Poštovane dame i gospodo, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 102 narodna poslanika.Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika registrovanih u elektronskom sistemu, molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 84 narodnih poslanika i da postoje uslovi potrebni za rad Narodne skupštine. Podsećam narodne poslanike da utorkom i četvrtkom, a nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici i pre prelaska na dalju raspravu, Narodna skupština radi na osnovu člana 286. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, odnosno prava narodnih poslanika da traže obaveštenje i objašnjenje. Prvi stav člana 286. kaže da narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenje i objašnjenje od predsednika Narodne skupštine, predsednika odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionera u drugim republičkim organima i organizacijama o pitanjima iz okvira prava i dužnosti ovih funkcionera, iz nadležnosti organa na čijem se čelu nalaze, koja su mu potrebna za ostvarivanje funkcije narodnog poslanika. Izuzetno, predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe ovo pravo iz stava 1. ovog člana može ostvariti i na sednici Narodne skupštine, usmeno, u jednom obraćanju u trajanju do pet minuta, utorkom i četvrtkom, i to odmah nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu. Pitam da li neko od predstavnika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da iskoristi svoje pravo iz člana 286. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine? Reč ima narodni poslanik Riza Halimi.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre i predstavnici Ministarstva, ovih dana je aktuelno pitanje tzv. lažnih azilanata. U vezi s tim, tražim obaveštenja od predstavnika Vlade kako u praksi izgledaju pooštrene mere na graničnim prelazima. Kako to praktično izgleda? Ministar Đelić je ovih dana najavio izmene niza zakona u domaćem zakonodavstvu u koje će biti uvedeno i krivično delo organizovanja nelegalnih migracija. U Skupštini pokušavam u poslednje vreme, nekoliko meseci unazad, da pokrećem zaista veoma ozbiljne teme povodom katastrofalne ekonomske situacije u opštinama Preševo, Bujanovac i Medveđa, gde je stopa nezaposlenosti preko 80%. Takođe sam u nizu situacija postavio pitanje predsedniku Vlade šta će Vlada preduzeti da se spreči veliki talas migracija usled kojih se u poslednjih dvanaest godina prepolovio broj Albanaca u Preševskoj dolini. Izneo sam podatak da Medveđa, od 5.500 Albanaca, u ovim trenucima ima svega 500 Albanaca. Inače, celokupno to područje je prepolovljeno. Od ministara dobijamo određene odgovore, u smislu – to se dešava i u drugim sredinama. Ali, često se mešaju migracije u brdsko-planinskim područjima, što je proces koji je duže prisutan, sa opštinama kroz koje prolazi Koridor 10. Ne izgleda li vam da tu nešto ne štima? Nije normalno da se iste pojave kao u brdsko-planinskim područjima dešavaju upravo u ključnom, najznačajnijem koridoru, gde ipak ima nekih mogućnosti za privredni razvoj, a to se ne dešava. U poslednje vreme čujemo o basnoslovnim sumama, i to od ozbiljnih ljudi, ali ja mislim da je neozbiljno kad iznose takve cifre. Prvo se govorilo o pedeset miliona evra uloženih u Preševo, Bujanovac i Medveđu. Sad čujemo, ovih dana, mislim da je gospodin Đelić spomenuo čak osamdeset, ili je taj podatak dat iz Koordinacionog tela. Ako je to dato za deset godina, šta je onda sa tom privredom, zašto je toliki stepen nerazvijenosti tu prisutan? Zbog čega se tako neozbiljno, po meni čak i bahato, barata tim ciframa? Kada su u pitanju međunarodne donacije od 2004. ili 2005. godine, uglavnom su to zajedničke donacije za čitavo područje Pčinjskog i Jablaničkog okruga, sa 13 opština. Sad imate projekat „Progres“, koji se odnosi na 25 opština, gde su uključeni i Preševo, Bujanovac i Medveđa, ali zašto se ponekad tendenciozno, samo za ove opštine, barata tim basnoslovnim sumama? Zatim, u periodu od 2000. do 2008. godine izlaz je verovatno bio pedeset miliona, ali ne samo za ove opštine, već i za potrebe vojske, i policije i za neke greške koje su u prethodnom periodu bile urađene. Znam samo privrednu firmu „Eurofleks“, koja je dobro radila, u koju je ʼ90. godine upala vojska i prekinuta je proizvodnja. Da bi popravilo tu grešku, Koordinaciono telo je plaćalo radnike koji su sedeli kod kuće. Kada su posle mašine vraćene bile su neispravne, pa su kupljene nove; milion maraka je dato za jednu takvu grešku. Ako se sada sve to što je dato za vojsku, policiju i greške koje su napravljene… (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno.) Moj zahtev je da se napravi jedna ozbiljna analiza zašto ljudi odlaze i šta može da se preduzme da se popravi ekonomska situacija.
Zahvaljujem, narodni poslaniče. Da li se neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, imam pitanje, odnosno, ukoliko je moguće da se dobije, tražim obaveštenje od predsednika Vlade gospodina Mirka Cvetkovića. Dobro se sećam, kao što verujem da se sećaju i kolege narodni poslanici koji su pratili ekspoze prilikom rekonstrukcije Vlade Republike Srbije, pre skoro tri meseca, a da su i građani vrlo pažljivo pratili ono što je premijer govorio. Samo ću citirati nekoliko redova, šta je on rekao 14. marta kada je bila rekonstrukcija Vlade Republike Srbije. Gospodin Cvetković je rekao: „Poštovani narodni poslanici, Vlada Republike Srbije je neposredno po formiranju u jesen 2008. godine bila suočena sa izazovima najveće ekonomske krize u istoriji sveta. Takav nezapamćeni finansijski slom stvorio je situaciju koja je ozbiljno uzdrmala ekonomije najbogatijih zemalja sveta i koja je neke od zemalja EU dovela na rub bankrota. Preko noći, bili smo svedoci, rušile su se finansijske institucije, svetski poznate kompanije...“ itd. Dakle, ono što bih želeo da podvučem, a insistiram na tome što je rekao premijer Cvetković, to je jedna rečenica na kraju pasusa koja kaže: „Želeo bih sa ovog mesta da poručim da Vlada Srbije neće žaliti truda kako bi uspela u ostvarenju svog cilja. Građani Srbije treba da žive bolje danas i odmah, i mi ćemo učiniti sve da do toga i dođe.“ Dakle, moje pitanje, na osnovu ovoga što je rekao gospodin Cvetković, jeste: šta je Vlada od rekonstrukcije uradila na poboljšanju standarda građana Srbije? Da li postoji neki sloj stanovništva, da li postoji ijedan građanin kome je bolje od rekonstrukcije Vlade Republike Srbije? Samo da podsetim da su cene koje su direktno pod kontrolom Vlade Republike Srbije porasle, kao što je cena struje skočila 15%; da su porezi na imovinu odlukom Vlade Republike Srbije (iako to treba da sprovedu lokalne samouprave) povećani; da je inflacija, po izjavi guvernera NBS, već početkom maja, kolika je planirana, ispunjena, nekih osam i nešto procenata. Da dodam svoj lični stav – ne znam zašto se inflacija uopšte planira. Imamo najavu poskupljenja gasa i školarine za studente. Ono što je mene kao čoveka, a verujte mi da pričam u ime stotina hiljada građana Srbije... ono što je predsednik Republike rekao za tzv. zaštitnu cenu hleba od 54,22 dinara. Mislim da je on obmanut od strane nekog marketinškog tima koji stoji uz njega i da nije baš jasno šta je on rekao. Kada se tih 54,22 dinara, gospodo narodni poslanici, pomnoži sa 365 dana, to vam je para koliko... Trista hiljada penzionera prima penziju nižu od 13.000 dinara. Dakle, samo za veknu hleba dnevno treba da daju penziju i po. Kada se na to doda TV pretplata i telefonska pretplata, ispada da više od 300.000 najstarijih sugrađana u našoj zemlji treba da da dve i po penzije samo za ove tri stavke. Da ne pričam o hiljadama dece čiji roditelji nemaju za lekove, dakle, o onim ljudima koji nemaju nikakva primanja, pa ni tih 13.000. Zašto kritikujem na neki način Vladu i premijera? Zato što mislim da je u budžetu Republike Srbije, ovakvom kakav je, bilo dovoljno novca da se više pažnje posveti najugroženijim slojevima stanovništva u našoj zemlji, ali nije bilo sluha. Bilo je tu dobrih amandmana i od strane opozicije i od strane vladajuće koalicije. Prema tome, molim predsednika Vlade gospodina Mirka Cvetkovića da eksplicitno odgovori šta su Vlada Republike Srbije i on kao predsednik Vlade i ministar finansija uradili za ovih nekoliko meseci, od rekonstrukcije Vlade, na poboljšanju standarda građana Srbije? Hvala.
Pre nego što dam reč sledećem poslaniku prijavljenom da koristi svoje pravo iz člana 286. stav 2, poštovani narodni poslanici, dozvolite da u vaše i u svoje ime pozdravim članove delegacije iz Borova, Republika Hrvatska, koji se nalaze u poseti Domu Narodne skupštine, a trenutno prate naš rad sa galerije Velike sale. Prisutni su: Rado Bosić, načelnik opštine Borovo, Duško Drobić, zamenik načelnika opštine Borovo, Danko Nikolić, predsednik opštinskog veća, Tihomir Jakovljević, direktor škole, Rada Latas, direktor predškolske ustanove, Velibor Nedić, preduzetnik iz Borova, Milica Popadić, predsednik Udruženja penzionera, Senka Romić, predsednica omladine Borova i Dragan Zečević, novinar iz Borova. Dobro došli u Narodnu skupštinu, dobro došli u Srbiju. [[Aplauz.]] Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Poštovani građani Srbije, poštovane kolege, u ime Poslaničke grupe Napred Srbijo SNS hoću da postavim pitanje koje je u vezi s rekonstrukcijom Vlade koja je obavljena pre više od dva meseca. Kako smo iz medija informisani ili kako nas pripremaju da prihvatimo nezakonitu odluku o tome da neće biti otpuštanja činovnika i kako se postavlja pitanje otpremnina za državne sekretare i slično, želim Vladi da postavim sledeće pitanje: zbog čega Vlada prilikom konstatovanja ostavki ministara nije raskinula radni odnos sa članovima kabineta ministara i njihovim državnim sekretarima, iako je po zakonu bila u obavezi da to učini? Pod dva, koliko je državnih sekretara i članova kabineta ministara koji su podneli ostavku nastavilo da radi u ministarstvima? Pod tri, kakve će mere Vlada preduzeti u vezi s radnim odnosom državnih sekretara i članova kabineta rasformiranih ministarstava i da li su tačne informacije da će, suprotno zakonu, tim licima biti obezbeđena radna mesta i otpremnine? Podsetiću vas da je državni sekretar funkcioner koga postavlja i razrešava Vlada na predlog ministra i da njegova dužnost prestaje prestankom dužnosti ministra; da su prava i obaveze posebnih savetnika prava koja su uređena ugovorom, prema opštim pravilima građanskog prava, i da oni, posebni savetnici, uopšte ne zasnivaju radni odnos; da se radni odnos u kabinetu zasniva na određeno vreme i da najduže traje dok traje dužnost ministra. Hoću da podsetim javnost da ljudi iz kabineta smenjenih ministara ili ukinutih ministarstava, državni sekretari, savetnici, šefovi kabineta nemaju pravo na otpremninu i podsećam vas na važeće propise koji govore o tome. Molim vas da mi odgovor na postavljena poslanička pitanja dostavite u najkraćem mogućem roku, pre nego eventualno nastane šteta iz ionako presahlog budžeta Republike Srbije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, postavljam pitanje predsedniku Republike, predsedniku Vlade i ministru finansija šta će preduzeti kada je u pitanju zaduženost preduzeća za neisplaćene poreze i doprinose? Podsetio bih vas samo da je država Srbija, i pored najava da ćemo iskoristiti ekonomsku krizu i prosperirati u toj ekonomskoj krizi, došla u izuzetno tešku situaciju. Otprilike, preduzeća duguju za poreze i doprinose oko dvadeset milijardi evra. Problem je što među dužnicima postoje dužnici prvog i dužnici drugog reda, i to je jedan od problema koji moraju da se reše. Deset najzaduženijih preduzeća u Srbiji duguju 2.182.000.000 evra, skoro dva „Telekoma“. Postavlja se pitanje kako je moguće da „Delta holding“ duguje 942.000.000 evra, „Viktorija grupa“ 208, „Invej“ 197, „Ist point“ 158? Vidite ko su vlasnici tih preduzeća. Da li znate da jedan privrednik, privatnik, da bi dobio bilo kakvo uverenje, mora da traži uverenje da je isplatio poreze i doprinose, da ne duguje po PDV-u, jer ne može ništa da uradi? Kako je moguće da čovek duguje 940.000.000 evra i da posluje u ovoj državi? Normalno, zato što finansira pojedine poslaničke grupe, odnosno stranke kako bi zadržao taj privilegovani položaj. Šta država napokon misli da uradi kada je u pitanju ovoliko dugovanje? Pozivam male privatnike, doneću ono Živkovićevo bure iz Niša, vi ste pozivali da u njega ubacuju račune za struju, komunalije itd., da u to bure ubacuju svoje obaveze, jer kako je moguće da neko bude ovoliko povlašćen, a da drugi moraju uz teške muke da izvršavaju sve svoje obaveze? I, nikom ništa, oni su uspešni biznismeni, oni savetuju šta i kako država treba da radi. I da prodate sve ovo što su dobili na mufte, što bi se reklo, njih baš briga. Šta, uzimate im dedovinu ili su oni ovo zaradili? Ne, oni su ovo opljačkali, uz vašu pomoć, od 2001. godine i baš ih briga. Što bi oni plaćali porez i doprinose? Svaki ima po jednog ili dva ministra u džepu i baš ga briga, a vi se pravite ludi. Jurite građane za neizvršene obaveze po pitanju struje, komunalija itd., prodajete stanove. Zašto ovde nešto ne preduzmete? Pa, koliko je stanova 940.000.000 evra, koliko je to stanova? Tu ne reagujete, a ove mučenike jurite, hoćete da im prodajete stanove. Kada se oni budu pokupili država će morati da radnicima kojima nije uplaćeno uplati poreze i doprinose, jer država je stvorila uslove da oni tako funkcionišu. Nisu radnici krivi, šta oni mogu da urade? Ako se pobune, dobiće otkaz. To je problem sa kojim smo se mi suočili. Sećate se kako ste 2001. godine govorili o navodnom čuvanju socijalnog mira tako što se nisu uplaćivali porezi i doprinosi. Čak, Čeda će se setiti toga sigurno, mislim da je donet i zakon po kome je trebalo krivično da se odgovara, da oni koji ne uplaćuju poreze i doprinose krivično odgovaraju zbog toga. Šta je sa ovim, šta je sada, gde vam je taj zakon? Sada je problem zato što su to vaši, zato što su to oni kojima ste vi omogućili da opljačkaju ovu državu. Zato ponovo postavljam pitanje predsedniku Republike, kada sledeći put bude otišao na Kopaonik zajedno sa predsednikom Vlade da prvo razreši ovaj problem. Kada razrešite ovaj problem, čini mi se da ćemo ostale probleme mnogo lakše razrešavati. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pitanje predsedniku Vlade proizilazi iz višegodišnjeg insistiranja naše poslaničke grupe na ozbiljnoj raspravi o ekonomskoj politici koja treba da se vodi u zemlji i stanju u kojem se zemlja nalazi. Konkretno, interesuje nas odgovor na pitanje u kojoj meri su usaglašene politika Vlade Republike Srbije i politika naše Narodne banke i šta Vlada misli da preduzme kako bi efikasno odgovorila na veliki ekonomski poraz, što je zapravo jedini opis propasti privatizacije našeg najznačajnijeg i ekonomski najinteresantnijeg javnog preduzeća, mislimo na „Telekom“? Ova rasprava koja prati poslanička pitanja pokazala je koliko su veliki nesporazumi unutar naše političke javnosti. Da li je Vlada napravila analizu efekata koji će proizaći iz činjenice da nismo uspeli da prodamo preduzeće koje smatramo najboljim po ceni koju smo sami zamislili? Kako Vlada misli da realizuje tržišnu politiku u našem društvu ukoliko sama nije spremna da pristane na pravila tržišta koja kažu da nešto vredi onoliko koliko se novca za tako nešto može dobiti? Paralelno s tim, šta će Vlada učiniti kako bi realizovala, između ostalog, i plan koji je ovde predstavljen tokom njene rekonstrukcije kada je govorila, s jedne strane, o podizanju konkurentnosti, dosta nemušto, nevešto i bez jasnog plana, ali, s druge strane, o jasnoj nameri da se poveća izvoz? U ovom trenutku naša nacionalna valuta je jedina valuta na planeti koja jača u odnosu na evro. U situaciji u kojoj smo mi, građani zemlje u kojoj nacionalna valuta devalvira najviše u Evropi, inflacija je preko 10%, u trenutku u kojem valuta jača u odnosu na evro za isto toliko. Dok se dolar podvlači pod evro i odlazi na 1,5 u odnosu na evro, nama se evro spušta ispod sto dinara. Na prvi pogled, to je nešto što je korisno za građane, ali efekte toga će morati da preuzme na sebe buduća vlada. Nama se ne dopada ta prodaja budućnosti zbog nespremnosti da se danas opredelimo i sprovedemo konkretne reforme. Gde je problem? Problem je u činjenici da je Vlada zadužila ovu zemlju za devetsto miliona evra tako što je od komercijalnih banaka dobila taj novac prodajući državne hartije u evrima, a ne u dinarima. Tih devetsto miliona oduzela je privredi, jer bi banke po pravilu svog posla morale taj novac da ulaže u privredu. Tih istih devetsto miliona evra će sutra ova država morati komercijalnim bankama da vrati, što će onda izvršiti veliki pritisak na nacionalnu valutu i što već sada treba da nas zabrine, jer je jasno da se taj novac neće vraćati, recimo, iz prihoda koji proizilaze ih dinamičnijeg izvoza naše zemlje. Ne možemo da funkcionišemo tako što će jedni ići na levu stranu, drugi na desnu, što će jedni vući napred, a drugi nazad. Ako postoji politika, onda ta politika mora da bude jasna i treba da se sprovodi. Nas interesuje kada će predsednik Vlade reagovati na ono što se u zemlji dešava, između ostalog i na uništavanje preostalih pozitivnih resursa u našoj ekonomiji. Kriminalizuju se najznačajnija privatna preduzeća. Nije tačno da oni ne isplaćuju poreze i doprinose radnicima. Država je ta koja to nije radila u prošlosti, kada su preduzeća bila društvena. Agencija za privatizaciju nije reagovala onda kada je morala da reaguje kroz mere kontrole sprovedene privatizacije, koja nije u potpunosti dovršena. Zbog toga je Agencija nadležna za nešto tako, pri čemu i Agencija treba da kaže da ona ne može da preuzme na sebe ulogu Vlade koja sprovodi privatizaciju tako što se obračunava sa privatnim sektorom. Previše je konfuzije i previše kontradiktornosti da bismo mogli to mirno da posmatramo. Neka dođe gospodin Cvetković ovde pre raspusta, pre ferija. Mi smo u parlamentu još mesec dana, da li je tako? Imamo ovu sednicu i još jednu, i videćemo se verovatno nakon buduće izborne kampanje. Ono što je problem jeste činjenica da u međuvremenu treba da živimo sa kamatama od 10%, plus šestomesečni euribor na devize, u zemlji u kojoj dinar jača u odnosu na evro. Jedina zemlja u Evropi smo mi. Niko ne može to ekonomski da preživi, i taj Černobilj je budućnost za našu decu. (Predsedavajuća: Pet minuta.) Previše je skupo da bismo se sa tim pomirili. Neka dođe Cvetković i neka kaže šta će preduzeti u odnosu na sve te očigledne paradokse.
Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević.
Poštovano predsedništvo, moje pitanje će biti upućeno ministarstvu policije. Naime, od donošenja novog Zakona o saobraćaju, krajem 2009. godine, nove procedure oko registracije vozila i dobijanja novih saobraćajnih dozvola i tablica se primenjuju od 1. januara ove godine. Policijske uprave širom Srbije su krenule da rade po novim procedurama, međutim, očigledno je da ta priprema, za koju su policijske uprave imale godinu dana, nije izvršena na pravi način, tako da su redovi za registraciju vozila po policijskim upravama izuzetno veliki. To zaista stvara velike probleme ljudima koji treba da svakodnevno funkcionišu, da obavljaju svoje svakodnevne obaveze, a pri tom moraju da pri registraciji vozila utroše i po nekoliko dana kako bi samo predali dokumentaciju, a naknadno još nekoliko sati da čekaju po redovima da bi tu istu dokumentaciju kasnije podigli, odnosno da bi podigli saobraćajne dozvole i tablice. Očigledno je da se nije dobro radilo, niti se pripremalo za ove stvari. Procedure su vrlo komplikovane. Umesto nekadašnjih šest uplatnica i papira, sada je to duplo više. Pored toga, i izdvajanja za registracije su daleko veća nego što su bila. Najveći problemi prilikom registracije vozila su, po pravilu, u drugom i trećem gradu po veličini u Srbiji, u Novom Sadu i Nišu. Znate da je prošle nedelje u Nišu i okolini uhapšena velika grupa pripadnika policijskih i opštinskih uprava, koja se bavila nezakonitom trgovinom i prevarama, odnosno uzimanjem mita i preprodajom biometrijskih ličnih karata i pasoša. Sve to je povezano sa onim pitanjem koje ću sada postaviti, a tiče se nepostojanja načelnika policijskih uprava u ta dva, iza Beograda, najveća grada u Srbiji. U Nišu godinu i po dana, od kada je prethodni načelnik policije otišao u penziju, nije postavljen novi načelnik policijske uprave. Ista je situacija i u Novom Sadu. Ista situacija je i u Požarevcu. Moje pitanje ministru policije je – koji su razlozi da najveće policijske uprave u Srbiji, posle Beograda, nemaju svoje načelnike, što se očigledno odražava na primeru kriminala i lošeg funkcionisanja policijskih uprava u ovim gradovima? Ako je ovaj problem oko registracije vozila naizgled benigan i ako sam o tom problemu pričao još pre mesec dana i postavljao pitanje i ukazivao ministru Dačiću na te probleme, zaista ne vidim ni jedan jedini razlog da se na njega ne reaguje. Ljudi koji rade na tim poslovima daju sve od sebe, međutim, očigledno je da ni to nije dovoljno. Da bi se predala dokumentacija za registraciju vozila, potrebno je stajati u redovima i po nekoliko sati. Naravno, tu je i nervoza, dolazi do incidenata, čak je dolazilo do protesta građana izvan policijskih uprava zbog ovakvog nemarnog odnosa državne vlasti prema građanima, koji treba da ostvare svoje pravo na efikasan način, a ne da budu maltretirani, da stoje danima ili satima u redovima kako bi završili neki posao, za koji pri tom plaćaju, ništa nije besplatno. Ponavljam pitanje – zašto nisu postavljeni načelnici policijskih uprava u Novom Sadu, Nišu i Požarevcu? Kada će to biti učinjeno i koji su razlozi za ovako dugo nepostojanje prvog čoveka u tim policijama? Radi se o gradovima u kojima živi preko 600.000, 700.000 ljudi, veoma veliki broj naših sugrađana je upućen na te policijske uprave, a pri tom one očigledno ne mogu dobro da funkcionišu jer nema prvog čoveka. Hvala.
Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: Esad Džudžević, Nikola Krpić i Konstantin Arsenović. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine Slavica Đukić Dejanović povodom zajedničkog načelnog pretresa o predlozima zakona iz tačaka 1, 2. i 4. dnevnog reda pored predstavnika predlagača Verice Kalanović, potpredsednice Vlade i Nebojše Ćirića, ministra ekonomije i regionalnog razvoja, pozvala da sednici prisustvuju i: Vesna Arsić i Branislav Zec, državni sekretari u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Jelena Popović, pomoćnik ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Snežana Matić, načelnik u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Milan Stefanović, Đorđe Vukotić i Branko Radulović iz Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja, Vida Živković, direktorka Direkcije za mere i dragocene metale i Lucija Dujović, pomoćnica direktora Direkcije za mere i dragocene metale. Prelazimo na zajednički načelni pretres 1, 2. i 4. tačke dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O PRIVREDNIM DRUŠTVIMA, SPORAZUMNOM FINANSIJSKOM RESTRUKTURIRANjU PRIVREDNIH DRUŠTAVA I KONTROLI PREDMETA OD DRAGOCENIH METALA Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka 1, 2. i 4. dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova i da se raspodeljuje tako da Poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi, Poslanička grupa SRS ima jedan sat, osam minuta i 24 sekunde, Poslanička grupa Ujedinjeni regioni Srbije 28 minuta i 48 sekundi, Poslanička grupa Napred Srbijo 25 minuta i 12 sekundi, Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica 24 minuta, Poslanička grupa SPS - JS18 minuta, Poslanička grupa LDP 14 minuta i 24 sekunde, Poslanička grupa Nova Srbija 10 minuta i 48 sekundi, Poslanička grupa manjina osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, što je u skladu sa članom 96. stav 4. Poslovnika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Siniša Stamenković Poslaničku grupu PUPS, narodni poslanik Dejan Radenković Poslaničku grupu SPS - JS, narodni poslanik Arsen Đurić Poslaničku grupu DSS, narodni poslanik Dragan Stevanović Poslaničku grupu SRS i narodni poslanik Janko Veselinović Poslaničku grupu ZES. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakonu o privrednim društvima, Predlogu zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava i Predlogu zakona o kontroli predmeta od dragocenih metala. Da li predstavnik predlagača Nebojša Ćirić, ministar ekonomije i regionalnog razvoja, želi reč? (Da.) Izvolite.
Hvala. Predsedavajuća, uvaženi narodni poslanici, dame i gospodo, pred vama su predlozi tri zakona koji su poprilično važni. Prvi na dnevnom redu je Predlog zakona o privrednim društvima. Trudiću se da budem kratak i da vam, imali ste prilike da se upoznate sa nacrtom, predstavim glavne karakteristike tog zakona. Bilo je ideja, razmišljalo se o tome da se u izradi ovog zakona ide na izmene i dopune postojećeg Zakona o privrednim društvima kao naslednika Zakona o preduzećima, ali su izmene dosta detaljne i sveobuhvatne, zbog čega smo odlučili da idemo na donošenje, odnosno predlaganje Narodnoj skupštini na usvajanje potpuno novog zakona. Vrlo je važno da smo zaista u izradi ovog zakona konsultovali sve relevantne činioce. Prikupljeni su raspoloživi podaci koji su bitni za razmatranje regulatornih rešenja, podaci Agencije za privredne registre, centralnog registra, hartija od vrednosti i Beogradske berze. Odvijala se javna rasprava u kojoj smo komunicirali sa predstavnicima sudova, privrednicima, revizorima, predstavnicima stranih investitora. Pokušali smo zaista da napravimo, u pravom smislu te reči, sveobuhvatnu raspravu da bismo imali jedan kvalitetan zakon; između ostalih stvari, da bismo se usaglasili sa propisima Evropske unije, sa najboljom praksom koja postoji u Evropi u domenu zakona o privrednim društvima. Želeo bih da istaknem da je ovo sistemski zakon, izuzetno važan, i da smo u proteklih šest-sedam godina primene postojećeg Zakona o privrednim društvima imali prilike da čujemo i kritike i predloge za izmenu postojećeg Zakona o privrednim društvima. Postoje izvesni problemi u primeni određenog broja odredaba, između ostalog, usled nedovoljne preciznosti postojećeg Zakona o privrednim društvima, pogotovo kada je reč o ekonomskim kategorijama. U analizi, odnosno pripremi ovog nacrta pošli smo odnekih fakata, ja ću to samo kratko reći, između ostalih, da je dominantna forma privrednih društava u Republici Srbiji društvo sa ograničenom odgovornošću. Primera radi, to je nešto preko 105.000 subjekata, odnosno 95% ukupnog broja privrednih društava. Neke specifičnosti našeg privrednog okruženja uticale su na predlaganje određenih rešenja unutar novog zakona o privrednim društvima; njih ima pet, pa ću ih sve navesti. Mislim da je važno da navedemo upravo ove zato što su uticale na određena rešenja koja su ugrađena u novi zakon. Prvo, postoji izrazita koncentracija vlasništva unutar postojećih privrednih društava, nevezano za to da li su ona akcionarska društva ili društva sa ograničenom odgovornošću. Drugo, imamo veliki broj društava sa veoma malim brojem akcionara. Primera radi, 30% otvorenih akcionarskih društava ima manje od 50 akcionara. Zatvaranje, odnosno transformacija otvorenih akcionarskih društava ilustrovana je velikim brojem preuzimanja i prinudnih otkupa akcija od manjinskih akcionara u poslednjih nekoliko godina. Takođe, ono što je fakat jeste niska likvidnost tržišta i niz problema u korporativnom upravljanju. Moram da kažem da je naša analiza pokazala da osnovni problem u Republici Srbiji, za razliku od ostalih privreda, nije odnos uprave i akcionara, odnosno odnos principala i agenta, već većinskog i manjinskog akcionara. Iz tog razloga smo i uveli određena rešenja koja imaju za cilj davanje većih prava, odnosno bolju zaštitu manjinskih akcionara. Moram da kažem da je osnovni ekonomski cilj predloženog zakona smanjivanje transakcionih troškova koji se javljaju u razmeni, sprovođenju i zaštiti vlasničkih prava u pravnom prometu između pravnih i fizičkih lica i u zastupanju interesa različitih grupa, pre svega vlasnika, unutar privrednih društva. Zacrtali smo nekoliko važnih ciljeva koje predloženi zakoni treba da ostvari. To su: usklađivanje zakona sa novim propisima EU; usklađivanje sa Zakonom o tržištu kapitala; dosledno razgraničavanje jednodomnog i dvodomnog sistema upravljanja; rešavanje problema uočenih u primeni postojećeg zakona, o čemu sam već govorio; detaljnije i jasnije uređivanje pojedinih pitanja i instituta; doslednije razlikovanje društva sa ograničenom odgovornošću s jedne i akcionarskih društava s druge strane; pojačavanje odgovornosti direktora i članova, akcionara; preciznije regulisanje likvidacije privrednih društava, što je do sada bio popriličan problem; celovito regulisanje pitanja u vezi s preduzetnicima; detaljnije uređena zaštita poverilaca; elektronski načini komunikacije, što je novina ovog zakona; preciznije i jednostavnije regulisanje statusnih promena; detaljnije regulisanje postupka likvidacije i uvođenje instituta prinudne likvidacije društava; detaljnije regulisanje ogranaka domaćih i ogranaka stranih privrednih društava i privrednih okruženja. U vezi s položajem manjinskih akcionara i vezano za korporativno upravljanje želeo bih da istaknem par važnih izmena, a tiču se i manjinskih akcionara i korporativnog upravljanja, jer je tu bilo dosta neslaganja odnosno primedaba od strane realnog sektora. Kad kažem privrede, mislim i na srednja, i na mala, i na velika preduzeća i na određena udruženja i asocijacije u ovom smislu. Ovim zakonom smo dobro definisali tržišnu i emisionu cenu akcija u akcionarskim društvima, do sprečavanja zloupotrebe prava manjinskih akcionara. Sada je, primera radi, procenat kapitala koji daje pravo na predlaganje dnevnog reda i sazivanje vanredne sednice skupštine u akcionarskim društvima smanjen sa 10% na 15%. Takođe, u domenu korporativnog upravljanja imamo slobodu izbora između jednodomnog i dvodomnog upravljanja akcionarskim društvima, ali je sada uvedena i za društva sa ograničenom odgovornošću, čime se daje dodatna fleksibilnost, koju je privredna praksa zahtevala. Moram da kažem da smo konsultovali i evropska zakonodavstva da bismo došli do najboljih mogućih rešenja. Takođe, u ovaj zakon je ugrađeno da imamo dinar kao obračunsku jedinicu, u smislu osnovnog kapitala. Dinar je valuta u kojoj se obavljaju transakcije. Sve transakcije u valuti koja nije dinarska smatraju se transakcijama u stranoj valuti. U kratkim crtama, pokušao sam da budem što kraći u predstavljanju, ovaj zakon, po našem mišljenju, sada u potpunosti reguliše materiju koja je do sada bila regulisana, ali sa ovim zakonom imamo suštinske izmene postojećeg zakona, odnosno imamo novi zakon koji ispravlja sve ono što su stručna javnost, privreda i udruženja identifikovali u poslednjih šest godina primene dosadašnjeg Zakona o privrednim društvima, tako da mislim da se pred vama nalazi jedno zaista celovito zakonsko rešenje koje će bitno olakšati poslovanje privrednih subjekata u Republici Srbiji. S druge strane, imamo Predlog zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava koji ima za cilj da redefiniše poverilačko-dužničke odnose između privrednog društva u finansijskim poteškoćama i njegovih poverilaca, prvenstveno banaka. Razlog za donošenje ovog zakona je rastuća nelikvidnost u privredi, činjenica da je skoro četvrtina korporativnih dugova bankarskom sektoru trenutno u docnji, odnosno postoje kašnjenja; takođe, potreba da se spreči odlazak u stečaj privrednih subjekata čiji je oporavak moguć i kod kojih je nastavak poslovanja takođe moguć; potreba da se privrednim društvima da određena vrsta grejs perioda u kojem bi oni konsolidovali svoje finansije i po čijem bi isteku uspešno namirili svoje dugove poveriocima. Takođe, ono što banke koje kreditiraju privredu imaju za cilj, a to je da se smanji kreditni rizik banaka – banke su poverioci, primera radi, 47% duga koji je osnov za blokadu računa – i time vrati puno poverenje i građana i privrede, na prvom mestu, u bankarski sistem. Cilj ovog zakona je blagovremeno prepoznavanje i rešavanje finansijskih poteškoća i stvaranje uslova za normalan nastavak poslovanja privrednog društva, izbegavanje stečaja za ona privredna društva koja imaju perspektivu i budućnost i, rekao bih, pokušaj prekidanja lanca nelikvidnosti koji postoji u našoj privredi. Nekoliko bitnih načela zakona su, primera radi: u članu 5. načelo dobrovoljnosti; u članu 6. načelo održivosti poslovanja dužnika; načelo saradnje i koordinacije poverilaca, što mislim da je dosta važno, jer kada postoji komunikacija između poverilaca, odnosno banaka, postoji mogućnost boljeg, adekvatnijeg rešenja za dužnika; načelo ravnopravnosti položaja poverilaca i položaj srazmeran visini potraživanja, kao i načelo pristupa podacima i poverljivosti podataka. Generalno, ovaj zakon podrazumeva, što je jako važno, princip dobrovoljnosti. Ono što je suština ovog zakona jeste upravo da se u uslovima nelikvidnosti preduzećima koja imaju dobar proizvodni portfolio, dobar proizvodni program, ili su u sektoru usluga pa imaju kvalitetnu ponudu usluga, imaju budućnost, omogući da u uslovima nelikvidnosti, odnosno finansijskih problema, napravi institucionalni mehanizam da oni mogu adekvatno da komuniciraju sa svojim poveriocima, prvenstveno bankama, na principu dobrovoljnosti, odnosno međusobnog razumevanja. Treći zakon koji je pred vama je zakon o kontroli predmeta od dragocenih metala koji ima za cilj da se na sveobuhvatan način uredi obavljanje delatnosti proizvodnje i prometa predmeta od dragocenih metala. Razlozi za donošenje ovog zakona su usklađivanje sa pravnim sistemom Republike Srbije, omogućavanje praćenja razvoja ove oblasti na međunarodnom planu i preuzimanje novih rešenja u nacionalno zakonodavstvo, uspostavljanje transparentnog i nepristrasnog načina obavljanja poslova kontrole predmeta od dragocenih metala, i jedan institucionalni razlog a to je stvaranje uslova da Republika Srbija pristupi, odnosno potpiše Konvenciju o kontroli i označavanju predmeta od dragocenih metala, čime će se ubrzati dalji razvoj zlatarstva kao privredne grane, smanjiti troškovi, omogućiti veći izbor proizvoda na domaćem tržištu i olakšati promet predmeta od dragocenih metala na našem i inostranom tržištu. Donošenjem ovog zakona, ukoliko ga Narodna skupština usvoji, definisaće se delokrug nadležnog ministarstva, Direkcije za mere i dragocene metale, ovlašćenih tela, kao i privrednih subjekata čije se ovlašćivanje predviđa ovim zakonom, što predstavlja bitnu novinu u odnosu na postojeću zakonsku regulativu. Time će se stvoriti uslovi za ulazak novih privrednih subjekata. Takođe, ovaj zakon će omogućiti uređenje pitanja važenja stranih znakova, odnosno žigova i dokumenata na teritoriji Republike Srbije i obezbediti da se predmeti od dragocenih metala mogu staviti na tržište, odnosno upotrebu samo ako su označeni na odgovarajući način, što je dokaz usklađenosti sa propisanim zahtevom. Ovaj zakon će uticati i na sprečavanje nelojalne konkurencije jer će se uspostavljati jednaka i jasna pravila u pogledu njihove proizvodnje, distribucije i upotrebe. Po mom mišljenju, stvoriće se uslovi za otvaranje novih radnih mesta, kao i ulazak novih privrednih subjekata na tržište. Imaćemo i ovlašćena tela za obavljanje poslova ispitivanja i žigosanja predmeta od metala, ispitivanje dragocenih metala i njihovih legura. Na kraju da kažem, očekujemo da će ovaj zakon imati pozitivne efekte na dalji razvoj proizvodnje predmeta od dragocenih metala kao privredne delatnosti i jačanje domaćeg tržišta u ovoj oblasti. To je ono što sam hteo da kažem, predsedavajuća, za uvod, a tu smo za pitanja poslanika. Hvala vam.
Zahvaljujem. Na osnovu člana 90. stav 2. i člana 87. st. 1. i 2, obaveštavam Narodnu skupštinu da je ministar Nebojša Ćirić u obavezi da napusti sednicu Narodne skupštine. Ovlašćena predstavnica, potpredsednica Verica Kalanović će biti u sali u 12.15 časova. Određujem pauzu. Ministar će se vratiti nakon što obavi obaveze. Nesporazum je kod mene. Razumela sam da ministar ima obaveze takve vrste da ga više uopšte nećemo videti danas, ali nije takav slučaj. Dakle, rad nastavljamo u 12.15 časova, uz prisustvo potpredsednice Vlade Verice Kalanović. Kada ministar Nebojša Ćirić obavi svoje obaveze u opštinama i gradovima koje ide da poseti, onda će nam se pridružiti. Radićemo danas i nakon 18.00 časova, dok ne završimo raspravu u zajedničkom načelnom pretresu koji je upravo otvoren. S obzirom na to da će ta pauza trajati sat i deset minuta, neće biti određivana druga pauza do kraja današnjeg radnog vremena. Hvala vam. Trenutno Narodna skupština ima radnu pauzu, ali mi je drago da vas vidim na galeriji. Ako plan omogućava, mi ćemo biti ponovo tu u 12.15 časova, da budete na galeriji i da malo ispratite rad, naravno i da vas pozdravimo u televizijskom prenosu. Pauza je određena iz razloga na koji ni vi ni ja ne možemo da utičemo.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Obavešteni smo da je ministarka u putu i da će svakog momenta biti ovde. Njeni saradnici su prisutni i, naravno, beležiće sve vaše sugestije i komentare. Da li izvestilac Odbora za finansije želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za nauku i tehnološki razvoj želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za evropske integracije želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Zakonodavnog odbora želi reč? (Ne.) Da li neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Gospodin Siniša Stamenković želi reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodo iz Ministarstva, saradnici Ministarstva, gospođo predsedavajuća, Zakon o privrednim društvima, po svom osnovnom svojstvu bazni zakon budućeg uređenja naše privrede i ekonomije, odgovorno i ozbiljno je razmatran u Poslaničkoj grupi PUPS. Uočili smo potrebu da se zakon usaglasi sa zakonodavstvom EU, ali i sa zahtevima nastalim iz praktičnih potreba privrednih društava, pa i državne administracije, u postupcima njegove primene. Novi zakon oprivrednim društvima je u odnosu na ranije važeći Zakon o preduzećima, a potom i na Zakon o privrednom društvu iz 2005. godine u stvari značajan iskorak u konačnom definisanju i utvrđivanju kompanijskih prava. Novi zakon je, po nama, za sada dobar pravni okvir za buduća privredna društva koja će se prilagoditi tržišnoj privredi, ali, sigurni smo, i slobodi izbora u novim okolnostima odgovornosti osnivača, vlasnika i korisnika privrednih društava. Nesumnjivo je da su pojedine odredbe ovog zakona uslovljene kompleksnim društveno-političkim i ekonomskim ograničenjima u kojima danas živimo. Ovo se pre svega odnosi na podelu akcionarskih društava koja su gotovo isključivo poticala iz postupka privatizacije. Poslanička grupa PUPS je svesna činjenice da naša zemlja ima vrlo malo akcionarske prakse koja bi omogućila da ona deluju kao otvorena društva u kojima su prepoznatljivi vlasnici kapitala, ali u kojima bi bili prepoznatljivi i benefiti koja društva stvaraju u svojim delatnostima za potrebe ove države, odnosno njenog naroda. Svesni smo da imamo visok stepen neusaglašenih pojmova i odredaba iz zakona o privrednim društvima na Zapadu sa Zakonom o tržištu hartija od vrednosti i ostalih finansijskih instrumenata kod nas u Srbiji. Bez obzira na to, veoma se zalažemo za to da se zakonodavni okvir i praksa odmah usaglase i da se omogući njihovo pravno dejstvo. Država Srbija i njeni organi moraju učiniti sve da se otkloni svaka neizvesnost u poslovanju domaćih i inostranih pravnih društava, bilo da su ortačka, društva sa ograničenom odgovornošću, komanditna društva ili akcionarska društva. Poslanička grupa PUPS će podržati donošenje ovog zakona jer smatramo da će se njime izvršiti neophodno i obavezno usklađivanje sa evropskim zakonodavstvom, zatim, sa Zakonom o tržištu kapitala. Stupiće na snagu koncept jednodomnog i dvodomnog sistema upravljanja, a utvrdiće se i sva prava i obaveze akcionara, uz maksimalnu odgovornost direktora, ali i svih članova uprave društva. Podržavamo sva dobra zakonska rešenja kojima se utvrđuje i obezbeđuje pravni položaj privrednih društava i precizno određuju osnivanje, upravljanje, statusne promene, promene pravne forme, prestanak rada društava i druga pitanja od značaja za budući pravni položaj svih slobodnih preduzetnika u privredi Srbije. Novi zakon uređuje pitanja delatnosti svih društava. Dobro je što novi zakon otklanja nejasnoće u odredbama o obavezama prilikom izrade osnivačkog akta društva. Takođe, dobro je što su sve delatnosti date opisno i što se time znatno bliže određuje uloga instituta javne nabavke. Dobro je što je postignuta jasna razlika kod uslova za sticanje prava na obavljanje delatnosti radi registracije društava uz postojanje prethodnog odobrenja nadležnog organa, što je bio uslov kod banaka, javnih društava, određenih akcionarskih društava itd. Naša poslanička grupa podržava regulativu kojom se vrši registracija privrednih društava, preduzetnika, ogranaka i predstavništava stranih pravnih lica u Registru privrednih subjekata Srbije, što je sada konačno usklađeno sa Direktivom EU 2009/101. Mišljenja smo da se ovim zakonom dobro regulišu pitanja mesne nadležnosti sudova prema sedištu društva, preduzetnika, odnosno mestu poslovanja. Takođe, dobro su propisane osnovne pravne forme društava, kao i definicije ortaka, komplementara, komanditora, članova društva i akcionara. Poslanička grupa PUPS smatra da nije dovoljno dobro formulisana odredba o trajanju određenih društava, iako predlagač smatra da su te odredbe, u stvari, jasno definisane. Molimo da u daljoj raspravi imate to u vidu. Mislimo da mora biti isključena mogućnost prećutnog produženja postojanja društava i da precizno moraju biti propisane posledice koje nastupaju nakon isteka vremena za koje je društvo osnovano. U tom smislu, podneli smo i tehnički amandman. Odredbe zakona o osnivačkom aktu i statutima društava, kao i o njihovim izmenama i dopunama, izazvale su kod nas određene nedoumice. Smatramo da će neke biti otklonjene amandmanima, a neke odredbe bi trebalo da predlagač povuče iz nacrta zakona. Dobro je povučena i jasna je razlika između društava sa ograničenom odgovornošću i akcionarskih društava. Međutim, ta razlika nije stvar volje i mogućnosti osnivačkog akta, već je obaveza utvrđena i overena u skladu sa zakonom. Sva društva će prilikom izrade svojih osnivačkih akata morati već u pripremnom periodu za osnivanje da obezbede jasnu mogućnost izbora veće pravne zaštite, ne kroz nametnutu obavezu, već kroz veći izbor mogućnosti koje im se stavljaju na raspolaganje, za razliku od prethodnih zakonskih rešenja. Poslanička grupa PUPS smatra da je novi zakon dao mogućnost da se obezbedi pravilna forma osnivanja, da se utvrdi pravi javni poredak društva, da se pravilno koristi poslovno ime društva, da se maksimalno zaštite ulozi članova društva i njihov kapital i da se pravno utvrdi i obezbedi poslovna sposobnost članova društva. Nacrtom novog zakona konačno se regulišu sve odgovornosti i obaveze društva, a u skladu sa pozitivnim zakonskim propisima. Zakon predviđa da društvo odgovara za troškove preuzete sa osnivanjem društva, ali i za sve troškove i odgovornosti iz poslovanja društva, što stvarno podržavamo. Zakon sprečava nepravilno korišćenje imovine društva, sprečava bilo kakvo oštećenje svih poverilaca društva, sprečava umanjivanje vrednosti imovine društva i štiti društvo, koje je obavezno da izvršava sve preuzete i ugovorene obaveze prema svojim članovima, poslovnim prijateljima itd. Novim zakonom regulišu se pitanja sedišta i adrese društava, kao i pitanja poslovnog imena i učešća u pravnom i poslovnom prometu naše države. Zakon konačno reguliše pitanja zastupanja i zastupnika društva, uz mogućnost da društvo može zastupati fizičko i pravno lice. Priznanje punomoćnika po zaposlenju je dobro rešenje koje je uvod u praksu prokure, kao oblik zastupanja kroz poslovno punomoćje radi zaključivanja pravnih poslova i preduzimanja pravnih i administrativnih radnji za potrebe društava. Dobro je što po ovom zakonu prokura ne može istovremeno biti i nadležnost skupštine i nadležnost upravnog odbora, već samo nadležnost skupštine, s jasno određenim stavom da je prokura neprenosiva i da se ne može dati ovlašćenje za zastupanje drugom licu. Poslanička grupa PUPS smatra da je dobro što je propisana odgovornost za štete koje može naneti zastupnik, ali i za štete koje mogu napraviti prokuristi prekoračenjem ovlašćenja koja su dobili. Smatramo da je novi zakon dobro regulisao pitanje imovine, neto imovine i osnovnog kapitala koji se unosi u određeno društvo. Smatramo da je jasno definisana imovina društva koju čine sva materijalna i nematerijalna sredstva u vlasništvu, kao i druga prava koja društvo ostvaruje na tržištu ili u bankarskom sistemu. Po našem mišljenju, Predlogom zakona pravilno su regulisani ulozi koji se unose u društvo. Podržavamo rešenje kojim je propisano da udeli u društvu mogu biti novčani i nenovčani i da se isti izražavaju isključivo u dinarima. Dobra je formulacija kojom se regulišu status, obaveze i odgovornost privatnih preduzetnika. Na taj način se regulišu i statusna pitanja, osnivanje, poslovanje i prestanak odgovornosti svih preduzetnika. Odgovornost preduzetnika propisuje se i obavezom odgovornosti celokupnom imovinom za obavljanje registrovane delatnosti, što je od izuzetnog značaja u odnosu na prethodna rešenja koja smo imali u Zakonu o preduzećima i u Zakonu o privrednim društvima do 2005. godine. Detaljno su regulisana pitanja sedišta i mesta obavljanja delatnosti privatnih preduzetnika. Novim zakonom reguliše se posebno pojam i osnivanje ortačkih društava. Sada se prvi put usklađuju obaveze i odgovornosti sa ostalim privrednim društvima. Ovim nacrtom regulišu se ulozi u ortačko društvo, pitanja prenosa udela, kao i pitanja vođenja ortačkih društava. Novim zakonom regulišu se sva pitanja vezana za osnivanje i poslovanje komanditnih društava. Utvrđuju se kontrola, nadzor, odgovornost, prestanak statusa i način ulaganja u komanditno društvo. Propisano je da je komanditno društvo privredno društvo koje ima najmanje dva člana, od kojih najmanje jedan član za obaveze društva odgovara neograničeno solidarno, a najmanje jedan član odgovara imovinom ograničeno do visine svog neunetog dela. Poslanička grupa PUPS smatra da je ovim zakonom dobro uređeno pitanje društava sa ograničenom odgovornošću. Dobro je što je isključeno ograničenje broja članova koje društvo može da ima, što je ukinuta knjiga članova društva, što je uvedena evidencija članova. Dobro je što se svojstvo člana stiče upisom u registar i što se osnovni kapital izražava u dinarima u iznosu od najmanje 50.000 dinara, što do sada nije bio slučaj. Prema novim rešenjima upisani kapital se uplaćuje nakon registracije društva, a razrađen je sistem dodatnih uplata, kao i mogućnost izbora između jednodomnog i dvodomnog sistema upravljanja. Dobro je što sada postoji mogućnost izbora više direktora koji mogu biti pravna lica, ukidanje upravnih odbora, kao i razdvajanje funkcije upravljanja od funkcije nadzora. Poslanička grupa PUPS smatra da se Predlogom zakona dosta dobro utvrđuje kapital društava, uz generalnu primedbu da je naš zahtev da kapital bude javan, iz korektnih i konkretnih izvora prihoda. Dobro je da kapital bude prepoznatljiv i da ne potiče iz sive ili nepoznate zone i dobro je što se izražava u dinarima. Primarno ekonomsko okruženje u Srbiji je dinarsko i ono se koristi za merenje imovine, za merenje obaveza, za utvrđivanje kapitala, za merenje prihoda i rashoda u svim finansijskim izveštajima. Poslanička grupa PUPS smatra da u ovom zakonu treba podržati odredbe koje omogućavaju povezivanje privrednih društava po načelu savesnosti, privredničke solidarnosti i međusobne odgovornosti. Posebno podržavamo odredbe vezane za stvaranje ogranaka privrednih društava sa stranim privrednim društvima u našem poslovnom prostoru. Ovaj zakon je bazni i neophodni strukovni zakon, kojim se u njegovoj implementaciji moraju rešiti osnovna načela, a pre svega svi aspekti korporativnog upravljanja, izvršiti zaštita investitora i manjinskih akcionara, obezbediti registracija i pokretanje novih poslova radi većeg uposlenja naših radnika, izvršiti zaštita svih poverilaca u poslovanju, obezbediti jedinstveni pravni okvir za sve preduzetnike i obezbediti potpuni privredni ambijent za ulaganje stranih privrednih društava. Želimo da napomenemo, kao poslanička grupa, da je neophodno da iz ovog zakona u najkraćem mogućem roku proistekne dvanaest ili jedanaest novih rešenja kojima će se pre svega definisati donošenje zakona o gradskom i građevinskom zemljištu, donošenje zakona o javnim delatnostima, koji bi regulisao korporativnu i privatizaciju javnih preduzeća, donošenje konzistentne regulative o javnoprivatnom partnerstvu. To su zakoni koji proističu iz ovog zakona. I, kao najvažnija mera, ona mera koja mora biti usmerena na to da se država konsoliduje i dovede u red u pogledu svojih osnovnih funkcija i kontrole trošenja. Poslanička grupa PUPS smatra da ovaj zakon u najvećoj meri daje odgovore neophodne za stvaranje nove privredne baze za uspešno poslovanje svih malih, srednjih i velikih preduzetnika i stvaranje široke baze za novo upošljavanje stručne radne snage i visokoobrazovanih kadrova, uz prihvatanje određenih tehničkih amandmana neophodnih za otklanjanje nepreciznosti. Uz suštinsko poboljšanje rešenja određenih članova zakona Poslanička grupa PUPS će u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Pre nego što nastavimo rad, dozvolite da u vaše i svoje ime pozdravim učenike i profesore Medicinske škole „Nadežda Petrović“ iz Zemuna, koji se nalaze u poseti Domu Narodne skupštine, a trenutno prate deo naše današnje sednice sa galerije Velike sale. Prisutni su: Jelena Amanović, Zorica Anđelković, Marko Božić, Aleksandar Govedarević, Aleksandra Govedarević, Dijana Golubović, Bojana Grujičić, Aleksandar Dudak, Dijana Đorđevski, Dragoljub Žikić, Radana Jerosimić, Marina Marjanović, Anja Pavlović, Branka Skoko, Miloš Stajić, Marko Stanojević, Ana Tomić, Milica Čaraveša, Stefan Džunić, Nataša Šaponja, Tamara Šarenac, Jelena Dujović, Kristina Vidosavljević, Anđela Branković, Martina Dumbelović, Katarina Simić, Miloš Ličanin, Svetlana Lukić, Ivana Mrvoš, Kristina Tasić, Brankica Ješić, Jovana Poljšak, Miodrag Sredojević, Boris Šestakov, Milica Vukša, Zorana Kitanović, Marija Nikolić, Milica Popović, Jovana Ranitović, Jovana Javorina, Aneta Hadžija, Aleksa Vujatović, Katica Josimović, Ivana Pejčinović, Isidora Potkonjak, Dijana Čović, Jovan Tasić, Tanja Dinić, Vesna Tepavac, Radica Stojanović i Biljana Jovanović Glavonjić. Pozdravimo aplauzom naše drage goste. Reč ima narodni poslanik Jorgovanka Tabaković.
Zahvaljujem. Zaista, sistemski zakon na dnevnom redu, koji je, po meni, prvo proizveo jedan ovakav zaključak: pošto je na dnevnom redu trebalo da se nađu zakoni o izboru narodnih poslanika i finansiranju stranaka, a oni odloženi zbog dopunskih konsultacija, javne rasprave, odmeravanja rešenja, ja mogu samo jedno da zaključim – o onome što se tebe ne tiče, sud je lakši, nažalost. O onome za šta nismo najzainteresovaniji najlakše odlučujemo i najbrže stavljamo na dnevni red te zakone. Da li to zaslužuje Zakon o privrednim društvima, koji sistemski treba da uredi ono što svi nazivamo problemom ovoga društva? Da li je po četiri minuta o tri zakona bilo dovoljno da ministar Ćirić obrazloži, a onda ode da se bavi partijskim radom ili ministarskim radom van ove sale? Da li to dokazuje značaj ovog zakona? Mogu da se složim sa njegovim načelnim primedbama da ovaj zakon treba da reši, odnosno pokušao je da reši probleme koje privredna društva imaju unutar sebe, u smislu odnosa manjinskih i većinskih akcionara, tj. u smislu ugrožavanja prava manjinskih akcionara zbog kojih imamo svakodnevne štrajkove, ljutnju na pravosudni sistem koji te probleme ne rešava i da, s druge strane, imamo problem između društava, koji jezikom života možemo da nazovemo finansijskom nedisciplinom, čvorom nelikvidnosti i iznuđenim kreditiranjem. I, odmah da kažem, ovaj zakon na ta pitanja ne daje odgovore. Znači, to što su preduzeća prinuđena da međusobno trguju bez novca i da obavljaju taj promet stvarajući povećanu inflaciju čak i u trenutku kada se novac ne štampa, zato što u cenu proizvoda koje prodaju na odloženo ugrađuju očekivanu inflaciju, govori o tome da monetarna politika ne može da uradi mnogo zato što imamo državu u kojoj imamo dvovalutnu šizofreniju, gde se zarađuje u dinarima i troši u dinarima, ali država i pojedinci zajme u evrima i tako štede. Te probleme je ovaj zakon samo načeo time što je dinar kao obračunsku kategoriju naveo za indeksaciju vrednosti privrednih društava, ali nije učinio dovoljno, a mogao je, da dinar zaista postane ne samo zakonito sredstvo plaćanja, nego i ono što smo zaboravili da treba da bude – čuvar vrednosti. Zašto kažem da zakon nije odgovorio na ta pitanja? Ako vi zakonskim rešenjima izbrišete obavezu privrednog društva da na svom memorandumu ima označen žiro-račun, broj i kod koje se poslovne banke taj tekući račun vodi, da li to doprinosi većoj disciplini ili neko treba da se upusti u istražni postupak i da vidi kod kojih se banaka vodi tekući račun preduzeća sa kojim treba da stupi u poslovne odnose? Da li povećanoj odgovornosti u odnosima između preduzeća doprinose rešenja o davanju prokure, o odgovornosti onih koji su po položaju lica koja potpisuju ugovore? Ne, nije dovoljno. Kroz konkretna i pojedinačna rešenja predstaviću građanima primedbe, ali moram reći da ovaj zakon zaista unosi novine, jer ako na 600 članova SNS podnese 49 amandmana, čije usvajanje očekujemo, zaista ne mogu da kažem da ovaj zakon zaslužuje samo kritiku. Ali, ono što je osnovno, a to je rešavanje problema finansijske nediscipline, nelikvidnosti i onoga da se deo platnog prometa u ovoj zemlji obavlja u tzv. stranim valutama, htela sam da kažem takozvanom, to naučno zovemo dolarizacijom, ali se obavlja u evrima, do juče u markama, ili bilo kojoj stranoj valuti, to ovaj zakon ne rešava, a trebalo je. Počeću od samih rešenja, na primer od amandmana na član 8. Članom 8. se definišu (kolegi koji je malopre govorio o ovome moram da zamerim da mu je to promaklo) pravne forme društva kao: ortačko, komanditno, društvo sa ograničenom odgovornošću i akcionarsko društvo. U zakonu koji pretenduje da prihvati sve ono novo što se dešava u tržišnom sistemu, u privredama u okruženju zaboravlja se da se napiše jedna jedina dopuna – i druge forme društva. To podrazumeva da se ostavi mogućnost da se osnuju npr. specijalizovana društva sa posebnim statusom i promenljivim kapitalom, društva sa radničkim učešćem, društva za upravljanje, kooperativna društva, društva koja mogu biti kontrolisana od strane države, društva u kojima postoji javni interes čak i kada država nema učešće, na primer, komunalne delatnosti, javnoprivatna partnerstva. Da li su te visokostručne ekipe koje su radile ovaj zakon zaista mislile da samo ove četiri forme podrazumevaju i ova društva koja su istorijat i stvarnost privrednih društava svih onih država na čije se iskustvo s pravom, kao dobro iskustvo, pozivamo i uređenih država na koje želimo da ličimo? Reagovali smo podnošenjem amandmana i zaista očekujem da će se nešto što smatram propustom, da se dozvoli osnivanje i takvih društava, otkloniti u nečemu što će se zvati pojedinačna rasprava. Dalje, članom 15. se definišu ugovori u vezi s društvom. Evo kako mogu praktično da dokažem onu primedbu od maločas. Član 15. govori o tome da zaključivanjem ugovora članovi društava mogu da regulišu određene obaveze, posebne obaveze prema društvu, prava i obaveze u vezi s prenosom udela. Smatram da u priličnoj meri pokrivaju sve ono što se zove ugovaranje i pokrivanje privrednog života, ali zašto nije napisana i obaveza da se ti ugovori registruju i objavljuju u Registru privrednih subjekata? U trenutku kada svaki podatak o posebnoj ličnosti, čiji vas život zanima jer učestvuje u političkom životu, donosi bitne odluke, jeste predmet dozvoljenog interesovanja i informacija dostupnih javnosti ostavljamo tajnim jedan ovakav ugovor koji može biti od izuzetnog interesa za sve one koji žele da sklapaju privredne i bilo koje druge ugovorne odnose sa privrednim društvom. Znači, smatram da taj propust treba ispraviti, da sve te ugovore koji regulišu život društva, odnose unutar njega treba učiniti dostupnim onima koji će sa tim društvom poslovati. Smatram da je jedan od vrlo bitnih amandmana i članova zakona član 18, koji ima pogrešan naslov, neprimeren našoj pravnoj praksi, a to je – Probijanje pravne ličnosti. Taj član zakona bi po rešenju Srpske napredne stranke morao da se nazove – Zloupotreba privrednog društva, zato što ovaj institut probijanja pravne ličnosti nije nešto novo što se uvodi ovim zakonom. Poznavao ga je i Zakon o preduzećima, ali smo ga zvali „privid pravne ličnosti“. U važećem Zakonu o privrednim društvima taj istovetni institut je članom 15. nešto drugačije određen, moram da priznam nepreciznije, i zove se – zloupotreba pravnog subjektiviteta. Ovaj izraz „probijanje pravne ličnosti“, koji, složićete se, potiče iz nemačkog prava, neka mi ne zamere dobri poznavaoci tog jezika, durchruffs laftung, tako se zove, u stvari je zloupotreba privrednog društva u našoj terminologiji stvarnosti, jer se njegova ograničena odgovornost zloupotrebljava. Pravna ličnost privrednog društva se koristi upravo radi sticanja dobiti njegovih članova, ali ta odvojena pravna ličnost ne sme da se zloupotrebi, i to jeste svrha člana 18. Član 18. Predloga zakona je po sadržini sličan članu 54. nekadašnjeg Zakona o preduzećima, ali, ispravićete me ako grešim, i slovenačkom Zakonu o trgovačkim društvima. Predlogom se nešto uže određuje odgovornost lica u slučaju zloupotrebe. Znači, ono što je sporno jeste da se uže određuju odgovorni za zloupotrebe privrednog društva. Tako su kao odgovorni određeni samo članovi društva, komanditori, članovi društava sa ograničenom odgovornošću i akcionari. Ali, molim za vašu pažnju, ono što je najvažnije, nisu određeni i članovi uprave društava, i to jeste propust člana 18. kako ste ga ovde predložili. Smatramo da je neophodno predvideti odgovornost u slučaju zloupotrebe privrednog društva i za članove uprave društva. Imajući u vidu organe društva koje je odredio predlog, mi smo ovim amandmanom proširili odgovornost i na članove nadzornog odbora i direktore. Ne mogu ova dva organa dobiti „orden za zasluge“, već uključivanje članova odbora, direktora, odnosno izvršnih direktora smatramo zaista neophodnom širinom za postavljanje odgovornosti svih članova uprave jednog društva. Koliko je to neophodno, da li treba da vas podsetim koliko često u praksi dolazi do zloupotreba upravo ovih organa? Najčešće su u pitanju jednočlana društva, ali zloupotreba ima i u vezi sa privatizacijom, odnosno pretvaranjem društvenih preduzeća u akcionarska društva sa privatnim vlasništvom, gde primena ovako proširene odgovornosti zaista ima puno opravdanja. Ovakav vid odgovornosti je svojstven anglosaksonskom pravu koje ima bogatu sudsku praksu u primeni ovog instituta i zaista mislim da je nju trebalo primeniti i da za to još uvek nije kasno. Nasuprot tome, naša sudska praksa je zaista siromašna ovim iskustvima i u primeni ovog instituta, a moramo da priznamo da je takve prakse i potrebe da imamo i sudsku praksu zbog ovih zloupotreba zaista bilo mnogo. Rešenje koje predlažemo oslobodilo bi sudove, dalo bi im slobodu da ovaj institut češće primene. To je neophodno da bi zakon postigao osnovnu svrhu – da poverioci slobodnije stupaju u odnose sa privrednim društvima, čime bi se i rizik ulaganja bitno smanjio. S druge strane, u ovom članu 18, koji zaista smatram vrlo važnim, dodali smo jedan nov stav kojim se pravi razlika između odgovornosti člana društva, odnosno člana uprave društva koji je zloupotrebio privredno društvo i onog ko to lično nije učinio ali ne možemo da zaboravimo njegovu odgovornost ako je od toga imao ličnu korist. U interesu je poverilaca da i savesni član društva odgovara za obaveze društva do iznosa koristi koju je ostvario zloupotrebom. Opet, savesna lica, znači članovi, zastupnici, članovi uprave društva, moraju da budu zaštićeni od neograničene solidarne odgovornosti. Mi smo upravo takvo rešenje dodavanjem tog drugog stava predvideli. Ovaj član smo dopunili i tako da predlog ne sme da ostavi vid zloupotrebe u smislu korišćenja poslovnog imena društva u nameri da se stvori zabluda o identitetu, što je čest slučaj. Mogu samo da vas uputim na jedan nedavni novinski tekst gde se jedan direktor transportnog preduzeća žali kako ne ume da se snađe kao ostali, posluje samo sa jednim privrednim društvom, a ne ume da otvori na desetine njih koja imaju sličnu delatnost i promenu samo po jednog imena u nazivu, i time šeta u krug obaveze, imovinu i profit. Znači, ne smemo da stvaramo preduslove ovim zakonom da se identitet privrednog društva zloupotrebljava time što ćemo omogućiti tu zabludu o identitetu. U ovom članu smo dodali i tačku 5), kojom predviđamo kao vid zloupotrebe privrednog društva namerno zaduživanje i dovođenje u stečaj, a zatim osnivanje novog društva sa sličnim imenom. Kao što rekoh, žale se privrednici; snalažljivi umeju, a oni drugi, kažu, nisu dovoljno snalažljivi i boje se da i one fioke koje ponekad dugo stoje zaključane... Verovatno se to dugo stajanje i kiseljenje u nekim fiokama plaća, ali dođe dan kada se sve zaključane fioke otvore ili, što bi rekao narod, dođe đavo po svoje, pa dođu na naplatu sve zloupotrebe ove vrste. Da mi ne bismo, kao ozbiljno društvo, ostavili nekome na volju ili obavezu da otključava te fioke u kojima stoje neplaćeni porezi i razne vrste zloupotreba, mi moramo zakonom o privrednim društvima da onemogućimo ovu vrstu namernog zaduživanja i dovođenja društva u stečaj, ali i zloupotrebe u smislu dovođenja u zabludu stvaranjem društva sa sličnim imenom. Kada smo kod ovog člana, morate da shvatite da zakon, dobar zakon mora maksimalno da ima vezu s realnim životom. Ne može da bude hermetički zatvoren i da se pravi da ne zna šta se u životu dešava, jer njegov značaj i vrednost se upravo primenjuje i provera u samom životu koji treba da uredi poslovanje među preduzećima. Sledeće o čemu želim da govorim je rešenje sadržano u članu 25. koji govori o upotrebi poslovnog imena, pečata i drugih podataka u dokumentima. Upravo je ovo ono što sam u načelnom obrazlaganju ovog zakona i navela – da poslovno ime i sedište banke kod koje to privredno društvo ima račun i broj računa mora da bude navedeno i zakonom obavezno. Jer, ako se borimo protiv prevara, mi moramo praktično da pokažemo da te prevare i zloupotrebe zakonom onemogućavamo, a ne da ih u stvari omogućavamo. Sledeće o čemu želim da govorim jeste nešto što se tiče zakonskih naslednika i upotrebe imena privrednog društva, u smislu naziva za koji zakonski naslednici treba da omoguće da se nastavi u privrednom životu jednog privrednog društva. Znači, ukoliko poslovno ime društva sadrži lično ime fizičkog lica, potrebno je da, ako je to lice umrlo, dobije saglasnost njegovih zakonskih naslednika iz prvog naslednog reda. Nemojte da ostavljamo preširok krug lica koja bi po ovakvom zakonskom rešenju trebalo da daju saglasnost i da praktično ova zakonska odredba ne bude primenjiva u praksi, da bukvalno bude mrtvo slovo na papiru. Kad se radi o licu koje nema bliskih srodnika, veoma je teško doći do podataka ko su njegovi naslednici jer su zakonom određeni kao njegovi naslednici; uopšte se ne kaže do kog reda. Onda je vrlo moguće da neko nehotično povredi odredbe Zakona o zaštiti ličnog imena. Znači, neophodno je da se zna od kojih zakonskih naslednika treba tražiti saglasnost. Pošto mi ističe dvadeset minuta, raspravu o zakonu ću nastaviti u okviru liste za diskusiju. Hvala vam.
Da li se još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa javlja? (Da.) Narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, gospođo Kalanović, dame i gospodo narodni poslanici, zaista je šteta što jedan, prvo, potreban zakon, a onda zakon koji je u velikoj meri zaista adekvatno odgovorio na ozbiljne probleme u našem privrednom životu na ovako neodgovoran način prolazi kroz parlament. Ne znam kako vi, gospođo Kalanović, možete da doprinesete ovoj raspravi, jer ga niste pisali. Ne možemo sa vama ozbiljno da diskutujemo o ovom zakonu. Nedostaju nam i svi drugi članovi Vlade, koji bi, mislim, bili dužni da sede tu pored vas. Reći ću vam zbog čega – zbog toga što ovaj zakon stavlja tačku na sve besmislice i iluzije kojima smo bili izloženi od strane vaše vlade, gospođo Kalanović. Ovaj zakon je odgovor na onu neodrživu politiku populizma i demagogije koja je od Srbije napravila društvo građana koje vlast uverava da treba da misle stomakom da ne bi mislili glavom. Pitam vas, gospođo Kalanović, da li je Vlada naučila ovaj zakon? Da li su vladini službenici i službe naučili ovaj zakon? Da li oni znaju danas šta je imovina? Da li znaju šta je kapital? Da li znaju šta je postupanje sa pažnjom u preduzeću u kom sede u upravnom odboru? Možemo sate da potrošimo na čitav niz članova koji vrlo precizno uređuju odnose u okviru privrednog društva. Za mene lično je najznačajniji član 44. i reći ću vam zbog čega. U 2011. godini, jedanaest godina od početka tranzicije u našem društvu, u obrazloženju zakona sa kojim Vlada dolazi u parlament nalazi se i sledeća rečenica: „U Srbiji i dalje traje opšta zabuna oko toga šta je imovina, a šta kapital. Pojednostavljeno rečeno, nije opšteprihvaćena jednostavna činjenica da kao što je dobit razlika između ukupnih prihoda i ukupnih troškova privrednog društva, tako je i kapital tog društva razlika između njegove ukupne imovine i ukupnih obaveza. To znači da, bez obzira na naizgled vredne nekretnine, koje neko društvo može imati, ono istovremeno može imati i negativnu vrednost kapitala.“ Što ne pročitate ovu rečenicu članovima Vlade Mirka Cvetkovića, pa onda od njih zatražite da promene Zakon o planiranju i izgradnji, kojim su uništili građevinsku industriju ove zemlje i obogaljili nas u ekonomskoj krizi? Da li oni mogu to da nauče? Da li može da nauči vladin organ, Savet za borbu protiv korupcije, šta je kapital, a šta imovina? Da li to mogu da nauče ministri u Vladi? Ili, makar da dođu ovde, pa da kažu društvu da moramo da se osvestimo, suočimo sami sa sobom, ovakvi kakvi smo, pa da onda krenemo putem svih onih koji su manje ili više bili u istoj poziciji kao što smo mi danas, ali danas ne dele našu sudbinu zbog toga što su drugačije odgovorili na izazove sa kojima su bili suočeni. Ovaj zakon je kraj vaše dosadašnje političke karijere. Nema državne privrede, nema ministarstva za nacionalni investicioni plan, nema ga više ni kao ideje; nema ministara koji obilaze fabrike koje su prethodno otvorili, ali postoji odgovornost. Poglavlje 6180 – obaveze onih koji se nalaze u upravi privrednog društva. Da li su upoznati ministri Mirka Cvetkovića sa svojim obavezama? Da li su upoznati predstavnici vladajuće koalicije sa tim obavezama? Da li znaju da svojom imovinom, po zakonu, garantuju za štetu koju su proizveli postupajući nesavesno, povlađujući ličnim interesima ili delujući u sukobu interesa? Evo, samo jednog primera: „Banatski Dvor“ – 99,92% vlasništvo Republike Srbije, 0,08% vlasništvo Ruske Federacije. U Upravnom odboru, koji treba da postupa sa dužnom pažnjom štiteći valjda interese onoga ko je većinski akcionar, država, koja ima preko 99% vlasništva, u manjini je. Zašto je to važno? Zbog toga što, gospođo Kalanović, plaćamo gotovo 500 evra hiljadu kubnih metara interventnog gasa i očekujemo od naše privrede da pod ovim nenormalnim merama NBS, koja vodi svoju politiku i štiti svoje interese braneći se od Vlade, koja vodi svoju politiku i štiti svoje interese, pa tako i jedna i druga institucija uništavaju interese društva, dakle, ta privreda pod takvim pritiscima treba da bude konkurentna onoj privredi iz našeg okruženja, recimo hrvatskoj, koja hiljadu kubnih metara plaća 270 evra, ili, ne daj bože, nemačkoj koja plaća 150. Da li to mora da bude tako? Ne mora. Kada bismo, na primer, imali skladište gasa, onda ne bismo morali da kupujemo po interventnim cenama. A skladište gasa nećemo imati nikada, jer onome ko u ovom trenutku upravlja „Banatskim Dvorom“ više odgovara da nam prodaje gas za 500 evra, nego da nam prodaje po ceni po kojoj kupuju svi drugi, pa ga potom skladište. Zato nam je žao što jedan zakon koji fundamentalno menja odnose u našoj privredi ovako prolazi, u atmosferi u kojoj mi treba da potrošimo svojih dvadeset minuta, potom deset ili petnaest i odemo kući. Ovaj zakon je odgovor na onaj osećaj nepravde koji postoji u svakoj propaloj kompaniji u Srbiji, sa kojim se i vi susrećete kada sretnete radnike koji kažu – mi smo ovo stvarali i ovo nešto vredi. Ovaj zakon je tačka na demagogiju Vlade, recimo, u urbanizmu Beograda. Tri godine nijedan dinar Direkcija za građevinsko zemljišta Beograda nije zaradila! Najproduktivnija gradska kompanija tri godine nijedan dinar nije zaradila zbog toga što niko nije uplatio naknadu za korišćeno građevinsko zemljište. Pa, neka se kaže da ne mogu Mišković i Beko da prave grad na obalama Dunava. A da li može neko drugi? Da li može neko da kaže da postoji razlika između svesti koja je ovde održavana veštački prethodnih jedanaest godina i one svesti koja nam je nužno neophodna da bi se izašlo iz tog vira u kojem nestajemo? Ljudi u Srbiji treba da znaju šta je imovina preduzeća, da je to zbir vrednosti materijalnih i nematerijalnih dobara i da vrednost imovine nije jednaka vrednosti kapitala tog preduzeća, akcijama tog preduzeća. Zato mi ne možemo da prodamo „Telekom“ onako kako smo zamislili, jer uz „Telekom“ idu neka prava i neke obaveze; i kredit za „Telekom Republike Srpske“, koji smo uzeli plaćajući taj „Telekom“ dvesta miliona više nego ti isti Austrijanci, koji su tada vodili računa o sebi, a ne o nama; ide i 15% akcija koje će se podeliti; idu i neke obaveze po osnovu investicija koje su nužne. Na ovoj temi se društvo suočava sa onim što se u zemlji mora uraditi. Ovaj zakon je skener naše privredne stvarnosti. Građani imaju pravo to da znaju. Kako će znati? Oni koji rade ne mogu da prate naše monologe ovde. Oni koji ne rade davno su izgubili osećaj za značaj onoga što mi ovde radimo, tako da je ovo, manje ili više, naša interna rasprava od koje će koristi imati advokatske kancelarije i pravne službe preduzeća koje će sada lakše rešavati čitav niz nepotrebnih problema koji su efikasno uočeni i koji će, manje ili više, biti otklonjeni. Ovaj zakon uvodi kapitalizam u Srbiju, konačno. To treba da se kaže. Govori se o pravima akcionara u zemlji u kojoj je, praktično, uništena berza. Govori se o ortačkim društvima u zemlji u kojoj se podrazumeva da je jedini oblik privrednog delovanja muljanje sa državom. Sve to treba demistifikovati. Ovo je novi početak i zato nam je potreban predsednik Vlade, kao i u svim drugim situacijama. Nemoguće je izvesti zemlju iz krize bez predsednika Vlade, bez ministra finansija, bez kabineta koji je spreman građanima da kaže ono što oni treba da znaju. Nije tačno da ova zemlja nema unutrašnje potencijale za jednu novu politiku. Tačno je da ona tu politiku ne razume zato što je hipnotisana populizmom i demagogijom koje, nažalost, previše ima u merama i postupcima Vlade; ne uvek, ima i onoga što treba podržati, ali ovako stanje je neodrživo, da se fundamentalan zakon, praktično, donosi u atmosferi koja je manje značajna i manje utiče na društvo u Srbiji od „Žikine šarenice“ vikendom. Da idemo tamo da objasnimo ljudima o čemu se ovde radi, da tamo objasnimo onima koji sede u praznim halama, za zaustavljenim mašinama, razliku između toga što vide pred sobom i stvarne vrednosti koju ta imovina oko njih ima. Ovo je zakon koji je potreban za ubrzanje privatizacije. Bez te privatizacije ne možemo uspešno da izađemo iz problema u kojem se nalazimo. Ovaj zakon potvrđuje koliko smo bili u pravu tokom prethodne tri godine stalno kritikujući neodrživ Zakon o planiranju i izgradnji. Šta sada imaju da nam kažu ministar Dulić i dežurni borci za pravdu iz vaše vladajuće koalicije? Kad neko kupi napuštenu fabriku za novac koji je izdvojio i koji je u skladu sa vrednošću kapitala te fabrike, a ne imovine, šta je kupio i koga je prevario? Ako ta pitanja ne raščistimo i ako na njih ne damo jasne odgovore ovde u parlamentu, onda ćemo doneti zakon koji će olakšati pojedinačne situacije i pomoći rešavanje čitavog niza individualnih problema, ali neće imati onaj sistemski efekat koji je neophodan. Ovde se govori o preduzetnicima. Ovaj zakon je njihova potreba, olakšava im položaj i to ti ljudi treba da znaju. Gde će oni čuti? Jedino da stavimo svi narukvice na noge; tako ćemo doći u „hedlajnse“ državnih medija i na takav način možda poslati informaciju da je u Srbiji usvojen jedan važan zakon. Inače, ovoga nigde neće biti. Još jedno pitanje za vas, gospođo Kalanović, pošto predstavljate Vladu. Pošto se usvaja ovaj zakon, da li to znači da nam predstoji izmena onih zakona koji su sada u direktnom sukobu sa ovim zakonom o privrednim društvima? Hoće li prestati ona politička situacija koja je uništila privredu ove zemlje, jer se očekivalo od privrednika da oni plaćaju više nego što su plaćali samo zbog toga što država na takav način misli da kompenzuje, eto, taj utisak gubitka koji prati većinu u tranziciji? Ovde smo u toku prepodnevne rasprave čuli kritike najveće kompanije u zemlji. Većina pomenutih su u vlasništvu ili međunarodnih finansijskih institucija, delom, ili stranih korporacija. U krizi, u parlamentu tako nešto ne može da prođe bez komentara predstavnika vlasti koji su to slušali. U Srbiji je to poželjno. Nema nikakvog problema, Srbija je preživela i Kostića, i Dragoljuba Markovića, nestao je Karić, više nije aktuelan Cepter, a prozvaćemo mi i Beka i Miškovića, samo se postavlja pitanje ko je sledeći u tom nizu našeg samozavaravanja da milioni ljudi mogu dobiti šansu za normalan život tako što će se odgovornost prebacivati na one koji su iskoristili priliku u jednom nesposobnom sistemu nesposobne vlasti. Na ovome bih ostao, pošto je preostalo pet minuta za onaj deo rasprave na koji, mislim, imamo pravo kada se vrati nadležni ministar, jer sa vama o nekim pitanjima zaista ne možemo da razgovaramo. Bilo bi besmisleno, pošto niti ste predstavljali ovaj zakon... Verujem da ste za njega glasali na sednici Vlade, ali ništa više osim toga. Sa predsednikom Vlade o političkim aspektima zakona, a sa ministrom za privredu o nekim konkretnim temama, pogotovo o ovom primeru savesnog postupanja u privrednom društvu Podzemno skladište gasa „Banatski Dvor“.
Zahvaljujem. Potpredsednica Verica Kalanović ima reč. Samo se prijavite, izvolite.
Da, ja sam Verica Kalanović, potpredsednik za privredni i regionalni razvoj i bivši ministar za NIP. Zahvaljujem poslaniku na lepom retoričkom i dikcijskom hvaljenju Zakona o privrednim društvima, ali ja, verujte, nisam čula nijedno pitanje, konkretno, koje ste postavili. Jasno je da sam u kontaktima sa privrednicima, preduzetnicima, privrednim društvima, javnim i državnim preduzećima, sa sindikatima i radnicima, pred kojima ne možete da nemate odgovor bez obzira na to da li ste ministar za NIP, ili ste potpredsednik Vlade ili ste predsednik Vlade, nego morate da date konkretne odgovore. Želela sam da dam konkretne odgovore i na vaše primedbe, ali sem ozbiljnih primedaba na Zakon o planiranju i izgradnji, na brigu za ne znam koje firme koje su dokapitalizovane od strane međunarodnih finansijskih institucija, ako se radi o međunarodnim finansijskim institucijama, nisam čula nijednu konkretnu primedbu na ovaj zakon. Zbog toga, zaista vam hvala, očekujem da ćete ga svojski podržati, jer kažete da je to bukvar i lektira za naredno delovanje budućih vlada.
Gospodin Čedomir Jovanović ima reč.
Gospođo Kalanović, nije ništa sporno ukoliko se mi ne razumemo. Za LDP nikada nije bio problem da se složi sa činjenicom da je danas utorak zbog toga što vi to kažete, a vi ste iz vlasti. Mi smo stranka koja je pre tri godine rekla da treba izvesti društvo iz rovova, da treba prihvatiti amandman Tomislava Nikolića, tada šefa Poslaničke grupe SRS, jer ne može pola Srbije u Evropu, a druga polovina da ostane po strani. Tada smo počeli da formulišemo nešto što se zove javni interes. Taj javni interes vas danas obavezuje, kao Vladu, da kažete nešto više o ovom zakonu, u prilog njemu, od mene koji sam u opoziciji. A zašto vi mislite da možete i ubuduće da sedite na dve stolice kada je jasno da je tako nešto neodrživo i da niko u tome nije uspeo, ja ne mogu da dajem odgovore. Vi možete da nastavite da se ponašate na takav način. Pomenuo sam vam kao primer Zakon o planiranju i izgradnji. Da li ovo znači da smo mi postali kapitalističko društvo? Pa, recite to. Ili ćete vi i dalje sa sindikatima da kupujete glasove, da otvarate fabrike umesto svojih stranačkih odbora, pošto tamo više politike nema, i tako u svakoj izbornoj kampanji svaka stranka na vlasti nastavi da se ponaša? To tražimo. Da li je Vlada naučila šta je imovina, razlika između imovine i kapitala, da li je naučila to? Ako je naučila, neka to kaže i neka objavi istinu ovom društvu, a ne da mi imamo zakon ispod stola, a običajno pravo koje reguliše naše odnose. Nije normalno da u prilog ovom zakonu više govorimo mi nego Vlada koja ga je predložila. Nama je jasno zašto je ovaj zakon važan i nemamo problem da ga podržimo. Imamo problem sa Vladom koja beži od fundamentalnih reformi, a pri tom ispunjava normu usvajajući ovakve zakone, jer ovo nije jedini dobar zakon koji ste vi predložili. Nažalost, kada je koncept pogrešan nijedna pojedinačna mera ne može biti dovoljno efikasna i prihvatljiva.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovana ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, Zakon o privrednim društvima jeste jedan od najznačajnijih sistemskih zakona. Usudio bih se reći da spada u red pet ili deset najznačajnijih sistemskih zakona. Po svemu sudeći, u tome se slažu opozicija i pozicija. Drago mi je da se čulo dosta oštrih reči i, na neki način, da smo se do sada složili da je ovaj zakon konceptualno dobro postavljen i da nije bilo značajnih primedaba na njegov koncept, međutim, moraću malo da se vratim u istoriju. Danas na dnevnom redu imamo osmi po redu zakon o preduzećima, privrednim društvima od kraja Drugog svetskog rata. Prema mojoj evidenciji, u tom periodu bilo je još trideset izmena i dopuna ovog zakona. Dakle, oko četrdeset zakonskih akata od kraja Drugog svetskog rata u ovoj oblasti. Samo Zakon o preduzećima iz 1996. godine menjan je šest puta za pet godina. Dakle, ukupno blizu četrdeset zakonskih akata u ovoj oblasti u ovom periodu – to je zaista previše i za privrednike, one koji je trebalo da primenjuju te zakone, ali, po svemu sudeći, i za privredu koja je trebalo da trpi sve te eksperimente, rekao bih. Radi poređenja, Zakon o obligacionim odnosima nije se menjao od 1978. godine, na snazi je već 32 godine. Bilo je određenih tehničkih promena, usaglašavanja sa potrebama privrede, neki novi ugovori su bili predmet regulisanja tog zakona. Zašto je to tako i zašto ovaj zakon ima veću stabilnost? Pre svega, kada je pisan vodilo se računa o stručnosti autora, pisali su ga najbolji pravnici; pisan je po ugledu na najmodernije zakone iz te oblasti, pre svega Code de civil, francuski zakon, a određenih uzora imao je i u nemačkom zakonodavstvu. Dakle, nije bilo eksperimenata. S druge strane, u ovoj oblasti, u Zakonu o preduzećima, odnosno Zakonu o privrednim društvima, imali smo normativno lutanje, ozbiljno normativno lutanje, na koje, kao što neko malopre reče, danas treba da stavimo tačku. Zbog toga prisustvujemo jednom trenutku u kome donošenjem ovog zakona treba da u oblast privrednog poslovanja uvedemo red. Opet ću reći nekoliko reči koje se tiču istorije zakonodavstva u oblasti privrednog poslovanja. Imali smo prvo fazu tradicionalnog zakonodavstva, do Drugog svetskog rata, počev od Trgovačkog zakonika Kraljevine Srbije (1860. godine), Zakona o radnjama (1910), Trgovačkog zakonika iz 1911, kojim je u naše zakonodavstvo uvedeno akcionarstvo - deoničarstvo. Znači, još 1911. godine. Kasnije je ono ukinuto. Posle toga dolazimo do perioda Kraljevine Jugoslavije: 1937. godine je donet Zakon o trgovačkim društvima, koji, naravno, nije bio ni primenjen zbog početka Drugog svetskog rata, odnosno njegova primena bila je onemogućena. Posle rata imamo eksperiment do eksperimenta. Prvo je donet Zakon o državnim privrednim preduzećima 1946. godine, koji jepreduzeća proglasio državnim organima. Dakle, preduzeća su proglašena državnim organima. Direktor je bio samo transmisija i realizator odluka države. Reč je o klasičnom administrativnom upravljanju privredom. Da ne zaboravimo, i posle ukidanja ovog zakona imali smo sličnu praksu, možda malo manje uz uporište normative, odnosno zakona. Sledi uvođenje i primena radničkog samoupravljanja, donošenje Osnovnog zakona o upravljanju privrednim preduzećima i višim privrednim udruženjima od strane radnih kolektiva 1950. godine. Upravljanje preduzećima dato je radnicima, novi eksperiment u našoj privredi. Promene Ustava 1963. godine dovele su do donošenja Zakona o preduzećima. Taj zakon donet je 1965. godine. Praktično, prema ovim promenama direktor više nije bio državni organ, makar formalno. Nova revizija ovog zakonodavstva usledila je donošenjem čuvenog Zakona o udruženom radu 1976. godine, posle ustavnih promena 1974. godine. Ovim zakonom uvode se novi termini: osnovna organizacija udruženog rada, radna organizacija, SOUR itd. Direktori postaju inokosni i kolegijalni poslovodni organi. Dolazimo, na kraju, do perioda tranzicije: 1988. godine, nakon ustavnih promena, donet je Zakon o preduzećima. Na mala vrata pokušavamo da uvedemo tržišnu privredu. Ovim zakonom ukinut je termin „moralno-politička podobnost“; moralno-politička podobnost nije više bila neophodna za izbor organa preduzeća. Međutim, tada se već približavamo višestranačju, pa će ovu podobnost zameniti partijska podobnost, što, moram reći, nije ništa manje opasno za zdrav privredni život. Ovaj zakon menja se 1990. godine, da bi novi bio donet 1996. godine, koji je menjan šest puta, poslednji put 2002. godine. Najznačajnije izmene desile su se 2004. godine, kada je donet Zakon o privrednim društvima koji danas menjamo. Kratko o zakonu koji menjamo. Ocene naučne i stručne javnosti bile su da je Zakon o privrednim društvima koji smo doneli 2004. godine dobar, ali nezavršen, u smislu da je ostalo puno pravnih praznina i da pojedine oblasti nisu do kraja uređene. Taj deo stvarao je pravnu nesigurnost savesnim vlasnicima kapitala, a, s druge strane, omogućavao zloupotrebe nesavesnim vlasnicima kapitala. U dobroj meri bio je neusaglašen sa evropskim zakonodavstvom. Sada, da ovo ne bi bio istorijski traktat, evo nekoliko reči o novom zakonu o privrednim društvima. Morao sam da napravim uvod u kome sam pokušao da objasnim kroz šta je naše privredno zakonodavstvo prošlo poslednjih pola veka i u kakvim uslovima je radila naša privreda, odnosno naši privrednici i preduzetnici. Pošto sam radeći nekoliko udžbenika radio uporedni pregled i analizirao pravne sisteme u drugim zemljama iz ove oblasti, pokušaću da dam odgovor da li ovaj zakon omogućava trajnost i da li bi ovaj zakon mogao da bude, kao što je Zakon o obligacionim odnosima, na snazi narednih trideset godina, naravno uz eventualne izmene. Moj odgovor je – da. Moje skromno mišljenje je da ovaj zakon pruža takvu mogućnost i da ovo jeste kvalitetan zakon, koji će omogućiti sigurnost u poslovanju privrednih društava. U tome će ova skupština možda odigrati istorijsku ulogu u ovoj oblasti; prekinućemo eksperiment u ovoj oblasti koji nas je do sada koštao, pre svega u ekonomskoj sferi. Ali, zakon sam po sebi nije rešenje. Bitna je primena zakona. Do sada smo u svim oblastima, a i u ovoj, imali prilično problema u primeni zakona. Šta je dobro u ovom zakonu i šta ga razlikuje od prethodnog Zakona o privrednim društvima? Pre svega, urađen je u saglasnosti sa evropskim zakonodavstvom iz ove oblasti, pre svega sa nemačkom i francuskom pravnom praksom, a time i sa evropskim normama. To se vidi iz pregleda usklađenosti sa 1, 2, 3, 6, 11. i 12. direktivom EU; većinom u tim tabelama, kada je u pitanju usklađenost, stoji odrednica – potpuno usklađeno. Dakle, odredbe ovog zakona su u najvećoj meri potpuno usklađene sa evropskim zakonodavstvom, odnosno sa direktivama iz ove oblasti. Šta će to stvoriti i šta će to doneti? To će, pre svega, dovesti do boljeg razumevanja stranaca za naš pravni sistem u ovoj oblasti (do sada njima ništa nije bili jasno, naročito do 2004. godine, kada je u pitanju naše privredno zakonodavstvo), ali i boljeg razumevanja naših biznismena stranog kompanijskog prava, sa kojim se sada ovaj zakon usklađuje. Dakle, jedna pravna barijera biće uklonjena. Uvedeni su i razrađeni novi instituti u pogledu zaštite akcionara, i to je bio jedan od nedostataka prethodnog zakona, pre svega kada je u pitanja zaštita manjinskih akcionara. Razrađena je detaljno procedura rada skupštine akcionara, sa novim i boljim rešenjima. Zakonom je uređena i oblast preduzetništva, tako da ćemo ubuduće u jednom zakonu, u zakonu o privrednim društvima, imati regulisane sve subjekte privrednog poslovanja; kao što znate, pored Zakona o privrednim društvima postojao je i Zakon o privatnim preduzetnicima. Ovo je mnogo praktičnije rešenje, mada bi se tu određene zamerke stručnog karaktera mogle staviti, da ipak radnje ili privatni preduzetnici nisu privredna društva i da pod tim naslovom ne bi mogli da stoje. Međutim, sa gledišta praktičnosti i potrebe privrede, smatram da je ovo rešenje adekvatno. Uvedeni su i novi instituti u upravljanje privrednim društvom – jednodomni i dvodomni sistem upravljanja kod društva sa ograničenom odgovornošću i akcionarskog društva. Ako je u pitanju jednodomni sistem upravljanja, onda društvo ima, praktično, dva organa: skupštinu i direktora. Ako je u pitanju dvodomni sistem upravljanja, onda društvo sa ograničenom odgovornošću ili akcionarsko društvo ima tri organa: skupštinu, nadzorni odbor i direktora. Odmah da kažem i da se složim sa prethodnicima, ovo će značiti potrebu edukacije naših privrednika. Oni se sa ovim prvi put susreću. Kada biste pitali nekog našeg privrednika, za nekoliko dana, da li ima jednodomni ili dvodomni sistem upravljanja u privrednom društvu i za šta će se odlučiti, verujte da bi bio problem. Dakle, Ministarstvo, stručna udruženja moraće da se pozabave ovim pitanjem. Ovo je za nas, za Srbiju nepoznata oblast, kao što su još neki instituti koji se ovde spominju. S druge strane, što se tiče uvođenja nadzornog odbora kao organa u dvodomnom sistemu, to nije nadzorni odbor koji je postojao do sada u javnim preduzećima ili u privrednim društvima. Nadzorni odbor po svojim ovlašćenjima više liči na upravni odbor, nego na nadzorni odbor koji je nekad trebalo da vrši nadzor nad radom direktora. Dakle, nadzorni odbor ima ovlašćenja da utvrđuje poslovnu strategiju, poslovne ciljeve društva, imenuje izvršne direktore, saziva sednicu skupštine, utvrđuje finansijske izveštaje. Sve to je do sada radio, na neki način, upravni odbor. Dakle, nadzorni odbor sada, na neki način, postaje upravni odbor. Tako je bilo u drugim državama u okruženju i u EU, međutim, mi tu praksu nismo koristili. Detaljnije je uređeno i pitanje uloga. Uveden je, zbog veće sigurnosti, sistem nezavisnih članova nadzornog odbora. To su članovi nadzornog odbora koji nisu ni u kakvoj finansijskoj ili nekoj drugoj vezi sa privrednim društvom. Pojačana je odgovornost direktora, ali i članova društva, što je sasvim opravdano. Pojačana je zaštita poverilaca, ne znam da li dovoljno, ali pojedini instituti idu ka tome da se pojača zaštita poverilaca, sa čime smo do sada imali značajnih problema. Uveden je, u zakonskoj formi, elektronski način komunikacije i na taj način postaje legalan, ali i poželjan način upravljanja privrednim društvom. Privrednim društvima ostavljeno je šest meseci za usaglašavanje sa novim zakonom u određenim oblastima. Još jednom naglašavam da ovde imamo mnogo novih instituta i da Ministarstvo ima značajnu ulogu u implementaciji ovog zakona. Pošto smatram da će ovaj zakon doneti trajnu stabilnost u regulisanju pravnog položaja privrednih subjekata, a time i izvesnije uslove privređivanja privrednih subjekata, zakon ću podržati. Smatram da je to mišljenje svih poslanika Demokratske stranke jer je našoj stranci cilj stabilnost u ovoj oblasti, stabilnost u svim oblastima. Oblast privređivanja, kao što sam na početku rekao, jeste jedna od osnovnih. Biće mi drago ako ću svojim glasom doprineti toj stabilnosti i ujedno prekinuti pravni eksperiment koji se godinama sprovodi nad našom privredom kroz neadekvatno zakonodavstvo koje smo imali u ovoj oblasti. Nadam se da će ova skupština, Demokratska stranka i koalicioni partneri ovim zakonom stvoriti uslove za bolje privređivanje privrednih subjekata. Na kraju, zahvaljujem se na pažnji.
Zahvaljujem gospodinu Veselinoviću. Dajem reč narodnom poslaniku Dejanu Radenkoviću.
Hvala, predsednice. Poštovane koleginice i poštovane kolege, uvažena ministarka, što se tiče ovog seta zakona govoriću o predlozima zakona o privrednim društvima i o sporazumnom restrukturiranju privrednih društava jer su oni odraz naše želje da učimo na greškama koje su nastale u procesu izgradnje institucija i da promenimo zakonski okvir koji se delimično pokazao neadekvatnim za našu privrednu praksu, dakle, da iskoristimo priliku da pružimo bolji osnov za poboljšanje kooperativnog upravljanja i ukupnog privrednog ambijenta. Kada se formalno analizira postojeći Zakon o privrednim društvima, koji je donet sa istom namerom kao i ovaj predlog zakona, jasno je da on po sebi nije bio loš, ali da su zakonodavci bili pred posebnim izazovom u zemlji u kojoj nije bilo spontanog razvoja neformalnih institucija koje su pretočene u zakon. Još uvek važeći zakon nije bio formalizacija dominantne prakse nego je, naprotiv, bio način da se dođe do poželjne prakse kroz nuđenje okvira u kojima se pokazao dobrim u zemljama sa dugogodišnjom, neprekinutom tradicijom tržišne privrede. Kada se upuštate u takav izazov društvenog inženjeringa onda je teško očekivati da će se baš svaka biljka primiti na tle i procvetati na najlepši način, ali i znanje vodećih eksperata i privrednika nam pokazuje da je tada bilo nedovoljno da bi se predvidele sve moguće situacije u perspektivi, u primeni zakona. Kada se podvuče crta onda nam postaje jasno da postojeći zakon mora da se unapredi i da je bolje napisati novi nego raditi izmene i dopune postojećeg, jer je postojeći zakon pokazao određene slabosti u prošlosti. Naravno, ne možemo pretenciozno tvrditi da smo sada otklonili sve zebnje, ali možemo tragati za boljim rešenjima, sve dok sama privredna praksa, oblikovana kako kroz transakcije na domaćem tržištu, tako i kroz naš proces evropskih integracija, ne učini malo prozirnijim veo koji uvek prikriva onu budućnost koju tek treba da stvorimo. Da pojednostavim, ako smo danas malo svesniji ograničenja koje svaki zakon donosi u uslovima kada se korporativno upravljanje i uopšte upravljanje firmama još uvek razvija, onda smo svesni toga da ćemo u nekom periodu u budućnosti morati da unapredimo i sadašnji predlog koji će postati važeći zakon, ali i da će obim promena biti manji, a naše greške u sagledavanju budućih potreba biće svedene na minimum jer ćemo imati dovoljno prakse i iskustva privrede koji će nam biti najbolji putokaz za otklanjanje tih grešaka. Šta su glavne slabosti dosadašnjeg zakona? Još uvek važeći Zakon o privrednim društvima daje predimenzioniranu strukturu upravljanja koja odgovara daleko većim akcionarskim društvima nego što je prosečno otvoreno akcionarsko društvo u Srbiji. Premda su redukcije u praksi moguće, nije redak slučaj da kompanije imaju formalno punu upravljačku strukturu, a da se ona u suštini svodi na koncentraciju upravljanja u rukama direktora, pri čemu je upravni odbor preuzeo ulogu benignog nadzornog odbora, a nadzorni odbor ne vrši nikakvu funkciju. Akcionarski aktivizam u Srbiji ne postoji u razvijenoj formi, a upravljanje je preneto na agente koji su u postojećoj konstelaciji snaga, imajući u vidu insajdersku privatizaciju i nedovršenu koncentraciju vlasništva, postali vlasnici kapitala koji ne poseduju. Pored toga, postojeći zakon ograničava prava akcionara kroz mogućnost statutarnog umanjenja njihovih prava, a prava na statutarne promene bila su data upravnim odborima. Preširoka lepeza obaveznih tela akcionarskih društava premošćavala se na taj način da jedno lice istovremeno bude predsednik upravnog odbora, i član nadzornog odbora, i generalni direktor i predsednik izvršnog odbora. Menadžment i upravni odbor su imali mogućnost da pobijaju odluke skupštine akcionara, ali ne i akcionari pred sudom da u svoje ime i ime kompanije pobijaju odluke menadžera i upravnog odbora. Ako gledamo kroz široku perspektivu, korporativno upravljanje u Srbiji je i dalje na niskom nivou razvoja, pa su teškoće koje proizilaze iz odnosa principal – agent veoma izražene. Posmatrajući period od početka ovog veka, tržište se kreće ka koncentrisanom vlasništvu i delistiranju kompanija sa Beogradske berze, što je posledica nivoa zaštite akcionara, izbegavanja berze kroz ponude za preuzimanje, načina upravljanja i kontrole nad kompanijama, kao i načina nastanka akcionarstva kroz privatizaciju. U Srbiji postoji nedvosmislen raskorak između zakonodavnih normi i njihove primene, odnosno prava i faktičkog stanja. Bazični problemi mogu se sagledati u neprimenjivanju postojećih zakonodavnih odredaba, u nerazjašnjenim nadležnostima institucija, neiskustvu i prihvatanju zakonodavnih rešenja bez njihovog usklađivanja sa korporativnim prilikama u Srbiji. Osnovni problem niskog nivoa kvaliteta korporativnog upravljanja ne leži u pravnim normama, premda su poboljšanja prilagođena praksi moguća i poželjna, već u slabosti institucija koje ih primenjuju. Otuda i naša izvesna ograda kada je reč o efektima ovog zakona. Bez želje da... koja je toliko svojstvena mnogima koji se smatraju šampionima u reformi i tranziciji, a koji se u praksi postavljaju kao svojevrsni nosioci društvenog inženjeringa, za kojim nema nikakve potrebe, SPS ukazuje na činjenicu da je Srbija zemlja u kojoj akcionarska društva nisu zaživela na način kakav postoji u klubu čiji ćemo član postati tokom ove decenije. Srbija je zemlja u kojoj kvalitet korporativnog upravljanja kaska i gde se još uvek nerado ide u odvajanje vlasništva od upravljanja. Gazdinska privreda jeste naša realnost i nemamo ništa protiv toga, ali mislimo da je potrebno dati više šansi akcionarstvu kroz stvaranje okvira koji će akcionarska društva, koja kao takva postoje zbog jasnog interesa akcionara a ne zato što je propisana pravna forma, učiniti atraktivnom formom. Kako znamo da su tvorci, prvo, nacrta, a potom i Predloga zakona temeljno analizirali korporativno upravljanje u Srbiji, kao i strukturu naše privrede, nema razloga da se ne oslonimo na njihove nalaze. Oni govore u prilog ovoj našoj tvrdnji o gazdinskoj privredi kao realnosti i nedovoljno razvijenom segmentu akcionarskog društva. Naša privreda je specifična i po činjenici da preko 25% društava čine ona društva u kojima nije bilo zaposlenih, a da više od 50% privrednih društava jesu ona društva koja zapošljavaju od jednog do pet radnika. Stoga se može se reći da u Srbiji postoji bujanje mikroprivrednih društava, koja prema kriterijumima EU čine preko 80% ukupnog broja društava. Naredna karakteristika je koncentracija vlasništva u korporacijama. Ovaj proces je posledica nekih rešenja koja su predviđala obavezno listiranje, iako od samog starta nije bilo interesa preduzeća za to. Bilo koje forsiranje određenih rešenja koja su u suprotnosti sa interesima onih koji se primoravaju na takva rešenja ne može stvoriti željene efekte, pa ni akcionarska društva kakva postoje na Zapadu, a takav slučaj je bio u Srbiji. Talas forsiranih listiranja je doveo do faktičkog delistiranja, jer akcionarska društva kod kojih je koncentracija obavljena u velikoj meri ne koriste prednosti koje bi listiranje trebalo da donese, pretvarajući njihovo kotiranje na berzi u prost upis u još jednu javnu datoteku. Berzansko kotiranje je mnogim akcionarskim društvima sa disperzijom izvora finansiranja i vlasništva donelo koncentraciju i bilo prinudni mehanizam u ovom procesu koji bi se svakako odigrao na berzi ili van nje. Stoga danas tri četvrtine akcionarskih društava ima većinskog vlasnika, dok u 57%postoji vlasnik koji ima preko dve trećine vlasništva. Ako se analiziraju povezana lica, koncentracija biva još veća, nekoliko puta veća. Ovo su tendencije koje se verovatno neće promeniti, ali mali akcionari su u Srbiji ugrožena vrsta, a prisilno listirane kompanije bi rado napustile ulogu koja im nije potrebna. Svi razlozi za novo i poboljšano zakonodavstvo su tu. Novi zakon donosi neka, usuđujem se reći, odlučna i adekvatna rešenja za postojeće izazove u ovoj oblasti. Zakon se fokusira na bolje uređenje dve ključne oblasti. To su, pod jedan, razmena, sprovođenje i zaštita vlasničkih prava u pravnom prometu između fizičkih i pravnih lica i, pod dva, odnos nalogodavca i agenta. Ovajpredlog jasno dodeljuje i utvrđuje načine sprovođenja i zaštite vlasničkih prava u odnosima u preduzećima i eksternih i interesnih stejkholdera. Terminologijom ekonomske nauke, Zakon o privrednim društvima teži da smanji transakcione troškove sprovođenja, razmene i zaštite vlasničkih prava i, samim tim, deluje na najbolji način na unapređenje funkcionisanja preduzeća. Oblasti koje će doživeti najveće unapređenje su one gde se javilo i najviše problema u prošlosti – zaštita malih akcionara i korporativno upravljanje. Takođe, značajni su pomaci kod utvrđivanja tržišne cene. Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona smanjuje procenat kapitala koji daje pravo na predlaganje dnevnog reda i sazivanje sednica i vanredne sednice skupštine sa 10% na 5%. U nekim situacijama to može da bude pozitivno, ali je u praksi bilo dosta negativnih slučajeva i kada je bilo u pitanju 10%, a ne 5%, tako da to treba uzeti sa rezervom i naći neko rešenje koje će biti dobro za funkcionisanje svih kompanija. U slučaju ponovljene sednice skupštine javnog akcionarskog društva potrebna većina za donošenje odluke utvrđena je na najmanje četvrtinu od ukupnog broja glasova u predmetnom pitanju. To je više nego u aktuelnom zakonu, što je dobro, jer je ta odredba bila zloupotrebljavana u prošlosti. Predlog zakona, kao i aktuelni zakon, daje slobodu izbora između jednodomnog i dvodomnog upravljanja, ali su način izbora i nadležnost organa dosledno uređeni ovim predlogom. Društvima koja nisu javna data je mogućnost da imaju jednog ili dva direktora, odbor direktora, odnosno izvršni odbor. Jedno lice više ne može biti direktor ili član nadzornog odbora u više od pet društava. Mandat direktora traje četiri godine i, što je dobro, mandat prestaje automatski ako se finansijski izveštaj ne usvoji, ako skupština ne usvoji finansijski izveštaj. Prema novim rešenjima, obavezno je i obrazovanje tri komisije: pored postojećih komisija za naknade i imenovanje, i treće - komisije za reviziju. Predlog zakona predviđa i obavezu objavljivanja naknade za rad direktora u finansijskim izveštajima, a to je novina, što će otkloniti mnoge nedoumice i lišiti mnoge akcionare nedoumica koje su pratile rad akcionarskih društava u proteklom periodu. Konačno, kao što je svakome sa osnovnim znanjem statistikepoznato, tržišna vrednost koja je ponderisani prosek, bilo tromesečni ili šestomesečni, uvek je pristrasna ako je kretanje cena akcija sa tendencijom u bilo kom pravcu, a ta pristrasnost koja cene procenjuje ili potcenjuje otvoren je poziv na špekulativne radnje, koje nisu odgovor na tržišna kretanja nego na deformaciju tržišta i cena usled ovakvog sistema ponderacije. Logični odgovori su trgovanje, čiji je cilj podešavanje cena, i druge radnje koje su nepotrebno traćenje resursa i svojevrsna deformacija postojećeg tržišta. Kada je reč o drugom zakonu, o zakonu o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava, ovde je reč o priznavanju realnosti naše privrede i pokušaju da se zakonski predupredi destruktivna praksa koja je postojala i pratila preduzeća u Srbiji. Ovo je dobro, jer će se pružiti okvir koji će poveriocima olakšati da naplate svoja potraživanja kroz ozdravljenje, a ne kroz likvidaciju dužnika. Ovim zakonom Srbija je na tragu iskustava o bankrotstvu koja postoje decenijama u najrazvijenijim tržišnim privredama i koja su usmerena na ozdravljenje bolesnika kroz bolje korporativno upravljanje, ali i pružanje određenih olakšica u procesu ozdravljenja, upravo u cilju najbolje zaštite interesa kako poverilaca prvog reda tako i onih koji se vrlo često ne uspeju namiriti u destruktivnim i socijalno opasnim varijantama koje su bile do sada, a možemo da ih nazovemo kvazirešenjima. Finansijsko restrukturiranje se sprovodi radi ponovnog uređivanja dužničko-poverilačkih odnosa, odnosno povodom duga, odnosno potraživanja kojim dužnik i poverioci slobodno raspolažu. Finansijsko restrukturiranje sprovodi se dobrovoljno, na osnovu pismene saglasnosti poverilaca i dužnika, uz učešće institucionalnog posrednika. Sprovodi se, ako je moguće, oporavak i održiv nastavak poslovanja privrednog društva. Pored uobičajenih i jasno definisanih kriterijuma postupanja u dobroj veri, saradnje poverioca i dužnika, ravnopravnosti poverilaca, pristupa podacima i njihove poverljivosti, zakon jasno definiše i uslove finansijskog restrukturiranja. Finansijsko restrukturiranje može se sprovesti ako u njemu učestvuju najmanje dve domaće ili strane banke u svojstvu poverilaca. U toku finansijskog restrukturiranja uvodi se mirovanje duga koje proizvodi pravno dejstvo danom zaključenja ugovora o mirovanju duga. Predlog zakona uvodi ugovor o mirovanju duga i ugovor o finansijskom restrukturiranju i definiše mnoga pitanja iz oblasti založnog prava. U najkraćem, reč je o vrlo konstruktivnom zakonu čija je primena, usuđujem se reći, malo okasnila ali koja će umnogome rešiti i olakšati neizbežan i mukotrpan proces rešavanja odnosa između poverilaca i dužnika u finansijskim problemima. Sve u svemu, ova dva predloga su na dobrom putu; to nisu zakoni koji unose neke fundamentalne promene, ali jesu zakoni koji donose razumne i potrebne promene, a rezultat su potrebe privrede u našoj zemlji. Zahvaljujem vam se na pažnji.
Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, dozvolite da u vaše i u svoje ime pozdravim učenike i profesore gimnazije „Valter Ojken“ iz Frajburga i Ekonomsko-trgovinske škole iz Šapca koji se nalaze u poseti Domu Narodne skupštine u okviru projekta „Partnerstvo na delu“, a trenutno prate deo današnje sednice sa galerije Velike sale. Prisutni su: prof. Gisela Dierking Voelkle, prof. Irina Schindler, Sunay Gun, Yasmin Basham, Simone Trefzer, Melanie Malletz, Nicole Orgona, Partick Schildknecht, Daniela Reinert, Sandra Held, Lisa Munch, Vanessa Hubner, zatim direktor škole iz Šapca Momčilo Pavlović, prof. Ljiljana Jurišić, prof. Sonja Mijatović Jokić, Đorđe Pajić, Marija Jovanović, Bojana Zavađa, Milica Maletić, Katarina Žunić, Marko Smiljanić, Katarina Danojlić, Jana Bogdanović, Kristina Lazarević, Aleksandra Mićković, Aleksandar Požgaj, Željko Tadić i Aleksandra Džudžević. Dobro došli u Narodnu skupštinu i dobro došli u Srbiju, sa nadom da ćete nam u posetu doći opet. Reč ima narodni poslanik Arsen Đurić.
Poštovano predsedništvo, gospođo potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo set vrlo važnih sistemskih zakona u oblasti privrede, od kojih je svakako najvažniji zakon o privrednim društvima. Moje kolege će kasnije govoriti o Predlogu zakona o kontroli predmeta od dragocenih metala, a ja ću govoriti o zakonu o privrednim društvima i zakonu o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava. Pre nego što krenem u raspravu o predloženim zakonskim rešenjima ne mogu a da se u nekoliko rečenica ne osvrnem na stanje u srpskoj privredi i društvu uopšte, od 2008. godine, od kada je konstituisana ova vlada pa do danas, i neadekvatne i uglavnom zakasnele ekonomske mere za vreme svetske ekonomske krize koje su prouzrokovale velike posledice po srpsku privredu. Setićemo se svi predizbornih obećanja vladajuće koalicije iz 2008. godine o 200.000 novih radnih mesta, o dinamičnom privrednom rastu, rastu bruto društvenog proizvoda, industrijskom rastu, povećanju plata i životnog standarda građana uopšte, smanjenju inflacije, i mnogih drugih obećanja. Tri godine nakon konstituisanja te vlade u Srbiji imamo potpuno obrnutu situaciju. Umesto 200.000 novih radnih mesta, prema podacima MMF-a blizu 400.000 ljudi je ostalo bez posla. U odnosu na 2008. godinu imamo pad društvenog proizvoda, pad industrijske proizvodnje za oko 12%. Imamo preterano visok javni dug, koji je 2008. godine iznosio 8,7 milijardi evra i tada je predstavljao oko 26% BDP, da bi taj dug na kraju 2010. godine bio 12,2 milijarde evra ili 41,5% BDP, a posle prva tri meseca 2011. godine dug je 12,7 milijardi i blizu je onih limitiranih 45% BDP. Ono što je tragično jeste da je od te četiri milijarde novih zaduženja vrlo malo iskorišćeno za razvoj i ulaganje u neke velike infrastrukturne projekte i podsticaj privrede. Uglavnom su ta sredstva plasirana u javnu potrošnju i za pokrivanje budžetskog deficita. U ovom momentu u Srbiji je u blokadi oko 65.000 privrednih društava, u kojima radi oko 120.000 ljudi. Blizu 300.000 zaposlenih u Srbiji ne prima platu. Konstantno se gase firme i preduzeća u Srbiji; samo je od početka ove godine ugašeno oko 1.500 privrednih društava. Jedan od velikih problema za srpsku privredu su rokovi plaćanja, odnosno valute plaćanja, koje su, prema proceni Vlade, oko 130 dana u Srbiji, a prema nekim drugim, malo objektivnijim procenama, ta prosečna valuta plaćanja je oko 155 - 160 dana. Sinoć smo čuli najavu ministarke, odnosno potpredsednice Vlade, da se spremaju određene mere kada je u pitanju zapošljavanje novih radnika, znači, neke poreske olakšice, kao i donošenje uredbe ili nekakvog zakona o tome da se ograniči rok plaćanja na 60 dana. To su svakako dobre mere, ali se bojim da su zakasnele, jer je srpska privreda zbog neblagovremenog donošenja takvih mera pretrpela ogromne posledice. Takođe, želeo bih da kažem da imamo najveću stopu inflacije u Evropi, da imamo najnižu platu u Evropi, koja je za oko 100 evra manja nego 2008. godine. Odgovor Vlade da su to posledice svetske ekonomske krize svakako nije tačan, jer svetska ekonomska kriza je zahvatila sve zemlje, pa smo mi ipak spali na samo dno te lestvice u segmentima o kojima sam već ranije govorio. Prešao bih, sa ovom valutom plaćanja, odnosno rokovima plaćanja i najavom države da će ograničiti te rokove plaćanja, na zakon o sporazumnom restrukturiranju privrednih društava. Mi smo kao poslanička grupa podneli i amandman na taj predlog zakona, kojim smo predložili da se član 11. tog zakona potpuno preformuliše, tako da se i država uključi u čitav taj postupak, jer država sa svojim obavezama i dugovanjima prema privrednim subjektima često izaziva potrebu za restrukturiranjem privrednih društava, odnosno država je na taj način u velikoj meri generator tih problema privrednih društava i njihove nelikvidnosti. Smatramo da bi država morala da reguliše svoje dugove i obaveze prema privrednim društvima, pa tek onda da stvara ambijent za finansijsko restrukturiranje privrednih društava. Takođe, ovim amandmanom smo predložili da se veliki dužnici na aktivniji način uključe u rešavanje ovih problema. Kada pogledamo zakon o privrednim društvima jasno se vidi, a to i u obrazloženju piše, da se tu vrši usklađivanje sa evropskim zakonodavstvom, sa direktivama EU, a pri tom se vrlo malo vodi računa o nekim našim specifičnostima, posebnostima i o našim finansijskim i ekonomskim interesima. Lično smatram da je ovaj zakon prenormiran, da je do detalja toliko razrađen, čak do nepotrebnih detalja, jer ima 150 članova više nego postojeći Zakon o privrednim društvima. Postojeći Zakon o privrednim društvima je sasvim solidan. Naravno, u njegovoj primeni su uočeni određeni nedostaci, koji su mogli biti otklonjeni izmenama i dopunama Zakona, a ne pisanjem novog zakona koji je prenormiran i preterano detaljan. Pojedine odredbe su toliko detaljne da više podsećaju na nekakav poslovnik a ne na zakon. U mnogim odredbama samog zakona ne postoje predviđene sankcije, već se daju nekakva uputstva i usmeravanja, bez mogućnosti da se uvede neko rešenje i da se sankcioniše onaj ko ne bude poštovao određene odredbe samog zakona. Korporativno upravljanje u Srbiji je na niskom nivou, manje zbog loših odredaba važećeg zakona a više zbog neefikasnog sudskog sistema, odnosno lošeg rešavanja privrednih sporova; zatim, zbog loše makroekonomske politike, znači, pre svega, visoke inflacije, kursa dinara, neizgrađenih institucionalnih okvira poslovanja; zatim, zbog bankarskog zakonodavstva koje je na štetu privrede i neodgovarajućeg Zakona o računovodstvu i reviziji, koju je neophodno razdvojiti, odnosno napisati novi zakon o reviziji, eksternoj i internoj, i unaprediti postojeći Zakon o računovodstvu. Mi smo podneli dosta amandmana na predloženi tekst zakona. Osvrnuću se samo na nekoliko bitnih delova tog zakona, naravno, u raspravi o pojedinostima ćemo detaljnije obrazložiti naše predloge. Na samom početku zakona, u članu 8. su definisane pravne forme privrednih društava. Tu su definisana ortačka društva, komanditna društva, društva sa ograničenom odgovornošću i akcionarska društva. Mi smo predložili da se tu doda još jedan novi stav koji govori da se pored tih pravnih formi posebnim zakonom mogu odrediti i druge pravne forme društva, o tome je više govorila koleginica Tabaković. Mislim da je neophodno prihvatiti ovakvu formulaciju jer ima dosta drugih pravnih formi koje ovaj zakon, kao krovni zakon u oblasti privrede, mora pomenuti. Takođe, u članu 89, koji obrađuje preduzetništvo, ima nekoliko nelogičnih stvari. Mi smo i tu podneli amandman koji se odnosi na poslovođe u tim preduzetničkim radnjama jer je zakonom predviđeno da oni solidarno odgovaraju sa preduzetnikom, odnosno vlasnikom radnje, čitavom svojom imovinom. Mislimo da je to potpuno nelogično. Jasna je namera zakonopisca da zaštiti preduzetnika od radnika, međutim, kako da zaštitimo tog poslovođu ukoliko taj preduzetnik, odnosno vlasnik bude od njega tražio da radi nešto a da ovaj kasnije odgovara svojom imovinom? Mislim da je to jedno potpuno nelogično rešenje. Takođe, u delu u kome se obrađuju statusne promene ima dosta nedorečenih stvari. Tu smo podneli nekoliko amandmana kojima smo tražili da se unesu određene izričite odredbe sa kojima bi zakon postao potpuniji i jasniji. Naravno, u raspravi o pojedinostima mi ćemo govoriti više i detaljnije o ovim pojedinačnim stvarima u zakonu. Mislim da će se prihvatanjem ovih amandmana svakako popraviti predloženi tekst zakona.
Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvi utisak posle nekoliko mojih kolega iz ove skupštine koji su govorili o ovom zakonu je takav da se čovek prosto naježi kad čuje da od iste vlade i sa iste strane dolazi promocija zakona o privrednim društvima, promocija principa korporativnog upravljanja, a istovremeno se hvali zakon o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava. Ako me neko iz vlasti ubedi da postoje dve suštinski zajedničke stvari između korporativnog upravljanja i ovog drugog što Vlada nameće Skupštini i privredi i privrednim društvima, prihvatiću da je ovaj zakon i sve ovo što danas radimo u ovoj skupštini zaista nešto što ima smisla. Voleo bih da je gospođa Kalanović tu, pošto je malopre jednom kolegi poslaniku rekla da nije čula nijedno pitanje. Pa, neće čuti pitanje zato što niti su sposobni u Vladi da daju odgovore, niti su spremni da se hvataju u koštac sa problemima i da iz te borbe zaista nameću rešenja ovom narodu i ovoj državi, naročito u sektoru privrede, privrednih društava i u celosti u ekonomiji. Šta da pitamo predstavnika Vlade koji nam daje odgovore tako što 73.000 privrednih društava i preduzetnika 2010. godinu završi u blokadi? Šta mogu da daju kao odgovor ljudi iz takve vlade? Na početku ove sednice predstavnik poslaničke grupe je govorio o deset kompanija koje duguju dve milijarde evra, a to su kompanije koje vi promovišete kao kompanije sa uspostavljenim principima korporativnog upravljanja. Evo, na ovom spisku poslednji, „Rudnap“ duguje sedam milijardi dinara. Pre nekoliko dana ta firma je promovisana kao jedna od najuspešnijih kompanija sa uspostavljenim principima korporativnog upravljanja. Molim vas da mi sada kažete, vi sveznajući iz Vlade ili iz većine, gde je, u kojoj državi ili tački na zemljinoj kugli moguće da sa uspostavljenim korporativnim principima, u razvijenim tržišnim privredama, neko ko je učesnik privrednog života ima ovakve dugove? Zamislite kakav je neukus da vinovnici takvog privrednog ambijenta promovišu principe korporativnog upravljanja! Ovo što danas radimo u ovoj skupštini zaista liči na jednu avanturu koja dolazi iz iste kuhinje. Bavimo se zakonima koje predlaže Vlada koja vrlo verovatno neće ni biti u prilici da ih primenjuje. Sve ste vi to lepo ispričali, i zakon je moderan, i evropski, i direktive, i jedno i drugo, doći ćemo i do toga, samo niste rekli da ćemo ga primenjivati u idućoj godini, tek. Voleo bih da nam na pitanje da jedan jedini odgovor gospođa odsutni ministar. Kako će ovaj zakon i ovi što okreću glave unaprediti položaj 73.000 blokiranih preduzetnika u Srbiji, privrednih društava? I kako će ovaj zakon unaprediti samo jednu stvar, recimo, njihovu likvidnost? Nikako. Vi to vrlo dobro znate, ovo je teorija, ovo je fikcija, život i praksa su nešto drugo. Mislim da bi vam mnogo pametnije bilo da prestanete da usklađujete zakonodavstvo sa direktivama i principima razvijenog tržišta i razvijenih privreda. Mi bismo vam bili zahvalni kada biste samo deo privredne atmosfere iz tih država preslikali u ovu našu zemlju, ali vi niti ste sposobni da to uradite, niti vas to interesuje. Suštinski problem privrednih društava u Srbiji su loše institucije i nefunkcionisanje institucija u Srbiji. Dok ste vi na vlasti te institucije neće profunkcionisati, a dok one ne profunkcionišu privredna društva neće dobiti adekvatan položaj, privredna društva neće raditi lakše, neće raditi bolje, odnosno ekonomski ambijent u ovoj državi se neće promeniti. Vi kažete ovde da ste se pozvali na određena pravila i principe zapadnog i modernog sveta, i to je lepo. Nama nije bilo teško da nađemo te analize i studije na koje ste se pozvali; vrlo ste vešto sakrili neke stvari koje vam nisu odgovarale iz tih studija i analiza. U tim studijama i analizama na koje se pozivate stoji da suštinski problem položaja privrednih društava u Srbiji nije uopšte bio u ovom zakonu. Čak se kaže da je ovaj zakon koji je do sada bio na snazi usklađeniji sa principima korporativnog upravljanja ne EU, nego OECD, više nego što su usklađena zakonodavstva i legislative država koje imaju razvijene tržišne privrede i razvijene i uspostavljene principe korporativnog upravljanja. To je samo dokaz da mi suštinski i dalje imamo problem sa institucijama, a ne sa legislativom. Molim vas da mi odgovorite kako će novi zakon o privrednim društvima unaprediti položaj štrajkača firme „Peti septembar“, akcionarskog društva iz Surdulice? Samo taj odgovor da mi date – da li je zaista nedostatak zakona u Srbiji doveo te ljude u položaj u kakvom oni danas jesu? Nije tačno. Slabosti institucija, slabosti Vlade, politički ili ko zna kakvi pritisci i interesi u Vladi reflektovali su se na katastrofalan položaj tih ljudi dole. To ovaj zakon neće da otkloni. Vašu prirodu ne može da promeni zakon. Suština će se promeniti na izborima, kada institucije države ne budu više u vašim rukama. Zamislite ironiju, 2005. i 2006. godine su rađene analize o položaju korporativnog upravljanja u Srbiji i tada su mnogi drugi zakoni detektovani kao veći problem, i Zakon o stečaju i Zakon o hartijama od vrednosti, i problemi u zakonodavstvu kojim se reguliše računovodstvo i revizija, pa ste vi kao Vlada sve to menjali. Koliko se u poslednjih šest godina u tim sferama stvar promenila? Nije mrdnula nigde, ali bukvalno nigde. Mi smo pre nekoliko dana ovde raspravljali o Zakonu o tržištu kapitala, kojim će se Zakon o tržištu hartija od vrednosti staviti van snage. Menjali ste zakonodavstvo, da li ste uspostavili tržište kapitala? Niste. Danas, kada uđete u te kompanije, uglavnom ove koje duguju milijarde što građanima, što državi, i pitate njihove menadžmente, na prste jedne ruke mogu da se izbroje procenti koliko njih poznaje međunarodno računovodstvo i međunarodne standarde finansijskog izveštavanja. Kada njih pitate kako će posle ovog zakona obezbeđivati kapital za svoje firme i preduzeća, znate šta kažu – ne pada im na pamet da izađu na tržište kapitala. Da li mislite da te manire promenite ovim zakonom? Nećete, niti možete, niti hoćete. Naše primedbe u odnosu na ovaj zakon čućete u raspravi o pojedinostima. Ne mislimo da su rešenja iz ovog zakona u funkciji ekonomske efikasnosti, da će se ekonomska efikasnost kroz ovaj zakon unaprediti, da će u tom smislu da se unapredi položaj. Postavljam vam jedno prosto pitanje, gospođo ministre, vi tražite pitanje, ja vas pitam – koji će to mali akcionar u Srbiji ostvariti svoja prava kroz derivativnu tužbu? To da mi kažete, koji će mali akcionar u Srbiji, za čije se pravo i položaj vi, da li je tako, starate i unapređujete ga kroz ovaj zakon, ostvariti svoja prava i interes kroz derivativnu tužbu? Kad će to u Srbiji, sa nezavisnim sudstvom, pravosuđem vašim, evropskim, nezavisnim, jedan mali akcionar iz Vladičinog Hana da tuži kompaniju u kojoj je akcionar i da na sudu dobije nekog Miškovićevog ili Nicovićevog direktora, menadžera ili agenta? Kada će se to desiti u ovoj državi? Podsmevaju se svima. Dve milijarde evra duguje njih deset, a sto hiljada preduzetničkih radnji koje su registrovane duguju svega dve milijarde dinara. Ni to nije malo. To su zvanični podaci. U takvoj državi apsurda vi promovišete korporativne principe. Vi znate šta su korporativni principi? Zakon koji smo do sada imali na snazi je bio problem. Nije tačno. Vi se ovde žalite na koncentraciju vlasništva. Ko je kriv zbog koncentracije vlasništva? Šta je u osnovi tog problema? Zakon iz 2001. godine. Vi ste Zakonom o privatizaciji napravili koncentraciju vlasništva. Sada se vi žalite na koncentraciju vlasništva. Možda je namera zakonodavca iz 2001. godine bila najbolja, ali kriminogeni profil vlasti je obesmislio tu dobru nameru iz 2001. godine. Na kraju krajeva, zašto je problem što je koncentracija vlasništva prisutna? Evo, ovde se pozivate na Evropsku uniju. U kojoj to državi Evropske unije koja je uspostavila principe korporativnog upravljanja nemate dominantnu koncentraciju vlasništva? Kada ste toliko moderni i posvećeni korporativnom upravljanju zašto niste uspostavili principe korporativnog upravljanja sa anglosaksonskog područja? Oni tamo postoje. Tamo je disperzija, u Velikoj Britaniji i SAD. Tamo imate disperziju vlasništva. Ali, znate gde postoji disperzija vlasništva? Tamo gde imate tržište kapitala. Kada je razvijeno tržište uopšte i uspostavljeni tržišni principi u državi i kada imate razvijeno tržište kapitala, tek tada možete da pravite disperziju vlasništva. Kada se onaj ko ima akcije, a nema mogućnost da utiče na upravljanje, odluči pa te akcije dobro proda na tržištu, a ne da muljanjem pokušava da menja stvari u menadžmentu ili, kako sada kažu, pošto je dvodomno, u nadzornom odboru. Sada vi nama ovde pričate šta su principi korporativnog upravljanja, sada ćete vi to da sredite, sada ćete vi da to uvedete u Srbiji, i posle usvajanja i primene ovog zakona sve će to da krene evropskim tokom i evropskim putem. To je zaista besmisleno. Mi smo 1991. godine, Srpska radikalna stranka je tražila da se uspostavljaju tržišni principi i liberalna tržišna ekonomija. To smo rekli skoro, kada smo govorili o Zakonu o tržištu kapitala. Devedesetih godina postojale su ideološke barijere. Šta je vama smetalo? Šta je vama smetalo da ove stvari menjate i unapređujete? Nije ništa. Vaša neodgovornost i nebriga za državu, za državnu imovinu u to vreme. Naravno, sada, kakva jeste takva jeste, pod vašom vlašću, dobro je da uopšte nešto radi, funkcioniše i postoji. Kako je moguće da uspostavljate principe korporativnog upravljanja u državi u kojoj postoje ovi dužnici, u kojoj mehanizam stečaja gotovo da ne postoji? Je li to slabost, nedostatak zakona i legislative? Nije, nego neefikasnog sudstva i institucija ove države. Jednostavno je tako. Ne možete ovim zakonom da promenite principe i manire onih koji danas upravljaju suštinski državom. Malopre sam pominjao neke tajkune. Kada ćete te tajkune, vi koje su sastavili u Vladi, u takvoj u kakvoj sedite, kada ćete ih naterati da primenjuju principe koji njima ne odgovaraju? Nećete ništa napraviti, naravno da nećete. Kome to činite uslugu ovim drugim zakonom o restrukturiranju dugova itd? Smejurija. To je slika Srbije. To je suštinska slika Srbije, a ne referati i traktati, kako neko od kolega malopre reče, čitanje. Nikada Srbiji u poslednjih trideset godina zakonodavstvo kojim se regulišu preduzeća i privredna društva nije nedostajalo. Uvek je bio problem u primeni tih zakona i funkcionisanju institucija. To novim zakonom ne možete da promenite. Šta kaže ministar malopre? Elektronska komunikacija će se uspostaviti. Pa, primena člana zakona kojim se promoviše elektronska komunikacija u ovome odložena je za 2014. godinu. Znate li zašto? Zato što su ta privredna društva i preduzetnici ili neprivredna društva u Srbiji u 2010. godini završila sa svega 1.000 elektronskih licenci koje besplatno izdaje Privredna komora Srbije. Usvojili ste sve zakone o elektronskoj trgovini, potpisu itd. Gde smo sada? Nismo nigde. Prema tome, ovo što danas radimo je samo još jedna, ponavljam, avantura iz kuhinje čiji ste i vi deo, političke kuhinje. Tu su dolazili zakoni koji su u Skupštinu ulazili, sejali političke sukobe, nerazumevanja ili nikada nisu bili primenjeni, kao što je Zakon o regionalnom razvoju, kako što je Zakon o privrednim komorama itd. Ne morate vi ništa, gospođo ministre, nama da odgovorite danas. Vi ste vaše odgovore Srbiji dali u poslednjih deset godina. Ono što Srbiji treba jeste da vas više ni za šta ne pitaju, jer očigledno niste sposobni da date odgovor na bilo koje pitanje, niti da Srbiji suštinski rešite bilo kakav problem. Srbiji treba nova politika, politika koja će raskrstiti s ovim što se promoviše i uspostavlja poslednjih deset godina, koja nas neće vrteti ili, kako neki kažu, mrcvariti. Iskreno se nadam da će posle sledećih izbora SRS doći u priliku da te nove principe i novu politiku uspostavi u Srbiji i nešto životno i suštinski ponudi građanima, za razliku od vas koji prodajete evropsku maglu. Hvala.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč da iskoristi svoje pravo? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele: Poslanička grupa LDP, Poslanička grupa NS, Poslanička grupa SPS - JS, Poslanička grupa DSS, Poslanička grupa ZES i Poslanička grupa SRS. Prelazimo na deo sednice gde pravo na reč imaju narodni poslanici, po redosledu i prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu o predlozima zakona iz tačaka 1, 2. i 4. dnevnog reda. Prvi prijavljeni je narodni poslanik Bojan Đurić, a posle njega narodni poslanik Srđan Spasojević.
Poštovana potpredsednice, potpredsednice Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, očekivao sam da ćemo pre prelaska na ovaj deo sednice dobiti makar nekakvo obraćanje potpredsednice Vlade ili bar deo odgovora na pitanja koja su ovde postavljana. Ako nisu bila jasna pitanja koja su dolazila u prvom delu sednice iz LDP-a, bilo je pitanja iz nekih drugih poslaničkih grupa, kroz obraćanje ovlašćenih predstavnika. Doduše, potpredsednica Vlade jedan deo sednice nije provela u sali, a nisam primetio da su njeni saradnici zapisivali pitanja, možda su ih pamtili i preneće ih ministarki. U svakom slučaju, neka od ovih pitanja moramo da ponovimo i da probamo da budemo konkretni. Mislim da na ovo pitanje koje se tiče „Banatskog Dvora“ – ogromna je razlika između strukture vlasništva i upravljačkih prava, odnosno mogućnosti da se donose poslovne odluke koje nisu vezane samo za to privredno društvo nego za čitav energetski sistem i čitave strateške sektore privrede i života u Srbiji, kao što je snabdevanje gasom – nije odgovoreno, a zaslužuje odgovor. Takvo ponašanje u privrednom životu i političkom životu upravo stvara ova, kako se u obrazloženju zakona kaže, društveno-politička ograničenja za potpuni razvoj tržišnih odnosa, za potpuno funkcionisanje ovog zakona koji je jedan ozbiljan i kvalitetan kompanijski zakon, koji bi mogao da prođe test ne samo EU nego i zakonodavstva zemalja OECD. Ali, on u ovakvom sistemu izgleda kao nekakvo odstupanje za koje svi unapred znaju da neće funkcionisati u realnom životu, odnosno funkcionisaće sa onih 350 - 400 privrednih društava sa različitim oblikom organizovanja koja inače danas u Srbiji funkcionišu, manje-više, po svim onim principima koji jednu firmu kvalifikuju da se na normalan i uspešan način takmiči na tržištu. To su, manje-više ova akcionarska društva koja su navedena u obrazloženju zakona; ne mislim na ona koja su u takav status došla kroz proces prinudne privatizacije. Tu jeste ključni problem, uz nepostojanje društvenih uslova, kako se nekada izražavao bivši direktor BIA kada je govorio o nemogućnosti da se uhapse haški optuženici. Sličnu matricu trovanja privrednog života, kao što je slučaj sa trovanjem pravnog sistema, imamo i u ovoj oblasti. U tom smislu je tačan taj problem koji je istaknut u obrazloženju zakona, da ovde tržište, pa ni svi drugi principi koji su vezani za statusni deo kompanijskog prava i za njegov operativni deo, odnosno funkcionisanje tržišta i tržišnih osnova ne mogu da funkcionišu zbog toga što izgledaju kao zakonska obaveza ili zakonsko nametanje koje, s jedne strane, šalje država istovremeno drugim okom namigujući tim istim učesnicima na tržištu, šaljući poruku da ne moraju da se ponašaju u svemu u skladu sa onim zakonom ili sa principima normalnog tržišnog poslovanja, jer ni sama država nije spremna da to čini. Pred sobom imamo onaj drugi zakon, o restrukturiranju privrednih subjekata, koji donosi čitav niz zastrašujućih podataka. Činjenica da se gotovo petina kredita u Srbiji ne servisira na uredan način obuhvata privredu na jedan generalan način, bez analize, bez podataka o tome koliki je udeo javnih preduzeća ili privrednih društava koja su dominantno u državnoj svojini u formiranju i uvećanju tih dugova, neisplaćenih dugova ili neuredno servisiranih kreditnih obaveza. Mislim da je to veliki problem i da se tu mogu naći odgovori na pitanje zbog čega je na kraju 2010. godine bilo više od 73.000 privrednih subjekata koji ispunjavaju uslove za blokadu računa, uz ovaj dodatni problem koji su istakle kolege iz SRS, a koji se tiče vrlo selektivnog ili praktično potpunog neprimenjivanja odredaba stečajnog postupka. Teško je graditi tržišni sistem u zemlji u kojoj ne može da se propadne, u kojoj uvek postoji svest da će priskočiti država, da će država uzeti kredit i da će se na neki način organizovati i poslati poruku da je bitno da izdržimo još šest meseci ili godinu dana sa lošim kreditom, a onda ćemo nekako stati na zelenu granu. To sa privrednim rastom od 1,8 ili 2% godišnje prosto nije moguće, uz ovakvu stopu zaduživanja i uz ovakvu neefikasnost u privrednom životu. Postoji podatak o tome da u Srbiji ima 700 javnih preduzeća. Stalno govorimo o tome i nikada ne znamo tačan broj. Iskreno da vam kažem, meni je nemoguće da je to okrugla cifra; način na koji je navedena u ovom obrazloženju više govori o tome da čak ni država nema precizne podatke koliko ima javnih preduzeća. Da ne govorim o ovih 359, 360 društvenih preduzeća koja su otrov u privrednom sistemu Srbije. To su ona preduzeća za koja je Vlada pre 15 dana odlučila da će izdvojiti ogroman novac za povezivanje staža radnika u njima, staža koji nije uplaćivan mesecima ili sedam ili osam godina. To nisu ona preduzeća koja je u međuvremenu pod svoje okrilje preuzela ova gigantska kompanija, holding svih delatnosti, koja se zove „Srbijagas“. Zbog toga svi oni principi koji su na odličan ili na pristojan način uređeni ovim zakonom neće funkcionisati. Vi imate zakon koji će se primenjivati na 300 - 350 akcionarskih društava, gde postoji 50 članova zakona o pitanju položaja direktora, različitih vrsta direktora, različitih ovlašćenja, uslova koje mora da ispuni, procesa kandidovanja. Imaćete 350 takvih privrednih društava koja ovaj zakon poštuju i imaćete 700 javnih preduzeća u kojima ne postoji nijedno pravilo o imenovanju direktora i nijedan uslov, osim jedne rečenice, pretpostavljam, u koalicionim ugovorima koje svi imate i koji određuju kvotu po kojoj će se imenovati direktori tih preduzeća, a to su preduzeća koja blokiraju privredu, koja su akumulirala pet milijardi dugova, prema kojima više niko i nema ambiciju da traži naplatu tih potraživanja, ne zato što se plaši države, jer ne živimo, na svu sreću, više u takvoj strahovladi, nego zbog toga što znaju da ne postoji nikakav realan način da se to potraživanje naplati. U zakonu o restrukturiranju imate podatak da je u prošloj godini značajno porastao broj dana, odnosno prosečan period u kome se naplaćuje potraživanje od dužnika, kada su u pitanju velika privredna društva u privatnom vlasništvu. Nema takvog podataka kada su u pitanju državna ili javna preduzeća. Konačno, još jedan od problema o kojima treba govoriti, a mi ćemo o tome više pričati u raspravi o pojedinostima, jeste pitanje šta su manjinski akcionari kod nas. Oni su ovde nevoljni akcionari i nevoljni vlasnici; stalno imate tu situaciju da su to ljudi koji ne mogu da pomire te svoje dve uloge: interes koji imaju kao radnici u tim manje-više propalim preduzećima i očekivanja ili ambicije koje bi morali da imaju kao vlasnici. Nikada neću zaboraviti neki televizijski razgovor sa ljudima, čini mi se da je to bila ona čuvena privatizacija „Knjaza Miloša“, kada radnica te firme, koja je dobila ozbiljan novčani iznos, govori o tome kako je odlučila da investira svoj novac i kaže da je kupila plac na Zlatiboru da tamo gradi. Da ne ulazim u to da je to gradnja bez dozvole, da ne dolazimo ponovo na teren Zakona o planiranju i izgradnji, pošto ste rekli da o njemu nećete govoriti i da nema veze s vašim resorom. Onda je novinar pitao – a šta ste savetovali vašim kolegama, pošto ste prvi odlučili? Ona kaže da je savetovala koleginicama da kupe zemljište pored nje, da grade iste objekte i da se bave istom privrednom delatnošću. Kako da vam kažem, to nije racionalan ekonomski izbor. Niko ko svojom voljom, sa ambicijom da se ozbiljno bavi poslom, ulazi u taj proces neće razmišljati na taj način. Zbog toga je važno ono o čemu smo danas govorili, da se ova rasprava ne može svesti na jedno prepodne i pola popodneva u kojima se onako... Ima u zakonu tih pojmova mirovanja prava i obaveza, u onom drugom zakonu. Vi se ovde danas nekako ponašate kao da vam miruju prava i obaveze u ovih nekoliko sati dok ne pređemo na sledeću tačku dnevnog reda, ili dok ne počnemo da zasmejavamo građane Srbije pokušavajući da im objasnimo da je za njih važnija izmena Zakona o izboru narodnih poslanika nego zakon o privrednim društvima, koji je dosta čudno preveden na engleski jezik, čiji je naslov dosta čudno preveden u onom obrazloženju o usklađenosti sa evropskim standardima. Izraz „kompanija“, pogotovo u anglosaksonskim zemljama, znači nešto što drugo i ne obuhvata sve druge oblike privrednih društava. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Srđan Spasojević, a posle njega narodni poslanik Đorđe Milićević. A narodni poslanik Bojan Đurić iskoristio je devet minuta i dvadeset sekundi od vremena za poslaničku grupu. Narodni poslanik Srđan Spasojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, uvaženi potpredsedniče Vlade, danas imamo na dnevnom redu dva vrlo važna zakona, Predlog zakona o privrednim društvima i Predlog zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava; naravno, i ovaj treći zakon, o kojem ćemo više govoriti kada budemo govorili o amandmanima, s obzirom na vreme koje je predviđeno za Poslaničku grupu Nova Srbija. Mi, u proseku, na svakih pet-šest godina donosimo novi zakon o privrednim društvima. Postavlja se opravdano pitanje, s obzirom na to da je u pitanju krovni ili sistemski zakon, u čemu je zaista naš problem? Da li je razlog toliko dinamična društvena i pre svega ekonomska tranzicija kroz koju Srbija prolazi već punu deceniju i svetlo na kraju tunela se i ne nazire? Ili je jednostavno u pitanju profesionalna sposobnost onih koji pišu ovakve zakone da anticipiraju neminovne promene koje nastaju u našem privrednom ambijentu i da im zakonskim rešenjima na vreme pođu u susret? Sam predlagač zakona pravdajući potrebu za donošenjem novog zakona konstatuje da su se tokom primene važećeg Zakona o privrednim društvima pojavili brojni problemi u praksi a, što je još gore, i pitanja koja predstavljaju pravnu prazninu. Složićemo se svi oko činjenice da ni preduzetnici, ni ortačka, komanditna, akcionarska, niti društva sa ograničenom odgovornošću ne predstavljaju nove, revolucionarne pravne kategorije čije se bitisanje nije moglo na adekvatan način regulisati postojećim zakonom na duge staze. Ovako stvaramo ambijent pravne nesigurnosti koji i dalje odbija strane investitore koji logično razmišljaju kako da bilo šta dugoročno planiraju u zemlji u kojoj se sistemski zakoni menjaju svakih pet godina, a nekada i kraće. Šta tek sa pravnom regulativom nižeg hijerarhijskog sistema kada imamo ovakve probleme? Na primer, sa famoznom Komisijom za hartije od vrednosti koja je veoma često, što ovde priznaje i sam predlagač zakona, svojim mišljenjima krojila zakonske norme prema sopstvenom nahođenju i time stvarala ambijent apsolutne neizvesnosti u poslovanju, posebno otvorenih akcionarskih društava. Dakle, povezano sa prethodnim što sam govorio, mnoga rešenja u ovom zakonu podrazumevaju prethodno usvajanje drugih zakonskih predloga, i tako se nalazimo u svojevrsnom preticanju. Zašto je predlagač zakona bio tako siguran da će, na primer, Zakon o tržištu kapitala, koji je do pre pet dana još uvek bio u proceduri, biti usvojen, pa je na mnogim mestima pretpostavio shodnu primenu odredaba tog zakona? Ima mnogo primera i članova koje ćemo navesti poimence. Nova Srbija podnela je dosta amandmana; očekujemo zaista da će nekim amandmanima, ukoliko ih predlagač prihvati, zakon umnogome biti popravljen. Samo ću u ovoj raspravi u načelu navesti jednu situaciju. U članu 249. stav 2. Predloga zakona se kaže da je Centralni registar dužan da akcionaru na njegov zahtev, najkasnije narednog radnog dana od dana podnošenja zahteva u skladu sa svojim pravilima poslovanja, izda potvrdu o akcijama čiji je ovaj akcionar zakoniti vlasnik, sa svim podacima o tim akcijama o kojima ova institucija vodi evidenciju. Dalje, u stavu 3. istog člana kaže se da se na izdavanje dokaza o vlasništvu nad akcijama primenjuju propisi kojima se uređuje tržište kapitala. Ko se nekada malo zanimao ovom materijom zna da je Centralni registar u svojoj osnovi koncipiran kao ekskluzivna institucija koja sa trećim licima, akcionarima, komunicira isključivo posredstvom svojih članova po pravilu brokersko-dilerskih društava. Po aktuelnim pravilima poslovanja akcionar može u roku od dva radna dana po konačnom zahtevu da izvrši uvid u knjigu akcionara i to u prisustvu predstavnika svog korporativnog agenta. Dakle, mora prethodno da angažuje brokera i da neminovno plati za tu uslugu, i to bez prava na kopiranje, a kamoli na traženje od Centralnog registra potvrde o vlasništvu. Ono što može da dobije na listu papira je izvod sa njegovog vlasničkog računa hartije od vrednosti u brokersko-dilerskom društvu čiji je klijent. Dakle, ova odredba člana 249. stav 2. je trenutno neprimenjiva, a, iskreno rečeno, teško je zamisliti situaciju u kojoj će sutra, bez obzira na rešenje u novim propisima iz ove oblasti, Centralni registar promeniti svoja pravila poslovanja na način kako je to ovdepredviđeno, pogotovo ako se uzme u obzir broj novopečenih akcionara u Srbiji. Naravno, biće primedaba i na čl. 189, 192, 331. i 337, ali, kao što sam rekao, o njima ćemo više kada budemo raspravljali o amandmanima. Vezano za Predlog zakona o privrednim društvima u ovom uvodnom delu, u načelu, imajući u vidu činjenicu da je u pitanju sistemski zakon i samim tim jedan od najbitnijih zakonskih predloga, kao što sam rekao, Poslanička grupa NS podnela je dosta amandmana, očekujemo da ih vi kao Vlada uzmete u razmatranje i da određene amandmane koji su smisleni i prihvatite. Predlog zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava je još jedan od zakona čije se usvajanje predlaže sa ogromnim kašnjenjem u odnosu na prilike i surovi ambijent koji je postao naša svakodnevica. Na ovaj način se indirektno priznaje činjenica od koje se ne može pobeći, a pred kojom aktuelna vlast već godinama žmuri, a to je da nam je privreda u stanju kolapsa. Pored ogromnog broja privrednih subjekata koji su već u stečaju ili likvidaciji, još je veći broj praktično na pragu bankrota, što automatski povlači novi talas nezaposlenosti i sve što on sa sobom nosi. Sa neoliberalnim ekonomskim konceptom kakav valjda ne postoji nigde na kugli zemaljskoj, kako kaže moj kolega Stevanović, i ja isto, sa makroekonomskom politikom koja zavisi od dnevnog interesa krupnog kapitala, pogledajmo šta nam se dešava sa kursom nacionalne valute i kakva sve stručna objašnjenja možemo da čujemo od nadležnih institucija, sa kamatnom politikom tzv. domaćih banaka, nije ni čudo što je i ono malo zdravog privrednog tkiva praktično izolovano i sada je đavo praktično došao po svoje. Krug se polako zatvara i banke i poverioci dolaze u situaciju da ih dužnici, kao davljenici koji se hvataju za slamku, vuku za sobom pod vodu. Teško da će rešenje koje se predlaže ovim zakonom imati neke bitnije efekte ukoliko se ne naprave suštinske promene u makroekonomskom ambijentu, jer ukoliko stvari nastave da se odvijaju na isti način, dužnicima koji se nalaze u vrtlogu kamata i ostalih obaveza teško da će biti pomoći. Period mirovanja dugova predviđen ovim zakonom predstavlja samo stavljanje na aparate za održavanje u životu, ali sa ograničenim rokom trajanja; njegovim protekom isti tužni kraj za veliku većinu je neminovan. Predlaže se, kao jedan od legitimnih načina sporazumnog redefinisanja dužničko-poverilačkih odnosa, konverzija potraživanja u kapital i namirenje kroz različita sredstva obezbeđenja, najčešće realizaciju hipoteka. Biće baš zanimljiva situacija kada nam banke postanu vlasnici većine firmi i nekretnina u Srbiji, a to je neminovno da se dogodi sa ovakvom politikom. Načelo podobnosti, načelo dobrovoljnosti, načelo održivosti poslovanja dužnika, načelo postupanja u dobroj veri (bona fide), načelo saradnje i koordinacije poverilaca, načelo ravnopravnosti poverilaca, načelo pristupa podacima itd; sve u svemu, ovaj zakonski predlog predstavlja spisak lepih želja i dobrih poslovnih načela, ali plašim se da je to sve. Suviše su surove dužničko-poverilačke relacije u Srbiji da bi se na bazi dobrovoljnosti nešto suštinski promenilo. To bi bile osnovne primedbe kada su u pitanju ova dva zakona. Ako uz to dodamo i surovu realnost ne samo preduzetnika, već i fizičkih lica (iako se zakon ne odnosi na njih, ali posredno da) koja su u ogromnoj prezaduženosti, a onda i probleme sa svim ovim o čemu sam govorio, zemlja se zaista nalazi u jednoj veoma opasnoj situaciji. Mogli bismo da mislimo da je predlagač zakona dobronameran kada nešto ovako predlaže u ambijentu u kojem je, na primer, mesec april obeležila situacija da je 15% poskupela struja, da su naftni derivati jedni od najskupljih u okruženju, da je problem kursa praktično smrtan ishod za izvoznike, što ćete veoma brzo videti, ide polako ova situacija oko berbe malina i videćete kako će tu tek biti problema zbog ovog kursa. Jedino se nešto ide naruku onima koji uvoze, ali valjda je glavni cilj jedne makroekonomske politike da se izvozi iz zemlje, što omogućava veliki broj radnih mesta itd. Sve ovo, s obzirom na 73.000 blokiranih firmi, zbog ogromne nezaposlenosti, dovešće zaista do velikih problema. Svedoci smo ovih dana da se govori u medijima da će za novozaposlena lica država nešto olakšati kod doprinosa, odnosno poreza. Zaista ne vidim razlog zašto se svima ostalima ne omogući, kao što je u drugim zemljama, da ti porezi budu manji, jer firmama treba sada pomoći. Ako im namete kroz porez na imovinu, kroz struju, kroz naftne derivate... Ljudi su u ogromnim kreditima, ne mogu da stignu da vrate ni pola rate, jer svakog dana država im uzima nešto novo; oni su pod hipotekama i svi zajedno propadaju, bojim se da neće biti u situaciji da prime bilo kog novozaposlenog. Treba prvo krenuti od onih koji su zaposleni, da bi bilo mesta za novozaposlene. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević, posle njega narodni poslanik Milan Lapčević.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Poštovana ministarka Kalanović, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, još jednom ću na samom početku reći da će Poslanička grupa SPS - JS podržati zakon o privrednim društvima, jer smatramo da ovaj predlog donosi bolja rešenja i da pojednostavljuje praksu. Tačno je da je današnji Zakon o privrednim društvima, koji je stupio na snagu 2005. godine, napravio jedan korak napred u regulisanju privrednih društava u Srbiji, ali je praksa u periodu nakon usvajanja ovog zakonskog predloga pokazala da postoje izvesni problemi kada je reč o primeni određenih odredaba, da postoje određene nejasnoće u primeni, odnosno da postoje određene pravne praznine. Naravno, s druge strane, postoji i potreba usaglašavanja zakonodavstva sa zakonodavstvom Evropske unije, izmenjenim nakon stupanja na snagu Zakona o privrednim društvima, i ta potreba jeste karakteristična kada je reč o zemljama u tranziciji. Ono što je takođe važno, postoji potreba da se reše određene kontradiktornosti između Zakona o privrednim društvima i Zakona o tržištu hartija od vrednosti, odnosno da se Zakon o privrednim društvima uskladi sa novim Zakonom o tržištu kapitala. Razlozi koje sam naveo, uz sve ostale razloge koji su vrlo precizno i taksativno navedeni u obrazloženju ovog zakonskog predloga, jasno govore ne o neophodnosti izmene i dopune postojećeg zakona, imajući na umu pre svega ono što se definiše ovim zakonom, značaj oblasti koja se definiše, obim neminovnih promena, već o potrebi donošenja jednog novog zakona koji će normativno uneti i pravnu sigurnost i jasnoću privrednog okruženja i koji će sprečiti, kako bih rekao, unošenje štetne neizvesnosti u poslovanje. Takođe želim da izrazim zadovoljstvo zbog toga što je, vezano za ovaj zakonski predlog, na čijoj izradi se, koliko smo mogli čuti, radilo jako dugo, vođena kvalitetna javna rasprava (o tome smo mogli čuti u uvodnom izlaganju ministra) u kojoj su učestvovali, kako je između ostalog rečeno, predstavnici međunarodnih institucija koje su uključene u reformu privrednog zakonodavstva. To je nešto što treba da bude praksa kada je reč o suštinski važnim zakonskim predlozima, odnosno kada je reč o sistemskim zakonima. Naravno, podržavajući ovaj zakonski predlog pre svega želimo da podržimo cilj koji se želi postići usvajanjem ovog zakonskog predloga, a to je jasna dodela i utvrđivanje načina sprovođenja i zaštite vlasničkih prava u odnosima koje privredno društvo uspostavlja i, naravno, onaj osnovni ekonomski cilj, o kojem je takođe bilo reči, a to je smanjivanje transakcionih troškova koji se javljaju u razmeni i sprovođenju i zaštiti vlasničkih prava u platnom prometu. Kao važni specifični ciljevi, od čije realizacije će zavisiti ostvarivanje, suštinski, ovog osnovnog ekonomskog cilja koji nacrt treba da ostvari, navode se i: doslednije razlikovanje društva sa ograničenom odgovornošću i akcionarskih društava, pojačana odgovornost direktora, ali i članova - akcionara, uvođenje jednodomnog i dvodomnog sistema upravljanja, kao i detaljnije uređenje zaštite poverilaca. Kada je reč o društvu sa ograničenom odgovornošću, ključne novine su vrlo precizno definisane i ogledaju se u tome da je isključeno ograničenje broja članova koje društvo može da ima; ukinuta je knjiga članova društva, odnosno uvedena je evidencija; svojstvo člana stiče se upisom u registar. Osnovni kapital izražava se u dinarima i iznosi 50.000 dinara. Upisani kapital se uplaćuje nakon registracije društva. Razrađen je sistem dodatnih uplata. Data je mogućnost izbora između jednodomnog i dvodomnog sistema upravljanja i mogućnost postojanja više direktora koji mogu biti i pravna lica i nepostojanje, o tome je govorio kolega Radenković, upravnog odbora. Funkcija upravljanja odvojena je od nadzora. Postoji razlikovanje isključenja člana odlukom skupštine i u sudskom postupku; razrađene su odredbe o istupanju članova. Što se tiče akcionarskog društva, dva su rezultata jednog suštinski novog pristupa: prvi, podela na zatvorena i otvorena akcionarska društva je suvišna, i drugi, broj akcionara nije važan u određivanju da li društvo može, odnosno mora da bude javno. Ono što je takođe važno i što treba reći kada je reč o akcionarskim društvima, dakle, akcionarska društva će morati da imaju statut, što do sada nije bila obaveza. Direktori su i do sada odgovarali svojom imovinom ako se dokaže da su napravili štetu, ali sada su uvedene dodatne i precizirane postojeće odredbe vezane za njihovu odgovornost. Precizirano je na koji način se sankcioniše povreda tih dužnosti. Detaljnije je propisana nadležnost sudova. Verujemo da će to dovesti do jedne bolje, odnosno ozbiljnije primene u praksi nakon usvajanja ovog zakonskog predloga. Takođe, želimo da verujemo da će novo zakonsko rešenje ukloniti uočene probleme u praksi kada je reč o zaštiti poverilaca, manjinskih akcionara, i o tome je takođe bilo reči. Predlog zakona se opredelio za slobodu izbora upravljanja akcionarskim društvom, ali, za razliku od onog rešenja koje danas imamo, način izbora i nadležnosti organa u oba sistema upravljanja dosledno su uređeni, što uostalom i jeste praksa kada je reč o zemljama EU. Ovim zakonskim predlogom rešena je jedna pravna praznina koja je predstavljala ozbiljan problem, a tiče se toga kako određene grupe lica mogu da ostvare svoja prava ako su privredna društva brisana iz registra, odnosno nije sproveden stečaj i nije sproveden postupak likvidacije, što takođe smatramo izuzetno važnim. Kada je reč o likvidaciji, to želim da kažem na samom kraju kada već govorim o ovom zakonskom predlogu, predviđena je i prinudna likvidacija, čime je takođe, rekao bih, popunjena pravna praznina važećeg zakona, koji inače jeste predviđao likvidaciju kao nužnu meru, zavisno od odluke društva, što je nekada, naravno, značilo i nemogućnost sprovođenja. Dakle, još jednom, na samom kraju, kada je reč o ovom zakonskom predlogu, Poslanički klub SPS - JS u danu za glasanje podržaće ovaj zakonski predlog. Takođe želim da kažem da ćemo podržati i Predlog zakona o sporazumnom restrukturiranju privrednih društava, jer podržavamo ono što se želi postići, a to je blagovremeno prepoznavanje i rešavanje finansijskih poteškoća preduzeća i stvaranje uslova za nastavak njihovog poslovanja. Dakle, suština je stvoriti institucionalni okvir za efikasnije pregovaranje preduzeća sa bankama o restrukturiranju njihovih dugova. Odnosno, ovaj zakon treba da stvori jedan kvalitetan pravni okvir za vansudsko sporazumno restrukturiranje dugova privrede prema bankama i drugim poveriocima. Kao što je već rečeno, posredničku ulogu u ovom procesu imaće Privredna komora Srbije. Privredna komora treba da dovede u vezu dužnike i poverioce i da posreduje u procesu pregovaranja, radi definisanja dužničko-poverilačkih odnosa i sklapanja uspešnog sporazuma. Kada je reč o samoj Privrednoj komori, naravno da je bitan odgovarajući kapacitet, mislim na administrativni kapacitet kojim raspolaže Privredna komora Srbije, naravno da je bitno iskustvo koje komora ima u postupku arbitraže; s druge strane, članovi Privredne komore jesu i privredni subjekti i preduzeća i jesu banke, što svakako treba da obezbedi lakšu vezu između dužnika i poverilaca radi pokretanja i sprovođenja postupka, i u tom kontekstu smatramo da je postojanje posrednika izuzetno važno. Dakle, šta je važno i neophodno za otpočinjanje samog procesa (i o tome je, između ostalog, bilo reči)? Da postoje najmanje dve banke koje će učestvovati u pregovorima, odnosno koje će prepoznati da je oporavak preduzeća održiv na duži period i da im restrukturiranje omogućava povoljno namirenje potraživanja. Naravno, potrebno je da se pregovori vode uz posredovanje Privredne komore Srbije, koja donosi i poseban akt kako bi se bliže definisala cela procedura. Naravno da želimo da verujemo da je usvajanje ovog zakonskog predloga jedan ogroman korak napred ka rešavanju opšte nelikvidnosti privrede, koja uz ogroman broj blokiranih računa jeste zaista ozbiljan problem poslovanja danas u Srbiji. Upravo iz tog razloga poslanički klub SPS - JS u danu za glasanje podržaće i ovaj zakonski predlog. Zahvaljujem.
Deset minuta i deset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević, posle njega narodni poslanik Vlatko Ratković.
Poštovano predsedništvo, poštovana gospođo potpredsednice Vlade, kao što reče gospodin Milićević, i ja bih zaista voleo da verujem da će ovo zakonsko rešenje da proba da reši problem ogromne nelikvidnosti privrede, ali se bojim da je to više marketing nego što zaista može da bude rešenje rastuće nelikvidnosti privrede, kao najvećeg problema srpske privrede danas. Ministar je u obrazlaganju predloga zakona rekao da su razlozi za donošenje zakona zaštita poverilaca, rastuća nelikvidnost privrede i sprečavanje stečaja za ona preduzeća koja mogu da se oporave. Zaista bi bilo jako dobro da čujemo obrazloženje, ako je moguće, na koji način će zakon rešiti problem nelikvidnosti srpske privrede. Neko od mojih prethodnika je izneo podatak da je danas u Srbiji blokirano oko 70.000 preduzeća, da im preti stečaj, a da međusobna potraživanja tih preduzeća iznose oko trista milijardi dinara. Čuli smo pre izvesnog vremena da je na jednom okruglom stolu predstavnik vladajuće koalicije, inače direktor „Srbijagasa“, rekao da država jeste inicijator tih međusobnih dugovanja koja su ciklična i da država treba da podigne nove kredite, u iznosu od šeststo-sedamsto miliona evra, kako bi prekinula taj lanac dugovanja, jer kada država duguje preduzećima koja imaju podizvođače za određene poslove onda imate jedan ciklus ogromne nelikvidnosti preduzeća koja preti da ta preduzeća potpuno potopi i da još 200.000 ljudi ostane bez posla, što bi bio katastrofalan scenario za Srbiju, s obzirom na to da je u ove tri godine u Srbiji 400.000 ljudi ostalo bez posla, iako smo dobijali lažna obećanja vladajuće koalicije da će biti novih poslova, novih 200.000 radnih mesta. Nažalost, nije se obistinilo nijedno novo radno mesto, čak su i oni koji su radili ostali bez posla. Šta je, u stvari, obaveza države i koja je njena uloga u privrednom razvoju? Njena uloga je da stvori ambijent za razvoj privrede i da sa što manje dažbina i u što predvidljivijem ambijentu za poslovanje stvori mogućnost da preduzeća mogu da posluju, da znaju kakvi će im biti zakoni, da im porezi i nameti koje država propisuje ne budu preveliki, kako bi svoje privredne aktivnosti mogli da finansiraju i da od toga što rade plaćaju uredno svoje obaveze, da plaćaju radnike, poreze državi i da tim privrednim subjektima ili njihovim vlasnicima ostaje određeni profit kako bi sve to imalo smisla. Kakvo je stanje privrede Srbije danas? Od nekih desetak hiljada blokiranih preduzeća 2008. godine, koja su realnost privrede u tranziciji, mi smo došli, posle tri godine i nakon svetske ekonomske krize, do situacije u kojoj je 70.000 privrednih subjekata blokirano i preti im gašenje. S druge strane, oni koji nisu blokirani, koji nešto rade, uglavnom su pod ogromnim kreditima, hipotekama nad imovinom prema bankama, a bez realnog osnova i realne mogućnosti da ti krediti budu vraćeni, odnosno finansirani iz proizvodnje, zato što te proizvodnje realno u Srbiji ima jako malo. I, ako je ima, ona je vrlo neprofitabilna u najvećem broju slučajeva i ne omogućava čak ni prostu reprodukciju, tako da preduzeća koja su jednom uzela kredite zbog ogromnih kamata i nepostojanja profita moraju da uzimaju reprogram tih dugova, da zapadaju u mnogo veće dugove i u jednom cikličnom lancu mogu samo da očekuju da će otići u stečaj ili u propadanje. I tu je jedan od kreatora ili motora negativnog ambijenta država zato što je, umesto da podstiče svoju privredu što manjim dažbinama, što nižim porezima, s jedne strane, a s druge strane što povoljnijim kamatama koje bi se na tržištu postigle od strane banaka da bi preduzeća mogla da uzimaju kredite za finansiranje proizvodnje i da bi bila konkurentna sa određenim proizvodom na tržištu, prodala svoje državne zapise po visokim cenama. Tako je bankama, umesto da pare ulože u privredu, mnogo isplativije bilo da po 14% od državnih zapisa plasiraju prema državi, da kupe državne zapise i da podignu kamate za privredu. Zašto bi davale niže kamate privredi kada su im ta dugovanja teže naplativa nego od države; jednostavnije je plasirati sredstva prema državi. Tako, praktično, država formira visinu kamatne stope prema privredi. Naravno, nijedno preduzeće, nijedna firma ne može sa 16-17% ili 20% kamate, kolika je kod komercijalnih banaka, da finansira proizvodnju i da bude konkurentna na tržištu. Ako se tome doda činjenica da je početkom 2009. godine jednostranom primenom SSP-a i potpunom liberalizacijom tržišta Srbije privreda najviše ugrožena zbog proste činjenice da nema mogućnosti da se bori sa jakom privredom EU, koja je podržana od njihovih zemalja, jasno je da je država, da je sadašnja vlast koja vodi državu glavni inicijator lošeg stanja u privredi koje se može meriti sa opštom katastrofom. Da je to tako govore nam i prihodi u budžetu Republike Srbije, koji su svake godine za po milijardu evra „kraći“ od onoga što država planira da potroši, zbog proste činjenice da ne postoji dovoljno privredne aktivnosti da može da bude toliko profita u državi da se finansiraju svi državni nameti, koji su, uzgred budi rečeno, mnogo veći nego što bi realno mogli da budu. Trista miliona evra godišnje Srbija direktno gubi zbog liberalizacije tržišta, odnosno jednostrane primene SSP-a, a za uzvrat od evropskih fondova dobija reda veličine oko stotinu miliona evra. Dakle, očigledan debalans. Da ne pominjemo tu poljoprivredu, ili druge grane koje su mnogo ugroženije nego što su u nekim zemljama EU; u tim zemljama su, inače, privredne grane i privreda mnogo više novčano podržane od izbijanja krize. Dakle, sećate se koliko su razvijene zemlje Evropske unije, naročito Nemačka, Francuska, Engleska, upumpale para u privredu kako bi se postigao neki novi razvoj, kako bi se sprečio totalni kolaps sistema. Dakle, mislim da je ovakav zakon, bez obzira na to koliko su određena rešenja korektna, zakasnio; bojim se da će vrlo malo moći da se pomogne ovakvom stanju privrede, koja je očigledno na izdisaju i koja, pre svega zbog takvog odnosa države, pati i ima ogromne štete. Hvala.
Iskorišćeno vreme od vremena poslaničke grupe je devet minuta. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Uvažena potpredsednice Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, kada govorimo o privredi, ekonomiji, strukturiranju ekonomskog sektora, obično koristimo jednu floskulu, da država treba da stvori povoljan ambijent za privredne subjekte, za strana ulaganja, za domaće investitore. Po meni, tu bi uloga države otprilike trebalo da se iscrpi – u stvaranju ambijenta. Upravo ovaj zakon, odnosno predlog ovog zakonskog projekta, zakona o privrednim društvima, jeste jedan od veoma važnih pravnih mehanizama da Republika Srbija stvori ambijent za kompetativnu i kompatibilnu privredu u našem društvu. Podsetiću da je Zakon o privrednim društvima iz 2005. godine bio jedan suštinski, da ne kažem revolucionarni, pomak u odnosu na Zakon o preduzećima iz 1989. godine, koliko se sećam. On je u praksi, dakle Zakon o privrednim društvima iz 2005. godine, pokazao određene manjkavosti, određene nedorečenosti u pojedinim institutima, kako u pogledu regulisanja odnosa članova u zavisnosti od oblika organizovanja privrednih društava, bilo da su to komanditna društva, ortačka društva, društva sa ograničenom odgovornošću i akcionarska društva... mehanizam funkcionisanja, da kažem, interno i eksterno, privrednih subjekata sa spoljnim svetom. Dakle, mislim da ovaj zakon rešava sve ove probleme o kojima smo danas čuli u izlaganju ministra, odnosno predstavnika predlagača i u debati koja se danas vodila. Po meni, zakon o privrednim društvima koji je pred nama je zakon kojem ne treba mnogo niti dodati, niti oduzeti. Takođe, u poslednje vreme sam imao kontakte sa ljudima iz Privredne komore, ljudima koji imaju komunikaciju sa Agencijom za privredne registre, ljudima iz pravosuđa, pravne i advokatske struke – imamo sve pohvale u odnosu na ovaj zakon od stručne javnosti. Napraviću jednu malu digresiju. Kao što smo videli iz obrazloženja ministra Ćirića, razne fokus grupe i kompetentne i relevantne institucije su konsultovane prilikom izrade nacrta zakona; pošlo se od jedne sveobuhvatne analize pre nego što je urađen nacrt, a zatim i predlog koji je nama narodnim poslanicima dostavljen. Dakle, vršene su analize efekata postojećeg Zakona o privrednim društvima. To je notorno, ali dobro je da nam je dostavljena jedna statistika koja govori da u strukturi privrednih društava dominantnu ulogu ima oblik organizovanja koji se zove – društvo sa ograničenom odgovornošću. Trend od 2005. godine, odnosno 2006. godine, kada je praktično taj zakon počeo da se sprovodi, jeste trend rasta društava sa ograničenom odgovornošću u odnosu na ostale oblike organizovanja, odnosno na druge oblike društva lica, odnosno društva kapitala. Zanimljiva je činjenica, i to je specifičnost naše privrede, da više od četvrtine privrednih društava u Srbiji čine društva u kojima nije bilo zaposlenih (bilo je društvo prijavljeno, registrovano, ali u njemu nije bilo zaposlenih), a nešto više od polovine privrednih društava je zapošljavalo od jednog do pet radnika. Prilično siva statistika dalje govori da se može uočiti da mikroprivredna društva, koja u skladu sa standardima EU zapošljavaju do deset radnika, čine skoro 87% svih privrednih društava. U njima je bilo zaposleno 15% od ukupnog broja radnika. Drugi ključan problem, kada govorimo o analizi efekata postojećeg Zakona o privrednim društvima, ne o predlogu ovog zakona nego o postojećoj legislativi, jeste izrazita koncentracija vlasništva. To smo čuli u današnjoj raspravi i to je jedan od ciljeva ovog zakona, da se ovo pitanje strukturno i suštinski razreši. Kada su u pitanju akcionarska društva, veliki broj društava ima mali broj akcionara. To je takođe jedan trend koji ne postoji ni u zemljama u okruženju, u ovim tranzicionim zemljama koje su završile tranzicione reforme, a pogotovo ne u zemljama stare demokratije, odnosno liberalnog kapitalizma na evropskom i američkom kontinentu. Zvanična statistika kaže da 30% akcionarskih društava ima manje od pedeset akcionara, a nešto manje od 15% akcionarskih društava ima manje od sto akcionara. Ova dva podatka već dovoljno govore, sama po sebi, da je vlasnička struktura preduzeća izrazito koncentrisana, tako da je kumulativno učešće društava u kojima većinski vlasnik ima preko dve trećine učešća u akcijama 57%. Podsetiću da u 74% društava postoji vlasnik koji ima preko 50% vlasništva. Ovakva struktura akcionarskih društava je takođe jedan od strukturnih problema naše privrede. Podsetiću da je (to je ova statistika o kojoj sam malopre govorio) najveće učešće oblika organizovanja društva kao društva sa ograničenom odgovornošću posledica, između ostalog, i činjenice da je najveći broj akcionarskih društava kod nas nastao u procesu privatizacije. S obzirom na to da se bavim advokaturom, poznato mi je jedno ili dva akcionarska društva koja nisu nastala iz privatizacije nego su formirana kao akcionarska društva. Kažem, nemamo tu, kao što imaju ostale tržišne ekonomije, tradiciju, stogodišnju ili dvestagodišnju, gde je jedan proces evolucije, jedan sistemski razvojni proces dovodio do rešenja, već smo nakon napuštanja socijalističkog modela države i privrede morali ovakve stvari da regulišemo zakonom, dok je to u drugim zemljama bila stvar jednog sistemskog razvojnog procesa. Treba reći da u korporativnom upravljanju, i uopšte u korporativnom pravu, upravni odbor predstavlja entitet, odnosno suštinsku vlast u društvu u bilo kom obliku – upravlja firmom, bira i smenjuje menadžment. Dok je u odnosu na pitanje dva ili jedan odbor, suštinski primenjeno drugo rešenje, gde je ostavljena društvima sloboda izbora. Takođe, pitanje skupštine društva, odnosno njene nadležnosti koncipirano je šire nego što je to uobičajeno. Pored uobičajenih, izbor upravnog odbora, promena osnivačkog akta, odluka o emisiji akcija, tu su još i: izbor revizora, usvajanje novog finansijskog izveštaja, usvajanje svih finansijskih izveštaja, zarade direktora, članova upravnog odbora itd. Treba istaći da su ugrađeni podsticaji za menadžment putem mogućnosti određivanja zarade menadžera, da je ovo pitanje deregulisano, tj. društvo može zarade menadžmenta za performanse društva uvoditi, dok je menadžment obavezan odredbama o fiducijarnosti na lojalno postupanje u interesu društva. Ima jedna konstanta i jedan naš problem, a to je da se u većini naših privrednih subjekata, u većini društava, bez obzira na oblik organizovanja, uglavnom ne razume čemu služi svaki od postupaka nadzora i revizije. Tu nam statistika opet potvrđuje ovo što ja kažem – da, primera radi, prema istraživanjima međunarodne finansijske korporacije, nadzor nad realizacijom finansijskih i biznis-planova firmi u trećini slučajeva vrši upravni odbor, u 23% eksterni revizor, a u 12% slučajeva nadzorni odbor. To su neki od segmenata kada se govori o analizi efekata zakona i ovom periodu od šest-sedam godina egzistiranja Zakona o privrednim društvima iz 2005. godine. Mi smo kao društvo, kao parlament, takođe i izvršna vlast, odnosno Vlada, učinili dosta značajnih koraka u unapređenju postupka osnivanja i registracije društava, bitnih podataka koji se vode u registru. Napravili smo izuzetno dobar posao sa osnivanjem Agencije za privredne registre. Možemo se samo podsetiti situacije kada je registracija privrednih društava bila u nadležnosti trgovinskih odnosno privrednih sudova i koliko je to oduzimalo vremena, koliko je tu bilo kontradiktorne i različite sudske prakse, tako da je osnivanje Agencije za privredne registre, kao i njena efikasnost i ažurnost, a u nemalom broju slučajeva i tumačenje primene određenih normi iz Zakona o privrednim društvima i drugih relevantnih zakona, veoma značajno. Po meni, treba još istaći da je potrebno identifikovati probleme, najpraktičnije, one koji postoje u praksi, prema dve oblasti koje zakon reguliše, a to su: razmena, sprovođenje i zaštita vlasničkih prava u pravnom prometu između pravnih i fizičkih lica i zastupanje interesa različitih grupa, pre svega vlasnika, unutar privrednih društava, i druga oblast jeste odnos principala i agenata, tj. raspodela uloga, odgovornosti i prava unutar privrednog društva, tj. tzv. korporativno upravljanje. Pozdravljajući ovo još jednom i izražavajući zadovoljstvo zbog ovako dobrog predloga zakona želim da kažem da ćemo, ubeđen sam, uraditi sledeće: uskladićemo ovu veoma važnu oblast sa evropskim zakonodavstvom; uskladićemo ovaj zakon sa drugim zakonima koji su komplementarni, na prvom mestu Zakonom o tržištu kapitala; rešićemo probleme koji su uočeni u primeni važećih zakona (o nekim problemima sam govorio i ja, a i moje kolege); detaljnije i jasnije ćemo urediti pojedina pitanja i institute kao što su osnivački akt, osnivački ulozi, prestanak privrednog društva, spajanje privrednih društava, odnos komanditora, komplementara, odnos ortaka u ortačkom društvu, odnos članova društva u društvu sa ograničenom odgovornošću, zaštita manjinskih akcionara u akcionarskom društvu itd. Neko je malopre rekao nešto o uređenju jednodomnog i dvodomnog sistema upravljanja, što je takođe važno. Znači, dispozicija je na preduzetnicima, na članovima društva, dakle, nema imperativne norme u zakonu. Ostavlja se dispozicija da li će se učesnici u privrednom životu opredeliti za jednodomni ili dvodomni sistem upravljanja. Važno je reći da zakon ima mehanizme i za zaštitu prava poverilaca. Ono što je novina, to je elektronski način komunikacije. Imamo jedinstven pravni okvir za preduzetnike koji su u strukturi privrede i nominalno najbrojniji. Imamo posebno regulisanje i doslednije razlikovanje ogranaka domaćih i ogranaka stranih privrednih društava. Dame i gospodo narodni poslanici, ubeđen sam da ćemo ovim zakonom doprineti jednom zdravijem privrednom ambijentu, da ćemo dati doprinos konkurentnosti srpske privrede u periodu koji je pred nama a koji je veoma važan za naše evropske integracije. Olakšaćemo privrednicima kada je u pitanju sve ono što je do sada bila kočnica u njihovom poslovanju, barem u onom delu koji se tiče statusa privrednih društava, registracije privrednih društava, menjanja pravne forme privrednih društava itd. Zbog svega ovoga, u ovom formatu načelne rasprave želim da kažem da ću ja, zajedno sa svojim kolegama, glasati za ovaj zakon. U raspravi o pojedinostima razmotrićemo sve amandmane, mada, ponavljam, ovo je zakon kojem, po meni, ne treba ništa ni dodati niti oduzeti. Hvala.
Hvala gospodinu Ratkoviću. Reč ima gospodin Dejan Mirović. Izvolite.
Dame i gospodo, pažljivo smo saslušali ministra Ćirića; on je uglavnom ponovio ono što piše u obrazloženju ovog predloga zakona. Tu vidimo da se insistira na tome da je ovaj predlog zakona usaglašen sa zakonodavstvom EU, govori se o nekakvih šest-sedam godina primene prethodnog zakona, onda se ponovo govori da se za vreme tranzicije moraju menjati zakoni itd. Mi postavljamo pitanje – koliko će trajati ta tranzicija, da li trideset godina, da li dvadeset, da li pedeset i kada će se to završiti? To je malo neozbiljna formulacija. Drugo, on je govorio o pravima manjinskih akcionara. U tom smislu, ne vidim razlog zašto se nisu njihova prava i prava svih akcionara bolje zaštitila u čl. 81. i 82, gde njihova informisanost, priznaćete, nije baš na najvišem nivou, tj. njihovo pravo da saznaju neke činjenice koje nisu adrese akcionara, direktora ili vodećih delova akcionarskog društva ili drugih društava, već o poslovanju i o nečemu što ih interesuje, jer oni dobijaju dividende od tih akcija. To su neke primedbe što se tiče njegovog izlaganja. Naša osnovna primedba odnosi se na to da li je uopšte trebalo doneti novi zakon, da li je bilo prostora da budu dovoljne samo izmene. Ministar u obrazloženju zakona pravda ovaj veliki posao (radi se o zakonu koji ima 600 članova) time da postoji potreba da se ovaj zakon usaglasi sa zakonodavstvom Evropske unije, tj. sa Aki komuniterom. Odgovorno tvrdim da je Aki komuniter u ovoj oblasti, u oblasti kompanijskog prava, sasvim nedovoljan, da nacionalne države u EU imaju mnogo bolje i detaljnije zakonodavstvo i da je Aki komuniter u ovoj oblasti na nivou poreza i poreskog prava, što je, priznaćete, minimalna regulativa. Da bi se zabašurila ova istina dolazimo do nekakve tabele na kraju obrazloženja ovog zakona; to je, moram da priznam, veoma detaljno urađeno. Imamo izjavu da li je Predlog zakona usaglašen sa direktivama 68, 36, 101, međutim, kada pogledamo to vidimo da su to u stvari direktive koje dopunjuju one stare direktive koje su donete pre Predloga zakona, čak iz 1977. i 1982. godine, ako se ne varam, tako da se radi o jednoj, u pravnom smislu, čudnoj situaciji, najblaže rečeno. S druge strane, ako se već usaglašava ovaj predlog zakona i ako se on donosi upravo zbog Aki komunitera, kako je moguće da se u ovoj tabeli priznaje da neke odredbe, i to ne bilo koje nego veoma važne, o nadzornom odboru, o elektronskom regulisanju, nisu usaglašene sa tim novim direktivama Evropske unije? Dakle, ovo u potpunosti ruši opravdanje da je zakon donet radi usaglašavanja sa EU. Takođe, jasno je da se neke odredbe koje se odnose na članice EU ne mogu primeniti. Ali, s pravne tačke gledišta postavlja se jedno, rekao bih najvažnije, pitanje u vezi s ovim zakonom, a to je: zašto se predstavlja da su direktive obavezne za pravni sistem Republike Srbije kada to nije tačno? Vi znate šta po ustavu EU (koji nije usvojen ali devedeset i nešto posto je preneto u Lisabonski ugovor) znači direktiva – okvirni zakon u oblasti gde evropsko zakonodavstvo nije dominantno u odnosu na nacionalna zakonodavstva. Dakle, to je jedna vrsta... Ne kažem da vi to radite, ali to je jedna vrsta obmane javnosti, jer direktiva nije obavezna ni za članice EU a kamoli za zemlju koja pokušava po svaku cenu, po cenu uništavanja socijalnog mira, uništavanja svojih preduzeća, da uđe u EU i da tamo bude drugorazredni član kao što su Bugarska, Rumunija, Mađarska i sve druge zemlje. Uostalom, dovoljno vam pokazuje stav mađarskog premijera, koji, iako ta zemlja predsedava EU, radi sve suprotno od onoga što mu govori Evropska centralna banka, Evropska komisija i tzv. zapadni investitoriili investitori iz Nemačke koji su dominantni u Mađarskoj. Tu dolazimo do ključnog dela ovog zakona. Zašto je on donet ako nije usaglašen sa EU, zašto se donosi ako direktiva nije obavezna? Imamo odgovor u obrazloženju zakona. To su očigledno bili konsultanti iz Evropske banke za obnovu i razvoj, to piše u obrazloženju, i bili su konsultanti iz Nemačke. Pitam vas, žao mi je što ministar nije tu, da li su ti konsultanti iz Nemačke bili plaćeni? Ko ih je platio? Mi ili je možda bila neka donacija? Neću da tvrdim ni jedno ni drugo, da je tačno, ali iskustvo govori uglavnom da se te donacije ili krediti koje naši građani otplaćuju i otplaćivaće u sledećim godinama koriste za angažovanje konsultanata iz zemalja Evropske unije. Video sam u vašem timu neke ljude koji su stručnjaci, doktori pravnih nauka, koji su sedeli tu, i ne vidim razlog zašto se oni ne bi prihvatili tog posla u potpunosti. S druge strane, ne vidim razlog da se angažuju strani stručnjaci, koji očigledno nisu u potpunosti upoznati sa regulativom u ovoj oblasti. Daću još jedan primer koji to tačno pokazuje. U zakonu postoji samo jedan član – ako se ne varam, to je član 18 – koji se bavi ustanovom probijanja pravnog lica. Vi znate da je to kod nas jedna nova vrsta pravne ustanove i pravnog postupanja, i za naše zakonodavstvo i za naše sudstvo. Na zapadu postoji duga tradicija tog regulisanja, pre svega postoji ona čuvena presuda s kraja osamnaestog veka, Solomon protiv Solomona, ali nećemo se baviti tim detaljima i nećemo ovde, kao neki drugi poslanici, čitati spremljene govore, nego ćemo biti konkretni. Šta je ovde konkretno? Ovde je, očigledno, prepisan slovenački zakon iz te oblasti, a s druge strane je izvučena jedna formulacija koja u potpunosti prikazuje suštinu te pravne definicije, a to je prevara. Znači, šta je prevara, da budem konkretan – kada se stvori jedno akcionarsko društvo čiji su članovi isključivo delovi jedne porodice. Mogu da vam navedem hiljadu primera, mogu da vam pričam o Karićima, mogu da vam pričam o Miškovićima, ali nećemo se time baviti u ovom trenutku. Neka se bave time ove stranke koje finansira Karić itd. To je već druga tema. S obzirom na to da zakon nije donet zbog usaglašavanja sa evropskim direktivama, s obzirom na to da je nedovoljan i da od šeststo članova zakona postoji samo jedan koji se bavi tim veoma ozbiljnim pitanjem probijanja pravnog lica, on je u potpunosti promašen. Tvrdim da ste mogli, ako ste već imali dobru nameru, da donesete zakon ili izmene zakona koje bi bile prilagođene našoj praksi. Pogledajte, najautoritativnija knjiga u ovoj oblasti je knjiga kojuje napisao dekan Pravnog fakulteta, koja se zove „Kompanijsko pravo“. On tvrdi, to je 2007. godine objavljeno, da je u ovoj oblasti naša sudska praksa nerazvijena, da je zakonodavac kolebljiv. Dakle, trebalo je da prilagodite upravo taj član 18, ili da ga proširite, da bude najmanje duplo veći, duplo više stavova, da bi se ipak, s obzirom na to da je ovde i berza minimalna i da postoje neke okolnosti o kojima je pričao kolega Stevanović, prilagodilo našem zakonodavstvu, našem sudstvu i realnosti koja postoji ovde. Ove fraze o Evropskoj uniji, o direktivama mene podsećaju na onu frazu i onu histeriju oko usaglašavanja akciza. Kao, navodno, postoji ta direktiva koja je obavezna, međutim, nije tačno. Jedino što je obavezno, i to za zemlje članice, to su uredbe. To je potpuno različit pojam od direktiva EU. Dakle, pozivam vas da povučete ovaj zakon ili da ga usaglasite sa srpskom situacijom, sa našom privredom i sa pravim stanjem u našem društvu. Zahvaljujem.
Devet minuta i deset sekundi. Reč ima gospodin Kenan Hajdarević. U preostalom vremenu poslaničke grupe imate pet minuta.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Poštovana potpredsednice Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o privrednim društvima je ozbiljan i prihvatljiv zakon za LDP, kao i Predlog zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava. U svojoj biti ovo su moderni zakoni, zakoni koji su usklađeni sa EU standardima. Međutim, ovi zakoni su samo alat za sprovođenje ekonomske politike, odnosno, koristeći možda matematički rečnik, oni su potreban ali ne i dovoljan uslov da bi privredna društva mogla normalno da funkcionišu ovde u Srbiji. Da bi ta privredna društva normalno poslovala, neophodno je da se promeni ambijent u kome ona deluju. Brojevi koje je objavila Evropska komisija opisujući stanje ekonomije na Balkanu pokazuju da je Srbija po svim parametrima na samom dnu ne samo Evrope, već i regiona. Naša inflacija je dvadeset puta veća nego inflacija u Crnoj Gori, deset puta veća nego inflacija u Hrvatskoj, tri puta izraženija nego inflacija u Albaniji. Stopa nezaposlenosti je dvostruko veća nego u Hrvatskoj i u Crnoj Gori. Investicije u Srbiji su u prošloj godini bile na nivou investicija u Crnoj Gori, iako smo mi petnaest puta veća država nego što je Crna Gora. To što zaostajemo za regionom nije posledica zle sudbine naše države, nažalost, to je posledica političkih odluka koje su donesene ne samo u toku trajanja ove vlade nego i u poslednjih dvadeset godina. Zbog toga smo mi iz Liberalno-demokratske partije predložili ekonomski program pod nazivom „Nova ekonomija, nova politika“, jer ako želimo bolju ekonomiju, moramo više da radimo, ako više radimo, moramo da znamo kome ćemo da prodajemo naše proizvode, a to su očigledno tržišta koja se nalaze u regionu. Zbog toga je za nas u Liberalno-demokratskoj partiji izuzetno važna ta nova regionalna politika, a naročito za ona društvena preduzeća, one firme koje se nalaze na području Sandžaka. Jer, gde ta preduzeća mogu na najbolji način da prodaju svoje proizvode nego u Crnoj Gori, Bosni i Hercegovini i na teritoriji Kosova? Međutim, loša politika je onemogućila normalno funkcionisanje tih preduzeća. Možda su najbolji primer za to preduzeća sa teritorije opštine Tutin. „Dalas“ iz Tutina, koji je bio odlična firma, proizvodio je robu koju je prodavao na području Crne Gore, Bosne i Hercegovine i Kosova, a lošom politikom doveden je u izuzetno lošu situaciju. Ali, obaveze koje država zahteva i od te firme i od drugih firmi sličnih „Dalasu“, kao što su „Stil“, „Jasen“, „Elan“, „Jogi“ itd., ostale su iste ili su povećane. To su oni problemi o kojima moramo da govorimo. Ono na čemu insistira LDP jeste novi okvir u poslovanju svih privrednih društava, odnosno promenjena politika. Za razliku od svih drugih tranzicionih zemalja, koje su donele u pravom trenutku prave političke odluke koje su omogućile normalno funkcionisanje njihove privrede, mi od tih odluka bežimo. Zato je kod nas tranzicija izuzetno spora, a spora tranzicija je najgora tranzicija. I odnos prema privatizaciji pokazuje tu iskrivljenu sliku, koju mi treba da pokažemo građanima. Kod nas se privatizacija pokazuje kao nužno zlo, kao nešto što nam je nametnuto, a ne kao potreba da stvorimo jedno moderno društvo u kome ćemo konačno živeti onim životom kojim žive normalni ljudi u normalnim državama. Zbog loših primera privatizacije ta privatizacija je kod većine građana prikazana, kao što sam rekao, kao nužno zlo. Moramo da kažemo da je način kako je privatizacija zamišljena najbolji način privatizacije koju je Srbija trebalo da ima, ali su uslovi u kojima je izvršena ta privatizacija bili daleko od onih uslova u kojima se privatizacija vršila u drugim tranzicionim zemljama. Zato ne treba da nas čudi što je ogroman broj ugovora privatizovanih firmi raskinut, što kapital koji je trebalo da dođe iz inostranstva u Srbiji nije bio siguran. Ovde je dolazio samo onaj kapital koji je sumnjivog kvaliteta. Da smo mi kao država doneli političke odluke, između ostalog i odluku o pristupanju NATO paktu, onda bi pravi kapital mogao da dođe i da izvrši privatizaciju na onaj način kako je privatizacija izvršena u istočnoj Evropi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Srđan Miković.
Dame i gospodo, poštovane kolege, pred nama su Predlog zakona o privrednim društvima i druga dva zakona, no ja bih upravo o ovom Predlogu zakona o privrednim društvima nešto govorio. Činjenica je da se posle više godina primene starog Zakona o privrednim društvima pred nama pojavio celovit predlog sa 600 članova, gde se na ozbiljan način reguliše ova materija, na bolji način nego što je to bilo regulisano u prethodnom Zakonu o privrednim društvima jer smo na osnovu pet godina primene sadašnjeg Zakona o privrednim društvima svi videli i šta valja i šta ne valja. Upravo je to bio razlog da se obavi široka javna rasprava tokom koje su anketirani, pitani, saslušani svi oni koji imaju dovoljno saznanja da ukažu na propuste i koji su u prilici da ukažu na dobra moguća rešenja kako to treba uraditi u novom zakonu o privrednim društvima. Drage kolege i koleginice, bili ste u prilici da pročitate na 242. strani ovog predloga zakona da je samo tokom oktobra i novembra 2010. godine obavljen čitav niz sastanaka i prezentacija ovog zakona, i to sa predstavnicima ministarstava i drugih institucija, sudova, advokatima, predstavnicima banaka, privrednicima i medijima. Zatim, obavljena je prezentacija pred revizorima, kao i predstavnicima privrednika, kako u Privrednoj komori Srbije, tako i u Privrednoj komori Novog Sada; predstavnicima banaka u Udruženju banaka; predstavnicima sudstva u Privrednom apelacionom sudu; znači, uglavnom na mestima gde je moglo da se obezbedi što šire učešće svih subjekata koji su mogli da sugerišu dobra rešenja, da ukažu na eventualne nedorečenosti u starom zakonu. Osim toga, obavljene su konsultacije i sprovedena je saradnja sa Savetom stranih investitora, održana prezentacija za investitore u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja. Zatim, konsultovane su Svetska banka i Evropska banka za obnovu i razvoj. Upravo na osnovu tako obimne javne rasprave došli smo u situaciju da danas raspravljamo u načelu, a nadam se za koji dan i u pojedinostima, o ovom predlogu zakona, čijim ćemo usvajanjem stići do toga da se ostvare ciljevi, i to: usklađivanje sa novim evropskim zakonodavstvom; usklađivanje propisa sa Nacrtom zakona o tržištu kapitala; rešavanje brojnih problema koji su bili uočeni u primeni važećeg zakona; detaljnije i jasnije će se urediti pojedini instituti. Mnoge naše kolege poslanici i poslanice su govorile o tome da će se doslednije razlikovati društva sa ograničenom odgovornošću i akcionarska društva. Usvajanjem zakona doslednije će se pojačati odgovornost direktora, ali i članova - akcionara. Omogućava se uređenje jednodomnog i dvodomnog sistema upravljanja; detaljnije je uređena zaštita poverilaca; omogućiće se elektronski način komunikacije; zatim, jedinstveni pravni okvir za preduzetnike i posebno regulisanje i doslednije razlikovanje ogranaka domaćih i ogranaka stranih privrednih društava. Nije bilo lako sačiniti ovakav predlog zakona. Sve ovo ne samo regulisati, nego i pobrojati nije malo, a pogotovo na dobar i adekvatan način ovako urediti predlog zakona. Činjenica je da smo mi kao društvo u tranziciji; ono što je specifično, to je da je u dosadašnjem periodu više bilo problema na relaciji većinski vlasnik – manjinski vlasnik, nego na relaciji između samih vlasnika i menadžmenta koji upravlja određenim pravnim licem. Mislim da ovaj predlog zakona taj deo na adekvatan način reguliše. Nadam se da ćemo biti u prilici da u narednim danima, kada budemo razmatrali svih ovih šeststo odredaba, šeststo članova ovog predloga zakona, detaljno razmotrimo sve podnete amandmane i mogućnosti da se ovaj dobar predlog zakona eventualno još unapredi. U svakom slučaju, smatram da se usvajanjem Predloga zakona čini veliki pomak, stvaraju uslovi za bolje poslovanje privrede, koja treba da bude glavni pokretač našeg razvoja u periodu koji je pred nama. Pozivam vas da u danu za glasanje podržimo ovaj zakon.
Hvala. Reč ima gospodin Milorad Buha.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, pred nama jeste jedan bitan i sistemski zakon, međutim, za Srpsku radikalnu stranku je ovaj zakon ovog trenutka nepotreban u ovoj formi, jer smo imali zakon, donet pre pet godina, koji je aktuelan, savremen i u osnovi nije stvarao probleme privredi. Koji su suštinski problemi privrede? Privredni ambijent, koji podrazumeva pitanje likvidnosti, pitanje zaduženosti, pitanje sivog tržišta, pitanje privređivanja, konkurentnosti, produktivnosti, funkcionalnosti naše privrede i svih problema koji su u oblasti privrede. Umesto da danas na ovoj sednici razgovaramo o merama za poboljšanje privrednog ambijenta, stvaranje preduslova za prevazilaženje određenih problema koje ima privreda, mi razgovaramo o jednom formalnom zakonu. On jeste sistemski i jeste važan, ali u osnovi, kada presaberemo ovih 600 članova, onda vidimo da bar 300 članova ovoga zakona ne pripada materiji zakona, pripada osnivačkima aktima, statutima itd. Nepotrebno je u zakonsku regulativu ubacivati ono što ne pripada zakonu. Pored toga, osnovni problem naše privrede jeste to što se naša država maćehinski odnosi prema privredi, upravo onako kao što se država u periodu komunizma i socijalizma odnosila prema GG preduzećima i zanatskim radnjama, jer je to bilo privatno, jer je to bilo strano, jer je to bilo tkivo koje ne pripada. Tako se isto država odnosi prema privrednim preduzećima i privrednim društvima u aktuelnom trenutku. Kao dokaz da je tako sada ću vam dostaviti više podataka koji su nedvosmisleni. Da krenemo od zaduženosti privrede. Aktuelno je preko dvadeset milijardi evra, do kraja godine će verovatno biti 23 - 24 milijarde evra, što je ogromna zaduženost. Od toga je 75% bankarski kapital, sredstva koja potražuju banke, dvadesetak posto je dug prema državi, a ostalo su ostali poverioci. Kako je to bilo 2001. godine? Nešto preko osam milijardi nemačkih maraka, otprilike četiri milijarde evra. Znači, pet puta je zaduženost privrede povećana. Da li to nekoga zabrinjava? Koji su razlozi? Šta je to uslovilo ovakvu zaduženost privrede i kojim metodama, kojim polugama će privreda prevazići ovakvu zaduženost? Da li mi imamo mere? Da li se može ova privreda iščupati? Ako ovaj podatak uporedimo sa imovinom preduzeća, tek onda vidimo katastrofalno stanje, da mi privredu i nemamo. Vrednost ukupne imovine preduzeća je nešto preko petnaest milijardi evra, a zaduženost preko dvadeset. Znači, mi nemamo privredu, nije to više naša privreda, to je privreda onoga ko je stavio hipoteku, ko je stavio zalogu, ko potražuje, na temelju zakonskih propisa, određena sredstva. Ko je to? To su banke. Znači, naša privreda više nije privreda Srbije, to je privreda bankarskog sistema i pomalo države, jer privreda duguje ozbiljna sredstva državi, posebno fondovima, Fondu PIO preko dvesta milijardi dinara. Otprilike je to onoliko koliko država za godinu dana izdvoji. Za ovu godinu je to oko 230.000.000.000 dinara, a ukupna dugovanja prema PIO fondu su, sa kamatama, dvesta milijardi dinara. Kada ove podatke uporedimo sa podacima iz 2001. i 1995. godine vidimo koliko je ta finansijska nedisciplina prisutna u našoj privredi. Sada ću vam izneti podatke o finansijskoj nedisciplini privrede i problemima društva zato što ne može naterati privredu da izvršava svoje obaveze koje privreda mora izvršiti, između ostalog i prema državi. Samo 18% privrednih društava uredno izmiruje obaveze kada se radi o platama radnika, 20% – plate se isplaćuju posle petnaest dana, 18% – posle mesec dana, a 44% – preko trideset dana. Vidite koja su to kašnjenja. Tu je još veći problem kod isplate poreza i doprinosa: 26% privrede isplaćuje redovno poreze i doprinose, 15% – do petnaest dana, 11% – do trideset dana, 48% – duže od trideset dana. Kad uporedimo ove podatke sa podacima iz osamdesetih godina, kada je svega nekoliko procenata preduzeća neuredno izmirivalo obaveze, tek tada vidimo stvarne podatke o tome kolika je finansijska nedisciplina u privredi. Kada znamo da država ne izmiruje obaveze prema privredi, da je privreda osuđena da uzima kredite kod banaka, i to koje kredite, najviše kredite u Evropi, nema pomoći države, ni tamo gde država treba uredno da izmiruje obaveze, ne izmiruje, onda vidite u kom stanju se nalazi domaća privreda. Tragično je to što je lokalna samouprava preuzela sada primat u određenim zaduživanjima privrede, kroz određene takse, naknade i druga davanja, tako da je u 2010. godini, prema podacima Privredne komore, sedamnaest novih nameta nametnuto privredi. To je ukupno 65 nameta, odnosno poreza, doprinosa, taksi, naknada i drugih davanja nametnutih kao obaveze onemoćaloj privredi, ugroženoj od nelojalne konkurencije sa strane, zaduženoj, sa ogromnim problemima koje ima. Zbog vremena ću preći na drugi zakon koji je vrlo značajan sa aspekta sanacije određenog stanja privrede i privrednih društava. Međutim, ovako koncipiran zakon, koji nosi naziv zakon o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava, neće sigurno doneti nikakve rezultate, sem što će zadovoljiti banke. On je napisan zbog toga što je bankarski lobi prisilio određena ministarstva, NBS, pa i Vladu da izađe sa ovakvim zakonom. To je rečeno na strani 17, gde se pod tačkom 3) kaže ovako: „Restrukturiranje ima za cilj da omogući bankarskom sektoru u Republici Srbiji još jedan blagovremen i fleksibilan način da, u međusobnom dogovoru i u dogovoru sa privrednim društvom u finansijskim teškoćama, oslobode postojeća ili obezbede nova finansijska sredstva kako bi korporativni dužnik povratio likvidnost neophodnu za nastavak poslovanja“. Nije suština u tome da se pomogne dužniku nego da se stavi hipoteka, da se obezbedi prioritet u naplati sredstava i da, kroz određena likvidna sredstva koja će dobiti dužnik, naplati prevashodno banka, ne država. Ovo je štetočinski zakon, sa aspekta države. Valjda država treba prvo da zaštiti sebe. Banka se štiti desetinama raznih dokumenata, raznim vrstama obezbeđenja, ona je zaštićena. Oni traže još jednu garanciju od strane države, da poremetite hrpu zakona, Zakon o obligacionim odnosima, Zakon o hipoteci itd.; rušite te zakonske propise, omogućavate bankama da naplate ono što će inače dobiti. Gde je tu država? Rekao sam da PIO fond potražuje preko dvesta milijardi dinara od privrede. Kada će to dobiti PIO fond? Nikada. Šta znači dvesta milijardi ovog trenutka? To je polovina prihoda PIO fonda za godinu dana. Šta to vas interesuje? Vi gurate ovo samo zato što lobistički krugovi u bankama zahtevaju da kroz zakonske propise dobiju određene privilegije, a imaju ih u izobilju. Još je tragičnija odredba člana 11. koja kaže: „Finansijsko restrukturiranje može se sprovoditi ako u njemu učestvuju najmanje dve domaće ili strane banke u svojstvu poverilaca“. Gledajte dokle vi idete. Prvo, zašto dve, zašto ne jedna, zašto ne bi i sedam banaka, zašto ne bi sedam poverilaca, zašto ne bi poverioci sami učestvovali u finansijskom restrukturiranju? Prodao sam određenu mašinu, opremu kupcu i kupac nije izmirio; zašto ja kao poverilac ne bih u toj situaciji izvršio finansijsko restrukturiranje tog duga? Vi to onemogućavate, dajete prednost bankama, isključujete sve ostalo. Šta vam znači „dve domaće ili strane banke“? Otkud strana banka može direktno da učestvuje u restrukturiranju ovde bez predstavništva? Ako je otvorila ovde predstavništvo, onda je domaća banka. Ovo je, po meni, jedan štetočinski zakon, jer daje prednost bankama, koje su zaštićene ovde, pod posebnim patronatom države, a zna se zašto. Ovaj zakon će omogućiti samo urednu naplatu potraživanja bankama, koje će ogoliti i ovako uništenu privredu, a država će ostati bez sredstava, kao što je ostala i u ovih desetak godina. Hvala.
Gospodine Buha, iskoristili ste dvanaest minuta i petnaest sekundi. Uz izvinjenje Poslaničkoj grupi DSS, reč ima gospodin Jovan Palalić.
Poštovani predsedavajući, poštovana potpredsednice Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, u svom izlaganju ću se osvrnuti na Predlog zakona o privrednim društvima, kao najvažniji i ključni zakon iz oblasti kompanijskog prava. Kako smo čuli, ministar je ovde rekao da se ovim zakonom rešavaju pitanja koja su postojala kao problematična u prethodnom periodu, što se tiče statusa i prava manjinskih akcionara i generalno korporativnog upravljanja, ali na osnovu niza rešenja koja vidimo u zakonu možemo da zaključimo da to uopšte nije tako. Ne vidi se, u stvari, ključni cilj ili rešavanje problema koje je očigledno namera predlagača zakona, a to je kako da se u nekoj perspektivi otarasi statusa manjinskih akcionara i njihovog položaja u kompanijama. Da ne govorim sad o činjenici da je uopšte kultura akcionarstva u Srbiji u prethodnom periodu bila na jako niskom nivou. Mi sada imamo situaciju da se kroz niz rešenja u velikoj meri, nasuprot ovome što je govorio ministar, sužavaju prava manjinskih akcionara, što će stvoriti dodatne tenzije, pored ovih koje već imamo u ovom trenutku u velikom broju kompanija, između manjinskih akcionara i većinskih akcionara. Evo, navešću niz rešenja i sužavanje tih prava. Prvo, pravo na derivativnu tužbu – do sada je pravo na tu tužbu imao svaki akcionar, sada se to vezuje za određeni procenat učešća u kapitalu društva. Znači, nema svaki akcionar pravo koje je do sada imao. Dalje, pravo proširenja dnevnog reda – opet se vezuje za određeni procenat u kapitalu društva. Umanjenje u odnosu na rešenja koja su bila. Dalje, informisanje akcionara. Pazite koja sa prava sad uskraćuju akcionarima, da znaju. Znači, akcionar ne može da zna dokumenta koja dokazuju svojinu i druga imovinska prava društva, godišnji izveštaj o poslovanju društva i konsolidovane godišnje izveštaje, izveštaje odbora i direktora, odnosno izvršnog odbora i nadzornog odbora, ako je upravljanje društvom dvodomno. To pravo sada, ili ta obaveza, ne stoji kod organa upravljanja u društvu, da se dostavlja akcionarima. Neka sada neko kaže da uskraćivanje ovih prava, za koje će sigurno akcionari znati, pogotovo manjinski akcionari, neće stvoriti dodatne probleme. Mi sad imamo niz problema, da manjinski akcionari ne mogu da zakazuju skupštinu, ne mogu da utiču na niz prava koja imaju u svojim kompanijama. Jeste, to je nešto što je stečeno. Status manjinskih akcionara je uglavnom stečen u onom prethodnom periodu svojinske transformacije, ali, nažalost, akcionarska kultura je svedena na to da se akcionari, umesto da se podstiču da se bave svojim kompanijama, podstiču da što pre prodaju svoje akcije na tržištu. Dalje, jedan od velikih problema koji postoje u rešavanju ovog zakona jeste... kaže, rešiće se problem korporativnog upravljanja. Vi unosite ovde niz novina u upravljanju, za koje teško da možemo reći da su adekvatne stanju kompanijskog prava i uopšte stanju privrednih društava u Srbiji. Pravno lice može biti zastupnik, ili čak direktor. Možete zamisliti kakve će tek to probleme da stvori u funkcionisanju, da umesto fizičkog lica to može biti i pravno lice. Kakav će uticaj ta pravna lica imati na ta preduzeća koja im budu dala ta ovlašćenja? Ne razrađujete pojam neizvršnih direktora, da ne govorimo o nesamostalnim direktorima. Koja je njihova uloga? Šta oni treba da rade u jednom nadzornom, upravnom odboru, osim što će stvoriti dodatne tenzije unutar tog organa? To se ovde uopšte ne razrađuje. Znači, korporativno upravljanje sa stanovišta odnosa sa manjinskim akcionarima i sa stanovišta organa koji se ovde predviđaju, kaže se, jednodomno, dvodomno, stvoriće vrlo velike probleme. Vi ste samo stvar dodatno zakomplikovali. Preduzetnicima uvodite neverovatnu stvar, solidarnu odgovornost za računovođu. Ne znam, voleo bih da čujem gde ste to našli? Zna se, preduzetnik je osnovao svoju preduzetničku radnju, ili trgovačku ili zanatsku; on odgovara celokupnom svojom imovinom. Može da zaključi ugovor o obavljanju poslovođenja sa nekom ličnošću. Taj preduzetnik, imamo tu najveće probleme u praksi, najčešće je lice koje je probijalo pravne ličnosti i koje je vršilo zloupotrebe u preduzetničkoj radnji ili u društvu sa ograničenom odgovornošću. On je taj koji je najčešće koristio tu svoju radnju za svoje lične svrhe. Sada, zbog njegovih zloupotreba treba da odgovara poslovođa. Apsolutno neverovatno rešenje. Nećete time ništa rešiti, osim što niko ko pročita ovaj zakon neće poželeti da bude poslovođa ili, kako se kaže u narodu, šef neke zanatske ili trgovačke radnje. Dalje, pitanje koje se odnosi na dostavljanje. Uvodite mogućnost dostavljanja elektronskim putem. To je dobro rešenje. Ali, zašto bi jedna kompanija imala samo jednu elektronsku poštu? Zašto ih nema više? U krajnjoj liniji, da bismo ih onemogućimo da izbegnu dostavu, potrebno je, to smo mi našim amandmanom predložili, da se ta elektronska adresa registruje. Tako neće biti u mogućnosti da izbegnu ili da kažu da ono što je bilo potrebno da se dostavi nije dostavljeno. Neverovatno je zašto se pomera ovaj rok, to je neko od kolega pomenuo, za 2014. godinu, kada je u pitanju davanje punomoćja od strane manjinskih akcionara, osim ako se u krajnjoj liniji ne želi da se status manjinskih akcionara izbaci kao nešto što je poželjno. Naravno, pitanje koje se odnosi na probijanje pravne ličnosti, ovde su kolege dosta o tome govorile, izuzetno je značajno pitanje, zato što je ono uzrok velikih zloupotreba u situaciji kada najveći broj društava sa ograničenom odgovornošću ima jednog osnivača ili eventualno dva, ali niste rešili to pitanje ovim zakonom, nikako ga niste rešili. Opet ostaje isto rešenje koje je bilo – da se putem suda nadgornjavaju poverioci, da podnose krivične prijave. Ti postupci dugo traju, ta lica mogu da pobegnu. Ozbiljan problem koji opterećuje našu privredu, i na to su kolege s pravom ukazale, jeste probijanje pravne ličnosti, a vi ga niste ni na koji način rešili. Zbog kratkoće vremena mogu da se pomenu i pitanja preferencijalnih akcija, zašto je neophodno da budu otkupljene od strane društva po tržišnim uslovima, a da ne govorimo šta će društvu sopstvene akcije (o tome ćemo više pričati kada bude rasprava o amandmanima). U odnosu na sadašnje rešenje, gde su se one morale u potpunosti otuđiti, sada dajete društvu mogućnost da te akcije zadrži u svom vlasništvu. Apsolutno ne znamo šta je smisao toga, niti nam ukazujete šta je racio tog rešenja. U svakom slučaju, zakon ne rešava probleme na koje ste vi ovde ukazali da postoje. Predlažemo da se on ne prihvati. U raspravi o amandmanima ću dalje govoriti. Hvala.
Sedam minuta i trideset pet sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Reč ima gospođa potpredsednica Skupštine Gordana Čomić.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da dam svoju procenu o kontekstu u kojem donosimo zakon o privrednim društvima, taman toliko koliko i o nekim od njegovih odredaba, pogotovo o dva člana na koja sam podnela amandmane, sa željom da i jezikom i kontekstom u kojem donosimo zakon zapodenem i debatu, ako je moguće, a svakako da približim sve ono što su nama poznati članovi i izrazi onima zbog kojih sve to radimo, a to su građani Srbije. Postoji nekoliko vrsta zakona koje donosi svaka narodna skupština i svaki parlament, koji se razlikuju po tome na koga se sve odnose, i to su grupe zakona, kao što su: Ustav, ako je moguće to izjednačiti sa zakonom koji se odnosi baš na svakog pripadnika i pripadnicu društva, zatim, Porodični zakon, koji se, kao „mali Ustav“, odnosi praktično na sve koji žive u društvu, Zakon o budžetu, koji se indirektno odnosi na sve u društvu, i ovakvi zakoni, kao što je zakon o privrednim društvima – u suštini, taman koliko se odnosi samo na neke koji se odlučuju na osnivanje toliko se odnosi i na one koji u privrednim društvima rade, ali, i važnije, odnosi se na sliku o zemlji, državi, o profilu onih koji su na javnim poslovima i koji upravljaju porukom koju šaljemo kakav osnov ekonomije na kakvim regulacijama pravimo i želimo da razvijamo u društvu kojim upravljamo. Kažu još da se analiza posledica primene nekog zakona koji zakonodavac donosi najbolje može proceniti ako pokušamo da se stavimo u cipele onih ili da se uživimo u uloge onih na koje se zakon neposredno odnosi. To je prva tačka iz mojih procena koju želim da podelim sa vama, jer sam pokušala da razgovaram sa onima koji imaju privredna društva bilo koje vrste, ili žele da ih osnuju, kako njima izgleda sve ono što im Vlada Republike Srbije, pa onda Narodna skupština nudi kao regulacije. Nekoliko rečenica sam skupila, mahom se tiču onoga što zovemo mala ili srednja preduzeća. Ljudi koji zapošljavaju do deset ili do pedeset ljudi, mada se sa time slažu i zastupnici privatnog kapitala i osnivači privrednih društava koji zapošljavaju i do hiljadu ili više ljudi, kažu – ne da mi poreska politika da dišem, ne vidi me moja sopstvena država kroz svoju poresku politiku koliko mi prostora treba da ne utajim porez, da platim porez, ali da mogu da dišem i da mogu da radim. Kada razložimo to pitanje onda mi kažu – nije u pitanju toliko iznos poreza koliko nemam utisak da imam elementarno poštovanje od onih koji su u ime države, u ime državne uprave zaduženi da im plaćam porez, dakle, osećam se omalovaženim, a smatram da doprinosim društvu redovnim uplatama poreza. To je prva stvar, koju dele skoro svi sa kojima sam imala čast i privilegiju da razgovaram jer su želeli da sa mnom stupe u kontakt povodom mog pitanja – kako se država odnosi prema tebi dok ti imaš neko privredno društvo, proizvodiš nešto, radiš sa uslugom, bilo šta, trgovinom, kako ti vidiš tu državu za koju i ti i ja radimo, ja u zakonodavnom a ti u proizvodnom delu, u tom ekonomskom kvadrantu za koji ja moram da pravim regulacije? Druga rečenica koju mi kažu jeste – ponašaju se, tu se uvek misli na predstavnike države, gde god da oni imaju kontakt sa njima, ponašaju se kao da ja ne postojim, u stvari, nešto tražim od njih; od pet njih od kojih nešto tražim, koji od mene nešto traže, njih četvorica ili četvoro kažu – to nije moj posao, da se time bavim. Tu rečenicu sam toliko često čula od ljudi koji su preuzeli rizik, uložili svoj kapital, podigli kredite, žele da proizvode, da je rečenica koju najčešće čuju od predstavnika države – to nije moj posao, nije to moja nadležnost, dođite sutra. Privatno sam objavila rat toj rečenici jer mislim da strašno mnogo ljudi gubi vreme, novac, nerve, emocije zbog toga što ljudi u javnim poslovima, u državnoj upravi smatraju da imaju prava da bilo kome ko se njima obrati, a dolazi zakon o kojem sada raspravljamo iz ekonomskog sektora, kažu – to nije moj posao, to nije moja nadležnost. To je metastaza mržnje prema onima koji žele da rade i gde god i kako god budem mogla da se borim protiv rečenice „to nije moj posao“, to ću učiniti. Treća stvar koju dobijam kao odgovor nakon ove dve – osećam se omalovaženim i prema meni se ponašaju kao da to nije moj posao. Dakle, treća rečenica koju dobijam kada pitam – dobro, ti si poslodavac, ti si vlasnik privrednog društva, podigao si kredit, nisi zadovoljan fiskalnom politikom odnosno porezima, nisi zadovoljan komunikacijom ljudi iz države uprave prema tebi, a kako se ti ponašaš prema svojim radnicima, da li maltretiraš svoje radnike, da li poštuješ Zakon o zapošljavanju, da li poštuješ Zakon o radu, da li su tvoji radnici plaćeni kako treba? Tada se odgovor sastoji u obrazloženju – pa, kako moram, nekad ne mogu da ih plaćam, nekad pokušam da izbegnem obaveze, nekad im direktno kršim prava koja imaju po jednoj od onih istih regulacija koje donosimo ovde. To je kontekst u kojem se donosi novi zakon o privrednim društvima. U želji da poboljšam odredbe zakona pokušala sam da stupim tada u dijalog sa predstavnicima Vlade koju podržavam, podnoseći dva amandmana. Jedan amandman je na član 145, u kojem tražim da se broj 50.000 dinara, koji se odnosi na osnivački ulog, zameni sa sto dinara. Zanimljiva stvar, jednaka količina nerazumevanja koja postoji između predstavnika privrednih društava i predstavnika Vlade ili izvršnih organa ili državne uprave sa kojima imaju neposredne kontakte dogodila se između mene i predstavnika Vlade, jer ja pitam jedno a oni odgovaraju drugo. To nije prvi put, ovo je već četvrti ili peti put da pitam jedno, a oni odgovaraju drugo. Kroz salu se prolama odobravanje opozicije i zahvaljujem se na odobravanju jer to znači da imam potpunu svest o tome da je kontrola Vlade zajednički posao, i opozicije i vladajuće većine, ko god bio opozicija i ko god bio vladajuća većina. Kada vi već ne umete da kritikujete Vladu kako treba, onda moram ja; šta ću, nema ko. Član 145. kaže da postoji osnivački ulog. Narodni poslanik Janko Veselinović je izvanredno u svom obraćanju, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Za evropsku Srbiju, dao istorijat našeg eksperimentisanja kroz 20. vek, bez obzira na različite društvene sisteme koje smo imali u tom 20. veku. Pridružiću se govoreći o kratkom istorijatu ovog osnivačkog uloga koji je uveden 1996. godine sa 5.000 dolara, pa onda smanjen 2005. godine na 500 evra, odnosno sada 50.000 dinara, sa jednim jedinim obrazloženjem, da će time da se spreče fantomske firme. To je tačka u kojoj počinjem da se slažem sa vlasnicima, osnivačima privrednih društava, malih i srednjih preduzeća ili velikih preduzeća kada kažu – ljudi iz državne uprave mene ne razumeju. Dakle, svako ko mi kaže da je osnivački ulog prepreka da se osniva fantomska firma, ili kakva god, ili neće da radi svoj posao ili ne razume šta mu je posao ili ga je baš briga. Šta god bilo od ta tri, to meni nije zanimljivo. Meni je zanimljivo da pokušam amandmanom da ukinem osnivački ulog jer ne služi ničemu osim inerciji, našoj, i lakoći s kojom kažemo „mi smo za reforme“, ali kada treba da učinimo jedan sasvim jednostavan, mali korak, onda kažemo – to ne možemo, to je komplikovano, to ne možemo nikako sada u ovom koraku da sprovedemo. Zamoliću kolege iz opozicije da podrže ovaj amandman u danu za glasanje jer smatram da je to zajednički napor da pomognemo ljudima koji žele da osnuju, ali da učinimo i našoj državi. Naime, u obrazloženju sam dokazala i izračunala na koji način se olakšava osnivanje privrednih društava ukidanjem ovog iznosa za osnivački ulog, ali i kako se podiže plasman u „Doing business“ studiji Svetske banke država koje to učine. Tu više ne razumem svog predstavnika Vlade jer tražim da mi kaže da tabela koja mu je ponuđena nije tačna ili da mi kaže pravi razlog zašto insistiraju na osnivačkom ulogu koji ne postoji ni u Makedoniji, ni u Crnoj Gori, ni u Albaniji, ni u Bugarskoj, ni u Australiji, ni u Brazilu, ni u Kanadi, ni na Kipru, ni u Francuskoj. U Nemačkoj postoji drugi iznos za potpuno drugu vrstu osnivanja društava, u Gruziji, Velikoj Britaniji, Irskoj, Izraelu, Japanu, Koreji, SAD. Pitam drugi put, a oni lepo kažu – da se ne osnivaju fantomske firme. Fantomske firme su posao za policiju, za istragu, za krivična dela. Fantomske firme nisu tema za ljude koji zaista razumeju zašto treba menjati zakon, odnosno doneti ovaj, inače dobar, zakon o privrednim društvima. Dakle, u slučaju usvajanja ovog amandmana, Srbija, koja je trenutno po generalnom plasmanu 89. od ukupno 182 rangirane države, dakle, samo usvajanjem ovog amandmana i ukidanjem osnivačkog uloga, penje se na 75. mesto. Dozvoljavam da nisam dobro izračunala, da nisam dobro konsultovala, ali onda molim da mi se pokaže kako to nije tačno. U slučajevima kada je u pitanju samo otpočinjanje posla, pa rangiranje na osnovu modela Svetske banke, ako ukinemo osnivački ulog, sa trenutnog 75. mesta, na kojem smo zbog toga što postoji osnivački ulog, penjemo se na 13.mesto. Hoćemo li reforme ili nećemo reforme? Pitanje na koje ću, nadam se, dobiti odgovor i od predstavnika Vlade, kao i od svih nas koji ćemo na tako jednostavnom primeru dokazati da reforme nisu prazna priča, da odluke o tome da se reforme sprovedu zavise od svih nas kada se radi ovako važan sektor kao što je ekonomska oblast, odnosno osnivanje privrednih društava. Drugi amandman sam podnela na član 335, kojim se definiše sazivanje sednica i menjaju članovi koji treba da sednice akcionara društva definišu tako da ih je moguće organizovati, da ih je moguće voditi, da je moguće na njima doneti odluku. Zaista bih molila i predstavnike predlagača i sve vas da pažljivo pogledate ovaj amandman, jer on omogućava da se sednice akcionarskih društava odvijaju bez problema u odnosu na stanje koje trenutno postoji, gde postoji problem, od dostavljanja obaveštenja do rokova, ili do načina da se sednice akcionarskog društva zaista održe. Pažljivo sam slušala sve koji su učestvovali u diskusiji. Ako govorimo ponovo o kontekstu u kojem donosimo ovaj zakon o privrednim društvima, diskusije koje sam čula u ovoj sali mogu se podeliti na dva dela: jedna grupa poslanika, član po član, ili zakonom u celini, govori u prilog donošenju zakona o privrednim društvima; druga grupa poslanika kritički opisujući stanje u ekonomiji u Srbiji paradoksalno i tačno govori u prilog donošenju ovog zakona. Samo opisujući stanje i samo se vajkajući nad time da se baš ništa ne može promeniti i da je sve jako bez veze, imate neverovatno udobnu ulogu da budete uvek u pravu. Ako kažete da se ništa ne može uraditi, ne može biti da ne budete u pravu i da tako imate nekakav stav i među nama i u obraćanju prema biračkom telu; jedina stvar je što se onda stvarno ništa ne menja, jer niko ne ulaže nikakav napor da se išta menja. Za kritički opis naše ekonomske stvarnosti, za propuste koji postoje u regulaciji i ponovo za nadu da će predstavnici predlagača prihvatiti ova dva amandmana koja imam, ja ću na kraju podeliti sa vama kontekst jezika koji upotrebljavamo nesvesno, ako uopšte slušamo sami sebe dok govorimo, dok opisujemo stanje. Možda nije direktno vezano za privredna društva, ali u ovoj sali i u javnosti se vrlo često govori o lošim privatizacijama, o poništenim privatizacijama, o loše privatizovanom sektoru; to je jezik o kojem bih vas molila da razmislimo, da li imamo prava da upotrebljavamo tu reč. Ne postoji loša privatizacija. Ili postoji osoba koja je učinila krivično delo i mora biti predmet istrage sa osnovanom optužnicom, ili imate privatizaciju koja funkcioniše u okviru zakona, koja „radi“ i donosi dobro lokalnoj zajednici u kojoj postoji. Naša sklonost da oprostimo rečima „loša privatizacija“ jeste najgora usluga svima nama koji hoćemo zakon i red u oblasti ekonomskog i finansijskog sektora u Srbiji. Privatizacija može biti ili sa učinjenim krivičnim delom, i onda neko mora da bude osnovano optužen, ili je privatizacija dobra, jer je privatni kapital dobar i jer je privatni kapital ono što nosi razvijene ekonomije u celom svetu, pa će tako nositi i ekonomiju Srbije. Isto tako, ne slušajući me daju mi obrazloženje da je osnivački ulog potreban jer to sprečava osnivanje fantomskih firmi. Tu dokazi ne pomažu, činjenice ne pomažu, ali se nadam da pomaže da se čujemo, da se razumemo i da se saslušamo i da, uz pomoć svih nas, prihvatanjem ovog amandmana pomognemo Srbiji da se na „Doing business“ listi popne sa 89. na 75. mesto, a da se na listi koja rangira početak biznisa popne sa 83. na 13. mesto. Ne sumnjam u vašu podršku i hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem, potpredsednice Čomić. Dajem reč narodnom poslaniku gospođi Milici Vojić Marković.
Gospođo potpredsednice, uvaženi gosti, dame i gospodo narodni poslanici, sa zanimanjem sam slušala prethodni govor. On zaista jeste vrlo kritički nastrojen i takav govor ne dolazi često sa ove strane gde sedi vladajuća koalicija. On dokazuje samo jedno, da je sve ono što je Demokratska stranka Srbije govorila od jula 2008. godine, kada je ova vlada napravljena, istinito i da smo bili potpuno u pravu. Pomenuću da ste stavili u jedan zajednički načelni pretres tri zakona za koja nisam shvatila u kakvoj su vezi, naročito ovaj treći sa prethodna dva – Predlog zakona o privrednim društvima, Predlog zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava i Predlog zakona o kontroli predmeta od dragocenih metala. Privreda je, po vama, svedena na to da treba kontrolisati nešto što je poput dragocenog metala. Niko od uvaženih govornika danas nije pomenuo ovaj treći zakon, a ja moram da govorim o njemu zato što DSS smatra da svaki od zakona koji se nalaze na dnevnom redu vredi da se ovde o njemu prodiskutuje. Predlog zakona o kontroli predmeta od dragocenih metala je do sada bio... ova oblast je do sada bila uređena zakonom savezne države, zakonom iz 1994. godine, odnosno 1996. godine. Taj zakon je dosta zastareo. Zastareo je u odnosu na pravni sistem Republike Srbije, zastareo je u odnosu na sadašnje vreme i naročito u odnosu na ono što se zove savremeno tržište. Naročito su na to ukazivali proizvođači i uvoznici dragocenih metala, koji su smatrali da država konačno treba da se pozabavi ovim i da donese novi zakon. Evo jednog primera na koji su oni često ukazivali. Postojeći Zakon o kontroli predmeta od dragocenih metala obavezuje sve domaće proizvođače i uvoznike da predmete od zlata, srebra ili platine podnesu na ispitivanje u Direkciju za mere i dragocene metale. Kada su domaći proizvođači u fokusu onda je to sasvim u redu, ali se problem pojavljuje kada se radi o uvoznicima, najčešće brendiranog, stranog nakita, koji takođe već imaju žig, prošli su kontrolu, određena asocijacija stoji iza vrednosti tog žiga i garantuje da to što tamo stoji jeste to što je potpisano tim brendom, odnosno žigom koji je ispred asocijacije. Postojeći zakon kaže, ovaj koji se menja, da je uvoznik dužan da u roku od 15 dana od trenutka uvoza takvog predmeta taj predmet pošalje na dodatnu kontrolu Direkciji za mere. Naravno, to otežava poslovanje privrednika iz ove oblasti i smeta onom jedinstvenom tržištu za koje se ova vlada deklarativno zalaže. Ali, kada su u pitanju neki konkretni potezi, kada treba da preduzme nešto u tom smislu, ona to ne preduzima. Nije zanemarljiva ni činjenica koju treba pomenuti, a to je da su uvozne dažbine 42% od vrednosti proizvoda, što takođe ometa poslovanje, ali i te kako puni državni budžet. Privrednici iz ove oblasti, zanatlije, zlatari, uvoznici, smatrali su da predlog ovog zakona koji je pred nama treba da reši sve ove probleme i da im pomogne da ih prevaziđu, da brže i jednostavnije posluju. Oni naročito ističu nekoliko vrsta problema. Doduše, zakon je pokušao da ih reši, ali neko ko je predlagač ovog zakona očigledno nije imao sluha ili nije hteo da se zainteresuje koji su to problemi u praksi. Predlog zakona je sada konačno pred nama i možemo da ga uporedimo sa onim što su ljudi iz prakse rekli da im je problem. Vidimo da ovaj zakon na te konkretne probleme gotovo da i ne odgovara. Ti konkretni problemi iz prakse ga potpuno ne interesuju. Recimo, u članu 29. zakon kaže: „Ministar može priznati važenje inostranih žigova na predmetima, ako su izdati pod uslovima koji obezbeđuju ispunjenost zahteva koji su u Republici Srbiji propisani za te predmete.“ Pitam vas, gde to još ima u svetu i zašto bi to bilo diskreciono pravo bilo kog ministra, zašto bi to bila njegova volja? Zašto ministar to treba da procenjuje? To je prosto neverovatno. U stavu 3. u istom članu vi dalje kažete: „Ministar bliže propisuje način priznavanja inostranih žigova iz stava 2. ovog člana.“ Drugim rečima, u zakonu vi o tome nećete pričati ništa. Nemate nikakvu odrednicu koja bi se ticala ove stvari, ali biće to u podzakonskim aktima. Biće, ako bude, a ako ne bude – ništa od toga. Pitanje je kada će ti podzakonski akti izaći? Tek, ovaj razlog da donosite ovaj zakon kako biste pomogli praksi, kako biste prevazišli probleme ljudi u praksi više ne stoji. Ovim ignorisanjem problema koje su ljudi naveli vi pokazujete da se vas problemi ljudi ne tiču, da je za vas sasvim dovoljno da ljudi uplate 42% vrednosti svakog proizvoda, i tu je kraj interesovanja države za njih. Naravno, jer vam je vrlo važno da se od ta 42% puni budžet, kako biste mogli, Vlada i Boris Tadić, da administraciju, koja je sve veća i veća i nagomilava se, izdržavate. S druge strane, postavlja se pitanje ove rekonstruisane vlade, gde su se namirili svi ti ljudi koji su se u jednom momentu pojavili kao tehnološki višak a oni se samo „prepakovali“ u neka druga ministarstva? I, da odgovorite na pitanje – kakva je vrednost za svakog od nas u životu dobijena tim što ste vi tu svoju vladu rekonstruisali? Ono što je činjenica, to je da će ova vlada i predsednik Boris Tadić ostati u istoriji upamćeni kao vlada koja je najnesposobnija i koja je izdala sve vitalne interese države Srbije. U čl. 26. i 27, koji su direktni uvod u korupciju, vi dalje umnožavate tela koja treba da rade isti posao kao već pomenuta direkcija. Prosto je nepotrebno da uvodite nova pravna lica, nova tela, a da oni rade isti takav posao. To je činjenica. O ovom zakonu još ćemo raspravljati kad budemo govorili o amandmanima, jer imamo desetak podnetih amandmana, i onda ćemo pričati o konkretnim stvarima. Hvala.
Zahvaljujem. Ima reč narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Poštovana predsedavajuća, gospođo ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poslanici Srpskog pokreta obnove su, kao korektan i konstruktivan koalicioni partner, jedini desničari u vladajućoj većini i naravno da gledamo kod svih zakona sve odredbe koje vraćaju Srbiju pretkomunističkim temeljima, koje Srbiju vraćaju sebi, a to istovremeno znači da Srbiju približavaju Evropskoj uniji. Poznato je da su sve naše velike pravne reforme rađene uz uvažavanje svega onoga što je postojalo kao naša društvena stvarnost, ali i po ugledu na velike pravne kodifikacije, pre svega na francuski Code civil, na nemački građanski zakonik. U krivičnopravnom zakonodavstvu smo u velikoj meri bili okrenuti najrazvijenijim pravnim sistemima. U pravnoj istoriji poznato je da se ni veliki kodifikatori, poput Justinijana, kod pravne kodifikacije nisu oslanjali isključivo na jedan mentalni sklop, nisu gledali samo da poštuju domaće pravne stručnjake, već su primenjivali sve najbolje pravne institute za koje se tada znalo da postoje u zemlji i okruženju. Akcionarstvo je u Srbiji uvedeno 1911. godine. Trgovalo se akcijama, postojala je berza, zemlja je bila u privrednom poletu, dinar je bio stabilan, poštovalo se načelo savesnosti i poštenja u privrednom poslovanju. Tada su vlasnici kapitala držali i do časti, ne samo do biznisa. Profit nije bio jedini motiv bavljenja nekom privrednom delatnošću. Pre svega u Beogradu, a i širom Srbije još uvek postoje zadužbine, fondacije, sve ono što su ostavili naciji ti koji su tada na drugi način shvatali privredno poslovanje, državu i svoju naciju. Imali smo jedan nasilan prekid svega 1945. godine. Od toga da je pobijena srpska građanska klasa, da su oni što su bili dole otišli gore, a da su oni koji su bili gore pre svega fizički postradali ili oterani u beli svet. Od 1963. godine do 1990. godine bivša Jugoslavija je izgubila 23.000 doktora nauka zbog negativne selekcije. Naravno da je i u pogledu privrednog poslovanja postojao niz komunističkih gluposti i komunističkih eksperimenata od kojih je svaki doživeo fijasko. Od državnog upravljanja privredom, od radničkog samoupravljanja, od nipodaštavanja intelektualnog rada, od toga da su oni sa najnižim obrazovanjem čak i lekarima, hirurzima propisivali normu koliko dnevno treba da operišu, od gluposti da je, recimo, kada krojač zašije rukav to proizvodni rad, a ako hirurg nekome spasi ruku i zašije, to je neproizvodni rad, od uvođenja Zakona o udruženom radu i svega i svačega – sve fijasko do fijaska. Očekivali smo da se uvođenjem višestranačkog sistema u našoj zemlji u svim oblastima našeg društvenog, političkog i privrednog života ugledamo na uređenije pravne sisteme, što čine vlade od 2000. godine naovamo, ali ne u potpunoj meri, ne celovito, ne sveobuhvatno. Zbog toga mi iz SPO-a, kada kritikujemo, kritikujemo upravo u najboljoj nameri, da bi se u potpunosti društvo prilagodilo onome što je društvu potrebno. Tu pre svega mislim na organizaciju privrednih subjekata. U Zakonu o privrednim društvima iz 2005. bilo je i dobrih rešenja, ali bilo je i dosta loših rešenja. Sama činjenica da je bilo šest izmena i dopuna tog zakona govori dovoljno. Posle 1945. godine imali smo nekoliko desetina izmena zakona koji su se ticali pre svega naših preduzeća ili privrednih društava. Šta se desilo devedesetih godina? Upravo su naslednici, deca i sinovi onih koji su eksperimentisali privrednim životom tadašnje Jugoslavije i Srbije postali, pre svega raznim kriminalnim radnjama i na osnovu toga što su bili ratni profiteri, uživali podršku države ili bili oslonjeni na neku „Kolubaru“ itd., vlasnici kapitala. Kao takvi, pošto nisu imali pedigre one građanske srpske klase pre Drugog svetskog rata, takav je njihov odnos bio i prema kapitalu, a i prema zaposlenima. Zbog toga je dobro što je ovaj saziv Narodne skupštine usvojio Zakon o zabrani zlostavljanja na poslu, jer je danas zlostavljanje na poslu opšteprisutno u Srbiji upravo zbog činjenice da je najčešće kapital sumnjivog porekla postao kapital sa kojim se ušlo u privatizaciju. Danas nemamo mnogo uspešnih privatizacija ili mnogo odnosa u kojima se poslodavci, novi vlasnici kapitala, zaista ponašaju prema svojim zaposlenima onako kako treba. Ali, treba pomenuti i neke dobre primere. Konzorcijum „Farmakom MB“ je izvršio neke dobre privatizacije, pre svega „Mlekare“ Šabac, „Livnice“ u Guči, u Dragačevu, koje odlično posluju, a odnos prema radnicima je zaista na izvanrednom nivou. Postoji zadovoljstvo na svim nivoima, povećane su plate, povećana je proizvodnja, poboljšani su uslovi rada i to je nešto što smo mi iz Srpskog pokreta obnove očekivali da vidimo na svakom koraku. Pošto je prethodni zakon iz 2005. godine zaista u velikoj meri prevaziđen, sada se postavlja osnovno pitanje da li se ovim zakonom stvara normativni ambijent za jedno drugačije ponašanje i poslovanje privrednih društava? Pošto smo mi pratili javnu raspravu o ovom zakonu, poredili ga sa uporednim zakonodavstvom, mislimo da sa puno optimizma treba očekivati da u ovoj oblasti stvari krenu nabolje, ne samo zbog toga što će se poštovati direktive EU ili što je zakon u velikoj meri okrenut ka evropskom zakonodavstvu, već zato što je okrenut uređenim ekonomskim i pravnim sistemima. Ako danas izvršite anketu ili istraživanje kod naših građana i pitate ih da li oni imaju sigurnost u privredno poslovanje, oni će vam dati odgovor da nemaju. Među strancima koji su ovde dolazili bilo je i onih koji su dolazili sa najboljim namerama i sa zdravim kapitalom, a i onih drugih, ali, verujte, najveći deo njih sa kojima smo kontaktirali nije u potpunosti razumeo neke naše pravne institute, nije osetio sigurnost ulaganja u onoj meri koja bi bila dovoljna, bez obzira na to što je država, ova vlada sprovela niz pozitivnih mera u pogledu privlačenja stranih investitora, od subvencionisanja radnog mesta. Lokalne samouprave su dale veliki doprinos. Mi iz Srpskog pokreta obnove očekujemo da ih ova vlada za to nagradi. Nekoliko puta sam spomenuo opštinu Lapovo koja je oslobodila investitore svih lokalnih obaveza i zbog toga osiromašila svoj budžet. Ne samo opština Lapovo, već sve opštine koje su se na sličan način ponašale, opština Inđija, opština Varvarin i mnoge male lokalne samouprave, treba zbog toga da dobiju nagradu od ove vlade, a ne da budu kažnjene zbog toga što su učinile nešto dobro za svoje građane i za Srbiju. Kažem, mi smo umereni optimisti. Videćemo kako će se zakon primenjivati u praksi, ali kada je u pitanju normativni deo nemamo nekih ozbiljnijih prigovora. Čini nam se da je potrebno zbog pravne sigurnosti, zbog toga što su postojale mnoge zloupotrebe, zato što su mnoge firme otvarane samo da bi prevarile poverioce, da bi prevarile svoje saradnike, da postoji i račun na memorandumu svake firme i poreski identifikacioni broj i da se možda prihvate neki amandmani koji pojačavaju sprečavanje zloupotreba. Dobro je što će ovaj zakon sigurno naići na bolje razumevanje i naših i stranih biznismena i investitora, što se uvode novi instituti u pogledu zaštite akcionara, pre svega manjinskih akcionara (svedoci smo mnogih sporova većinskih i manjinskih akcionara), što su uvedeni jednodomni i dvodomni sistem upravljanja društvom sa ograničenom odgovornošću i akcionarskim društvom, a sigurno je da će biti potrebna i dodatna edukacija naših privrednika. Nadzorni odbor konačno dobija značaj koji do sada nije imao jer preuzima jedan deo nadležnosti koje su ranije bile nadležnosti upravnog odbora privrednih društava u pogledu strategije poslovanja, ciljeva društva; imenuje izvršne direktore, vrši ozbiljniju kontrolu i nadzor nad poslovanjem privrednih društava. Pojačana je odgovornost direktora i članova društva, postoji odgovornost celokupnom svojom imovinom. To je dobro jer nije dovoljno da neko odgovara samo krivičnopravno za to što je upropastio neku firmu, namerno proizveo stečaj itd., potrebno je da odgovara i svojom imovinom i verujte da je ta sankcija značajnija i ubedljivija od krivičnopravne sankcije. Dobro je što postoji elektronski način komunikacije, što je uvedeno dosta novih institucija o kojima bi zaista dugo moglo da se priča. Mislimo da će ovo poboljšati stabilnost u poslovanju privrednih društava, da ovaj zakon konačno, posle sedamdeset godina, stavlja tačku na mnoge komunističke besmislice i iluzije, jer, ne zaboravimo, mnogi su još uvek mentalno u jednopartijskom sistemu. Nema više dirigovane političke ekonomije, postoji odgovornost za nesavesno postupanje, suštinski se menjaju odnosi u našoj privredi, eliminiše se osećaj nepravde i, čini nam se, konačno se štite poverioci. Zbog toga će poslanici Srpskog pokreta obnove u danu za glasanje podržati ovaj zakonski predlog, a kad bude počela rasprava o pojedinostima pokušaćemo da damo svoj doprinos da se kroz neke amandmane ovaj dobar zakon popravi. Hvala.
Zahvaljujem. Dajem reč narodnom poslaniku gospođi Lidiji Dimitrijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o privrednim društvima predstavljen nam je kao način da se u potpunosti reguliše ova materija i reše problemi koji su identifikovani u proteklih šest godina. Takođe se više puta, kako danas prilikom predstavljanja Narodnoj skupštini, tako i u javnosti, naglašava davanje većih prava i bolja zaštita manjinskih akcionara. Čuli smo od predstavnika vlasti i da su dobili pohvale stručne javnosti. Pokušaću da u narednih nekoliko minuta obrazložim građanima Srbije zbog čega je stav Srpske radikalne stranke da ne treba usvojiti zakon u ovakvom obliku u kome se nalazi pred narodnim poslanicima, već da treba da pretrpi izvesne, krupnije korekcije. Stavovi većine građana su identični stavovima Srpske radikalne stranke. Mnogi građani Srbije osetili su na svojoj koži nepravdu suočavajući se sa činjenicom da su bili prinuđeni da prodaju svoje akcije na silu. U zakonu koji je trenutno na snazi i u ovom predlogu zakona to je nazvano malo blažim imenom – prinudni otkup akcija. Prinuda i sila znače jedno te isto, samo što kada nekome ne odgovara da stvari nazove pravim imenom on pronađe sinonim koji zvuči malo blaže. Pravo svojine garantovano je Ustavom Republike Srbije, članom 58. Pročitaću ovaj član: „Jemči se mirno uživanje svojine i drugih imovinskih prava stečenih naosnovu zakona. Pravo svojine može biti oduzeto ili ograničeno samo u javnom interesu utvrđenom na osnovu zakona, uz naknadu koja ne može biti niža od tržišne. Zakonom se može ograničiti način korišćenja imovine. Oduzimanje ili ograničavanje imovine radi naplate poreza i drugih dažbina ili kazni dozvoljeno je samo u skladu sa zakonom.“ Tako kaže Ustav Republike Srbije, a ovim zakonom najgrublje se krši Ustavom zagarantovano pravo. Činjenica je da je najveći broj građana akcije stekao u procesu privatizacije, ali to je učinjeno na osnovu zakona; neki su ih stekli po osnovu rada u nekom preduzeću; zatim, neke akcije su sticane tako što su podeljene svima koji nisu radili u preduzećima čije su akcije bile predmet podele ili su se odrekli vlasništva nad akcijama koje bi dobili tamo gde su radili, kako bi ostvarili pravo na besplatne akcije pojedinih preduzeća zato što su se nadali da će one vredeti hiljadu evra. Vreme je pokazalo da je to bilo samo jedno u nizu predizbornih praznih obećanja. Ljudi koji su ostali bez posla baš u pomenutom procesu privatizacije i koji su na druge načine osiromašeni verovatno su u očaju u jednom trenutku pomislili da bi mogli steći akcije koje bi postale njihova imovina i koje bi mogli prodati po ceni koja bi im donela taj obećani iznos od hiljadu evra. Mnogi su se ponadali da će višečlane porodice na taj način doći do nekog novca koji će im omogućiti da kupe neki automobil da taksiraju ili otvore kiosk, kako bi preživeli ovo teško vreme. Od svega toga, naravno, ništa. Pomenula sam već da su mnogi građani koji su stekli akcije prilikom privatizacije preduzeća u kojima su radili na svojoj koži osetili kako izgleda kada im neko prinudno otkupi te akcije. Oni su jednostavno želeli da zadrže te akcije jer to je postala njihova svojina. Želeli su da nose rizik poslovanja – ukoliko bude dobiti, da učestvuju u deobi, ukoliko bude gubitaka, da podnose gubitke, ali da raspolažu svojom imovinom prihvatajući rizik koji to prati. Međutim, postupak je bio sledeći: najpre ide javna ponuda za preuzimanje. Oni koji ne žele da prodaju svoje akcije nisu se odazivali na te ponude, ali onda su dobijali pisani zahtev za prinudnu prodaju akcija najkasnije u roku od 120 dana od dana isteka krajnjeg roka iz javne ponude. Ukoliko se u roku od trideset dana ne odgovori na zahtev za prinudnu prodaju, ponuđač, tj. vlasnik koji ima vlasništvo nad 95% akcija uplati novac nesaglasnim akcionarima i onda se izvrši upis u Centralni registar. Nije od neke važnosti za akcionare, jer u suštini ne menja ništa, ali sadašnjim predlogom zakona nije predviđen rok od 120 dana za obaveštavanje. Čak i to je sada izbačeno iz zakona. Jedna od važnijih stvari je to da se sada zakonom kao otkupilac, tj. akcionar koji ima najmanje 95% akcija, tretira neko ko poseduje svoje akcije i akcije povezanih lica, ako su ona povezana sa otkupiocem najmanje godinu dana pre donošenja odluke o prinudnom otkupu. Ovim je indirektno smanjen prag vlasništva od 95%. Onako kako nismo za prinudnu prodaju akcija mi u Srpskoj radikalnoj stranci nismo ni za obavezu kontrolnog akcionara koji ima 95% akcija da mora da otkupi akcije svakog od preostalih akcionara društva kada mu ovaj uputi pismeni zahtev, o čemu govori član 522. Predloga zakona. Ove odredbe su, u stvari, napisane kako bi se pokrio prinudni otkup, jer je to jedan od vrlo nepoštenih načina. Poslanički klub SRS je podneo amandmane kojima smo predložili drugačija rešenja, koja su zasnovana na malo većoj pravičnosti i jednakosti, da svako ima prava da raspolaže svojom imovinom na način za koji on proceni da je najispravniji. O tome ćemo kada dođe vreme za raspravu u pojedinostima. Ono što bih još istakla odnosi se na kaznene odredbe predviđene ovim zakonom. Srpska radikalna stranka je mišljenja da bi za počinioce krivičnih dela trebalo jasno definisati kazne. Kada to kažem mislim na odredbe koje se odnose na to da u slučaju kada zakonski zastupnik društva ili član organa društva, likvidacioni upravnik, ovlašćeni sudski veštak, revizor ili drugo stručno lice da pisanu izjavu neistinitog sadržaja, u nameri da ošteti poverioca ili članove društva, pored novčane kazne i kazne zatvora mora biti kažnjen i izricanjem zabrane obavljanja funkcije. Takođe, ovakvu kaznu bi trebalo propisati kao obaveznu i u slučaju kada lica koja imaju posebne dužnosti prema društvu povrede dužnost izbegavanja sukoba interesa u nameri da pribave imovinsku korist za sebe ili druge, kao i u slučaju kada zastupnik društva povredi dužnost postupanja u skladu sa ograničenjima svojih ovlašćenja. Predlagač je predvideo mogućnost izricanja zabrane obavljanja funkcije, ali samo mogućnost; mi smo predložili da to bude obavezni deo kazne. Takođe smo za to da i prekršaji učinjeni od strane preduzetnika budu sankcionisani tako što će pored oduzimanja imovinske koristi ostvarene izvršenjem prekršaja kao obavezan deo kazne biti izrečena i mera zabrane obavljanja delatnosti u određenom vremenskom periodu. Pretpostavljam da će predlagač na ovo reći da se radi o oblasti definisanoj Krivičnim zakonikom i Zakonom o prekršajima, ali sada se tu samo po sebi nameće jedno pitanje – kako je moguće ovim zakonom prekršiti Ustav koji garantuje pravo svojine, a s druge strane držati se odredaba drugih zakona koji definišu pojedine odredbe? Činjenica je da se u Srbiji sve poštuje delimično, pa i sam Ustav, prema potrebama onih koji pišu zakone. S obzirom na to da i ovog puta vodimo raspravu u kojoj su spojene tri tačke dnevnog reda, ja ću svoju diskusiju privesti kraju, jer i ostale kolege poslanici iz poslaničkog kluba SRS treba da dobiju vreme da iznesu svoje mišljenje o drugim predlozima zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Vladan Jeremić ima reč.
Zahvaljujem. Ovu današnju priču bih vratio malo na početak procesa ekonomske tranzicije u zemljama istočne Evrope, kada je prihvatanjem tzv. vašingtonskog konsenzusa, odnosno liste od deset preporuka koje bi zemlje sa problemima trebalo da slede ukoliko žele da reformišu svoju ekonomiju, da postanu uspešne tržišne ekonomije... Vremenom se to pokazalo kao potpuno neuspešno i svega dve ili tri zemlje su imale nešto viši BDP u odnosu na period sa kojim se poredi, a to je prethodnih deset godina. Postalo je jasno da takve reforme ne mogu da proizvedu neke značajne i trajne rezultate, da je jednostavno bilo potrebno da se ta lista dopuni nekakvim tzv. novim reformama, druge generacije. Jedna od najvažnijih preporuka na toj listi je bilo upravo unapređenje korporativnog upravljanja u zemljama u tranziciji. Ono što ekonomska literatura kaže, to je da korporativno upravljanje zapravo predstavlja sistem kojim se vode i kontrolišu kompanije, i na taj način se i definiše, dakle, kao skup mehanizama kroz koji preduzeće funkcioniše kada je svojina odvojena od upravljanja. Nekakav osnovni motiv unapređenja tog korporativnog upravljanja jeste neki interes koji bi trebalo da se prepozna, jer, naravno, samo dobro uređeno korporativno upravljanje u značajnoj meri bi doprinosilo i popravljanju finansijskih performansi preduzeća i, naravno, ugledu u spoljnom svetu. To je, nažalost, u teoriji tako, a u Srbiji, naravno, stvari drugačije stoje. Pogotovo je razlog tome činjenica da je u ovih prethodnih deset godina došlo do značajnih promena koje utiču na korporativno upravljanje u Srbiji. Naravno, to je sve proisteklo iz toga što je najveći deo društvenih preduzeća privatizovan, dok je određeni (doduše, znatno manji) broj većih preduzeća preuzeo strani kapital. Privatizacija koja je izvedena prodajom 70% paketa akcija jednom investitoru uticala je na to da struktura i tip upravljanja budu u korist većinskog vlasnika, koji, naravno, postavlja i kontroliše taj menadžment. Kao dominantan ili najznačajniji problem u Srbiji se upravo pojavio taj problem na relaciji vlasnik – vlasnik, odnosno kako zaštititi manjinske akcionare od zloupotrebe većinskog vlasnika. U nekoliko navrata sam govorio o konkretnim stvarima, vezano baš za ovu konstataciju, koristeći primer dva mladenovačka preduzeća, reč je o „Kobestu“ i „Keramici“; međutim, tu se ništa nije značajnije promenilo. Još 2004. godine, kada je donet Zakon o privrednim društvima kojim su regulisana ta pitanja kompanijskih prava, među njima je i korporativno upravljanje... Iako je donet u skladu sa OECD-om, sa direktivama EU itd., jasno je da nije onakav kakav bi trebalo da bude, a to se pre svega ogleda u njegovom sprovođenju; kao i za najveći deo ostalih zakona postoji problem u sprovođenju samog zakona u praksi. Sledeća stvar na koju bih želeo da ukažem, to je da je taj kvalitet korporativnog upravljanja u srpskim akcionarskim društvima izuzetno nizak. To je sve posledica činjenice, ovo o čemu sam govorio, da je akcionarstvo u Srbiji najčešće nastajalo privatizacijom i da se u tom smislu nametalo snagom zakona, intervencijama države i da nije uopšte nastalo kao nešto prirodno, iz nekih ekonomskih motiva tržišnih učesnika. To je upravo i stvorilo jedan raskorak između tog institucionalno-pravnog uređenja i ekonomske realnosti. Ono što je interesantno, to je da same firme smatraju da je glavni uzrok niskog kvaliteta korporativnog upravljanja upravo neefikasna primena zakonske regulative privrednih društava, hartija od vrednosti od strane sudova i drugih državnih organa. Upravo to stanje korporativnog upravljanja je u velikoj meri odraz vlasničke strukture akcionarskih društava koja je, o tome smo već mogli da čujemo, u Srbiji visoko koncentrisana. Pogotovo je to u velikoj meri izraženo u bankarskom sektoru. Ove činjenice, naravno, utiču i na razvijenost tržišta kapitala u Srbiji. Najviše razloga za brigu zadaje upravo to što većina srpskih akcionarskih društava koja su kotirana na tržištu kapitala de fakto tu ne prikuplja kapital. Interesantni su i podaci, odnosno analize, da skoro 90% firmi nije primilo eksterne investicije u proteklih pet godina, da 89% kompanija ne planira da izdaje nove akcije, niti da putem tržišta kapitala prikuplja svež kapital u narednom periodu. Kao glavni razlog za takvo opredeljenje navedena je želja da se sačuva postojeća vlasnička struktura koja štiti tog kontrolnog akcionara. Jedan od najvećih problema tiče se transparentnog poslovanja i izveštavanja javnosti. Evidentno je da u firmama postoji veliko nerazumevanje funkcije pojedinih postupaka nadzora, revizije i da se oni često neadekvatno definišu. Naročito se ne razume uloga eksternog revizora, dok interni revizor ili ne postoji ili je ta funkcija samo formalna, da bi se ispunila nekakva zakonska obaveza. Srbiji u ovoj oblasti pre svega nedostaje jedna relevantna sudska praksa, rekao bih i poslovna praksa. Jasno je da za tako nešto treba mnogo vremena, a pre svega pretpostavki koje će tek morati da se stvaraju. Otuda je poslovni ambijent u Srbiji takav kakav jeste, a to je da potencijalni investitori u Srbiji imaju status nezaštićenih, da su menadžeri nedovoljno profesionalni. Sve to vodi ka jednom izuzetno otežanom i neefikasnom upravljanju u srpskim firmama. Ovo je samo deo razloga, a moje kolege iz Srpske radikalne stranke će kasnije o tome još nešto više govoriti. Dakle, nije teško zaključiti zašto SRS neće podržati ovakav zakon o privrednim društvima. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč. Izvolite.
Meni je izuzetno drago što je napokon javnost mogla da shvati da je gospođa Čomić sve ovo dobro znala i godinama čuvala kao veliku tajnu i malopre je otvorila dušu i rekla je neke stvari koje su prihvatljive, ali mi smo kažnjavani zbog tih stvari, gospođo Čomić. Dobro, to je sad već prošlost, to je već navika. I mi smo gospođu Čomić pozivali da nas podrži u borbi protiv organizovanog kriminala, ali ukoliko ona baš želi iskreno da se bori, mi ćemo da joj pomognemo. Gle čuda, pravo iznenađenje je da danas u sali nije prisutan Miljko Radisavljević, tužilac za organizovani kriminal. Njemu biste morali da date stenogram ove sednice, jer ovde ima puno materijala za njega; kada to čuje, dužan je da postupi po tome. Iskoristiću priliku, naravno, neću da izlazim iz okvira koji su definisani sa ova tri predloga zakona, da sa konkretnim primerima malo „posolim“ ovo, da to bude razumljivo svima. Prvo što mora da se kaže povodom prvog predloga zakona jeste da cilj donošenja ovog zakona nisu direktive, nije regulisanje spornih pitanja na relaciji mali akcionari itd., već, kako bi to rekli ovi iz Demokratske stranke, „resetovanje“, „nulovanje“, amnestiranje za sve ono što se do sada uradilo. Prosto ne mogu da shvatim da će kada se donese ovaj zakon mali akcionari da budu u poziciji da zaštite svoja prava, a do sada navodno nisu mogli to da učine zato što su bila loša rešenja u važećem zakonu. Naravno da to nije tačno. Neću da otvaram pitanje kvaliteta onih ljudi koji treba da primene ove propise, ali želim da skrenem pažnju na to da s vremena na vreme dobre evropske propise menjamo još boljim evropskim propisima, da bi se resetovalo, da bi sve palo u zaborav. Jer, kada privredni subjekti usaglase svoja normativna akta i svoje poslovanje sa ovim zakonom, više niko neće imati prava da se vraća u prošlost, pa da pita kako se privatizovala „Luka“, ko je koliko ostao dužan, kako je to moguće. Uz veliko zaklinjanje su se donosili propisi o porezima itd. – biće uporna država, istrajno ćemo da završimo ovaj posao – a na kraju čujemo da je dvesta-trista miliona evra neko od najuspešnijih dužan. Izvinite, molim vas, svaki frizer bi mogao da bude uspešan ukoliko ne izmiri obaveze prema državi; svaki zanatlija bi mogao da bude uspešan ukoliko ne bi plaćao poreze i doprinose, a njega obilazite i uredno mu naplaćujete sve. Izvinite, molim vas, zna se, kada se pune maloprodajni objekti „Delte“ prvo punjenje je poklon, drugo punjenje je plaćanje za 180 dana, treće punjenje – ako preživiš, platićemo, ako ne možemo da platimo, tu se nalaze sporedne firmice preko kojih za 15% može da se izvrši naplata potraživanja. Nije tu „Delta“ nešto specijalno izmislila, to rade i drugi oligarsi, oni koji su preko noći, ni krivi ni dužni, zahvaljujući mešanju karata, postali izuzetno bogati. Naravno da njima odgovara da finansiraju promenu vlasti koja bi se dimenzionirala na način kako to oni žele, jer ta vlast onda mora njima da otpiše sva dugovanja koja postoje. To je začarani krug, zatvoren. Prekosutra ćemo imati izmene i dopune Zakona o izboru narodnih poslanika. Onda je potpuno normalno u Srbiji da 126 glasova i mogućnost da ima svoju vladu može da ostvari bilo ko ko ima nekoliko miliona evra i ko je dužan da sponzoriše neku vrstu zloupotrebe. To mora da se kaže, da ne bi ostalo nezabeleženo, a kasnije ću da vas podsećam na reči koje sam nekada pričao i ovo što danas pričam. Samo da skrenem pažnju na to da je odredba člana 31, koja govori o zastupnicima, u krajnjem slučaju nekima čudna – kako to pravno lice može da bude zastupnik drugog pravnog lica? Moram da podsetim poslanike većine da ste glasali za Zakon o krivičnoj odgovornosti pravnih lica, da po tom zakonu postoji mogućnost da se odgovara i za tu vrstu zajedničkog kriminalnog poduhvata. Oligarsi su shvatili da ne žele više da se kao fizička lica na čelnim funkcijama svojih firmi vuku po sudovima, nego da angažuju menadžere, plaćene ljude, da malo imitiramo ono što je u Americi – ja sam vlasnik akcija, na kraju godine želim zagarantovanu dobit, a direktor će da bude moj rob koji će da radi, da mi uspešno vodi firmu, ja kao veliki gazda mogu to da promenim. To je tekovina individualističkog pogleda na tržišnu ekonomiju koja je dominantna u SAD. Kada dođe ovde da brani predlog zakona neko poput Verice Kalanović, koja je sada potpredsednik... Prvo bih je podsetio da je ona bila predsednik Upravnog odbora Državne lutrije Srbije u vreme kada je Bojan Krišto bio direktor. Ta činjenica sama po sebi mnogo govori o tome koliko se iskreno pristupa ovim poslovima. Mogu da citiram imena: Tijana Anđelić, Đilas, Šaper, Krstić i Tadić, ali gospodin Miljko Radovanović može da se uhvati u koštac, neće da pogreši nikako. Pričam o privrednim društvima, da me pogrešno ne shvatite. Imamo privredno društvo Aerodrom Beograd, opet neki Krišto, isti taj. Samo da vas podsetim, gospođo Đukić Dejanović, apropo onoga što je gospođa Čomić s pravom kritikovala malopre, mi danas još nismo dobili izveštaj budžetske inspekcije koja je obišla Aerodrom Beograd pre dve godine; taj izveštaj nisu dobili ni zaposleni, niko živi nije dobio taj izveštaj. Kada bih vam pričao o svim zloupotrebama, šta se sve dešavalo, o otpuštanjima, zapošljavanju preko izabrane omladinske zadruge i rukovodilaca, pa i o onim bonusima, sada je taj Velimir Radosavljević fiktivno vratio 362.000 i ko zna koliko dinara, sa vrlo malom bankarskom provizijom za ovu uslugu, ali nema veze... Prosto je neverovatno kako mislite da vuk može da čuva stado ovaca. Ne znam kako ste to zamislili. Koza čuva kupus! Jedini argument za osnovanost ili ozbiljnost donošenja novog zakona jeste: idemo ka Evropi, to je propisano nekom direktivom. Dobro, ako je u Evropi privatna svojina svetinja, zašto ne primene taj princip za teritoriju Kosova i Metohije, za teritoriju Republike Srpske Krajine? Privatna imovina je svetinja, pa neka se vrati pravom vlasniku. Ali, ne, ne. Zašto ne? Pa, zato što danas imamo situaciju da se sledi „govor ljubavi“ koji nam dolazi iz Brisela. Samo da vas podsetim, gospođo Đukić Dejanović, znam da ćete da me podržite u ovome, da li ste vi čuli, recimo, šta Ričard Holbruk govori o srpskom narodu? Kaže: Srbi su zločinački dupeglavci. Šta kaže Klaus Kinkel, nemački ministar inostranih poslova? Srbe treba baciti na kolena. Hajde da povežem nešto sa privrednim društvima, da bi vam to bilo mnogo jasnije. Vidite, Džejms Bejker je juna 1992. godine izjavio: vodićemo protiv Srba rat, diplomatski, ekonomski, gospođo Đukić Dejanović, politički, propagandni i psihološki. Ovo psihološki nije „Veliki brat“. Kada znate o čemu se radi, o čemu se razmišlja i kada vam bude jasno da ovde treba da se instališe vlast koja treba da u superlativima priča o evropskim standardima, onda prirodna posledica toga jeste ovaj haos koji se dešava u privrednom životu Republike Srbije. Oni koji su od 2001. godine do danas značajno uništili ekonomiju Republike Srbije dajući primat samo finansijama (odnosno, čitajte: stranim bankama) sada su se dosetili kako da se sredi situacija sa unutrašnjim dugovanjima, pa su nam ponudili Predlog zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava. Kada pročitate ovaj predlog zakona videćete da se u centru zakona nalaze banke, jer ne vidim zašto bi poverioci i dužnici i kojim instrumentima mogli da se dogovore da regulišu svoje dužničko-poverilačke odnose ukoliko se tu ne pojavi neka banka. Ali, uzrok problema u dužničko-poverilačkim odnosima treba tražiti i u državi. Ova država je dobila stotine miliona evra, recimo, od SAD da sredi pravosuđe, pa su sredili onu zgradu pored Nemanjine 9 i još su dužni preko petsto miliona dinara građevincima. Da li neko može mirno, hladno da sedi u Vladi i predlaže nove ekonomske i evropske propise, a da zaboravi, recimo, da izvođačima radova još nije plaćen Avalski toranj? Koliko ste vi preduzeća doveli u situaciju da su pod blokadom ili pred stečajem? Samo da vas podsetim, pre nego što se fakturiše, odnosno onog momenta kada se fakturiše građevinac ili dobavljač mora da plati porez. Dva puta pljačkate tog čoveka: prvi put što plaća porez, a drugi put što mu ne plaćate pa ga terate, da bi očuvao svoju likvidnost, da ide kod banaka. Državna lutrija je lepo prodala svoj poslovni prostor u Svetozara Markovića „Metals banci“. Razmislite malo. Sada, da pređemo na novu temu, koja će biti interesantna. I gospodin Ćirić je upoznat sa situacijom u „Energoprojektu“. On dostavlja dopise bez zavođenja. Vidite, nema podatka da je zavedeno u Ministarstvu, nema ni kome je poslato, a poslato je malim akcionarima „Energoprojekta“. Ima i neki potpis, možda je njegov, možda nije. Daje se tumačenje kada se poklone akcije Vlade i Akcijskog fonda kako bi se obezbedila većina da bi neko završio posao sa rasturanjem „Energoprojekta“ zato što „Energoprojekt“ ima veliki broj nepokretnosti u inostranstvu, pa u uslovima raspada sistema svako može da se dohvati te nepokretnosti. Šta pišu mali akcionari? Mali akcionari su obaveštavali sve redom, moram da vam skrenem pažnju. „Poštovani gospodine Nikeziću...“; to je savetnik premijera, čuveni. Oni njemu kažu: „Kako racionalno objasniti da na čelo ,Energoprojektaʼ dolazi Vladimir Milovanović, osuđivan za teško krivično delo trgovine drogom, a za koje je izdržao zatvorsku kaznu?“ To znate, gospodine Ćiriću, dobili ste. Imam ja puno materijala, imam ovde za ove vaše strateške partnere, nego daće mi opomenu, da me kažnjavaju, ali građani već shvataju o čemu se radi. Onda tom „Energoprojektu“ Fond za razvoj daje, da ne pogrešim, 321.000.000 dinara kredita! A šta bi sa njihovim lokacijama, šta beše sa njihovim poslovima, to nikoga ne interesuje, zato što smo sada u fazi resetovanja. Puj pike ne važi, završeno. Sada, zamislite ko je u nadzornom odboru „Energoprojekta“? Gospodin Šoškić, guverner! Zamislite ko je još u nadzornom odboru? Gašo Knežević, ekspert, plagijator! Sada vi nas terate da verujemo vama, pošto član 4. ima i tačku i zapetu i prvo slovo je veliko na početku rečenice, u obrazloženju ste se pozvali na direktive. Zamislite šta ste napisali, recimo, u zakonu o sporazumnom finansijskom restrukturiranju? Kaže – u dobroj veri. Pa, da je bilo dobre vere nikada ne bi došla firma u te probleme. Ako je moguć oporavak i održiv nastavak poslovanja, da bi se navodno sprečio stečaj... Odnosno, mnogo bolje u ovom postupku banke mogu da postanu vlasnici nepokretnosti, nego u stečajnom postupku. To je ta cela priča. Sada ćemo da slušamo ovde podatke. Ne želim da čujem da administracija kaže – nisam nadležan. Održa nam gospođa Čomić predavanje kao u školi za pačiće male, kao da je to glavni problem privrednih društava. Nije to glavni problem privrednih društava. Glavni problem naših privrednih društava se nalazi upravo u ovim vizionarskim porukama koje sam vam pročitao, koje su Evropa, NATO pakt i svet uputili srpskom narodu, šta treba da se ovde završi. Ili, recimo, šta kaže Žak Širak: „Srbi su narod bez zakona i bez vere, to je narod razbojnika i terorista“. A vi vodite nas kod njih. Šta kaže gospođa Tačer? Kaže: „Zaustavite Srbe odmah i zauvek.“ Šta kaže papa Jovan Pavle Drugi? „Trebalo bi da bombardujete Srbe.“ Džejmi Šej kaže, javlja se ovaj što se penje, kaže: „Srbe treba spokojno bombardovati jer će sve brzo zaboraviti“. Zbog toga građane Republike Srbije podsećam – ne verujte da će da vam svane čim se donese ovaj zakon. Taj zakon treba da primeni pešadija koja za jedanaest godina nijedan dobar posao nije uradila za Republiku Srbiju! Stalno ću da vas podsećam, nijedan dobar posao za Republiku Srbiju nije urađen, za građane Republike Srbije. Možete ovo da uvijate u razne oblande, možete da parfimišete, možete da kitite, možete da radite šta god hoćete, u Srbiji nema proizvodnje. Proizvodnja je ugašena zbog toga što je ovo tržište gde treba da se prodaju viškovi iz zapadne Evrope. Zapadna Evropa nijednim kreditom ne želi da podstakne proizvodnju u Srbiji, nego potrošnju, da se kupuje njihova roba. Zato ste i potpisali onaj sporazum po kome ste oslobodili plaćanja carine svu robu koja dolazi iz zapadne Evrope računajući, kao, nama će da bude bolje. Svi ćemo da budemo zadovoljni voajeri dok gledamo izloge sa firmiranom robom. Koje veliko zadovoljstvo! Vi ne vodite računa o Republici Srbiji, vas baš briga. Vas interesuje šta će da kažu oni iz Brisela, da li ste ispunili zadatak. Vi ste projektovani za to da se ti zadaci ovde ostvare. Zato se ja javljam, zato stalno podsećam građane Republike Srbije da ne pristaju na ovu vrstu politike i na ovu vrstu vlasti koja se sprovodi. Naš pravac nije NATO pakt, zapadnoevropska unija, naš pravac je – u se i u svoje kljuse, i sa svim našim tradicionalnim prijateljima. Hvala što mi niste dali opomenu.
Gospodin ministar ima reč. Izvolite, gospodine Ćiriću.
Zahvaljujem. Uvaženi gospodine Krasiću, žao mi je što nisam bio od početka vašeg izlaganja, ali uzeću i stenograme pa ćemo sledeći put. Samo da vam odgovorim u vezi s dopisom koji spominjete i pričom o „Energoprojektu“. Dopis koji spominjete ja sam potpisao. Radi se o tumačenju određenih zakonskih rešenja, jer je posao ministarstva, u mom slučaju ekonomije, da daje tumačenje određenih zakona. Samo ću vas podsetiti, do prošle godine postojao je Zakon o Akcijskom fondu koji je praktično onemogućavao predstavnicima u određenim preduzećima gde je država imala manjinski kapital u vlasništvu Akcijskog fonda da glasaju za određene odluke. U slučaju „Energoprojekta“, država je tada (i sada je) bila vlasnik 34% kroz akcije Akcijskog fonda i PIO fonda. Slažem se sa vama da je verovatno bilo određenih diskutabilnih odluka menadžmenta „Energoprojekta“ do tada. Iz tog razloga smo mi i započeli proceduru. Akcijski fond i PIO fond su, tehnička je stvar, poklonili akcije državi i država je... Ali, podsetiću vas, to je bila molba, zahtev, kako god hoćete nazovite, malih akcionara „Energoprojekta“, koji su u tom momentu i prethodnih godina, pogotovo prošle godine, bili potpuno obespravljeni. Na skupštini smo za naš predlog o restrukturiranju, revitalizaciji, oporavku „Energoprojekta“ dobili podršku. Osim ljudi koji su glasali u ime države, dobili smo podršku i fondova koji imaju akcije i manjinskih akcionara. Deset članova Upravnog odbora u „Energoprojektu“... Neki su od strane države, neki su nezavisni, sa strane, ali su svi dobili podršku i manjinskih akcionara. „Energoprojekt“ je izabrao Upravni odbor i Nadzorni odbor, ali Upravni odbor je izabrao menadžment. Taj menadžment je do sada uspeo, za četiri-pet meseci normalnog poslovanja, da donese poslove na kasarni „4. juli“, da zaključi posao sa Kazahstanom od skoro trideset miliona evra. „Energoprojekt“ jeste strateški važna firma za Republiku Srbiju. Javno smo rekli da „Energoprojekt“ nećemo privatizovati, prodavati, da će država preko svojih predstavnika u Upravnom i Nadzornom odboru preispitati određene odluke koje su donošene u prošlosti, vezane za određene lokacije „Energoprojekta“. Otkad se država aktivno bavi „Energoprojektom“... Mi se ne mešamo u poslovanje, to je posao stručnih ljudi koji rade u „Energoprojektu“ godinama ili decenijama, ali je situacija, koja je bila kritična, na ivici pucanja pre nego što je održana skupština u septembru, dobrano stabilizovana. Jedan od oblika pomoći jeste kredit Fonda za razvoj, koji je potpuno obezbeđen i dat „Energoprojektu“ za likvidnost i trajna obrtna sredstva. Ne vidim šta je sporno u tome da se najvećoj domaćoj projektantsko-inženjerskoj kući, jednoj od najvećih kompanija tog tipa u Evropi, firmi koja sada ima... 60% prihoda te firme dolazi iz poslova, intelektualnih usluga koje ona pruža u Azerbejdžanu, Kataru, Saudijskoj Arabiji, Kuvajtu, na izuzetno konkurentnim tržištima. Što se toga tiče, mislim da angažovanje države u slučaju „Energoprojekta“ ne da nije sporno nego samo treba pohvaliti zato što smo došli u situaciju da sadašnju poslovnu politiku „Energoprojekta“ podržavaju i mali akcionari. To ćemo, uostalom, videti na skupštini koja će se održati u junu mesecu. Statut „Energoprojekta“ je takav da podrazumeva da se svakih godinu dana održava skupština i biraju postojeći ili novi organi upravljanja, tako da ne vidim šta je sporno i zašto ste apostrofirali upravo „Energoprojekt“, ali drago mi je da ste to uradili, jer to pokazuje (i ne samo taj slučaj) da je učešće države ili moderiranje države na prvom mestu bio zahtev manjinskih akcionara, kojih ima nekoliko hiljada, ako ne grešim, u „Energoprojektu“. Još jednu stvar da vam kažem, vezano za vaš argument što se tiče carina. Imali smo privremeni status bescarinske trgovine sa Evropskom unijom, gde je Evropska unija od 2001. godine nama ukinula carine, a mi smo zadržali carine. Trgovinski sporazum sa Evropskom unijom podrazumeva legalizaciju tog stanja; carine su od strane Evropske unije, svih zemalja članica, apsolutno ukinute, a mi imamo rok za prilagođavanje, odnosno postepeno ukidanje. S druge strane, imamo status najpovlašćenije nacije u nekim drugim zemljama, ali konkretno naš najveći trgovinski partner, gospodine Krasiću, jeste Evropska unija, jesu zemlje Evropske unije. Najveći spoljnotrgovinski partneri naše države su Nemačka, Italija, Slovenija, Austrija. Ne vidim kako mislite … Konkretno da vam kažem, apropo industrije, industrijska proizvodnja i izvoz tokom prošle i prva tri meseca ove godine rastu. Da li znate zašto rastu? Naše firme izvoze u Evropsku uniju. Dobro je ako ste vi zatvoreno tržište i sve što proizvedete vaši građani ili privreda mogu da konzumiraju. U svakom slučaju, ne vidim drugog puta nego dalje približavanje, ekonomsko (naravno, i političko, ali ovde govorim o ekonomskom približavanju), Evropskoj uniji. Pokazalo se da sistem vrednosti, u ekonomskom smislu, za koji se zalaže i koji promoviše Evropska unija funkcioniše. To su najrazvijenije zemlje sveta. Ne vidim drugog načina i rešenja, sem da se što više približimo Evropskoj uniji i da one stvari koje su kod njih dobre usvojimo. Moram da kažem da sam jako zadovoljan, kao ministar ekonomije, zbog toga što imamo mogućnost da našim privrednicima omogućimo da bescarinski izvoze svoju robu, svoje proizvode na teritoriju Evropske unije. Slažem se s vama da treba „u se i u svoje kljuse“, ali sadašnja međunarodna ekonomska scena je zasnovana na međusobnoj saradnji. Jedan od razloga zašto imamo rast izvoza cele prošle godine od 24% i par meseci ove godine od 36-37% jeste to što su firme koje su ovde investirale, dominantno iz EU, ovde napravile svoje proizvodne pogone, zaposlile naše ljude; ovde proizvode i izvoze u Evropsku uniju. Tako se smanjuje trgovinski deficit. Hvala.
Gospodin Krasić, replika.
Samo da objasnimo neke stvari. Mnogo lepo zvuči to što ste rekli, samo odakle spoljnotrgovinski deficit? To je bolna tema. Možete da pričate da izvozimo ovamo, onamo, ali zašto spoljnotrgovinski deficit? Što se tiče „Energoprojekta“, da li znate da je izgubljen jedan spor od 3.600.000 evra u Londonu? Ne znate za to? Da li znate da su propali neki poslovi u inostranstvu zato što postoji krtica, insajder u samom „Energoprojektu“, koji hoće da omalovaži „Energoprojekt“? To je realnost, to su činjenice. Pozivam male akcionare, gospodina Ćirića ste čuli, on se bori za prava malih akcionara, bori se za to da se „Energoprojekt“ ne rasturi prema onom konceptu kako je neki od Zečevića zamislio, sutra dođite kod gospodina Ćirića, kažite da sam sve pogrešio, gospodin Ćirić ima da bude vaš zastupnik da to bude u skladu sa propisima. Ako je to efekat ove naše rasprave, ja sam prezadovoljan, gospodine Ćiriću. Ali, ako ste već toliko sposobni, onda rešite pitanje i Aerodroma Beograd, ovog otpuštanja, kupovine kola i nabacivanja ovih poslova (neuporedivo skuplji vozni park nego što može da se kupi, kupovina preko posrednika). Nema razlike između onoga što radi Aerodrom Beograd i onoga što je radio Šarančić sa lokomotivama, samo što je tamo bio voz, a ovamo su putnički automobili i neke druge stvari. Mogli su direktno i oni preko neke zadruge da obezbede. Poenta moje rasprave jeste: kakav specifičan sastav ljudi vodi našu privredu, dobro smo i živi. Pozovite Miljka Radosavljevića, za njega je posao ovde.
Reč ima narodni poslanik... Najpre ministar Ćirić. Izvolite, gospodine Ćiriću.
Ja se neću više javljati. Samo da vam kažem, trudim se da poprilično znam o stvarima kojima se bavim. Znam za spor u Londonu, gospodine Krasiću, ali je to spor koji je započet zbog delovanja i aktivnosti prethodnog menadžmenta, koji smo smenili. Tri i po miliona evra, čini mi se, ili dolara, apsolutno se slažem sa vama, treba ispitati kako je došlo do tog ugovora, broj jedan. Broj dva, što se tiče situacije u „Energoprojektu“, u svakom žitu ima kukolja, pa ne sumnjam da i u „Energoprojektu“ ima ljudi kojima se ne sviđa zakonito poslovanje „Energoprojekta“. I, još jednu stvar da vam kažem – ja nemam nikakavproblem da se vidim sa malim akcionarima. U septembru, kada je bila skupština „Energoprojekta“, obratio sam se svima prisutnima, pa i malim akcionarima. Mislim da ih je u sali Doma sindikata bilo bar jedno petsto-šeststo. Znači, apsolutno nemam nikakav problem, ali kad baratamo nekim činjenicama, onda bar da znamo kad je nešto počelo, trajalo, kad se završilo i ko je zaslužan ili kriv za neku stvar. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Goran Mihajlović.
Hvala lepo, gospođo Đukić Dejanović. Mogu li samo znati vreme naše poslaničke grupe?
Šesnaest minuta i trideset sekundi.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, u okviru seta od tri predloga zakona o kojima danas raspravljamo nalaze se dva zakona koja tretiraju na izvestan način sličnu problematiku, to su Predlog zakona o privrednim društvima i Predlog zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava, kao i jedan zakon koji je po mnogo čemu specifičan, a to je Predlog zakona o kontroli predmeta od dragocenih metala. Osim što su sva tri zakona pod jurisdikcijom Ministarstva za ekonomiju i regionalni razvoj, ovaj treći nema nekih dodirnih tačaka, pa ću se malo više u narednom izlaganju pozabaviti tim zakonom, Predlogom zakona o kontroli predmeta od dragocenih metala, a ova prethodna dva su već svestrano obrazložile moje kolege iz Poslaničke grupe SRS. Shodno odredbama ovog zakona, pod dragocenim metalima se podrazumevaju platina, zlato, paladijum i srebro, a pod njihovim legurama čvrste mešavine jednog ili više plemenitih i jednog i više neplemenitih metala. Ova oblast je do sada bila pravno uređena starim zakonom koji je postojao kao savezni zakon, a donet je još 1994. godine; po prestanku postojanja državne zajednice Srbija i Crna Gora isti je primenjivan kao republički zakon i važio je do današnjeg dana. Kako predlagači navode, glavni razlog za donošenje novog zakona jeste potreba da se izvrši usaglašavanje ovog zakona sa usvojenim Zakonom o ministarstvima, Zakonom o državnoj upravi i pravnim sistemom Republike Srbije, čime bi se na sistematski način uredila oblast prometa dragocenih metala. Međutim, meni je mnogo interesantno obrazloženje koje je dao predlagač, koji kaže da je jedan od glavnih razloga stvaranje pravnih preduslova za potpisivanje Konvencije o kontroli i označavanju predmeta od dragocenih metala, čijim bi potpisivanjem došlo do pospešivanja zlatarstva kao potencijalno perspektivne privredne grane u Republici Srbiji. Pitam se otkud odjednom gospodi iz Ministarstva ideja da razvijaju zlatarstvo i neke suptilne i fine privredne grane, a potpuno su zapustili industriju, poljoprivredu i ono što je godinama bila tradicija u Republici Srbiji? Stoga, gospodo, ipak bi trebalo da najpre pokušate da obnovite ove fundamentalne grane koje su osnova privrede svake zemlje, pa da se bavite ovako finim stvarima kao što su zlatarstvo i promet dragocenih metala. Što se tiče samog zakona, isti je podeljen u devet oblasti. U najkraćim crtama ću pokušati da građanima Srbije obrazložim glavne stavove naše poslaničke grupe. Akcenat ću staviti na ono što je na neki način novina u odnosu na postojeći zakon. U uvodnom delu zakona su navedeni predmet zakona, subjekti na koje se zakon primenjuje, odnosno ne primenjuje, dato je objašnjenje osnovnih termina koji su korišćeni u zakonu i date su nadležnosti Direkcije za mere i dragocene metale kao organa uprave, osnovanog od strane Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja. Uopšte uzev, u ovoj uvodnoj glavi se može uočiti jedan fazni tok koji treba da postoji u prometu predmeta od dragocenih metala, koji započinje usaglašavanjem predmeta sa aktuelnim zakonskim odredbama, preko ocenjivanja usaglašenosti, označavanja i žigosanja, a završava se izdavanjem popisane tehničke dokumentacije koja prati ove predmete od dragocenih metala. U drugoj glavi su dati tehnički zahtevi za predmete od dragocenih metala. Tu je zahtevana finoća, što istovremeno podrazumeva i finoću sredstava za lemljenje, prevlaku, ako iste postoje. Izuzetak od ovog pravila u pogledu finoće predstavljaju samo zlatnici, spomen-plakete, prigodni pokloni i ostali predmeti izrađeni povodom raznih jubileja i svečanih manifestacija, što je bio slučaj i u dosadašnjem zakonu. Najobimniji deo zakona je treća glava, koja se odnosi na ocenjivanje usaglašenosti. Ona propisuje obaveze proizvođača, uvoznika i zastupnika u pogledu postizanja potrebne usaglašenosti, odnosno označavanja i žigosanja predmeta od dragocenih metala. Koliko sam mogao da uočim, novinu u ovoj glavi predstavlja to što je data mogućnost da se umesto ispitivanja predmeta u laboratoriji usaglašenost priznaje i na osnovu prateće tehničke dokumentacije, ako ista postoji. Na taj način se može olakšati čitava procedura utvrđivanja usaglašenosti. Ova faza usaglašavanja predmeta se završava dodeljivanjem znaka proizvođača i donošenjem odgovarajućeg rešenja od strane Direkcije, zaustanove koje se bave ovakvom delatnošću. Isto tako, novina je i to što otkup predmeta od dragocenih metala od sada može da vrši samo proizvođač ovih predmeta. Na taj način se potencijalno sprečava rad na divlje u ovoj oblasti, što bi opet trebalo da donese, u krajnjoj liniji, zaštitu interesa potrošača kao krajnjih korisnika predmeta od dragocenih metala. Propisana je obaveza Ministarstva da vodi registar ovlašćenih tela za ispitivanje i žigosanje predmeta kako bi se stvorili jednaki uslovi za sve i sprečila nelojalna konkurencija na tržištu. Naredne glave, to su glave četiri, pet i osam, mnogo su manje po obimu i sadrže samo po jedan član, a odnose se na priznavanje inostranih žigova, naknade za izvršena ispitivanja i žigosanja predmeta od dragocenih metala, kao i na kaznene odredbe za nepoštovanje odredaba ovog zakona. Ukratko, da ne bih sve pričao, kazaću samo šta je suština. Resorni ministar ima pravo da vrši priznavanje inostranih žigova na teritoriji Republike Srbije, ako su ispunjeni oni uslovi koji se kod nas zahtevaju. Visinu naknade i način plaćanja za izvršena ispitivanja donosi Vlada, pri čemu je visina naknade ista i za domaća i za strana lica. Što se tiče kaznenih odredaba, predviđene su za razne prekršaje i prestupe novčane kazne od 5.000 do 150.000 dinara za fizička i odgovorna lica, od 10.000 do 500.000 dinara za preduzetnike, od 100.000 do 2.000.000 dinara za pravna lica. Ovim zakonom je uređen i prodajni prostor u kome se drže predmeti od dragocenih metala. Propisano je i označavanje i odvajanje ovih predmeta od predmeta od nedragocenih materijala, ako se isti nalaze u tom prostoru. Propisano je, isto tako, da u ovom prostoru postoje lupe za očitavanje žigova ako ih korisnici traže, a na vidnom mestu mora da postoji uvećana slika sa žigom, odnosno rešenjem o znaku proizvođača, uvoznika ili zastupnika, kako bi ceo promet poprimio legalni karakter. Što se tiče nadzora nad primenom ovog zakona, nadzor vrše Ministarstvo ili tržišna inspekcija po pitanju prometa predmeta od dragocenih metala, osim u delu nadzora za koji je nadležna Direkcija za mere i dragocene metale. Na kraju, u poslednjem poglavlju, kao što je slučaj sa svakim zakonom koji se donosi, date su prelazne i završne odredbe u okviru kojih se naročito ističe nekoliko stvari: rokovi za donošenje potrebnih podzakonskih akata za primenu zakona, konstatuje se da se predmeti koji su već označeni i žigosani do donošenja novog zakona ne moraju ponovo označavati i žigosati, a propisuju se i termini stupanja na snagu novog, odnosno prestanka važenja postojećeg Zakona o kontroli predmeta od dragocenih metala. U najkraćim crtama, to bi bile najvažnije opšte odredbe sadržane u ovom predlogu zakona o dragocenim metalima, a što se tiče detalja ovog zakona, poslanici SRS će o tome govoriti u danu kada bude bila rasprava o pojedinostima. Podneli smo ukupno osam amandmana na ovaj zakon. Što se tiče strukture samih amandmana, ona je takva da su tri amandmana tehničke prirode, tri se odnose na vremenske rokove i dva su suštinske prirode. Kad budemo obrazložili te amandmane građani Srbije će moći da steknu mnogo jasniju sliku o celini ovog zakona. Dame i gospodo iz Ministarstva za ekonomiju i regionalni razvoj, vama bih poželeo mnogo uspeha u otvaranju radnih mesta koja najavljujete primenom i implementacijom ovog zakona, ali bih vam dao još jedan dobronameran savet – ipak se potrudite da građanima Srbije sačuvate njihova postojeća radna mesta, jer ne treba zaboraviti da su u predizbornim godinama slična obećanja davali Boris Tadić, Zoran Živković, Mlađan Dinkić, a kako su se posle izbora građani proveli sa tim radnim mestima najbolje znaju oni sami. Na samom kraju moram da izrazim žaljenje zbog toga što gospođa Kalanović, potpredsednica Vlade, nije prisutna u sali, jer da jeste, s obzirom na činjenicu da dolazimo iz istog mesta, Trstenika, rekao bih joj da kad ima vremena, subotom ili nedeljom, malo prošeta po trsteničkom buvljaku; sve kolege i koleginice s kojima smo nekad zajedno radili u „Petoletki“, umesto u konstrukcijskim biroima, nalaze se na buvljacima i idu od tezge do tezge ne bi li preživeli. Još jednom, probajte da sačuvate stara radna mesta, a za nova radna mesta ima vremena.
Dobro, dobro, nemojte nostalgično. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođa Jorgovanka Tabaković.
Zahvaljujem. Pošto je moja rasprava u vremenu namenjenom ovlašćenom predstavniku stigla negde do 30. amandmana, još jednom bih ponovila, zbog odsutnosti ministra, da su se u načinu rasprave poslanici razlikovali po tome što su neki primerima oslikavali kritičke tonove, a ja sam, u ime Poslaničke grupe Napred Srbijo - SNS, uz konkretne primedbe i predloge kako da se primedbe isprave govorila o, smatram, jednom od najvažnijih sistemskih zakona i sigurno najvažnijem zakonu na ovom dnevnom redu. Verujem da će vam preneti, ali ja ću da ponovim da je član 18. jedan od najznačajnijih u ovom zakonu, gde bi taj „proboj pravne ličnosti“ trebalo zameniti sa „zloupotrebama privrednog društva“. Obrazlagala sam način na koji se ne sme dešavati aktuelna praksa u osnivanju društva, u izbegavanju obaveza koje društvo stvori, odgovornosti onih koji zloupotrebom steknu određene koristi, ali ne samo članovi društva nego i uprava. Upravo ću da iskoristim priliku da ono što sam propustila... Verujem da i vama često ukazuju oni koji nam pomažu ne da stignemo do cilja koji se zove doći na odrednicu EU, nego postići standarde koji nas čine kvalifikovanim za tu evropsku porodicu, da se trudimo da izbegavamo ono što se zove zloupotreba službenog položaja. Zaista bih molila da kasnije ne zakazujemo posebnu sednicu da bismo u odgovarajućim zakonima menjali kvalifikaciju tog dela koje evropsko pravo i mnoge zemlje niti prepoznaju, niti nas razumeju kada pokušavamo da rešimo problem zloupotreba, korupcije ili onog što je baš definisano u ovom članu 18 – zloupotreba privrednog društva. Rekla bih par reči i o tome kako se u stvari može zloupotrebiti punomoćje po zaposlenju, odnosno kako lice koje je ovlašćeno da sklapa određene ugovore može da nanese štetu trećem licu, a da vi Predlogom zakona niste adekvatno zaštitili treća lica od tih činjenja. Znači, neka lica, zaposleni, dužna su, po prirodi posla i po ugovoru o radu koji su potpisala, da, u skladu sa internim aktom, budu u prilici da oštete neko treće lice dovodeći ga u zabludu na razne načine. To nije problem trećeg lica koje o tome mora da se obavesti, proverava ili zna da je to lice zloupotrebilo svoje punomoćje po zaposlenju. Morate se složiti sa mnom da u članu 34. posle stava 2. ne možete prema trećem licu koje je bilo savesno da ističete taj zahtev prekoračenja ovlašćenja. Znači, ako zaposleni u jednom preduzeću prekorači neka svoja ovlašćenja, to mora da rešava interni akt. To mora da znači da lice koje je dužno da se saglasi sa nekim njegovim činjenjem ili radnjom, po zaposlenju i po poslu koji radi, mora da bude rešeno unutar firme, a kompanija, privredno društvo mora da odgovara da li je zaposlilo savesnog radnika, da li je on prekoračio ovlašćenje ili zloupotrebio položaj. Sada ja ulazim u zamku formulacije „zloupotreba položaja“, ali to mislim u činjeničnom, a ne krivično-pravnom smislu. Znači, ograničenja mogu isticati prema trećim, samo nesavesnim, licima, jer i takvih ima u tim ugovornim odnosima, s tim da bi privredno društvo bilo u obavezi da dokazuje nesavesnost trećih lica. Ali je obaveza društva, složiće se kolege koje su u to upućene, da vodi računa o svojim zaposlenima, njihovoj disciplini i da internim aktom uredi granicu njihovih ovlašćenja. Treće savesno lice mora zaista da uživa pravnu sigurnost ukoliko je bilo savesno. Sve vreme se trudimo, i vi ste i sami istakli da je cilj ovog zakona, da stvorimo pravnu sigurnost u poslovanju privrednih društava. Evo, ovde ste u prilici da to ispravite. Kod izdavanja prokure najbolje je da ostavite mogućnost društvu da prokuru izda samo pravnom licu. Sada ću da vam objasnim i zašto. To bi za posledicu imalo ne samo zastupanje, već i upravljanje društvom. Znači, pošto je prokura neprenosiva, prokurista ne može da da punomoćje za zastupanje i ovlašćenje. Prokurista je zakonski ograničen svojom prokurom i to čini da ovlašćenja prokuriste budu potpuno izvesna i da rizik za društvo i poverioce jeste manji kod prokure nego kod zastupanja. Po prirodi stvari, zastupanje čini fizičko lice. Znači, hajde da olakšamo pravosuđu posao time što ćemo broj spornih situacija ne da umanjimo nego bukvalno da onemogućimo, evo sada, u ovom trenutku kada govorimo o zakonu. Mnoge su kolege pričale o članu 47. stav 2, a ja ću da govorim o onoj nedoumici kada su u pitanju kapital, ulog i imovina. Znači, pravnici vrlo vole da se petljaju u poslove ekonomista, kao što oni koji su tehničke struke tvrde da su uvek bili najbolji predsednici vlada, ali moramo da priznamo da je ipak jedan deo nedoumice stvorila i sama struka time što do danas ostavljamo otvoreno šta je imovina, a šta je kapital. To za ekonomiste nije sporno, ako su dobronamerni, ali ako nisu to može da bude sporno. Vi ste pokušali da tu nedoumicu ispravite, ali niste bili dosledni do kraja. U članu 47. u stavu 2. ste takođe ostavili zabunu. Potrebno je da precizirate da uplaćeni i uneti ulog predstavlja ne samo imovinu, nego i kapital društva; znači, ne govorimo o kasnijim unosima, govorimo o ulozima prilikom osnivanja i da je to, u stvari, vrednost uplaćenih, unetih uloga. Molim vas da ne budete sujetni, nego da pratite vaše rešenje iz člana 139, kojem dajem za pravo i na osnovu kojeg upravo izvodim ovu primedbu, gde ste lepo i jasno napisali da društvo s ograničenom odgovornošću jeste društvo, sada citiram vaš navod, „u kome jedan ili više članova imaju udele u osnovnom kapitalu društva“. Znači, u kapitalu, ne u imovini. Molim vas da to jedino mesto gde bi mogla da se stvori nedoumica otklonite prihvatanjem amandmana. Konstruktivne primedbe koje iznosim u ime Srpske napredne stranke, evo, potvrđujem i ovim primerom. Neke su kolege govorile o neophodnoj odgovornosti da se zajednički snose troškovi postupka u članu 59. Mislim da je to potpuno u redu, to jeste stav koji mi zastupamo i zato ga ne bih ponovo obrazlagala. Ono što želim da naglasim jeste definisanje ličnog interesa prilikom zaključivanja određenih poslova u društvu i pokušaj da ne dozvolimo da se taj lični interes zloupotrebi. Potpuno podržavam rešenje u zakonu, ali da li vi mislite da ne može da se desi i zloupotreba ličnog interesa prilikom raskida ugovora, ne samo prilikom sklapanja? Znate, neko može da nanese štetu društvu ili trećem licu i kada je lično zainteresovan da, na primer, raskine neki zakup, pa vas molim da i o tome povedete računa onako kako smo vam u članu 65. tačkama 1) i 3) definisali da treba da pregovarate sa onim sa kojim ste zaključili neki ugovor čak i o prestanku pravnog posla, načinu kako taj posao prestaje, ali i o mogućnosti produženja. Neću da vas podsećam na neke primere, poput „Satelita“, prekoračenja ovlašćenja zaposlenog ili čoveka koji ima funkciju, koji je u hotelskoj sobi potpisao ugovor i to je posle palo na teret budžeta Republike Srbije. Hoću da vas podsetim na mogućnost da pri raskidu zaključenog ugovora, ako je u pitanju neko lice koje je povezano ili ima lični interes da se neki ugovor raskine, treba da bude predmet razmatranja šta je za jedno privredno društvo veća šteta, i da li postoji korist. Zašto ne bismo jednu takvu mogućnost stavili u ovom trenutku u zakon? Evo, da bih ostavila i kolegi nešto vremena, samo ću još jednu načelnu primedbu, koja se tiče čl. 67. i 74, da vam dam, u smislu jednog nelogičnog i nepotrebnog dokazivanja apstraktne kategorije da lice na čiji se teret stavlja neznanje treba da dokaže da nešto nije znalo. Evo, na primer, u članu 67. kažete da je društvo u obavezi da treće lice dokaže da nije znalo ili da nije moglo da zna za postojanje ličnog interesa u vreme zaključenja nekog pravnog posla ili preduzimanja pravne radnje. Tu su kolege iz mnogih struka pa neka mi pomognu. Veoma je teško dokazivati negativne činjenice, pogotovo što samo treće lice treba da dokaže jednu apstraktnu kategoriju da nešto nije znalo ili da nije moglo znati. Recite mi, kako će se to u praksi primenjivati? Ako bi teret u ovom slučaju bio na trećem licu, to bi omogućilo društvu da poništava pravni posao iz sopstvenih interesa. Vodite računa o tome. Znači, nije reč o jezičkoj formulaciji ili o tome da li je moguće dokazati apstraktno u filozofskom smislu, reč je o tome da neko ovo može da zloupotrebi i da dovede treća lica u neizvestan položaj jer bi društvo uvek moglo da tvrdi da je treće lice moralo da znaza postojanje tog ličnog interesa. Zaista tvrdim da jedan ovakav član zakona ne bi mogao u praksi da se primeni. Završiću svoje konstruktivne primedbe vezane za izmenu zakona koji nam je potreban pričom o članu 74. gde predlažemo rešenje drugačije od vašeg, kojim ne treba da uslovljavate zaštitu lica koje izvršava zakonom propisanu obavezu da obavesti nadležni organ o delu koje je kažnjivo zakonom. Znači, ne može društvo da ispituje da li je lice koje treba da obavesti nadležni organ o nekoj protivzakonitoj radnji to činilo u dobroj ili lošoj veri. Vi ste to u Predlogu zakona napisali. Kad je nešto nezakonito, onaj ko to sazna je dužan da prijavi nadležnom organu i nije bitno da li je on imao, i kakav, motiv. Cilj je da ispunimo zakonsku odredbu da se kažnjivo delo ne desi i da ga sprečimo. U ovom slučaju su motivi potpuno nevažni. Evo, ja ću ovim završiti, sa željom da od ovih 49 amandmana... Zaista, svaki od njih je urađen vrlo ozbiljno, studiozno, tretirana je uporedna praksa, a interes da dobijemo bolji zakon o privrednim društvima nam je bio ispred svega. Volela bih da to uvažite kroz pažljivo razmatranje amandmana. Hvala.
Zahvaljujem gospođi Tabaković. Reč ima ministar gospodin Nebojša Ćirić.
Zahvaljujem. Uvažena gospođo Tabaković, apsolutno se slažem s vama i mislim da ovde imamo isti cilj, a to je da ovaj sistemski zakon reguliše oblast koja je od suštinskog značaja za funkcionisanje privrede i da omogući zakonodavstvu da se na pravni način tretiraju određeni problemi koji se javljaju u poslovanju. Žao mi je što nisam bio u prvom delu kada ste davali određene amandmane, ali moram da vam kažem da ćemo svaki od amandmana pažljivo razmotriti. Vi znate da nisam ni na koji način sujetan. To što ste vi predlagač određenih amandmana ni na koji način ne znači da će oni biti apriori odbijeni ako imaju smisla. Moram da vam kažem, ovako na prvu loptu, da ono što ste rekli vezano za članove 47. i 65. ima smisla, ali pogledaćemo. Što se tiče članova 66, 67. i 74, to moramo da proverimo. Vezano za član 18, ako ja dobro razumem pravnike iz mog tima, odnosi se na osnivače, a ne na upravu. U svakom slučaju, šta hoću da vam kažem? Biće rasprave o pojedinostima, mi ćemo razmotriti amandmane. Kažem, ovako na prvu loptu, za mene kao ekonomistu ono što ste rekli za čl. 47. i 65. zaista ima smisla, što se tiče tretmana imovine i kapitala, odnosno uloga, tako da ćemo zaista pažljivo razmotriti. Videćemo se, nadam se, i sledeće nedelje kada će biti rasprava o pojedinostima; pre toga ćemo kao Vlada da se izjasnimo o amandmanima. U svakom slučaju, hvala vam na zaista profesionalnim i detaljnim amandmanima. Drago mi je što ovako važni zakoni, kao i ostali, ali ovaj gde je moje ministarstvo predlagač, bivaju analizirani na ovakav način i što od vas lično i ostalih narodnih poslanika dobijam izuzetno konstruktivne predloge. Hvala.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da se složim sa svojim kolegama, pred nama je jedan izuzetno značajan zakon, ali ujedno i da izrazim nezadovoljstvo Srpske napredne stranke zbog toga što ovaj zakon nismo dobili ranije ili makar izmene i dopune zakona koji je trenutno aktuelan, jer mi se čini da je u ovoj oblasti bilo jako puno propusta, da je u simbiozi sa Zakonom o privatizaciji ovaj zakon omogućio da u prethodnih par godina izgubimo na desetine hiljada radnih mesta, da imamo veliki broj preduzeća u kojima nije uspela privatizacija i da na pravi način ne zaživi niti akcionarstvo, niti da imamo jedan bolji kvalitet kada je u pitanju korporativno upravljanje. Dakle, činjenica je da je dosadašnji zakon omogućavao ozbiljnu koncentraciju kapitala kada su u pitanju veliki vlasnici, da su manjinski vlasnici bili totalno u podređenom položaju, da su zloupotrebe bile velike, ali da ova vlada nažalost nije našla za shodno, a ni prethodne, da izmenama eventualno spreči sve to što se dešavalo, već je dozvolila da mali akcionari budu u potpuno podređenom položaju i da se naša privreda u velikoj meri tajkunizuje, rekao bih. Nažalost, mislim da ovaj zakon, bez obzira na to koliko je značajan, nije dovoljan da bi se bitno popravilo stanje u našoj privredi. Naša privreda ima jako puno problema. Naša vlada se uglavnom bavi makroekonomijom, jako malo je sišla na mikronivo. Mislim da imamo veliki problem kada je u pitanju primena ovog zakona i kada je reč o stanju na tržištu kapitala, ono je izuzetno plitko. Imamo jako malo kompanija koje su na listingu. Imamo jako malo finansijskih sredstava koja se nalaze na tržištu kapitala. Portfolio investicije prethodnih godina bile su negativne. Znači, kapital sa finansijskog tržišta se povlačio. Čini mi se da ona vaša priča o tržišnoj ceni akcija ne pije vodu i da i mali akcionari i svi oni koji žele da zaštite svoje vlasništvo i svoje udele mnogo više prostora treba da traže u nekim procenama relevantnih institucija da bi eventualno došli do prave cene akcija, jer mi se čini da sa ovakvim tržištem kapitala mi nemamo nikakve šanse da utvrdimo stvarnu cenu akcija. Nema potrebe da podsećam da je bilo jako puno manipulacija prilikom otkupa akcija kada su u pitanju mali akcionari. Generalno, mi imamo jako slabe institucije i to je veliki problem. Imamo slaba regulatorna tela i imamo veliki problem sa pravnim sistemom, sa sudstvom danas u Srbiji. Jednostavno, u Srbiji nema poštovanja prema malim akcionarima, nema dovoljno korporativne kulture. Odnos društva, vlasti prema malim akcionarima je katastrofalan. U obavezi sam na neki način da u ovoj raspravi pomenem male akcionare „Beka“, koji su vlasnici 60% tog preduzeća koje je sticajem okolnosti, rekao bih pre svega nemarom Vlade i nekim nezakonitim odlukama, odvedeno u stečaj i likvidaciju. Ti mali akcionari su imali 60% akcija. Po namirenju svih poverilaca, plaćanju svih kamata, na računu tog preduzeća ostalo je 23.000.000 evra. Mi i dan-danas imamo stečajni postupak koji nije završen, imamo stečajnog upravnika koji je za četiri godine uspeo da sebi obezbedi primanja od nekih 300.000 evra; imamo Agenciju za licenciranje stečajnih upravnika koja prima jako fine iznose na osnovu prometa koje to preduzeće ostvaruje. Stiče se utisak da danas vlasništvo malih akcionara nad privrednim društvima nije poželjno u Srbiji. To je ono što je loše. To je ono što nas prati već godinama unazad. Čini mi se da ni ovaj zakon ni na koji način neće uspeti da zaustavi koncentraciju vlasništva i u onom delu koji se odnosi na male akcionare SNS ima jako puno zamerki. Dakle, što se samog zakona tiče, plašim se da će interes za javna akcionarska društva nakon ovog zakona biti jako mali. Kao što rekoh, imaćemo i dalje jako veliku koncentraciju vlasništva, nastaviće se sa smanjenjem broja vlasnika u akcionarskim društvima. Očigledno je da je uz loša regulatorna i institucionalna tela jedini način da se zaštiti vlasništvo manjih akcionara interna kontrola. U tom smislu, mislim da ste donekle neke poteze u ovom zakonu povukli. Kada je u pitanju odnos prema malim akcionarima i snižavanje praga kada su u pitanju pojedine teme koje se stavljaju na dnevni red, mislim da je to urađeno dosta dobro i da je jedna visoka kvalifikovana većina za odlučivanje koja se pojavljuje u pojedinim članovima isto tako za pohvalu. Ali, rekao bih da ima i puno propusta kada su u pitanju prava manjinskih akcionara. Ono što smeta Srpskoj naprednoj stranci i što bi ovaj zakon trebalo da poboljša tiče se sukoba interesa, kada su u pitanju transakcije sa povezanim licima. Čini mi se da ste u tom smislu mogli bitno da povećate pravnu regulativu, da obavežete sve one koji su u rukovodstvu a koji eventualno stupaju u sukob interesa da to javno objave, da odustanu od odlučivanja. Mislim da nezavisna procena kada je u pitanju cena akcija mora da ima prioritet u odnosu na tržišnu vrednost zbog već pomenutog problematičnog stanja na tržištu kapitala. Mislim da pravna zaštita mora u potpunosti da bude zagarantovana manjinskim i malim akcionarima i da u tom smislu imamo jedan veliki problem, jer obično troškovi te pravne zaštite odvraćaju male akcionare da uđu u takav sudski postupak. To je moralo biti regulisano kroz tekst ovog zakona. Što se tiče rukovodstva, odbora, uticaj manjinskih akcionara na odlučivanje je dosta mali, pre svega se svodi na skupštinu i mogućnost da se deluje kroz skupštinu. Koliko je meni poznato, danas se u svetu sve više ide na to da kroz različite komisije glas manjinskih akcionara bude mnogo jači u tom procesu izbora direktora. Mislim da je, generalno, veliki problem ovog zakona vlasništvo. Vlasništvo je nešto što nije definisano ni u prethodnom zakonu; to je nešto zbog čega, verujem, dobrim delom ni ova naša tranzicija ne uspeva, zato što vlasnička struktura nije transparentna. Mislim da se ni ne želi, pod pritiskom krupnog kapitala, da se ide u transparentnu vlasničku strukturu, da je javnost na taj način onemogućena da prepozna u mnogim slučajevima sukob interesa, monopole, kartelske sporazume, da je neophodno da jedno društvo koje je u tranziciji ima jasnu i transparentnu vlasničku strukturu koju bi mogli da kontrolišu svi građani. U tom smislu, ukoliko bi se obezbedila jasna vlasnička struktura mogli bismo bitno da umanjimo i pojavu korupcije u našoj privredi, koja je poprilična. Trebalo je da se u ovom zakonu nađu instituti koji bi obavezali velike akcionare na obelodanjivanje podataka o vlasničkoj strukturi. Udeli fizičkih lica moraju da imaju prioritet u zakonu i prilikom registracije samih privrednih društava. Što se informisanosti tiče, tu imamo niz primedaba kada je u pitanju razvrstavanje informacija. Mislim da ste tu umanjili prava malih akcionara. Vaše opravdanje odnosi se na to da je bilo i suviše sudskih postupaka gde su mali akcionari tražili i očekivali da neka svoja prava u odnosu na rukovodstvo ostvare. Mislim da je u ovom slučaju trebalo ići na jedan sistem gde bi informacije koje se prikupljaju u jednom preduzeću bile razvrstane po važnosti, pa bi se na osnovu važnosti samih informacija odredila prava malih akcionara i svih drugih koji su zainteresovani za te informacije da im budu dostupne ili ne. (Predsednik: Vreme.) Ono što je bio veliki problem u prethodnom zakonu, a nije rešeno u ovom zakonu, jeste činjenica da ima jako puno informacija iz bilansnih stavki, ali da one informacije koje se tiču vanbilansnih stavki nisu bile u potpunosti dostupne ni malim, niti manjinskim akcionarima. Sve u svemu, biće prilike da o ovom zakonu raspravljamo i kada bude rasprava o pojedinostima, a nadam se, kao što reče gospođa Tabaković, da ćete bar deo ovih primedaba usvojiti i da ćemo eventualno doći do nekog kvalitetnijeg teksta. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Antiću. Pošto na listama ima kandidata, ali su poslaničke grupe potrošile vreme, pitam da li neko ko nije iskoristio pravo iz člana 96. Poslovnika želi reč? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o privrednim društvima, Predlogu zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju privrednih društava i Predlogu zakona o kontroli predmeta od dragocenih metala. Rad ćemo nastaviti sutra u 10.00 časova. Gospodine Ćiriću, vama i vašim saradnicima zahvaljujem. Poštovane dame i gospodo, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 85 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika registrovanih u elektronskom sistemu, molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje ustanovljeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika, što znači da postoje uslovi potrebni za rad Narodne skupštine. Obaveštavam da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici Esad Džudžević, Bajram Omeragić, Nikola Krpić, Saša Dujović i Mladen Grujić. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam povodom načelnog pretresa 3. tačke dnevnog reda pored predstavnika predlagača dr Dejana Šoškića, guvernera Narodne banke Srbije, pozvala da sednici prisustvuju i: Mira Erić Jović, viceguverner Narodne banke, Radica Dimitrijević, zamenik generalnog direktora Centra za korisnike finansijskih usluga u Narodnoj banci, Mirko Petrović, generalni direktor Direkcije za zakonodavno-pravne poslove u Narodnoj banci i Vladimir Petrović, viši stručni saradnik u Narodnoj banci. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O ZAŠTITI KORISNIKA FINANSIJSKIH USLUGA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Narodna banka Srbije. Primili ste izveštaj Odbora za finansije, Odbora za evropske integracije i Zakonodavnog odbora. Podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, a da se raspodeljuje na sledeći način: Poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi, Poslaničkoj grupi SRS jedan sat, osam minuta i 24 sekunde, Poslaničkoj grupi G 17 28 minuta i 48 sekundi, Poslaničkoj grupi Napred Srbijo 25 minuta i 12 sekundi, Poslaničkoj grupi DSS - Vojislav Koštunica 24 minuta, Poslaničkoj grupi SPS - JS 18 minuta, Poslaničkoj grupi LDP 14 minuta i 24 sekunde, Poslaničkoj grupi Nova Srbija 10 minuta i 48 sekundi,Poslaničkoj grupi manjina osam minuta i 24 sekunde i Poslaničkoj grupi PUPS šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, što je u skladu sa članom 96. stav 4. Poslovnika. Obaveštavam da su ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa po ovoj tački dnevnog reda: narodni poslanik Zoran Kasalović (za Poslaničku grupu SPS - JS), narodni poslanik Donka Banović (Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica), gospodin Milorad Buha (SRS) i narodni poslanik Branka Ljiljak (Poslanička grupa ZES). Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača dr Dejan Šoškić, guverner Narodne banke, želi reč? (Da.) Samo se prijavite. Izvolite, imate reč.