Kraljevo nisu raspisani. Ali, o stanju u opštini Kraljevu raspravljaćemo mi u Kraljevu. Vezano za ovu rezoluciju i predlog, koji je dat od strane poslaničke grupe Srpske radikalne stranke, i argumente koji su iznošeni tri dana, kao i u obrazloženju, da nema niko prava da povuče tužbu protiv osam zemalja NATO, ali nažalost ili na svu sreću većine građana Srbije, protivargumenti ili argumenti za povlačenje tužbe ovde nisu izneti. Iako je pokušano da se obrazlaže, te radi budućnosti Srbije, ulaska u Partnerstvo za mir, u druge evropske institucije, treba povući tužbu, pa se mnogo puta u diskusijama pojedinih poslanika upotrebljavaju termini koji, nažalost, ne mogu da se rastumače šta znače – protivpravna agresija. Da li poslanici koji govore ovakve reči znaju šta znači sam izraz agresija? Ovde je govoreno o izdaji. Ko se to toliko plaši reči "izdaja"? Kakva je to nehumana agresija? Da li postoji humana agresija?Šta je to sloboda? Šta je čast? Šta je dostojanstvo pojedinca? Šta je dostojanstvo države? Šta je suverenost naroda? Sve je pogaženo, ne samo 1999. godine, nego godinama pre toga, a i godinama koje su prošle posle 1999. godine. Nažalost, ostvaruje se ono što nam je prorekao Arčibald Rajs: "Srbi, čuvajte se sami sebe". Izgleda da u delu srpskog naroda ima jedna zla kob koja nas prati kroz vekove, ta zla kob, iako ćete možda ponovo reagovati, od najvećih junaka do najvećih izdajnika. Ali, za svu sreću, kroz istoriju, a i u današnjem vremenu, ima mnogo više junaka nego izdajnika i uvek su junaci pobeđivali u srpskom narodu. Moram da kažem nešto vezano za posledice bombardovanja 1999. godine. Nisu one završene sa junom 1999. godine. Ubijanje jednog naroda ne vrši se samo bombama i raketama. Ubijanje naroda je nastavljeno. Ubijanje naroda se vrši i nemanjem lekova i nemanjem osnovnih uslova za jedan dostojan život. Većina građana u Srbiji teško živi. Nadam se, i pored te muke koju imaju da prežive, da su gledali ovu raspravu i da su čuli argumente da nema niko pravo da povuče tužbu, ne samo za genocid, nego za sve ono što je u tužbinavedeno. Nažalost, vi za tri i po godine od dolaska na vlast, pa ni danas niste spremni da formirate tim koji će da brani interese Srbije i srpskog naroda na Međunarodnom sudu u Hagu. To je bio zadatak i one prethodne DOS-ovske vlasti, a i vlasti ovog tzv. klimavog demokratskog bloka. I pored svega ovoga, nadam se da će kod većine poslanika proraditi savest i da će oni glasati za ovu rezoluciju.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Miljku Četroviću. Reč ima narodni poslanik Suzana Grubješić, a neka se pripremi za reč narodni poslanik Mita Avramov.
Dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, danas je 26. avgust 2004. godine, a ne znam zašto se osećam kao da smo se vratili u 1999. godinu i kao da je vreme stalo. Umesto da danas raspravljamo o rezoluciji o pridruživanju Evropskoj uniji, da je usvojimo, kao što su to davno učinili parlamenti svih zemalja u tranziciji, koje su postale ili punopravne članice Evropske unije u maju ove godine ili će to postati u najskorijoj budućnosti, nama su predlagači nametnuli jednu ovakvu raspravu i to po hitnom postupku, kao da u ovoj zemlji nema hitnijih i bitnijih tema o kojima bi se raspravljalo. No, bez obzira na to, mi se iz G17 plus slažemo sa stavovima narodnih poslanika iz redova predlagača, da ova skupština može da raspravlja na bilo koju temu, naročito ukoliko 84 poslanika podnesu predlog i ukoliko se to nađe na dnevnom redu Skupštine. Ponoviću dva stava poslaničke grupe G17 plus. Prvo, G17 plus se protivi jednostranom povlačenju tužbe. Drugo, G17 plus će glasati protiv ovakvog Predloga rezolucije. Smatramo da u ovom trenutku ne postoje opravdani razlozi za jednostrano povlačenje tužbe i da tim činom naša zemlja ne bi dobila nikakav značajniji pozitivan poen na međunarodnoj sceni, a pogotovo ne olakšice pri pristupanju programu Partnerstvo za mir. Prvi i osnovni uslov je, kao što znamo, puna saradnja sa Haškim tribunalom, koji je, što takođe znamo, najteži uslov koji treba ispuniti, a povlačenje tužbe protiv zemalja članica NATO može da usledi samo ako se povuku slične tužbe za naknadu ratne štete koje su protiv naše zemlje podnele Hrvatska i Bosna i Hercegovina. S druge strane, ne postoji nijedan racionalan razlog zbog koga bi poslanička grupa G17 plus podržala ovakav tekst rezolucije, koja nije pravni već politički akt, izražava jedno političko mišljenje sa kojim se mi ne slažemo. Podnosioci Predloga rezolucije su u najboljoj nameri, da sebi obezbede 10 sati besplatne reklame pred lokalne izbore, ponudili nama jedan osrednji politički pamflet, prepun jakih reči iz ne tako davne, ali tužne političke prošlosti. Međutim, kao da sam tekst predloga nije bio dovoljan, nego smo sa ove govornice mogli da čujemo "zapaljive" govore, koji su primereni stranačkim tribinama, predizbornim mitinzima, a ne najvišem zakonodavnom telu ove zemlje. Podnosioci Predloga rezolucije su se prosto utrkivali ko će glasnije, bombastičnije da nas ubedi da bez donošenja ovakve rezolucije mi propadamo, da su nam životi i zdravlje ugroženi, da je ugrožena čak i bezbednost zemlje? Iskreno se nadam da, bez obzira na to što nećemo izglasati ovu rezoluciju, ostaćemo živi i zdravi i raspravljati na mnoge teme u ovom sazivu parlamenta. Bezbednost ove zemlje je bila najviše ugrožena baš dok su podnosioci ovog predloga bili na vlasti. Kulminacija te vladavine bila je 11 nedelja neprekidnog bombardovanja od strane NATO pakta. Tokom njihove vladavine, ova zemlja je preživela više strahota nego što su mnogi narodi u svetu doživeli tokom vekova svoje savremene istorije. Raspad Jugoslavije, krvavi građanski ratovi u Bosni i Hrvatskoj, koji su okončani egzodusom čitavih naroda, ponajviše srpskog naroda, sankcije međunarodne zajednice, izolacija, pretvaranje Srbije u geto, organizovanje velike pljačke naroda putem namerno izazvane hiperinflacije, nerazumna ekonomska politika, korupcija, kriminal, ubistva itd. Na kraju je kao kruna svega toga došlo bombardovanje. Nijedan normalan građanin ove zemlje nije podržavao bombardovanje. Agresijom na suverenu zemlju, NATO pakt je pogazio mnoge odredbe međunarodnog prava, bez saglasnosti Saveta bezbednosti napao jednu suverenu zemlju, pod izgovorom da kažnjava režim. Jedanaest nedelja je kažnjavao čitav jedan narod. Više hiljada ljudi je izgubilo život, izvršena su ogromna razaranja privrednih i drugih civilnih objekata. Značajan deo industrije je potpuno uništen ili teško oštećen. Razoren je dobar deo saobraćajne, elektroenergetske, telekomunikacije i druge infrastrukture. Bombardovani su mnogi stambeni objekti, seoska domaćinstva, kulturno-istorijski spomenici, hoteli, vozovi, autobusi. U studiji završni račun, koja je objavljena 19. juna 1999. godine, samo nedelju dana nakon prestanka bombardovanja, G17 plus je učinjenu štetu procenila na 29,6 milijardi dolara. Podaci iz te studije su citirani u svim relevantnim domaćim i inostranim institucijama, uključujući UN, njene agencije i Svetsku banku. Oni koji su držali vlast u umanjenoj Srbiji, preostaloj Jugoslaviji, bili su ubeđeni da je nikada neće izgubiti. Pod čuvenom parolom - nećemo dozvoliti da strana čizma stupi na tlo Kosova i Metohije, period bombardovanja je iskorišćen i za obračun sa neistomišljenicima. U maniru pravih neokomunista, nametnuli su građanima Srbije još jednu podelu, uz onu već postojeću na partizane i četnike, podelili su nas i na patriote i izdajnike. Tako su normalni građani Srbije bili taoci i patriota na zemlji, i bombardera na nebu. Srećom, pobedili smo taj NATO, potpisaše patriote Kumanovski sporazum, jedan udžbenički primer kapitulacije, i prihvatiše Rezoluciju 1244 UN, takođe jedan klasičan mirovni sporazum sa tim istim NATO paktom. Toliko o pobedi. Doskoro sam mislila da ovakav rečnik više nikad u Srbiji neću čuti, ili bar ne u srpskom parlamentu. Nažalost, neki narodni poslanici ovu raspravu i odlučivanju o Predlogu rezolucije nazvaše ispitom savesti. Slažem se. Upravo ničija savest nije mirna, traže to preispitivanje. Pa izvolite, preispitajte se, da li mislite da ćete ovakvim rezolucijama i govorima zadobiti poverenje građana Srbije. Mislim da nećete. To vreme je davno prošlo, samo vas, izgleda, još niko nije obavestio o tome. Hvala.
Po Poslovniku narodni poslanik Predrag Marković. Izvolite.
Ovo je jedan od trenutaka koji se tiče upravo člana 100, a to je da se povremeno ljudi tako lepo zabavljaju; dobro je, i kad je teška tema, da ljudi mogu da se opuste. Ali, nažalost, nekoliko puta je uvređena Narodna skupština i svi poslanici, od različitih poslanika. Često citiranje je najopasnije. Danilo Kiš u priči "Knjiga kraljeva i budala" kaže - postoje knjige koje služe dobru i knjige koje služe zlu; i "Mein Kampf" je bilaknjiga. Dobro vodimo računa kad citiramo. Ništa nije gore nego kad citiramo one ogavne reči o srpskom narodu i na taj način im produžavamo život. A jedan od ljudi koji je to želeo je ovde citiran, to je onaj što je svakog dana 1999. godine izlazio i najavljivao šta će bombardovati po Srbiji - Šej. On je, kako ste vi lepo citirali, između ostalog rekao - glup je srpski narod, on će lako da zaboravi. Zaboravili su mnogi odmah, još tokom bombardovanja, a strašno je što mnogi poslanici iz različitih poslaničkih grupa i danas to dokazuju i govore - politički je to tada bilo isplativo, valjalo je tvrditi - pobedili smo. Govorilo se - nije to ništa, to je osiromašeni uranijum. Kakav osiromašeni uranijum, da ne vređamo mi ni svoju prošlost, ni svoju budućnost! Znate kako se to zove u originalu: to su bombe obogaćene uranijumom, dodatno, da ubiju. Nemojmo mi ovde, citirajući netačne, neproverene ili tačne i proverene tvrdnje, da nastavljamo nešto što jeste bilo pomaganje pri genocidu. Ova skupština je dobro u ova tri dana rekla - tužba ne može da se povuče, mi nećemo u tome da učestvujemo i nećemo glasati nizašta što nanosi štetu ni sadašnjoj, ni budućoj Srbiji. Između ostalog, nećemo ponavljati ogavnosti koje su rečene o srpskom narodu. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Predragu Marković. Reč ima Tomislav Nikolić, replika ili kao ovlašćeni predstavnik.
Narodni poslanik Predrag Marković obmanuo je Narodnu skupštinu. Najpre ste uzurpirali ovu govornicu pričom da je uvređena Narodna skupština. Ne znam šta je za vas Narodna skupština i kako može da bude uvređena Narodna skupština. Ali, sad ste rekli da je ova Narodna skupština jasno i glasno rekla da tužba ne može da bude povučena. Kad je to rekla Narodna Skupština? Šta je za vas izjava Narodne Skupštine? Ono za šta ćete glasati ili ono što ste govorili u raspravi? Ništa meni ne znači to što ste svi u raspravi govorili da tužba ne sme da bude povučena. Vi nećete glasati za to da tužba ne sme da bude povučena. Ko tu skuplja političke poene? Ko to sada razmišlja o političkim poenima? Hajde samo jednu rečenicu da napišemo o Rezoluciji - tužba ne sme da bude povučena bez saglasnosti Narodne skupštine Republike Srbije. Ni to niste hteli da prihvatite. Sad biste još da zabranite da citiramo šta nam drugi misle i šta su nam drugi radili. Toga moramo da se sećamo dok smo živi. Ne zaboravite, bombardovali su nas pod sumnjom da proterujemo Albance sa Kosova i Metohije, a Hrvati su proterali Srbe i nisu bombardovani, nego su uvaženi član međunarodne zajednice. Ne zaboravite, sačekivali su Albance koji su bežali i od bombardovanja u Albaniju i snimali genocid, proterivanje. Ko je sačekivao Srbe iz Krajine? Sad imate Predlog rezolucije pred Parlamentarnom skupštinom Saveta Evrope o ugroženosti Mađara u Vojvodini, koje ugrožavaju Srbiji koji su proterani iz Hrvatske. Ima li veće tragedije za srpski narod? Znači, i kad vas proteraju sa ognjišta iz jedne države i oteraju vas u drugu, tamo ne smete da se naselite gde vi hoćete, po pravu čoveka na naseljavanje, po pravu čoveka na život, nego gde vam kaže Jožef Kasa. Ako Jožef Kasa kaže - ne može u Suboticu, ne mogu Srbi da se naseljavaju u Subotici. Vi ovde hoćete da zaboravimo sve. Kažete - nerazumna politika, korupcija, kriminal i ubistva su doveli do bombardovanja. Mi ćemo onda sutra biti bombardovani. Vi sada vodite nerazumnu politiku, sad ima korupcije, kriminala, ubistava. Zamerili ste onima koji su branili Srbiju 1999. godine, pa kažete nemojte više nikada tako da nas branite. Godine 1999. odbranjena je Srbija. NATO pakt nije ušao u Srbiju za vreme dok je trajala agresija. Koliko se samo grupisao i pripremao da iz Albanije upadne, pa zašto nije upao. Zato što je teritorija bila izuzetno dobro branjena. Sada još samo izručite tu dvojicu generala koji su odbranili i teritoriju, samo ih još kaznite za tu odbranu i izručite ih Hagu. U ovoj skupštini može da se govori o svemu. U ovoj skupštini biste da govorimo o tome kako treba da budu izručeni generali, a da ne govorimo o tome ko nas je, zašto i kako bombardovao. Napadnete nas za rezoluciju, a onda po deset minuta pričate o tome kakve su nam sve štete naneli. Kako vam se to deli ličnost? Kako možete da ne glasate o povlačenju tužbe, ako sami kažete da su nas gađali bombama, zaista obogaćenim osiromašenim uranijumom. To bi bila čista izreka. Pričate koliko su nam ljudi pobili, pričate šta su sve uradili, a onda kažete, ali to nemojte više da im pominjete. Zašto? Da neće opet da nas bombarduju. Da li strah, da li ta neka unutrašnja kočnica u vama da ne izazovete vi neko novo bombardovanje? Ne, vi nećete sigurno. Vi nećete ni da vodite državu da biste bilo šta mogli da izazovete. Ovde se deli Narodna skupština i sada više nema vlasti i opozicije. Poslanici iz vladajuće stranke izlaze za govornicu i kažu da Skupština treba da radi po važnijim pitanjima, po zakonim, a gde su ti predlozi zakona. Koliko ih ima u proceduri koji nisu na dnevnom redu? Da li to srpski radikali određuju dnevni red? Da li to mi zakazujemo vanredno zasedanje i sednice Narodne skupštine, ili to radite vi kao većina i kao vlast? Koji su zakoni bitni za Srbiju, a da su u proceduri, a da ih Skupština ne razmatra? Koji? Elektronski potpis, šta beše ono. Nemamo mi nijedan važan zakon, a i ako imamo, zašto ne zakažete vanredno zasedanje. Sada smo i krivi zbog toga što je zakazano ovo vanredno zasedanje. Nemojte, toliko optužbi ne možemo da primimo na sebe, mi smo opozicija u ovoj sali. Kaže, deset sati besplatne reklame. Zaista mislite da nam je do toga stalo, da nismo čuli, stalo je i vama, imali st priliku ovde, nego imate malo poslanika, pa vam je manje vremena na raspolaganju. Ali, da nismo čuli ministra spoljnih poslova, nikada ne bismo ovu tačku tražili. A da ne sumnjamo u dobre namere Saveta ministara i cele jedne države članice, kako je vi zovete po Ustavnoj povelji, u odnosu na tužbu, ne bismo tražili ovu raspravu. Želim na jednu stvar da vas opomenem, a neću više da govorim, jako će dobra poruka svetu da bude to što Skupština neće da se izjasni o tome da se zabrani povlačenje tužbe. Znate, ako ne zabranimo povlačenje tužbe, to može da se tretira i kao da je većinska Srbija za povlačenje tužbe. Vaše diskusije se ne pamte. Jedan sportski tim ili jedan sportista pojedinac može izvanredno da igra utakmicu, može da trči najbolje na svetu, bitan je rezultat na kraju, da li je pobedio ili nije. Ovde se samo pamti rezultat glasanja: Narodna skupština je za to da tužba bude povučena ili da ne bude povučena, pa nema treće alternative. Nema priče kroz pet godina unucima, bio sam protiv povlačenja tužbe. Ko je protiv povlačenja tužbe, taj će danas da glasa protiv povlačenja tužbe.
Ovo je bilo u ime predlagača? Nije bila replika. Izvolite, narodni poslanik Miloš Aligrudić, replika.
Maločas smo čuli od predstavnika predlagača opet one reči koje upućuju na pitanje, dakle, ako niste sa nama, onda ste protiv nas. Ponavljam da je to lažna dilema. Imali smo raspravu u ovoj skupštini koju nije izazvala vladajuća većina. Ovu raspravu je, prema Poslovniku, izazvao predlagač koji predstavlja opoziciju u parlamentu. Dao je odgovarajući predlog. Taj predlog je sada na dnevnom redu i o njemu se glasa. Predlog predstavlja tekst rezolucije, poslanici i poslaničke grupe su se izjasnili o konkretnom predlogu. DSS je tom predlogu zamerila da sam po sebi na neki način diskvalifikuje pravo državne zajednice iz Ustavne povelje, član 19, da isključivo odlučuje o ovakvom pitanju kao što je povlačenje tužbe. Nismo negirali pravo Narodne skupštine Republike Srbije da o ovome raspravlja, a kao poslanička grupa nismo nijednog trenutka negirali pravo Narodnoj skupštini da nakon te rasprave usvoji dokument, koji bi odražavao ono što predstavlja mišljenje ogromne većine poslanika koje je ovde pred ovom govornicom izrečeno. Do toga nije došlo. Javnost je veoma dobro upoznata o tome. DSS je u par navrata davala predloge u proteklim danima da se napravi jedan tekst koji je odražavao ovu realnost, koji ne mora biti tekst koji je predložen. Do tog dogovora nije došlo. Ako nije došlo do tog dogovora, čak i ako su postojali ponuđeni kompromisi od strane predlagača da se njihov originalni tekst izmeni, a što je tačno, mi to nismo mogli prihvatiti. Očigledno, prema raspoloženju većine poslanika u parlamentu, znači ostatka, ne računajući DSS, nije postojalo raspoloženje za tako nešto. Kada je to tako, DSS, kao vladajuća politička stranka koja nije izazvala ovu raspravu, nije podnela oficijalni predlog da se ova rasprava vodi, a na nju je pristala, jer ima šta o tome da kaže, e, mi nećemo učestvovati u preglasavanjima oko ponuđenih dokumenata. Ako ne možemo da postignemo sporazum oko nečega što je bilo očigledno jasno javnosti koja je slušala ovu raspravu i o čemu smo se, očigledno većina nas bar za govornicom, složili, onda je sa naše strane nekorektno i to nije dostojno vladajuće političke stranke da glasa, da pravi kompromis i da preglasava ostale poslanike u Narodnoj skupštini Republike Srbije po bilo kom pitanju. Tu ne može biti reči o tome da oni koji se ne izjasne za ponuđen tekst takav kakav je, uz manjkavosti na koje smo ukazivali, gde je samim tim protiv ičega i bilo čega što za ovom govornicom je ovde izrečeno, a to nije tačno. Mi i dalje veoma čvrsto stojimo iza stava da tužbu, koja je predmet ove rasprave, ne terba povući, jer je to štetno za Republiku Srbiju i njene građane.
Replika, gospodine Paunoviću, reći ćete mi kome replika, molim vas. Gospodinu Nikoliću, niste pomenuti ni vi, a ni stranka. Po istom osnovu po kom i gospodin Aligrudić? Pa, molim vas da budemo kratki. Izvolite.
Kako ne bismo bili u zabludi, zato želim repliku. Vidimo nakon ove rasprave i nakon svake diskusije poslanika SRS zaista prave namere ove rezolucije. Ponovo, po ko zna koji put, bez obzira na cenu, pokušavaju da na politikantski način pridobiju političke poene. Ova rezolucija nije ništa drugo nego nastavak vođenja politike SRS. Ponovo se kockamo sa interesima zemlje. To je ova rezolucija. Gospodin Nikolić je malopre rekao, ili je neko za ili je protiv, da li je tako. Zašto smo mi morali, gospodine Nikoliću, da danas govorimo o ovoj rezoluciji? Osim ako jedini razlog nije to da dobijemo dva-tri dana besplatnog marketinga za SRS, ali mislim da ste se prevarili, gospodine Nikoliću. Niste nikoga u Srbiji uverili u ono što želite da kažete, a vrlo dobro svi u Srbiji znaju ko ste, šta ste i kakve su vaše namere.
Molim vas, gospodine Paunoviću, upozoravam vas kako se izražavate prema poslanicima. Svi mi, svako za sebe zna ko smo i šta smo, budite ljubazni, koncentrišete se na repliku. Izvolite.
Dobro, hvala. Šta smo čuli? Imali smo prilike da čujemo, a to je korisno, i za nas narodne poslanike, a i za građane Srbije, samu suštinu SRS-a. Suštinu njihove politike smo čuli prethodnih dana. Bez obzira na sve, pokušavaju da uvere građane Srbije da nam je čitav svet neprijatelj, da su svi oni koji nisu Srbi neprijatelji. Izvukli ste citate koji govore protiv srpskog naroda, slažem se, ako je tačno, a sigurno je tačno, bar pola od toga. Međutim, hiljade izjava ljudi iz sveta koji govore dobro o Srbiji, hiljade izjava iz sveta koja su bila protiv bombardovanja NATO pakta. Zašto niste napravili bar izvod nekoliko takvih izjava, gospodine Krasiću? Želeli ste i želite da srpski narod mrzi strance, širite ksenofobiju, to je vaša politika od prvog dana i pokušavate to da nastavite i danas. Neće više niko da vam poveruje, budite sigurni u to. Ovih dana ste pokazali i dokazali, po ko zna koji put, ali dobro je da se to ponovi, da ste bili i ostali družina opasnih namera.
Po drugi put upozoravam, ovde ima samo poslanika, nema nikakvih družina opasnih namera. Reč ima Tomislav Nikolić, pa gospodin Krasić, pošto je lično pomenut.
Nije trebalo tri dana da slušate šta smo govorili, a već ste zaključiti šta je naša politika. Naša politika je ljubav prema Srbiji, poštovanje porodice, zakona, naša politika je strah od boga, naša politika je zasnovana na najvernijim i najlepšim srpskim tradicijama. Nisam neskroman čovek, ali nisam ni plašljiv. I, ako ste rekli da cela Srbija zna ko sam, da to ponovim gledaocima: 1.500.000 birača je glasalo za mene direktno, a poštuje me i onih 1.700.000, koji nisu glasali za mene.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Krasić, replika. Izvolite!
Ni kraća diskusija onog poslanika, koji je izazvao repliku, ni veće nepoznavanje elementarnih stvari iz oblasti politike i prava. Ima lepih knjiga u našoj zemlji o organizovanom zločinačkom udruženju. Da ste malo to pročitali, verovatno biste nekog drugog prepoznali da to radi, on se skoro kandidovao, pre nekoliko meseci je napravio stranku, to je ona završna faza organizacije organizovanog zločinačkog udruženja, kada alfa i omega sa kriminalnim ciljem, koji podstiče vršenje kriminala, više ne može da bude skriven, nego počinje da se bavi politikom. Ali, neko će vam reći, od profesora kojih imate sa pravnog fakulteta, šta je taj udruženi kriminal i šta je to zavera. Citirao sam sve one koji su podržavali DOS, njihove originalne izjave. Iz tih izjava se vidi duboka mržnja prema srpskom narodu, ne prema režimu, ne prema pojedincu, ne prema ideologiji, nego prema srpskom narodu. Namerno sam preskočio nekoliko izjava, jedna od njih je izjava Ričarda Holbruka, koji nas je opisao ružnim rečima. Prosto sam se iznenadio kada je predsednik izašao da reklamira povredu Poslovnika, a biranim rečima sam gledao da izaberem samo one izjave protiv srpskog naroda - onih koji podstiču genocid, koji formiraju javno mnjenje. Samo da upozorim, jedan čovek je dobio Pulicerovu nagradu, zahvaljujući tome što je od pijanog obaveštajca dobio lažne podatke i objavio o koncentracionim logorima informaciju. Gle čuda, onaj mršavi bio je Srbin, koji je nekoliko meseci posle toga umro od karcinoma, a predstavljen je kao musliman. Dobio je Pulicerovu nagradu. Zove se Roj Gatman. Džejms Harf, angažovan da formira javno mnjenje u Americi o stradanjima, patnjama Alije Izetbegovića i njegovih sledbenika. Kada su ga obaveštajci obavestili da to što njegovi objašnjavaju i objavljuju je laž, da nema veze sa istinom, on je ponovio jednu rečenicu, koja je i te kako dobro poznata na političkoj sceni Srbije. Ta rečenica kaže, a odnosi se na njegove novinare: "Oni nisu plaćeni da budu moralisti, već da obave posao". Problem je što je pao sneg, zavejao breg, tragovi se vide, ali čak se vidi ko je vozio skije i problem je taj što mi u Srbiji oduvek imamo taj problem što izdajništvo nalazi klicu u ovom narodu. Da smo jedinstveni bili, nama se ne bi ovo desilo, a sada neko treba da završi onaj poslednji stadijum NATO agresije i genocid nad ovim narodom, da se mi sami odreknemo od svog prava - prava na život. Čuli ste malopre egzaktne podatke, činjenice, šta kaže statistika. Vi do sutra možete da pravite varijacije na temu - povod, uzrok, posledica, da izokrećete stvarnost, da morališete, da izokrećete pojmove, poput onog čuvenog pojma: ako je nevin, neka ide u Hag, neka dokaže, što je u suprotnosti sa nečim što važi kao standard 250 godina; 250 godina je standard suprotan - prezumpcija nevinosti: svako je nevin dok se krivica ne dokaže. Ne, vi ste promovisali - u Hag, pa neka dokazuje svoju nevinost. Sve ste okrenuli. Zna se ko je pozivao da se bombarduje. Zna se ko je aplaudirao bombardovanju. Sve se zna, zna se da je ovo poslednja etapa razbijanja srpske državnosti. Zahvalan sam Vuku Draškoviću, on je neposredni povod da padne sneg.
Gospodine Paunoviću, molim vas, žao mi je, ovo je bila replika na vaše izlaganje, nema replike. Jeste pomenuti, ali to je bila replika. Bila je replika na vas lično, dakle, na vaše izlaganje. Izvolite, gospodine Dačiću!
Dame i gospodo, javio sam se za repliku, pošto je u nekoliko prethodnih izlaganja negativno govoreno o samoj ideji da se zakaže vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije. Pošto je Socijalistička partija Srbije, uz Srpsku radikalnu stranku, potpisnik ovog zahteva za zakazivanje vanrednog zasedanja, molim sve poslanike i poslaničke grupe da, prema tome, imaju dužno poštovanje. Svaki broj poslanika koji je veći od 84 ima pravo da zakaže vanredno zasedanje Narodne skupštine, veći od 83, ali ako bi se zaključivalo, bilo bi 84. U svakom slučaju, povod za ovo zasedanje nemojte tražiti u tome da li su to potpisale opozicione ili vladajuće političke stranke. Podsetio bih vladajuće političke stranke u Srbiji da u Srbiji ne postoji vladajuća većina. U Srbiji postoji vladajuća manjina, koju podržava Socijalistička partija Srbije. Dokle će ta većina postojati, videćemo već na sledećem zasedanju Narodne skupštine? U svakom slučaju, želim da kažem da raspravljamo o konkretnom pitanju - tužbi protiv NATO pakta koji je bombardovao našu zemlju. Ovde nije bila tema ni jedan političar, ni jedna politička stranka, nego izjava ministra inostranih poslova. Ovde govorimo o vladajućoj većini. Koja je to, dame i gospodo, vladajuća većina. Kada ministar inostranih poslova govori nešto protiv čega su gotovo sve političke stranke vladajuće većine. U čije ime taj čovek govori? Da ima reda u vladajućoj većini u Skupštini Srbije, taj čovek više ne bi bio ministar spoljnjih poslova i ne bi to pitanje postavljala Srpska radikalna stranka, nego vi sami koji ste ga birali, uz našu podršku. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Boban Vojinović, a neka se pripremi narodni poslanik Darko Glišić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovih dana se mnogi u Srbiji nalaze u dilemi da li ministri spoljnih poslova naše države treba da brane interese svoje države ili služe za to da budu nečije sluge ili da brane interese nekih tuđih, stranih država. Srpska radikalna stranka je podnela inicijativu, i naši poslanici žele da se o Predlogu rezolucije o zabrani povlačenja i odustajanja od tužbe raspravlja, i da se poslanici Narodne skupštine izjasne o tome. Ova tužba je jedino što možemo da učinimo u ovom trenutku. Time štitimo svoju državu, interese svoje države. Time ćemo Međunarodnom sudu da ponudimo dokaze da je nad Srbijom izvršen stravičan zločin 1999. godine. Odustajanjem od tužbe prihvatili bismo krivicu na sebe i po tome bi ova agresija bila opravdana. Zna to ministar spoljnih poslova, a to je znao i onaj prethodni ministar spoljnih poslova. Ali, njima, nažalost, upravljaju isti oni koji su nas 1999. godine bombardovali. Da li danas neko normalan u Srbiji može da razume i da shvati Vuka Draškovića, koji već više nikoga u ovoj državi ne zastupa? Kako na ovo što on hoće da učini reaguju porodice poginulih? Kako na sve to reaguju ljudi čije su fabrike gorele prilikom bombardovanja? Da li treba jedan takav zločin nekome oprostiti? Pitajte građane Srbije, one ljude koji na ovo ne gledaju politički, šta o tome misle. Velika većina građana Srbije ne želi da se ovo zaboravi i da svi koji su bombardovali Srbiju, sve države koje su učestvovale u razaranju i genocidu, moraju pred Međunarodni sud. Da li će taj sud svakoj žrtvi da obezbedi pravdu i da li će na nepristrasan način da primenjuje pravo, to ćemo videti. Kako ćemo, ako povučemo tužbu, pravno da zaštitimo generale, vojsku, sve one koji su branili državu u vreme NATO agresije 1999. godine? Svi znamo da nije bilo toliko razloga za bombardovanje i za velike posledice koje su nastale tokom bombardovanja. Neka Međunarodni sud odluči da li će naša država dobiti postupak. Da li će uvažiti dokaze o genocidu i zločinu, to je na sudu. Niko u Srbiji ne sme 78 dana bombardovanja, straha, stradanja, 78 dana smrti i razaranja da stavi u zaborav. I danas se osećaju posledice bombardovanja, i u Pirotu, i u Novom Sadu, u svim gradovima Srbije sve više ljudi oboleva, povećan je stepen bolesti kod dece, i to će trajati veoma, veoma dugo. Dame i gospodo narodni poslanici, imamo moralnu obavezu da donesemo odluku, da zauzmemo politički stav, da kažemo ono što velika većina građana Srbije misli, da i poslanici SRS i građani Srbije neće nikada oprostiti onima koji su nas u Srbiji ubijali, palili i rušili. Jednog dana će i Vuk Drašković i svi vi koji se na ovakav način odnosite prema stradanju, prema zločinu nad Srbijom od strane NATO agresora, na najteži sud, na sud koji nikada ne prašta, a to je sud svog naroda. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Darko Glišić, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Veselinović.
Pošto na raspolaganju imam dva minuta, trudiću se da u nekoliko rečenica kažem nešto što sam zamislio. Čuli smo mnogo argumenata zašto ovu tužbu ne bi trebalo povlačiti. Čuli smo i one nerazumne argumente koji su išli u kontrasmeru. Mislim da nijedan razuman građanin u ovoj zemlji ne bi povukao tužbu protiv onih koji su nas tako bezdušno bombardovali 1999. godine. Ali, šta je to što jednog nerazumnog građanina, koji je sticajem okolnosti došao na poziciju na kojoj se sada nalazi, nagnalo da da takvu izjavu, kao i još niz izjava koje štete ne samo državi Srbiji već i svakom građaninu? Čini mi se da je to možda neki strah od Haga. Kako je krenulo, gotovo da neće biti Srbina koji neće biti optužen i izveden pred Haški tribunal. Možda je ono što je radio početkom devedesetih godina, a tiče se formiranja paravojnih formacija i slanja na žarišta SFRJ, nešto što ga tera da se ponaša ovako kako se ponaša. Možda mu je trebalo malo hrabrosti gospodina Markovića, koji je u isto to vreme obilazio ta žarišta. Danas smo videli i neke fotografije, zajedno i sa Badžom i sa Arkanom, pa se gospodin Marković nije uplašio, i kaže da tužbu ne treba povlačiti, još samo da glasa za rezoluciju koju smo podneli. Nadam se da gospodina Markovića nije uvredila diskusija njegovog šefa poslaničke grupe, koji je rekao da su svi ti koji su tada obilazili ratišta ratni huškači. Nadam se da se gospodin Marković nije uvredio. Kada poslanici SPO kažu da su oni odgovorni, odnosno da ovakvim nastupom Vuka Draškovića žele da budu odgovorni prema građanima, onda molim građane Srbije da se podsete kraja prošle decenije, dakle perioda kada je SPO vladao u Beogradu. Videli smo kakvu su tada odgovornost ispoljili – "leva ruka-desni džep", trpaj sve i uzimaj sve što možeš, poslovni prostor, društvene stanove i šta su stigli to su i uzeli. Šta dobijamo povlačenjem tužbe? Ne dobijamo apsolutno ništa. Od isporuke Miloševića Hagu pa naovamo bilo je mnogo takvih ustupaka koji ništa ovoj državi nisu doneli. Jedan ovakav ustupak bi zaista bio još jedan u nizu poteza koji bi pokazali da dalje dodvoravanje onima koji nas pritiskaju ne ide nama u prilog. Ostavio bih nekoliko minuta i kolegi Veselinoviću da diskutuje. Molim one koji su 2000. godine doveli svojim tadašnjim ugledom na vlast one koji su vladali do početka ove godine, za koje sam mislio da gorih nema, a koji su ove godine ponovo doveli neke druge na vlast, pa sam se u svom mišljenju da su oni od 2000. do 2004. godine najgori malo pokolebao, jer i ovi koje ste sada doveli na vlast su gotovo isti, da ne podvaljuju možda već za lokalne izbore sa Karićem ili sa nekim drugim građanima Srbije, da ponovo na prevaru dovode nekog. Ubeđen sam da će građani posle ovih diskusija, koje smo imali ovih nekoliko dana u parlamentu, znati na pravi način da ocene koje su to političke stranke koje rade u njihovom interesu. Očekujem da građani glasaju za one predstavnike koji će raditi u njihovom interesu, a to su predstavnici SRS. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Milan Veselinović, imate pravo na dva minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, da je bilo sreće, kao što se svi zaklinjemo da smo Srbi, da smo Srbi pravoslavci, ne bi se dva dana vodila rasprava oko ove rezolucije, nego bi se ovde, svi oni koji se zaklinju srpstvom, jednostavno saglasili sa ovom rezolucijom i bila bi usvojena za pet minuta, kao što su srpski radikali činili kada je na dnevnom redu parlamenta bila Rezolucija o Kosovu i Metohiji. Nažalost, ovde se čuju oprečna mišljenja, posebno govori pojedinih grupacija, koji tačno podsećaju, liče na Vuka Draškovića. U pravu je Vuk Drašković kada kaže da je idejni tvorac i otac gotovo većine vas koji danas činite vlast. Jednostavno, možete se prepoznati preko govora. NATO agresija je ravna fašizmu, genocidu. To je čin koji niko ne može opovrgnuti. To je atak na suverenu Jugoslaviju, SRJ 1999. godine, van odluke UN i Saveta bezbednosti. Smatram da niko nema pravo u nečije ime, niti pravo u ime ove skupštine i Vlade, da povlači tužbu SRJ, jer time činimo greh prema žrtvama i prema svemu onome što su učinili NATO zločinci. Samo ću vas podsetiti na neke istupe gospodina Vuka Draškovića još 90-tih godina. Sećamo se 9. marta, kada je okrenuo Srbe na Srbe i sve ono što se desilo po Beogradu, da bi nakon toga pošao zemljom Srbijom i došao u Rašku zemlju, u Novi Pazar, gde pred više od 20 hiljada gledalaca reče – ko zemljom Raškom pronese turski barjak ili bilo koji drugi, odseći ću mu ruku i barjak. Posle toga, uz pomoć UDBE, ostataka one UDBE još Josipa Broza, pobegao je putem starim za Rašku, a nas ostavio da sa Muslimanima ratujemo u Novom Pazaru. Zar je to taj današnji kontroverzni Vuk? Predlažem da Narodna skupština zatraži preko naših predstavnika u Skupštini Srbije i Crne Gore da se Vuk Drašković opozove, da se takva kontroverzna ličnost jednostavno podvrgne i drugim psihijatrijskim posmatranjima, jer sve ovo što on čini danas, to je ravno izdaji i zločinu.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? Izvolite. Imate još 10 minuta, vi ste 10 već iskoristili. Ovlašćeni predstavnik Ksenija Milivojević.
Pre tri dana, na početku ove rasprave, u svojoj uvodnoj reči rekla sam kakav je stav G17 plus i po pitanju tužbe i ove rezolucije. Ponoviću ga još jednom, s tim što ću naglasiti da smo nakon tri dana još čvršći u tom stavu, a obrazložiću i zašto. Dakle, G17 plus se protivi svakom bezuslovnom povlačenju tužbe protiv država članica NATO pakta, a u vezi bombardovanja koje se desilo 1999. godine, kao i naknade štete koja je tim bombardovanjem pričinjena Srbiji. Sa druge strane, G17 plus se takođe protivi ne samo ovakvoj rezoluciji, o kakvoj treba da glasamo danas, već bilo kakvom sličnom političkom stavu, koji očigledno, a to smo imali prilike da vidimo tokom diskusije o ovoj tački, ni u jednom trenutku nije imao za cilj odbranu Srbije, odbranu srpskog naroda, odnosno da je motiv podnošenja jedne takve rezolucije bio strah da će eventualno tužba biti povučena. Ovo govorim ne samo na osnovu sopstvenih utisaka iz diskusije, već na osnovu onoga o čemu su govorili poslanici iz poslaničke grupe koja je predlagač ove rezolucije. Dakle, imali smo prilike da čujemo danas da je ova rasprava zapravo sama sebi cilj, odnosno da ova rasprava nema kao motiv ni strah od povlačenja tužbe, niti zaštitu Srbije i srpskog naroda, a u vezi sa NATO bombardovanjem iz 1999. godine, već da je cilj da se vodi ova rasprava, odnosno da se jednostavno čuju određeni politički stavovi u ovoj skupštini. Sve to uopšte ne bi bilo sporno, jer poslanici i jesu u Skupštini da bi iznosili svoje političke stavove. To i jeste cilj, zbog toga smo ovde. Međutim, problem je u tome, kada se radi o političkim stavovima koji jedini cilj i jedini motiv imaju zapravo širenje mržnje, širenje one retorike i one politike, i kontinuitet sa onom politikom koja nas je zapravo dovela do tragedije 1999. godine. Imali smo, nažalost, prilike da danas čujemo različite izjave koje su date. Iskreno se nadam da bar to nije falsifikovano u ovoj skupštini. Izjave koje su date vezane su za srpski narod. Nikada ne treba da oprostimo niti zaboravimo da je neko nekada davao te izjave. Ali, ono što je tragično u tome je ne samo činjenica da to nisu jedine izjave koje su davane o Srbima, nego je upravo suprotno. Bilo je mnogo više onih koje Srbe vrlo pozitivno karakterišu, vrlo pozitivno o njima govore i nadasve se protive bombardovanju koje se desilo 1999. godine, i naroda i ljudi kojima je savršeno jasno da je ono što se desilo 1999. godine agresija i tragedija koja se desila srpskom narodu. Mi ne smemo, ne možemo i nemamo pravo da naš narod učimo da mrzi. Šta je drugi cilj onoga što smo slušali i onoga što smo čuli nego da mrzimo ceo svet, a sve sa opravdanjem da taj ceo svet mrzi nas? Nas ne mrzi ceo svet. Nismo mi ti koji smo pod mržnjom celog sveta, odnosno koji smo jedine žrtve celog sveta. Moramo da shvatimo da jedini način da normalno živimo u Evropi i u svetu, a ponosim se što sam Evropljanka ili evropejka, kako je to neko ovde rekao, i svi mi iz G17 plus se ponosimo što smo evropejci. Želimo da uđemo u Evropsku uniju, i ne mislimo da nas Evropska unija mrzi i da nam želi zlo, iako su nam možda pojedinci želeli zlo, iako nas pojedinci možda nisu voleli, ali to je njima na čast. Nama je na čast da se ponašamo civilizovano i da ne širimo mržnju, ne samo u svojoj zemlji, nego ni prema kome na ovoj planeti. Ako smo patriote, ako smo rodoljubi, ako smo civilizovani ljudi, onda jedino možemo da širimo toleranciju. Sve suprotno od toga je loše, ne za druge, nego za nas. Podsetiću na još jednu stvar, koju ste izgleda zaboravili. Ne sede u ovoj skupštini samo Srbi. Sramota je da tako govorite. U ovoj skupštini sede i pripadnici drugog naroda. Mi smo ponosni na to što živimo u zemlji čiji građani su pripadnici drugih naroda. Mi se toga ne stidimo i ne smemo da se stidimo. Ona politika i ona retorika koju smo imali prilike da čujemo i, nažalost, da trpimo prethodne decenije je pokušala da takvu mržnju proizvede, koja je upravo imala cilj ne samo da obruši na nas ceo svet, nego da izazove i mržnju u našoj zemlji. To ne sme nikad više da se desi. Kada govorimo o porazima, reći ću samo jedno. Srbija je poražena 1999. godine. Srbija nije bila poražena ni u Prvom, ni u Drugom svetskom ratu. U tim ratovima je pobedila. Međutim, shvatite jedno, i to građani Srbije znaju. Mi nismo pobedili NATO 1999. godine. Nismo ga pobedili. Dakle, to se nije desilo, želeli vi ili ne. To shvatite. Ta pobeda se nije desila. Ne samo da smo izgubili, nego je NATO ušao na srpsku teritoriju. To ste vi, gospodo, potpisali i vi ste na to pristali. Kosovo i Metohija je neotuđivi deo srpske teritorije. Oko toga smo se svi u ovoj skupštini složili. Na srpskoj teritoriji se, dakle, nalaze i snage zemalja članica NATO. Ne treba time da se ponosimo. Treba da znamo činjenice upravo zbog one politike koja je bila predvodnica svega toga što nam se desilo, a što je kulminiralo 1999. godine. Mi ne samo da nećemo glasati za ovu rezoluciju, nego nikada nećemo podržavati one političke stavove koji su u funkciji tih interesa i tog navodnog i lažnog patriotizma koji vi u Srbiji propovedate i uporno pokušavate da ga nametnete. Hvala vam.
Hvala vama. Replika, gospodin Krasić, a zatim replika, gospodin Dačić.
Mene neki poslanici iz G17 plus napadaju zbog citata. Nisam autor tih izjava. Vaši prijatelji su dali te izjave, i tu ljutnju i tu srdžbu treba da usmerite prema Briselu, prema Međunarodnom monetarnom fondu, prema onim savetnicima koje ste primili, koji se nalaze u ministarstvima, koji vas savetuju, pomažu itd. Nemojte vi da sada obrćete stvari. Nisu to moje izjave. I ja se gnušam nad tim izjavama i zbog toga plediram da se tužba ne povuče. Krivac za ovu raspravu je Vuk Drašković, a to vi u vašoj koaliciji rešite, kao po sistemu kada se deca posvađaju, otac ljuljne šamarčine i deca se odmah vole. Vaš gazda ima da ljuljne šamarčinu i opet ćete da se volite. To je jasno, to smo već objasnili. Opasna je ova zamena teza – nemojte neznanje da predstavljate za vrlinu. Ako postoji neka reč koja predstavlja jasnu i precizno određenu definiciju, i kao pojam zapisan u svim leksikonima, onda je to reč "patriotizam". Patriotizam nije ono što nas je neko učio, moja mogućnost da putujem u svet, ili ona druga zamena teze, kome je do morala neka ide u crkvu i Mićunović ode iz stranke. Te vaše interne sisteme vrednosti zadržite tamo, ali ne promovišite to kao nešto što je prihvatljivo za ovaj narod. I kada neko spočitava nešto Srpskoj radikalnoj stranci, na početku moga govora sam rekao – srpski narod, u populističkom smislu, a mislim na sve građane koji žive u Republici Srbiji. Mi u Srpskoj radikalnoj stranci ne delimo građane Republike Srbije ni zbog programa, ideologije, a verovatno vam je poznato, i zbog činjenice da smo tako otvorena stranka u kojoj su zastupljeni svi predstavnici, svi građani, sve socijalne strukture i sve nacionalne strukture, i nemojte da obrćete stvari. Vi ste u stanju uz pomoć medija, Soroš medija, a od sledeće godine i Soroš telekomunikacija, i kompletne buduće telefonije koja se priprema, da sve okrenete, pa je sada vaš glavni problem, vaš problem savesti i prema biračima, kako da opravdate to što nećete da glasate za rezoluciju, i onda se nalaze razlozi, smeta dlaka, smeta to što su predložili srpski radikali, smeta to što je sve to Vojislav Šešelj nagovestio, smeta to što je možda i Slobodan Milošević 5. oktobra možda jedini ispravan govor u životu imao i objasnio ko dolazi na vlast. Nisu nam verovali, ali evo dela, dela pokazuju. Nema šest milijardi, pad proizvodnje, haos, ubistva, poslednja faza rasturanja države. Žao mi vas je, ali vi učestvujete u toj fazi. Da li ste svesni ili niste ne znam, ali ste učesnici u zločinačkom poduhvatu.
Hvala vam. Izvolite, reč ima gospodin Dačić. Gospodin Dačić je tražio repliku na izlaganje Ksenije Milivojević.
Gospođa Milivojević je u svom izlaganju rekla da je vlast, koja je vladala Srbijom, ne u proteklih 10 godina, kako obično vi kažete, jer u protekle četiri godine ste vi vladali Srbijom, u onih 10 godina, od 1990. do 2000-te godine, vodila politiku mržnje prema pripadnicima nacionalnih manjina. To je laž. To je neistina. Da je to tačno, pogledajte rezultate popisa. Nacionalnih manjina danas u Srbiji ima onoliko koliko ih je bilo pre tih ratova. Kako je onda Srbija vodila etničko čišćenje protiv pripadnika nacionalnih manjina? Gde su Srbi u Hrvatskoj, gde su Srbi u Bosni i Hercegovini i, naravno, gde su Srbi sa Kosova i Metohije? A to danas niko ne gleda tim očima. Ovo nije Skupština srpskog naroda, ovo je Skupština Srbije, ali ovo nije Skupština protiv Srbije i srpskog naroda. Ovo što je predložio Vuk Drašković, on je tema današnje sednice, a ne ono što je bilo 1999. godine, kao ni ono što je bilo u martu ove godine, kada je u vreme vaše i naše vlasti 2004. godine izvršeno dalje etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji. Ne sviđa vam se Rezolucija 1244. Podsetio bih vas, to nije ni pobeda, ni kapitulacija, ali Sporazum Černomirdin – Ahtisari je prihvatila Narodna skupština Republike Srbije, bez Srpske radikalne stranke, uz pomoć Srpskog pokreta obnove, koji danas traži da se povuče ta tužba. Narodna skupština Republike Srbije je prihvatila tu rezoluciju. Ako je ne prihvatate, dame i gospodo, ako mislite da je kapitulacija, hajmo da se više ne pridržavamo, hajmo da donesemo odluku, ako ste za to, da ne poštujemo Rezoluciju 1244, pošto je i međunarodna zajednica više ne poštuje. Za to ćemo glasati. Ali, molim vas, nije ovde tema period koji smo prošli, tema je ono što je realnost. Postoji državna zajednica Srbije i Crne Gore, postoji ministar spoljnih poslova, koji je oličenje parlamentarne većine u Skupštini Srbije, koji daje izjave iza kojih ne stoji parlamentarna većina u Skupštini Srbije. Dame i gospodo, govorimo danas o tome. Govorimo o tome kako neko može da daje izjave, u ime koje parlamentarne većine? Vuk Drašković je danas u novinama napao jednog ministra iz Vlade Republike Srbije, ministra vera iz Demokratske stranke Srbije, gospodina Radulovića, zato što je govorio o pravoslavlju. Da li je to parlamentarna većina? Ako je to parlamentarna većina, Socijalistička partija Srbije to više neće podržavati.
Zahvaljujem. Po Poslovniku reč traži Ksenija Milivojević. Molim vas da citirate Poslovnik.
Po Poslovniku, pogrešno tumačenje. Dakle, definitivno sam pogrešno protumačena i zato i reklamiram Poslovnik. Ni jednog trenutka nisam rekla da su izjave interpretirane, odnosno da su vaše nego da su citirane, ali sam rekla, i to ću ovde ponoviti – te izjave šire mržnju i to je činjenično stanje. Zašto niste citirali, recimo, izjavu jednog britanskog oficira, koji je on dao BBC-u 1999. godine usred NATO bombardovanja, koji je tada rekao da su Srbi herojski narod i da su Srbi Englezima najviše pomogli tokom Drugog svetskog rata, i da je sramota da se jedan narod, koji je bio saveznik u ratu, bombarduje. Ima i takvih izjava, i trebalo bi i takve izjave mnogo više i mnogo češće u Srbiji da se čuju. Hvala.
Hvala. Pošto su svi iskoristili svoje vreme, pre nego što zaključim jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije, da li predstavnik predlagača želi završnu reč? Izvolite, reč ima poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, postoji jedna anegdota o dve filozofske škole. Jedan je pripadnik kirmenaičke škole zatekao stoika, pripadnika druge škole, kako sedi pored izvora i jede zelje. Rekao mu je - da si slušao gospodara, ti danas ne bi jeo zelje. Ovaj mu kaže - ti kada bi hteo da živiš od zelja, ne bi morao da slušaš gospodara. To je sve. Nama se ovde nudi da prihvatimo sve što nam urade, zato što imamo sveti cilj ulaska u Evropu. Evo, da prihvatimo sve što nam urade. Divljački su nas bombardovali, u Budimpešti ste se odmah posle toga ljubili i grlili sa njima. Posle 5. oktobra preuzeli ste vlast. Srbija je prihvatila vašu priču da ćete joj doneti bolji život. Srbija, izmorena, na kolenima, od sankcija, od bombardovanja, prihvatila je vašu priču, jer ste rekli da će deca početi da bolje žive, bez straha za budućnost, da će biti posla, da će biti besplatnog školovanja, da će svako dete imati muzički stub, kompjuter. Srbija je pošla za vama na izborima 2000. godine. Vi ste Srbiju izneverili. Vaša priča je samo delom bila tačna. Vi ste oprostili Zapadu sve što je učinio, Zapad vam to nije uzvratio. Vi ste nas dodatno udaljili od Zapada. Te 2000. godine bili smo deset godina daleko od Evropske unije. Danas, iako su protekle četiri godine, nismo šest godina udaljeni od EU, nego 15. Tih devet dodatnih godina udaljavanja uzela nam je vaša vlast. Lažne su teze izrečene o nama ovde. Mi jesmo bili u sukobu, u ratu sa Hrvatskom, ali mi ne mrzimo sve Hrvate. Mi jesmo bili u ratu sa muslimanskom državom, ali mi ne mrzimo sve Muslimane. Nemojte sada da pričate kako radikali ne vole Hrvate. Znate da to nije tačno, a mogu otvoreno da vam kažem- Hrvati ne vole Srbe. U Hrvatskoj nema nijednog Srbina. Oni koji su ostali, polako primaju veru, prozelitizam se ponovo širi. Srpska deca menjaju ime i prezime da bi potrla tragove svog pravoslavlja. U Srbiji se ništa loše nije desilo pripadnicima manjina, možda nekom pojedincu, ali nemojte to da generalizujete. Upozoravam vas, čovek se ceni po tome koliko je pošten, koliko voli državu u kojoj živi, da li plaća porez, da li se odaziva na poziv u vojsku, da li se odaziva na poziv da državu brani. Meni je sasvim svejedno koje je vere, kom narodu pripada, kog je pola i kojoj političkoj stranci pripada. Nisam spreman, kao vi, čim izađe radikal za govornicu, da kažem - evo stare priče, evo govora mržnje, sve ovo smo već čuli. Odakle vama pravo na to? Ovde govori svako ono što misli i ono što mu u programu piše, narod procenjuje šta ko govori i kakav je ko u srpskoj politici. Ponosan sam što sam Srbin, pripadam evropskim narodima, ali me Evropa ne prihvata ka evropejca ili kao Evropljanina. Ne prihvata, jer da prihvata, mom narodu ne bi uvela vize. Da ne pričamo o sankcijama, jer ako vi kažete da su sve sankcije koje su zavođene bile opravdane, pitam vas - ovih godinu i nešto dana sankcija na izvoz našeg šećera, da li je to bilo opravdano? Ako je bilo opravdano, što Labus nije u zatvoru? Ko je izazvao te sankcije? Ko je dozvolio da prevarimo Evropu? Ko je oštetio budžet Srbije? Ko je seljake odučio od toga da se bave šećernom repom? Labus. Znao je koliko ima šećera viška na raspolaganju za izvoz, zašto je dao dozvolu da se izveze sav šećer? Koga da prevari? One koji u zubu imaju čip iz koga sve znaju jedni o drugima? Tako se razgovara u jednoj normalnoj državi. A to - bili ste na vlasti pre deset godina, to vama ne znači ništa. To je bila priča 2000. godine. Od onda smo prošli svi ispite pred biračima. Da mi ne valjamo, ne bismo bili najjača politička stranka u Skupštini Srbije. Nemojte da potcenjujete građana Srbije. Navedite mi jedan medij koji mi držimo pod kontrolom. Navedite jedan medij koji nas forsira i propagira, pa građani ne znaju šta je istina i ne znaju za šta se ko zalaže. Mi nismo priču o povlačenju tužbe širili na priču o našoj prošlosti, ali niste u pravu. Posebno mladi ljudi, koji ovde izlaze pa govore sa ogorčenjem. Nije nas NATO porazio 1999. godine. Mi NATO nismo pobedili, ali nikad niste čuli ni jednog radikala da kaže da smo pobedili NATO. Ponosno vam kažem da nas NATO nije pobedio. NATO je morao da traži drugi način da uđe na teritoriju Srbije. Našao ga je u Skupštini Srbije. Da vam ne pričam, nema tu onog poslanika koga sam prozvao pre više meseci, rekao je da je plakao kod mene u kabinetu kada su potpisivali plan Ahtisari - Černomirdin. Makar koliko da nam je tada bilo teško, ne mogu da kažem da ta Skupština nije mogla takvu odluku da donese, kao što to vi radite. Svaka Skupština Ustavom predviđenom većinom ima pravo da donese odluku kakvu god hoće. Vidite kako su kažnjeni svi koji su u toj odluci učestvovali. Mnogo godina će im trebati da dostignu snagu koju su imali pre nego što su potpisali plan Ahtisari - Černomirdin. Ali je tu Slobodan Milošević napravio lukav potez. On ništa nije potpisao, on ništa nije prihvatio. Prihvatila je Skupština Srbije i prihvatila je Savezna vlada. Nemate vi tu nijedan potpis Slobodana Miloševića. NATO nas nije pobedio, a mi smo posle toga učinili sve da rezultati četiri godine kasnije budu gori nego da nas je pobedio. NATO nije mogao da dođe na Kosovo i Metohiju uz pomoć bombi i aviona, došao je uz pomoć Sporazuma Ahtisari – Černomirdin, i vi ste taj sporazum zatekli. Recite iskreno, gde smo sada na Kosovu i Metohiji? Jesmo li bar u istoj situaciji u kojoj smo bili kada ste vi došli? Nismo. Kažete da ste saveznici Evrope, da ste njeni miljenici, da sa njom možete otvoreno da razgovarate. Ubeđen sam, gospođice Milivojević, da u vašem pasošu postoji šengenska viza koja možda važi godinu dana. Šta od toga ima Srbija? Šta od toga ima Kosovo i Metohija? Koliko naše dece može da dobije takvu vizu? Vi ste tu vizu mogli da dobijete i da niste preuzeli vlast u Srbiji. Valjda ste preuzeli da i sva naša druga deca mogu da dobiju takvu vizu, ne da bi otišla da žive tamo, nego ako im roditelji imaju novaca, da odu da vide kako izgleda tamo. Ubeđen sam, meni vaše Ministarstvo spoljnih poslova, kad krenem u Strazbur kao poslanik, da našu diplomatsku vizu na pet dana. Dobro, možete vi da ponižavate poslanike koliko god hoćete. Samo hoću da kažem kakav je tretman vaskoji ste evropejci i kakav je tretman nas koji smo većina u Skupštini, kako nas tretiraju vaši državni organi. Tako nas i svet deli. Tako i svet pita - ukojoj si političkoj stranci - kad kreneš u svet. Vi ste doveli do toga da nas svet ponovo deli. Mi se ovde delimo po politici i nemojte to da zamerate. U ovoj skupštini smo izneli različite političke stavove i ocene. To je valjda naše pravo. To je i vaše pravo, to vam ne zameram, ali vi činite sve što možete da nas svet podeli, da za svet postoje dobri i loši političari u Srbiji. Odjednom su loši političari za svet oni koji zemlju vole, oni koji bi da je brane, oni koji se nisu libili da sami idu u rat ili da njihovi najbliži idu u rat. Naravno da za svet nisu dobri srpski političari, ali onda je pitanje, kakav je to odnos sveta prema nama. U Americi se ljubav prema zemlji naziva patriotizmom. Ima li Amerikanca a da ne voli Ameriku? Ima li Amerikanca a da je ne bi branio do poslednje kapi krvi? Pogledajte atletske trke u Atini, trojica Amerikanaca trče i izađu na pobedničko postolje, i sva trojica, a jedan je crn, jedan beo, jedan žut, stave ruku na srce kada se intonira američka himna. Hoću takvu Srbiju, da svaki građanin Srbije s ponosom sluša himnu koja se u Srbiji intonira i da niko od drugih građana ne može da mu kaže, ti si prljav zato što voliš Srbiju. Hoću takvu Srbiju, u kojoj ćete, kao i radikali, da najviše volite Srbiju, da volite i Srbe, ali da ne mrzite druge građane Srbije. Nikome ne pričate da je prvi potpredsednik Skupštine Bugarin bio radikal, da je prvi ministar Vlade Srbije Rom bio radikal, da je sada jedini pripadnik manjine potpredsednik Skupštine radikal Bugarin. Zašto vi tako ne forsirate pripadnike manjina? Samo pričom kako će im biti bolje, ako vi pobedite. Pokažite to i otvoreno. Priča je danas ispričana. Nije trebalo da vam smeta što pričam ovu priču i vi ste svoju izneli ovde. Srbija nas je sve prepoznala, nemamo parlamentarne izbore, ovo nije priča za lokalne izbore, u velikoj ste zabludi. Za lokalne izbore se govori šta će ko da napravi, šta će koda izgradi, kako će da troši ono malo opštinskog budžeta, kako će građanima da pomogne da bolje žive, da se prevezu, da imaju bolje komunalije. Patriotizmom i nepatriotizmom lokalni izbori se ne dobijaju i to nam nije bio cilj. Vi nećete da kažete da i sami strepite od toga šta je sledeći korak ministra spoljnih poslova. Možda vas neko ubeđuje da te njegove izjave ne znače ništa. Mnogo znače njegove izjave. Naša zabrinutost izazvana izjavama ministra spoljnih poslova iskazana je ovom tačkom dnevnog reda. Na savest svakom pojedincu, ali niste vi jedini koji će umeti sa svetom da razgovaraju. Razgovaraćemo i mi, samo će biti ili ravni nama ili niži od nas, ako ih je takve priroda stvorila. A, da na kolenima stanemo pred bilo koga ko iz sveta ovde dođe, da bi bio od nas viši, to od jednog pripadnika SRS nećete da doživite. Pozivam narodne poslanike SRS da glasaju za ovaj naš predlog. Pozivam sve ostale, koji hoće razumom i srcem da glasaju, da glasaju za rezoluciju. A ostale, kojima je politikantstvo važnije od onoga što može da se spreči ovom rezolucijom, suočavam sa njihovom savešću.
Zahvaljujem. Replika, izvolite, jer ste lično pomenuti.
U vezi upravo onoga zbog čega sam lično pomenuta, želim da obavestim i vas, Skupštinu, javnost Srbije: u mom pasošu u ovom trenutku nema nijedne važeće šengenske vize, a spremna sam da svoj pasoš dam na uvid javnosti, ako je to potrebno. Mislim da nije, pošto mislim da je to lični dokument. Dakle, to je jedna stvar. Druga stvar, odnosi se na niz optužbi koje ste izneli u vezi gospodina Labusa, koje nikakve veze nemaju sa temom ove rasprave, pa ću u ovoj replici na to da se osvrnem, kada ste vi već to svoje pravo na završnu reč zloupotrebili. Naime, obavestiću vas da je 7. avgusta 2004. godine Srbiji skinuta suspenzija na povlašćeni izvoz šećera u Evropsku uniju. Ona je stupila 7. avgusta ove godine na snagu, a zahvaljujući pre svega naporima i zalaganjima potpredsednika Vlade Srbije, gospodina Labusa. Ako je to razlog da gospodin Labus ide u zatvor, onda nemam ništa protiv, ali mislim da je upravo suprotno. Mislim da neki drugi ljudi treba da idu u zatvor tim povodom, ali ih neću pominjati ovde, pošto kada budemo imali za to odgovarajuće dokaze i kada sud o tome odluči, onda će oni ići u zatvor. Ne mogu da idu u zatvor zato što se meni ili bilo kom drugom to možda tako dopada. Konačno, pošto ste i u svojoj završnoj reči iskoristili priliku da nam objasnite kako Hrvati mrze Srbe, nemate ni moralno, ni ljudsko, ni kao političar pravo da tako nešto izjavite, jer Hrvata ima i u ovoj zemlji. Možda se to vama ne dopada, ali Hrvati, građani hrvatske nacionalnosti, takođe su građani Srbije, sa svim onim pravima koje svaki građanin Srbije ima. Mi kao država, a kako ste i vi sami tokom diskusije rekli, koja poštuje ljudska prava, imamo obavezu da i njihova prava u potpunosti poštujemo, i da poštujemo sva ona prava koja njima, kao građanima ove zemlje, pripadaju.
Hvala vam. Izvolite, znam da nema pravo na repliku, ali je pomenut lično. Malo tolerancije međusobne. Izvolite, gospodine Nikoliću.
Gospodine predsedniče, ako ste pažljivo slušali moju diskusiju, nikada nisam rekao da Hrvati mrze Srbe. Da li prihvatate da svako od nas položi svoj mandat za ovo što sada tvrdite? Rekao sam da ne vole Srbe. Velika je razlika od toga da li nekoga ne volite do toga da ga mrzite, imate čitav dijapazon osećanja prema nekome. Nemojte da mi tovarite nešto, a na šta posebno pazim, jer znam da ceo svet gleda da li će neki radikal nekada da nešto izgovori i da to protiv njega bude iskorišćeno. Nisam rekao, ali podaci o tome kako se zvanična Hrvatska ponaša prema Srbima su užasni, užasavajući. Hrvatska je za tri dana proterala Srbe, proterala sa teritorije Hrvatske. Svet zna sve o tome. Šta hoćete? Da to zaboravim? Da uzmem pasoš i da idem u Hrvatsku na more? Ne znam čemu vam to treba. Vidite kome podižu spomenik, Milu Budaku, tvorcu priče Srbe na vrbe; kaže, pesnički izraz upotrebio - Srbe na vrbe. Nemojte da na silu natovarite nešto što mi nismo. Naravno da pažljivo procenjujem šta nam ko misli. Neću da zatvorim oči pred ovim što Kasa Jožef radi. Neću. Vi zatvarajte, ali ako neko optuži Srbiju da je stotine Mađara pretučeno, da u tome učestvuje policija i Vlada Republike Srbije, i Vlada Republike Srbije je optužena pred parlamentom Saveta Evrope u Strazburu, o tome neću da ćutim. Vi ćutite. Neko je ćutao o tome šta se radilo na Kosovu i Metohiji godinama, pa eto do čega je došlo. Pozovite Kasa Jožefa neka se izjasni, neka donese dokaze, osudiću svaki takav incident, svaki pojedinačno. Ako je bilo stotine i stotine premlaćivanja Mađara, o tome Srbija mora nešto da zna. Nemojte da krijete to od nas. Neću da me neko optužuje zbog nečega što vi krijete, ako postoji. Ako ne postoji, hajde da vidimo šta ćemo sa Kasa Jožefom. Postoje zakoni za sve. Gde je javni tužilac iz Subotice, gde je da utvrdi šta je istina? Protiv onih koji čine zlodela da bude podignuta optužnica ili onoga ko širi lažne vesti, ko širi netrpeljivosti između pripadnika različitih naroda. A ne ovako, ćutite i žmurite. Šta ćemo time da dobijemo? Diskutovali smo protiv povlačenja tužbe, ali nećemo da glasamo. Da li vam to liči na sve ono što je Srbija godinama, decenijama radila.
Vreme, gospodine Nikoliću.
Završavam. Država se brani ponosom, nekada i po svaku cenu. Jednostavno, drugačije ne ide; ili pripadate državi, ili ne pripadate; ili ste narod ili niste. Hajde da oglasimo da smo nezaštićena zona, neka dođe da nam radi šta ko hoće. Ali, mi nismo takvi. Naša istorija nije takva. Promenite nam istoriju. Vratite zemlju vekovima unazad, menjajte nam istoriju, menjajte nam gene; mi ove imamo, druge nemamo. Kada vidim da je slabiji maltretiran, u meni uzavri krv, i kada mi neko krene na državu, moram da je branim, takav sam. Možda nikada nećemo pobediti, ali ovo ostaje naš program zauvek. Mi od ovog programa odustati nećemo, a vi radite šta vam je volja.
Hvala. Zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije. Pošto je Narodna skupština obavila raspravu o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 81. stav 3. Poslovnika, određujem četvrtak, 26. avgust 2004. godine, u 20,15 časova, za glasanje. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, moje ogromno izvinjenje, ovo je stvarno neozbiljno, ko god da je pravio šalu, ko god da je narodnom poslaniku Milošu Jevtiću i Milanu Markoviću uzeo kartice, neslana je šala. Sada je to ipak u redu. Opominjem narodne poslanike, još jednom, da uvek sa sobom nose kartice kada izlaze iz sale. To je njihova poslanička obaveza. Mislim da nije potrebno da proveravamo kvorum, vidljivo je da on postoji. Ako tako želite, utvrdićemo kvorum. Molim narodne poslanike da utvrdimo kvorum za nastavak sednice. Prelazimo na odlučivanje o 1. tački dnevnog reda: - Predlog rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je Savezna Republika Jugoslavija podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu protiv država članica NATO pakta za naknadu štete koja je počinjena tokom bombardovanja 1999. godine Pošto je Narodna skupština Republike Srbije obavila jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je Savezna Republika Jugoslavija podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu protiv država članica NATO pakta za naknadu štete koja je počinjena tokom bombardovanja 1999. godine. Za 102, protiv 58, nije glasalo 50, ukupno 210 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije usvojila Predlog rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je Savezna Republika Jugoslavija podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu protiv država članica NATO pakta za naknadu štete koja je počinjena tokom bombardovanja 1999. godine. Pošto je u toku sednice ukazano na POVREDE POSLOVNIKA Narodne skupštine Republike Srbije, podsećam vas na odredbu člana 96. stav 2. Poslovnika, prema kojoj, ako i posle objašnjenja predsednika Narodne skupštine narodni poslanik ostane pri tvrdnji da je Poslovnik povređen, Narodna skupština će, bez pretresa, odlučiti o tom pitanju u danu za glasanje. Saglasno navedenoj odredbi Poslovnika, prelazimo na odlučivanje. Narodni poslanik Rajko Baralić, na sednici 25. avgusta 2004. godine, u 12,55 časova, ukazao je na povredu člana 38. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Molim da Narodna skupština odluči da li je povređen navedeni član Poslovnika. Za 100, protiv 84, nije glasalo sedam, ukupno 191 narodni poslanik. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da je povređen navedeni član Poslovnika. Narodni poslanik Ksenija Milivojević, na sednici 26. avgusta 2004. godine, u 13,50 časova, ukazala je na povredu člana 100. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Molim da Narodna skupština odluči da li je povređen navedeni član Poslovnika. Za 43, protiv 12, uzdržan jedan, nije glasalo 122, od 178 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređen navedeni član Poslovnika. Pošto smo obavili razmatranje i odlučivanje o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 95. Poslovnika, zaključujem sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini.