Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, izvinjavam se u ime predsednika Olivera Dulića, koji je na Zakonodavnom odboru koji upravo sada završava rad, ali da ne bi dalje gubili vreme, nastavljamo rad Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2007. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 124narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći poslanici: Aleksandra Jerkov, Dušan Mrvoš i Čedomir Jovanović. Po Poslovniku se za reč javio narodni poslanik Ivica Dačić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na osnovu člana 225. Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije, a imajući u vidu da Narodna skupština najverovatnije neće raditi sutradan niti u subotu, želim da iskoristim ovu priliku da informišem narodne poslanike i našu javnost da je, kao što znate, 20. oktobar Dan oslobođenja Beograda u Drugom svetskom ratu od nemačkih okupatora 1944. godine. Želim da vas podsetim da su tada, čak tako piše i u zvaničnoj istoriji, na sajtu zvanične vlasti Beograda, Beograd oslobodile jedinice Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije i Crvene armije. Kao što znate, postoji i Groblje oslobodilaca Beograda. Nekoliko hiljada boraca Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije i oko 1.000 pripadnika Crvene armije izgubilo je živote u operacijama za oslobođenje Beograda. I danas se taj dan slavi kao Dan oslobođenja Beograda. Pre otprilike dvadesetak dana, u ovoj istoj Narodnoj skupštini Republike Srbije, mogli smo da čujemo priče o fašizmu, antifašizmu, nacizmu i drugim pojavama za koje smatramo da su i danas aktuelne u Srbiji. Kao što znate, SPS je antifašistička stranka, ali želim da vas podsetim, vas koji vršite vlast u Beogradu, kada obeležavate 20. oktobar, verovatno će onaj ko sada ima ulogu v.d. gradonačelnika ili ne znam čega već, po ovom što ste uradili u Beogradu, govoriti i o tom datumu. Samo bih pitao onoga ko će o tome govoriti: gde su ulice onih koji su oslobodili Beograd? Ako su vam oni toliko bitni, zašto ste i ulice sa njihovim imenima promenili? Peko Dapčević je komandovao jedinicama partizana koje su oslobodile Beograd. Imamo li njegovu ulicu? Ulicu Bulevar Crvene armije ste pretvorili u Južni bulevar. Veoma inspirativno ime. Mogli ste barem da izmislite nekog novog prvoborca DOS-ove revolucije. Ulicu maršala Tolbuhina − A je l' znate ko je maršal Tolbuhin? On je komandovao jedinicama Crvene armije koje su oslobodile Beograd − njegovu ulicu ste promenili u Ulicu Dejvida Makenzija. Znate ko je Makenzi? Profesor univerziteta u Severnoj Karolini, autor biografije znamenitih prvaka srpske istorije. Ulicu generala Ždanova ste pretvorili u Resavsku ulicu. A je l' znate ko je general Ždanov? On je poginuo kada je dolazio na dan obeležavanja oslobođenja Beograda i postoji spomenik tamo gde je pao njihov avion. (Predsedavajući: Zahvaljujem, gospodine Dačiću.) Promenili ste Ulicu Marka Oreškovića u Ševinu ulicu, po ptici ševi koja je česta u tom kraju te ulice. Promenili ste Ulicu Sime Šolaje,sada se ulica zove Mozerova. Je l' znate ko je bio Mozer? Mozer je bio gradonačelnik Zemuna za vreme Drugog svetskog rata. (Predsedavajući: Hvala, gospodine Dačiću.) Milana Nedića ste stavili u sto najznamenitijih Srba, koji je bio predsednik kapitulantske vlade za vreme Hitlerove Nemačke; i vi govorite o borbi protiv fašizma. Ako želite da se borite protiv fašizma, onda budite antifašisti do kraja i ne stidite se onih koji su oslobodili Beograd, a taj dan proslavljate, i proslavićete ga i u subotu, 20. oktobra 2007. godine. Hvala vam.
Molim vas da se držite vremena. Reč ima, po Poslovniku, narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je zaista u većini gospodin Dačić u pravu. Jedino ovaj Marko Orešković ne znam po čemu je zadužio srpski narod, ne znam da je učestvovao u oslobađanju Beograda, ne znam da je igde ijednog Srbina odbranio. Znamo neke vrlo loše, uglavnom antisrpske, ideje koje je baštinio, ali ne bih sad da raspravljam o tome. Ono što jeste zanimljivo, ja bih pridodao ovom spisku, ovoj antifašističkoj vlasti, kako se predstavlja, nasmejaće se ljudi neki ovde, iako je prilično žalosno ovo što ću reći. Recimo, Ulica Jelene Ćetković je promenila ime, verovali ili ne, odnosno čudesna gradska vlast, demokratska gradska vlast, promenila je ime Ulice Jelene Ćetković u Ulicu lipa. Što da bude Ulica Jelene Ćetković kad je Ulica lipa? Vi ste čoveka Žarka Marinovića, koji je 1936. godine ubijen − ubili ga žandari − proglasili za komunistu i rekli da je on po ideološkom principu dobio ulicu, i takođe oduzeli tu ulicu. Nema ulica maršala Tolbuhina, generala Ždanova, nikoga od onih koji su najzaslužniji što mi danas živimo u slobodnom gradu, ne računajući ovu delimičnu okupaciju koju sprovode neke zapadne sile, uz podršku vas koji im u tome služite. Dobro bi bilo, te lipe su divne tu na Zvezdari, zaista divne, ali pokušajte da budete malo originalniji i da te ideološke komisije koje menjaju ulice vode računa da ljudima koji su zaista bili narodni heroji, koji su se borili za slobodu ovog naroda, ne otimate pravo na, rekao bih, život u sećanjima naše dece i onih koji treba da uče na njihovim primerima. Izašao sam i zbog jednog konkretnog problema. Naime, želim da vas upozorim da je danas deseti dan kako direktor Beogradskog zoološkog vrta Vuk Bojović štrajkuje glađu. Deseti dan kako nema nikakvih razgovora o tome kako da se reši problem u samom vrtu i kako da se pomogne, te da gospodin Bojović završi štrajk glađu. U ime SRS juče sam otišao da ga posetim i nisam želeo ništa da zloupotrebljavam, kao što ste mogli kroz štampu da vidite, u političke svrhe. Moj jedini savet njemu je bio da pokuša da nađe zajednički jezik sa gradskim vlastima, da pokuša da se dogovori, zato što ni u čijem interesu nije da dočekamo bilo kakvu tragediju, a još manje je u interesu našeg grada da izgubimo zoološki vrt, da izgubimo jedno od znamenja ne samo Beograda već cele Srbije. Očigledno je da tu postoje neki nerazumni ljudi u gradskoj upravi i ne želim da sad govorim o tome da li i kakvi izbori treba da se održavaju ili ne, šta bi sve trebalo da se događa. Samo vas molim za malo razuma, molim vas da znate da je pitanje kad i koliko ljudi zaista mogu da izdrže ukoliko štrajkuju glađu − gospodin Bojović štrajkuje glađu, značajno je već oslabio − da povedete računa o tome jer to bi bilo veoma loše i za Beograd i za Srbiju da imamo, rekao bih, nesrećan, loš ili tragičan ishod svega što se zbiva zbog neodgovornosti predstavnika gradskih vlasti u Beogradu. Još jedanput vas, uz zahvalnost na pažnji, pozivam da povedete računa o onim elementarnim interesima građana naše zemlje. Neću ovoga puta da govorim o kampanjama koje svakoga dana vodite protiv onih koji jesu za slobodu ove zemlje, protiv onih koji su uvek bili na strani antifašista, nekada, ali kojisu danas na ovoj strani, što je mnogo važnije, pošto ne mislim da možemo da živimo samo na slavi onih koji su se borili za ovu zemlju pre 60 i 70 godina, ili pre 90 godina, već nešto mi treba da uradimo, da gledate da ne narušavamo to. Nije nam najveća vrednost ni Solana ni Oli Ren. Najveća vrednost su nam naša deca, naši gradovi, naša sela, naša Srbija, to je ono što moramo da čuvamo, a tu nam je potrebna i vaša pomoć.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, za reč se javio ponovo narodni poslanik Ivica Dačić, pa narodni poslanik Željko Vasiljević, pa narodni poslanik Riza Halimi.
Pošto me je gospodin Vučić spomenuo, zaista zahvaljujem na prilici da dobijem još koji minut, ali želim da kažem da personalno apsolutno ne želim da ulazim u ocenu bilo koga čija je ulica, koja je nosila njegovo ime, promenjena. Može se o tome raspravljati, ali ne vidim da je za Zemun ptica ševa imala veću ulogu nego neki drugi. Ali, da ne ispadne da je to opštinska vlast u Zemunu, u pitanju je odluka gradske vlasti i samo želim da to pojasnim, da ne ispadne da napadam bilo koju političku stranku pojedinačno koja, u ovom momentu, možda za to nije kriva. Želim da kažem o jednoj tendenciji koja je ovde, u ovoj skupštini, započeta. Vi se žalite na ove iz "Stroja" koji su demonstrirali u Novom Sadu, a vi ste ovde, u ovoj skupštini, izjednačili one koji su se borili protiv okupatora sa onima koji su sarađivali sa okupatorom za vreme Drugog svetskog rata. Dali ste ime ulici, znači, umesto Sima Šolaja − Mozerova. Mozerovi su bili osnivači "Navipa" i njihov jedan član porodice je bio gradonačelnik Zemuna za vreme Drugog svetskog rata. Je l' on oslobodilac Beograda? U knjizi o sto najznamenitijih Srba je Milan Nedić, koji je bio predsednik kapitulantske vlade, vlade za vreme Hitlera. Zamislite vi Srbiju danas, koju će okupirati, na primer, SAD i u kojojće se neko naći da bude predsednik vlade iz ove stranke koja, na primer, danas nije tu i on će posle biti oslobodilac Srbije i spasitelj srpskog naroda. Ne, on će biti izdajnik i biće kolaboracionista, kao što je bio i Milan Nedić. Prema tome, zato što su bili svi drugi u celoj Evropi takvi, Milan Nedić je 3. oktobra sazvao sednicu Vlade i svi su pobegli u Austriju, gde su pobegle i sve vlade koje su bile za vreme Hitlerove Nemačke. Ali, nije kriv Milan Nedić. Krivi smo mi, danas, posle 60 godina, koji zaboravljamo svoju istoriju. Narod koji zaboravlja svoju istoriju možda će biti osuđen da je ponovo proživi i, kada ovo govorimo, setimo se svega onoga što je bilo u proteklih mesec dana u ovoj istoj skupštini i pogledajmo jesmo li svi mi pomalo za to krivi, zato što smo zaboravili ono što se desilo od 1941. do 1945. godine. A isto što se desilo od 1941. do 1945. godine se moglo dešavati i proteklih godina, a može se dešavati i u narednim godinama. Fašizam, i želja za dominacijom i stvaranjem novog svetskog poretka, nije mrtav. Zato je antifašizam i dalje živ. Želim još jednu rečenicu da kažem: jedan poslanik DS-a je sinoć na televiziji, čini mi se, rekao da ga zaprepašćuje to što može videti da Mrkonjić predsedava, a Borka Vučić govori. I to je fašizam. Oliver Dulić se izvinio zbog onoga što je rekao za ovom govornicom kada je postao predsednik Narodne skupštine Republike Srbije. Vi imate pravo da mislite o nama šta hoćete, ali morate da poštujete volju naroda − volja naroda je viša od svega onoga što mi mislimo jedni o drugima. I zato, nadam se da je to nespretno izgovoreno, a ne da je neka tendencija. I mene zaprepaštava što vidim mnoge od vas u ovoj skupštini, a ne bi trebalo da ih gledamo, ali poštujem volju naroda. Meni je drago što vas tu vidim i nadam se da ćete tu biti, gospodine Mrkonjiću, ne kao zamenik i potpredsednik, nego kao predsednik Narodne skupštine Republike Srbije.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović, pa narodni poslanik Željko Vasiljević, pa narodni poslanik Riza Halimi, pa narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Mrkonjiću, koristim priliku da pozdravim Njegovu ekselenciju ambasadora Kube gospodina Hulija Cezara Kancija Ferera, koji se nalazi gore na galeriji − poštovanje, ekselencijo − jer ova tema jednostavno zadire i u današnju borbu naroda Republike Kube protiv fašista novog svetskog poretka, Amerike i zapadnih sila. Ali, pošto je otpočeta ova tema, ja ću veoma kratko, koliko Poslovnik dozvoljava, u susret 21. oktobru. Znate da sam iz Kragujevca i da je tamo nažalost narod u Srbiji, u Prvom svetskom ratu, ovde u delu Srbije, ne govorim o srpskim zemljama, najviše stradao, i da je u jednom danu sedam hiljada učenika i građana mog grada pobijeno od strane nemačkih fašista. Ista je situacija od petooktobarskog puča u Srbiji i u Kragujevcu. Svedoci su i kolege, i profesor Poskurica i dr Vučićević, koji je takođe opozicija kragujevačkoj gradskoj vlasti svih ovih godina, da su bez ikakvog razloga kragujevački vlastodršci promenili nazive ulica onih koji su nas branili od fašista i koji su se borili posle genocida koji je sproveden nad našim narodom 21. oktobra 1941. godine. Smetalo je DS-u i vlasti DOS-a, kasnije i Veroljubu Stevanoviću, što ulice nose nazive Sedamnaeste udarne divizije, Moše Pijade, Dušana Dugalića. Međutim, o njima će da sudi istorija i narod na sledećim izborima, kada ćemo mi da ispravimo mnoge greške koje su oni napravili ne slučajno već namerno u proteklih sedam godina. Ali, na osnovu priče koju sam čula, jer zaista još bi mi bilo mnogo da gledam lažoviziju kakav je Studio B, kao televizija koja se finansira sredstvima građana Beograda, koji imaju lažnog gradonačelnika, ali čula sam, i rekle su mi kolege od jutros i članovi moje porodice, da se drznuo gospodin Stanimirović zajedno sa celom onom klikom sinoć na tom neformalnom skupu, trač-partiji, kako se već zove to gde je on učestvovao, da kaže da mora da se uštine i da sam sebe zapita, on, Milan Stanimirović, da li je ovo 2007. godina, kada predsedava Milutin Mrkonjić, a ja sedim sa njegove desne strane, a gospođa Borka Vučić je za govornicom. Mislim, gospodine Stanimiroviću, da vi treba prvo da se uštinete i da vidite gde su vam moral, čast i savest. Da li ste to izgubili na putu od kuće dolaskom u Beograd i da li ste vi zaboravili, baš kao i vaša Demokratska stranka − je l' vi vidite da neću vama ništa lično da govorim, govorim o politici stranke koja nas je dovela u ovu situaciju u kojoj smo sada, za ovih sedam godina − da je narod bez posla, da su ljudi u svakom pogledu obespravljeni, satanizovani, da ste uništili sve ono što je tekovina herojske borbe jednog naroda kroz period od mukotrpne četiri godine kada smo se borili protiv fašista ovde? I onda vi nemate šta i o čemu da govorite. Treba da govorite o sebi i da se osvrnete kako je katastrofalnu politiku sprovodio režim koji vi personifikujete za proteklih sedam godina i koliko će nama trebati vremena da vratimo slobodu narodu i da vratimo Srbiju tamo gde joj pripada mesto u svetu. A Srbija nije samo u Americi i na Zapadu, Srbija je i u Kubi i u Venecueli, Srbija je u celoj Latinskoj Americi, Srbija je i u Africi i na Bliskom i Dalekom istoku, Srbija je u Kini, u Rusiji, Srbija je u čitavom pravdoljubivom svetu koji želi da nam pomogne da sačuvamo Kosovo i Metohiju i da se izborimo za slobodu našeg naroda. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Nataši Jovanović. Gospodin Željko Vasiljević je povukao svoju diskusiju. Za reč se javio narodni poslanik Riza Halimi, potom narodni poslanik Aleksandar Vučić, pa potom narodni poslanik Vjerica Radeta. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Neka izađu lekari.) Hajde, neka kolege lekari izađu. Hvala doktorima. Izvolite. Riza Halimi ima reč.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, ja ću se ovim pitanjem, na osnovu člana 226, vratiti na problematiku visokog obrazovanja. Odlukom ministra prosvete 2002. godine rešen je veoma osetljiv problem diploma Prištinskog univerziteta koje nisu priznavane u periodu 1991-2001. godine. Odluka priznavanja diploma Prištinskog univerziteta bila je veoma značajna jer oko 80% studenata albanske nacionalnosti iz Preševske doline studira na ovom univerzitetu, a ostali se upisuju na univerzitetima Albanije i Makedonije. Poznato je da na univerzitetima Srbije nemamo nijednog redovnog studenta sa ovog područja, kako zbog jezičkih, ekonomskih, tako i političko-bezbednosnih razloga. Međutim, i pored zvaničnog priznavanja diploma Prištinskog univerziteta, od 1991. godine pa sve do ovih dana studentima ovog područja je uskraćeno pravo da koriste republički fond za studentski standard jer automatski budu odbijani kada konkurišu za studentske stipendije i kredite. Kao razlog odbijanja se iznosi da se radi o visokoškolskoj instituciji čiji osnivač nije Republika Srbija. Uprincipu,ovdese radi o problemu nepriznavanja UNMIK-ove dokumentacije, koji ima veoma štetne posledice za ovo područje i u drugim životnim oblastima. Ali, ovom prilikom potenciram značaj ove problematike, pa zato postavljam pitanje ministru prosvete: šta će preduzeti da reši ovaj ozbiljan problem kako bi se konačno omogućilo mladim Albancima ovog područja da, ravnopravno sa svojim vršnjacima, koriste fond za studentski standard i to, za početak, bar u pravcu ostvarivanja prava na studentsku stipendiju i kredite? Paralelno sa ovim pitanjem i te kako je važno rešiti i pitanje nostrifikacije univerzitetskih diploma stečenih u Albaniji i Makedoniji jer trenutno postoji veoma šarolika praksa koja varira u širokom rasponu od univerziteta do univerziteta. Autonomnim procenama univerzitetskih struktura diplomirani kadrovi na univerzitetima Albanije i Makedonije treba da polažu od jednog do osam dopunskih ispita ili, čak, kao u slučaju fakulteta farmacije Novosadskog univerziteta, imamo momenat da se uopšte ne priznaje diploma farmacije stečena na Univerzitetu Tirane. Verovatno i Bolonjskom deklaracijom treba u budućnosti rešiti ovaj problem, ali je neophodno da se priznavanje diploma susednih država urgentnije reši međudržavnim sporazumima jer ovde se radi o egzistencijalnom pitanju, pa smatram da bi Ministarstvo moralo hitno da ovu problematiku reši. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Rizi Halimiju. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, koji takođe reklamira Poslovnik. Izvol'te, gospodine Vučiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvi put moram delimično da se složim sa gospodinom Halimijem. Nije mi jasno zašto studenti iz Prištine, koji su građani ove zemlje − je l' tako, gospodine Halimi − i biće uvek − je l' tako, gospodine Halimi, tako sam razumeo vašu diskusiju − dakle, drago mi je da je gospodin Halimi konačno javno rekao sa ove govornice da su studenti Prištinskog univerziteta građani Republike Srbije, da će biti građani Republike Srbije, a ove sitnice oko kredita, studentskih fondova itd., to ćemo odmah da rešimo, gospodine Halimi. Odmah ćemo to da rešimo. Važna je vaša volja i volja studenata u Prištini da žive u ovoj zemlji. Mislim da je ovo veoma značajna izjava gospodina Halimija. Ona je zaslužila da bude pozdravljena aplauzom. To je bilo izvanredno, gospodine Halimi! Ovo je prvi put da ste vi jasno i glasno sa skupštinske govornice, za razliku od predstavnika nekih srpskih stranaka, rekli da je Priština Srbija i vi morate da dobijete sva prava. Svi studenti iz Prištine, bez obzira na njihovu nacionalnost, bilo da su Albanci, u većini slučajeva, pretpostavljam, bilo da su Srbi ili pripadnici nekih drugih nacionalnih grupa, nacionalnih zajednica i etničkih grupa, moraju da imaju sva prava iz republičkog budžeta koja imaju i studenti Beograda, Niškog univerziteta, Kragujevačkog, Novosadskog itd. Veoma sam vam zahvalan, gospodine Halimi, na ovome. Samo bih još jednom da vas pitam da izađete, eventualno da nam potvrdite sa sigurnošću, da obradujete sve građane ove zemlje, da obradujete sve svoje birače i da kažete: ja ću sa vama, drage moje kolege narodni poslanici, uvek da se borim za očuvanje teritorijalnog integriteta i suvereniteta Republike Srbije. Izašao sam zbog nečeg drugog, dame i gospodo. Izašao sam zbog toga što poslednjih dana primećujem u medijima jedno neverovatno izjednačavanje nemogućih stvari i ponovo pravljenje priče o srpskom narodu u kojoj Kosovo i Metohija nisu važni, a važno je da ispunjava nekakve svoje, tobože, obaveze prema Haškom tribunalu iz nama nepoznatog razloga. I da ne znamo o čemu je reč, te se svi naši državni zvaničnici bave Haškim tribunalom, a − oprostite, Vaša ekselencijo ambasadore Republike Kube, što to moram da govorim u vašem prisustvu − drznuo se predstavnik OEBS-a gospodin Urstad da staje u zaštitu... ne da staje u zaštitu, već da ide u progon onih koji su na legitiman i legalan način kritikovali tužioca za ratne zločine, njegovog portparola i ostale koji na protivpravan način obavljaju svoj posao. Uzgred, to je onaj tužilac koji je rekao: morate da razumete Hrvate što su ljuti zbog puštanja na slobodu Radića itd. − jer on valjda zna da je Radić ubica i zločinac, on to zna bolje čak i od Haškog tribunala. Mali je Haški tribunal kakav bi zlikovac bio Vukčević ovde, na koliko bi ih on godina osudio. A, ako vi kažete dve reči protiv takvog čoveka, tu se pojavljuje njihov tata, capo di tutti i capi, neki Urstad, da nam čita lekcije. Moram da vam kažem: nisam od onih koji vole da slušaju lekcije. Sa ambasadorima kada razgovaram, predstavljajući nekada svoju stranku, nekada svoju zemlju, u zavisnosti od toga na kom nivou i na koji način razgovaram s njima, razgovaram kao predstavnik ovog naroda i ove zemlje. Rezervnu otadžbinu nemamo. I ne pada mi na pamet da mi oni određuju i da nam oni naređuju kako mi, šta i na koji način smemo da govorimo, pa nam se mešaju u to hoće li da bude televizijski prenos skupštine ili ne. Pa, o tome odlučuju narodni poslanici, građani Srbije o tome odlučuju, a ne Urstad ili ne znam ko već.
Tako je, gospodine Vučiću, hvala.
Samo još sekund, gospodine Mrkonjiću. Dakle, dame i gospodo, dragi prijatelji, samo vas molim da ne dozvolite da nas ponižavaju toliko da više ne znate ni šta ni kako da uradite. Da ne razumete šta ste bogu zgrešili, da ne razumete da će, u trenutku dok vam oni govore, da nam otimaju Kosovo i Metohiju, da nam uništavaju i razaraju Srbiju. Soli nam pamet Oli Ren i kaže: Srbija je kao loš student, koji valjda dan pred ispit uzme knjigu pa počne da uči.
Hvala, gospodine Vučiću.
Hvala narodu i građanima Srbije koji to mogu da trpe, gospodine Mrkonjiću.
Javite se ponovo, molim vas.
Završavam u jednoj rečenici. Je l' ima neko ko će da mu kaže: nismo mi tvoja deca, nismo mi tvoji đaci; mi imamo svoju zemlju i to kaži tamo u Finskoj, kaži na bilo kom drugom mestu; mi nećemo da se sukobljavamo s tobom; mi nećemo ništa da imamo protiv vas, ali, ljudi, mi hoćemo da budemo samo svoji na svome i da odlučujemo o budućnosti naše dece i ništa više. Neka to neko uradi u ovoj zemlji!
Zahvaljujem gospodinu Vučiću. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo poslanici, član 226. Poslovnika Narodne skupštine kaže da narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenja i objašnjenja od predsednika Narodne skupštine, predsednika odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionera u drugim republičkim organima i organizacijama o pitanjima iz okvira prava i dužnosti ovih funkcionera, iz nadležnosti organa na čijem se čelu nalaze, a koja su mu potrebna za ostvarivanje funkcije narodnog poslanika. Sada se, shodno ovom članu, obraćam pre svega predsedniku Vlade Republike Srbije gospodinu Vojislavu Koštunici, a pogotovo predsedniku Republike gospodinu Borisu Tadiću. Jutros sam u dnevnom listu "Pravda" pročitala,pretpostavljam da ste i vi: ANA preti Srbiji. To je naslov. I kaže: najava terorističke Albanske nacionalne armije da će preuzeti kontrolu na severnom delu Kosmeta ukoliko to do prvog novembra ne urade međunarodne snage. Dakle, ovo nije prvi put danas objavljeno. Ovaj pokušaj zastrašivanja Srbije od strane te terorističke organizacije prisutan je već izvesno vreme na našoj političkoj sceni. Na nekim medijima, poput žute B92 televizije,gledamo kako nas zastrašuju sa onim strašnim likovima pripadnika te terorističke organizacije, sa fantomkama na glavi, do zuba naoružani. To je ono što rade nelegalni organi na Kosovu i Metohiji. Ali, ono što je zabrinjavajuće i uznemiravajuće je reakcija u ovom delu Srbije. Reakcija od nekih političara koji, recimo, Gardu Cara Lazara, grupu momaka patriota koji žele da pomognu svom narodu na Kosovu i Metohiji, izjednačavaju sa ovom terorističkom grupom. Ono što je posebno zabrinjavajuće i uznemiravajuće jeste činjenica da je predsednik Republike Boris Tadić pre dva-tri dana medijima rekao da će Srbija učiniti sve da suzbije ekstremističke grupe na obe strane. Moje pitanje gospodinu Borisu Tadiću je: koje su to ekstremističke grupe na srpskoj strani i koje on to grupe, kao predsednik Republike, upoređuje sa terorističkom grupom ANA? Ovo je vrlo bitno. Možda nekom može da se učini da je ovo dnevnopolitička stvar. Verujte, nije. Ako predsednik Republike Srbije Boris Tadić kaže da će suzbiti delovanje ekstremističkih grupa na obe strane, onda znači da Boris Tadić priznaje da postoje neke ekstremističke grupe u Srbiji. Postoji ANA, na teritoriji Srbije, ali to je teroristička šiptarska grupa. Koja je to ekstremistička grupa u Srbiji koju je Boris Tadić pre neki dan obećao da će suzbiti? Hvala.
Zahvaljujem. Za reč se javio narodni poslanik Amdžad Migati, pa potom ponovo, po Poslovniku, narodni poslanik Riza Halimi. Izvol'te, gospodine Migati.
Javljam se po članu 226, vezano za član 64. Sinoć sam gledao na Studiju B jednu emisiju koja propagira govor mržnje i dosta laži, a pogotovo o nama srpskim radikalima. Jedan nesrećnik u toj emisiji kaže da su nacionalisti u srpskom parlamentu gori nego fašisti. Zamislite! Takođe je konstatacija da Srbija ide ka fašizmu. Taj nesretnik nije ovde da s njim sad razgovaramo. Međutim, tražim od Odbora za kulturu i informisanje da ispita rad Studija B, da li je u skladu sa zakonom, da li on radi uinteresu građana Srbije, a pogotovo Beograda koji ga finansira, ili radi propagandu jedne stranke ili jedne ideje ili nekima sa strane koji hoće da predstavljaju Srbiju u to vreme ... kao tobož početak fašizma koji će da vlada. To nije prvi put. Novinar se sinoć nije ponašao kao novinar nego je potvrdio konstataciju da je SRS opasnija od fašista itd. i takve gluposti koje nikako ne mogu da budu u skladu sa zakonom i Ustavom. Ako je pijanac, onda treba da dobije otkaz. Ne može pijanac da vodi emisiju. Drugo, ne mogu da verujem da ceo Upravni odbor Studija B su pijanci. Onda moraju svi da odgovaraju. Ili da vode politiku u skladu sa zakonom i da budu svi predstavljeni kako jesu, Studio B da bude objektivan, ili da promeni naziv i da se zove Studio D i da kaže: mi nismo više na budžetu grada Beograda, i da radi šta hoće, pa ćemo da vidimo. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi. Hajde posle toga da pređemo na diskusiju.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je gospodin Vučić podosta informisan o svim problemima u ovoj državi, s tim što, radi njegove bolje informisanosti, dodajem da Albanci na ovom području – a ja to nazivam preševska dolina, pa ako vama to bolje odgovara, opštine Preševo, Bujanovac i Medveđa – učestvuju na višestranačkim parlamentarnim izborima od decembra 1990. godine. Zatim, od maja 1992. godine učestvuju na višestranačkim lokalnim izborima. Znači da oko toga nema dileme. Zato su i studenti sa ovog područja uvek ostvarivali prava iz studentskog standarda u republičkom fondu u Beogradu. To je bilo sve do 1991. godine. A unazad 16 godina su sprečeni da ostvaruju ova prava u državi u kojoj žive, u kojoj plaćaju poreze i u kojoj moraju da ostvaruju sva ljudska i građanska prava. U ovom pogledu ističem, par puta sa ove govornice, da u oblasti prosvete postoji niz veoma osetljivih nerešenih problema, počev od programa, udžbenika, a visoko obrazovanje je netaknuto. Trenutno, problematika visokog obrazovanja za Albance Preševa, Bujanovca i Medveđe je nerešeno pitanje o kojem Ministarstvo mora da ima daleko ozbiljniji pristup. Ovo je samo početak, kada govorimo o stipendijama i kreditima. Mora ova problematika daleko ozbiljnije da se razmotri nego do sada i da se reši. U tome je problem. Hvala.
Nastavljamo diskusiju od juče. Prelazimo na 33. tačku dnevnog reda: – PREDLOG AUTENTIČNOG TUMAČENjA ODREDABA ČLANA 127. STAV 1. I STAV 2. ZAKONA O VISOKOM OBRAZOVANjU Narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovano Predsedništvo, vraćamo se na nastavak jučerašnje tačke dnevnog reda. U odnosu na sve ono što se juče moglo čuti od strane svih kolega koji su učestvovali u raspravi, ili gotovo svih, nesporno je da treba prihvatiti stav Zakonodavnog odbora, i da ovo autentično tumačenje treba prihvatiti na način na koji je i predloženo, i time staviti tačku na jedno otvoreno pitanje vezano za primenu Zakona o visokom obrazovanju. Jer, nesporno je, sa pravne tačke gledanja na ovo pitanje, da se ne mogu dovoditi u pitanje stečena prava. Ali, takođe se mora priznati da je juče od strane više kolega, povodom diskusije o ovom članu zakona i generalno o visokom obrazovanju, otvoreno jako mnogo pitanja na koja su potrebni relevantni odgovori. Ovo pominjem ne slučajno. Ono što smo juče čuli i što ćemo verovatno danas čuti, a i ono što se dešava u praksi od početka primene Zakona o visokom obrazovanju, a podsetiću da je Zakon o visokom obrazovanju usvojen 2. septembra 2005. godine, sve ono što se dešava govori upravo da ovo tumačenje Zakonodavnog odbora i nije trebalo da bude predmet rada Narodne skupštine. Bilo bi logičnije, celishodnije, svrsishodnije da je Ministarstvo za prosvetu izašlo pred Skupštinu sa predlogom o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Ovo govorim ne slučajno, jer je u protekle dve i nešto godine bilo jako mnogo problematičnih situacija, ne samo oko pitanja mastera nego i oko drugih pitanja vezano za sprovođenje Zakona o visokom obrazovanju. Mislim da uopšte nije bilo potrebe da se studenti okupljaju da protestuju. Ministarstvo je trebalo da reaguje na samu pojavu potrebe da se o tome zauzme odgovarajuće mišljenje. Priznaćete, u praksi će biti puno problema zato što ovo pitanje do sada nije obrađeno na dobar način ili nije objašnjeno, jer imaćemo jednu praktičnu situaciju da, poštujući stečena prava, neko ko je završio određeni fakultet za četiri godine i stekao odgovarajuće zvanje, sada će dobiti zvanje koje podrazumeva pet godina učenja. Fakulteti, visokoškolske ustanove će, naravno, naći načina da obrazlože težinu predmeta, broj bodova i slično, naći će objašnjenje da je to u redu, ali, formalno gledano, imamo jednu praktičnu situaciju. Sa druge strane, neko od kolega je pomenuo, Zakon to predviđa, onaj ko završi master program sutra može da upiše doktorske studije itd. Znači, mi stavljamo tačku na jedno pitanje. Ovo mišljenje Zakonodavnog odbora nije sporno, ali je loše što se zakonodavac o ovome nije izjasnio. Loše je jer ne treba prepustiti Zakonodavnom odboru da daje pravno tumačenje člana tog i tog. Trebalo bi, da je sreće, da je i Odbor za prosvetu Narodne skupštine razmatrao ovo pitanje. Poenta je u tome da bi, ako je Odbor matičan za Zakon o visokom obrazovanju, onda bilo logično da i po ovom pitanju zauzme odgovarajući stav i da kaže svoje mišljenje. Mi smo juče čuli nekoliko članova Odbora za prosvetu Narodne skupštine. Oni su izložili o ovom pitanju isti stav, ali su, svaki na svoj način, otvorili sijaset drugih pitanja. Bilo bi dobro da smo imali i stav Odbora. Toga nije bilo. Mogli smo čuti i da za sada nema kriterijuma za obrazloženje ovoga stava. Inače, nisam slučajno rekao da posle dve i nešto godina od usvajanja Zakona o visokom obrazovanju i početka njegovog sprovođenja i te kako treba pristupiti promenama i izmenama Zakona o visokom obrazovanju. Za one koji to pitanje posmatraju na drugi način pomenuću po meni jedan od najvažnijih razloga, a to je pitanje usklađenosti Zakona o visokom obrazovanju sa odredbama Ustava Republike Srbije. Mislim da mnogi ljudi uopšte nisu obratili pažnju na odredbu Ustava Republike Srbije koja govori o pravu na obrazovanje. Citiraću član 71. Ustava Republike Srbije koji kaže: "Svako ima pravo na obrazovanje. Osnovno obrazovanje je obavezno i besplatno, a srednje obrazovanje je besplatno". Stav 3: "Svi građani imaju, pod jednakim uslovima, pristup visokoškolskom obrazovanju. Republika Srbija omogućuje uspešnim i nadarenim učenicima slabijeg imovnog stanja besplatno visokoškolsko obrazovanje, u skladu sa zakonom. Osnivanje škole i univerziteta uređuje se zakonom". Kolege narodni poslanici i građani Republike Srbije, ove odredbe Ustava Republike Srbije, vezano za pravo na obrazovanje, izazvaće ogromne promene u sistemu obrazovanja u Republici Srbiji i dovešće do toga da će jako mali broj, u odnosu na postojeće stanje, učenika završnih razreda srednjih škola dobiti mogućnost da budu stipendirani od strane Republike Srbije. Ovo govorim ne slučajno. Imam kod sebe jedan dokument koji govori o stanju u Srbiji vezano za stepen siromaštva. Statistički je možda to drugačije, ali je nesporna činjenica – to ne govorim u ime SPS, ili moje kolege poslanici iz SPS, to govore ljudi koji se bave pitanjima siromaštva u Srbiji – da je siromašenje postalo tendencija u Srbiji, da je cela ova situacija posle 2000. godine, privatizacija itd. dovela do toga da oko 640.000 ljudi radi u sivoj zoni, a preko milion je nezaposleno. Statistički gledano, Srbija je deset puta siromašnija od Poljske, a pet puta od Turske. Samo je u Albaniji stepen siromaštva veći. Jedna trećina stanovništva živi sa manje od 30 dolara ili 1.650 dinara mesečno, 18% u uslovima apsolutnog siromaštva sa manje od 20 dolara ili 1.100 dinara mesečno. Svaki deseti stanovnik u Srbiji živi na minimumu egzistencije sa 2,5 dolara ili 137,5 dinara dnevno. Karakteristike siromaštva su, naravno, veliki broj izbeglica i raseljenih lica, dok je više od 150.000 dece u kategoriji siromašnih, a više od 400.000 penzionera ima najniže penzije. Utvrđeno je da tri četvrtine penzionerskih domaćinstava u centralnoj Srbiji i Vojvodini nije u stanju da obezbedi sebi najnužniju hranu i lekove. Penzioneri sa minimalnom penzijom nemaju sredstava ni za osnovne životne namirnice kao što su mleko, meso i voće. U 2006. godini 8,8% stanovništva Srbije je klasifikovano kao siromašno. Seosko stanovništvo je 2,5 puta siromašnije u odnosu na stanovništvo gradskog područja. Onda se pominje i koje su to grupe siromašnih u Srbiji. Moram pomenuti da je najveći procenat siromašnih zabeležen kod domaćinstava čiji je nosilac radno neaktivan (studentkinja ili domaćica), a nije penzioner. Ovo govorim ne slučajno. Ove podatke sam svesno uzeo da vam ilustrujem šta se u Srbiji sprema i ko će biti predmet brige države vezano za visoko obrazovanje. Time se potvrđuje ono što smo mi socijalisti govorili: da će visoko obrazovanje u budućnosti biti privilegija bogatih i da se, jednostavno, i po tom osnovu Srbiji loše piše jer zemlja koja nema kvalitetno obrazovanje, objektivno nema ni budućnost. Pre nekoliko dana jedne dnevne novine su donele vrlo inspirativan članak jednog istraživača društvenih tokova, koji govori o uputstvima Svetske banke da se u Srbiji krešu i davanja za penzionere, ali i obaveze države vezano za visoko obrazovanje. Sledeći ono što je Svetska banka govorila nekim drugim zemljama koje su se nalazile u sličnoj situaciji, kada penzije pređu na budžet, u jednom trenutku će se proglasiti bankrot tog budžeta i onda penzije neće biti moguće isplatiti, biće neka socijalna pomoć. Za obrazovanje će, naravno, doći do drastičnog kresanja obaveza države prema budućim korisnicima visokog obrazovanja. Ovaj član Ustava Republike Srbije govori da će biti jako mali broj onih ljudi, u odnosu na postojeće stanje, koji će biti briga države i kojima će biti omogućeno besplatno obrazovanje. Naime, postoje neki statistički podaci da bi tek 10 posto svršenih učenika mogao biti predmet besplatnog studiranja i to oni koji su odlični studenti i koji su slabijeg imovinskog stanja. Ovo govorim svesno zato što mislim da ovu priču o stanju u visokom obrazovanju treba da koristimo i da kažemo o stanju u visokom obrazovanju i o perspektivama Srbije. Mislim da smo po ko zna koji put, kao država, požurili da sprovedemo nešto što je pitanje u kojoj meri Srbiji donosi neku korist. Kada kažem korist, mislim, naravno, na budućnost. Jer Bolonjska deklaracija jeste preporuka, ona nije obaveza koja se mora primeniti preko noći, a mi smo sve učinili da je primenimo preko noći. Bolonjska deklaracija je kao preporuka prihvaćena i od strane drugih zemalja Evrope, i članica EU i onih drugih, ali nisu sve te zemlje odmah ušle u način primene Bolonjske deklaracijeda ona odmah postane deo obrazovnog procesa. Sačekale su da vide kakva ta Bolonjska deklaracija ima dejstva, pozitivna i negativna, da pogledaju u kojoj meri se pozitivne tekovine dotadašnjeg sistema obrazovanja čuvaju. Mislim da mi u Srbiji imamo dovoljno razloga da kažemo da je sistem obrazovanja u Srbiji bio dobar, i u bivšoj Jugoslaviji, ne savršen, ali da je bio dobar, i da je imao kao proizvod svršene studente koji su se svuda u svetu vrlo lako uklapali u sistem obrazovanja i objektivno lako završavali kasnije postdiplomske i doktorske studije i bili vodeći stručnjaci u institucijama. Naši svršeni studenti, naši svršeni srednjoškolci, to je poznato, ovo ne govorim da bih glorifikovao neko prethodno vreme nego govorim kakav je sistem obrazovanja bio, svršeni srednjoškolci su, da kažem, osvajali prva mesta na brojnim međunarodnim takmičenjima širom sveta, što je veoma ilustrativno u odnosu na veličinu Srbije ili tadašnje SFRJ ili SRJ. To se dešavalo i pre 90-ih i posle 90-ih godina, dešavalo se, što je veoma zanimljivo u odnosu na veličinu zemlje, broj stanovnika i broj ljudi koji se obrazuje. Ovo sve pominjem zato što će biti velikih promena u sistemu visokog obrazovanja i ovu današnju raspravu treba objektivno shvatiti. Mi u SPS doživljavamo to kao priliku da uputimo javni poziv Ministarstvu da pristupi izmenama Zakona o visokom obrazovanju, ili donošenju novog zakona o visokom obrazovanju, jer je nesporno da treba da sačuvamo sve dobre vrednosti postojećeg sistema visokog obrazovanja i da eliminišemo ono što se u međuvremenu pokazalo kao jako loše. Inače, oko mastera još da kažem, jer je juče neko od kolega pomenuo situaciju vezano za izvršavanje master programa, odnosno pomenuo je da je bilo raznih slučajeva. Sticajem okolnosti moram da pomenem da je Ministarstvo, pokušavajući očigledno da ugasi vatru koja tinja i da reši mnogobrojne sporne situacije, da je bilo tokom godine donelo jedno uputstvo koje je uputilo svim univerzitetima i fakultetima, gde je našlo način da prevlada ovaj vakuum, a da kažem da ne dođe do nekih drugih izmena zakona. Citiram: školske 2006/ 2007. godine master program mogu upisati lica koja su završila odgovarajući fakultet u skladu sa propisima koji su važili pre donošenja Zakona o visokom obrazovanju. Do akreditacije, ovaj master program se izvodi kao odobreni program od strane Nastavno-naučnog veća fakulteta, uz saglasnost Veća univerziteta. Ovo govorim zato što mislim da je potrebno sa ove govornice da smirimo situaciju, da je ne činimo eksplozivnijom nego što jeste i da kažemo da oni ljudi, oni svršeni studenti koji su se u međuvremenu prepisali ili započeli master program pre nego što je Skupština dala ovo autentično tumačenje, pošto je prema izlaganju svih kolega nesporno da će ovo biti prihvaćeno, jednostavno nisu uradili ništa loše, odnosno da im se ne može desiti ništa loše. Oni fakulteti i univerziteti koji su poštovali ovu preporuku Ministarstva radili su na pravno valjan način i tu nema nikakvih problema ni po te visokoškolske ustanove, ni po univerzitet. Kada sam pomenuo mnogo toga lošeg što se dešavalo vezano za sprovođenje Zakona o visokom obrazovanju, ne mogu a da ne pomenem jedan materijal koji smo mi u poslaničkoj grupi SPS dobili. On se zove Stavovi, mišljenja i zaključci osnivača i direktora viših škola kojima je Komisija za akreditaciju i proveru kvaliteta odbila zahtev za akreditaciju. Naime, kod akreditacija viših škola bilo je očigledno svačega, ali nismo dobili odgovarajući stav Ministarstva povodom ovog pitanja. Doduše, to je bio deo rada nekadašnjeg ministarstva, a novo ministarstvo je preuzelo probleme. Bilo bi dobro da se novo ministarstvo ovde izjasni. Ovo govorim ne slučajno. Pošto je bilo svega i svačega, ko bude želeo da pročita detaljno ovaj dokument koji smo mi socijalisti dobili, a nadam se da su i drugi, videće ovde stvari koje su, verovali ili ne, takvog karaktera da postavite pitanje da li je moguće da je bilo takvih slučajeva u našem sistemu visokog obrazovanja, a bilo je. Dešavalo se, primera radi, evo citiraću samo ilustrativne stvari, da pojedine više škole, koje su pre nekoliko meseci ili godinu dana dobile od Ministarstva i tadašnje akreditacione komisije dozvolu na opravdanost osnivanja više škole i saglasnost za nastavni plan i program u trogodišnjem trajanju, kao i rešenje o ispravnosti tehničkih, prostornih i kadrovskih uslova, dobiju negativno mišljenje i da im se oduzme dozvola za rad. Onda se postavlja jedno logično pitanje: ili je Ministarstvo koje im je dalo ovu dozvolu bilo nestručno ili su neki drugi kriterijumi u pitanju. Nije logično, ako Ministarstvo da dozvolu pre tri ili šest meseci ili godinu dana, da nova komisija to oduzme. Inače, kada je reč o Komisiji, ne pominjući nikoga personalno, jer stvarno mi to nije namera, činjenica je da ta komisija ima petnaestak članova, da su, primera radi, 10 ili 11 iz oblasti prirodnih nauka, a četiri, pet ili šest, već kakva je struktura, iz društvenih nauka, a onda jedna potkomisija od tri čoveka obiđe višu školu, konstatuje to stanje, ovde je čak bilo konstatacija da nisu bili ni svi prisutni, da nije bio radnik Ministarstva koji bi po zakonu trebalo da bude tamo, i onda donose odluku da se oduzme dozvola za rad. Inače, kada je reč samo o tom aspektu oduzimanja, citiram, ništa lično: šira analiza broja škola sa aspekta vlasništva državnih i privatnih, tj. čiji je osnivač država ili neka druga institucija, daje zanimljive podatke − od ukupno 33 škole koje su dobile akreditaciju, svega dve škole su privatne; od 27 škola čija je akreditacija odbijena, svega jedna je državna; akt o upozorenju dobilo je 18 škola itd. Ovo govorim zato što se moramo razumeti. Ustav proglašava ravnopravnost svih oblika svojine. Ustav proglašava pravo na obrazovanje. Ustav proglašava i promoviše pravo izbora. Ali, država Srbija mora da zna šta će sama sa sobom i sa visokim obrazovanjem, i da u odnosu na to napravi neku strategiju. Promene nas čekaju, one su tu pred vratima, ali moramo da eliminišemo ove negativne pojave. Kada sam pomenuo negativne pojave, imali smo situaciju da više škole koje rade 10, 12, 15 godina, koje su u međuvremenu postale poznate i van granica ove zemlje, gde dolaze strani predavači, gde dolaze ugledni gosti, gde je uspostavljena međunarodna saradnja − preko noći dobijaju crveni karton i oduzima im se dozvola za rad. Da ne pominjem da je od tih 27 škola, primera radi, na konferenciji za štampu pomenuto svega nekoliko, čime je objektivno naneta velika šteta tim školama jer akreditaciona komisija je samo prvostepeni organ. Sledi i Nacionalni savet za visoko obrazovanje, a neki su unapred proglašeni za gubitnike. Zanimljivo je da je tada bilo insistiranja da nije bilo pritisaka i sl. Zašto ovo govorim? Mi socijalisti smatramo da država apsolutno treba da učini sve da napravi strategiju u oblasti visokog obrazovanja i da ima jako veliki broj studenata koji će biti predmet stipendije države. Ali, takođe, s obzirom na ove ranije navedene principe, i ravnopravnost oblika svojine, i pravo na studiranje i pravo izbora, da se moraju poštovati i rezultati ostvareni u oblasti visokog obrazovanja, da i one više škole, a i fakulteti koji će doći na akreditaciju, koji su u proteklih 10, 12, 15, 17 godina postali poznati i van granica ove zemlje, koje imaju odobreni program, koje imaju kvalitetne kadrove i koje imaju odgovarajući prostor, apsolutno mogu da nastave rad. U glavama mnogih ljudi mora doći do promene, jer mnogi ne shvataju šta nosi, sa stanovišta promena u oblasti visokog obrazovanja, ova knjižica koju držim u ruci i koja se zove Ustav Republike Srbije. Mi smo juče i danas otvorili tek jedan od problema koji su praktično na vratima i koji zahtevaju rešenje. Zakonodavni odbor nije mogao ići ispod ovoga i logično je da je doneo ovakav stav, i mi socijalisti ćemo glasati za njega, ali kažem još jedanput, ova rasprava je pokazala da postoji mnogo problema koji u stvari iziskuju potrebu da zakonodavac izađe pred stručnu javnost, naravno, sa onima o kojima je reč, sa univerzitetima, a onda i sa drugima. Naravno, to će na kraju doći pred Narodnu skupštinu Republike Srbije, da se napravi što bolji zakon o visokom obrazovanju i da se vidi šta je strategija Srbije,šta je dobro, a šta nije; ono dobro da afirmišemo, a ono loše da ostavimo iza sebe. Zbog Srbije, jer država koja nema dobar sistem obrazovanja osuđena je na propast, a to je naravno nešto što niko od nas ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije ne želi. U to sam potpuno ubeđen, i to nije samo stav nas socijalista, nego sam potpuno ubeđen i svih kolega poslanika i stav svih građana Republike Srbije. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku dr Žarku Obradoviću. Poslovnik reklamira prof. dr Mileta Poskurica, potom dr Vladan Batić reklamira Poslovnik, a neka se pripremi za diskusiju Goran Davidović, narodni poslanik.
Član 93. Dame i gospodo, govoreći juče, a to je jedna autokorekcija zapravo i način da ispravim ono što sam juče govorio i netačnosti koje sam eventualno izneo, a tiču se uglavnom prezimena čoveka o kome sam govorio. Dakle, govoreći juče o tome kako su zakonska rešenja koja su ponuđena izvor mnogih nejasnoća i onoga što se konačno dešava, da mi danas dajemo tumačenja i gotovo je nepotrebno da se Skupština bavi time, ali kada se već bavi, da se bavi do kraja i, obrazlažući razloge, zašto ne, kada odluke koje se kao podzakonska akta donose ili reakcije individualnih organa rukovođenja, recimo dekana, direktora škola, mogu da izraubuju i onako nejasne stavke u zakonu i da budu predmet sporova, pomenuo sam Visoku tehničku školu u Trsteniku i rekao sam pogrešno prezime direktora te škole. Sada se ispravljam: reč je o gospodinu Petru Ivanoviću, koji je direktor te Visoke tehničke škole. Dakle, zašto sam pomenuo i u kom kontekstu? To je predmet koji držim u rukama, zaveden je 2. oktobra 2007. godine u pisarnici i trebalo bi da bude predmet rasprave verovatno na današnjoj sednici Odbora za prosvetu. To dokazuje koliko anarhije, koliko nereda, koliko poremećenih ljudskih odnosa je proizvelo delovanje jednoga čoveka i njegova potreba da, kao vrhovni dirigent ili gotovo vlasnik te privatne škole, makar saglasno potpisnicima ovoga dopisa, pokušava da deluje unutar te organizacije. Čak ide sa neverovatnim saopštenjima, u kojima potpisom na knjigu traži – saglasno svemu i svačemu, zakonima o radu, o visokom obrazovanju, Statutu i Kolektivnom ugovoru, pri tom navodijedan član, ne zna se na šta se tačno odnosi – i daje obavezu, dakle jedan dekret, da će najdalje do upućivanja zahteva za akreditaciju škole taj koji prima ovaj dekret u potpunosti izvršiti svoje obaveze po osnovu pismeno primljenih zadataka za svoje predmete. Ukoliko to ne uradi, u drugom stavu, druga tačka, i bude odbijena akreditacija, dakle taj je kriv, dobiće otkaz. To čovek treba da potpiše i da neko tamo proceni, čuli ste već kako od prethodnih izlagača, i sada će čovek dobiti otkaz. Pa onda, da je uputstvo nakon dobijene na sreću akreditacije, u kojem nastavnici moraju, u nekih desetak tačaka, između ostalog, da urade skriptu obima do 80 strana, da tehniku nastave izvode grafoskopom, video-projektorom i eksponatima. Nikakva druga varijanta ne dolazi u obzir. Prolaznost mora biti 70%, pri čemu se registruje službeno da 50% studenata sluša nastavu, dakle 20% onih koji ne dođu na nastavu moraju da prođu. Ako se tako ne uradi, u tački 2: neizvršavanje navedenih obaveza posle zadatog roka znači nedovoljnu i nekvalitetnu pripremu za rad po novim zvaničnim standardima i više neće biti tolerisano, uz moguće posledice, uključujući i meru angažovanja drugog nastavnika iz škole ili druge obrazovne ustanove. Dakle, vidite kakvi su dekreti, kakvi dopisi, kakvo ponašanje postavljenih direktora. Džaba su ljudi to pisali, tražili molbu od inspektorata; ekstra što u materijalu stoji da je rukovodio radom sindikata, sazivao sednice sindikata, a on inače, ne može biti sindikalno organizovan, jer je aktivan kao direktor, tražio smenu itd. Dakle, hteo sam samo dopunu tog materijala, da pojednostavimo o kome se radi i šta se danas po Srbiji radi, saglasno zakonu koji to pokriva.
Zahvaljujem narodnom poslaniku prof. Poskurici. Reklamaciju Poslovnika ima dr Vladan Batić, narodni poslanik.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, član 226. Podsetiću vas da sam juče sa ove govornice tražio objašnjenje i obaveštenja od Vlade Republike Srbije, resornih ministara pravde i unutrašnjih poslova, da objasne nešto što je postalo vrlo čudna pojava, a to su pretnje kompanije ''Delta'' i Miroslava Miškovića upućene Savetu za borbu protiv korupcije, gospođi Verici Barać, Komisiji za zaštitu konkurencije, Komisiji za sprečavanje sukoba interesa itd. Sinoć mi se dogodilo da sam dobio dve anonimne pretnje. To ne dovodim u vezu jer to može biti puka koincidencija, može biti i nečija zla namera. Nisam na taj način paranoičan, ali koincidencija je vrlo čudna. Jedna pretnja je bila: šta si danas govorio, nemoj da te proguta mrak! Druga pretnja je bila: bio si već u zatvoru, nemoj ponovo da se nađeš tamo, pazi šta pričaš! I to jučerašnji dan. Ne optužujem nikoga, neću da se bavim spekulacijama i neću da budem paranoičan. Ali, juče sam tražio objašnjenje da li je Miroslav Mišković izvan zakona i iznad zakona? Da li on može da preti svima?Da li on može da ima monopol ne samo nad trgovinom nego, nažalost, i nad većinom medija, nego, nažalost, i nad većinom političkih stranaka. Ko to javno govori? Članovi poslaničke grupe LDP, moja malenkost, kao član te grupe i poslanik i predsednik Demohrišćanske stranke Srbije. Ostalo - zavera ćutanja. Kada tražimo da se utvrdi sve ono što je nelojalna konkurencija, što je monopol, što je potpisivanje memoranduma pod pokroviteljstvom premijera kojim se ''Ce market'' prebacuje u ''Deltu'', što je sastanak kod ministra unutrašnjih poslova kojim se bivšem direktoru ''Ce marketa'' obećava abolicija ako pristane da ''Ce market'' pređe u vlasništvo ''Delte''; što postavim pitanje, koje je bilo i u ''Blicu'' i u ''Insajderu'', kako to da su odgovorna lica iz ''Delte'' abolirana ili amnestirana od gonjenja u akciji ''Mreža''. Evo vam, gospodo, šema akcije ''Mreža''. Tu je ''Delta M'' i njen pandan of-šor kompanija ''Hemslejd'' sa Kipra. To su fakti, to je istina, to su dokazi. Ministar Jočić odgovorio je poslaniku Slobodanu Marašu, kada je postavio isto ovo pitanje, da nema akta kojim je pred organima unutrašnjih poslova inicirano pokretanje tog postupka. Znači, nema krivične prijave. Pa, kako nema kada imate policijsku akciju ''Mreža'' u samoj policiji? Pitanja je bilo bezbroj, i oko stečajne mafije i oko mnogih drugih stvari, ali neko je očito iznad zakona. Jer, sinoć je bio glavni gost na proslavi Bije, onako u prednjem čelu. Pre izvesnog vremena, sećate se, gost kod šefa Bije, onako ruku pod ruku sa tadašnjim Specijalnim tužiocem za organizovani kriminal, a današnjim vršiocem dužnosti Republičkog javnog tužioca.
Hvala, gospodine Batiću.
Završavam. Dakle, tako je to u zemlji koja je po korupciji među vodećima u Evropi i svetu. Tako je to u zemlji gde dobijamo izveštaj juče da smo na poslednjem mestu po slobodi medija u jugoistočnoj Evropi. Tako je to u zemlji gde svi ćute. Treba pitati i one političke stranke, koje su vrlo grlate u pogledu nekih drugih ljudi, zašto ćute. Samo jedna mala opaska, gospodine Stanimiroviću, uz sav respekt i uvažavanje povodom vašeg sinoćnog nastupa u emisiji "Problem" na Studiju B i vašeg čuđenja, razočaranja što recimo parlamentom predsedava gospodin Mrkonjić. Gospodine Stanimiroviću, pa zašto to niste izrazili kada je 13 ministara iz vaše stranke polagalo zakletvu pred gospodinom Mrkonjićem? Čini mi se da ste tada aplaudirali. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Vladanu Batiću. Po Poslovniku se javila narodni poslanik, potpredsednik Skupštine, Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zamolio me je predsednik Akreditacione komisije, gospodin prof. dr Slobodan Arsenijević, da reagujem zato što on nema mogućnost da koristi skupštinsku govornicu i zbog činjenice da su istinite stvari za rad komisije kojom on predsedava toliko bile očigledne srpskoj javnosti da ne znam zašto bismo mi onda manipulisali i zašto bi se Narodna skupština bavila nekim dezinformacijama. To govorim zbog toga što je malopre kolega Obradović govorio o radu Komisije i zbog činjenice da je i on sam, dakle prof. Arsenijević, kao i njegove kolege, bio izložen neverovatnim pretnjama, što telefonom i ostalim metodama, kojima su pokušali da se služe neki koji su nezadovoljni, a istina je zapravo ta da se komisija, na čijem je on čelu, isključivo rukovodila standardima i ovako lošim zakonom koji je napravljen, ali on defakto postoji, on je u opticaju. Vi ste sami želeli licenciranje, sami ste želeli da se sagleda stanje na visokim školama i na fakultetima u našoj zemlji. I onda, kada ljudi koji apsolutno predano, kao pomenuti profesor, rade svoj posao, i kao redovni profesori na fakultetu i kao ljudi koji su potpuno posvećeni nauci, nema mesta nekim pričama koje ne stoje i statistici koja nema stvarno utemeljenje u ozbiljnom radu. Ne poznajem ostale članove Komisije, zaista. Profesora Arsenijevića znam dugo godina, zna ga kragujevačka javnost i njegove kolege iz oblasti medicinske nauke širom Srbije, naročito zbog grane medicine kojom se on bavi. Neverovatno je da se na uštrb jednih napadaju ili štite drugi. Nema potrebe za tim. I, koliko su netačni podaci koji su malopre izneti, govori činjenica da je upravo jedna privatna sportska škola, mislim da je Viša škola za trenere, dobila licencu bez problema zato što su ispunili sve uslove. Cilj SRS u procesu promovisanja Zakona i onoga što je više i visoko obrazovanje unazad 17 godina je upravo zaštita studenata, zaštita standarda koji su postavljeni još osnivanjem Liceja krajem 19. veka u Kragujevcu, koji je preteča viših škola i univerziteta. Ne vidim razloga da se sada u štancovanju onoga što se zove više i visoko obrazovanje, što zaista postoji, znate vi koji ste redovni profesori ili asistenti, ili docenti, ili se spremate za ta zvanja, neko to pokuša da zloupotrebi u neke sitne političke svrhe. Valjda je cilj svakoga da se omogući studentima da se normalno školuju, da imaju dobar kvalitet znanja i obrazovanja i da se zaštite roditelji i studenti upravo od onih koji kroz promovisanje visokog i višeg obrazovanja na brzinu, gde ima recimo 20.000 studenata a 100 predavača, misle da na takav način Srbija treba da ide u bolju budućnost. Prema tome, imala sam zaista tu obavezu i osećala sam odgovornost, pošto me je profesor zamolio da to kažem istine radi, naročito zbog činjenice da su ta anonimna pisma, pa i neke navodne krivične prijave, išle dotle da su nepotpisani nezadovoljnici, očigledno, ili oni koji su ga vezivali i vezuju za neke retrogradne snage, za bivši režim, poslali i takvo pismo u kome je pisalo: samo vas gledamo − nepotpisano, Otpor i pečat. Zaista je neverovatno šta se u Srbiji danas dešava posle sedam godina, kada smo, verujem, mi koji smo suprotstavljeni takvoj politici uspeli da raskrinkamo sve ono negativno, i dalje ćemo činiti, i sve negativne pojave u našem društvu. Neka stručni ljudi i komisije koje postoje rade svoj posao. Da li će oni koji ne ispunjavaju zakonske forme i standarde ispraviti svoju grešku i upodobiti svoj rad sa zakonom i standardima koji su propisani, to ćemo videti, ali mislim da svi ti ljudi treba da rade bez pritisaka, savesno i odgovorno, kako je i pomenuti profesor do sada radio i trudio se da časno obavlja svoju funkciju. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Nataši Jovanović. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, po Poslovniku.
Hvala, gospodine predsedavajući. Javio sam se po Poslovniku zato što je reč o očigledno pogrešnom tumačenju onoga što sam rekao, jer sam i ja pominjao Akreditacionu komisiju, odnosno ovaj dokument i ono što se dešavalo. Nisam pomenuo nikog od članova Akreditacione komisije, neću to ni sada uraditi, a zašto koleginica ima potrebu da afirmiše jednog i da ga brani, to ostavljam drugima da prosude. Rekao sam ono što je tačno, da je bilo mnogo, mnogo, pet puta mnogo problematičnih stvari, ali da to nije problem ni samo nas poslanika niti onih o kojima je reč, to je širi problem stanja u obrazovanju Republike Srbije. Zato i postoji Nacionalni savet za visoko obrazovanje kao drugostepeni organ, i zato postoje stručni ljudi, i zato postoji struka koja će oceniti šta je od toga tačno a šta ne. Bilo je svega, ljudi. Imam neke podatke, ali ako bih ušao dalje u tu priču, ne bi ispalo, verujte mi, povoljno po ovu komisiju, ali ne želim o tome da pričam. Samo sam pomenuo da smo dobili jedno pismo koje ukazuje na brojne, brojne slučajeve, slučajno ili namerno, to neka odluče stručni ljudi. Naša intencija jeste da upravo stručni ljudi utvrde šta se sve tamo zbivalo. Ja sam jedan od poslanika koji je glasao za članove Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Verujem njihovom stavu. Ako Nacionalni savet potvrdi stavove Komisije, u redu. Ako opovrgne stavove Komisije, onda za mene opet u redu. Znači, stručni ljudi daju ocenu o radu. Ništa tu nema lično. Molim vas, koristim ovu priliku, tumačenje člana tog i tog zakona, da ukažem o problemima koji stoje u visokom obrazovanju Republike Srbije. Problema ima i videćete kada bude došao ovaj izmenjen i dopunjen zakon ili novi zakon o visokom obrazovanju. Na kraju krajeva, evo, vrlo kompetentni ljudi su govorili juče, evo, izuzimam sebe iz tog nekog skupa, ali su vrlo kompetentni ljudi govorili o problemu u visokom obrazovanju povodom ovog tumačenja. I ja isto kažem, neka stručni ljudi kažu kako tu stvari stoje i apsolutno nema potrebe bilo koga da pominjem pojedinačno. Hvala vam.
Zahvaljujem dr Žarku Obradoviću. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, javljam se po članu Poslovnika gde reklamiram da se mi sad ne razumemo šta pričamo, a bitno je da se razumemo. Prvo, mi naravno danas pričamo o jednom papiru i dobro je diskutovati o mnogim problemima koje srećemo u praksi kod izvršavanja Bolonje. Ono što je nesporno, slažem se da je bilo mnogo problema kod rada Akreditacione komisije, ali treba kazati ovo: da je to proces koji je započeo, da to nije završen proces, da je dosad rađeno samo sa visokim školama, a da tek sad dolaze na red, u naredne tri-četiri godine, postepeno fakulteti, pa se ne može ništa zaključiti o radu na fakultetima. Može o onome što su doneli za više škole. Kako se radi? Pošto je dobrovoljno, prijavljuju se fakulteti koji su spremni da uđu u proces akreditacije i licenciranja, prva grupa se prijavila i oni će biti i ocenjeni. Elem, ono što je poenta, što je rekla narodni poslanik potpredsednik Skupštine gospođa Jovanović, Komisija isključivo radi po zakonu i po pravilniku koji je donet i ne odstupa od njega. I to, ako možete da osporite, kažete ima mnogo slučajeva, treba kazati konkretno u slučaju tom i tom evo bilo je i to. Ali, kažite i to da je ta komisija bila izložena fizičkom maltretiranju, da je bilo pretnje oružjem upravo od onih krugova koji su vam kazali to što su vam kazali. Znam celu priču, pa ćemo ispričati celu priču, o dolasku tih ljudi čije ćete interese zastupati sada, pa su fizički pretili članovima Komisije u drugim gradovima, van Beograda. Znači, odu u drugu sredinu da prete osobi, a ima i svedoka za to. Bolje da ne otvaramo tu priču. Komisija radi po zakonu. Vi ste i sami dobro kazali ko je merodavan da ocenjuje, a ti koji nisu zadovoljni imaju pravo i da se žale, imaju pravo i da se preispita proces, da iskoriste sva zakonska prava, pa onda, ako su načinjene materijalne greške, mogu da budu u pravu. Potpuno razumem gospođu Jovanović što brani integritet predsednika Komisije koji ne može da se brani a mora, upravo je onaj koji je na čelu i najodgovorniji. To je lider i on mora da snosi odgovornost i za dobro i za zlo u jednoj komisiji. Kamo sreće da su nam svi na čelu tih radnih tela takvi, da se tako ponašaju,daleko bi mi dogurali.
Zahvaljujem dr Paji Momčilovu. Reč, po Poslovniku, ponovo ima dr Žarko Obradović, pa narodni poslanik Branimir Đokić.
Zahvaljujem se kolegi Momčilovu. Mislim da mi delimo iste vrednosti, a to je da struka pokaže koje su stvari dobre a koje nisu. To je bila cela priča oko mog izlaganja i dodatnog javljanja, jer uopšte ne želim da ovu priču pretvorimo u stanje u visokom obrazovanju, o radu jednog dela visokog obrazovanja. Naprotiv, stalno govorim neka stručni ljudi kažu šta je dobro a šta je loše jer, pazite, postoje neka tela, mi smo formirali Savet za visoko obrazovanje, mi, neki poslanici, smo ovde glasali za njih. Oni imaju svoje mesto u sistemu visokog obrazovanja u Republici Srbiji, pa su i oni merodavni da kažu svoj sud o tome i treba pustiti struku da kaže svoje. Apsolutno neću da ulazim ni u jedan pojedinačni problem, samo mislim da se mi apsolutno slažemo u jednom: da treba struka da kaže konačno mišljenje o svemu, da oni koji ne ispunjavaju uslove nisu ispunili uslove, jer uslovi su propisani, a oni koji su ispunili uslove – obrnuto. Ne slučajno, možda su kolege poslanici primetili, a možda i ne, na kraju svog izlaganja rekao sam, ako nisam, onda se izvinjavam, evo sada ću reći: Nacionalni savet za visoko obrazovanje će morati dobro da porazmisli. Nacionalni savet, ne Komisija, jer Komisija samo primenjuje određene kriterijume i daje svoje mišljenje. Nacionalni savet je drugostepeni, to radi, pa će se videti kako je urađeno. Nacionalni savet će morati dobro da porazmisli o nekim kriterijumima jer, ako se svi kriterijumi budu poštovali, odnosno ako se neki postojeći kriterijumi ne promene, na prste jedne ruke će se izbrojati fakulteti koji će dobiti dozvolu. Svi koji su u oblasti visokog obrazovanja znaju da je ovo što govorim tačno. Ne govorim o privatnim, ne govorim o državnim, govorim o visokoškolskim ustanovama. Tu Nacionalni savet ima veliku ulogu da u stvari primeni, implementira Bolonjsku deklaraciju, da zadrži vrednosti onoga što čini obrazovni sistem Srbije, a da eliminiše ono što je loše, i da to naravno bude u interesu Srbije i da zadovoljava potrebe studenata. Hvala vam.
Zahvaljujem dr Žarku Obradoviću. Reč ima narodni poslanik Branimir Đokić − i on reklamira Poslovnik. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovano Predsedništvo, postavljam jedno pitanje Ministarstvu kulture, konkretno ministru kulture Voji Brajoviću, u ime Saveza estradnih umetnika Srbije, u ime Udruženja estradnih umetnika Srbije, u ime Unije poslodavaca Srbije i u ime Ujedinjenog granskog sindikata ''Nezavisnost'' Srbije. S obzirom da je zakon o kulturiu pripremi i da smo mi dobili Nacrt zakona o kulturi koji je dat na razmatranje, mi kao asocijacija najveća u Srbiji, Savez estradnih umetnika Srbije, koji okuplja preko 30 umetničkih udruženja širom Srbije, pokušavamo već četiri meseca da stupimo u kontakt sa Ministarstvom kulture, konkretno sa ministrom kulture Vojom Brajovićem, i na legalan način smo uputili dopise. Sada ću vam samo pročitati kog datuma je sve to poslato. To je poslato 6. 7. 2007. godine gospodinu ministru Vojislavu Brajoviću od Unije poslodavaca Srbije, Ujedinjenog granskog sindikata Nezavisnost, Saveza estradnih umetničkih udruženja Srbije i Udruženja estradnih umetničkih izvođača Srbije. Dopis je poslat, znači, 6. 7, overen pečatom, potpisali smo ga gospodin Branislav Čanak, mr Ratko Ninković, Zlatko Stanojević i ja. Drugi dopis smo poslali 28. 8. sa istom molbom da primi delegaciju ove najmasovnije institucije što se tiče estradno-umetničke delatnosti. Naravno, odgovor nismo dobili ni od drugog dopisa. Treći dopis smo poslali 1. 10, isto je overen, poslat na istu adresu. Naravno, odgovor nismo dobili. Četvrti dopis koji smo poslali je zaveden 11. oktobra i do danas odgovor nismo dobili. Bili smo prinuđeni da se obratimo Narodnoj skupštini Republike Srbije, Odboru za kulturu i informisanje, gospodinu Slobodanu Gavriloviću, predsedniku, da primi delegaciju ove četiri najmasovnije organizacije estradnih umetnika ovde u Srbiji. Tražim u ime ovih organizacija da se odgovori lično i da se pošalje ovde na Skupštinu: koji su razlozi da se ministar kulture Vojislav Brajović do ovog trenutka uopšte nije obratio, bar napismeno, da kaže razloge zbog čega četiri meseca ne želi da primi ovu delegaciju, kada je u međuvremenu vodio konsultacije sa mnogim određenim umetničkim udruženjima? Pitamo se da li je on ministar samo jednog broja umetnika u Srbiji, ili je ministar kulture koji bi trebalo da sasluša i određene umetnike iz drugih oblasti i drugih esnafa. Očekujemo da ćemo dobiti brzo odgovor kako bi ga mogli proslediti našim udruženjima. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Branimiru Đokiću. Reč, najzad, ima narodni poslanik Goran Davidović. Neka se pripremi narodni poslanik dr Paja Momčilov.
Dame i gospodo poslanici, poštovani predsedavajući, svakako da, kada govorimo o Zakonu o visokom obrazovanju, zakon treba u svakom slučaju da daje odgovore na mnoga postavljena pitanja koja smo čuli u toku proteklog i današnjeg dana. Naravno, ono što je neminovno je da u svakom slučaju ne dovedemo u pitanje stečena prava onih koji su završili određene fakultete do trenutka dok skupštinski odbor nije zauzeo ovakav stav koji smo imali priliku da čujemo. Podsetiću da u članu 127. stoji: ''Lice koje je steklo, ili stekne odgovarajući akademski, stručni ili naučni naziv, prema propisima koji su važili do stupanja na snagu ovog zakona, zadržava pravo na njegovo korišćenje u skladu sa propisima prema kojima ih je steklo. Lice iz stava 1. ovog člana može tražiti od visokoškolske ustanove u kojoj je steklo naziv da mu u postupku i pod uslovima propisanim opštim aktom visokoškolske ustanove, a u skladu sa kriterijumima za usklađivanje stečenih naziva koje propisuje Konferencija univerziteta, odnosno Konferencija akademija strukovnih studija, utvrdi da ranije stečeni naziv odgovara nekom od naziva iz člana 95. ovog zakona. Kada visokoškolska ustanova u postupku iz stava 2. ovog člana utvrdi odgovarajući naziv, izdaje novu diplomu u skladu sa ovim zakonom. Diploma iz stava 3. ovog člana može se izdati samo ako se ranije izdata diploma oglasi nevažećom. Ako je visokoškolska ustanova na kojoj je lice iz stava 2. ovog člana steklo naziv prestala da postoji, a nema pravnog sledbenika, Ministarstvo će odrediti visokoškolsku ustanovu koja će odlučivati o takvom zahtevu.'' Podsetiću da se u članu 95. praktično kriju mnogi odgovori na postavljena pitanja koja smo imali priliku da čujemo ovde u Skupštini. Najpre, u stavu 1. se kaže da lice koje završi osnovne akademske studije stiče stručni naziv, odnosno stiče zvanje prvog stepena akademskih studija za odgovarajuću oblast. Zatim, lice koje završi osnovne strukovne studije stiče zvanje prvog stepena strukovnih studija iz odgovarajuće oblasti. S druge strane, lice koje završi specijalističke akademske studije stiče stručni naziv specijalista, sa naznakom zvanja za šta je specijalista, drugog stepena. Lice koje završi specijalističke strukovne studije, jer imamo i akademske i strukovne, a u ovom slučaju strukovne studije, stiče stručni naziv specijalista, sa naznakom za zvanje drugog stepena tih strukovnih studija. Lice koje završi magistarske akademske studije drugog stepena stiče akademski naziv magistra, sa naznakom za oblast za koju je magistrirao. Lice koje završi doktorske, odnosno akademske studije trećeg stepena, stiče naziv za zvanje doktora nauka, odnosno doktora umetnosti, sa naznakom za tu oblast. Listu zvanja iz odgovarajućih oblasti i skraćenice stručnih, akademskih i naučnih naziva utvrđuje Nacionalni savet na predlog Konferencije univerziteta, odnosno Konferencije akademskih strukovnih studija. Skraćenice stručnog naziva se stavljaju iza imena i prezimena, a skraćenice akademskog naziva se stavljaju ispred imena i prezimena. Ono što je možda, na izvestan način, i dovelo do zabune primenom Bolonjske deklaracije i donošenjem ovog novog zakona je da smo svi zaboravili na faktor vreme, da je ovo proces koji se odvija u jednom vremenskom periodu i da ćemo imati u tom prelaznom periodu, do konačnog prihvatanja celog procesa, i izvesne poteškoće koje su nastale u ovim tumačenjima. Ali, ukoliko želimo da ova zvanja, o kojima smo govorili, po ovom zakonu, prevedemo u zvanja koja bi bila priznata u inostranstvu, želim da istaknem da u međunarodnom prometu i u diplomi, recimo na engleskom jeziku, ukoliko neko završi neki od ovih naših fakulteta i želi da ode u inostranstvo, evo šta će mu pisati na toj diplomi. Znači, ukoliko je lice završilo osnovne akademske studije ili osnovne strukovne studije, u diplomi na engleskom jeziku stajaće mu bachelor, znači naziv koji je steklo po ovom zakonu koji smo mi doneli. Ako je lice završilo osnovne strukovne studije, onda dobija naziv bachelor appl.To je zvanje koje će stajati u diplomi kada odlazi u inostranstvo, ukoliko želi da dobije i taj prevod na engleski. Na osnovu završetka magistarskih akademskih studija, znači, kada lice po ovom zakonu završi magistarske akademske studije drugog stepena stiče naziv magistra i onda će, na osnovu tog zvanja, u prevodu nositi naziv master, a naziv koje je steklo iz stava 6. člana 95. postojećeg zakona, tamo gde je završilo doktorske studije upravo će takvo zvanje i imati. Na ovaj način smo, mogao bih da kažem, dobrim delom otklonili izvesne poteškoće oko tumačenja. Bio sam, sticajem okolnosti, u prilici da sretnem studentkinju elektrotehnike, koja ove godine završava elektrotehnički fakultet, koja je postavila pitanje: šta će pisati na njenoj diplomi? Znači, da li će na njenoj diplomi, posle petogodišnjih studija, pisati diplomirani inženjer elektrotehnike ili master, odnosno da li će biti potrebno da za zvanje mastera položi, ta studentkinja i oni koji završavaju u konkretnom slučaju ovaj fakultet, izvestan broj dopunskih ispita? U svakom slučaju, ovakav način zvanja, uz pomoć tumačenja zakona, zavisiće od samog fakulteta. Ono što je jako bitno je da su praktično svi fakulteti Bolonjskom deklaracijom u obavezi da pristupe procesu akreditacije. Želim da kažem da je Medicinski fakultet u Kragujevcu jedan od prvih fakulteta koji je pristupio procesu akreditacije, koja zaista nije nimalo naivna i koja na neki način potvrđuje ozbiljnost jednog fakulteta, a naravno i univerziteta koji ima takve fakultete. U svakom slučaju, mislim da zauzimanjem u Skupštini jednog ovakvog stava, mada mislim da možda nije ni bilo potrebe na taj način zauzimati, da je moglo određeno tumačenje od strane samog Ministarstva moglo da razjasni mnoge dileme, i uzimajući u obzir da je primena Bolonjske deklaracijeproces u kojem je faktor vreme takođe bitan, i da to ne može da se desi za kratko vreme, mislim da ćemo na ovaj način otkloniti mnoge nedoumice i sumnje koje postoje oko samog zvanja.
Reč ima narodni poslanik dr Paja Momčilov, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Novaković.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo mi raspravljamo danas o jednom relativno prostom problemu koji je nama kroz materijale predstavljen na dve stranice malog formata. Vidim da su se prethodni govornici uglavnom trudili da objasne šta je suština intervencije koju želimo da učinimo, a kojom želimo da pojasnimo samo odredbe Zakona o visokom školstvu koji je 2005. godine donet u ovom domu. Moram da vas podsetim, glavni razlog za donošenje je naveden kao da mi treba da pristupimo bolonjskom procesu, da je to suština donošenja ovog zakona. Mi svi znamo šta je osnovni cilj Bolonjske konvencije. Ona treba da bude primenjena do 2010. godine u Evropi, to je proces koji je započeo, u koji smo i mi ušli. On ima dva glavna cilja: da stvori evropski prostor visokog obrazovanja, jedinstveni koliko je moguće, mada ne identičan, znači dozvoljava se jedna širina i elastičnost u primeni pojedinih rešenja i, naravno, potrebno je postići i evropski sistem prenošenja i akumulacije bodova, koji je i korektiv i instrument kojim će se prepoznavati studenti iz različitih zemalja i biti im omogućena prohodnost iz jedne zemlje u drugu. Kao ozbiljni kritičari, kada je donošen ovaj zakon, mi iz SRS smo ukazivali na niz problema koji će proisteći iz ovako donetog zakona. Danas imamo jednu bezazlenu situaciju koja se lako da prevazići, a ja ću tačno i nju da objasnim, mada su i pre mene drugi to uradili, i mislim da je većini građana potpuno jasno o čemu se radi. Ono što hoću da kažem, što treba u svakom slučaju kazati: ovo je jedna dobra prilika koju mi danas treba da iskoristimo, pa da vidimo i neke druge probleme koji su vezani za primenu Bolonjske konvencije, a koji su po mom mišljenju i mišljenju srpskih radikala, poslanika u Narodnoj skupštini, daleko bitniji i važniji, a opterećuju proces implementacije zakona i, u krajnjem slučaju, implementacije Bolonjskog sporazuma. Šta hoću da kažem? Hoću da kažem još jednu stvar − da se vratim malo u prošlost, pa neću više da govorim o prošlosti − kada smo mi srpski radikali predlagali amandmane na Zakon o visokom školstvu, bila je uočena jedna interesantna pojava, sada ću ovde da je iznesem javno: dolazili su ugledni profesori iz drugih stranaka, i to stranaka pozicije, vlasti, i molili nas da predlažemo amandmane kojima ćemo korigovati neke grube nepravilnosti koje je Zakon donosio. Tek toliko da se zna o atmosferi u kojoj je donet i o jedinstvenosti mišljenja svih onih koji treba o tome da odlučuju. Da se pozabavim ovim što nam je predloženo. Opet mala predistorija − imali smo jedan dobar sistem visokog školstva, možemo da se sporimo da li je manje ili više dobar, i taj je sistem kvalifikovalo da smo imali dvostepenost: imali smo dodiplomske studije koje vas, kad završite, kvalifikuju da se bavite nekom strukom, i imali smo poslediplomske studije. Šta je Bolonja donela? − trostepenost: imamo prvi stepen, osnovne studije, pa imamo drugi stepen, gde imate dodatno akademsko obrazovanje i specijalističko obrazovanje i onda postajete master, i imate treći stepen koji je doktorat. Koja je razlika između ovog i prethodnog? Kada smo imali dvostepeni sistem, za struku, da radite, kvalifikovao vas je prvi stepen − dodiplomske studije, a poslediplomske studije su vas kvalifikovale da se bavite naukom i da budete subspecijalista. Imali ste magisterijum, koji je trajao dve godine i koji vas je kvalifikovao da možete samostalno da se bavite naučnoistraživačkim radom, a doktorat je bio kruna kojom ste dokazivali da ste ono što ste naučili kao magistar primenili i dali određeni doprinos nauci nekim novim otkrićem. To je svima poznato. Šta sada imamo? Sada smo, pod pritiskom iz Evrope i drugih zemalja, uveli jedan novi sistem koji redukuje ovaj osnovni prvi stepen. Može se za tri godine završiti i biti pravnik − nećeš biti diplomirani, doduše, i nećeš biti master pravnih nauka, ali ćeš biti pravnik. Ako završiš drugi stepen, bićeš diplomirani pravnik i zvaćeš se master. Za prvi stepen, uvodi se strana reč, bićeš bačelor za pravne nauke. Sad imamo nešto što je master −nije magistar, a više je od onoga što je ranije bilo dato osnovnim studijama. To je jedan problem koji sada treba premostiti. U obrazloženju smo čuli, gospodin Aligrudić je rekao ovako: došli su studenti i mi smo na inicijativu studenata prihvatili da damo tumačenje, Zakonodavni odbor je u julu dao tumačenje da izjednačimo ranije dodiplomske studije sa stepenom mastera koji zahteva više studiranja, koji je nešto manje od magistra, a više je od osnovnih studija. Po prirodi stvari, čovek može da se pita: zašto je to sad problem, zašto treba izjednačiti? Dva argumenta su nam ovde predočena. Rekli su: na jedinstvenom tržištu, verovatno se misli Evrope, a možda i kod nas, treba da budemo jednaki. Argument koji može da se prihvati. Drugi argument, kod doktorskih studija, ako niste master, ne možete da idete na doktorske studije. Čovek bi na prvi pogled pomislio da je to tako, a u stvari nije tako. Lepo ću da dokažem da uopšte nije bio potreban razlog da se tako nešto dogodi. Srpski radikali će glasati da se ovo izjednači. Zbog čega? Upravo zbog toga što ima u jednom delu studenata možda želja i nerazumevanja, i osećaja ugroženosti za dalje napredovanje, egzistenciju, i to nije sporno. Uradile su to i druge evropske zemlje. Urađeno je u Hrvatskoj, u Sloveniji − izjednačen je,da kažem najjednostavniji primer, najviše pravnika ima, diplomirani pravnik sa masterom − uradila je to Belgija, Holandija i mnoge evropske zemlje, i nema tu spora. Pitanje je zašto mi i na osnovu čega mi? To su dva pitanja. Kada se donosio okvirni zakon koji primenjuje Bolonju, rečeno je da je on širok i da će se podzakonskim aktima i pravilnicima regulisati pojedinosti i specifičnosti. Pitanje je − kada mi raspravljamo o problemima visokog školstva, Skupština je laičko telo, ovde su se neki izrugivali nekim poslanicima kako su neuki, kako ne razumeju zakonske norme i terminologiju − zašto nismo konsultovali i stručne organe koji su pozvani, upravo Nacionalni savet za obrazovanje, upravo Konferenciju fakulteta; ako smo 'teli mogli smo i Senat univerziteta; ako smo 'teli, a morali smo možda i Srpsku akademiju nauka, jer predsednik Srpske akademije nauka, da vas podsetim, u jednom nedavnom intervjuu kaže kako je Akademija zaobiđena u vođenju brige i kreiranju politike obrazovanja. Znači, mi nikoga nismo konsultovali, nikoga ne pitamo, a možda su ta tela mogla ovaj problem i sama da reše svojim normativnim aktima. Ako čitate pažljivo dokumente i pratite Bolonju, pa onda odete i pogledate, u Kopenhagenu je od 12. do 14. januara 2005. godine održan sastanak Okviri za kvalifikaciju u evropskom prostoru visokog obrazovanja, i tamo se lepo kaže: kod izrade svih nacionalnih okvira, tako i tumačenja za kvalifikacije, uključiće se svi relevantni faktori zainteresovani za visoko obrazovanje. Znači, ovde fale stručne asocijacije, ovde fale stručnjaci, a ako hoćete Bolonju da sprovodite, morate ovo da ispoštujete. Rekao sam da nije doktorat uslov da se neko boji da neće moći da ode na doktorske studije i opet ću se pozvati na ono što je dokument sa jednog drugog sastanka, koji je u Salcburgu održan 3−5. februara 2005. godine, gde kaže: konstatovano je da će treći ciklus, govori se o trećem stepenu, o doktoratu, svakako razdvoji od prva dva, dodiplomski i postdiplomski, te da on zahteva više fleksibilnosti u strukturi i organizaciji. Ako je dozvoljena fleksibilnost, znači da se dozvoljavaju različiti programi i unutar jedne države, ne samo unutar evropskog obrazovnog prostora. Pa ste lepo mogli propisati kod doktorata uslove za onoga ko je bio dodiplomski, njemu dati jedan program, a onom ko je master, ako je nešto više postigao ka dolasku do doktorata, ako je više edukovan da koristi naučni aparat i dokazao se, njemu ćete dati drugi program. To je suština Bolonje, koju ovde niko ne shvata − ta elastičnost i dozvola različitih postupaka unutar, neću čitati, deset tačaka onoga što je jasno rečeno. Sad čovek može da pomisli ovako: isključili smo stručnu javnost, saslušali smo studente, u redu je što smo saslušali, bez njih se dalje ne može ako se Bolonja hoće striktno sprovoditi. Bolje da smo saslušali nešto drugo kada su studenti u pitanju i videli da li je postignuto. Bolonja nalaže da studenti budu aktivni sudionici edukativnog procesa. U kom pogledu? Da ocenjuju svoje profesore, ali da te ocene ne budu prazno, mrtvo slovo na papiru, nego da budu i uslov opstanka dotičnog profesora na predmetu i katedri koju drži. Ovo ne govorim slučajno. Sada bih iskoristio ovo vreme da ukažem na jedan daleko važniji problem. Septembra−oktobra dobili smo prvu generaciju ''bolonjaca'' koji izlaze i završavaju. Ako gledamo Zakon i Bolonju striktno, Bolonja uvodi na fakultet nešto što je više gimnazijski tip rada, učenja i ocenjivanja. Imate 60 bodova koji su uslov da pređete u narednu godinu. Naime, nema prenošenja ispita iz godine u godinu po našem zakonu koji smo ovde 2005. godine doneli i što je intencija Bolonje. Ali, šta se dogodilo? Mi jesmo imali veliki problem, slažem se, i pre uvođenja Bolonje. U čemu se on ogledao? Evo, ogledao se u tome, najbolje znam situaciju na Medicinskom fakultetu, Stomatološkom, Farmaceutskom, ako gledate studente koji su upisali recimo fakultet koji sam završio davno, generaciju iz 1999. i 2000. godine, upisano je 1.035 studenata. Znate li koliko je završilo u roku − 86 studenata. Ako gledate farmaciju, 2000/2001. godine upisalo se 325 studenata, a završilo 55 u roku. Stomatologija, 2000/2001. opet − upisalo 230, a završilo 10 studenata. Vidite, Bolonja zahteva da svi završe u roku godinu za godinom. Šta je realna slika našeg visokog školstva? Da to malo svedemo na brojke: u Srbiji studije u roku završava 10% studenata, 70% odustaje, a 20% studira duže nego što je propisani rok. Znači, 30% završava. Šta je sa prohodnošću sistema? Zašto se to događa? To su prava pitanja i time mi treba i te kako da se bavimo. Šta se dogodilo ove godine? Dogodilo se da, kada otvorite novine i kada čitate izjavu ministra, onda vidite ovo: odustajemo od zakonske norme koja je propisana Zakonom o visokom školstvu, nema više da se prelazi u sledeću godinu bez prenošenja ispita, ali − cenzus je smanjen sa 60 na 37 bodova, i to je odluka, dogovor između ministra za prosvetu, koji se složio sa ovom normom. Tu je nađena pravna začkoljica ili sporedan put kojim je to dozvoljeno. Da se odmah razumemo: apsolutno podržavam ovo. A šta hoću da kažem? Hoću da kažem da se ovde Bolonja primenjuje na nakaradan način, da ona nije uradila ono za šta smo je uvodili, i da smo mi džabe ovde pričali da će biti problema i da ovako ne može, a da nas život, evo, već na prvom koraku demantuje da je ono dobro implementirano. U čemu je problem? Imamo nove programe, ali nastava, ispiti i ocenjivanje su stari. Predmeti su smanjeni za upola, gradivo je ostalo isto, način ispitivanja je potpuno isti i većina studenata ne može ovo da položi. Izvukao sam ova tri fakulteta koja su meni najbliža − Medicinski, Stomatološki, Farmaceutski −ne omalovažavam druge, ne poznajem situaciju na drugim fakultetima, ali na ovim fakultetima vi imate najbolje đake iz srednje škole. Šta to govori? Govori da ovo što je doneto i zakonskom normom propisano − ne funkcioniše, nije dobro, i to je problem. Moraju studenti da se čuju na pravi način, ne da idu da demonstriraju, pa da ih onda neko ovde primi, pa da im obeća nešto što u suštini i nije bitno. Pa će meni neko kazati: pa da, tako je možda i u svetu − a nije tako. Evo da uzmemo jednu razvijenu zemlju, hoćete u evroatlantske integracije, da uzmemo Nemačku. Znam kakva je situacija u medicinskim naukama. Vidite, u Nemačkoj je na medicinske fakultete upisano 2.347 osoba i u 2005. godini je završilo 2.024, znači od 2.300 osoba 2.000 završi u roku fakultet. Hajde da vidimo Italiju, to su nam komšije, bliže, kod njih imam podatke za medicinsku grupaciju biomedicinskih nauka, i stomatologiju, i farmaciju i da ne govorim sve, upisalo je 2000. godine 27.000 studenata, a u roku je diplomiralo 47%. Šta se ove godine dogodilo? Zašto je ovo menjano? Kada su videli prolaznost, koja je ispod 15% na našim fakultetima, videli su da je Bolonja pukla na prvom koraku, da je nerealna. Sada su počele optužbe. Studenti napadaju profesore, profesori napadaju studente, a u stvari, po meni, treći je krivac: krivo je nadležno ministarstvo, stručne službe koje nisu sposobne da nešto što je novo implementiraju na pravi način. I to je prava istina i to su problemi kojima mi treba da se bavimo ovde. Prema tome, još jedan podatak: sećate se pre par godina one akcije slikanja po televizijama, hiljadu talenata, stipendije za njih, izdvajanje sredstava od milion, da li je to bilo evra ili dinara − ne sećam se više tačno, da hiljadu mladih ljudi dobiju stipendije i da budu potpomognuti. Tu su bili svi oni dobitnici međunarodnih priznanja na olimpijadama znanja. Šta je ove godine? Od hiljadu je samo desetak stipendija dodeljeno. Šta je sad sa brigom o mladim talentima? To su ozbiljni problemi ovog društva. Ovaj novi ministar je uspeo da nešto što je zaživelo – i što je imalo perspektivu i ulivalo nadu mladima da budu u ovoj zemlji, da opstanu u ovoj zemlji, da mogu čak sa tim stipendijama da odu u inostranstvo i da tamo na prestižnim univerzitetima, budući da većina nisu bogataši, mogu da proširuju svoja znanja – bude ugašeno. Ukazivali smo mi na negativne tendencije i pojave ovog objedinjenog evropskog univerzitetskog prostora i tržišta koje treba da diktira odnose, bojeći se upravo odliva mozgova. Neko je rekao koliko je naših mladih talentovanih ljudi u inostranstvu, a sigurno ovakvom politikom jedne neodgovorne vlade mi situaciju nećemo popraviti. Samo još jednu rečenicu da kažem, ove brojke koje sam rekao, o prolaznosti 15%, treba li da se dozvoli da svako bude fakultet i pod svakakvim uslovima? Akreditaciona komisija, akreditaciono telo, ima odgovoran zadatak da pokuša da zavede red. Ako nećemo tako, imate alternativu, a to je Kragujevac. Država je stala na Kragujevcu, a mi znamo da je Kragujevac nešto što je tipično za čitavu Srbiju. Ako nećete red, onda ćete fizičke pretnje, onda ćete da tučete članove Akreditacione komisije, besramno, da plaćate batinaše i da problem Kragujevačkog pravnog fakulteta ostane i da narasta. Prema tome, glasaćemo za ovaj predlog, nikakvih problema nema, ali on ne zadire u suštinske, esencijalne probleme našeg visokog obrazovanja i tome bi trebalo daleko više pažnje posvetiti. Hvala vam.
Zahvaljujem dr Momčilovu. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Momir Marković, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Novaković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministri Vlade Republike Srpske Krajine u izbeglištvu su me zamolili da danas ovde postavim jedno poslaničko pitanje. Naime, na teletekstu Hrvatske radio-televizije pročitali su da je delegacija Srbije u Savetu bezbednosti podržala prijem Hrvatske za nestalnog člana Saveta bezbednosti. Istovremeno, Slovenija to nije uradila zbog ribarskog spora u Piranskom zalivu. Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, ispade da su Slovenci više zainteresovani za ribe nego predstavnici srpske vlasti za građane, za Srbe, za članove njihove nacije. O čemu se, zapravo, radi? Ili je neko lud, ili je izdajnik − trećeg nema. Jer, nekoliko stotina hiljada Srba je proterano sa vekovnih ognjišta. Nekoliko desetina hiljada stanova je oteto. Nekoliko desetina milijardi vrednosti imovine tim Srbima je oteto. Nekoliko hiljada Srba je pobijeno na najpodmukliji i najzverskiji način dok su u izbegličkim kolonama išli prema Srbiji. Danas su to građani Srbije, danas su to državljani ove države i danas je neko u ime njih odlučio da podrži kandidaturu Hrvatske u Savetu bezbednosti. Šta možemo reći posle ovoga? Sramota. Pitam one koji su poslali ovu delegaciju, bez obzira ko se u njoj nalazi, znam ko se nalazi: ko je ovlastio delegaciju da podrži Hrvatsku? Ko je ovlastio delegaciju da se na ovakav izdajnički potez odluči pre nego što su rešena sva pitanja? Istovremeno vas podsećam da u Strazburu, u Savetu Evrope, pojedini članovi naše delegacije nisu podržali Rezoluciju koja je bila predložena. Gospodine Mićunoviću, i ja kažem "au", jer taj ko nije podržao onu rezoluciju da se u Hrvatskoj priznaju prava Srba kao konstitutivnog naroda, dakle ona prava koja su imali pre 1990. godine, onaj ko nije podržao tu rezoluciju, morao bi bar da pocrveni.
Reč ima narodni poslanik Nikola Novaković, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, vašu pažnju ne bih dugo zadržavao na ovom, najprostije rečeno ujednačavanju zvanja, jer iz toga svakako ne proizilazi i ujednačavanje znanja. Da se javim i da kažem nešto o ovoj važnoj tački koja je trenutno na dnevnom redu [[Dobacivanje iz sale.]] (Predsednik: Izvinjavam se, izvolite, nastavite. Molim da se sasluša govornik.) Sinoć sam se obradovao jer je drugi put u četiri godine, od kada sam ovde, ovaj parlament ličio na Skupštinu, ili ova skupština na parlament, kako god hoćete. Prvi put, kada je govorila gospođa Gordana Rajkov, bila je tišina, slušalo se i čulo se i nešto pametno, i u popodnevnom zasedanju, kada su govorili profesori doktori, držeći se struke i teme koja je na dnevnom redu. U ta dva momenta sam bio ponosan što sam član ovog parlamenta. Naravno, danas je osvanuo novi dan i sve je otišlo niz vodu. Taj mladi čovek, zbog kojeg sam se danas pojavio ovde, pre jedno dva meseca mi je rekao: "Upisao sam master, platio itd." Kažem mu: "Pa, zašto, biće izjednačeno, doneli smo još u prošlom sazivu odluku da to izjednačimo". On me pogledao zapanjeno i kaže: "Kakve to veze ima? Ne upisujem master zbog papira, nego da nešto naučim". Prema tome, ko god ne misli kao ovaj mladi čovek, potpuno je svejedno kako ćemo ga zvati, jer staro latinsko pravilo je falsa demonstratio non nocet, dakle, pogrešno imenovanje apsolutno ne škodi onima koji će se kriti iza papira i onima kojima će taj papir biti sekundaran u odnosu na znanje koje će da steknu. Dakle, ta primenjivost znanja je, u suštini, ono što će nekome otvoriti vrata za nekakav budući život. Dakle, to je za neku buduću struku. To je ono najkraće što sam hteo da kažem. Problema će da bude. Svako to zvanje će da bude poseban problem, ali upravo je to izazov: da li nešto što će da izazove probleme treba da nas spreči da to uradimo? Mogu samo da kažem da struka kasni za ovim parlamentom godinu i po dana. Pre godinu i po dana je ovo već bilo u razgovoru u ovom cenjenom domu. Pre godinu dana je Zakonodavni odbor, u prošlom sazivu, doneo odluku o izjednačavanju, vrlo argumentovano i obrazloženo. Za tih godinu dana niko se javio nije, a mi ih danas pozivamo i kažemo: hajde, ljudi, javite se. Gospodo iz struke, ovaj put ćete malo da kaskate za parlamentom. To mi je takođe drago. Pomoći ćemo jedan drugom da ove probleme što bezbolnije rešimo, da rešenja budu što pravičnija i što bolja. Sa ovim bih i završio. Mislim da je jasno iz ovoga da će poslanička grupa G17 plus zdušno podržati izjednačavanje ovih zvanja. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a neka se pripremi narodni poslanik Borko Ilić.
Danas se Narodna skupština nalazi, ako mogu tako da kažem, samo pred jednom dilemom: da li treba da demonstrira ono što je odavno poznato u Narodnoj skupštini, a to je da vlast po svaku cenu donosi zakone, ne uzimajući u obzir argumentaciju opozicije, a posle nekoliko godina vrati taj isti zakon na izmene i dopune, ili da se opredeli za još goru varijantu, a to je neko novo autentično tumačenje. Zašto ovo pričam? Zbog toga što smo mi pre godinu i po dana, doslovce do četiri ujutru, čini mi se da je to bila noćna sednica, iznosili brojnu argumentaciju i pokušavali opet ovu stranu, koja je bila na vlasti, da ubedimo u to da neka rešenja u tom zakonu nisu dobra, da su u praksi neprimenljiva i da mogu da se tumače na nekoliko načina. Naravno, tada je rečeno: vi ste opozicija, vi možete da kritikujete, međutim argumentacija vam je slaba, mi ćemo to sve da završimo. Vidite i sami kako ste završili − vratili ste ponovo ovu tačku dnevnog reda, ali sada u vidu autentičnog tumačenja. Radi javnosti moram da kažem da, kada se glasa, obično se glasa za ili protiv, i obično se, u zavisnosti od toga šta se desi posle glasanja, kaže: ovi koji su glasaliprotiv, bili su u pravu, a ovi koji su glasali za − nisu, ili obrnuto. Međutim, danas imamo potpuno trivijalnu situaciju: kako god da glasamo, mi smo pogrešili. Znači, bilo koja odluka da se donese povodom autentičnog tumačenja, pogrešna je. Jer, to je osmislila jedna ekipa koja je − a to mogu da kažem, pošto se ovi ljude stide, vode računa da budu kulturni, uljudni, da se svima dopadaju, ne patim od toga da se svima dopadam − ovaj zakon je izgurala jedna grupa koja je radila protiv državnog univerziteta. I to su radili javno. Oni su godinama najavljivali da će rasturiti državne univerzitete. Aktivni učesnici u rasturanju državnih univerziteta su bili i profesori državnih univerziteta. Sećate se, u ovoj skupštini je bilo najmanje tri sa Pravnog fakulteta. Kada su napokon pročitali šta je ta Bolonja, niko od njih nije napustio državni univerzitet. Svi su ostali na Pravnom fakultetu i sada kuloarski pljuju po privatnim fakultetima. To je ta zakasnela pamet. Doduše, imali smo tu i onog plagijatora, imali smo i Gašu Kneževića koji je primenjivao nacrt zakona koji nije ni donet, tako da mene to ne čudi. Znam kakav im je uzak i mali kapacitet baterija. Jeste, tako je. E, sad da vidimo zašto je potrebna ta Bolonja. Ona ima svoje pluseve i ima svoje minuse. Jedini plus je što lepo zvuči da sa tom diplomom, koju dobijete ovde, možete eventualno u inostranstvu da nastavite studije i da se zaposlite u onom zvanju, kao što se to primenjuje u inostranstvu. Međutim, slaba je vajda od toga. Uvek se obrazovni sistem jedne države pravi prema potrebama te države. Ne postoji zemlja koja pravi svoj obrazovni sistem prema potrebama susedne ili neke prekookeanske države. Jer, po logici stvari, obrazovni sistem se finansira pretežno iz budžeta, država ima obavezu prema deci koja završavaju fakultete, obrazuje ih da bi sutra radili u toj državi i obrazovne programe prilagođava prema potrebama. Svakako jeste plus dačovek sa nekom diplomom odavde može da se zaposli u inostranstvu, ali to nije primarni cilj obrazovnog sistema. Ta kompatibilnost sa inostranstvom ne treba da zaslužuje toliku pažnju ukoliko treba da ugrozi nešto što je prepoznatljiva karakteristika našeg obrazovnog sistema, a to je, u svakom slučaju, jedno opšte znanje, opšta kultura. Verovatno je to neki naš prioritet. Kako je došlo do te Bolonje? Tako što je neko u Evropi zaključio da treba da digne nogu da se potkuje kao što to rade oni u Americi. Znate, Amerika osvoji neku državu, uzima jeftine resurse, u mogućnosti je da razvija svoje proizvodne snage, oruđa, a ima potrebu da obezbedi i dobar standard. I onda se javlja potreba za što većim brojem ljudi koji bi radili u sektoru usluga, pa se izmišljaju neka zanimanja: menadžer, pa ovaj, pa onaj, pa onaj koji ovog drži s leve strane, onaj ko drži s desne strane itd. I onda je neko u Evropi zaključio: čekajte, ajde i mi da hvatamo priključak sa njima, da izmišljamo i mi neka zanimanja. Jer, metalostrugaramože da bude toliko i toliko hiljada. Što bi školovali više od toga kad ne možemo da ih zaposlimo? Ali, možemo da ih zaposlimo u tamo nekoj administraciji, na poslovima koji se tiču usluga. I to sad postaje tragikomično, kada neko u Srbiji stavi prst na čelo pa kaže: ajde sada mi da budemo malo Zapad na Istoku. Ali, kod nas nije takva situacija, to je činjenica. I, naravno, kada se tako brutalno ugrade principi Bolonje u naš zakon o visokom obrazovanju, mene prosto iznenađuje da mi dajemo autentično tumačenje samo za jedan član. Mi bismo mogli autentično tumačenje da dajemo za najmanje pedeset članova. Apsolutno podržavam gospodina Novakovića: jedno je pitanje zvanja i diplome, a drugo je pitanje znanja. Čemu mi dajemo prednost − da li znanju, da li zvanju? Ako dajemo prednost zvanju, gospodin Paja Momčilov i ovi lekari, profesori, koji su dva dana pričali ovde, onako stidljivo su nabacili da Bolonja ne daje kvalitetan kadar. Bolonja daje nešto što je Šuvar nekada zamislio na nekom nižem nivou srednjeg obrazovanja. Po osnovu tog nižeg nivoa znanja mi imamo prepunu Skupštinu eksperata, agencije prepune ekspertima itd., a neznalice, velike neznalice. Amerika ima neke svoje potrebe: da smiri populaciju, da uživa u izobilju, da kad dođu s posla pretežno gledaju televiziju i jedu kikiriki buter, da se ne interesuju za nešto što je politika, što je život − da znate, politika je najveća disciplina koja postoji u ljudskom rodu − da on bude zadovoljan, da ima neku školicu. Mi smo prošli put kad je bio zakon o tom obrazovanju na dnevnom redu ukazivali na neke primere. U Americi, znate, kada primaju nekoga da radi na kasi, oni kažu: šta biste vi uradili ukoliko nestane struja pa ne radi kasa u prodavnici; da vam novčanicu od deset dolara, a kupio je robu za pet dolara − koliko treba da mu se vrati kusur? Ko da tačan odgovor − odmah je primljen. Apsolutno sam siguran u to da dosledna primena Bolonje treba od naše dece da napravi debile i imbecile. To je moj lični stav. To moram da vam kažem. Zašto? Zato što se trkamo u debilitetu. Zbog koga? Zbog jedne gospođe ni muško-ni žensko, kao pomoćnika ministra, koja je gledala kako sebe da udomi. I tako je udomila sebe. Pokazala se mnogo pametnom, a na njenom fakultetu sad ne mogu da dešifruju kakvu diplomu da izdaju nekome ko završi fakultet. Mi ovde nećemo da otvaramo pitanje novog programa studija. Ali, verujte, laički da vam kažem, ako na nekoj godini pravnog fakulteta budu istovremeno dva ispita, obligacije i, recimo, sudska medicina sa sudskom psihijatrijom, pa to treba da se boduje u okviru onih 60 bodova za tu godinu − verovatno bi odnos u tim bodovima trebalo da bude 1 : 100. Evo vam jedna stvar koja nikako ne može da se uklopi u Bolonju. Bolonju svi prihvataju kao neku preporuku i svi gledaju da je izbegnu. Zašto? Zato što, pre svega, vode računa o svojim interesima: svoje privrede, života i opšte kulture u toj državi. Mi možemo sada ovde da kritikujemo, iznosimo podatke o efikasnosti studiranja itd. Ako ništa drugo, mnogo je bolje da deca budu na fakultetu, pa da steknu i neko opšte obrazovanje, ma i da ponavljaju, nego da landaraju po ulicama, ako privreda ne može da apsorbuje taj broj koji se nalazi na birou. Ali ne, došla je demokratija. Sve u banku se računa. Neko smatra da na obrazovanju mora da zaradi velike pare i vi ste krenuli tim putem. Kraj mu ne vidite. Mi smo vas pre godinu i po dana upozoravali. I pre tri godine smo upozoravali onu ministarku kada je bio zakon o srednjem obrazovanju, tako mi se čini, isto je bila neka noćna vampirska sednica do četiri ujutru. Isto. Vi sve pričate nešto bez veze, a posle dva meseca dođu i kažu: sve ste u pravu što ste rekli − evo, sudarili smo se sa problemom, ne znamo kako da ga rešimo. Zato opet vraćam na ono: kako god da glasate, svi smo pogrešili. Svi smo pogrešili, ali sada svi pravimo svesnu grešku jer nas je neko naterao da grešimo. Ko nas je naterao? Onaj koji je predložio onakav zakon o visokom obrazovanju. I sada mi svi postajemo saučesnici u tome. Neko se raduje što je završio četvorogodišnji fakultet pre 10-15 godina, pa će sada da prevede tu svoju diplomu, da postane neki vajni master, majstor. On se kao nešto ovajdio. Ovajdiće se, navodno, ove generacije koje su na prelazu između ovoga i onoga, ali niko neće da kaže: otkad je došla demokratija deca plaćaju školarinu i to je najneodgovorniji potez koji je ova generacija mogla da sprovede. Nema onog Čede Jovanovića. Njemu je bilo lepo da se besplatno školuje. Kada je završio − hajde da uvedemo evropske standarde − pa deca plaćaju, roditelji plaćaju. Zašto? Zašto plaćamo? Redak je i mali broj onih koji su toliko dobri đaci da im se obezbeđuje besplatno školovanje, odnosno da država finansira njihovo školovanje. Sada ta generacija ćuti i kaže: znate šta, Evropa je realnost i to je ono, Matiću, u sudaru sa realnošću mi moramo da potonemo. Eto, tako. Moramo da potonemo i tim putem nas vodite. Stagniramo u svakoj oblasti. Jedini napredak je tamo gde treba da se zaposle vaši ljudi. Izmišljaju se službe, izmišljaju se poslovi, sve se izmišlja. Koga zapošljavate? Mastere vaše. Imamo ministra inostranih poslova − neki fizičar bavi se inostranim poslovima. Ako je master za fiziku, neka se bavi fizikom. Školovao se, obučavao se za fiziku. Kakve veze imaju inostrani poslovi sa tim? Možda želi da se ponaša kao njegov idol Havijer Solana, koji je takođe fizičar. Vidite kako je opasno kada fizičar uhvati politiku: on pritisne dugme, bombe, pa se gađa ovde, pa se uništava ovde. To sve mi moramo da trpimo dok je Demokratska stranka na vlasti makar u jednoj opštini. Ako ste u gradu − katastrofa. Na svakih 15 dana menja se asfalt. Znate zbog čega? Zato što u niskoj gradnji ne može da se utvrdi količina, a u visokoj gradnji može. Jeste, jeste. Osmislili ste vi dobro sistem, neki master je osmislio taj sistem. Šta god da vam kažem povodom ovog autentičnog tumačenja, pogrešićemo. Nećemo rešiti ono što je suštinski problem. Problem je ceo zakon, to da znate. Zakon ne valja: ni za profesore, ni za studente, ni za one koji treba da napreduju i da se zapošljavaju ukoliko po ovom zakonu završe te studije, bez obzira da li su one osnovne, akademske ili specijalističke. Loš zakon. Mi taj loš zakon ne možemo da ispravimo autentičnim tumačenjem. Ne možemo. Dali ste primat tome da se digne noga, žablji batak da bi se potkovao, kako bi došla neka korist. Koju ste korist dobili? Nema nijedne koristi. Ja vam pričam: vaši profesori sa Pravnog fakulteta, koji su hteli da rasture Pravni fakultet, idu na te privatne, za poslovne, za ovo, za ono. Kada su napokon pročitali tu Bolonju, rekli su: ne, ne, Pravni fakultet − svaka čast, bežite, kakvi ovi privatni, kakvi ovi đavoli itd. Nemojte da gledate američke serije, tu je idealizovana slika o Americi. Oponašajte nešto normalno. Sedam godina ste radili sve nešto što je nenormalno, dajte sada malo krenite, makar pet minuta, nešto normalno da radite. Nikakva vajda od ovoga. Apsolutno nikakva. Znanja nigde nema, imaćemo nostrifikacije i ništa više. I onda se postavlja još jedno pitanje: zašto mi nekoga školujemo i dajemo mu diplomu da pobegne u inostranstvo da radi? Znam odgovor, odmah će sada da kažu: a što vi nama ne ponudite posao? Oni idu u inostranstvo da bi prali čaše u kafićima − to treba da znate. Malo je naših diplomiranih koji su neki stručnjaci i koji su prihvaćeni tamo. Znate i sami: lekar sa onom našom diplomom, kada ode, mora da se dokaže tamo. Tamo se traži neki rad, da znaš da radiš i još neke kurseve da završiš. U Americi, svako ko je na birou za zapošljavanje, ima u ruci 15 kurseva. Petnaest kurseva osposobljavanja je prošao da može da ubode da nađe neki posao, ako želi da radi. Ne možemo mi da oponašamo njih, ljudi. Pošto ne možemo da oponašamo njih, dajte da imamo propise koji su normalni za nas.
Zahvaljujem. S obzirom da narodni poslanik Borko Ilić nije tu, reč ima narodni poslanik Miljan Ranđelović, a neka se pripremi narodna poslanica Elvira Kovač. Izvolite.
Poštovano Predsedništvo, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, juče po podne i danas pre podne sam vrlo pažljivo slušao sva vaša izlaganja na ovu temu. Mogu reći da nekim izlaganjima jesam zadovoljan, ali isto tako nekima nisam zato što se apsolutno pogrešno tumači sve ovo što mi pokušavamo da sprovedemo u realan život. Predlažem vam da se svi zajedno setimo da imamo preko 400.000 visokoobrazovanih građana Srbije i da imamo još oko 180.000 studenata koji će za godinu, dve, tri ili četiri biti takođe visokoobrazovani građani Srbije. Aktivnosti studentskih organizacija su zadnjih meseci bile jako dobre, i u samoj skupštini i na univerzitetima. Oni su jako lepo predstavili svoje ideje i planove, i zato je stranka G 17 plus stala iza ove dobre inicijative. Zbog čega? Tumačili smo da ćemo biti ovako ili onako tretirani u Evropskoj uniji, ili da mi to radimo zbog Evropske unije. Da, radimo zbog Evropske unije, zato što želimo da zaštitimo visokoobrazovane građane kada postanemo članica Evropske unije. Ne želimo da, kada dođu ti poslodavci, pa sa biroa traže visokoobrazovane ljude, šaljemo sedmi jedan stepen − one koji se zovu master, ali ne šaljemo sedmi jedan stepen − one koji se zovu diplomirani ekonomista, politikolog, pravnik ili nešto četvrto. Jednostavno, ovde je došlo do zamene teza. Po starom zakonu smo imali višu školu i diplomirane, odnosno fakultet. Po novom zakonu se to zove bačelor i master. Vrlo je prosto. Ne znam zašto neki poslanici namerno žele da predstave da je to nešto drugačije. Ne. Ovde se radi o izjednačavanju zvanja. Imamo akademska zvanja, i to su bačelor i master po novom zakonu, viša i visoka stručna sprema. Pitaju se ljudi šta je onda sa magistrima. Magistar i doktorsu naučna zvanja i to je nešto drugo. Ali će i oni biti zaštićeni na birou. To je sedmi dva stepen. Razlika između diplomiranih i mastera praktično i ne postoji. Zašto? Zato što su karakteristike jednih i drugih studija suštinski jednake. Zbog čega? Vrlo dobro sam izučio sve ovo, i po starom zakonu decenijama unazad svi zakoni o visokom obrazovanju su dozvoljavali studentima koji diplomiraju da bez magistarskih studija idu direktno na doktorske studije, ali bezmalo nijedan fakultet u onoj velikoj Jugoslaviji nije imao organizovane doktorske studije. Sada se posle mastera organizuju doktorske studije. Znači, to je jednako. Sledeća stvar: obim studija. Po novom zakonu, da biste došli do titule mastera, jednostavno morate da postanete bačelor, to je tri godine plus još dve godine. Da biste bili diplomirani po starom zakonu, imali ste četiri godine plus apsolventski staž kao petu godinu. Sada neko hoće da prikaže da su osnovne studije trajale četiri godine. Ne. Apsolventski staž je tu bio kao peta godina. Zbog čega? Zato što su sve predispitne obaveze bile predviđene da se završe u apsolventskom stažu. Izrada diplomskog rada, odbrana diplomskog rada i, na kraju krajeva,sticanje diplome − to je bilo predviđeno da se desi u toj petoj ili šestoj godini, sve zavisi koliko je fakultet trajao. Prema tome, i tu je jednako diplomirani i master. Što se tiče magistara, novi Zakon o visokom obrazovanju štiti one ljude koji su postali magistri do sada. Zbog čega? Zato što fakulteti nisu imali organizovane doktorske studije, pa su onda dolazak do doktorata organizovali na alternativan način. Znači, magistarske studije, pa izrada doktorske disertacije i tek odbranom toga postajete doktor nauka. Svi oni koji su sada magistri mogu do 2012. godine jednostavno da napišu svoju doktorsku disertaciju, da je odbrane i postaće doktori nauka. Svima koji to ne urade do 2012. godine, znači posle 2012. godine priznaju se godine provedene na magistarskim studijama. Šta to praktično znači? Praktično ponovo samo napišu i odbrane svoju doktorsku disertaciju. Što se tiče biroa, tržišta rada − pa, oni tu neće biti izjednačeni sa masterima. Znači, ovde se ne radi o izjednačavanju mastera i magistara, kao što neki žele da prikažu. Magistar je naučno zvanje. Čak i na birou magistar je iznad mastera zato što je sedmi dva stepen. Ono što je najbitnije: ovde se, u stvari, radi o pravnoj sigurnosti, o zaštiti stečenih prava. Ne smemo da dozvolimo da oni koji su diplomirali po starom zakonu na birou ne budu masteri zato što onda jednostavno neće imati ista prava. Pa, šta ćemo onda sa onim ljudima gde je potrebno da imate sedmi jedan stepen? Kad se dele neka radna mesta neko ko ima fakultet neće moći da zaštiti svoja prava koja je ranije stekao jer kažu: to je novi zakon, drugačiji nastavni plan, nastavni program? Pa, kada se to desilo da promenom zakona, promenom nastavnog plana i programa pozivamo sve da daju neke diferencijalne ispite, da plate još malo školarinu, i da onda imaju ono što već imaju? To nikada nije bilo i ne treba ni sada da se dešava. Postoje neki profesori koji kažu: da, da, možete vi da budete master iako ste diplomirani, ali morate da date jednu određenu razliku, četiri, pet, šest ili sedam ispita. Nema potrebe, to se nikada nije desilo. Kad god je menjan nastavni plan i program, jednostavno je sve išlo u kontinuitetu. Što se tiče mastera, što se tiče magistara, što se tiče zaštite pravne sigurnosti, mislim da je sasvim u redu da podržimo inicijativu studentskih organizacija i da bi zaista trebalo svi da glasamo za ovakvo autentično tumačenje. Time ćemo jednom zasvagda da rešimo sve probleme koji se javljaju u praksi, da pomognemo kako studentima, kako onima koji su diplomirali, kako onima koji će diplomirati, tako na kraju krajeva i samim profesorima i samim fakultetima − da to jednom zasvagda razjasnimo, da znamo koje je pravilo i da jednostavno krenemo dalje. Hvala lepo.
Hvala. Narodna poslanica Elvira Kovač, kao zadnji prijavljeni na ovoj listi po ovoj tački dnevnog reda. Izvolite.
Poštovani predsedniče, Predsedništvo, narodni poslanici, dame i gospodo, Akademska zajednica Srbije i veliki deo društva je u iščekivanju tumačenja Skupštine Srbije o izjednačavanju statusa ranije diplomiranih i mastera. Pokušaj da se ova dilema razreši pretočen je u Predlog tumačenja odredaba člana 127. stava 1. i 2. Zakona o visokom obrazovanju, a on glasi (bio je više puta citiran ovde, ali dozvolite mi): "Mora", naglasila bih ovo mora, ''biti izjednačen status lica koja su stekla ili će steći naziv po propisima koji su važili do dana stupanja na snagu Zakona o visokom obrazovanju sa statusom lica koja budu stekla nazive koje predviđa ovaj zakon". Dakle, lica koja su stekla sedmi jedan stepen stručne spreme (diplomirani pravnik, diplomirani inženjer), izjednačeni su sa onima koji steknu naziv master. U Predlogu tumačenja zakona konkretno piše: ''Lice koje je steklo, ili stekne odgovarajući akademski, stručni ili naučni naziv prema propisima koji su važili do stupanja na snagu ovog zakona, zadržava pravo na njegovo korišćenje u skladu sa propisima prema kojima ih je steklo''. Još piše: ''Lice iz stava 1. ovog člana može tražiti od visokoškolske ustanove u kojoj je steklo naziv da mu u postupku i pod uslovima propisanim opštim aktom visokoškolske ustanove, u skladu sa kriterijumima za usklađivanje stečenih naziva koje propisuje Konferencija univerziteta, odnosno Konferencija akademskih studija, utvrdi da ranije stečeni naziv odgovara nekom od naziva iz člana 95. ovog zakona''. Podsećam da je Zakonodavni odbor Skupštine Srbije već krajem jula ove godine predložio Skupštini usvajanje autentičnog tumačenja Zakona o visokom obrazovanju po kome se prava diplomiranih i mastera izjednačuju. Posle dana za glasanje, koji će, nadamo se, biti što pre, i donete naše odluke, odluke Narodne skupštine, znaće se da li ima potrebe za raspisivanjem master studija, iako su i ove godine univerziteti požurili i većina njih je već raspisala konkurse za upis na dodatne master studije. Ovo pitanje o kome sada raspravljamo je veoma zainteresovalo javnost jer se odnosi na veliki broj diplomiranih akademaca. Mada je ono samo jedan od suštinskih problema koji su se pojavili na fakultetima po prelasku na novi režim studiranja usklađen sa, ovde više puta spominjanom, Bolonjskom deklaracijom. Srbija je, kao što svi dobro znamo, 2003. godine postala deo velike evropske univerzitetske porodice. Zajednički cilj, proklamovan ovom deklaracijom, jeste kreiranje jedinstvenog evropskog prostora visokog obrazovanja, i to do 2010. godine. Po Bolonji, nastavni planovi i programi usklađeni su sa ostalim evropskim univerzitetima i, naravno, uveden je evropski sistem prenosa bodova. Takođe, uvedene su stepenovane studije, što bi značilo da će se diploma po novom sistemu obrazovanja sticati posle treće, četvrte ili pete godine studija. Ukoliko Skupština izjednači prava diplomiranih i mastera, studenti ne treba da upisuju master studije na fakultetima koje su već završili zato što će time dobiti zvanja koja već poseduju, a za ovu uslugu će platiti više desetina hiljada dinara. Još jednom naglašavam da je Zakonodavni odbor Skupštine predložio izjednačavanje prava. U skladu sa njihovim tumačenjem i u skladu sa Zakonom o visokom obrazovanju moguća je zamena diploma. Ostalo je nejasno pitanje fizičke zamene diploma. Pretpostavlja se da će većina fakulteta opstruirati ovu zamenu. Od fakulteta se, pak, očekuje da svakom diplomiranom koji dođe i traži da mu se izda master diploma izađe u susret, bez polaganja bilo kakvih razlika u ispitima i uz plaćanje administrativnih troškova. Ovo pitanje nije jednostavno, zapravo je veoma složeno. Problem je što ova zamena diploma podrazumeva da 80% gradiva, plana i programa, treba da bude isto sa programom mastera, a to je trenutno moguće za svega pet-šest generacija unazad. To sami fakulteti treba da procene, to je njihov zadatak. Jer, kada se nekom izdaje master diploma, uz nju je potrebno dodeliti broj bodova i izdati tzv. dodatak diplomi. To je nemoguće uraditi sa onim diplomiranima koji nisu radili po novim planovima i programima, odnosno nisu slušali predmete koji mogu da se vrednuju na ovaj način, znači, sistemom bodova. Postoji još jedno pitanje − smatram da se zbog tog pitanja cela ova rasprava i vodi −a to je nastavak studija. Masteri i diplomirani bi trebalo da pod potpuno jednakim uslovima konkurišu na doktorske studije, odnosno da fakulteti ne prave razliku i diplomiranima postavljaju veće uslove nego masterima. Zaključila bih da Skupština kasni sa rešavanjem ovog pitanja, a da su univerziteti i ove godine, kao što sam spomenula, vrlo požurili sa raspisivanjem konkursa za upis na master studije. Univerziteti su očigledno, što je svima nama jasno, raspisali konkurse kako bi ubrali dodatne prihode od manje obaveštenih studenata ili od neodlučne dece. Ova situacija nažalost samo prikazuje kakva anarhija trenutno vlada u našem visokoobrazovnom sistemu. Ohrabrila bih studente da jedino oni akademci koji su master studije upisali na fakultetima na kojima nisu diplomirali i oni koji su završili studije po novom programu, po ovom pitanju zaista ne treba da brinu. Strašno je poražavajuće da nije poznato kada će se odlučivati o broju studenata postdiplomskih studija čije će se obrazovanje finansirati iz budžeta. Sve u svemu, zbog političkog otezanja sa jasnim odlukama i oportunizma Univerziteta koji je ćutao i merkao kakva će biti Vlada, propušteno je već godinu dana, tačnije, skoro dve godine u obrazovanju naučnika. Prošle godine je, naime, bio veoma slab upis na master i doktorske studije, a ove godine je sve krenulo na naopak način. Najzainteresovaniji za ovo pitanje su, svakako, oni koji žele da uče. Za dobre, vredne studente, mlade naučnike, na kraju, nije toliko ni bitno kakva će se odluka doneti. Bitno je samo da se ona donese što pre, da bi oni koji godinu-dve čekaju da im se na neki način reši status konačno znali šta da rade. Na kraju bih samo naglasila još jednom da sa ovom odlukom Skupština kasni, za šta smatram odgovornim stranke vladajuće koalicije. Naravno, SVM će glasati za izjednačavanje prava diplomiranih i mastera. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili svoje pravo iz člana 93. Poslovnika. (Ne.) Hvala. Zaključujem pretres. Narodna skupština će, naravno, u danu za glasanje odlučivati o Predlogu autentičnog tumačenja odredaba člana 127. stav 1. i 2. Zakona o visokom obrazovanju. Određujem pauzu. Nastavak rada je u 15.15 sati.
Poštovane koleginice i kolege, nastavljamo poslepodnevni rad. Pre nego što pređemo na 34. tačku dnevnog reda, samo jedno obaveštenje: obaveštavam vas da sam pozvao da sednici, u vezi sa ovom tačkom dnevnog reda, prisustvuje ambasador Republike Kube u Republici Srbiji gospodin Hulio Cezar Kancio Ferer. Prelazimo na 34. tačku dnevnog reda: – PREDLOG DEKLARACIJE NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE O OSUDI BLOKADE I IZOLACIJE REPUBLIKE KUBE KOJU SPROVODE SJEDINjENE AMERIČKE DRŽAVE Primili ste Prijedlog deklaracije, koji je podnela poslanička grupa SRS. Primili ste amandman koji je podnelo 205 narodnih poslanika i amandmane koje su podneli narodni poslanici Ivan Andrić, Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora. Podsećam vas da, prema članu 160. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vrijeme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vrijeme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa. Pošto ukupno vrijeme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vrijeme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka - jedan sat, 37 minuta i 12 sekundi; Demokratska stranka - jedan sat, 16 minuta, 48 sekundi; Demokratska stranka Srbije − Nova Srbija − dr Vojislav Koštunica - 56 minuta, 24 sekunde; G17 plus - 22 minuta, 48 sekundi; Socijalistička partija Srbije - 19 minuta, 12 sekundi; Liberalno-demokratska partija - 13 minuta, 12 sekundi; Savez vojvođanskih Mađara, Lista za Sandžak, Unija Roma Srbije, Koalicija Albanaca Preševske doline - 7 minuta, 12 sekundi; Vojvođanski poslanici − LSV, SVM - 6 minuta. Poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, jedan narodni poslanik - 5 minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za riječ sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 160. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine otvaram jedinstveni pretres o Prijedlogu deklaracije. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Aleksandar Vučić, želi riječ? Izvolite, gospodine Vučiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, Vaša ekselencijo, poštovani građani Srbije, SRS je, kada je pravila prvi Predlog deklaracije Narodne skupštine o neophodnosti okončanja sankcija i izolacije Republike Kube, pod nešto izmenjenim nazivom, u kojem se direktno osuđuje blokada koju sprovode SAD, imala u vidu nekoliko razloga zbog kojih je taj predlog podnosila. Naravno, zamenik predsednika SRS-a, šef poslaničke grupe gospodin Nikolić, ali i ostali čelnici SRS-a, u svojoj korespondenciji sa Njegovom ekselencijom ambasadorom Republike Kube više puta su razmenjivali mišljenja i političke stavove i o položaju Kube i o položaju Srbije. Zbog pokušaja pojedinih medija u Srbiji danas − posebno želim da izrazim zadovoljstvo što se to nije dogodilo u Narodnoj skupštini Republike Srbije − da sve ovo na neki način ismeju ili da predstave pomalo neozbiljnim, neodgovornim (a odgovorni su samo oni koji bi podilazili onima koji otimaju teritoriju naše zemlje), moram da ukažem na sledeće činjenice. Naime, Republika Kuba je uvek bila prijateljski nastrojena prema srpskom narodu, prema Srbiji, prema našoj nekadašnjoj državi SFRJ, a kasnije i SRJ. Nikada nije prihvatala sankcije protiv naše otadžbine. Uvek je osuđivala agresiju i bilo kakve pokušaje okupacije dela naše teritorije. To je zemlja sa kojom, možemo da kažemo, imamo najbolje moguće odnose. Uvek je moguće da ti odnosi budu bolji. Uvek je moguće da ih razvijamo jače, da u ekonomskom smislu ta saradnja bude još izraženija. Ali, sasvim je sigurno da Srbija u Kubi ima iskrenog i pravog prijatelja. A, uveren sam, i vidim danas po raspoloženju narodnih poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije, da ćemo i mi ovde potvrditi da Kuba ima iskrenog i odanog prijatelja u Republici Srbiji i srpskom narodu u celini. Ovim ukazujemo na nekoliko stvari. Najpre, da vas podsetim na ono što smo svi zaboravili − oprostiće mi Njegova ekselencija što ću upotrebiti sintagmu koju već duže vreme koristim − neki politički predstavnici i njihove medijske strukture su, sprovodeći "politiku zadnjice" (važni smo samo mi i naš džep, i ništa više na kugli zemaljskoj),zaboravili na sve muke i patnje ostalih ljudi. Danas, u situaciji kad nama otimaju Kosovo i Metohiju, kada znamo šta je to kada vas neko suoči sa ekonomskom blokadom i ekonomskim sankcijama jer smo mi, kao država, bili predmet najtežih mogućih sankcija, objekat nad kojim su se iživljavali sprovodeći najgore moguće sankcije samo zato što smo želeli da čuvamo svoju slobodu i da budemo svoj na svome − znamo kako je narodu na Kubi. Zbog toga imamo obavezu da pokažemo solidarnost, bar malo altruizma sa tim ljudima, koji nisu nikome ništa zgrešili, nikoga nisu napali, ni na jednu zemlju nisu izvršili agresiju, nikome ništa nažao nisu učinili. Krivi su. Njihova jedina krivica je u tome što žele da budu svoji na svome, da imaju svoju otadžbinu, da sami odlučuju o svojoj budućnosti. I što žele da imaju svoju Kubu za svoj kubanski narod, a ne da to postane prćija njima bliskih suseda (u geografskom smislu, naravno). To je njihova krivica. Potrudio sam se i pripremio materijale kojima bih vam ukazao na koji način su ugrožena elementarna ljudska prava građana Kube. Znam da će neki reći: šta to nas danas interesuje kad i mi imamo mnogo problema? Ako bismo uspeli da čuvamo slobodu i svoju zemlju onako kako to čini kubanski narod, vođen svojim predsednikom Fidelom Kastrom, sasvim sam siguran, Srbija danas ne bi morala da brine o okupaciji delova svoje teritorije. Naime, po tzv. pravilima, po onome što Amerikanci nazivaju Cuban assets control regulations, oni su kubanskom narodu i kubanskoj državi zabranili gotovo sve. Niti šta mogu da uvezu, niti šta da izvezu. Ko je pogođen time? Pre svega deca, starci, nejač. Samo zahvaljujući zaista izvanredno organizovanom zdravstvenom sistemu na Kubi − u svakom slučaju, jedan je od najpravičnijih u svetu − njihova deca i nejač mogu da prežive. I pored zabrane uvoza i izvoza svih mogućih sirovina i najvažnijih lekova, Kuba je i danas najpoznatija zemlja. Sve su pokušavali da joj otmu (od originalnog ruma, cigara, šećera, svega drugog), pa nisu uspeli. Dakle, uz sve to što su imradili, oni su samo tražili podršku zemalja u svetu da budu svoj na svome i ništa više. Oni su u toku ove 44 godine pokazali da je to moguće. Naravno da im nije bilo lako. Pojaviće se ovde, sasvim sam uveren u to pošto sam video nečije amandmane, naši politički protivnici koji će reći: ne, to je zbog Kastra, zato što je Kastro loš. A Buš je mnogo dobar. Ne znam kakve veze ima Buš sa Havanom jer Kastro njemu nije dirao ni u Vašington, ni u Njujork, ni u Los Anđeles, ni u bilo koje drugo mesto. Pa ćete da nam objasnite da je to zato što je Kastro valjda nedemokrata. A Buš je veliki demokrata pa je, tako demokratski, njegov prethodnik Klinton razarao Srbiju, pa on tako razara Irak, Avganistan, Iran, koju god hoće zemlju na svetu. Nemam ništa protiv da izađete i kažete: oni su najjači na svetu. Mogu da kažem: dobro, najjači su na svetu. Ali, ne mogu da se saglasim sa tim da su oni najispravniji. Jer, oni koji su ubili Milicu Rakić i malu Sanju u Varvarinu ubijaju i decu na Kubi, ma kako da se ona zovu. Ja nisam ekspert da bih mogao na španskom da izgovaram ta imena, ali, u svakom slučaju, moramo da pokažemo da mislimo isto kao i oni kojima su ubili na desetine i stotine Milica i Sanja samo zato što su želele da žive u svojoj zemlji i da imaju pravo da biraju svoju vlast. Mislim da je ova naša današnja deklaracija veoma značajna. Nikada do sada, čini mi se, nismo uspeli, i ovo je možda prvi put da pronađemo nekakvu vrstu generalne saglasnosti oko toga šta jeste dobro, a šta svakako nije. Ne postoji, čini mi se, normalan čovek − ovde je reč o tome da li je neko normalan ili ne, a ne o tome ko kakvu politiku podržava − koji bi rekao: u redu je to što rade Kubi. To dokazuje činjenica da je ovakav tip deklaracije već usvojen u 150 zemalja sveta, onim koje razmišljaju da treba da postoje kao države. Predstavnici nekih političkih stranaka, za koje sam čuo da se hvale, nekome drže lekcije koje biznismene smeju ili ne smeju da pominju. Voleo bih da ti izađu i ponovo kažu kog to biznismena ne smemo da pomenemo. A onda ću ja njima da pomenem biznismene, političare i njihove finansijere koje ne da ne smeju da pomenu, nego ne smeju da pomisle da izgovore njihovo ime zato što sve rade za njihov račun i u njihovo ime: od Tačija, Čekua, do nekoliko drugih biznismena ovde iz energetske i raznih drugih mafija. A sve one koje vi pominjete, lično pominjem svakog dana, pa zaključno sa Miroslavom Miškovićem ili ne znam ni ja kojim već. Ovo sam ubacio u priču, poštovani narodni poslanici, zato što ovde imamo neke amandmane koje su nam doneli. (Ne, oni koriste te kubanske cigare, to je tačno; ja zaista ne pušim pa ništa o tome ne mogu da vam kažem, da budem iskren.) Njima i dalje smeta Kuba, ali ne zato što im smeta Kuba, ne ni zato što im smeta Fidel Kastro, njima smeta svako ko voli slobodu. Njima smeta svako ko bi da bude svoj na svome, svako ko nema svog Tačija, Čekua, ili svog Viznera, ili nekog drugog Amerikanca da ga lupa po glavi i da mu naređuje kako da se ponaša. Izvinite, prihvatamo, naš je greh taj da nećemo da imamo ni Olija Rena, ni Solanu, ni Viznera, ni Buša, ni bilo koga drugog da odlučuje o budućnosti srpske dece, o budućnosti građana Srbije. Mi mislimo da je to stvar građana ove zemlje a ne njihova stvar, i to se u našim glavama nikada neće promeniti. Ako je to taj strašni greh, evo, prihvatamo, preuzimamo ga na sebe. To je krivica i onih protiv kojih su neki ovde pisali amandmane. Neki kao da ne razumeju šta znači suverenost jedne zemlje. Sada ću da čujem iz tzv. ljudskih prava tzv. četvrte generacije, za koja pojedini pravnici, kad analiziraju, žele da kažu da su ona na izvestan način ukinula suverenitet i teritorijalni integritet pojedinih zemalja u savremenom svetu, da sad otprilike to više ne postoji kao kategorija i ne treba više ni da govorite o suverenitetu. Nemam ništa protiv ako ta teorija pobedi u svetu. Ako vi mislite da je u redu da postoji samo globalno selo Amerika i njeni zaseoci, možda vi pobedite jednog dana, možda okupirate sve zemlje sveta. Nadam se da u tome nećete uspeti. Ali, dok to nije tako, dok mi postojimo kao Srbija, kao mala tačka na zemljinoj kugli, dok postoji Rusija, dok postoji Kuba, dok postoji gotovo čitava Latinska Amerika, ne računajući Kolumbiju – zamislite, baš slučajno u Kolumbiji Amerikanci imaju najjače uporište u Latinskoj Americi, pitajte se zašto; ali ni tamo ne zbog naroda, i tamo je uvek klackalica i narod je protiv proameričkog režima, ali na neki način uspevaju da vladaju –taj otpor, koji se širi svetom od predsednika Putina, pa sve do Latinske Amerike, i predsednika Čavesa, i predsednika Kastra i svih drugih , nezaustavljiv je. Neće ljudi više da trpe vašu tiraniju. Kao što neće da trpe američku tiraniju širom sveta, tako neće da trpe ni da nam američke sluge ovde sole pamet i drže moralne lekcije. Oni koji su primili pare od Tačija − da nam sole pamet ovde: kako i na koji način, s kojim biznismenom smemo, možemo ili ne možemo da sarađujemo?! Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo prihvatili određene kompromise u dogovoru sa ostalim poslaničkim grupama, i DSS i DS i G17 plus. Zahvalni smo svim ljudima iz stranaka koje su pokazale razum da ovakav jedan akt usvojimo. Zbog toga što će tu poruku slobodarske Srbije u svet preneti i Njegova ekselencija kubanski ambasador. I što će se Srbija po dobrom čuti u svetu, a ne samo po onome kako mora da ispunjava nečije protivpravne zahteve i kako mora da bude na ivici sramote. Dakle, samo sam strašno zainteresovan: odakle, ljudi, nekome pravo da se zalaže za demokratizaciju Republike Kube? Ona kao nije demokratska, a vi jeste demokrate? Hašim Tači, Agim Čeku i Čeda Jovanović jesu demokrate, a Fidel Kastro nije demokrata? Pa, nije Fidel Kastro sarađivao sa najvećim mafijašima i kriminalcima u ovoj zemlji. Nije Fidel Kastro krao ovde po Srbiji, nego vi. Nije on pljačkao Kubu, nego ste vi pljačkali Srbiju. Sada se našli oni da drže predavanje Fidelu Kastru o demokratizaciji. Mi se ne usuđujemo da onima koji ubijaju decu širom sveta držimo predavanje o demokratizaciji njihove zemlje, nego kažemo: mi smo protiv nasilja, protiv agresije, protiv međunarodnopravnih akata koje donosite ili dela u međunarodnom javnom pravu koje su suprotne elementarnim normama te grane prava. Ne ulazimo u unutrašnja pitanja tih zemalja, da li nam se njihov režim sviđa ili ne. Malo je nekima što bi hteli da odvajaju 15% teritorije Srbije, da posebno rade na rasparčavanju naše zemlje, nego bi još da se mešaju u pitanje demokratizacije drugih suverenih zemalja. Zamislite te intelektualne gromade da odu na Kubu i da im drže predavanja o demokratizaciji. Otišao Čedomir Jovanović na Kubu da im kaže kako treba da se demokratizuju. Nama možda dođe smešno, ali se oni ne bi smejali. Plakali bi ljudi od muke, šta su dočekali. Znate, svuda na svetu su postojale snage koje su podržavale okupatora zato što je jak, moćan, snažan. Uvek je to tako bilo. I svuda na svetu su postojale slobodarske snage i one zemlje koje su štitile najveću vrednost koju savremeno čovečanstvo poznaje. Ta najveća vrednost, koju jejoš Gaj II u starom Rimu iskazao, jeste sloboda. On je rekao: sloboda je od svih stvari najpreča, ni sa čim je ne možete porediti i osnovna karakteristika svakog čoveka jeste žeđ za slobodom, glad za slobodom. Zato ponekad i ovako naglašeno reagujemo, zato se ponekad to nekome možda i ne dopada − zato što žudimo za slobodom. Zato što je želimo baš onako kako je žele i kako su je sebi ostvarili građani Kube. Koji samo žele da ukažu na one koji ih muče, progone, koji im uvode ekonomske sankcije i blokade. Moram da kažem sa posebnim ponosom, govorim u ime poslaničke grupe SRS, da smo danas učinili jednu malu, neveliku, ali rekao bih dobru stvar za našu zemlju i za čovečanstvo u celini. Oprostite, Vaša ekselencijo, ako sam u svom izlaganju koristio neke izraze koji ne priliče diplomatskom jeziku. Govorio sam iz srca. Mislim ono što misli većina građana Republike Srbije, ono što,uveren sam, misle svi poslanici SRS-a. Siguran sam da ćete u dubini duše i vi znati da sam sve što sam izgovorio, govorio istinito. Uveren sam u to da će sloboda pobediti tiraniju i da će oni ljudi, koji slobodu cene i vole više od svega, uvek umeti i uspeti da se izbore protiv okupatora. Živelo prijateljstvo Srbije i Kube! Hvala vam najlepše.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Aleksandru Vučiću, ovlašćenom predstavniku SRS-a. Da li ovlašćeni predstavnici drugih poslaničkih grupa žele riječ? (Da.) Narodni poslanik Dragoljub Mićunović, ovlašćeni predstavnik Demokratske stranke. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, pred nama je Deklaracija Narodne skupštine Republike Srbije o neophodnosti okončanja sankcija i izolacije Republike Kube. Mi smo jednim amandmanom, u razgovoru i dogovoru sa ostalim političkim strankama, želeli da sačinimo jednu rezoluciju koja će biti očišćena od ideoloških i nekih drugih naslaga kako bi mogla da ukaže na našu principijelnu politiku. Sankcije su sredstvo upotrebe protivu stanovništva u celini. One su neka vrsta kolektivne kazne. Kada su sankcije uvedene prema Srbiji, kada sam bio na čelu DS i kasnije na drugim funkcijama, uvek sam bio protivu sankcija. Na svim međunarodnim skupovima sam govorio protivu sankcija, smatrajući da one izoluju društvo i ne dozvoljavaju mu da upravo razvija svoje potencijale, pre svega demokratske i ekonomske, i da mogu koristiti samo vlastodršcima i švercerima koji onda, pošto ne mogu legalno, to rade ilegalno, da stvaraju tajkune, da razvijaju ksenofobiju i da proizvode čitav niz negativnih društvenih pojava. Stalno smo navodili da je to pogrešan i nehuman potez koji je sa stanovišta onih koji uvode sankcije najjednostavniji: dignu dva prsta i donesu odluku, i time je završeno. Sigurno se pokazalo da to ne daje prave rezultate i da nikada nije uspelo da se tim činom unaprede demokratija ili ljudska prava bilo gde. Ovde imamo specifičan slučaj: jedna jaka, velika ili najjača (kako god hoćete) zemlja sprovela je sankcije prema jednoj maloj nejakoj zemlji u blizini, na koju su, svojevremeno, njene snage vršile invaziju i gde dugo, dugo postoje loši međusobni odnosi. Činjenica je da je ovakve sankcije osudio ogroman broj zemalja. Skoro sve zemlje u okruženju, latinoameričke isve druge zemlje. Tako da ove sankcije imaju nepolitičku izolaciju Kube. Imali smo sastanak Interparlamentarne konferencije na Kubi, gde je došlo 150 parlamentarnih delegacija. Kastro je gostovao kod svih. Kada sam bio na inauguraciji Foksa, predsednika Meksika, on ga je proglasio čak i počasnim građaninom Meksiko Sitija. Dakle, nije došlo do političke izolacije samog režima, ali je odsustvo raznih roba, koje je mogao slobodno da dobije, kubanski narod plaćao. To je jedan relikt, rekao bih, danas potpuno deplasiran u međunarodnim odnosima. Hiljade i hiljade američkih građana su protivu sankcija prema Kubi. Hiljade i hiljade građana idu u Kanadu, pa preko Kanade, koja ima normalne odnose sa Kubom, idu da letuju na Kubu. Ovo je slučaj jednog relikta, jednog zaostatka rešavanja problema direktnom upotrebom sile i odnosa snaga. Ne ulazimo, jer to nije naš predmet, i to je želela ova skupština da kaže, ni u kakve međusobne odnose, unutrašnje odnose ili kvalifikacije režima itd. O svakom režimu se može govoriti dobro ili loše. Imali smo mnogo gorih režima od Kastrovog. Da pomenem, prema Pinočeu nisu primenjivane sankcije mada su ljude bacali iz helikoptera u more. Dakle, to je jedan akt međusobnog ili međunarodnog odnosa. Pošto je Srbija, kao i cela Jugoslavija, bila žrtva sankcija, onda ona principijelno, kako je branila svoju poziciju i svoje pravo da narod ne trpi, ima potpuno moralno pravo, rekao bih i dužnost, da se jednako principijelno ponaša u svim mogućim slučajevima. Tim pre što nas ovo ne čini izolovanim, nego je ono što mi činimo učinilo preko 100 zemalja. Ovom prilikom nije potrebno da otvaramo velike ideološke rasprave, da ulazimo u ocene međunarodnih događaja, u kvalifikacije režima, ovog ili onog. U deklaraciji se jasno kaže da mi ne želimo da kubanski narod trpi i ostane u izolaciji. Jer izolaciju smatramo pogrešnom i štetnom za ljudska prava i za sve ostalo. Želimo, ono što je važno, da se svi sporovi rešavaju na tolerantan način, u okviru i poštovanjem međunarodnog prava. Voleo bih da ostanemo u tim okvirima. Dobro je što je veliki brojposlanika prihvatio ovakav stav i mi ćemo ga u budućnosti braniti. Naravno, mi smo imali dosta loših svojih primera i mislim da smo dužni da iz toga izvedemo zaključak. Nisam propustio priliku da osudim bombardovanje Beograda i Srbije jednostranom odlukom NATO-a. Svuda sam govorio, uključujući i SAD, da je to bio agresivni akt. Nažalost, bilo je ljudi koji su o tome mislili drukčije. Mislim da se o tome,ako želite da budete principijelni, drukčije ne može razmišljati. Prema tome, svako nasilje jakih nad slabima potkopava principe međunarodnog prava i pravde. Zato mislim da mi, u tom pogledu, treba da budemo uvek principijelni, kakvi smo i bili. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dragoljubu Mićunoviću, ovlašćenom predstavniku DS-a. Ovlašćeni predstavnik LDP-a, gospođa Nataša Mićić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je 34, poslednja tačka dnevnog reda, ove salate od dnevnog reda. Ona i simbolično daje pečat čitavom tom dnevnom redu, koji, zapravo, najbolje pokazuje koliko smo mi daleko od suštine, koliko se bavimo sporednim stvarima i koliko nam reforme uopšte nisu važne. Jer u ove 34 tačke nema nijednog reformskog zakona. Ali, ne samo to. Ova tačka, kao i neke druge, kao, recimo, Zakon o Vladi, praktično, devastiraju parlament na najgrublji mogući način. Dame i gospodo narodni poslanici, ovo uopšte nije nivo za parlament. Uvažavam prisustvo gospodina ambasadora, ali nije posao parlamenta da se udvara bilo kojoj ambasadi. Dakle, to nije nadležnost parlamenta. To je tako prema Ustavu koji ste vi, gospodo, usvojili. Pogledajte član 99. Nadležnost Narodne skupštine, koji govori o tome da je Narodna skupština nadležna za potvrđivanje međunarodnih ugovora, kada je to zakonom propisano. Ili će se ovde naći neko da me ubedi da je ova deklaracija o osudi izolacije i blokade Republike Kube od strane SAD naš prioritet i nešto što nam bog zna kako pomaže u našem međunarodnom položaju? Gospodo, govorim da mi takođe osuđujemo blokadu i imamo razumevanja za teškoće koje trpe građani Kube, ali isto tako razumemo i da se tamo krše ljudska prava od strane nedemokratskog društva. Ako ništa drugo, o tome govori činjenica da je 47 godina na vlastidinastija Kastro. Dakle, kažem da je to nadležnost Ujedinjenih nacija i mi nemamo ništa protiv da naša država, kao država članica, naravno glasa za tu rezoluciju, ali se protivimo ovakvom politikantstvu i ovakvom degradiranju parlamenta. Jer, dame i gospodo, da se ovde radi samo o solidarnosti, ja bih se zaista radovala. Ovde je solidarnost samo izgovor. Zašto ova država nije izrazila solidarnost npr. povodom žrtava cunamija u Indoneziji ili povodom nasilja u Burmi? Ne može, zato što to nije nadležnost parlamenta. Solidarnost je nesporna, o tome se ne raspravlja i zna se ko može, na koji način i u kojim institucijama da izrazi svoju solidarnost. Ovde se radi o nečemu drugom, dame i gospodo. Predlagač je, naravno, ko bi drugi bio do SRS. Gospodo, najiskrenije vam čestitam, verujte mi. To jeste pobeda vaše politike. Vi na ovaj način ne samo da branite i promovišete svoju politiku, nego koristite instituciju parlamenta da toj politici dajete legitimitet i legalitet. A u tome vam pomaže, dame i gospodo, poslanička većina: DSS, G17 i DS. Zaista, najteže mi je što to podržava DS, mada odavno nemam iluzije u vezi sa njenom politikom. Razumela bih da se na dnevnom redu ove sednice, povodom našeg međunarodnog položaja i poštovanja međunarodnog prava, recimo, našla deklaracija o Srebrenici. Ili da se na ovoj sednici našao Zakon o spoljnoj politici, koji smo dužni da usvojimo do kraja godine, a da ne govorim o drugom setu zakona. Da ne ponavljamo ovde kao papagaji: Ustavni sud, Zakon o odbrani i vojsci, Zakon o teritorijalnoj organizaciji, Zakon o predsedniku Republike. Kada mislite da usvojite sve te zakone? Potrčali ste da usvojite Zakon o Vladi, čiji je rok do 31. decembra tek iduće, 2008. godine. Zašto makar nismo usvojili i Zakon o Narodnoj skupštini zajedno sa Zakonom o Vladi? Elem, ovde se više radi o osudi SAD nego o solidarnosti. Pogledajte deklaraciju − više puta je spomenuta osuda SAD nego sama Republika Kuba i građani Kube. Dakle, to je ono što karakteriše politiku SRS-a. Ona je uvek bila prepoznatljiva po tome što se protivila politici Evropske unije, a posebno evroatlantskim integracijama, dakle i Americi. Nikada ona nije bila prepoznatljiva po tome što je vodila brigu o drugim narodima. Čak naprotiv, ima mnogo više primera koji pokazuju da ona nije bila u stanju da vodi brigu o njima. Tehnički je deklaracija dobro urađena, ali šta se dešava nakon deklaracije? Onda su se složna braća i sestre, značiSRS,SPS,DS, G17 i DSS, dogovorili da podnesu, verovali ili ne − ovo ću da pošaljem studentima Pravnog fakulteta, ovo je stvarno smešno − jedan amandman. I slovima i brojevima: jedan amandman. Ako ste, kao poslanička većina, hteli da revidirate stav, imali ste u tehničkom smislu dve mogućnosti: da se predlog povuče pa da se podnese nov ili da se podnese šest amandmana. Žalim službe koje će morati ovo posle da srede. Pazite, jedan amandman podnet je na četiri člana, što znači da, od pet članova ove prethodne deklaracije na koju ste podneli amandman, jedan ostaje da važi, samo ne znamo koji. Drugo, da li važi obrazloženje ove prve deklaracije, pošto se obrazloženje amandmana sastoji samo u jednoj jedinoj rečenici: ''Ovim amandmanom uređuje se tekst Predloga deklaracije''. Gde se amandmanommože uređivati nešto? Može da se menja ili briše nekičlan. Dakle, ovo je zaista neverovatno i potpuno diletantski, najblaže rečeno. Volim da se bavim procedurom i da to pratim, pa me je to posebno pogodilo, ali još je gorasadržina. Ovo je, gospodo, obraćam se poslaničkoj većini,doneto (kao i kada ste donosili Ustav, kada su vas takođe predvodili radikali) na brzinu i nepromišljeno, i uz svako, i ono minimalno, nepoznavanje međunarodnog prava. Evo o čemu vam govorim.Dakle, u ovom uvodnom delu − ''Imajući u vidu da je Srbija i sama pretrpela ekonomske sankcije međunarodne zajednice'' − prosto bi trebalo spomenuti da su to bile sankcije Ujedinjenih nacija, koje smo zbog Miloševićeve politike zaslužili. Samo bih ovom prilikom da vas podsetim. Pre nego što su nama uvedene sankcije, dame i gospodo, nismo mi bili baš tako samo žrtve. Mi smo uveli sankcije Sloveniji, a te sankcije nikada nisu formalno stavljene van snage. Tako da će deklaracija ovog parlamenta imati isti efekat. Kao što je Slovenija grcala, i grca i danas zbog naših sankcija, toliko će i građani Kube imati koristi od deklaracije ovog parlamenta. Da, Rezoluciju Ujedinjenih nacija podržavam i verujem da će Republika Srbija biti za nju. Ali nisam za ovu deklaraciju parlamenta, koja je iskorišćena za politikantstvo i davanje municije Srpskoj radikalnoj stranci za vođenje njene spoljne politike, obračunavajući se sa evroatlantskim svetom. Najgora od svega jeste tačka 2. To je ono što sam vam govorila. Tu pokazujete koliko ste to na brzinu uradili i uopšte i nimalo ne poznajete međunarodno pravo. Gospodo, zašto niste makar pogledali Povelju Ujedinjenih nacija? Evo šta stoji, gospodine Mićunoviću, u vašoj deklaraciji, koju ste svi potpisali. Tačka 2. kaže: ''Narodna skupština Republike Srbije protivi se svakoj primeni politike prisile, sankcija i izolacije zemalja, koje za posledicu uvek imaju patnju stanovništva''. To je jedan generalni stav. Taj stav je u suprotnosti sa međunarodnim pravom, sa članom 41. Povelje Ujedinjenih nacija, koja daje ovlašćenja Savetu bezbednosti da može uvoditi sankcije, i ne samo ekonomske, nego može koristiti i oružanu silu, izvršiti blokadu saobraćaja itd. Dakle, vi se ovde, za razliku od ove prve čisto radikalske deklaracije, u ovoj koju ste podržali svi,kao složna braća i sestre (sabornost ponovo na delu), sukobljavate sa Ujedinjenim nacijama. I, dok se udvarate jednoj ambasadi, sve druge ambasade će vam se smejati. To je problem. Dame i gospodo, htela bih na kraju da izrazim svoje žaljenje što poslanička većina i dalje sledi Srpsku radikalnu stranku i pomaže joj u osnaženju njene politike. Htela bih da kažem da je ovo već viđena matrica, matrica '90-ih, i zapravo se o tome i radi. Naime, svaki put kada ova država, koja nije bila ni racionalna, ni efikasna, ni demokratska, kada nije imala kapacitet, i kada nije bila sposobna da rešava svoja unutrašnja pitanja i probleme,okretala se ka svetu i rešavala svetsku nepravdu i svađala se sa svetom. Ova deklaracija ne znači ništa drugo nego to. Ponavljam, jesmo za neophodnost ukidanja blokade. Mi to razumemo, ali se istovremeno zalažemo i za demokratizaciju Republike Kube. A parlament nije nadležan za to. Sada se obraćam samo poslaničkoj većini i tražim njihovu pažnju. Odnosno, imam jednu molbu. Nema veze što ste podržali i što je na dnevni red uopšte došla ova deklaracija radikala o osudi, izolaciji i blokadi Republike Kube od strane SAD. Ajde, probajte to da zaboravite. Dakle, u velikom ste tehničkom problemu. Reći će vam to i službe i svaki student prava, i ne znam kako ćete da izađete iz njega. Faktički se sukobljavate sa Ujedinjenim nacijama i pokazujete nerazumevanje osnovnog dokumenta i nepoznavanje Povelje Ujedinjenih nacija. Da se ovo ne bi shvatilo kao prećutna podrška režimu dinastije Kastro, ja vam, dame i gospodo poslaničke većine, pre svega Demokratske stranke, predlažem da zaboravite da se radi o amandmanima LDP-a. Podneli smo šest amandmana. Samo na ovaj način možete da ispravite grešku, i nepoštovanje međunarodnog prava i katastrofalnu tehničku grešku. Sada ću vam pročitati. Podneli smo, kao što je naravno i ispravno, na pet članova i naslov − šest amandmana. Prvi amandman − menja se naziv deklaracije i glasi: ''Deklaracija Narodne skupštine Republike Srbije o preduzimanju neophodnih mera za okončanje izolacije i neodložnu demokratizaciju Republike Kube''. Ne moram da vam čitam obrazloženje. Vaš je sličan. To je po Povelji, proverite. Drugi amandman je na član 1. Dodaju se reči: ''kao i uskraćivanje osnovnih ljudskih prava koje prema građanima Republike Kube sprovodi nedemokratski politički režim u toj državi''. Ne možete prećutati činjenicu da se radi o višedecenijskom propadanju Republike Kube i zbog unutrašnjih pitanja Republike Kube, odnosno nedemokratije. U članu 2. posle reči ''blokadu Republike Kube'' stavlja se tačka i ostatak teksta se briše. Član 3. menja se i glasi: ''Narodna skupština Republike Srbije poziva državne organe Republike Kube da pristupe hitnoj demokratizaciji zemlje, prihvate obaveze koje proističu iz multilateralnih međunarodnih ugovora i odluka međunarodnih organizacija i u svom pravnom poretku omogući uživanje širokog kataloga građanskih, političkih, ekonomskih, socijalnih i kulturnih prava svim svojim građanima. Narodna skupština Republike Srbije posebno poziva državne organe Republike Kube da obezbede neodložno uspostavljanje višepartijske demokratije i hitno održavanje opštih, tajnih i poštenih političkih izbora u skladu sa odredbama Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima.'' I član 4, već sam par puta ponovila taj stav, ali, eto daupoznam poslanike poslaničke većine: ''Blokada Republike Kube nanosi štetne posledice po socijalni, ekonomski, kulturni položaj građana Republike Kube i dodatno umanjuje šanse za brz i efikasan oporavak kubanskog društva i njegov napredak''. Time smo, u stvari, istakli svoje opredeljenje: da i mi smatramo da su blokada i izolacija kontraproduktivni. Molim poslaničku većinu da razmisli o prihvatanju ovih amandmana. Nemojte biti sujetni. Nemojte da vam uvek LDP bude veći protivnik od Srpske radikalne stranke. Molim vas da, u interesu politike i interesu građana Republike Srbije, prihvatite ove amandmane. Hvalavam.
Zahvaljujem narodnoj poslanici Nataši Mićić, ovlašćenom predstavniku LDP-a. Po Poslovniku, narodni poslanik Aleksandar Vučić, pa onda Amdžad Migati, pa onda narodni poslanik Dragan Šormaz.
U prethodnom govoru sam apelovao na to da principijelno odvojimo stvari. Da ne koristimo ovaj gest, koji je u skladu sa najboljim demokratskim namerama, u ideološke svrhe i za unutarpartijske obračune. Nažalost, LDP je shvatio ovo kao trenutak koji bi bio vrlo važan da se pokaže kako Amerika ovde ima jedine prijatelje na koje se može osloniti jer je ovo, navodno, upotrebljeno protiv američkih prijatelja. To nije slučaj. Nažalost, ovde imamo jedan momenat nerazumevanja. Zahvaljujem se koleginici za pouke iz međunarodnog prava, ali pogledajmo pažljivo o kakvim se sankcijama radi. Dakle, ne radi se o sankcijama Ujedinjenih nacija, pa da smo mi protivu ili da uskraćujemo pravo UN da one reaguju. One reaguju na hiljadu mesta. Savet bezbednosti reaguje kad izbiju sukobi, kad se ugrozi tuđa teritorija ili pravo građana, ili se pojavi genocid, šta god hoćete. Oni imaju pravo da to rade. Ali, ovde se radi o sankcijama jedne zemlje protivu druge zemlje. Dakle, to ne podleže pod Povelju UN jer sankcije te vrste ne važe. Naravno, svaka zemlja ima prava da prema drugim državama vodi određenu politiku (privrednu, kulturnu), da sa njima ne sarađuje, ali nema prava da vrši blokade njihovih voda, da uskraćuje uvoz roba itd. jer to ugrožava svaku pojedinu zemlju. To je razlika između sankcija UN i sankcija pojedine države koja preuzima ingerencije UN. Dakle, da li će, kada neka zemlja, zato što je najjača, uvede sankcije, to onda važiti i za čitav svet? Očigledno je da to nije prihvaćeno u svetu i zbog toga postoji problem. Ima nedemokratskih režima koliko god hoćete. Ujedinjene nacije o tome moraju voditi računa. Nijednoj državi se, za razliku od UN, pojedinačno ne daje za pravo da selektivno primenjuje blokade nad pojedinim zemljama. Što nije blokirala Kinu? Kineski režim traje skoro koliko i ovaj. Ili bilo koji jednopartijski režim koji se nije promenio? I sad ćemo zbog toga uvesti sankcije. Da ne govorim koliko danas ima režima, od Saudijske Arabije, da ne nabrajam sve, gde se krše ljudska prava, pa nemamo tu vrstu međunarodnih sankcija. Ta selektivnost jeste jedna proizvoljnost koja može da postane opasna sa stanovišta međunarodnog prava. Jedino se o tome radi, a neo nepoznavanju međunarodnog prava, Povelje UN itd. Demokratska stranka želi da,dostojna svoje politike, svojih principa ili prava, napravi jedan tekst koji će biti prihvatljiv, bez ikakvih ideoloških invekcija. Nemojte sada pokušavati napadima (braća, sestre, da ne nabrajam sve) da to stavljate u isti koš jer vama to odgovara, nadajući se da ćete time nešto profitirati. Ne, time se ne profitira. To mi možete verovati na reč. Ne može se profitirati pokušajem da se sada predstavi kao jedini zastupnik ljudskih prava i nekakve proevropske demokratske snage u ovom društvu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić − replika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću iz dva ugla da analiziram ono što je gospođa Mićić ovde rekla, izvinjavajući Vam se, Vaša ekselencijo, što morate da prisustvujete i ovakvim nastupima, ali to je Narodna skupština Republike Srbije, sa različitim mišljenjima i stavovima. Naime, gospođa Mićić je pokazala elementarno pravničko neznanje. Dakle, pokušala je da nam drži ovde lekcije, mi smo ćutali i slušali je. Sad moram da zaštitim ovu skupštinsku većinu na čiju inicijativu je taj amandman prihvatila i SRS da bismo sa što većim brojem poslanika usvojili ovu deklaraciju. Gospođo Mićić, vas izuzetno poštujem, ali vi o pravu ne znate ama baš ništa. O formalno-pravnom delu nemate pojma. Dakle, gospođo Mićić, ovde nema nikakvih članova, ovde ima tačaka. To je razlika, gospođo Mićić, dramatična razlika. Gospođo Mićić, podnosili ste amandmane u kojima menjate sadržaj deklaracije. Kažete da Skupština nije nadležna. Pa, ako nije nadležna, onda ide amandman: ''Briše se'', a ne da dopunjavate na neki drugi način. Vi pojma nemate šta pričate. Vi blage veze nemate šta govorite sa skupštinske govornice. (Nikada Narodnu skupštinu Republike Srbije neću da poredim sa pijankama u Moroviću, te molim i ostale narodne poslanike da to ne čine.) Kažete da smo mi uveli sankcije Republici Sloveniji. Nismo nikada. Oni su nam samo ubili decu. I to nije samo nego je mnogo. Nenaoružanu, bez municije. I nikada za to nisu odgovarali. Nikakve sankcije Sloveniji, kao zemlji, nismo uvodili. Vaša sprdnja na račun sopstvene države najviše govori o vama, i mnogo više o vama nego o nekadašnjem režimu koji kritikujete. Kažete: dinastija Kastro, je l' tako? A vama prijateljska dinastija u Saudijskoj Arabiji, pošto taj režim najviše volite, i vi i vaši poslodavci? A o dinastiji Buš da ne pričamo. Kakve biste vi dinastije ovde uvodili? Saudijska Arabija i ustav. Šta će njima ustav, šta će Nataši Mićić ustav? Ona raspisuje vanredno stanje, hapsi 12.000 ljudi, umire od smeha posle toga što je podneto samo 60 krivičnih prijava protiv 12.000 ljudi. Kakve to veze ima sa ustavom? Tako ni u Saudijskoj Arabiji nema ustava, ni pisanog ni nepisanog. To je jedinstveni slučaj u svetu gde ne postoji ni nepisani ustav. Postoje zemlje koje imaju tzv. nepisani ustav. Npr. Engleska, gde opet postoji dinastija koju mnogo volite jer vam i oni daju pare. Samo vam izgleda slobodarske dinastije smetaju. Pa biste i tamo da menjate tehničke norme kao što biste i ovde. Pa ne znate razliku između članova i tačaka. Pa ne znate kako se podnose amandmani. Pa nama da držite predavanja. Da vas vrate u prvi razred srednje škole, a ne na prvu godinu fakulteta, pa da naučite nešto.
Gospodine Vučiću, vrijeme.
Završavam gospodine Džudževiću, zahvaljujem se na vašem strpljenju. Iz poštovanja prema ljudima iz drugih poslaničkih grupa koji su podržali tekst ove deklaracije, neću dubinski i do kraja ideološki da ulazim u ovaj problem. Ali, da li vi to nama savetujete da moramo, valjda, da budemo najveći prijatelji, inače ćemo svi da imamo tehničke probleme, kako rekoste, ukoliko ne podržavamo SAD u otimačini Kosova i Metohije? Je l' se vi to hvalite da želite da nam otmete Kosovo i Metohiju kao SAD ili, recimo, Italija (juče smo čuli Masima Dalemu) ili neke druge zemlje Evropske unije? Je l' vi to želite da nam kažete da se ne razlikujete od njih? Pa, vi kršite Ustav, gospođo Mićić. Vaša stranka onda na najbrutalniji način napada ustavni poredak ove zemlje. Kako sme bilo ko od policije ili od nadležnih državnih organa ove zemlje da pita nekog na ulici gde mu je lična karta ili da ga hapsi zato što je ukrao nekome 100 evra, a vi, koji se zalažete za otimačinu, pljačku i otimanje dela teritorije, ne odgovarate za to? Ne može to, gospođo Mićić. Moraju da se poštuju zakoni i Ustav ove zemlje. Svi da vam se dopadnu ili ne, moram da vas uputim na to da svi građani moraju da budu jednaki pred zakonom, a i sve političke stranke jednake i u parlamentu ali i pred Ustavom i zakonom. Ne može vaša stranka i ne možete vi lično, niti bilo ko drugi ko se zalaže za cepanje teritorije Republike Srbije, ko se zalaže za poštovanje okupacije dela teritorije naše zemlje i pruža podršku Americi, Tačiju, Čekuu i zemljama Evropske unije koje žele da nam otmu Kosovo i Metohiju, da prođe tek tako. Postoje zakoni i Ustav u ovoj zemlji, gospođo Mićić. Ne znam kakvi su to pravnici pisali. Ne znam kakvi smo mi, možda smo najgori na svetu. Ali, za vas ovde su svi doktori nauka, a u pravo se razumeju stotinu puta bolje, što ste malopre dokazali na najbolji način.
Zahvaljujem gospodine Vučiću. Po Poslovniku, riječ ima narodni poslanik Dragan Šormaz. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, predsedavajući, reklamirao bih povredu Poslovnika. Mislim da je ceo Poslovnik povređen od strane poslanice Mićić koja je dnevni red, koji je usvojila skupštinska većina, nazvala salatom, neke od poslanika je nazvala diletantima, i rekla je jednu zaista užasnu stvar za ovom govornicom − ne znam da li ste primetili, čudi me da npr. gospodin Vučić nije na to reagovao − a to je da smo mi, kao država, zaslužili sankcije koje su nam bile nametnute. Još samo da je rekla da smo zaslužili bombardovanje, koje je bilo potpuno nepravno, izvršeno ne po odluci UN ili Saveta bezbednosti, već kao jednostrana odluka NATO-a. Mogu reći da nisam iznenađen, ali ipak nisam očekivao da čujem za ovom govornicom toliko teških reči. Zaista mislim da je žestoko povređen Poslovnik i da je gospođa Mićić zaslužila opomenu i kaznu zbog toga što je ovde govorila. Jer, da je ona sedela na tom mestu, gospodine Džudževiću, onaj ko bi za nekoga rekao da je diletant, bio bi ili izbačen napolje ili iznesen od strane obezbeđenja, možda i uhapšen među onih 12 000. Mogu samo reći da ću podržati sve ono što je rekao gospodin Mićunović o nehumanosti sankcija. Ovde se radi o sankcijama jedne države prema drugoj, a ne o sankcijama Ujedinjenih nacija. S druge strane, što se tiče ideologije, ja sam ideološki protivnik svakog komuniste ili levičara, ali to nema veze sa unutrašnjim uređenjem bilo koje zemlje. To je stvar naroda koji živi u toj zemlji. Vi ste ideološki mnogo bliži Fidelu Kastru nego ja, ali ću sa zadovoljstvom glasati za ovu Deklaraciju, kao i svi poslanici DSS-a. I mogu reći još jednu stvar: licemerje velikih sila i imperija se u ovom trenutku ogleda pre svega u SAD, koje su te sankcije nametnule i koje imaju takav odnos kakav imaju prema nama. Mi imamo pravo da kažemo, i to nije lažni patriotizam, da srpski narod ima slobodarski duh. Imao ga je kroz celu svoju istoriju. Uvekje imao problema sa imperijama, bilo da je u pitanju Vizantija, Otomansko carstvo, Austrougarska, fašističke osovine - Nemačka, Italija... Ima problem i sa imperijom koja se zove Sjedinjene Američke Države. Predsednik Albanije je pred nama petoricom iz ove skupštine (evo ga gospodin Delić, žao mi je što Marko Đurišić nije ovde), u Rejkjaviku, na direktno pitanje poslanikaiz Nemačke da li će Albanija priznati jednostrano proglašenje nezavisnosti od strane kosovske skupštine, odbio direktno da odgovori. Znate šta je rekao? −Ja svojim sunarodnicima savetujem da slušaju prijateljske vlade i da rade ono što im one kažu, pre svega, Vlada SAD. Drugim rečima, šta im kažu Amerikanci, to će Albanci na Kosovu uraditi. Znači, ako posle 10. decembra bude jednostranog proglašenja, to neće uraditi kosovska skupština nego Stejt department. Mi to moramo ovde da kažemo, i svugde to moramo da govorimo. Licemerno je maloj Kubi uvoditi sankcije, a Kinu staviti na spisak povlašćenih nacija. Ne vidim po čemu se režim razlikuje. Znači, radi se o tome da se SAD ponašaju na licemeran način. Da pokušavaju i nama da otmu 15% teritorije. I svako ima pravo ovde to da kaže bez obzira na to koja je tačka dnevnog reda. Kosovo i Metohiju hoće danam uzme američka vlada i to je jedina istina.
Zahvaljujem, po Poslovniku narodni poslanik Nebojša Ranđelović, nakon njega gospođa Vesna Pešić.
Poštovani predsedavajući, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, javljam se po članu 104. u vezi sa članovima 225. i 226. Dopunio bih i ispravio svoju koleginicu Natašu Mićić, koja je dala jednu nepotpunu informaciju. Rekla je da je glavna odlika politike SRS to što ona vodi antiameričku politiku. Samo bih dodao da je u vreme Zalivskog rata predsednik ove stranke dr Vojislav Šešelj predvodio demonstracije podrške SAD-ui da je nudio SAD-u i dobrovoljačke odrede protiv režima Sadama Huseina. Dakle, SRS je prepoznatljiva i po tome. Više se ne bih bavio SRS-om. Obratio bih se vama, poštovane demokrate, vladajuća većino, apologete programa Radikalne stranke i pitao bih vas: da li vi možda, u nemogućnosti da svoje koalicione partnere ubedite u to da treba poštovati Ustavni zakon, sada pokušavate da od SRS kupite dvotrećinsku većinu kako biste ga promenili? Hvala.
Zahvaljujem. Po Poslovniku gospođa Vesna Pešić, a onda Aleksandar Vučić.
Reklamiram povredu Poslovnika po članu 104. zato što mislim da su pojedini poslanici povredili Skupštinu Srbije zbog toga što se neprekidno izvinjavaju stranim ambasadorima u ovom našem domu. Molim vas, ja vas opominjem da u ovoj skupštini mi ne radimo ni po kakvim nalozima spoljnih ambasadora, niti po spoljašnjim nalozima kao što vi radite. Izvinjavate se, neprekidno se obraćate nekim strancima ovde u ambasadi, kojima ste vi nešto obećali. I zaista, molim vas, gospodine Vučiću, prestanite više da radite po nalozima stranih ambasada. Zaista vređate ovu skupštinu. Evo, ovo je neviđeno što ste vi sada uradili. Ekselencijo, izvinite. Ovo je zaista neverovatno, šta smo mi doživeli da SRS ovde radi. Znate šta, postavljam sada ozbiljno pitanje: da li mi podržavamo i zalažemo se za ukidanje sankcija koje je SAD uveo Kubi ili ćemo da pričamo o Americi i o Kosovu? Zameram svom prijatelju gospodinu Mićunoviću. Zaista je mogao da odgovori Aleksandru Vučiću, a ne da napadne Natašu Mićić. Ako većhoće da bude principijelan, ako već podržavamo ukidanje sankcija Amerike, onda nije u redu da kudimo jednu državu i da to radimo zbog Kosova. Jer, izgledamo krajnje koristoljubivo, kao da koristimo jednu napaćenu daleku zemlju Latinske Amerike radi nekih naših interesa koje imamo ovde na Balkanu, za naše probleme u vezi sa Kosovom. Molim vas, gospodo, mislim da je naš uvodničar Nataša Mićić vrlo precizno i jasno rekla da se mi ne slažemo sa sankcijama koje su uvedene Kubi, koje traju već decenijama, i mogli smo to i ranije da kažemo, jer ovako izgleda da utilitarno napadamo SAD radi Kosova, a uopšte ne branimo situaciju na Kubi. Ali, moram da vam kažem i ovo: ne možete svesti pitanje siromaštva i patnje stanovništva pojedinih zemalja danas u svetu na sankcije, a to se odnosi i na Kubu, zato što mu jako mnogo doprinose i autoritarni nedemokratski režimi, što je takođe naše iskustvo. Vi ste rekli da je naše iskustvo samo bilo iskustvo sankcija (koje su, između ostalog, bile sankcije UN, što nije uporedivo − Kuba je u boljem položaju: tu su sankcije samo SAD, a ne međunarodne zajednice) i skrećete pažnju da unutrašnja politika nema uticaja na siromašenje stanovništva. Ako ste to hteli da kažete, i branili da slučajno ne zadremo ni u kakvu ideologiju, pa, molim vas, moramo kazati da i diktatori i takva uređenja jako mnogo doprinose tome da njihove zemlje budu siromašne. Prema tome, opominjem gospodina Vučića da se ne izvinjava stranim ambasadama u ovome svetome domu.
Po Poslovniku, narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Vaša ekselencijo, oprostite, molim vas. Ovim putem se posebno izvinjavam, ali posebno vas molim, i izvinite gospodine Džudževiću što koristim ovaj sveti dom da se izvinim meksičkom ambasadoru i meksičkom narodu što smo ga kaznili sa onakvim ambasadorom kakva je Vesna Pešić. Meksički narod to nije zaslužio. On je zaslužio da srpski narod pošalje pravog predstavnika kako bi bio predstavljen na najbolji način. Gospođo Pešić, niste vi bili najveća kazna za Meksikance. Vi ste bili najveća kazna za srpski narod jer ste naš narod predstavljali u Meksiku, i to ne od juče, već mnogo dugo. Mi, uvaženi gospodine (ne znam vam ime, nemojte da se ljutite, ne želim da vas uvredim), ne vodimo antiameričku politiku. Mi vodimo srpsku politiku. Sami je određujemo uz pomoć građana Srbije i sami je vodimo. Gospodin ambasador Republike Kube je predstavnik jedne prijateljske zemlje i nikada nije ni pokušao da nam izdaje naloge (čovek je prisutan, pa vam to otvoreno u lice govorim), nego je uvek dolazio da prijateljski razgovara. Nemojte autoprojekcijom da dolazite do pogrešnih zaključaka. Ono što se vama dešava, nama se ne dešava. Ono kad vas pozovu telefonom, pa vam narede koga morate da napadate, šta smete a šta ne smete da kažete − to se nama nikada nije dogodilo i neće nam se dogoditi. Zato što mi slušamo građane Srbije, vodimo politiku srpsku i imamo program SRS-a. To je ono čime se rukovodimo. Moram da kažem još jednu stvar oko međunarodne politike. Verovatno bi se i danas nešto promenilo da su neki od vaših prijatelja, a neprijatelja Srbije, na strani našeg naroda i naše države. Dovoljno je da kažu da je Kosovo i Metohija deo Srbije i siguran sam da bi mnogi od nas počeli da menjaju mišljenje o njihovoj politici. Siguran sam da bismo počeli da govorimo: pa dobro, možda smo i mi negde nešto pogrešili, i da analiziramo sve to i da vidimo šta je to što možemo da ispravimo. Mi to nismo dočekali. Od vaših prijatelja smo dočekali bombe i da nam otimaju Kosovo i Metohiju. Na kraju krajeva, nemojte da vam se problem sa Republikom Kubom, problem jedne slobodarske zemlje, u srpskom parlamentu za jednu poslaničku grupu, svede na to da su oni možda najveći proizvođači ruma u svetu, ali im je krivica u tome što ne proizvode baš najbolje pivo iz Morovića ili iz nekih drugih mesta.
Zahvaljujem. Pravo na repliku - narodni poslanik Vladan Batić, zatim šef poslaničke grupe DS Nada Kolundžija, a onda pravo na repliku – gospođa Nataša Mićić. Izvolite, gospodine Batiću.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, verujem da je, zbog prisustva Njegove ekselencije gospodina ambasadora, bio red da sednici predsedava predsednik Narodne skupštine. Pogotovo što se ovde manifestuje jedna politička idila koja me veoma podseća na kozaračko kolo, a pomalo i na vremeplov. Ne želim ništa pejorativno da kažem, vidim ovde gospodina Hadži-Dragana Antića, Mira Marković je opravdano odsutna. Ali, da kažem nešto drugo. Naravno da je svako normalan protiv sankcija i naravno da sankcije ne mogu da donesu ništa dobro. I naravno da sankcije najviše pogađaju običan svet. I naravno da smo i mi bili žrtve tih iskušenja i nečega što sankcije donose. To govorim načelno. Ali, donoseći jednu ovakvu deklaraciju, mi ne smemo da podržavamo (nema veze što je u pitanju Kuba) nijedan politički režim. Ovde je interes i zaštita građana Kube. Zašto vam to govorim? Iz prostog razloga, gospodo, jer sam imao prilike da upoznam kubanske emigrante. Milion ih je na Floridi. Milion od jedanaest miliona, i to onih koji su uspeli da pobegnu i da se na razne načine domognu tog blagostanja koje je Kuba donosila, odnosno režim. Ti ljudi vole Kubu, i to veoma. Pate, čeznu. Upoznao sam neke lično i čak sam se sprijateljio s njima. Upoznao sam i Luisa Kontea, koji je najveći živi timpanista i bubnjar na svetu, Endija Garsiju i − ajde da se ne upuštamo u političke razlike između građana Kube. Ovde govorimo o narodu Kube, koji ne sme da trpi posledice izolacije i sankcija. I nemojmo odmah teške reči, ako neko ukaže da je ta deklaracija u ovom pogledu, potcrtavanja političke dimenzije, manjkava. I profesore Mićunoviću, obraćam se vama kao doajenu demokratije, zaista je tačka 2. stava 3. u direktnoj koliziji sa odredbama Povelje Ujedinjenih nacija. Dakle, Povelja Ujedinjenih nacija predviđa mogućnost, nije to slučaj, ali ne treba da stoji u ovoj deklaraciji, da se u određenim slučajevima mogu uvesti sankcije. Ovako formulisana tačka direktno je u koliziji sa odredbom Povelje, jer se ne može govoriti načelno. Ovde pričamo o građanima Kube ili o kubanskom narodu. Drugo, ne treba odmah posezati za teškim rečima - patriote i izdajnici, odmah Tači, Čeku, Haradinaj. Gospodine Vučiću, neki ljudi, a među njima i ja, potrošili su godine, uz sve rizike, pretnje, uvrede i neprijatnosti, pokušavajući da dokažu da su čelnici OVK ratni zločinci. Neki od njih su zbog toga u Haškom tribunalu. Zato ne dozvoljavam da se tako paušalno kaže - vi ste sledbenici te politike, plaćenici ovoga ili onoga. Nikada ničiji plaćenici, samo ljudi koji misle i žele ovde da izraze svoje političko mišljenje. Valjda na to imamo pravo. Hvala.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, šef poslaničke grupe DS-a gospođa Nada Kolundžija. Izvolite.
Uvaženo predsedništvo, poštovane kolege narodni poslanici, mislim da je, nažalost, ova deklaracija opet pokazala kako nismo u stanju da se bavimo onim što bi trebalo da bude suština naše rasprave, već smo uneli ne samo ideološku notu u nešto u šta nismo smeli da ulazimo, nego i jednu neprincipijelnu, po sve, mislim, štetnu međupartijsku borbu. Dakle, ovde se radi o tome da li mi, kao država, smatramo da, ukoliko se neka zemlja nađe u situaciji za koju jako dobro znamo kako izgleda i kada znamo koja je cena po građane te zemlje, treba da imamo principijelan odnos i kad kažemo: ne, mi nismo zaslužili sankcije čak iako imamo Miloševića; ne treba da nam uvodite sankcije jer mi jesmo protiv Miloševića; time što nam uvodite sankcije − mi patimo dvostruko. Naš je stav potpuno principijelan. Ovde se radi o tome da je osporeno, pre svega, vreme stavljanja ove deklaracije na dnevni red. Ovo je vreme izabrano zbog toga što se 30. oktobra u Skupštini UN glasa o Rezoluciji Generalne skupštine UN. Mnoge zemlje koje su potpisnici te rezolucije, između ostalog i naša zemlja, glasaće za ukidanje sankcija Kubi. Dakle, to je razlog. Vi kažete da nije vreme, a mi kažemo: to je trenutak u kome treba raditi ako ima smisla, a ima smisla do 30. oktobra. Drugo, ovde je istaknuto da Narodna skupština nije pozvana da donosi deklaracije, što me je iznenadilo, jer član 160. Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije nedvosmisleno kaže da Skupština donosi deklaracije. To apsolutno nije sporno. Zaista ne znam šta je povodom ovog teksta, koji je usaglašen, izazvalo toliko žuči? Šta je to za šta može da se kaže da je suprotno politici koju država vodi? Dakle, mi smo država koja se zalaže za politiku nenasilja − bez prisile, uz dogovor, uz toleranciju. To je ono što pokušavamo da uradimo i kada su u pitanju naši problemi, kao što je pitanje Kosova i Metohije. To su principi za koje se zalažemo kao država. Ovo je samo poštovanje tog istog principa, koji se samo sada ne tiče nas, nego nekog drugog. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, gospođa Nataša Mićić, a onda riječ ima šef poslaničke grupe SPS Ivica Dačić.
Vrlo kratko, uopšte se ne razumemo. Prvo, ovde uopšte nema žuči, niti ima međupartijskih borbi, pošto su svi na jednoj strani, samo je LDP na drugoj. SRS je u uvodnom izlaganju napala LDP nekim temama koje nemaju veze sa ovim što je na dnevnom redu, i tu ćemo se složiti. Ne znam da li je to toliko teško − navedite mi, molim vas, gospođo Nado, ili vi, profesore Mićunoviću, jednu zemlju koja je potegla 200, 300 ili 500 poslanika da rešava ovo pitanje u svom parlamentu. Ja kažem: to je nadležnost UN, o tome glasa država članica jer ima platformu. Apsolutno je inače nepotrebno. Podržavam solidarnost sa građanima Kube, to je nesporno. Ali, mi ovde radimo na štetu interesa građana, trošimo njihov novac i vreme jer, prosto, ova deklaracija nema nikakvog značaja. Da li stvarno mislite da Parlament Srbije može uticati na SAD? Stvarno će se prepasti? Sutra će da ukinu sankcije? Slažem se da može rezolucija UN, donose je zemlje koje su potpisnice, 150 ili 160 zemalja, znam da će Srbija glasati za to, nemamo ništa protiv, samo kažem - ovo je potpuno bespotrebno. Naseli ste na ideju SRS da promoviše svoju antizapadnu politiku i da time prikaže nekakvu lažnu solidarnost. To je sve što imam da vam kažem. Drugo, zaista tvrdim da tačka 2. deklaracije nije u skladu sa međunarodnim pravom, ne možete generalno da osudite svaku vrstu pritiska i sankcija. Ne možete da budete protiv Povelje UN, ali ovde jeste, po ovome, tako glasi tačka 2 - Narodna skupština Republike Srbije se protivi svakoj primeni sankcija, prisile, prinude, a to nije u skladu sa članom 41. Povelje UN, koja to ovlašćenje daje Savetu bezbednosti. Dame i gospodo, evo gde se nalazimo. Stvarno sam za solidarnost, ponovila sam to sto puta. Hajde da pokažemo i u radosti solidarnost. Hajde da čestitamo Crnoj Gori što je potpisala Sporazum o asocijaciji i pridruživanju, a mi se još nalazimo u međukoraku, ne možemo ni da parafiramo. Hajde da čestitamo Republici Hrvatskoj što je postala nestalna članica Saveta bezbednosti. A mi ovde, kao zaludni, sedimo i pričamo o nečemu što se podrazumeva, što će Republika Srbija ionako podržati. Prema tome, trošimo i novac i vreme građana Republike Srbije, i radimo na njihovu štetu.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Aleksandar Vučić, pa onda narodni poslanik Vladan Batić, pa onda šef poslaničke grupe SPS narodni poslanik Ivica Dačić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne znam kako se neki prepoznaju. Ja nijednog trenutka nisam izgovorio reč "izdajnici" ili nešto slično. Samo sam se izvinjavao i meksičkom i srpskom narodu. Reći ću vam šta je to. To vam je jedna politička matrica. Svaki put kad im odgovara − aha, to ovi opet: patriote, izdajnici ili ne znam šta. To sami izmisle, sami pričaju o tome. Nijednog trenutka (treba da uzmete stenogram) danas o tome nisam govorio. To je lepa tema, možemo i o tome, ali danas nisam pomenuo ništa od svega toga. Apsolutno ništa. Drago mi je da je gospođa Mićić konačno ustanovila razliku između članova i tačaka. To je veoma važna stvar i to je objektivno vidan napredak. Značiće, siguran sam, i njoj u budućem radu u Narodnoj skupštini Republike Srbije i sasvim sam uveren da će ostali poslanici to pozdraviti. Još jedanput: mi nemamo nikakvu antizapadnu, antisevernu, antijužnu ili antiistočnu politiku. Mi samo nemamo politiku podilaženja okupatoru, već imamo politiku interesa srpskog naroda i jedino se interesom srpskog naroda rukovodimo. I to je politika SRS-a. Ako vi mislite da je politika u kojoj ćete da se sprdate sa sopstvenom zemljom i da kažete: uplašila nas se Amerika... Nismo mi ni mislili da plašimo Ameriku. Nismo mi mislili nikoga da plašimo, gospođo Mićić, samo smo mislili da pokažemo da, kao normalni ljudi, želimo da se saglasimo sa željom jednog običnog naroda jedne normalne zemlje da samo budu svoji na svome. I ništa više. Inače, mi se preplašimo vas kad vidimo, toliko moćnih i jakih, koje srpski narod u tolikoj meri podržava da nikada niste sigurni koliko je miliona evra potrebno da biste prešli cenzus, a koliko da budete ispod cenzusa, i ništa više od svega toga. Samo nemojte da smetnete s uma jednu stvar: da ova rezolucija nije pitanje ko je za Ameriku a ko je protiv Amerike. Iako nemam ništa protiv da se o tome izjašnjavamo, ni najmanje. Posebno kad nam Amerika otima Kosovo i Metohiju, posebno kad nam vaši prijatelji otimaju našu zemlju, posebno kad nam to rade oni koji su ubijali našu decu i posebno kad podržavaju najgore u Srbiji. A najgori u Srbiji ste vi, vi koji isključivo sa njihovim nalozima dolazite ne samo u Narodnu skupštinu Republike Srbije već i na političku scenu ove zemlje, koji uvek razmišljate za njihov račun i u njihovu korist, a srpskom narodu nije naročito ni važno. Samo će to sve da se kaže: srpski narode, građani Srbije, to je najbolje za vas. A zašto je to najbolje za nas? To je najbolje za nas zato što će veliki tata da nas pomiluje po glavi, više neće da nas bije motkama kao što nas je tukao do juče. Gospođo Mićić, mi ne prihvatamo činjenicu da je najbolje biti uz Amerikance zato što nas boli po glavi njihova motka. Smatramo da je najbolja ona politika koja srpskom narodu može da donese slobodu, koja srpskom narodu može da donese prosperitet i koja će srpski narod i u Meksiku i na svakom drugom mestu u svetu da predstavlja na što bolji način. Žao mi je što izlazite napolje, žao mi što ne želite da čujete, imao sam i jednu duhovitost oko "Đaka petaka" i TV Foks i ovog njihovog kviza, pretpostavljam da to gledate. Ne vredi sada da vam to govorim. Moja poruka je da mi moramo danas da se borimo za slobodu svake zemlje na svetu jer ćemo već od 10. decembra morati na svim forumima sveta da se borimo za slobodu Srbije i opstanak Kosova i Metohije unutar naših granica. A mi samo Srbiju imamo, rezervnu otadžbinu nemamo.
Zahvaljujem. Riječ ima šef poslaničke grupe SPS gospodin Ivica Dačić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, Vaša ekselencijo, želim odmah da kažem da su, bez obzira na to što je ovde bilo raznih primedaba, u dosadašnjoj praksi rada parlamenta više puta sednicama Narodne skupštine Republike Srbije prisustvovali ambasadori drugih država. I ne znam zašto bi nekom smetalo prisustvo stranih ambasadora, a naročito onima koji su i sada otišli verovatno u tu ambasadu da vide da li su dobro odradili svoj deo posla u ovih nekoliko desetina minuta. Mislim da je cela ova dosadašnja rasprava, u suštini, bila rasprava koja bi opravdala amandmane koje je neko drugi napisao i podneo Narodnoj skupštini Republike Srbije kako bi se ovaj Predlog deklaracije na neki način poništio na isti način kao što su to učinile SAD prilikom donošenja ovakve iste deklaracije u Generalnoj skupštini UN. Raduje me što je, čini mi se, 205 poslanika Narodne skupštine Republike Srbije predložilo ovaj predlog deklaracije. Mislim da su, osim Kosova i Metohije, retke teme o kojima je stav narodnih poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije ovako jedinstven. Zato što je ovde u pitanju principijelni odnos. Naša država, koja je na svojoj koži osetila šta znači pristrasan odnos međunarodne zajednice, mora imati isti takav principijelni odnos prema onim državama koje su podržavale Srbiju sve vreme koliko je ona bila izložena (i sada jeste izložena) neprincipijelnim pritiscima iz određenih neformalnih centara moći međunarodne zajednice. Zato će SPS, naravno, pošto je potpisnik ovakve deklaracije, glasati za ovaj predlog deklaracije bez neke velike rasprave o ovoj temi. Zato što politika pritisaka, sankcija, izolacije, pa i politika jednostrane primene sile, bombardovanja bez odluke Saveta bezbednosti UN − jeste politika flagrantnog kršenja međunarodnog pravnog poretka. Ovde neko pokušava da opravda odbijanje glasanja za ovakvu deklaraciju time što se navodno Srbija svađa sa UN. Apsolutno nije reč o tome. Nijedan od poteza koji je preduziman protiv Kube ili protiv Srbije nije bio u skladu sa odlukama Saveta bezbednosti UN, već bez saglasnosti Saveta bezbednosti UN. Ovo nije blokada UN, isto kao što Srbija nije imala bombardovanje na osnovu odluke Saveta bezbednosti UN. Isto kao što će možda sutra i Kosovo i Metohija dobiti jednostrano priznanje nezavisnosti - bez saglasnosti i bez odluke Saveta bezbednosti UN. Zato je obaveza Srbije da podrži sve one zemlje u svetu koje su izložene sličnim problemima, kao što je sve ono kroz šta je prolazila Srbija i srpski narod i svi građani Srbije sve ovo vreme. Podsetio bih da je nedavnoFidel Kastro izneo i jednu tvrdnju: da je Hose Marija Asnar, predsednik španske vlade, jednostavno tražio od SAD da se bombarduje RTS. Da li je neko ovde u Srbiji reagovao na to? Da li je iko tražio da se provere takvi navodi? Po transkriptu razgovora koji su objavili u listu "Huventud rebelde", Asnar je tada rekao američkim zvaničnicima da mu nije jasno zbog čega još nisu bombardovali RTS. Asnar je tada bio predsednik španske vlade. Generalni sekretar NATO-a je takođe bio Španac - Havijer Solana. I, kada to kaže Kastro, koji u tom delu sveta koji pripada tzv. španskom uticaju ima veliki ugled, kao onaj koji se usudio da se bori protiv tako velike kolonijalne sile kao što su SAD, to ipak zaslužuje da ima određeni odjek u srpskoj javnosti. A mi i dalje istražujemo da li je za bombardovanje RTS-a kriva srpska vlast ili generalni direktor RTS-a. Isto kao što se ovde čulo, od strane onih koji su sada otišli, i da Srbija, eto, iako je imala Miloševića, nije trebalo da ima sankcije. Sankcije prema jednoj državi se, kao što znate, ne uvode zbog ličnosti koje se nalaze na čelu tih država. Ne uvode se zbog karakteristika tog režima. Uvode se zbog geostrateških interesa. U Turskoj su ljudska prava na toliko visokom nivou da je svih ovih godina bila izložena preprekama da postane članica EU, ali to nije smetalo da odmah postane članica NATO-a. Zato što je trebalo sa turske teritorije bombardovati Irak. Pitam naše državne organe (ako treba, pitaćemo ih i zvanično) poseduju li informaciju da li se iz Bondstila šalju vojnici i trupe u Irak, Avganistan i druge države u svetu gde postoje vojne intervencije. Da li se teritorija Srbije ili onoga što je trenutno pod kontrolom UNMIK-akoristi za napade na druge zemlje? Ili se, naravno, koristi za tajne zatvore, o čemu smo diskutovali i o čemu je Parlamentarna skupština Saveta Evrope donela rezoluciju. Uostalom, dva naša vojnika su za vreme NATO agresije kidnapovana i bila u ilegalnim NATO zatvorima. Da li je neko uopšte o tome govorio i da li je reagovao? Retko ko. I zahvaljujem se svima onima koji su u tome učestvovali. Želim ovde da kažem da se SPS zahvaljuje Kubi, kubanskom narodu i kubanskom državnom rukovodstvu na podršci koju je Srbija imala svih ovih godina u odbrani svog suvereniteta i teritorijalnog integriteta. Takođe, smatramo da je obaveza Srbije, srpskog naroda i svih građana Srbije da ovakvom jednom deklaracijom da principijelnu podršku kubanskom narodu, Republici Kubi, i da zahteva prekid sankcija i izolacije od strane SAD, zemlje koje očigledno na tom delu zemaljske kugle ima geostrateške interese, pa zato i drži sankcije. Podsetio bih na to da je pre Kubanske revolucije 75% zemlje na Kubi bilo u vlasništvu stranaca. Normalno je da neko očekuje da mu se sve to vrati. Takođe, oni koji su pobegli sada odavde, iz ove skupštinske sale, garantujem da je svako od njih nosio Če Gevaru na svojim grudima kada je bio mlad i glumio levičara revolucionara. Če Gevara, istina, nije Kubanac, ali je bio jedan od vođa Kubanske revolucije, a nedavno smo obeležili nekoliko decenija, 40 godina od njegovog ubistva. (Znaju ovi koji su to nosili. Nažalost, ja nisam živeo u to vreme.) U svakom slučaju, drago mi je da Če Gevara, koji je bio simbol svetske revolucije, i danas ima ovde pristalice. Ovde je očigledno reč o pokušaju da se opstruira donošenje ovakve rezolucije amandmanima koji će, u stvari, priču prebaciti sa izolacije od strane SAD na, navodno, nedemokratski režim na Kubi. Kakav će sistem imati Kuba, to jestvar o kojoj odluku donosi kubanski narod. Isto kao što odluku o tome kakav će sistem imati Srbi i svi građani Srbije − donosimo mi ovde. Rečeno je da siromaštvo zavisi, između ostalog, i od toga ko je na vlasti. Evo, sedam godina SPS nije na vlasti i sedam godina su tzv. "demokratske snage" na vlasti, a Srbija i dalje spada u krug siromašnih država. Čak, da ne pričam, možda bi me neko optužio da sam blagonaklon prema onom vremenu kada smo mi bili na vlasti, ali juče je bio Dan svetske borbe protiv siromaštva. Prema podacima strategije za borbu protiv siromaštva videli ste da ogroman deo naše populacije živi u ogromnom siromaštvu. Dalje, da li postoje i dalje sankcije protiv Srbije? Postoje i dalje. Zašto Srbija ne ulazi u EU, zašto Srbija ne potpisuje sve ove sporazume sa EU? Je l' postoje sankcije protiv Srbije? Ko je za to kriv? Je l' su krivi oni koji su na vlasti? Mi, sa pozicije opozicione stranke, mogli bismo da kažemo da su krivi oni koji su na vlasti. Ne, za pritiske na našu zemlju, za sankcije i sve drugo čemu naša zemlja može da bude izložena krivi su oni iz međunarodne zajednice koji žele da pritiscima razbiju Srbiju i otmu deo naše teritorije. Tako se voli svoja zemlja i tako se brani svoja zemlja, a ne napadima na one koji se nalaze na vlasti. Zbog toga će SPS glasati za ovakav predlog deklaracije. Što se tiče Kastra, on je u svom saopštenju dao jedan lep naslov svom saopštenju: "Tiranin posetio Tiranu". Istina, tada su mu u Tirani ukrali sat. U svakom slučaju, Srbija se nalazi pred problemom da će joj možda neko oteti deo njene teritorije suprotno odluci Saveta bezbednosti UN. Zato Srbija treba da pozove čitav svet na poštovanje međunarodnog pravnog poretka, na međunarodnu politiku koja je definisana rezolucijama i Poveljom UN. I zato mislim da je veoma dobro što je većina političkih stranaka u Srbiji, osim onih koji se zalažu za nezavisnost Kosova i Metohije u ovoj skupštini i kojima je draže mišljenje iz američke vlade ili iz američke ambasade nego mišljenje svog naroda i svih građana ove zemlje, da će ova skupština, čini mi se, ogromnom većinom glasova doneti ovakvu deklaraciju i ovakvu rezoluciju. Želim još jednom, na kraju, poštujući ono što je gospodin Mićunović ovde malo pre govorio i poštujući ono o čemu je govorio kada su u pitanju sankcije, da Srbija iz onoga kroz šta je prošla treba da izvuče pouke. Šta god mislili jedni o drugima, ne sme nam borba za vlast biti draža od države u kojoj se borimo za vlast. Još jednom zahvaljujem kubanskom narodu i Republici Kubi na podršci koju je dala srpskom narodu i srpskoj državi u vreme kada se borila i kada se sada bori za svoju slobodu, nezavisnost i teritorijalni integritet. Takođe, mi dajemo punu podršku Republici Kubi i kubanskom narodu u borbi da odbrani svoju nezavisnost i u borbi da se što pre prekine politika izolacije i sankcija prema Republici Kubi, bez obzira na to kakav oblik političke vlasti ta država ima. Hvala vam puno.
Zahvaljujem. S obzirom na to da nema narodnih poslanika iz LDP-a koji su se prijavili za diskusiju, da li poslanici SPS-a, njih trojica, odustaju od učešća u ovoj debati? (Da.) Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za riječ, pitam da li žele riječ predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo u skladu sa članom 93. Poslovnika. (Ne.) Zaključujem jedinstveni pretres o Prijedlogu deklaracije. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o podnetim amandmanima i o prijedlogu teksta deklaracije. Nastavak sednice je u utorak u 10.00 časova.