Comença la sessió. La llista de les preguntes a respondre en el Ple està inclosa en el dossier. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a primer punt de l'ordre del dia. Així mateix, els recordo la delegació de vot que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, han fet les diputades Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista, i Àngels Martínez, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot. Han delegat el seu vot en el portaveu del seu grup parlamentari, la senyora Eva Granados i el senyor Joan Coscubiela. També els haig d'informar que el Govern, d'acord amb l'article 81.3 del Reglament, ha sol·licitat l'alteració de l'ordre del dia de tal manera que el punt 10, relatiu a la interpel·lació al Govern sobre la sentència del Tribunal Constitucional que anul·la el decret de pobresa energètica i sobre el desplegament de la Llei 24/2015, de mesures urgents per afrontar l'emergència en l'àmbit de l'habitatge i la pobresa energètica, es pugui substanciar després del punt número 8. Si no hi ha cap objecció, substanciaríem el punt 10 entre els punts 8 i 9. Es pot aprovar per assentiment aquesta alteració de l'ordre del dia? [[Pausa.]] Queda, doncs, modificat l'ordre del dia en aquest sentit. [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] Abans d'iniciar la sessió, he de comunicar-los que el passat 14 d'abril, malauradament, va morir una dona com a conseqüència de violència masclista al municipi de Sant Feliu de Llobregat. D'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior i de l'Institut Català de les Dones, es tracta de la segona víctima mortal durant aquest any a Catalunya. El Parlament de Catalunya lamenta i condemna aquest crim i expressa el condol més sincer als seus familiars. Així mateix, reitero el compromís del Parlament en l'eradicació de qualsevol forma de violència contra les dones. [[Pregunta al Govern sobre el cas d'Ester Quintana]] [[310-00046/11]] El primer punt de l'ordre del dia és: preguntes al Govern. La primera pregunta és sobre el cas de l'Ester Quintana. Formula la pregunta la senyora Mireia Vehí, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bon dia, diputats i diputades, presidenta, senyor conseller... Aquesta setmana es celebra el judici pel cas de l'Ester Quintana, que va perdre un ull en el marc d'una vaga general, per l'actuació del Cos de Mossos d'Esquadra, i se celebra el judici per esclarir els fets i per poder assenyalar els autors materials del cas. Tot i la negativa reiterada del senyor Felip Puig quan era conseller, del senyor Manel Prat, de reconeixement de l'autoria per part del Cos de Mossos d'Esquadra, la conselleria ha indemnitzat la senyora Quintana, i ha assumit, per tant, l'autoria dels fets per part del cos, i, a més, el judici també prova que hi ha més que indicis suficients per acabar concloent que el cos va ser autor dels fets. A Catalunya, en els últims cinc anys, hi ha hagut set víctimes per bales de goma, i les conclusions de la comissió d'estudi sobre ordre públic i material antiavalots va prohibir, per una banda..., la prohibició de l'ús de les bales de goma i per altra, la indemnització retroactiva de les víctimes. Ens agradaria saber, senyor conseller, quan la conselleria farà efectiva aquesta indemnització, perquè, de moment, d'aquestes set víctimes identificades, només n'han indemnitzat dues: la senyora Quintana i el senyor Nicola Tano. Gràcies. [[La presidenta dóna la paraula a Jordi Jané i Guasch, conseller d'Interior.]]
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, faré un aspecte inicial perquè, de les informacions que tenim –i ho faig en seu parlamentària–, malauradament aquests dies s'està celebrant un judici per una persona –en aquest cas, la senyora Quintana– que ha patit una lesió important, que ha perdut un ull. I, per tant, jo li ho vaig fer personalment, ho faig públicament, davant del Parlament en nom de tot el Govern: a nosaltres ens dol el que va passar, li demanem... –ho vaig fer privadament, demanar-li disculpes, ho faig públicament–, li demanem disculpes perquè tot fa pensar..., hi ha un judici obert, però, tot fa pensar que la lesió que va sofrir la senyora Quintana va ser en el marc d'una actuació policial ordenada pels respectius comandaments, i també m'han de permetre una cosa: tinc el ple convenciment que, si va ser en el marc d'una actuació policial, jo estic convençut que cap agent, ni cap membre del cos, volia causar aquell mal, això també. Igual com jo admeto que ens dol i que hi ha d'haver una tasca en aquests casos, de proximitat i d'indemnització, evidentment. Hem de..., quan sigui jurídicament possible, hem d'atendre les indemnitzacions. I vostè em preguntava, senyora Vehí..., hem indemnitzat ja dues persones i el secretari general del departament i els equips jurídics del departament estan revisant cas a cas per veure quan podem indemnitzar i fer-ho, sabent que mai una indemnització pot acabar de cobrir el mal que una persona ha sofert quan es troba amb un episodi d'aquests, que a tots realment, doncs, ens sap greu quan passa. [[La presidenta dóna la paraula a Mireia Vehí i Cantenys.]]
Gràcies, senyor conseller, esperem que així sigui. La gent organitzada, la gent que participem de mobilitzacions per als drets socials i per als drets humans als carrers, hem viscut diverses situacions d'actuacions violentes per part de la brigada antidisturbis. En aquests tipus d'esdeveniments, per molt poc..., és a dir, per poc que un agent d'aquesta brigada antidisturbis denunciï a la conselleria una mínima rascadeta o un mínim cop en aquestes actuacions, i s'ha de dir que amb la violència que desenfrenen aquestes mateixes actuacions, una rascadeta és el mínim que poden tenir, però això és un tema a part..., per mínimes lesions que denunciï qualsevol agent de la brigada antidisturbis, la Generalitat actua com a acusació particular. No obstant això, no és així quan és la ciutadania la que rep aquestes agressions, com el cas de la senyora Ester Quintana, per exemple, que va perdre un ull, i que la senyora Ester Quintana ha hagut de fer una autèntica, diguéssim, missió de moltíssimes pantalles per poder portar els agents i la conselleria, com a responsable última, davant d'un jutge.
Senyora diputada, ha exhaurit el temps... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a la diputada i aquesta continua parlant uns moments.]] Té la paraula el conseller.
Senyora diputada, jo vull defensar el Cos dels Mossos d'Esquadra, la seva professionalitat, la seva proximitat. Són tants els ciutadans que cada dia ens expliquen actuacions dels Mossos, properes, professionals, eficaces i, evidentment, hi ha moments en els quals per garantir l'ordre públic, doncs, hi pot haver un ús legítim de la força. Però, pensi que sempre intentem la mediació abans, sempre s'intenta la mediació abans. I, per tant, permeti'm que jo, ara que hi ha un judici obert, tinc confiança amb l'Administració de justícia i amb la independència del poder judicial, però tinc confiança, i molta, en el Cos de Mossos d'Esquadra.
Senyor conseller, ha exhaurit el temps. [[Pregunta al Govern sobre la sanitat catalana]] [[310-00053/11]] Segona pregunta..., sobre la segona pregunta al Govern sobre la sanitat catalana, formula la pregunta el senyor Jorge Soler, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Bon dia, gràcies presidenta. Diputades, diputats, conseller Comín, jo condemno les agressions als professionals públics. Crec que l'exercici laboral no ha d'estar mai sotmès a coaccions, amenaces ni agressions verbals ni físiques de cap tipus. La setmana passada ens vam assabentar que un regidor de Barcelona havia intentat que un metge modifiqués el comunicat al jutjat que havia fet a un pacient, exigint que redactés el que ell considerava que havia de constar en l'informe. En definitiva, un exemple de coacció a un treballador en l'exercici de la seva feina. Avui conseller, tenim una gran oportunitat: condemnar aquí, en aquesta solemne institució, en aquest Parlament, les amenaces i agressions als treballadors públics, sense cap tipus d'esmena. Amb claredat, conseller, vostè ho condemna? Pot fer un missatge clar de condemna respecte a qualsevol cas de violència i específicament contra la reprovable conducta del regidor? Moltes gràcies.
Té la paraula el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè m'ha formulat per escrit..., m'ha anunciat que em faria una pregunta sobre la sanitat catalana. I, a continuació, contravenint el que són els usos parlamentaris, vostè em fa una pregunta sobre un cas molt específic que s'ha conegut per part dels mitjans de comunicació i, en atenció als usos parlamentaris –jo ara he fet la consulta preceptiva a la Mesa del Parlament–, podria dir-li que no li contesto, perquè les regles del joc d'aquest torn no són aquestes. [[Veus de fons.]] Si vostè vol que jo em posicioni sobre una qüestió específica..., imagini's que jo necessités dades concretes per construir la meva resposta. Seria molt probable que, en aquest cas, jo necessités una informació de detall..., jo no puc tenir tota la informació de detall –no sé si hi ha algun cap en aquest país que ho pot fer, ho celebro–, el meu cap li ben asseguro que no pot tenir tota la informació de detall sobre totes les qüestions que han passat a la sanitat catalana per tal que el Govern li respongui, a vostè, amb el rigor que mereix una resposta amb un tràmit tan seriós, tan important com aquest. Per tant, jo ara podria no contestar la seva pregunta i quedaríem en taules, però no ho faré. Tindré la deferència –la deferència– de contestar-li, i la resposta és molt senzilla, senyor diputat: els professionals de la sanitat catalana, tots, tots ells tenen el suport del conseller perquè puguin exercir la seva feina d'acord amb els seus drets i d'acord amb tota la regulació que garanteix que puguin exercir la seva feina en les condicions que mereixen, tant des del punt de vista de la seguretat com des del punt de vista clínic, com des del punt de vista de l'ètica professional, no hi ha cap norma, cap ni una de les que protegeix –i en són moltes i molt diverses– l'exercici dels professionals de la sanitat catalana, que no estigui protegida per la conselleria. Gràcies, senyor diputat.
Té la paraula el diputat.
Gràcies. Conseller Comín, cal condemnar tots els casos de violència contra els treballadors públics. No podem crear cap mena de dubte respecte al fet que aquest Parlament, aquesta solemne institució i aquests diputats recolzen i recolzaran sempre la dignitat dels treballadors, sense cap tipus de fissura. Tant és la professió: sanitaris, professors, funcionaris de presons, policies o qui gestiona la cua de l'atur..., tots els treballadors han de sentir-se segurs i protegits per la Generalitat. Per tant, li demano una declaració de condemna absoluta, perquè la violència no és justificable en cap de les circumstàncies. Les amenaces no són mai tolerables en cap de les circumstàncies, no són admissibles els arguments de qui menysprea la tasca dels professionals en cap de les circumstàncies, i, per tant, és important que vostè ho condemni. I, a més a més, ha de prendre totes les mesures a l'abast del Govern per protegir els treballadors, perquè tinguin clar que no hi ha cap tipus de fenedura en la seva defensa. Conseller Comín, presidenta del Parlament, honorable president, jo condemno les agressions als professionals públics; nosaltres ho fem. Garanteixin que la professionalitat no capituli a les coaccions, amenaces i intimidacions, i, si cap diputat o diputada present vol solidaritzar-se amb la condemna, senzillament pot expressar-ho. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller.
Senyor diputat, estic convençut que vostè té la sort que el principi general que vostè ha proclamat aquí és compartit pels cent trenta-cinc diputats d'aquesta cambra. Tots els diputats d'aquesta cambra, sense excepció –estic convençut que tots ells–, sigui quin sigui el seu color polític, condemnen les agressions als professionals públics, ja siguin de la salut, de l'educació, del que sigui... Per tant, efectivament, condemna compartida per tots els diputats d'aquesta cambra –i entenc que per tota la gent que ens està sentint–, a les agressions, com vostè ha dit, als professionals públics. I em ratifico en el que he dit: nosaltres no només recolzarem els professionals, garantirem el compliment de les lleis que els protegeixen, no només ho garantirem, ho hem estat fent durant..., les institucions públiques catalanes ho han estat fent durant trenta-cinc anys.
Conseller, ha exhaurit el temps.
Gràcies, senyora presidenta.
Tercera pregunta formulada al Govern, sobre la prevenció d'incendis. [[Pregunta al Govern sobre la prevenció d'incendis]] [[310-00048/11]] Formula la pregunta el senyor Carles Castillo, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta, bon dia. Bon dia, companys i companyes diputades; bon dia, conseller Jané, la meva pregunta és: en un estiu que es preveu especialment sec i calorós, quina és la intenció i la previsió del Govern amb la campanya d'estiu de bombers? Gràcies.
Contesta el conseller d'Interior, senyor Jordi Jané.
Gràcies, senyora presidenta. Gràcies, senyor diputat, per la seva pregunta, perquè permet al Govern posar en valor allò que ahir mateix el Govern de Catalunya va aprovar, que és el Pla forestal específic per a aquest estiu. Avançarem la campanya, destinarem 861 efectius per reforçar els parcs de bombers, perquè, efectivament, vostè ho deia, estem davant d'una previsió especialment..., la previsió que se'ns fa per al maig i juny és una previsió que tindrem sequera i molt calorosa i, per tant, és un ingredient difícil per a la prevenció d'incendis, i per això ens reforcem. Ahir ho vam fer com a Govern, i, a més a més, permeti'm que li digui que, com a Departament d'Interior i com a Govern, també, estem en un pla estratègic global i amb cinc eixos per impulsar una situació en la qual es troba el Cos de Bombers i els parcs de bombers, que no ens agrada –que no ens agrada–, que ens hi posem, i que per això, també, hi ha un pla plurianual que hem començat ja a implementar.
Té la paraula el diputat.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, em quedo només una miqueta més tranquil. Com li he dit alguna vegada, senyor Jané, li pressuposo i li veig ganes de treballar i voluntat de diàleg; però, lamentablement, amb això no basta. Agafa vostè, senyor Jané, un departament amb una situació, diguem-ne, de menys deu, i ha d'arribar a zero per començar a portar-lo a la situació que mereix un país com el que alguns diuen que volen construir. I ens preocupa aquesta campanya d'estiu, senyor conseller. Tenim una evident manca de bombers; és un fet ja reconegut per totes les parts implicades. Els bombers professionals que hi ha, ara i fins que n'entrin d'altres, suportaran la manca de companys professionals, amb un decret, per cert, fet a la mida del Govern i la necessitat de realitzar moltes hores extra per cobrir els mínims de torn de guàrdia. Com deu saber vostè, la cobertura dels mínims de torn als parcs de bombers està generant, actualment, moltes hores extres de treball. Vull recordar-li, a més, que per decret aquest Govern els va obligar a incrementar la seva jornada laboral en cent dues hores sobre la premissa que el Cos de Bombers és un servei essencial –que ho és, naturalment– i sobre el reconeixement que, efectivament, està mancat de bombers. Senyor conseller, amb l'ampliació significativa de l'horari laboral de bombers, la sobrecàrrega personal d'hores extres que estan fent molts d'ells, l'ampliació de guàrdies específiques a l'estiu –motiu del decret– i valorant la mitjana d'edat, també, de molts d'ells, fa que hom pensi que podem estar assumint riscos innecessaris. Creu vostè que si es donés una simultaneïtat de serveis, i tenint en compte el que ja li he comentat abans, assumeix que aquest estiu –i inclús més endavant– poden els bombers estar en situació de risc per a ells i altres persones? Algú del Cos de Bombers fa una previsió de riscos sobre la feina que fan actualment els bombers, tenint en compte aquest excés d'hores que fan de més que la resta de personal de l'Administració; tenint en compte, també, la denúncia continuada que estan fent els sindicats de bombers i afegint les seves manques importants d'equipaments o eines de treball? Només, a tall d'exemple, els diré: demanar un recanvi de les botes forestals pot costar tres mesos; demanar un pantaló de l'EPI de dia pot costar sis mesos. Gràcies, conseller.
Té la paraula el conseller.
Senyor diputat, vostè fa una sèrie de reivindicacions que les comparteix el Govern. Les comparteix perquè abans ja li he dit que la situació en què es troba el Cos de Bombers no ens agrada, i ens hi posem. Com ens hi posem? Jo podria només donar-li una resposta de bones paraules. Hem convocat ja oposicions de bombers –oposicions de bombers funcionaris–, 152 places. La darrera vegada que s'havien convocat era l'any 2009, i aquest any s'han convocat. Convocarem abans de l'estiu 350 places de bombers voluntaris –i ho farem. Li explicava ara els 861 nous efectius per a la campanya forestal d'aquest estiu, que la mitjana de dies de dedicació passarà de 77 a 92. I vostè també em parlava de mancances en vestuari, en equipaments... És cert i tenim ja auditades aquestes mancances i les tenim també pressupostades. I, per tant, és intenció del Govern donar-hi resposta, perquè no podem tenir els parcs de bombers i el Cos de Bombers en la situació que actualment estan. I, per tant, com a Govern, no únicament paraules, sinó amb fets volem demostrar que això serà així.
Quarta pregunta al Govern, sobre la pobresa energètica. [[Pregunta al Govern sobre la pobresa energètica]] [[310-00049/11]] Formula la pregunta el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Senyora consellera, tots sabem que en aquest context de crisi econòmica que el país ha viscut, les desigualtats han crescut de forma escandalosa. S'ha incrementat la pobresa, el gap entre rics i pobres també ha crescut, és més gran. També la pobresa energètica ha emergit de forma molt evident: un 11 per cent de les famílies catalanes –és a dir, aproximadament unes tres-centes mil famílies– declara que no poden mantenir el seu habitatge a temperatura adequada a l'hivern, i a l'estiu les neveres també han de funcionar. El Parlament de Catalunya hem fet l'esforç de consens, la majoria de formacions polítiques, per legislar en el sentit de garantir drets a les persones en risc de vulnerabilitat i d'exclusió social. Hem de reconèixer, també, el paper que han jugat durant tot aquest temps les plataformes ciutadanes i els ajuntaments del país. Senyora consellera, nosaltres no vam compartir que el Govern de l'Estat, presidit pel senyor Mariano Rajoy, presentés al Tribunal Constitucional un recurs d'inconstitucionalitat respecte al Decret 6/2013. i també de la modificació del Codi de consum que protegia els consumidors davant de talls de subministrament de serveis bàsics i energètics. L'argument de defensa competencial, des del nostre punt de vista, amaga una gran insensibilitat social i una defensa dels interessos de les empreses energètiques. Creiem que és necessari reafirmar les competències que l'Estatut ens dóna en matèria de protecció social. Rebutgem, per tant, els recursos presentats. Aquí vam aprovar una altra llei, la Llei 24/2015, que és una llei vigent, fa nou mesos que és vigent. Li formulem un seguit de preguntes, senyora consellera, que esperem que tinguin respostes clares. Després de nou mesos, ja tenen preparat el reglament que ha de permetre el desenvolupament d'aquesta llei? El poden aprovar en una setmana o quinze dies? Els convenis amb les companyies de subministrament han avançat? Quan els pensen fer públics? Poden fer públiques les negociacions de la comissió bilateral amb l'Estat respecte a aquesta llei que li parlava abans? Com pensen articular els mecanismes que garanteixin que els 10 milions d'euros que aquesta cambra ha dit que destinaria a pobresa energètica arribin a nous consumidors vulnerables? Perquè li recordo que l'any passat només ens en vam gastar una cinquena part, 1.300.000 euros aproximadament, i això no és a causa de les maldats de l'Estat, sinó a la ineficàcia del Govern.
Respon la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, aquesta és una matèria en la qual aquesta cambra va tenir unanimitat; unanimitat per votar la Llei 24/2015 i, per tant, per garantir que les famílies en situació de vulnerabilitat tindrien coberts tot el que són subministraments, doncs, bàsics, i, per tant, en aquest sentit, de la llum, de l'aigua i del gas. I és en aquest sentit que el Govern ha actuat d'una forma decidida –d'una forma decidida– perquè, si bé és cert que no es van utilitzar el conjunt dels 5 milions, també és cert que s'ha donat resposta a totes les sol·licituds que, en aquest sentit, el Govern ha tingut, i, per tant, més de trenta-tres mil sol·licituds han estat ateses i, per tant, hi hem donat resposta. En aquest mateix sentit, tingui la tranquil·litat que el Govern està actuant, i, per tant, davant de les cent divuit denúncies de talls de subministraments bàsics hem fet una resposta contundent. Per tant, estem en aquests moments amb 26 procediments sancionadors i 70 estan en tramitació, doncs, en el si de l'Agència Catalana del Consum. Per altra banda, el Govern, com és lògic, s'ha compromès –i ahir mateix hi havia un acord en aquest sentit– en el fet que sigui quina sigui l'actitud del Govern enfront de la llei que en aquest moments empara les famílies vulnerables, el Govern desenvoluparà els seus propis mecanismes a través de la legislació, a través dels diferents acords de govern, per donar aquesta resposta. Per tant, hi haurà, respecte als recursos que vostè mencionava, una nova convocatòria per donar resposta a les famílies que així ho demanin i així ho requereixin, i, per tant, aquests diners seran utilitzats precisament en aquesta matèria. En aquest mateix sentit, hem pres l'acord de donar, hi insisteixo, totes les mesures legislatives. I, respecte al reglament, no pateixi que en qüestió de dies aquest reglament el tindrem en vigor, però tingui també clar que el reglament no ha impedit en cap cas que nosaltres actuéssim per evitar els talls en les famílies que es troben en una situació de vulnerabilitat. Per tant, en aquest sentit..., i el que és més rellevant és que, passi el que passi amb el Tribunal Constitucional, aquest Govern té el compromís ferm, com també ho han estat fent els ajuntaments, certament, de donar resposta a les famílies vulnerables i evitar, en tot cas, que ningú hagi de patir, quan sigui per un tema de vulnerabilitat, un tall en el que és el subministrament de l'aigua, la llum o el gas.
Cinquena pregunta al Govern, sobre la seva activitat publicitària. [[Pregunta al Govern sobre la seva activitat publicitària]] [[310-00054/11]] Formula la pregunta el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera, ahir sentíem el president de la Generalitat com anunciava solemnement la voluntat d'aquest Govern de revertir les retallades, però ens dóna la impressió que aquesta voluntat no ho serà pas en tots els àmbits, perquè n'hi han hagut d'alguns en els quals no és necessari revertir en aquests moments el que ja han fet, perquè ho han fet en exercicis anteriors. Miri, concretament, l'any 2010 hi havia un volum d'inversió en publicitat institucional de l'ordre dels 20 milions d'euros, mentre que el 2011 i el 2012 va baixar entre 10 i 15 milions d'euros; en canvi, el 2013, 14 i 15 ja s'ha incrementat per damunt dels 20 milions d'euros una altra vegada la publicitat institucional, i en els quatre mesos que portem d'any ja s'han adquirit compromisos per valor de 16 milions d'euros, no? Per tant, veiem que aquestes retallades, en aquest cas, ja han estat revertides. Ens agradaria saber... –perquè en aquesta despesa s'hi han d'afegir les subvencions estructurals als mitjans de comunicació per valor de 7 milions i mig d'euros–, ens agradaria saber, honorable consellera, quan té previst el Govern fer públic, a quins mitjans de comunicació concrets i per quins imports es publica tota aquesta publicitat institucional.
Respon la senyora Neus Munté, consellera de Presidència.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyors, senyores diputades, senyor Rodríguez, vostè, mitjançant aquesta pregunta, busca fer un titular, però aquest és un titular trampós i absolutament demagògic, en la línia del que vostès ens tenen acostumats. Deixi'm explicar-li, tot i que vostè això ja ho sap, que la publicitat institucional de la Generalitat es regeix per un acord marc, que té com a finalitat aconseguir en les millors condicions econòmiques possibles la contractació d'espais publicitaris, fer-ho amb la màxima agilitat, i, per tant, aconseguir un millor servei amb els diferents mitjans de comunicació. Per tant, es tracta de compra d'espais publicitaris. No ho barregem amb les subvencions als mitjans de comunicació, que no té res a veure; no es tracta del finançament de cap mitjà. I per què ho fem? Per què ho fa el Govern de la Generalitat? Doncs, de la mateixa manera que ho fan tots els governs, també el Govern de l'Estat, per poder difondre aquelles campanyes institucionals i divulgatives que són necessàries. I com ho fem, com ho fa el Govern de la Generalitat? Doncs, de la mateixa manera que també ho fa el Govern de l'Estat: mitjançant les centrals de mitjans, que estan homologades; mitjançant un concurs públic on es tenen en compte criteris quantitatius i qualitatius, per tant, criteris absolutament professionals, que són els habituals en aquest tipus d'accions publicitàries. Un acord marc, de dos anys de durada, que no ha incrementat –que no ha incrementat– l'aportació, la inversió del Govern de la Generalitat, sinó que es manté en la mateixa proporció que a l'acord marc anterior. No ha succeït així a nivell de Govern de l'Estat, on les aportacions per publicitat institucional sí que s'han anat incrementant, i no poc, en els darrers anys. I, per cert –per cert–, unes contractacions que estan perfectament publicades i són consultables al portal de la contractació pública.
Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Permeti'm un primer consell: si vol fer oposició a un altre govern que no està aquí, li suggereixo que es presenti a unes eleccions que possiblement es convoquin properament. Primera qüestió. Segona qüestió: amb relació a l'acord marc, jo no li he preguntat per aquest acord marc. Ja sabem que tenen un acord marc per valor de 36 milions d'euros durant dos exercicis. Jo li parlo d'adjudicacions que s'han anat fent ja durant els primers quatre mesos de l'exercici. Però, honorable consellera, em preocupa més una altra cosa: que vostè em remeti al portal de la transparència. Miri, li llegiré, textual, l'article 11.1 de la Llei de transparència, que obliga el Govern a fer públic «el cost de les campanyes de publicitat institucional, desglossant els diferents conceptes de la campanya i l'import contractat a cada mitjà de comunicació. I aquesta és una obligació del Govern l'1 de juliol del 2015 i que vostès, a hores d'ara, estan incomplint. Vint-i-cinc o 30 milions l'any en publicitat institucional i subvencions als mitjans de comunicació són molts recursos, honorable consellera. Podrien obrir els quaranta-set centres d'atenció primària que s'han tancat, construir vuit escoles i reduir els mil barracons o, fins i tot, resoldre el problema de la pobresa energètica durant vint anys. Però, és clar, tindrien un altre problema, que és el de la pobresa de l'esperit nacional, i aquest, per vostès, segurament...
Senyor diputat, ha exhaurit el temps.
...és insuportable. [[Alguns aplaudiments.]]
Respon la consellera.
Presidenta... Vostè no escolta o no vol entendre: no he parlat del portal de la transparència, sinó del de la contractació pública. Allà estan, puntualment, recollides totes aquestes contractacions. Li hauria de caure la cara de vergonya de parlar de pobresa energètica, precisament, en una setmana on fins i tot Europa els ha esmenat la plana. [[Aplaudiments.]] Torno a l'origen de la pregunta: publicitat institucional per informar la ciutadania de qüestions tan poc sospitoses de no interessar a les persones com la prevenció d'incendis, els riscos laborals, la preinscripció escolar o la lluita contra la violència masclista. [[Alguns aplaudiments.]]
Sisena pregunta al Govern sobre l'impacte de les malalties professionals en el sistema públic de salut. [[Pregunta al Govern sobre l'impacte de les malalties professionals en el sistema públic de salut]] [[310-00047/11]] Formula la pregunta la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, aquesta setmana s'ha fet públic un informe de Comissions Obreres a Catalunya sobre la infradeclaració de les malalties professionals. Amb dades de l'any passat, l'informe demostra que un 76 per cent dels casos de malaltia professional –o sigui, malalties causades per la feina– no són reconeguts com a tals, per tant, són tractats com a malalties comunes. Això té repercussió en les persones afectades perquè, evidentment, és difícil que canviïn les condicions que han causat aquesta malaltia. Això també fa molt més difícil que s'apliquin estratègies preventives per evitar més casos de malalties, però, a més, també hi ha conseqüències econòmiques importants. I li fem, a vostè, la pregunta perquè hi ha una d'aquestes dades econòmiques esfereïdora: tractar aquest 76 per cent de casos de malalties professionals com a malalties comunes té un cost sanitari per a les arques públiques de 2.000 milions d'euros –2.000 milions d'euros–, que l'any passat haurien d'haver pagat les mútues laborals i que va pagar la sanitat pública; sanitat pública que l'any passat tenia un pressupost consolidat de 9.200 milions. Conseller, aquest any seguirem destinant un 21,7 per cent del pressupost públic de Salut a costejar allò que haurien d'estar pagant les mútues mentre s'estan retallant recursos a CAP i a hospitals, o pensen posar-hi solució?
Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Sí; gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, li agraeixo, de veritat, que posi el focus sobre aquesta qüestió, perquè crec que és una qüestió importantíssima. Ja ho van fer vostès, si ho recorden, una diputada del seu grup parlamentari, en la meva compareixença a la Comissió de Salut, i ja en aquell moment vaig agrair que posessin sobre la taula el tema de la salut laboral, perquè, efectivament, és un tema molt preocupant. I, com es pot imaginar, amb l'impacte pressupostari que té, a qui més li preocupa –no sé si a qui més, però que em preocupa tant com al que més– és a mi. És un problema que s'arrossega de fa molts anys –molts anys. El que passa és que amb l'evolució del mercat de treball durant els anys de la crisi, aquest problema, probablement, s'ha incrementat encara més, perquè a més precarietat laboral, més riscos laborals, si no hi ha bones estratègies de prevenció. I no hi haurà bones estratègies de prevenció, com explica molt bé vostè, mentre les mútues no s'hagin de fer càrrec dels costos d'aquestes malalties laborals. Per tant, s'ha creat, els últims anys, efectivament, una mena de cercle diabòlic, en aquest sentit. Les dades de què disposa el departament... –les contrasto només perquè són molt similars, però no són idèntiques a l'informe de Comissions Obreres–, a nosaltres ens consta que la infranotificació és del 70 per cent, vol dir que només es declaren, però és una xifra molt aproximada, un 30 per cent de les patologies. Ens consta que l'any 2014 l'atenció primària va fer sospita diagnòstica sobre tres mil casos, que van ser comunicades a les unitats de salut laboral, però que, tot i així, al final, entre un 10 i un 15 per cent de la patologia que s'atén a l'atenció primària s'entén que, probablement, és d'origen laboral. Comptat i debatut, és el que vostè diu: 2.000 milions de costos per a la hisenda pública. I també una reducció de prestacions per al treballador, que, si no se li reconeix com a malaltia laboral, en molts casos perd indemnitzacions a les quals tindria dret; increment de llistes per al sistema nacional de salut, etcètera. Què fem? Doncs, en el marc estratègic de salut laboral, eh?, del qual penja el tercer Pla de govern de seguretat i salut laboral 2015-2020, hi ha tota una política per garantir la detecció, millorar la detecció. Li he dit que és un problema que s'arrossega històricament de fa molts anys, per tant, el canvi tampoc serà d'un dia per l'altre; però es tracta d'involucrar els hospitals i la primària en la detecció d'aquestes patologies laborals i d'agilitzar el circuit de reconeixement per part de l'Institut Nacional de la Seguretat Social. Per tant, ja hi ha en aquest moments, un marc estratègic de salut laboral que afronta aquest repte. Gràcies, senyora presidenta.
Té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Bé; m'alegro que compartim la diagnosi i que vulguin posar-hi també solució. Permetin-me, però, matisar-li un element: fa molts anys que existeix això, però tampoc cau del cel. Hi ha una legislació que cal corregir, però també hi ha mesures que amb aquesta mateixa legislació..., a altres comunitats autònomes estan duent a terme i estan permetent que no hi hagi tanta infradetecció de les malalties laborals, per exemple. També a Catalunya en teníem i s'han eliminat: la Instrucció 1/2007 que activava un sistema intern de sospita de malaltia professional i que permetia ressituar processos mal catalogats a partir de la sospita dels professionals d'atenció primària, el seu antecessor se la va carregar unilateralment. [[Algú aplaudeix.]] Ens hem carregat, per tant, eines polítiques que dins del mateix marc legislatiu ens permeten lluitar contra aquesta infradotació. Activin, si us plau, conseller, nous sistemes d'alerta des de l'atenció primària, potenciïn les unitats de salut laboral i posin mà, d'una punyetera vegada, al mal funcionament de l'ICAM. Facin alguna cosa per reduir aquesta barbaritat; actuïn o, conseller, no serà creïble quan ens vingui a dir que no hi ha pressupost per reforçar la primària...
Diputada, ha exhaurit el temps.
...per reobrir quiròfans, quan sí que n'hi ha per pagar... [[La presidenta retira a l'oradora l'ús del micròfon i aquesta continua parlant uns moments. Alguns aplaudiments.]]
Setena pregunta al Govern sobre les accions per millorar la situació de la pesca de peix blau. [[Pregunta al Govern sobre les accions per a millorar la situació de la pesca de peix blau]] [[310-00050/11]] Formula la pregunta el senyor Jordi Sendra, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera, com vostè bé coneix, els pescadors del peix blau de la costa mediterrània, i molt especialment des del golf de Sant Jordi i l'Ametlla de Mar –la Cala– fins a Tarragona, viuen de fa molt temps una situació que s'ha anat agreujant any darrere any. La captura de sardina i seitó, peixos preuats i reconeguts pels seus valors de qualitat gastronòmica i d'acció positiva en la salut, ha disminuït radicalment en aquest territori i ha provocat la reducció de la flota pesquera, que corre el risc de la desaparició total. Avui, podem parlar de dues-centes famílies que viuen d'aquesta pesca en la zona tarragonina i que han de passar amb mensualitats de quatre-cents euros, la qual cosa els fa molt difícil la supervivència. Com deia, aquesta problemàtica, afecta també la costa mediterrània. Estudis científics recents duts a terme al golf de Lleó per investigadors francesos apunten a factors ambientals que afectarien la biologia del peix, notablement en el seu creixement. Aquests pescadors demanen un estudi similar a la costa tarragonina que pugui determinar els motius d'aquesta dràstica reducció de peix blau. Al mateix temps, demanen també que se'ls facin efectius els ajuts per a les vedes que, any darrere any, estan obligats a fer, així com poder tenir accés a ajudes econòmiques per poder fer front aquesta situació que avui és desesperada. M'han demanant, també, que li faci arribar el seu desig que els pugui visitar ben aviat per poder compartir amb vostè aquesta situació. També m'han fet arribar la seva satisfacció per la feina que fa el director general de Pesca, el senyor Sergi Tudela. Malgrat que la gestió d'aquest problema, en ser pesca en aigües exteriors, recau íntegrament en l'àmbit competencial del Govern de l'Estat espanyol, ha efectuat el Govern de la Generalitat cap acció dirigida a millorar aquesta situació o, si més no, a mitigar-ne els efectes a la zona afectada? Gràcies.
Respon la senyora Meritxell Serret, consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, des de fa tres mesos treballem intensament en aquest tema des de la conselleria, però, sobretot, la Direcció General de Pesca i Afers Marítims, i, especialment, el senyor Sergi Tudela. Hem fet reunions –quatre reunions–, amb el sector de la zona; amb, fins i tot, representants sindicals; fins i tot, hi ha vingut el Departament de Treball, delegat del Govern..., i hem implementat mesures de seguiment específic a les famílies afectades d'aquesta greu crisi. Hem fet..., no?, hem organitzat aquesta jornada, que bé deia, per exposar l'estudi de l'Ifremer francès, i que ens va aportar moltes idees, i hem fet un continu de gestions i contactes diversos i de manera continuada amb l'Institut Social de la Marina i amb la mateixa Secretaria General de Pesca del ministeri. I la darrera va ser el 6 d'abril, i allí les propostes que presentava i que durant tot aquest temps ha estat treballant la direcció general i en Sergi Tudela..., vam aconseguir ja uns certs compromisos que hem anat concretant en aquestes darreres hores. D'una banda, tirem endavant l'estudi per conèixer bé què està passant amb la població del peix blau a la nostra costa catalana, a través del Instituto... –com ho dic?– Instituto Español de Oceanografía. Tirem endavant, també, una millora substancial dels ajuts a les vedes, en el mínim de trenta dies, sobretot pensant que els treballadors i els mariners no hagin d'esgotar l'atur durant aquestes etapes. I, després, també amb un suport explícit a un pla pilot per diversificar la pesca de la bacora. Aquesta sí que és una iniciativa que vull remarcar que surt de la nostra direcció general i que des del ministeri s'hi donarà suport. Certament, tot un munt de feina que no és concreta allò..., una reunió, un dia esporàdicament, sinó que és fruit d'un treball intens de tres mesos. I, paral·lelament, estem tirant endavant també amb el sector el Pla de millora de la competitivitat del sector de la llum, i que concretem també amb uns contactes, ja, amb el Govern d'Euskadi i el seu centre de referència en tecnologia per a la transferència de tecnologia en la pesca de la bacora. Estem concretant, també, com invertirem els fons del FEMP; estem promovent les organitzacions de productors i, sobretot, l'estratègia de valorització i comercialització de la pesca com a producte de proximitat. I tot això ho fem amb un treball honest, lleial, de cara al sector, de cara al Govern i de cara a tot el país per al futur de la pesca, no?, de la nostra flota pesquera i per al futur del país. Moltes gràcies.
Vuitena pregunta al Govern sobre l'avaluació en ensenyament. [[Pregunta al Govern sobre l'avaluació en ensenyament]] [[310-00051/11]] Formula la pregunta la senyora Ramona Barrufet, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia a tothom. Honorable consellera d'Ensenyament, aquesta setmana han començat les proves d'avaluació a tercer de primària, unes proves realitzades pel Consell Superior d'Avaluació de Catalunya que tenen per objectiu avaluar el mateix sistema i que, per tant, entenem que són útils tant per als mateixos alumnes com per tenir un coneixement de la situació actual del primer cicle d'educació primària. Alhora, la setmana passada, vam ser coneixedors de la visita que vau tenir, consellera, a Madrid, amb el ministre d'Educació, en la qual es va deixar clara la discrepància de Catalunya amb relació al conjunt de la LOMCE i, concretament, amb les proves d'avaluació de primària i secundària, que entenem que el concepte «revàlida és del tot inacceptable i contrari a l'avaluació determinada a la Llei d'educació de Catalunya, i contrari a les nostres competències. Divendres mateix, el Tribunal Constitucional va admetre a tràmit el recurs presentat per la Generalitat amb relació a l'avaluació de primària prevista a la llei orgànica. D'altra banda, una part de l'opinió pública està confosa amb les nostres proves d'avaluació. Creiem que s'està fent un flac favor al conjunt de la comunitat educativa pretenent assimilar el nostre model educatiu de progrés emmarcat a la LEC amb el model regressiu i intervencionista que determina la LOMCE. Creiem que aquestes proves ajuden a millorar l'equitat en el mateix sistema, que és un dels seus pilars fonamentals. Voldríem saber, consellera, la valoració sobre la utilitat que tenen aquestes proves i el que se li va traslladar al ministre amb relació a les proves que preveu la LOMCE. Moltes gràcies.
Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, començo per la segona. Al ministre, el que li vam traslladar és que Catalunya no introduirà les previsions de la LOMCE, sinó que mantindrà les previsions que hi ha a la nostra llei d'educació. I respecte a la segona, és que la diferència entre l'avaluació que proposa la LOMCE i l'avaluació que proposa la LEC, i també abans, perquè a Catalunya es fan proves des de l'any 2001, és enorme: la LOMCE, la concepció que fa sobre l'avaluació és una concepció per condicionar, com vostè ha dit, el futur de l'alumne, quan en la LEC l'avaluació el que vol és millorar el sistema i facilitar eines d'aprenentatge per als nostres alumnes. La LOMCE pretén millorar el sistema d'una manera enganyosa: jo agafo els alumnes que no serveixen, els aparto, els faig fer un altre itinerari, per tant, segur que milloren els resultats immediatament. I, a part, pretén condicionar un títol d'una educació que és obligatòria a una revàlida. Això és impensable en un país que vol progressar a nivell educatiu. Perquè, sobretot, no té en compte tota l'avaluació contínua que fan els nostres centres al llarg de tota l'escolarització obligatòria. I, a més, provoca el desprestigi de la formació professional en aquells dos itineraris que pretén implantar de l'acadèmic i l'aplicada. Com vostè ha dit, tenim un recurs que ens ha acceptat el Tribunal Constitucional, perquè estem segurs, estem convençuts que són inconstitucionals les previsions que fa el reial decret; entre d'altres, perquè permet la tria de llengua als pares –això serà un element que veuran que no considerarem, perquè el que no té sentit és que hi hagi un projecte lingüístic del centre i que a l'hora de fer exàmens qui hagi de triar siguin els pares–, i, a més, perquè no estem d'acord amb tots els continguts que fixa allà. La LEC el que pretén és que l'avaluació vagi lligada a l'autonomia de centre i al projecte educatiu de centre, i la LEC el que pretén és que l'avaluació serveixi per orientar i millorar les polítiques educatives. Des del 2012, per exemple, vam fer un programa d'impuls a la lectura veient que una de les competències bàsiques que menys s'assolia era la de la comprensió lectora i escrita; doncs, ja hi ha participat vint mil docents. A partir d'aquí, també hem fet darrerament l'«Ara escric, on també participen sis mil docents. Per tant, hem de dir-li que en l'avaluació que farà Catalunya no veurà cap rànquing –des de l'any 2000 que fem avaluacions i mai ha vist cap rànquing–, que l'avaluació a Catalunya té en compte el context, cosa que no té en compte la LOMCE –hem de tenir en compte que tots els centres no són iguals. I, sobretot, el que no permetrem sota cap concepte és que la LOMCE condicioni les polítiques educatives d'aquest país, que portem amb èxit en els darrers anys. Gràcies.
Novena pregunta al Govern, sobre les conclusions del conseller de Salut amb relació al reial decret sobre infermeria. [[Pregunta al Govern sobre les conclusions del conseller de Salut amb relació al reial decret sobre infermeria]] [[310-00052/11]] Formula la pregunta la senyora Assumpció Laïlla, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, per la diputada que li parla, aquest tema –i suposo que ho entendrà molt bé– és un déjà-vu. Fa gairebé un any i un mes es va celebrar també a Madrid un consejo interterritorial, on un dels punts de l'ordre del dia, precisament, era la prescripció d'infermeria; un tema en el qual, allà, tot i no arribar a un consens àmpliament majoritari amb el sector, sí que es va posar les bases per a un consens a l'hora d'elaborar una normativa que regulés la prescripció infermera, sobretot la vessant autònoma, en totes les comunitats autònomes de l'Estat espanyol. Al juliol, el seu antecessor al càrrec va fer un pacte amb el sector d'infermeria d'aquí, a Catalunya, per tal precisament d'aprofundir en aquest tema i regular, com era preceptiu, també des de Catalunya, doncs, aquesta prescripció. En un consejo de ministros de l'octubre es va aprovar un text que se suposava que era el que emanava de l'acord del consejo interterritorial del març de 2015, en el qual allò que era important era radicalment diferent del que s'havia pactat. I, a més a més, aquest acord no va ser publicat, i per tant públicament acceptat, fins el 23 de desembre de l'any passat, per tant amb un govern en funcions del Partit Popular a l'Estat espanyol, i, a més a més, en ple període vacacional del Nadal, cosa que encara complicava molt més la implantació d'aquest real decreto. Vostè, en l'entrada al Govern va entomar aquest tema com a prioritari i, treballant conjuntament amb el sector, va assumir precisament el manifest que el sector li va fer arribar. Entre les coses que demanava era que demanés la derogació d'aquest real decreto i que convoqués un consejo interterritorial per tal de tornar a reconduir aquest consens, i, a la vegada, òbviament, que liderés, precisament, una normativa catalana per tal de donar cobertura a les infermeres en la seva exerció de competències. Perquè vull recordar que, precisament, amb la prescripció autònoma d'infermeria i també amb la col·laborativa, el que es fa és donar valor i posar en valor el model d'atenció sanitària del nostre país, que radica en aquest consens entre els professionals de la salut, entre els infermers, entre els metges, entre els psicòlegs, treballadors socials, auxiliars, etcètera, per tal de donar una bona atenció sanitària, que any rere any, ho vull recordar, en les enquestes de satisfacció surt altament valorada. Per tant, conseller –per això deia el déjà-vu–, aquesta setmana passada va tornar a tenir un consejo interterritorial, i m'agradaria conèixer, i al nostre grup parlamentari, quin és el seu posicionament respecte a aquesta reunió. Moltes gràcies.
Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, com vostè sap, aquest consejo interterritorial era llargament esperat per part de la conselleria –nosaltres no el podíem convocar, però sí que l'havíem reclamat. Finalment, a contracor, el Ministerio de Sanidad va incloure en l'ordre del dia del consejo un punt informatiu sobre el real decreto, i jo vaig fer el que m'havia compromès a fer davant del col·lectiu d'infermeres i infermers, que és parlar exactament amb la mateixa contundència amb què he parlat davant dels mitjans de comunicació i exactament amb la mateixa contundència amb què he parlat a la Comissió de Salut sobre aquesta qüestió. Per tant, vaig començar explicant-li al ministre que em semblava que el que havia fet era exactament una irresponsabilitat. Per ordre de protocol, Catalunya va ser una de les primeres comunitats autònomes, la segona, a intervenir; per tant aquesta paraula va sonar, sí, va ressonar a la sala del consejo, i li vam exposar amb tot detall que ens semblava una irresponsabilitat pel procediment –vostè l'ha explicat–: no es publica un text a tres dies d'unes eleccions, quan el Govern està en funcions, dos dies abans de Nadal; no s'altera un text pactat amb un consejo interterritorial..., ens podríem estendre sobre el procés. Li vam explicar que ens semblava una irresponsabilitat el contingut, i a la vista estan les conseqüències. Li vam fer entendre, i en això va haver-hi unanimitat de diagnòstic per part de totes les comunitats autònomes, que aquell paràgraf luctuós del real decreto, el segon paràgraf de l'article 3.2, no només ha deixat les infermeres en una situació d'inseguretat jurídica que, com hem dit tantíssimes vegades, pot suposar una situació d'inseguretat clínica per als pacients, i, si no ho ha suposat, és pel compromís professional de les infermeres que estan actuant, tot i la inseguretat jurídica, amb gran responsabilitat, però el risc l'ha provocat el real decreto, sinó que ha provocat un altre risc tan important com aquest, que és un conflicte entre professions mèdiques, que tampoc s'ha produït per la responsabilitat dels metges i de les infermeres del nostre país i l'acompanyament que està fent aquest Govern per evitar aquest conflicte. Jo crec que totes les comunitats autònomes no governades pel Partit Popular van donar suport a aquest argumentari. Vam veure un govern a la defensiva, vam veure un govern bastant derrotat. Jo crec que el Govern no era conscient de les conseqüències, quan van fer el que vam fer el mes de desembre, que tindria la seva actuació. I, per tant, vam exigir, sabedors que un govern en funcions no pot derogar un real decreto, vam exigir que a la sortida d'aquella reunió es comuniqués que s'havia pres el compromís polític de derogar el real decreto així que les condicions jurídiques ho permetessin. Com vostè sap, el ministerio no va acceptar aquesta proposta. Nosaltres seguirem exigint la derogació del real decreto en totes les ocasions en què es pugui. Gràcies, senyora diputada, senyora presidenta.
Preguntes al president de la Generalitat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre sobre les mesures per a afrontar els embats judicials de l'Estat, les estratègies dels cossos policials i les conductes d'ideologia totalitària i extremista]] [[317-00033/11]] Desena pregunta, sobre la situació política i social. Formula la pregunta la senyora Anna Gabriel, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Sí; hola, molt bon dia a totes. President, aquests darrers dies, aquesta setmana, al nostre entendre hi ha hagut diferents notícies inquietants: algunes que tenen a veure amb suspensions de lleis per part del Tribunal Constitucional, lleis que no anaven a revertir les bases del capitalisme, ni molt menys, sinó que anaven tan sols a mitigar suaument la sagnia de pobresa i exclusió; amenaçats de noves suspensions de lleis –i avui, doncs, n'hem parlat–, com la 24/2015, malauradament de la mà del cinisme habitual de formacions polítiques que pactaren el 135, que decidiren que primer anaven els bancs i no les persones, però que ara, Partit Socialista, Partit Popular, semblaria que estaríeu preocupats per això; cartes de ministres espanyols plantejant uns reajustos pressupostaris que seran impossibles; però també infiltracions policials, ús de fons reservats per comprar confidents en un marc d'actuacions, de seguiments indiscriminats que sempre afecten el mateix espectre polític i ideològic, que acostuma a ser el de les esquerres; presència d'extrema dreta organitzada als nostres carrers –ciutats com Sabadell, Barcelona o Calafell estan amenaçades. I, al nostre entendre, totes aquestes notícies ens confirmen que, davant dels embats judicials i de les ofensives antidemocràtiques, cal respondre d'una única manera: amb més democràcia, amb més drets i amb menys privilegis per a alguns. Per tant, senyor president, quin és el seu capteniment amb relació a la resposta que hem de donar a aquests embats judicials de l'Estat? Quina opinió li mereix la persecució que els cossos policials fan a aquesta realitat organitzada? I com pensen fer front a la necessària eradicació de les condicions que fan possible l'organització de grups d'ideologia totalitària i extremista?
Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Benvolguda diputada, ha fet una pregunta que abasta diferents línies d'actuació. Unes tenen a veure amb quina és la posició del Govern o què és allò que el Govern espera que es faci davant de l'acció dels poders de l'Estat en les iniciatives democràtiques de Parlament, de Govern o d'ajuntaments. I la resposta que li puc donar aquí és aquesta que li estem..., la resposta que li estem donant ara. Ens plantem allà on toqui plantar-se, recorrem fins a l'últim tram de totes les possibilitats legals per defensar la nostra posició i garantirem sempre, en el cas de les persones més vulnerables, que tindran els serveis que una societat decent ha de prestar als que tenen problemes per raons energètiques o per raons d'habitatge o per raons alimentàries. Una altra són les estratègies policials i una altra és la imprescindible lluita per eradicar les conductes de xenofòbia, d'intolerància que hi ha en l'espai públic, i en l'espai privat i a les xarxes socials, que són línies d'actuació que tenen a veure també totes elles amb una mateixa causa, però que són qüestions que demanen respostes diferents.
Té la paraula la diputada.
Sí. Nosaltres, lluny de pensar que aquests objectius s'aconsegueixen només treballant des de les institucions, sabem que bona part s'aconsegueix al carrer, amb mobilitzacions, amb organització popular. A Vic, fa uns dies, era la gent qui responia als embats de l'Audiència Nacional; dilluns, la gent es concentrava davant de les seus del PP, i a Sabadell, qui frena el feixisme és la gent de la PAHC i la militància organitzada; a molts barris són educadors, mestres de barracons i infermeres de la perifèria qui estan contribuint a aturar sagnies. Nosaltres pensem que és indispensable entendre que només amb més drets socials és possible que garantim la democràcia. Creiem que no es pot criminalitzar aquells que al carrer estem plantant cara al feixisme. Sabem que si sembrem misèria, recollirem ràbia; ràbia, a vegades, expressada amb la seva pitjor cara. I creiem que és indispensable revertir de forma definitiva...
Senyora diputada, ha exhaurit el temps.
...les bases del sistema. I cal... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies. Jo crec que Catalunya és una societat exemplar pel que fa a la col·laboració entre institucions, de tots els nivells, i societat civil, i, especialment, en aquells àmbits en què un país se la juga: la convivència, la cohesió social, la lluita contra les desigualtats, la defensa dels més desafavorits, la solidaritat internacional; tot això, que aquest Govern és un esperit que té declarat, compromès, que els nostres ajuntaments de manera gairebé unànime expressen i que la societat civil organitzada també, fa que justament en aquest país, malgrat que hi ha tensions, malgrat que hi ha fenòmens locals –que tant els Mossos, com les entitats del carrer, com altres institucions estan atacant–, malgrat tot això, aquest és un país amb una fortalesa convivencial enorme. I és capaç de plantar cara a aquests desafiaments, que, per desgràcia, no són només d'aquí, sinó que veiem com a tot Europa hi ha un repunt de les ideologies d'ultradreta i d'intolerància, però que aquest país està especialment fort perquè no depèn només, feliçment, de la lluita que facin les institucions, sinó que té una musculatura civil que garanteix que en aquest país, passi el que passi, hi ha qüestions que ens uneixen i que, amb la seva preservació, estem preservant una manera d'entendre veritablement la nació completa.
Onzena pregunta al president, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva reunió amb el president en funcions del Govern de l'Estat, la voluntat amb què hi assisteix i les demandes previstes en el marc de l'Estatut i la Constitució]] [[317-00037/11]] Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Senyor president, dintre de sis hores vostè tindrà una reunió amb el president del Govern central, Mariano Rajoy. Després de quatre anys de bloqueig institucional, bloqueig per part de la institució de la presidència de la Generalitat, ens agradaria saber, ens agradaria que ens expliqués amb quina voluntat vostè assisteix a aquesta reunió, amb quina voluntat afronta aquesta reunió, i també que ens expliqui els plantejaments o les demandes que realitzarà, si aquests plantejaments o aquestes demandes estan dins de l'àmbit competencial de l'Estatut d'autonomia.
Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, és veritat, d'aquí a sis hores; el que passa, que després de sentir el seu company Santi Rodríguez augurant la convocatòria d'eleccions, ja no sé si quan arribi ja estaran convocades i no sé si valdrà massa la pena que hi vagi. Però, deixi'm dir-li que hi vaig amb tot l'ànim que hi ha d'anar un president de la Generalitat, que pertany a una institució que ha estat objecte, justament, de bloqueig institucional permanent. I avui, en el Ple, s'han citat alguns exemples que afecten, sobretot, les persones, que expliciten que, d'aquest bloqueig, nosaltres n'hem estat víctimes. Però, en tot cas, la voluntat, ja li ho reitero, és una voluntat, sempre a partir d'un raonable escepticisme, d'un prudent optimisme i una correcció institucional que aquest Govern sempre ha tingut. De tota manera, vostè coneix, crec, perquè ho hem explicat a bastament, quins són els assumptes pendents que hi ha entre Catalunya i Espanya.
Té la paraula el diputat.
Senyor president, amb sinceritat, crec que demanant la reunió ha fet un gran pas. I li haig de dir que té una gran oportunitat, no la desaprofiti –no la desaprofiti. La política catalana necessita, en aquests moments, serenor, mesura, equilibri i cordura; no necessitem rauxa. I aquesta tarda vostè té una gran oportunitat de transmetre un gran missatge; un gran missatge on plantegi al president Rajoy millores i més recursos per a Catalunya, perquè puguin ser assumibles pel president del Govern. I aquí li haig de dir, senyor Puigdemont, que tindrà el suport del Partit Popular. Si les demandes que vostè planteja al president del Govern van en la línia de millorar la sanitat, de millorar l'ensenyament, de millorar el que són les infraestructures per a Catalunya, tindrà el suport del Grup del Partit Popular de Catalunya. Aquí ens tindrà, al seu costat. Però sí que li demanem que les propostes puguin ser debatudes, es puguin plantejar des de la discrepància, des de l'acord, però que puguin, com li dic, ser assumides, i que formin part del gran acord institucional, el gran acord legal que tenim en aquest país, que es basa en l'Estatut d'autonomia i en la Constitució espanyola. Senyor Puigdemont, li demanem, en nom d'una part molt important de la societat catalana, que aquesta tarda obri la porta, i que aquests quatre anys de bloqueig que han portat al fet que tinguéssim aquesta porta institucional tancada..., que, per fi, hi pugui entrar la llum. Senyor Puigdemont, esperem, i li ho diem amb tota la bona voluntat i amb el millor dels desitjos, que aquesta tarda volem que el president de la Generalitat sigui el president de tots els catalans i no només d'una part. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. És evident que nosaltres intentem sempre dotar la nostra política de tota la serenor, tot i que a vegades costa; costa quan veus que hi ha amenaces, recursos al Constitucional de lleis aprovades per amplíssima majoria en aquest Parlament –per amplíssima majoria en aquest Parlament– i que mereixen la desconsideració més absoluta i que són amenaçades de suspensió. I ha fet un matís que no diré que m'inquieti, però que em sembla que se'l podria estalviar, o, en tot cas, que podria fer, fins i tot, innecessària la reunió. Vostè diu que vagi a proposar millores, més recursos, però que siguin assumibles pel president Rajoy. Home, la capacitat d'assumpció del president Rajoy fins ara ha estat perfectament descriptible. I, per tant, si l'ambició amb què un ha d'anar a reunir-se amb el president en funcions és «allò que està disposat a assumir, és una ambició més aviat escassa, que no faria justícia a les urgències i a les necessitats que té plantejades aquest país. Jo, el que celebro, senyor Albiol, és que la Moncloa, aquesta vegada, no hagi posat cap veto a les peticions que vam fer de parlar de temes. Perquè hem d'anar a parlar d'allò que no ha complert en tots aquests anys –que ja no són vint-i-tres punts, ja li avanço que en seran uns quants més–, que no ha estat atent als canvis polítics i socials d'aquest país. Jo sóc un president electe per un parlament que té majoria absoluta independentista. I això és una cosa que el president del Govern espanyol en funcions ha de saber, encara que entenc que vostès ja el deuen haver informat al respecte. I, a més a més, ha d'entendre, també, que judicialitzar la política no és el millor camí per resoldre les qüestions i per introduir la serenitat i el seny que vostè reclamava als altres. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Dotzena pregunta al president, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la reactivació del Pacte Nacional pel Dret a Decidir i les accions per a promoure una consulta pactada]] [[317-00034/11]] Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Molt bon dia a totes i a tots. Molt honorable, ara s'estava parlant d'un tema cabdal, el del bloqueig –el del bloqueig– d'aquesta situació de conflicte entre les institucions catalanes i el Govern espanyol. Jo crec que, a poc a poc, es va imposant el sentiment, la percepció, que només podrem desbloquejar aquesta situació apel·lant, un cop més, a la majoria de la nostra societat, que és favorable al dret a decidir. Una majoria prou àmplia com per poder decantar i desbloquejar aquesta situació. Vostè mateix recuperava, doncs, fa uns dies i en diferents entrevistes i posicionaments, la idea d'una consulta pactada. Nosaltres ens en felicitem, però ara som nosaltres els que li recordem que això no serà un camí de roses, no serà fàcil, i que serà necessari reactivar la mobilització ciutadana i les complicitats per fer-ho possible. La nostra pregunta és molt concreta: està vostè disposat a promoure, reactivar o tornar a plantejar el Pacte nacional pel dret a decidir?
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, nosaltres som, justament, els del referèndum. Les setze vegades que l'hem presentat no impediran que ho fem una dissetena vegada. I, per tant, aquí, ens hi trobaran sempre. Però és que ja hem..., venim d'un recorregut molt llarg. I en el que sí que insistim, al mateix temps que insistim en la necessitat que hi hagi una consulta pactada o un acord pactat amb el Govern espanyol, en el que insistim –i, en aquest cas, molt directament a la formació política que vostè representa– és que és el temps de plantejar-nos: «I si a la dissetena vegada de plantejar el referèndum ja veiem que no és possible, què farem? Perquè ara ja estem en temps de fets. El joc tàctic de saber si cadascú s'ha posicionat adequadament davant dels canvis que ha sofert la població catalana en aquest sentit..., ja ha passat el temps d'això. Estem en el temps de decisions. Aquest és un parlament i aquest és un govern compromès a prendre decisions, decisions en la construcció d'un estat independent. En aquest tram, si el que cal per fer-ho –i aquí crec que coincidim– és una consulta pactada, hi estem disposats. Però ha de quedar clar per a què serveix aquesta consulta pactada. I ha de quedar clar que la consulta pactada, mentre no es pacta, aquest Govern continuarà impulsant el seu full de ruta.
Té la paraula el diputat.
Sí. Un cop més parlem de principi de realitat. Jo vaig tenir la impressió, l'altre dia, quan l'escoltava en l'entrevista que feia amb la senyora Ana Pastor, que teníem..., vaig tenir la visió d'un avió que va curt de benzina i que està demanant pista d'aterratge. Clar, en aquestes circumstàncies es pot intentar desobeir les lleis de la navegació, però les de la gravetat és molt difícil desatendre-les. [[Algunes rialles i aplaudiments.]] I aquí la qüestió és sempre un tema de correlació de forces –un tema de correlació de forces. Ens poden haver negat mil vegades un dret o una reivindicació democràtica. Si aquesta reivindicació és necessària i és el camí necessari per desllorigar una situació i per obrir un nou escenari, es tracta de seguir bregant i de generar les condicions que ho facin possible. Perquè, un cop més, vostès poden parlar que un camí s'ha tancat o és molt difícil, però el que estan proposant esdevé, i es demostra pas a pas, absolutament irrealista i impracticable. Nosaltres no estem discutint la legitimitat de cap reivindicació, al contrari, estem plantejant si vostès, i, concretament, estan disposats a reactivar un acord ampli de la societat catalana per generar un escenari que faci possible el dret de decidir d'aquesta societat sobre el seu futur. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, moltes gràcies. Parlant de la llei de la gravetat, jo crec que, mesurant el pes que tenen les coses, que és pel que es determina la força de la gravetat, jo sé que vostè podrà saber l'enorme importància que tenen les mobilitzacions dels darrers..., diguem-ne, les cinc mobilitzacions amb milions de persones al carrer, davant de les mobilitzacions que, justament, van en direcció contrària. Què pesa més, una cosa o l'altra? Està clar, no? I, per tant, davant d'aquesta evidència empírica de la realitat catalana, em pot descriure quina és l'actuació del Govern espanyol davant d'aquesta força de la natura? Zero –zero. Per tant, ens diu que hem de continuar insistint davant d'aquells que davant d'aquesta manifestació de realisme social a Catalunya continuen sense fer res? Poder sí. La paciència tampoc no es infinita, tot i que en tenim molta. Ara, el que sí que no és temps és del pal i la pastanaga. És a dir: el pal i la pastanaga, s'ha acabat. La pastanaga, fent veure que..., home, ja ens agradaria fer una reforma constitucional, però no podem, perquè encara no som prou. Però, espera't –espera't–, que allà en vénen uns, per allà la perifèria, que ens sembla que si ens ajuntem potser d'aquí a un temps podríem fer una reforma constitucional que permetés no-sé-què... Perdoni, això s'ha acabat. I no ho ha decidit aquest Parlament, sap qui ho ha decidit? El poble de Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Tretzena pregunta al President de la Generalitat, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el compliment en quinze mesos de legislatura del pla de govern presentat]] [[317-00035/11]] Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, senyora presidenta. Molt honorable president, creu vostè que en els quinze mesos que suposadament queden de legislatura es pot dur a bon terme el pla de govern que va presentar ahir?
Respon el president de la Generalitat.
Amb tota rotunditat, sí. [[Rialles. Veus de fons.]]
Té la paraula el diputat.
Gràcies, senyora presidenta. Miri, senyor president, en aquest Ple del Parlament debatrem els seus dos primers projectes de llei, i ahir vostè en va anunciar quaranta-cinc. Quaranta-cinc projectes de llei no lliguen gens amb quinze mesos de legislatura; de fet, en quinze mesos es proposa fer el que els governs d'Artur Mas feien en tres anys. Com vostè sap, el nostre grup ha criticat sempre la perspectiva d'una legislatura molt breu, i també hem considerat inviable el full de ruta que la guiava. Ahir, en conèixer el seu pla de govern, vàrem pensar que potser la legislatura no seria tan breu, i que, d'alguna manera, la desconnexió, aquest eufemisme d'independència, quedava en un segon pla. Li admeto que potser vàrem confondre desitjos amb realitat. Però deixi'm que li digui que molta gent agrairia un canvi de ritme, una reconsideració d'objectius i estratègies, una major transversalitat en els plantejaments, més acords i menys divisió. President, han passat cent dies i encara no hi ha data per als pressupostos. Veiem discrepàncies en el si del Govern, com les motivades pel projecte del Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou o els concerts amb escoles que segreguen per sexe. Veiem com els manquen suports parlamentaris suficients en debats en ple i en comissió. Creiem que l'objectiu del seu full de ruta és incompatible amb l'estabilitat i el rigor exigibles a l'acció de Govern que Catalunya necessita. De fet, creiem que el seu full de ruta és incompatible amb el pla de govern que vostè va presentar ahir. Però, president, també crec que els ciutadans no volen que jutgem intencions, no volen que ens deixem endur pels prejudicis, sinó que volen veure resultats. I per assolir molts dels resultats concrets que vostè va fixar ahir com a objectius podrà comptar amb els socialistes sempre que no posi per davant un full de ruta que no compartim. President, vostè aquesta tarda es veu amb el president Rajoy. Ja sap que m'hauria agradat poder compartir objectius i estratègia –vostè no hi tenia cap obligació, però crec que hauria anat bé–; en tot cas, em permeto recomanar-li que en la seva entrevista, que esperem i desitgem que sigui profitosa, cerqui acords pels objectius concrets del seu pla de govern, i, malgrat que els vulgui deixar sobre la taula, tingui present que els elements i objectius del seu full de ruta no trobaran en el president Rajoy cap mena de suport. Moltes gràcies.
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Suposo que aquesta part final de la seva intervenció es deu al fet que vostè deu haver parlat amb el senyor Rajoy o deu intuir quin serà el seu capteniment, o li deu haver recomanat que faci alguna cosa determinada amb relació al que jo li aniré plantejar, que, com vostè comprendrà, el primer que s'ha de assabentar de manera concreta del que vaig a plantejar és el senyor Rajoy, gairebé per un respecte institucional. Jo crec que vostè això ho pot entendre, tot i que intueix, a partir dels quatre grans blocs de temes que ahir vaig anunciar que jo li tractaria, de què pot anar el guió de la conversa d'avui. És un guió que ha de ser dens i ha de ser intens, una mica com el que és aquesta legislatura. Vostè crec que encara està en el marc mental del calendari i tant li fa si nosaltres li diem que el calendari no és una presó ni és una armadura, sinó que realment el que ens guiarà és el pla de govern. Perquè vostè continua insistint en aquest marc mental del calendari. Fent un exercici de realisme... [[veus de fons]] –fent un exercici de realisme–, jo, el que li puc garantir, precisament, és que aquest pla de govern és un monument al realisme. Que és molt lluny del pla de govern que hauria de fer o que podria fer, no ja un estat independent, sinó una comunitat autònoma que gaudís del compliment dels acords de l'Estat, però que, malgrat això, és capaç d'anar fins al darrer racó de les seves competències i dels seus recursos per fixar la prioritat absoluta d'aquest Govern, que vostès han manifestat que la tenen, que altres grups han manifestat que la tenen, que és l'atenció a les persones, però que veurem els fets, que ens trobarem quan presentem els pressupostos al Parlament, si acompanyen o no aquesta declaració d'intencions. I, aleshores, veurem qui realment fa brindis al sol, qui realment fa processos, diguem-ne, de poc realisme polític quan davant de propostes concretes, de pressupostos compromesos, de plans de governs amb lletra concreta, doncs, hi dóna suport o no hi dóna suport. Per nosaltres no quedarà, el que em temo és que vostès poden fer servir l'excusa i la cortina de fum del full de ruta cap a la independència per no votar qüestions pressupostàries que acompanyen a polítiques del Govern que, a vostès, estic convençut que els hi encaixen i que saben que són les que ha d'adoptar aquest Govern.
Catorzena pregunta al president sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els cent primers dies del Govern i sobre les accions per a arribar a acords amb altres partits polítics]] [[317-00032/11]] Formula la pregunta el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. President Puigdemont, han transcurrido cien días de gobierno improductivo. En los últimos treinta y cinco días se ha reunido usted con los principales líderes políticos españoles. Es bueno que se siente a dialogar con quien no piensa como usted, lo malo es que usted ha demostrado hasta ahora ser capaz de llegar a acuerdos solamente con aquellos que están de acuerdo con usted en apoyar la ruptura y no respetar las leyes democráticas, aunque sean partidos antisistema que nada tengan que ver con sus votantes. Usted, reunirse se reúne con todo el mundo, eso es verdad, ahora llegar a acuerdos y pactos con quienes piensan diferente, eso ya le cuesta un poquito más. Hace cinco días se reunió usted con Albert Rivera y él le trasladó que Ciudadanos nunca va apoyar la ruptura con el resto de España, le propuso negociar en Madrid para conseguir una mejor financiación autonómica e infraestructuras básicas, por ejemplo, como el Corredor Mediterráneo. Le dijo también que nos podríamos poner de acuerdo en políticas sociales y regeneración democrática, pero usted antepone a todo su hoja rupturista. Después de estas reuniones que acaban hoy, le pregunto, señor Puigdemont, si usted trabaja realmente para llegar a acuerdos con quienes no piensan como usted y si en estos quince meses de legislatura, que según ustedes faltan..., si vamos a continuar parados en el callejón sin salida del conflicto y de la ruptura, o los va a utilizar el presidente de la Generalitat para progresar y para llegar a acuerdos, por ejemplo, en financiación e infraestructuras, que compartamos gran parte de los catalanes.
Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies. Senyor Carrizosa, aprofitar només per desitjar la recuperació de la mare de la senyora Arrimadas, que s'està recuperant, i enviar-li el suport d'aquí. Una primera qüestió, vostè parla de «cent dies de govern improductiu. Jo no l'avorriré amb tota la relació de coses que ja hem fet, que ahir en vaig explicar unes quantes, però li podria passar la llista de l'activitat que hem tingut en aquests primers cent dies i en les circumstàncies en què l'hem hagut de fer, i crec que vostè, després de llegir-la, si fos, diguem-ne, coherent, no podria sostenir aquesta improductivitat. No només perquè hem presentat cinc lleis, que dius «bé, no està malament; he parlat amb uns quants presidents de comunitats autònomes; m'he reunit amb dos d'ells; m'he reunit amb tots els líders polítics que han tingut a bé de venir a parlar amb mi, i avui ho faré amb el president en funcions; he atès 30 alcaldes; 3, 4 consells d'alcaldes; he fet 24 reunions diplomàtiques... –ho dic perquè de vegades diuen que el món no ens escolta–, 24 reunions diplomàtiques, 12 de les quals amb ambaixadors –ambaixadors–; he tingut 41 reunions amb agents socials, econòmics i culturals; he fet 16 visites territorials; he visitat 26 municipis, etcètera. A part que m'he vist amb tots els grups parlamentaris, en cent dies. Per tant, el ritme que hem imprès al nostre Govern és un ritme accelerat. I en aquest ritme hem tingut temps per dialogar, sí. I per expressar la voluntat que creiem, i ho reitero, que en l'itinerari per donar millors prestacions als nostres ciutadans, nosaltres ho volem fer amb les eines de l'Estat, perquè hem vist que les eines de l'autonomia no són suficients; en aquest itinerari, fent un exercici d'honestedat política tots plegats, hi havien coincidències, que és el que li vaig dir al senyor Rivera també. I, per tant, si vostès tenen la valentia de voler donar suport a un govern independentista en aquell itinerari que sabem que coincidim perquè ajudem les persones, li garanteixo que, per la nostra banda, no hi haurà cap problema, i ho veurem quan parlem dels pressupostos, i estem en condicions de negociar amb tots els grups les coincidències pressupostàries.
Té la paraula el diputat.
Gracias por sus buenos deseos para la madre de la señora Arrimadas. Usted dijo, hace dos días, que es el presidente de los acuerdos. Le confieso que no vemos posible que llegue a acuerdo alguno desde el extremismo de sus posiciones y la presión de sus socios antisistema. Nosotros, en cambio, desde la moderación, en Ciudadanos hemos llegado a acuerdos con el Partido Socialista andaluz, con el PP madrileño, con Pedro Sánchez, para un pacto de reformas y progresos, sin sectarismos. Eso cuesta, pero lo hemos hecho. No nos haga perder quince meses más solamente para aumentar la frustración y la división de los catalanes. Ustedes y sus diputados en el Congreso no están consiguiendo ni negociando nada en Madrid para todos los catalanes. Nosotros sí vamos a hacerlo, nosotros que somos el partido de origen catalán con más diputados en el Congreso, no solo vamos a dialogar con todos, sino que vamos a poner esos cuarenta diputados en el Congreso y a este grupo parlamentario líder de la oposición al servicio de las reformas que necesitan todos los españoles y desde luego, incluidos en ellos, todos los catalanes. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Ara sí que veig que anem a eleccions [[rialles]] , perquè vostè acaba de fer un míting ara ja, ha fet el jingle de la temporada. És clar que volem acords en finançament, en infraestructures..., no és que els vulguem, és que n'hem fet tants, n'hem signat tants, d'acords, que ja no és suficient arribar a acords, perquè hi hem arribat, sinó que el que cal és complir-los. I sap de qui depèn –crec que ja ho sap– complir els acords sobre infraestructures? De l'Estat espanyol –de l'Estat espanyol–, i, per tant, no ens digui que som nosaltres els que no tenim voluntat d'arribar a acords, perquè hi arribem. I, parlant de moderació, no es deu referir a la jornada que el seu grup ha promogut a Europa, titllant els independentistes dignes de ser tractats pel psiquiatra, no?
President –president–, ha exhaurit el temps. Quinzena pregunta al president de la Generalitat, sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la sobre el balanç dels cent primers dies del Govern i l'acció del Govern en funcions de l'Estat en aquest mateix període]] [[317-00036/11]] Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, a vegades això sembla el món al revés, no? Ho dic perquè aquells que es vanten d'arribar a acords han estat incapaços de fer un govern a l'Estat espanyol, i si nosaltres fem una sessió de control al Govern és perquè aquí s'ha estat capaç d'arribar a un acord, i justament nosaltres volem parlar d'aquest Govern, que és possible per l'acord a què es va arribar. I volem parlar dels cent dies de Govern, d'un govern que va prendre uns compromisos molt clars i molt nítids davant del conjunt del poble de Catalunya, doncs, a partir del debat d'investidura. Ni aquesta és una legislatura ordinària –ho hem dit sempre– ni el Govern tenia un mandat ni uns compromisos ordinaris, com tampoc els té, doncs, aquest grup parlamentari. El nostre compromís..., ho hem dit moltes vegades, avui també ho deia el president, hem vingut aquí a construir un estat independent i a treballar també per la millora de les condicions de la gent en aquest mentrestant. Per tant, no es tracta de fer coses per fer coses, sinó que es tracta de fer coses amb sentit. I aquests primers cent dies cal valorar si les accions realitzades i completades, les accions iniciades i les accions planificades responen a aquests objectius. Ara, també, quan fas balanç i quan fas una valoració, has de tenir present, també, les adversitats a què has de fer front, perquè si no, no seria prou just, no? I aquí tampoc han estat unes adversitats ordinàries, sinó tot el contrari: seguim tenint un estat que en aquests cent dies no sols ha fet l'impossible per impedir el mandat democràtic del 27 de setembre i anar per la via judicial allò que és d'un camp polític, sinó que també mira de no deixar fer res en la línia de poder millorar les condicions de vida dels ciutadans en aquest mentrestant. I posant uns objectius de dèficit absolutament inassumibles que ofeguen possibilitats d'acció, anul·lant tot allò que es vol fer per aquella gent que encara ha de triar entre passar fred o passar gana, o no deixant-nos sortir a l'exterior, no volent que sortim a l'exterior. Crec que, entre altres coses, si alguna cosa ha quedat clara és la determinació del Govern i d'aquest grup parlamentari per no deixar-se intimidar ni per aturar el que és el nostre compromís amb els ciutadans de Catalunya. És per tot això, president, que nosaltres li volem preguntar: quin balanç en fa, de l'acció del seu Govern aquests primers dies? I també en contraposició al que ha estat l'acció del Govern en funcions i de l'Estat espanyol en aquests cent dies? Moltes gràcies.
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyor diputat, jo crec que aquests cent dies, sense..., vaja no és el meu estil voler pecar de..., en fi, d'autocomplaent, ens han situat en el ritme i en les prioritats que han de caracteritzar la legislatura. Cent dies, en vull dir jo, d'endreça, vull dir que tenim Govern, que hem pogut celebrar un Ple de pobresa i arribar a uns acords que estem implementant, que hem presentat el pla de govern, que tenim uns pressupostos que el vicepresident ja està posant en marxa, que hem pogut donar una resposta crec que d'orgull nacional en el tema dels refugiats, que hem posat en marxa un seguit de qüestions i hem fet front a algunes de les crisis que ens hem trobat, com el cas de l'accident trist de Freginals, i, per tant, cent dies d'endreça al costat de cent dies de fressa. Fressa per manca d'un acord, fressa per vetos dels uns als altres, de «vull parlar amb tu però si no em truques no hi parlaré, de si «ara em proposo però no tinc prou vots..., que la primera mesura que es proposa al Congrés dels Diputats, primera moció que es vota al Congrés dels Diputats, senyores i senyors diputats, no va ser sobre pobresa, no va ser sobre refugiats, no va ser sobre la crisi econòmica. Saben de què va ser? Sobre la unitat d'Espanya. I això és la diferència –i no s'han posat d'acord–, aquesta és la diferència entre cent dies d'endreça i cent dies de fressa. Què esperem per al futur? Home, que ens deixin fer, perquè el Govern del «no fer ni deixar fer –que podria tenir una descripció que no vull fer servir en seu parlamentària– és un govern que no convé als ciutadans, no només als ciutadans catalans, als ciutadans espanyols tampoc els convé. I estaria bé que la política catalana..., jo, a la política espanyola... –jo ho vaig dir en una de les primeres sessions de control–, prengués nota de la política catalana. Alguns van riure aleshores. Vaig dir: «Prengueu exemple de com hem estat capaços de gestionar la complexitat enorme –i la reconeixem–; prengueu exemple de com hem estat capaços de resoldre la situació a Catalunya i de pensar primer en els ciutadans i després en les majories parlamentàries, i, per tant, adequar les majories parlamentàries a allò que volen els ciutadans, i comencin a caminar i a prendre decisions. Perquè aquests tres mesos no han estat bons per a ningú. Tampoc per als ciutadans de Catalunya que pateixen les conseqüències d'un govern espanyol sumit en la més absoluta paràlisi.
Acabada la sessió de control, passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és: «Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (art. 49.2 del Reglament)]] De conformitat amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple. Atès que la nova composició ja està inclosa en el dossier que ha estat distribuït a tots els diputats i diputades, els prego que se n'eximeixi la seva lectura. [[Pausa.]] Acomplert així el que estableix l'article 49.2 del Reglament, passem ara al següent punt de l'ordre del dia. [[Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, relatiu a les obligacions i els contractes (debat de totalitat)]] [[200-00002/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és: «Debat de totalitat sobre el Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, relatiu a les obligacions i els contractes. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern de la Generalitat, el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia. [[Remor de veus. Pausa llarga.]] Els prego que surtin en silenci, si us plau. (Pausa.) Si us plau, si han de sortir, surtin de pressa i en silenci, que hem de continuar la sessió. [[Pausa.]] Quan vulgui, conseller.
Sí, bon dia. Gràcies, presidenta. Conselleres, consellers, senyores i senyors diputats, com saben, comparec davant de tots vostès per presentar el Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, relatiu a les obligacions i els contractes, que és el primer projecte de llei que és objecte d'un debat a la totalitat en aquesta legislatura. Els puc ben assegurar que per a mi és un veritable honor, i encara ho és més que sigui per aquest motiu: presentar aquesta llei. Com vostès saben, en l'anterior legislatura, el Govern ja va presentar aquest text davant la cambra, però el projecte va decaure en acabar la legislatura. En la seva tramitació es van debatre i superar les dues esmenes a la totalitat que s'hi havien presentat i es van fer totes les compareixences sol·licitades pels diversos grups parlamentaris; compareixences d'un gran interès que consten recollides en el diari de sessions de la Comissió de Justícia i que de ben segur contribuiran a la millora del projecte i en aquesta nova tramitació, que confiem que puguem culminar en els propers mesos. En qualsevol cas, abans d'entrar en el contingut d'aquest projecte de llei, sí que els voldria recordar algunes qüestions que crec que són importants. Com saben, la tasca d'aquest Parlament en l'àmbit del dret civil va començar l'any 1984 amb l'adaptació de la Compilació del dret civil de Catalunya de 1960 als principis constitucionals i la realitat social catalana d'aquell moment. En una fase posterior, el Parlament va iniciar la tasca d'actualització progressiva del dret civil propi a través de diverses lleis especials, com ara la que van aprovar el Codi de successions per causa de mort, el Codi de família o les lleis reguladores de diversos contractes especials. A partir de l'any 2000 es va iniciar pròpiament la darrera fase legislativa; és la fase que en diríem pròpiament «de codificació del dret civil català, primer, de la mà de l'Observatori de Dret Privat de Catalunya i, després, amb la Comissió de Codificació, tots ells òrgans molt rellevants del Departament de Justícia, alguns membres dels quals ens acompanyen avui en aquest hemicicle i als qui saludo amb gratitud i amb reconeixement. És just posar en valor la tasca duta a terme per totes les persones que han format part en una o altra etapa de la Comissió de Codificació de Catalunya i de l'Observatori de Dret Privat, òrgans d'assessorament, d'elaboració i proposta de textos normatius, integrats, aquests òrgans, per juristes de prestigi reconegut. Aquests òrgans col·legiats han permès que la tasca d'elaboració del dret civil català s'hagi desenvolupat per mitjà d'una col·laboració molt estreta entre els poders públics i la societat civil. Gràcies a l'expertesa, el rigor, l'experiència i la pluralitat dels membres que els integren, els projectes de lleis civils que arriben a aquest Parlament compten amb una particular garantia d'encert i un elevat grau de consens. La fase de codificació del dret civil de Catalunya, a la qual abans feia referència, va tenir la seva primera concreció en la Llei 29/2002, que va establir l'estructura del Codi civil de Catalunya i en va aprovar el seu primer llibre. D'acord amb aquesta llei, el nostre Codi civil va quedar estructurat en sis llibres: el llibre primer, relatiu a les disposicions generals; el llibre segon, relatiu a la persona i família; el llibre tercer, referit a les persones jurídiques; el llibre quart, relatiu a les successions; el llibre cinquè, que regula els drets reals, i finalment, el llibre sisè, relatiu a les obligacions i els contractes, que és el que avui els presento. Els llibres primer a cinquè han estat aprovats per aquest Parlament entre els anys 2002 i 2015, seguint els principis de codi obert o de formació successiva que ha guiat l'elaboració del Codi civil de Catalunya. Crec que aquest repàs és suficient per veure com n'és, d'important, aquest darrer llibre, el sisè, que completa l'estructura del Codi civil de Catalunya, i amb això tota una història de recuperació, desenvolupament i codificació del nostre dret civil. Hem de ser conscients de la rellevància que té aquest moment, de l'oportunitat històrica que tenim al davant. Estem a prop de completar el Codi civil de Catalunya, i aquesta és una oportunitat que molt poques generacions tenen el privilegi de protagonitzar. N'hi ha prou de recordar que el Codi civil espanyol vigent fou aprovat l'any 1889. Cal tenir ben present que el dret civil de Catalunya no comença amb l'Estatut de 1979 ni amb la Constitució de 1978, sinó que ve de lluny. Abans he esmentat la compilació de 1960, aprovada en plena dictadura, i és que ni els règims més autoritaris que han volgut eliminar les nostres institucions han aconseguit la desaparició del dret privat català; tampoc ho va aconseguir el decret de Nova Planta de Felip V. I cal que recordi, perquè ningú se n'oblidi, que la tradició jurídica catalana ve de lluny, i en tenim molts exemples. El dret civil de Catalunya té una història mil·lenària, dins la qual destaquen els Usatges de Barcelona, del segle XI, o les Constitucions de Catalunya que es van promulgar entre els segles XIII i XVIII; exemples com aquests haurien de fer veure a aquells que ens neguen la condició de nació que Catalunya és un subjecte polític que ve de lluny. Permetin-me, en aquest moment, agrair a la cambra l'ampli consens amb què aquest Parlament ha sabut aprovar el conjunt de lleis que conformen el Codi civil de Catalunya, i per això haig de dir que em sorprèn que en aquesta ocasió el Grup Parlamentari del Partit Popular rebutgi el text del llibre sisè presentant una esmena a la totalitat. D'altra banda, agraeixo que en aquesta ocasió el Grup Parlamentari de Ciutadans hagi reconsiderat la seva posició i, a diferència del que va fer en la legislatura anterior, aquest cop no hagi presentat una esmena a la totalitat, tot i tractar-se del mateix projecte de llei. Tindrem l'oportunitat d'escoltar les raons del Partit Popular per presentar la seva esmena a la totalitat, però es fàcil preveure que les raons tinguin molt poc a veure amb els continguts d'aquesta proposta legislativa. Estem massa acostumats al rebuig sistemàtic, instrumental i partidista de qualsevol iniciativa que sorgeix de les institucions catalanes, per molt que l'argument es maquilli amb retòrica competencial. La competència per desenvolupar el dret propi no ha estat qüestionada per ningú. De fet, ni l'aprovació de la Compilació del dret civil de Catalunya de 1960, en plena dictadura franquista, va negar l'existència del dret civil propi de Catalunya. Per això, hi insisteixo, em sorprèn que l'any 2016 el Partit Popular presenti una esmena a la totalitat. En tot cas, ja ens n'explicaran els motius. A continuació passo a exposar els continguts del Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, relatiu a les obligacions i els contractes. Com saben, el projecte de llei té per objecte establir l'estructura d'aquest llibre sisè, regular el contracte de compravenda i el contracte de permuta, incorporar els contractes regulats anteriorment en lleis especials i substituir la Compilació del dret civil de Catalunya. Pel que fa a l'estructura del llibre sisè, queda inicialment dividit en tres títols: les disposicions generals, els tipus contractuals i les obligacions extracontractuals. En el títol segon, s'hi regulen un total de dotze contractes, agrupats en diverses classes o categories contractuals, entre els quals destaca de forma especial el contracte de compravenda, que, com tothom sap, és el contracte paradigmàtic del dret privat i és la base de molts altres contractes. Poder fer un codi civil permet adaptar les institucions jurídiques a la realitat econòmica i social en què vivim. Per això aquest projecte de llei incorpora les directives europees en matèria de contractes que afecten els consumidors. I destaca, en aquest sentit, la voluntat de protegir la part més feble del contracte, per la via d'introduir un deure d'informació, en benefici del comprador o consumidor, que compensa sovint la asimetria d'informació que acostuma a haver-hi a favor del venedor i incrementa, per tant, la transparència contractual. Entre altres novetats, també convé subratllar les especialitats que volem incorporar a la compravenda immobiliària i que ja havien estat apuntades per la pràctica notarial i registral catalana, com ara la facultat de desistiment en el supòsit que en el contracte s'hi hagi inclòs una previsió sobre el finançament del preu per part d'un tercer i aquest finançament quedi finalment frustrat. Aquest, crec, és un bon exemple de la connexió de la nova normativa amb la realitat més recent que hem viscut. Aquest projecte de llei, els deia, té per objecte la regulació de dotze contractes. Els els esmentaré: el contracte de compravenda, ja comentat; la permuta; la cessió de finca o d'aprofitament urbanístic a canvi de construcció futura; el contracte d'arrendament rústic; la parceria; la masoveria; el contracte d'arrendament per pastures, que potser algú pot considerar, fins i tot, un punt folklòric, però cal reconèixer i cal admetre que molts dels contractes que ara els he exposat tenen un impacte social en el territori i en moltes de les nostres comarques; el contracte d'integració, amb una importància molt rellevant en el sector de la ramaderia; el contracte de custòdia del territori; el violari, que recupera i actualitza una figura històrica similar a la que en els darrers anys alguns bancs han comercialitzat, amb matisos, com a hipoteca inversa; els contractes d'aliments, o el censal. Amb l'aprovació del conjunt de normes que desenvolupen el Dret civil de Catalunya, el Parlament dota el nostre ordenament jurídic d'un codi civil que és d'aplicació directa i preferent, fet que situa el Codi civil espanyol com una norma d'aplicació subsidiària. Essent, doncs, el Codi civil de Catalunya, una norma d'aplicació directa, tenim el deure d'estendre al màxim el seu coneixement entre tots els operadors jurídics, i també entre la ciutadania. I permetin-me destacar, en aquest sentit, la tasca de conservació i renovació del dret civil que al llarg dels segles –sí, al llarg del segles– han fet els notaris a Catalunya, que sempre l'han reconegut i aplicat en el seu exercici professional. Igualment hem d'agrair l'esforç que des de les universitats s'ha fet i es fa per donar-lo a conèixer, i hem de treballar encara més, amb més intensitat, per difondre'l i fer-lo més present en la pràctica dels advocats i dels tribunals. Els demano que en aquesta ocasió els grups de la cambra, com ha succeït amb les lleis anteriors, puguin aprovar amb àmplia majoria aquesta primera llei del llibre sisè del Codi civil, i entenc perfectament que, perquè això sigui possible, caldrà enriquir el text que els presento amb les aportacions i les esmenes que tots els grups parlamentaris considerin més pertinents. Els agreixo a l'avançada l'esforç que estic segur que faran. La culminació del Codi civil de Catalunya és una de les grans fites d'aquesta legislatura, i em sento –els ho deia a l'inici– profundament honorat de poder iniciar l'activitat legislativa amb una norma tan fonamental per als ciutadans de Catalunya i que té un impacte directe en la seva vida quotidiana. Els ho deia abans: són molt poques les generacions que tenen l'oportunitat d'escriure, des de zero, un nou codi civil, una norma que, sens dubte, és una autèntica estructura d'estat. Avui la nostra generació té a les mans l'oportunitat de fer un codi civil nou i modern, i ben aviat, si la majoria de la ciutadania ho vol, aquest també serà el codi del país nou i modern que tenim l'oportunitat de fer junts. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. A continuació, per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la senyora Esperanza García.
Gràcies, presidenta. Miren, empezaré mi intervención por algo tan simple como recordar qué significa la palabra «urgencia; parece ridículo que lo haga, pero es que a veces parece que hay que recordarlo. Es algo que debe resolverse de manera inmediata; rapidez y atención sin demoras que requiere una situación; una necesidad apremiante. Hoy estamos aquí para someter a la aprobación un proyecto de ley sobre el libro sexto del Código civil. A mí, como jurista, me hubiera gustado poderle decir que sí a esa aprobación, y también me da mucha lástima no poder acompañarles. Pero lo que se ha traído aquí como un proyecto de urgencia, y de urgencia extraordinaria, en el Partido Popular, pues, nos provoca unas ciertas reflexiones, o por lo menos unas preguntas. En primer lugar: ¿qué necesidad urgente hay en Cataluña de regular o no las obligaciones y contratos? ¿Existe alguna alarma que indique la necesidad de desarrollar una normativa específica en Cataluña para contratos y obligaciones? ¿Están los ciudadanos de Cataluña desprotegidos, desamparados, porque sus contratos se amparan en el catálogo de obligaciones que les reconoce nuestro Código civil y que viene protegiéndolos ni más ni menos que desde 1889, junto con regulaciones de tipo comunitario y de derecho de consumidores? La respuesta a todas esas preguntas es que en Cataluña todos aquellos que celebran un contrato de compraventa o de permuta, o un contrato de consumo, están debidamente protegidos, al igual que el resto de españoles. Y eso es precisamente lo que quieren regular en este código, en este libro sexto del código. Entonces, si este proyecto de ley no se adecúa a las necesidades, porque necesidad real no hay, nos lleva entonces a analizar el qué se regula y el porqué se regula. Usted, señor conseller, se ha avanzado con respecto a cuáles son los motivos del Partido Popular para decirle que no a este libro, y yo se los voy a explicar. Es usted muy prejuicioso, ¿eh? Le voy a decir, respecto al qué: el objeto de regulación de este proyecto de ley..., también nos encontramos que lo que se pretende normativizar no es adecuado, y ahora le explico por qué. En Cataluña, obviamente, se reconoce el derecho civil propio, y eso se reconoce en nuestra Constitución. ¿Y cómo se reconoce? Se reconoce para poder desarrollar..., la competencia para desarrollar todas las instituciones tradicionales jurídicas de Cataluña, para hacerlo así, se recoge además en el artículo 149.1.8, y además la disposición adicional nos dice, textualmente, que «la Constitución ampara y respeta los derechos históricos de los territorios forales. Y eso es plenamente vigente, y lo es a día de hoy. Incluso se reconoce jurisprudencialmente por el Tribunal Constitucional, desde el año 93, que, efectivamente, esa posibilidad de desarrollar no es solo para lo antiguo, no es solo para lo tradicional, sino que además incluso se pueden adaptar las figuras jurídicas que venían recogidas en la Compilación, e incluso recoger, negro sobre blanco, pues, todas aquellas prácticas jurídicas que eran habituales, que son habituales en la práctica diaria como costumbres o usos, y poderlas incorporar en una normativa para darles más protección, a algo que ya se viene haciendo, ¿no?, y así dotarle de garantías. Esto es que se puede avanzar totalmente y de forma amplia en la regulación del derecho civil catalán, siempre y cuando no se fuerce, siempre y cuando no se apriete el acelerador, como suelen hacer ustedes. Siempre y cuando lo que se busque sea: garantizar, potenciar, desarrollar y dar mayor seguridad a las instituciones jurídicas tradicionales que tenemos en esta tierra. Y prueba de ello –y usted ha hecho mención en su explicación– es que desde la Compilación de 1960 se ha hecho muchísima tarea, y se han hecho reformas de tanto calado que incluso el 111 del Código civil catalán reconoce con total amplitud que el derecho que se aplica en Cataluña no es un derecho específico o especial, sino que es el común, es el propio, y que además todas las otras leyes le son complementarias, es decir, que son como especiales, ¿no? Y así ha sido, ¿no?, y se viene practicando así prácticamente desde el 89, que es cuando se empieza a desarrollar esa transposición de la Compilación. De hecho, se han modificado, desde el régimen de prescripciones… No, usted no la ha mencionado pero esa fue una reforma de gran calado, que generó muchísimos conflictos jurídicos, porque incluso hasta que no ha habido jurisprudencia clara, al acortar los plazos de prescripción, pues, como pasaba con el derecho de crédito, de quince a tres años, ha generado bastantes dificultades. Se cambiaron las incapacitaciones del internamiento y se hizo un régimen especial para Cataluña. En el derecho de familia, de facto, casi que la tradición catalana se la dejaron de lado, ¿no?, porque sustituyeron el régimen de separación de bienes matrimoniales por un régimen prácticamente de participación en las ganancias –de facto, porque salvo en pacto en contrario rige el régimen de las ganancias. En sucesiones, pues, se suprimió la reserva vidual, que también era tradicional catalana, pero se suprimió; y se equiparó –esto, una cosa muy buena– el derecho sucesorio a las parejas de hecho. Se modificó incluso la comunidad especial por turnos y el régimen de propiedad horizontal. Es decir, fíjense la cantidad de margen que ha habido de regulación, de adaptación y de potenciación del derecho civil catalán a pesar de las dificultades y las inseguridades jurídicas que en algunos momentos se ha generado. Pero si es que además nos alejamos de la Constitución y nos centramos en el artículo 129 del Estatut, no va a encontrar usted ningún apoyo para poder llevar adelante la reforma de este libro sexto del Código civil, básicamente porque el artículo 129 del Estatut lo que nos dice es que se legitima esa posibilidad de regulación para conservar, modificar, para desarrollar el derecho civil catalán con figuras de tradición jurídica en la Compilación. La cuestión es: ustedes están intentando regular por encima de la Constitución y del Estatut, y lo están haciendo por encima del artículo 149.1, 6 y 8, y lo están haciendo, también, por encima del Estatut. Y lo están haciendo, entre otras cosas, porque ustedes consideran, pues, que tiene que haber una nueva ley de bases para los contratos en Cataluña. Es decir, que aquello que se está regulando de forma estatal, para darle más seguridad, para que todos los ciudadanos, firmen donde firmen un contrato, sean de donde sean, tengan un régimen común y sea seguro, pues que eso se acabe y que el tráfico mercantil quede afectado por inseguridad. Es más, incluso están regulando casi por encima de lo que es la tradición europea. Es decir, tanto España como otros países están tendiendo a incorporar sus legislaciones y sus regulaciones, al final, a lo que es lógico en el tráfico mercantil y en el tráfico jurídico, que es: buscar seguridad, buscar una cierta uniformidad que permita ese tráfico de una forma más fácil, y están adaptando incluso legislación europea a las legislaciones nacionales. Es más, se está incluso trabajando en una base para armonizar el derecho contractual europeo fijando, pues, unos principios generales y comunes. Lo ha hecho Alemania, lo ha hecho Francia, España está en ello y, de hecho se está trabajando sobre recomendaciones e informes de la Comisión General de Codificación. Pero a ustedes, eso, pues, parece que no les interesa demasiado. Ustedes por delante, siempre, sin levantar el pie del acelerador. Y llegamos aquí, a la presentación de este libro. Este libro, sabe usted perfectamente –como lo sabe todo su grupo parlamentario e incluso todos aquellos que les van a dar apoyo– que este libro excede de las competencias. Son conscientes de ello. Y lo son y no les importa, entre otras cosas porque, a pesar de que ustedes repitan o hayan repetido en determinados momentos –el anterior conseller, usted, yo veo que no tiene ningún tipo de complejo– en que esto no respondía a una estrategia de ruptura con el resto de España, la realidad es que lo es –la realidad es que lo es–, y además hemos tenido la oportunidad de escuchárselo a usted hace dos semanas, y ahora, hoy mismo, desde esta tribuna. Ustedes decían que esto, este nuevo código, servía para desarrollar mejor el derecho civil catalán. Y es mentira. Y prueba de ello es que hoy usted nos lo ha dicho claramente, ¿no? Nos falta un libro para cerrar todo el Código civil catalán y esto es una estructura de estado. Bueno, pues aquí estamos. La realidad es que, nosotros, desde el Partido Popular hemos presentado una enmienda a la totalidad y, a pesar de que usted se adelantaba y decía: «Ustedes son previsibles; ya veré –ya veré– qué es lo que me dicen, se presenta esa enmienda a la totalidad no solo porque invade competencias; también sobre la materia, que usted decía: «Sobre la materia no me van a decir nada, pues sí que le vamos a decir. Prejuzga. La realidad es que esta ley invade competencias, no potencia instituciones jurídicas propias y, por tanto, no tiene sentido su aprobación. Eso no parece que le haya quedado muy claro a Ciutadans, que, en su momento, como usted bien ha dicho desde esta tribuna, presentó una enmienda a la totalidad, el año pasado, pero ahora parece que ha cambiado de opinión; pero, bueno, las dudas han quedado totalmente resueltas. El único motivo que nos trae aquí para este libro del Código civil, este nuevo libro, es que ustedes quieren crear estructuras de estado. Y punto. No hay más. No hay desarrollo de las instituciones jurídicas propias catalanas, lo que hay es otra nueva norma creada con intención de crear una estructura de estado, que pasa, pues, por ser una más de las que ya llevan a cabo, desde los contratos, la seguridad social, pasando por la sanidad, y al final exigiendo al resto de españoles a que el divorcio se lo toleremos, se lo paguemos y que los catalanes que compartimos proyectos de suma, pues, caigamos en trampantojos jurídicos pensando que esto es, pues, un libro para mejorar lo que es nuestra tradición jurídica, ¿no? Así que, de hecho, los motivos…, o sea, nos sobran los motivos para presentar la enmienda a la totalidad, como dice la canción. Porque, además, hemos encontrado, incluso en tema de materia –que nos lo hemos mirado con muchísimo cariño, ya se lo digo–, hemos encontrado muchísimos elementos para no apoyarles. En primer lugar, la regulación de la compraventa no forma parte del derecho civil propio, y usted eso lo sabe perfectamente. La regulación es deficiente, es confusa, tiene errores de técnica legislativa y, además, lo que es más gracioso es que es una mala copia del Código civil del 1889. Que digo yo que, puestos, ya que avanzamos un tiempo, podían haberlo copiado bien, ¿no?, estando en la situación en la que estamos. No han clarificado ustedes si el contrato transmite obligaciones o propiedad. Eso, como decimos los juristas, de no distinguir entre título o modo, es una cuestión gravísima que, además, genera problemas interpretativos, controversias jurídicas, y además incluso vulnera el propio derecho europeo. Pero es que, además, la regulación de la permuta también tendrá problemas, porque no se especifica si el derecho se constituye como real o personal. Importante, también, destacarlo. Lo que además afecta a que luego se pueda aplicar o no la Ley de régimen hipotecario. En la compraventa de consumo tampoco especifican quién debe ser considerado como consumidor; se remiten ustedes a directivas comunitarias –que lo solvente otro– y se priva de derechos a los consumidores en las ventas a plazo. Es más, se le da poder a un notario para que, en el caso de impago de una compraventa a plazos, es decir, que no se pague alguna de la cuotas, sea el notario, junto con el vendedor, el que decida que la cosa, pues, revierte otra vez al vendedor y se hace una anotación y ahí quedan los derechos del consumidor: en un acta notarial donde solo comparece el vendedor. La realidad es que ni la tutela judicial efectiva han respetado; ni el artículo 24 de la Constitución, ni la Ley hipotecaria, ni ningún tipo de garantía. Vamos, que el consumidor, al final, queda en claro retroceso en cuanto al reconocimiento de derechos. Incluso se les ha privado el hecho de saber, tan básico en una compraventa, cuál es el precio de la cosa que va a comprar. Una cosa que es, vamos, esencial: sujeto, objeto y precio, ¿no? Esto que nos dice nuestro Código civil. Lo han dejado a un criterio tan específico y tan seguro jurídicamente como decir: «El precio se fijará más adelante, según lo que sea normal en el tráfico ordinario. Y yo me pregunto: ¿y la normalidad quién la fija? ¿Sobre qué base y sobre qué muestreo? ¿Y con qué oficialidad? ¿Llegando a los tribunales? Porque ese es el seguro destino que va a tener esto: llegar a los tribunales, donde, contratos que ya están firmados, luego comprador y vendedor no se pueden poner de acuerdo en el precio. Y eso es una evidencia que salta a la vista, simplemente, con una lectura ya no demasiado profusa del artículo. Hemos analizado el cómo –las prisas–, el qué –la materia– y el porqué de este proyecto, y eso se resume, al final, en tres palabras –de hecho, podía haber hecho mi intervención muchísimo más corta–: pressa, desconnexió i estructura d'estat. Esas son las tres razones por las que estamos aquí hablando del libro sexto del Código civil. El resultado es una ley llena –llena– de errores en materia jurídica, que va a generar muchos problemas de inseguridad y litigiosidad. Vamos, van a dar ustedes mucho trabajo a los notarios y a los abogados –que hemos tenido momentos difíciles, ¿no?–, pero, desde luego, van a dar muchísimos dolores de cabeza a los juzgados, y mucho a los juzgados que van a tener que resolver tanta conflictividad. Esta es una nueva muestra más de que ustedes no necesitan ninguna desconexión, ¡porque ya la tienen! Hace muchísimo tiempo que no les importa el perjudicar al ejercicio de los derechos de los ciudadanos y la conservación de nuestras instituciones. Aquí vienen a vendernos, pues, un libro, el libro sexto del Código civil catalán, como otro capítulo más del libro y de su libro sobre la separación. Y nosotros no vamos a ser su muleta, y no nos va a entrar ningún complejo en que ningún grupo parlamentario, de este arco parlamentario, tenga la misma posición que nosotros. Yo espero –eso sí que se lo digo, conseller– que el hecho de que el Partido Popular, y esta diputada que ha defendido hoy esta enmienda a la totalidad, no sean nombrados por usted ni por sus compañeros de partido a aspirantes a obtener el premio a la guillotina…
Senyora diputada...
…por pensar diferente.
Senyora diputada, ha exhaurit el temps. Gràcies. A continuació, per a fixar el seu posicionament, té la paraula el senyor José María Espejo, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Muchas gracias, presidenta. Señoras y señores diputados, honorable conseller de Justícia, senyor Mundó, todos los debates parlamentarios sobre proyectos y proposiciones de ley tienen, en esencia, una parte política y una parte técnica; en relación, la primera, con la orientación ideológica de quien promueve la iniciativa, y la segunda, con la forma en la que se plantean estas iniciativas. Pues bien, este debate no es una excepción, sino que más bien podría considerarse un paradigma de esta clase de debates. En cuanto a la parte política, ustedes no ocultan –nunca lo han hecho– que lo que quieren con esta norma es crear una nueva estructura de estado. Lo ha dicho usted mismo hoy, y yo añado un entrecomillado: «con la que sustituir la legislación española. No lo ha dicho usted hoy; lo digo así porque esas fueron las palabras, por ejemplo, que usó el señor Lluís Llach el pasado Pleno, cuando se refería a este proyecto de ley y decía: «Y eso es futuro y también día a día, ¿no?, de una manera que pretendía ser épica. Yo, al señor Llach, presumo…, no lo sé, sinceramente, pero presumo que no le interesa y que seguramente desconoce los aspectos técnicos de una ley como esta y lo que pueden influir, precisamente, en el día a día de los catalanes; pero lo que sí que le interesaba decir al respecto, es que sustituía la legislación española. Cosa que, por cierto, por mucho que quieran, no será así. Y con eso ya le parecía suficiente. No sé si al señor Llach no le interesa entrar demasiado en la regulación de la compraventa, en la validez y eficacia de los contratos, la prescripción de las acciones, las permutas de aprovechamiento urbanístico, la introducción de dispersión normativa en materia de consumo o que sea una ley que prevea tres títulos y solo regule uno. Que usted ha dicho: «Tiene tres títulos. Sí, sí, pero es que le faltan dos –le faltan dos–, o sea, es una ley muy curiosa. Lo importante para ustedes es que es una ley distinta del Código civil español. Si es mejor o es peor, eso es lo de menos. Y no digamos ya si está dentro de las competencias de la Generalitat, eso ya es lo que menos les importa. Y, miren, yo, viniendo de ustedes, eso hasta lo puedo entender, porque esa es su forma habitual de hacer política y de encarar las iniciativas legislativas en este Pleno. Pero más allá de eso lo que hay que preguntarse ante cualquier proyecto de ley es si mejora la vida de la gente, si mejora la vida de las personas, si la hace más fácil, si les protege o si les estorba. Y eso creo, sinceramente... –o al menos así me lo parece, por su intervención, porque no se ha referido a ello, se ha referido estrictamente a los asuntos técnicos–, es que parece que no les importa mucho; no han hablado de ello. Quieren una ley distinta porque sí, y punto. Esa es la motivación de este Código civil o de este libro sexto del Código civil. Miren, el derecho civil catalán –y en eso creo que estamos todos de acuerdo– tiene una gran tradición histórica, y si la tiene es porque tiene –y sobre todo tuvo, ¿eh?– una utilidad para los ciudadanos que hay que retomar y hay que actualizar. Desde Ciudadanos defendemos el desarrollo del derecho civil catalán en los términos que figuran en el Estatuto de autonomía y en la Constitución, y en la sentencia del Tribunal Constitucional –que nosotros sí que acatamos– sobre la cuestión, porque ha tenido oportunidad de pronunciarse sobre lo mismo. Si fuera por el contenido concreto, textual, de esta iniciativa, una enmienda a la totalidad estaría plenamente justificada, y, efectivamente, nosotros la presentamos la legislatura pasada, porque creímos que era lo más oportuno. Pero, mire, en esta legislatura, efectivamente, hemos decidido cambiar de criterio y no presentar esa enmienda a la totalidad, en la medida que creemos que es el momento de actualizar el derecho civil catalán y que debe ser modificado y reformado, porque simple y llanamente está en absoluto desuso, y eso es una realidad. Está en absoluto desuso por su inadecuación a la realidad social y por el desconocimiento de los actores jurídicos sobre la cuestión. Eso es así, señor conseller, y si no me reconoce eso empezamos mal para que el derecho civil catalán pueda desarrollarse. Mire, nosotros no hemos presentado esa enmienda y trataremos de aportar al articulado sensatez y coherencia en el trámite de enmiendas, pero entendemos que..., a los que sí que la han presentado, porque, tal y como está, el articulado estaría plenamente –plenamente– justificado. En cualquier caso, además, creo que si el proyecto de ley se aprueba en los términos en los que ha sido presentado, está abocado a la inconstitucionalidad –está abocado a la inconstitucionalidad. Insisto que..., ya sé que a ustedes les da igual, porque piensan que lo que diga el Tribunal Constitucional no tiene ninguna afectación, pero afortunadamente en España me parece que los jueces –los jueces de Cataluña, en concreto– no van a estar de acuerdo con ustedes en eso, y son los jueces los que aplican el derecho, aunque a ustedes muchas veces, pues, eso no les guste. Son los jueces, en España, y en Cataluña, los que aplican e interpretan el derecho, cualquier ámbito del derecho, cualquier jurisdicción del derecho, también el civil, y no es el Gobierno de Junts pel Sí o de sus socios de la CUP. Mire, es de sobra conocido que la competencia de la Generalitat en derecho civil se corresponde con la conservación, modificación y desarrollo del derecho civil propio de Cataluña, que tiene una gran tradición, insisto, el derecho civil propio de Cataluña, que tiene una gran tradición, pero no con la creación de un derecho civil ex novo o la creación de un marco paralelo de relaciones jurídico-privadas entre los ciudadanos catalanes diferente al que rige para los ciudadanos del resto de España o de la Unión Europea, un marco absolutamente diferente. No, eso no es así, está dicho expresamente por el Tribunal Constitucional, aclarando los conceptos recogidos en el Estatuto. Ya sé que no les importa, vuelvo a decirlo, pero el derecho, afortunadamente, lo aplican los jueces. Y en cuanto a la parte técnica se puede hacer, sí, mucho trabajo para mejorar el derecho civil catalán y mejorar así la vida de los catalanes. Y la primera forma de hacerlo, antes que elaborar un mero repositorio de figuras jurídicas, la mayoría sin tradición alguna en Cataluña, es fomentar la aplicación y el conocimiento del derecho civil de Cataluña por todos los actores jurídicos. Y eso ustedes no lo han hecho, y lo que hayan hecho, desde luego, no lo han conseguido; porque algunos sectores, sí, pero, desde luego, en la aplicación diaria, no, no es así. Porque pueden hacer todos los códigos civiles que quieran, pero si la gente no conoce el derecho civil de Cataluña no sirve de nada. Y peor aún, peor aún que esto es que, si ustedes hacen normas que no están acordes con el resto del ordenamiento jurídico, o que son incoherentes, o que no responden a la realidad social –porque el derecho civil tiene que responder a la realidad social–, los jueces no las van a aplicar y no servirán para nada. En esta ley regulan, entre otras cosas, las bases de la compraventa, que no es una figura autónoma propia del derecho civil catalán; regulan de forma diferente otros contratos que en la legislación civil común están perfectamente regulados y que no generan controversia; introducen previsiones sobre aspectos que en la práctica del derecho privado no habían sido objeto de discusión, y obligan, por tanto, a hacer previsiones contractuales expresas sobre los mismos. En definitiva, muchísimos aspectos generan burocratización de la actividad entre particulares. Porque hay que aclarar una cosa, aunque sea al final de mi intervención: el derecho civil es el que regula las relaciones entre los ciudadanos, no las relaciones entre los ciudadanos y su administración, no las relaciones entre los ciudadanos y las empresas donde trabajan; es el que regula las relaciones entre los ciudadanos, y tiene que hacerles la vida más fácil. Se puede entender, y yo creo que de hecho es recomendable, que se regulen y controlen relaciones empresariales y sobre todo las de las empresas con consumidores, pero las de los ciudadanos entre sí para introducir más reglamentación y, por lo tanto, menos libertad, eso no, salvo en aspectos en los que evidentemente hay implicado un interés público, como son derecho de familia, sucesiones, etcétera. Ejerzan esas competencias en materia de consumo. controlen a las grandes empresas y lo que hacen con sus clientes, que tienen capacidad sancionadora, ejérzanla cuando hay abusos, pero no se metan en las casas, en la vida de la gente, introduciendo mayor reglamentación y en una línea, además, contraria a la que defiende la Unión Europea, de armonización de esas relaciones. Mire, la verdadera tradición y los verdaderos principios del derecho civil catalán están en la libertad de los ciudadanos, y nosotros le pedimos que respeten esos principios. Muchas gracias.
A continuació, té la paraula la senyora Rosa Maria Ibarra, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades i diputats, la meva intervenció podria ser molt breu, tant com el temps que necessités per remetre'm a la intervenció que va fer el meu company de grup, el Ferran Pedret, en aquesta cambra fa poc més d'un any. I és que l'objecte d'aquell debat és realment el mateix que el que avui portem a terme; i quan dic «el mateix ho dic en termes literals. Tant és així, conseller, que no s'han preocupat ni tan sols de canviar la data d'entrada en vigor del codi del llibre sisè, d'aquest Codi civil que avui debatem, i encara apareix la data de l'1 de gener del 2016, data que, evidentment, ja hem sobrepassat. Deia que em podria remetre a la intervenció que el nostre grup va fer en aquell moment, i ho faré en alguns termes, com per exemple celebrar que fem un pas més cap a la compleció d'aquest Codi civil de Catalunya. El Grup Parlamentari Socialista ha estat sempre un actiu col·laborador en el desenvolupament del dret civil català. I, per tant, donarà suport, igual que ho va fer en l'anterior debat, a la tramitació del Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil i, per tant, rebutjarà l'esmena a la totalitat presentada pel PP, perquè no compartim els arguments en la qual es basa. Hem de tornar-los a manifestar, en aquest sentit, el nostre punt de vista ampli quant a la possibilitat de legislar en matèria civil que té aquest Parlament, en tant que tant la Constitució com els estatuts d'autonomia del 79 i del 2006 atribueixen a la Generalitat competències en àmbits que afecten les relacions econòmiques i repercuteixen en les obligacions jurídiques obligatòries i contractuals. La visió restrictiva en un àmbit canviant, en tant..., tant com ho són les relacions jurídiques entre els particulars, ens portaria a l'estancament del nostre dret, i, per tant, no seria una eina útil per donar resposta a les necessitats dels catalans i catalanes. Però, entrant en l'anàlisi d'aquest llibre sisè i, per tant, fent un pas més a allò dit en el debat passat i aprofitant –nosaltres, sí– les compareixences que hi va haver, hem de dir que ens trobem que aquest llibre només en regula el títol segon, el relatiu als diferents tipus contractuals; el títol primer i el títol tercer només hi són enumerats. Es deixa, deia, de regular el títol primer, relatiu a les disposicions generals, i el títol tercer, relatiu a les fonts no contractuals de les obligacions. Ja ho deien alguns dels compareixents la passada legislatura: s'ha començat per la part especial i s'ha obviat o aparcat la part general. Això comporta que tindrem una regulació sobre la compravenda quan encara no tenim a Catalunya una regulació sobre la teoria general del contracte. No creu, conseller, que hem començat la casa per la teulada? En l'aplicació efectiva d'aquestes normes que avui debatem, no ens mancaran els recolzaments que s'han de trobar en conceptes fonamentals propis d'una teoria general? Mentre que no es regulin, no estiguin regulats en aquest llibre aquests aspectes que els deia, s'hauran de continuar aplicant els continguts en el Codi civil espanyol. Entenem que hagin volgut fer-ho així per prudència, per evitar el debat sobre la constitucionalitat o no d'aquest llibre sisè. No volen entrar en la discussió sobre l'abast de les competències, la competència exclusiva de l'Estat, en allò referent a les bases de les relacions contractuals. Aqueta va ser la decisió que va prendre el Govern anterior quan va presentar a aquest Parlament el projecte de llibre sisè, exacte com el que ens presenten avui, i aquesta ha estat també la decisió de l'actual Govern, una decisió prudent. No deixen de sorprendre'ns, doncs, intervencions com les del conseller avui, que parlava de creació d'estructures d'estat, o com les del diputat Lluís Llach en l'últim plenari –crec que el representant de Ciutadans també hi ha fet referència–, quan debatent la moció de la CUP sobre el moment històric deia –i ho cito textualment–: «El conseller de Justícia ha enviat a aquest Parlament el Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil català amb l'objectiu de poder exercir totes les competències en aquest àmbit, substituint la llei espanyola en aquesta matèria. I això és futur i també dia a dia. Permetin-me que utilitzi una expressió molt col·loquial i gens jurídica, però jo els diria que ens volen fer passar bou per bèstia grossa. Quina llei espanyola substituirem quan parlem de la teoria general del contracte i les fonts no contractuals de les obligacions, quan no ens atrevim a regular aquestes matèries? No els estem criticant la prudència, però no ens vulguin fer creure que aquest projecte de llei és un pas més per a la construcció d'una futura república catalana o una estructura d'estat, quan en realitat el que estem fent és desenvolupar aquelles matèries que el nostre Estatut ja ens reconeix. En un altre ordre de coses, en el debat a la totalitat de la legislatura passada posàvem de manifest i els qüestionàvem –igual que altres grups de la cambra– la tramitació per via d'urgència que van adoptar per poder aprovar aquest projecte abans d'acabar la legislatura. Finalment no es va aconseguir, per finiment de la legislatura; quan les legislatures duren tan poc –i això ja comença a ser habitual–, doncs, passen aquestes coses. Però, tot i això, es va fer molta feina. Es van poder escoltar totes les compareixences d'aquells operadors jurídics i experts en la matèria que els diferents grups vam sol·licitar. Aprofitant l'avinentesa, doncs, voldria agrair a tots i a totes la seva gran implicació i les seves aportacions, d'un gran nivell tècnic i jurídic. Per això encara ens sorprèn més que, tenint l'oportunitat de reescriure aquest projecte, millorant-lo abans d'entrar-lo al tràmit parlamentari, no s'hi hagin incorporat les aportacions, ni tan sols les referents a la, diguem-ne, redacció quant a estil, quant a gènere, eh?, que això, en alguna de les aportacions que s'havien fet de les intervencions, s'apuntava. Deia el company Pedret en aquella ocasió que res del que es fa es perd i que segur que la tasca feta fins al moment quedaria en el bagatge del Govern i dels grups parlamentaris. Ara com ara, aquesta tasca feta no s'ha vist reflectida en la feina que reprenem avui, perquè, com he dit, ens presenten un projecte que és fil per randa el que ens van presentar el 2015. Al no haver-hi en aquesta ocasió noves compareixences, confiem que sigui en el tràmit d'esmenes quan es pugin incorporar aquelles aportacions que ens ajudin a fer un document millorat, que ha de ser d'aplicació en un àmbit tan important. Ja els anunciem que el Grup Socialista presentarà esmenes. Tenim dubtes, i ja els ho vam expressar, en la rescissió per lesió; també al tema de la possible no-determinació del preu en la compravenda, remetent-lo a d'altres compravendes en circumstàncies comparables; en contractes específics, com els de conreu, referents a la durada o al privilegi que es dóna a les administracions públiques amb la possibilitat de sotsarrendar l'objecte del contracte; o no incloent en aquell llibre figures com la rabassa morta, que entenem que, per coherència, haurien de ser-hi; o entrant la venda a carta de gràcia, però, en canvi, no regulant en aquest llibre el dret a redimir que continua estant en un altre llibre, o, per últim, finalment, en una disposició final que modifica articles d'altres llibres del Codi civil que res tenen a veure amb les obligacions i els contractes. No em vull estendre més. Reiterar-los la nostra disponibilitat a treballar per fer un text que més enllà que tingui la voluntat de completar aquest Codi civil català, tot i els buits que hi hem manifestat, doncs, que acabi sent una bona eina no tan sols per als operadors jurídics catalans, sinó per al conjunt de catalans i catalanes. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller, voldria començar autoimposant-me una obligació i demanant modestament als altres portaveus que, si poden, també ho facin: hem d'intentar evitar que..., un debat transcendent com aquest convertir-lo en un debat simplista entre els que veuen estructures d'estat a cada cantonada o els que veuen maniobres secessionistes cada matí. No ho dic jo, ho va dir l'anterior portaveu d'Esquerra Republicana de Catalunya, el senyor Pere Aragonès, amb aquestes mateixes paraules ara fa un any. O ho va dir el meu amic Salvador Milà d'una altra manera diferent però molt clara: aquest seria un debat interessant però avorrit si visquéssim a un país normal. I hem de fer tot el possible perquè el debat sigui normal. I he de dir-li que la seva intervenció –que m'ha agradat– l'ha destrossat al final, senyor conseller. No calia –no calia– citar les estructures d'estat, perquè vostè sap que aquest debat sobre el llibre sisè del Codi civil l'hauríem d'estar..., el podríem, l'hauríem d'estar fent igualment encara que no estigués en marxa cap reivindicació d'estructures d'estat. Per tant, ajudi'm, si us plau, vostè, que és el que en té la màxima obligació, de fer un debat sobre el que toca i no sobre fum, que és legítim però no ajuda. Des d'aquest punt de vista, dir-li que tots estem clarament..., i crec que aquest és un aspecte que compartim tota la cambra, estem d'acord amb l'existència del dret civil propi de Catalunya –i val la pena destacar-ho en positiu–, que no és subsidiari del dret civil comú espanyol, que tampoc és un fenomen folklòric, ni inventat, ni una cosa antiga que cal conservar en un museu, que no és fruit d'una maniobra secessionista, que, en definitiva, és un dret civil que té trets diferencials fruit d'una societat que l'ha anat construint i que, junt amb la llengua i cultura pròpia, sens dubte configura allò que alguns anomenem «nació, amb totes les seves paraules, ni millor ni pitjor, però diferent, perquè diferent és la societat i les relacions socials que l'han construït; dret civil català que s'ha fet i s'ha anat construint en circumstancies polítiques molt diverses –i vostè n'ha destacat algunes molt difícils–, perquè està molt arrelat i, sobretot, que ha estat canviant a través de diferents moments econòmics, sociològics importants, a vegades empenyent canvis socials, o acompanyant-los, com quan ens vam anticipar en la regulació de les parelles de fet, o amb les facilitats donades per extingir els censos emfitèutics gràcies al llibre cinquè del Codi civil, o, per exemple, amb l'adaptació del règim de separació de béns en el matrimoni. Vull reivindicar que el dret civil, des dels seus orígens, té un fort component polític i social. Ja no és el dret només dels propietaris; avui afecta el cent per cent de la població i expressa en termes jurídics relacions de poder entre sectors socials, valors dominants, fins i tot conflictes socials importants entre els seus estaments –alguns els anomenem «classes socials. Només cal recordar, per exemple, moments importants en la nostra història com les revoltes dels remences contra els mals usos en les relacions de propietat i explotació de la terra de l'època medieval, o la lluita dels rabassaires, o avui, molt més actual, el conflicte que existeix en la nostra societat al voltant del dret a la propietat que hauria de tenir un ús social i no el té en moltes ocasions, i el dret de la gent a tenir un habitatge, que és menystingut –les lluites de la PAH expressen també aquesta realitat amb relació al dret civil. És per això –per això– que des del punt de vista..., nosaltres considerem el dret civil, tot, el català, com a molt dinàmic, perquè sorgeix d'aquestes relacions socials. Potser per això el legislador constitucional, en el seu article 149, quan va establir la competència exclusiva de l'Estat amb relació al dret civil, va dir clarament «sens perjudici de la capacitat de les comunitats autònomes a conservar, modificar i desenvolupar, no sols «a conservar. I és amb aquest mateix sentit que ho regula l'article 129 de l'Estatut d'autonomia. I, sens dubte, aquest és un conflicte jurídic que no es pot menysprear, però que l'hem de resoldre amb aquests termes. La Constitució no estableix per a les comunitats autònomes que han tingut un règim..., que tenen un dret civil, que tenen un dret foral..., no estableix la capacitat d'autoconservació; estableix també la capacitat de regular i adaptar, i és això el que crec, modestament, que hem estat fent durant tots aquests anys per adaptar-nos a la realitat social. Aquesta evidència, en què crec que coincidim molts, i fóra bo que la mantinguem, és la que ha permès un procés important des dels anys vuitanta, en què han participat gent molt destacada, de fora i de dins del Parlament. Jo aquí voldria reconèixer el treball de persones com en Francesc Casares Potau, amic i mestre, del Grup Socialista, o de gent com el Salvador Milà, i molts altres, eh?, que cito aquells que em són més propers. En aquest sentit, és oportú recordar que en matèria de dret civil català res va començar amb la Constitució i res acaba amb ella. No siguem tots tan adamistes, des d'aquest punt de vista. El debat promogut per l'esmena a la totalitat del PP expressa un conflicte existent, que no es pot negar, i és la manera d'entendre l'article 129 de l'Estatut o el 149.1.8 de la Constitució, però expressa també una manera d'entendre aquest concepte d'unitat de mercat com un valor absolut que ho pot tot. Per alguns, pel Partit Popular, només es pot conservar el dret català de matèria gairebé fossilitzada. Per altres, com Catalunya Sí que es Pot, Catalunya tenim reconegut el dret de mantenir i actualitzar el dret civil en funció de la pròpia evolució de la societat. Per això discrepem de l'esmena plantejada pel Partit Popular, però no la desqualificarem fàcilment; volem discutir amb ells en el tràmit d'esmenes el contingut d'aquesta esmena i dels seus plantejaments. Per això fóra bo que no amplifiquéssim la discrepància, perquè si discrepem al servei del plantejament d'estructures d'estat secessionistes en què alguns de vostès, a un costat i a l'altre, es troben molt còmodes, fem un flac favor al dret civil català, fins i tot des de la perspectiva d'aquells que defensem avui l'existència d'aquest llibre sisè. Si us plau, fem un debat amb rigor; que no dic que no ho hagi estat, fins ara, però intentem abstraure'l. Ja sé que existeix l'altre debat, però no ho barregem tot; no cal que sempre tot sigui una cosa entre tiris i troians; es pot fer un debat amb més rigor. Estem davant del debat que apareix sempre –sempre– al voltant del concepte d'unitat de mercat. Per alguns, el mercat és un déu absolut i la unitat de mercat quasi, quasi és l'article 1 de la Constitució, que està per sobre de qualsevol altra cosa. Doncs, perdonin, però això és una visió absolutament ucrònica; parlar d'unitat de mercat identificat amb l'estat nacional, sigui l'espanyol o l'alemany, en aquests moments és una ucronia. Per cert, de la mateixa manera que identificar «estat propi amb «sobirania. En aquest sentit, vostès s'assemblen com una gota d'aigua, uns i els altres. La pregunta que avui cal respondre en aquest Parlament és: pot Catalunya tenir una regulació pròpia del dret d'obligacions i contractes? I la resposta nostra és: sí que es pot; Catalunya sí que pot. La prova la tenim en els contractes de conreu de l'any 34; en la rescissió de la compravenda per lesió ultra dimidium, que, com que no em dóna temps, algun dia ho explicarem –ho sap tothom de la cambra, però vaja–; o la venda a carta de gràcia; o la moderna legislació en favor dels consumidors i usuaris en aplicació del dret comunitari. Però jo tinc un argument, encara, que crec que per al nostre grup és més important: necessitem donar un tractament al dret civil català, integrat i complet –integrat i complet–; no té sentit haver-se ficat en aquesta qüestió i deixar veritables buits. I en aquest sentit és imprescindible abordar també les obligacions i els contractes. De manera artificialment diferent i confrontada al dret espanyol, al dret civil espanyol? No. De manera que copiem el dret civil espanyol de 1889 de manera errònia i en alguns casos el perjudiquem? Tampoc. De manera que no aprofitem l'oportunitat per actuar i per actualitzar la regulació de les obligacions i els contractes a la realitat actual? Home, seria una oportunitat perduda que no ens podem permetre, des del meu punt de vista. I tenim una oportunitat, que és fer-ho en el marc del dret privat europeu. És a dir, el punt de trobada d'aquest conflicte que estem aquí, com en moltes altres coses dels conflictes que avui s'estan plantejant entre Catalunya i Espanya, tenen un espai natural, que és recollir el bo i millor de les iniciatives europees que propugnen unes bases comunes en l'àmbit de les relacions contractuals. És aquí, en el marc comú dels tractats europeus, de les directives i les relacions econòmiques de la Unió Europea, on podem trobar l'encaix i l'equilibri entre els 149.1.8 de la Constitució i l'article 129 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya; sens dubte, garantint allò que estableix que les bases de les obligacions contractuals vénen determinades en l'àmbit competencial de l'Estat, que vostè no ho ha negat, i per això ho ha deixat en buit des de la perspectiva d'aquest projecte de llei. No es pot dir que Catalunya no ha disposat de normes pròpies a l'àmbit dels contractes més diversos, no es pot dir això, no, no, no; no respon a l'evidència històrica, tenim infinitat de casos. És cert, és cert que la tradició del dret civil català dóna un pes més important al dret de família i successions, que és molt superior, però no és cert que no hi hagi hagut regulació pròpia de les obligacions dels contractes –i ha aparegut aquí. Aquest menor desenvolupament no pot ser l'excusa. Nosaltres estem a favor que s'admeti a tràmit, i per això, per tant, votarem en contra d'aquesta esmena a la totalitat del Partit Popular. Volem agrair el treball de la Comissió de Codificació de Catalunya, de l'Observatori del Dret Privat i de tantíssima gent que des de posicions diferents, senyor conseller..., perquè no tots els notaris pensen el mateix, afortunadament, si no, seria gravíssim, eh?, des d'aquesta perspectiva. I volem –volem– disposar d'una oportunitat per entrar a fons en la qüestió. Estem en contra de qualsevol intent de limitar, subordinar, reduir o congelar el nostre dret civil català. Jo crec, modestament, sincerament, que el PP no ha estat capaç d'identificar allò d'aquest projecte de llei que considera que entra en conflicte amb els contractes i obligacions del Codi civil espanyol. Però, en qualsevol cas, això és una cosa que podem estar discutint en el seu moment, perquè, en definitiva, jo també estic d'acord que s'ha de donar seguretat jurídica als ciutadans, però amb un altre plantejament que possiblement vostès no comparteixin i potser coincideixin amb algun membre de la majoria de Junts pel Sí. L'objectiu fonamental d'aquest títol sisè és, d'una vegada per totes, millorar aquest Codi civil català per posar-lo al servei d'una situació més justa en les relacions entre particulars en què la igualtat real sigui efectiva, i no estrictament formal, i s'acabin algunes de les barbaritats que s'estan donant avui en la relació entre particulars, entre propietaris i gent, per exemple, que accedeix a l'habitatge. Acabo...
Senyor diputat...
...acabo, acabo...
...ha exhaurit el temps.
Acabo, senyora presidenta. Aquest objectiu crec que és el que hem de tenir entre tots. Des d'aquest punt de vista, tenia previst posar algunes coses que nosaltres volem modificar; ja ho direm en el seu moment. Conseller, li demano una cosa. Si us plau, per fer un debat rigorós, en benefici del Codi civil català, de les institucions de Catalunya i de la ciutadania, deixem...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...les estructures d'estat i deixem la secessió a un altre costat; fem el debat que toca. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, per nosaltres, aquest projecte de llei –i per variar– ens genera una certa contradicció que intentaré exposar, segurament, molt abans d'esgotar el temps que se'm dóna. Per una banda, nosaltres tenim clar que qualsevol instrument de dret civil català és important, té la importància que per nosaltres té el dret civil propi, en el sentit que desactiva el Decret de Nova Planta, i sobretot perquè és un exercici de recuperació de sobirania, de sobirania jurídica, en aquest cas. Nosaltres pensem que recuperar sobirania en l'àmbit del dret civil, en un àmbit on hem fet passes de gegant i on, com a país, hem estat pioners en comparació a la legislació civil estatal, no?, com, per exemple, en la regulació de les parelles de fet o en la custòdia compartida, doncs, és un fet transcendental. És un fet expressament vinculat, també, a la idea de sobirania. En aquest sentit no puc compartir les paraules del portaveu de Sí que es Pot, que m'ha precedit, en aquest, sempre, tentineig, no?, d'intentar mantenir-se al marge dels debats que són estructurals, no? I per què... [[Veus de fons.]] Deixi'm parlar –deixi'm parlar. I per què ho diem? –potser quan ho hagi dit entendrà per què ho he dit. Perquè, miri, el Tribunal Constitucional, amb el vot particular d'Encarna Roca i de l'altre magistrat català, va anul·lar la regulació de parelles de fet que havia fet aquest Parlament i va dificultar l'accés de les parelles de fet catalanes a la pensió de viduïtat. I vostè, davant d'això, vostè, el seu grup i tots plegats hem de tenir una posició –hem de tenir una posició– sobre si volem acatar o no volem acatar aquest Tribunal Constitucional que es dedica a eliminar l'exercici de la sobirania d'aquest Parlament. Perquè ser sobirà i exercir la sobirania, més enllà de lluir-ho en una samarreta, significa, precisament, que no ens devem a cap altre poder. I això nosaltres és el que volem que faci aquest Parlament, no només amb el dret civil, però també amb el dret civil. És a dir que no ens devem a cap poder i que tampoc ens devem al que ens digui el Tribunal Constitucional. I vostè, davant d'això, ha de prendre partit i ha de dir si vol estar del costat del Tribunal Constitucional quan retalla les pensions de viduïtat de les parelles de fet catalanes o si vol estar del costat de la legislació civil catalana. És així, no existeixen, en aquest sentit, terceres posicions: sobirania catalana o sobirania del Tribunal Constitucional. I aquesta sobirania catalana, nosaltres l'exercim en aquest llibre sisè del Codi civil, amb el que..., ara explicaré quina és la nostra posició amb relació a institucions de dret civil, que, per contradir el que ha dit el portaveu de Ciutadans –és un dels avantatges que té parlar, pràcticament, com a darrer grup–, no són institucions que la població d'aquest país desconegui o que avui estiguin en total desús. Els que som néts de masovers valorem la vigència de la institució de la masoveria. Per què no? És un contracte que està perfectament en ús, avui aplicat a l'aspecte de la masoveria urbana; una via alternativa, també, d'accedir a l'ús de l'habitatge. Per tant, no venguem el Codi civil de Catalunya com si fos una antigalla o com si fos una rèmora del passat, sinó utilitzem-ho com un instrument per transformar i com un instrument, precisament, per adaptar-lo a la realitat, amb institucions que, em sap greu, però no existeixen en el Codi civil espanyol de 1881. Per tant, nosaltres estem d'acord amb aquest exercici de sobirania. Estem d'acord, a més a més, amb la forma en què ho ha plantejat el Govern, en el sentit que no només regulem aquestes institucions històriques, sinó que fem un exercici de sobirania plena i desbordem el que diu l'article 149 de la Constitució. En això sí que donaríem la raó, encara que sigui anecdòticament, al Partit Popular. Nosaltres pensem que està bé que es desbordi el contingut de l'article 149 i que no es regulin estrictament parcel·les del dret civil, sinó que es faci una substitució integral, i que a Catalunya deixi de regir, d'una vegada, el Codi civil espanyol de 1881. I per què ho pensem? Doncs, perquè insistim en el fet que això és un exercici de sobirania, i nosaltres reivindiquem la sobirania d'aquest Parlament. Ara bé, dit això, i dit, per tant, doncs, que votarem favorablement la seva tramitació, també hem de dir que l'altre aspecte de la contradicció, no?, que volíem posar sobre la taula, doncs, que nosaltres pensem que el projecte que presenta el Govern és excessivament neutral amb relació al sistema econòmic i al sistema jurídic que deriva d'aquest sistema econòmic, no? Pensem, per exemple, en la forma en què es regula el contracte de compravenda. Nosaltres sí que pensem que hauríem d'introduir consideracions sobre la asimetria, no? És a dir, és evident que no podem continuar... –i en aquest sentit em sumo a les paraules del portaveu de Sí que es Pot, no?–, no podem continuar treballant com si tots els béns estiguessin al mateix nivell o com si aquests béns que són de primera necessitat, com l'habitatge, doncs, els tractem, o entenem que venedor i comprador es troben sempre, necessàriament, en les mateixes condicions d'igualtat. En aquest sentit, pensem que hi ha situacions d'asimetria que aquesta crisi-estafa, doncs, ens ha posat sobre la taula, i que nosaltres hem de construir dics de contenció a aquest capitalisme salvatge, i un d'aquests dics pot ser, precisament, mitjançant la regulació, a través d'altres fórmules, de la institució de la compravenda quan tingui a veure amb béns de primera necessitat com l'habitatge. Som conscients que el Codi de consum, que la normativa administrativa sobre habitatge, que la 24/15 van en aquesta direcció, però nosaltres pensem que tot això ha d'estar regulat, també, en el Codi civil, perquè els que operem davant dels tribunals som conscients que, al final, quan es tracta de resoldre sobre un desnonament, la legislació que tenen al tribunal és legislació civil. És així. I, per tant, tota l'activitat que nosaltres vulguem plantejar per tutelar els drets dels febles, d'aquest sistema econòmic, per evitar aquesta neutralitat i per posar-nos al servei de la justícia, entenent la justícia com una forma de corregir la desigualtat, doncs, nosaltres, hem d'introduir-ho, tot això, també, en el Codi civil, i, per tant, hem de matisar i esmenar, i així ho farem, aquest projecte que avui se'ns presenta. Per acabar, dir que..., ho deia el conseller –i amb això tampoc hi estem d'acord–, que amb aquest llibre sisè es completa la regulació del Codi civil de Catalunya. Això seria correcte si ens atenem a la visió autonomista que es tenia, doncs, en els 2000, quan es va engegar la redacció d'aquest Codi civil; però, a nosaltres, ens sembla que en el moment en què ens trobem, de construcció de la república catalana, no podem dir que la regulació del Codi civil acabi amb aquest llibre sisè. I, per tant, nosaltres emplacem el Govern a començar a treballar en el llibre setè del Codi civil. Un llibre setè, per exemple, que podria començar a recollir tots aquells aspectes que ens queden pendents i que avui s'han reservat a l'Estat, com, per exemple, la nacionalitat en la futura república catalana. Sí, perquè nosaltres pensem, també, que la redacció i preparació d'aquest llibre setè pot ser una oportunitat per combatre la fórmula racista i «decimonònica amb què l'Estat espanyol i tota la bancada constitucionalista, en aquest sentit, que el recolza, regula la institució de la nacionalitat. Una institució que no ha variat gaire quan han governat els blaus o quan han governat els vermells, perquè pràcticament s'ha mantingut intacta. Una institució, la de la nacionalitat, que funciona, o que nosaltres hauríem de fer que no funcionés vinculant-la al matrimoni amb un nacional, o a venir d'una antiga colònia, o que valori que un estranger sàpiga castellà però no valori que sàpiga català, o que es faci un examen de cultura general preguntant els noms de les infantes espanyoles. A nosaltres, tot això són coses que ens sembla que sí que és resoldre els problemes dels ciutadans, són coses que pensem que hem d'anar esbossant. I, per tant, doncs, tenint al cap aquest llibre setè, vuitè i els que vinguin, endavant amb el llibre sisè.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Orobitg, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé; moltes gràcies, senyora presidenta. Consellera, conseller Mundó, diputades, diputats..., bé, en primer lloc, voldria començar amb una prèvia i és demanar la seva indulgència en tant que és la primera vegada que em dirigeixo a aquesta cambra des d'aquest faristol, i, tanmateix, em permetran que em prengui la llicència de donar les gràcies, en aquest cas, al meu grup parlamentari, a les formacions polítiques que en formen part i també als independents que ens honoren amb la seva presència a les nostres llistes, pel fet d'haver-me delegat la confiança per defensar, en aquest cas, davant d'aquest plenari, de la conveniència de la tramitació del llibre sisè del Codi civil de Catalunya. Déu n'hi do, senyor conseller, eh? Podríem dir que aquest debat ha començat molt suau amb les formes, però, pel que respecta als continguts, hem escoltat algunes desqualificacions respecte del text bastant importants, que entenc que són del tot injustificades i, així mateix, són injustificades les referències que s'han fet respecte de les manifestacions del conseller. Perquè jo crec que ell sí que ha explicitat i ha posat l'èmfasi que aquest Codi civil té un impacte directe en la vida de les persones i, per tant, el seu objectiu és simplificar la seva vida diària i les relacions que es produeixen en el marc de les relacions jurídiques entre els ciutadans. A aquestes alçades, jo creia, de veritat, que, tant per la intervenció del conseller, que així ho ha fet, explicant de manera esquemàtica quin és l'ordre d'aquest llibre sisè del Codi civil, com parlar de la resta..., i en la intervenció de la resta de portaveus, tindríem un coneixement bastant ampli de què és allò que es ve a regular, què és allò que es ve a presentar per a la seva tramitació i, que, si és el cas, com s'ha esmentat, en aquest cas per la portaveu socialista, per la via de la tramitació parlamentària, via esmenes, quines són les possibilitats que ens dóna aquests norma, hi insisteixo, per poder millorar la qualitat de vida de tots els nostres ciutadans. Des d'aquest punt de vista, parlar del contracte de compravenda..., és evident que estem parlant d'un contracte nuclear, és el negoci jurídic més important en l'àmbit privat, i que és lògic que, des d'aquest punt de vista, un país com el nostre, que té l'aspiració d'una plenitud nacional, pretengui tenir en un cos normatiu propi tota aquella normativa civil que, com hem dit abans, té a veure amb el tràfic ordinari, amb els negocis jurídics que tenen a veure entre les parts. Per tant, en tant que ningú no hi ha fet referència, jo la faré, encara que sigui de forma breu, i el que venim a dir és que, amb aquest llibre sisè el que regulem és la compravenda i la permuta, la modificació i la incorporació de contractes regulats en lleis especials i la substitució de la Compilació del dret civil de Catalunya, d'acord amb la previsió que es fa a l'article 3.f de la Llei 29/2002, que és la primera llei del Codi civil de Catalunya. Entenem que cal posar èmfasi en aquest mecanisme, la substitució, en tant que, com ja se'ns ha advertit per algun dels portaveus que han intervingut prèviament, i atès que estem acostumats a totes aquestes accions judicials que comporten les suspensions i les nul·litats per la via de l'apel·lació al Tribunal Constitucional, que aquest, hi insisteixo, mecanisme de substitució és importantíssim en lloc del de la derogació, en tant que ens trobaríem amb una mancança absoluta de normes que regulessin, en aquest cas, el nostre dret civil. La regulació de la compravenda supera models obsolets, com el del Codi comerç, i, per tant, nego la major. També supera la del Codi civil i, per tant, el que no fa aquest llibre sisè és inspirar-se en el Codi civil espanyol de 1889, sinó que el supera, en molt, incorporant la construcció del dret privat europeu de contractes, fent ja una transposició de directives comunitàries a les quals tots saben que l'Estat espanyol no està gaire habituat. Tanmateix, es regula el deure d'informació, incorporant una directriu bàsica del model de dret europeu de contractes, fonamentalment a favor del comprador, que incrementa la transparència contractual. Es regula, específicament, el lliurament en la compravenda, implantant la regla general de transmissió de riscos en el moment del lliurament del bé o dels documents que el representin. S'introdueixen els criteris de conformitat, introduïts per la Directiva 1999/44 del Parlament europeu del Consell, una nova transposició de directives comunitàries que, hi insisteixo, l'Estat espanyol és conegut per la seva manca de compliment. En aquest cas, sobre determinats aspectes de la venda i les garanties dels béns de consum. Sobre la necessitat d'expressió de la manca de conformitat en el moment del lliurament i en els primers sis mesos de la compravenda de consum, a l'establiment d'un termini breu de dos anys de responsabilitat per la manca de conformitat, salvant els casos en què resulti de drets o pretensions de tercers, supòsits en els quals té una regulació nova que substitueix la tradicional en matèria d'evicció. El deure de conservació del bé, a càrrec del comprador que pretengui rebutjar-lo per manca de conformitat. Una regulació unitària dels remeis, fent que els que no siguin incompatibles siguin acumulables entre si, i, en tot cas, ho són amb la indemnització dels danys efectivament causats, i establint un termini de tres anys per la seva extinció. Una nova regulació de l'avantatge injust, en l'àmbit subjectiu, per evitar abusos, mantenint-se i generalitzant-se l'antiga doctrina de la laesio enormis per supòsits de grans desequilibris de les prestacions. L'establiment d'una acció de rescissió, renunciable només amb posterioritat a la conclusió del contracte, essent que la part legitimada pot demanar al tribunal l'adaptació d'aquest contracte. Pel que fa a la compravenda immobiliària, s'estableix la possibilitat de desistiment per manca de finançament del preu per tercers quan el contracte hagi fet previsió al respecte. La regulació és relativa a un fet, controvertit moltes vegades, la superfície de l'immoble com a principi per evitar controvèrsies amb relació a aquesta. La regulació de la compravenda amb carta de gràcia i el dret de redimir com a modalitat de dret d'adquisició preferent de caràcter voluntari. La regulació del contracte de permuta, com a contracte diferent a la de cessió de finca a canvi de construcció futura, sigui cessió de solar o d'aprofitament urbanístic. La incorporació a la norma i, per tant, al Codi civil català, de tipus contractuals fins ara regulats per legislació especial, com són la de pensions periòdiques, l'acolliment de persones grans, la cessió de finca o d'edificabilitat a canvi de construcció futura, els contractes d'integració, els contractes de conreu. Una regulació sobre els contractes que tenen a veure amb el món agrari i, entre ells: el contracte de conreu o d'arrendament rústic, parceria i la masoveria; el contracte de custòdia del territori, el d'arrendament de pastures. La regulació de contractes aleatoris: el violari i un nou contracte d'aliments. Els contractes de cooperació i d'integració. Els contractes de finançament i de garantia; el contracte de censal com a alternativa al préstec; i, com ja he dit al principi, respecte a la derogació de la Compilació, sobta, com ja he dit, per un elemental principi de prudència per la substitució en lloc de la derogació. Per acabar, i pel que respecta a la vigència de les normes, aquesta legislació no s'aplicarà als contractes conclosos amb anterioritat a la seva entrada en vigor, en tant que com sempre, el Govern i el Parlament de Catalunya vetllen, com fan els països seriosos, per la seguretat jurídica com a element fonamental per creure en un país. En aquest punt, convinc amb el portaveu, en aquest cas, de Ciutadans, que qualsevol intervenció sobre aquesta matèria pot tenir una vessant tècnica, que és aquella que hem vingut a explicitar fins ara, que crec que hem relatat d'una forma àmplia tots els continguts d'aquest llibre sisè del Codi civil de Catalunya, que, en definitiva, crec que és el que pretenen escoltar els ciutadans de nosaltres, perquè si venim aquí per dir que tramitem una llei i no els diem de què, només fem debats polítics sense que es puguin assabentar de què és allò que portem a aprovació, en aquest cas, del plenari del Parlament de Catalunya. Però, per mi, en aquest cas, i com ha explicitat el conseller al principi de la seva intervenció, és un honor haver de tractar, respecte d'aquest llibre sisè, en tant que el que fa és completar el nostre sistema civil, el nostre sistema de dret civil. Tots som conscients que en aquesta legislatura –i així s'ha explicitat– hi han tres elements fonamentals o tres pilars sobre els quals es vertebra el futur estat català. Un és de la llei integral de protecció social catalana, és a dir, la llei de la seguretat social de l'estat català; el de l'administració tributària catalana, és a dir, la llei de la hisenda pròpia, i la llei de règim jurídic català, és a dir, la llei de transitorietat jurídica. Tots ells, hi insisteixo, els pilars del futur estat català. Però no és menys cert que amb el llibre sisè del Codi civil de Catalunya, en tant que clau de volta a la legislació civil, assolim la plenitud en la regulació normativa de les relacions jurídiques en aquest àmbit, i assolim, doncs, la integritat normativa, el que ens equipara a allò que tantes vegades hem reivindicat, és a dir, ser un país normal. Per aquest fet, conseller Mundó, el felicito per la celeritat amb què ha dut a terme la seva tasca des del Govern, promovent aquest projecte de llei, donant un nou pas en el compliment que dia a dia verifiquem, tant des del Govern com des del Parlament, del mandat rebut el passat 27 de setembre per part dels catalans. Aquí i ara, amb aquest projecte de llei, el del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, donem el pas definitiu per passar pàgina d'una infàmia que té el seu origen fa més de tres-cents anys quan, mitjançant el decret de Nova Planta, dictat per Felip V el 7 d'octubre de 1715, s'aboliren les constitucions i institucions catalanes, i es deixà vigent de manera residual, probablement més per desídia en la regulació que per respecte a la nostra nació, el dret civil. Es deixà sobreviure part del dret català, hi insisteixo, probablement més per desídia que per respecte, però un dret sense institucions que l'actualitzin o el renovin és mort per definició. Així fou després dels fets del 1714 i així fou de nou l'any 1938, quan el règim franquista abolí...
Senyor diputat, ha exhaurit el temps.
...–ja acabo, senyora presidenta– l'Estatut de Núria i la tasca legislativa del Parlament de Catalunya i del Tribunal de Cassació mitjançant la llei de 8 de setembre de 1938. Perquè sí, senyors, Catalunya té una tradició jurídica, política i parlamentària mil·lenària, com bé va expressar en el seu dia Pau Casals davant l'Assemblea General de l'ONU. I pensar que hem hagut d'escoltar en aquest Parlament que l'existència...
Senyor diputat, ha exhaurit el temps.
...d'aquesta institució es deu a la Constitució espanyola... Per tots aquests fets, lògicament, i en tant que entenem que no existeixen motius perquè prosperi, l'esmena a la totalitat, des del Grup Parlamentari de Junts pel Sí... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al diputat i aquest continua parlant uns moments.]]
Ho sento. Acabat el debat, procedirem a la votació de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Cridem a votació. Per què em demana la paraula, senyor Coscubiela?
En ús del dret que em reconeix l'article 85 del Reglament, al·lusions contradictòries.
D'acord, té trenta segons.
Bé, moltes gràcies. La seva intervenció, l'amic Benet Salellas, l'ha dedicat en una part molt important al nostre grup, a entrar en una controvèrsia artificial amb el nostre grup. Nosaltres li agraïm que en un tema tan important hagi sostret temps d'un debat a l'esmena a la totalitat del PP o al Codi civil per referir-se a nosaltres, però com que ho ha fet artificialment vull deixar-ne constància. Cap de les nostres paraules, excepte que s'utilitzin uns aclucalls molt grans, permet dir que nosaltres hem mantingut equidistància en aquest debat; hem donat tot el nostre suport a aquesta qüestió. De totes maneres, li demano a l'amic Benet Salellas que no deixi de fer-ho, que ens citi sempre a nosaltres en les seves intervencions, li estarem agraït perquè a nosaltres ens agrada que parlin de nosaltres, fins i tot quan és bé. Moltes gràcies. [[Remor de veus i pausa llarga.]]
S'inicia la votació. Vots a favor de l'esmena presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Vots a favor? [[Remor de veus.]] No? [[Veus de fons.]] Què? Perdó, perdó, perdó..., votem l'esmena a la totalitat –perdó. Votem l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Comença la votació. Vots a favor, 10; vots en contra, 97; abstencions, 23. Atès que l'esmena a la totalitat de retorn del projecte de llei ha quedat rebutjada, aquesta iniciativa continua la seva tramitació. [[Aplaudiments.]] [[Manifestació de condol per les víctimes del naufragi del 18 d'abril a la Mediterrània]] I, a continuació, els demano que guardem un minut de silenci en memòria de les més de quatre-centes persones que van morir a la Mediterrània el passat 18 d'abril quan intentaven arribar a les costes d'Europa. Una nova tragèdia que no podem ignorar, que ens avergonyeix com a europeus. Les institucions comunitàries i els estats que conformen la Unió Europea han de prendre les mesures necessàries per posar fi al repetit naufragi d'embarcacions plenes de persones que fugen dels seus països, persones que només busquen l'oportunitat d'una vida millor. [[La cambra serva un minut de silenci.]]
A continuació, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el punt número 4. [[Projecte de llei del canvi climàtic (debat de totalitat)]] [[200-00001/11]] És el debat de totalitat sobre el Projecte de llei del canvi climàtic. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern de la Generalitat, el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat. [[Remor de veus.]] Els demano que surtin de pressa i en silenci, si us plau, per continuar la sessió. [[Pausa.]] Conseller, quan vulgui... –quan vulgui.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Honorables conselleres, senyores i senyors diputats..., també, agrair la presència de la secretària de Medi Ambient i Sostenibilitat, de la directora general de Qualitat Ambiental i de membres de l'Oficina del Canvi Climàtic. M'honora, en nom del Govern, presentar-los aquesta primera llei que va aprovar l'actual Govern de Catalunya: la llei del canvi climàtic. Una llei de país, una llei d'estat, una llei que situa Catalunya en una posició de lideratge en un tema que ens interpel·la a tots. Quan dic «a tots, em refereixo a tota la humanitat, a la humanitat amb majúscula. És evident que avui el canvi climàtic és un dels grans reptes que hem de ser capaços d'encarar aquest segle XXI. La comunitat científica i internacional, a través del Grup Intergovernamental d'Experts sobre el Canvi Climàtic, ha reiterat múltiples vegades que aquest canvi climàtic és inqüestionable. Està provocat per l'acció de l'ésser humà i les seves conseqüències són ben visibles i, en conseqüència, cal actuar urgentment. El passat mes de desembre, a París, i per primera vegada a la història, la cimera del canvi climàtic acabava amb un acord unànime per prendre mesures actives per evitar l'escalfament global. Aquest és un fet realment històric i rellevant i que evidencia com el canvi climàtic està plenament integrat a totes les agendes de govern, ja siguin països desenvolupats, emergents o en vies de desenvolupament, cadascun d'acord amb les seves responsabilitats i capacitats. En aquella cimera de París, Catalunya va ser representada a primeríssim nivell, a través de la presència del molt honorable president Artur Mas. Aquell era un gest inequívoc del compromís que té aquest país... –em sembla que el president Mas essent-hi, anant-hi, representava aquest sentiment àmpliament compartit per aquesta cambra–, doncs, els deia, aquesta era l'expressió més clara del compromís del nostre país, de la nostra nació amb aquest repte. Un repte a què el conjunt de la societat ha de donar resposta i de manera molt especial els poders públics. El model de creixement i desenvolupament seguit pels països anomenats del primer món, basat en el consum, en un consum energètic procedent de combustibles fòssils, sovint amb una elevada dosi de malbaratament, no és ni sostenible en el temps, ni generalitzable al conjunt de nacions de la terra. L'escalfament produït per l'increment de gasos amb efecte hivernacle no s'ha d'interpretar només com un canvi de la temperatura mitjana a la terra, també hi ha d'altres impactes com alteracions profundes d'altres variables, com la pluviometria, tant en quantitat com en distribució; l'increment de fenòmens meteorològics extrems i sequeres; l'augment en l'escalfament i l'acidificació dels oceans i l'increment del nivell del mar; el retrocés de les glaceres o un major risc d'incendis forestals. Quan parlem concretament de Catalunya, quan parlem del nostre país, el canvi climàtic ja té una afectació directa en el dia a dia de la gent d'aquest país. Els períodes de sequera pronunciada afecten la nostra agricultura, consellera Serret; els boscos són més propensos a patir incendis tot l'any. L'any passat vam tenir circumstàncies d'aquestes característiques ja a Catalunya, incendis forestals que es van produir en períodes en els quals no hi estàvem acostumats. Abans hem parlat de la pobresa energètica, les onades de calor tenen efectes sobre la salut, sobretot de les persones més vulnerables, i també intensifica els efectes de la pobresa energètica amb una major necessitat de climatització. O en aquest mateix Parlament també hem parlat del delta de l'Ebre, i també hem parlat de la subsidència que hi ha en el delta de l'Ebre, doncs, això també és conseqüència molt directa, molt immediata d'aquest canvi climàtic. Un parell de dades que voldria compartir amb vostès: la temperatura mitjana anual ja s'ha incrementat més d'1,2 graus respecte al 1950, amb una mitjana de 0,22 graus per dècada, Catalunya. La precipitació en el període 1950-2011 s'ha reduït durant les èpoques d'estiu en un 5,4 per cent per dècada, i la temperatura de l'aigua del mar, els primers cinquanta metres de fondària, ha augmentat a un ritme de 0,3 graus per dècada. Els impactes sobre la biodiversitat, la disponibilitat d'aigua, la dinàmica litoral, els sectors socioeconòmics com l'agricultura o el turisme també ja són identificables. El canvi climàtic suposa una amenaça evident, però, paradoxalment, també ofereix oportunitats. Les tecnologies permeten fer un ús més eficient dels recursos, ja siguin els processos industrials, el transport o al llarg de les energies renovables. Aquestes energies renovables, en molts casos, són plenament competitives, ja avui, respecte a les convencionals. També apareixen noves formes de consum, que desmaterialitzen l'economia, amb el cotxe compartit, el consum de proximitat o l'àmplia aplicació de les TIC. I a més són una realitat ja els nous nínxols de negoci, com els mercats de carboni, la gestió de la mobilitat, els biocombustibles de segona generació, l'electrificació del transport, la construcció amb criteris d'eficiència o l'aplicació de les tecnologies a les ciutats, allò que hem convingut anomenar com a smart cities. Nosaltres, com a país, ens hem de situar a primer, a primeríssim nivell, i hem d'assumir aquest sentit alt de responsabilitat, no en relació amb la nostra gent, no en relació amb el nostre país, sinó en relació amb el conjunt del planeta. Per tant, fem un pas endavant amb la presentació d'aquesta llei i amb la tramitació d'aquesta llei. Parèntesi: moltes gràcies per no haver presentat esmenes a la totalitat. És una llei que la tramitarem amb la màxima voluntat d'integrar les posicions dels diversos grups parlamentaris. És un punt de partida el projecte de llei que avui sotmetem a la seva consideració; ens en sortirem si aquesta no presència d'esmena a la totalitat es tradueix en el tràmit final amb una votació unànime. Creiem que més enllà de les sensibilitats ideològiques o de les preses de posició de cadascun dels grups parlamentaris amb relació al procés de transició nacional, si som capaços d'acordar aquesta llei amb un amplíssim consens, donarem un missatge molt clar d'autoestima, molt clar d'autodeterminació a la gent d'aquest país i a la resta de nacions del nostre entorn. Per tant, aquest pas ambiciós ens permet acreditar que en aquests moments serem el primer territori de l'Estat espanyol que presenta una iniciativa d'aquestes característiques i un dels primers països del sud d'Europa que presenta una llei vinculada al canvi climàtic. Portem al Parlament, doncs, aquesta llei que posa simplement l'accent a fer les coses bé. D'una banda, amb polítiques de mitigació: assumir la nostra part de responsabilitat, que els deia al començament, i així contribuir a evitar que la temperatura del planeta segueixi augmentant. I, per altra banda, el segon concepte –mitigació és el primer concepte–, el segon concepte que incorpora aquest debat entorn del canvi climàtic és l'adaptació, perquè hi ha efectes que ja hi són, i hem de prendre mesures per adaptar-nos-hi i ser menys vulnerables. Quin és el plantejament d'aquesta llei que volem compartir amb vostès? El plantejament de la norma segueix els principis que des de fa anys han orientat la política en matèria de clima a Catalunya. S'ha optat per un model que es basa en la incentivació i la complicitat, no pas en l'obligació i el control –repeteixo aquest concepte. Aquest és el dilema que voldríem compartir amb vostès: allunyar-nos d'aquest concepte, massa sovint paternalista, si em permeten, de l'obligació i el control i passar a un concepte que posa l'èmfasi en la responsabilitat i en la maduresa dels nostres conciutadans. Aquesta idea de repte compartit a través del concepte d'incentivació i el concepte de complicitat. Per aquest motiu, el conjunt de mesures i els instruments presents a la llei persegueixen establir un marc que faciliti a les empreses fer aquest trànsit cap a una economia de baixa intensitat en carboni i, en la mesura que orientin les seves activitats amb els objectius de la llei, en puguin resultar beneficiades. Aquesta és la idea bàsica. Així mateix, un altre dels aspectes a remarcar és la voluntat d'establir amb claredat els objectius que cal assolir, però deixar llibertat en com poden assolir-se aquests objectius. De fet, aquest és un esquema molt similar al que ja s'ha acreditat en l'acord, aquest acord històric que es va produir a París. Amb molta rapidesa, m'agradaria compartir també amb vostès quins són aquells elements clau, aquells aspectes clau, aquells objectius sectorials i generals de la norma. Aquesta norma conté els objectius relatius a les polítiques de reducció d'emissions, allò que abans hem plantejat de la mitigació i d'adaptació al canvi climàtic, i en preveu la integració en totes les polítiques sectorials a les administracions públiques. Donem aquestes eines que haurem de ser capaços d'integrar, d'incorporar, amb un sentit transversal, tots els departaments del Govern de Catalunya i també la resta d'administracions que actuen en el nostre país, de manera molt clara les administracions locals. Objectius concrets, tangibles, avaluables per a l'any 2020 i aplicant els mateixos criteris de repartiment d'esforços establerts per la Unió Europea als seus estats membres, s'estableix una reducció d'un 25 per cent per a l'any 2020 respecte al que vam fixar l'any 2005, i del 80 per cent o més l'any 2050. Aquests són els objectius, en majúscules, que nosaltres plantegem en aquesta norma. Pel que fa a l'adaptació, recullen els requisits que han de contenir els instruments de planificació i programació sectorials per assolir una bona coordinació adaptada al nou marc regulador. Massa sovint, en matèria ambiental, incorporem els aspectes ambientals al final del procés i, evidentment, és molt difícil donar a aquests instruments de planificació tota la seva potència transformadora. I en aquest cas ens cal fer-ho des del primer moment, ens cal fer-ho des del principi. Identifica per a tretze sectors socioeconòmics i sistemes naturals els aspectes més rellevants a tenir en compte en relació amb el canvi climàtic. Abans hem parlat d'agricultura, hem parlat d'indústria, hem parlat de turisme, hem parlat de totes aquestes qüestions. Concreta que el Departament de Territori i Sostenibilitat té les competències i les responsabilitats en la planificació i l'execució de les polítiques climàtiques de Catalunya. És lògic que sigui el Departament de Medi Ambient a qui li correspongui, justament, aquest lideratge. I reforça també el paper de la Comissió Interdepartamental del Canvi Climàtic, aquest òrgan col·legiat que té, entre d'altres funcions, impulsar les accions de caràcter transversal entre els diversos departaments per disminuir les emissions de gasos amb efecte hivernacle i impulsar-ne l'adaptació als impactes. Regula la naturalesa, les finalitats i la composició del Consell Català del Clima, aquests elements de nova governança que nosaltres hem de ser capaços d'incorporar. Aquest és l'òrgan de participació d'organitzacions i institucions representatives de diversos sectors. Estableix –allò que els dèiem– un mecanisme d'avaluació periòdica de les polítiques desenvolupades en matèria de mitigació; reforça aquesta col·laboració amb el món local, de gran importància justament per la seva proximitat al ciutadà com per la vitalitat que ha demostrat a Catalunya en l'aplicació de polítiques d'eficiència energètica, cabdals per al canvi climàtic. Inclou mesures per aplicar a la mateixa Administració de la Generalitat. És a dir, si nosaltres demanem aquest compromís al conjunt dels ciutadans, nosaltres com a Administració hem de ser els primers que incorporem aquests compromisos. Es crea el Fons climàtic. Tenim una dificultat: hem sentit un desacord sever amb l'Estat espanyol en el sentit que aquest fons, diguem-ne, no el comparteix amb les comunitats autònomes i destina una part molt important dels recursos a tot allò que és tarifació energètica. Aquest no és el sentit que hauria de tenir. I s'incorpora una nova figura impositiva, que és l'impost sobre les emissions de CO2 en turismes i furgonetes. L'objectiu és incentivar canvis en el comportament ambiental i apostar per models més sostenibles. Aquest tribut s'aplicarà de forma gradual a partir de l'any 2018, començant pels vehicles més contaminants. Estem parlant d'un impacte econòmic relativament baix; aquesta és la idea, volem incentivar, no és una mesura, diguem-ne, de recaptació fiscal, sinó aquest plantejament d'incentivació. Aquests són els esquemes bàsics d'aquest projecte de llei que plantegem avui i aquí. I, abans d'acabar, senyora presidenta, simplement vull agrair a totes les entitats, totes les organitzacions que han participat en aquest tràmit, i d'una manera molt concreta posar en valor la feina duta a terme per l'anterior conseller de Territori i Sostenibilitat, els dos anteriors consellers, el conseller Vila i el conseller Recoder, i especialment de Josep Enric Llebot, l'anterior secretari de Medi Ambient i Sostenibilitat, avui reconegut amb la Creu de Sant Jordi. Són actituds que transcendeixen aquesta visió que cadascú puguem tenir del nostre país i de la nostra societat per fer plantejaments transcendents, globals. Avui parlem de sostenibilitat, de desenvolupament sostenible, d'estendre la qualitat de vida a les generacions presents sense hipotecar la de les generacions futures. Si en algun àmbit la política té sentit, i en té en molts, deixar als nostres fills i filles un país millor segur que ens dignifica com a Parlament i dignifica l'acció política que duem a terme. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, conseller. [[Aplaudiments.]] A continuació, atès que no hi ha hagut cap esmena a la totalitat que s'hagi presentat, procedirem al torn d'intervencions dels grups parlamentaris. En primer lloc, té la paraula la senyora Lorena Roldán, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyors i senyores diputats, diputades, honorables consellers... Bien, se nos presenta hoy el segundo proyecto de ley de esta legislatura, un proyecto para luchar desde Cataluña contra el cambio climático. Desde luego, nosotros lo vamos a apoyar, ya que en Ciudadanos entendemos que la lucha contra el calentamiento global ni puede ni debe demorarse más, si bien es cierto que se tendrán que tomar medidas también desde el Congreso, y esperamos que todos los grupos que tenemos representación allí podamos poner en marcha cuanto antes las iniciativas que correspondan a nivel estatal. Es evidente, y no cabe duda de que este es un problema que no puede resolverse de forma independiente, porque no hay nada más global que el cambio climático. Els experts ho vénen alertant des de fa anys: el que semblava una amenaça per al futur és ja una realitat. El canvi climàtic i els seus efectes estan succeint –de fet, els ha esmentat el conseller–: la temperatura global augmenta; el nivell del mar puja; s'està produint un desglaç progressiu de les masses glacials, com ara l'Àrtic; hi ha danys a les collites i danys a la producció alimentària, sequeres, onades de fred, de calor, fenòmens meteorològics extrems com huracans, canvis als patrons migratoris de diverses espècies animals i riscos per a la salut, entre d'altres. I això és nomes el principi. Si 2014 va ser ja un any crític, 2015 ha superat malauradament tots els rècords. Segons dades publicades per la NASA i l'Administració per a l'Oceà i la Atmosfera d'Estats Units, juntament amb l'Agència Meteorològica Britànica, 2015 ha estat l'any més calorós des que tenim registres, amb un increment de la temperatura de fins a un grau sobre els nivells preindustrials. A més, segons es desprèn d'aquest informe, Espanya és un dels països més afectats per l'escalfament global i la conca mediterrània una de les zones que més patirà en el futur. No hi ha dubte que aquest augment de la temperatura ve provocat per la influència humana, especialment a causa, en primer lloc, de les emissions derivades dels combustibles fòssils –com el petroli i el carbó– i, en segon lloc, de les emissions netes derivades del canvi d'ús del sòl. Es evidente que el mundo nos está dando un aviso que ya no podemos ignorar durante más tiempo. El pasado mes de diciembre tuvo lugar en París la vigésimo primera Conferencia Internacional sobre Cambio Climático, cuyo objetivo era el de alcanzar un acuerdo para reducir las emisiones de gases de efecto invernadero, y limitar así el aumento de la temperatura global a dos grados por encima de los niveles preindustriales, acuerdo que parece ser que firmarán este mismo viernes más de ciento cincuenta países, entre ellos España, según confirmaba la ministra de Medio Ambiente francesa, Ségolène Royal, hace unos días; ciento cincuenta países entre los que se encuentran Estados Unidos, China, Japón, India, Brasil, Australia y la mayoría de países europeos. Y es que esta situación crítica en la que nos encontramos es, como decíamos, un reto mundial. Y repito mundial, porque el cambio climático no entiende ni de fronteras ni de vetos políticos. Y justamente por eso nos sorprenden algunas declaraciones que hemos leído en las que se habla de este proyecto de ley como una ley de Estado. Miren, si hay un tema menos de Estado es precisamente esto, o a lo mejor, bueno, tienen pensado, no sé, ponerle puertas al aire o señales de prohibido el paso a las emisiones. No lo sabemos. Obviamente eso no quiere decir que no entendamos que el tratamiento no tenga que ser regional, y por eso nos alegramos de poder debatir este proyecto de ley, pero la lucha contra el cambio climático exige colaboración y cooperación, exige trabajar codo con codo con el Gobierno de España; y no sólo con el Gobierno de España, sino también a nivel europeo y a nivel mundial. Es necesario que establezcamos un plan estratégico común de transición energética para lograr un modelo que favorezca las renovables frente al uso de combustibles fósiles. Por este motivo, Ciudadanos tiene previsto impulsar también la aprobación de una ley de cambio climático en el Congreso de los Diputados y esperamos poder trabajar juntos y de la mano Parlament y Congreso para elaborar una estrategia común de acuerdo con las directrices europeas y con Naciones Unidas. Creemos también que habrá que trabajar, y mucho, sobre esta ley, para que sea más ambiciosa y más concreta. Ya no nos valen las declaraciones de intenciones o meros objetivos, sino que esta ley debe ser un verdadero instrumento transversal a medio y largo plazo, donde se tengan en cuenta a todos los sectores implicados –grupos ecologistas, industria, sociedad– y donde se prevean mecanismos de cooperación entre administraciones. Solo así conseguiremos una verdadera disminución de los gases de efecto invernadero y el paso hacia la utilización preferente de energías renovables. Para nosotros los ejes en los que es necesario trabajar están muy claros. En primer lugar, debemos fomentar la transición hacia un nuevo modelo energético donde se favorezcan las energías renovables no contaminantes. Hay que impulsar la producción de energía eólica terrestre y marina, así como la solar fotovoltaica, y potenciar el uso de la geotermia y la biomasa para la calefacción en los hogares y el uso térmico de las industrias, así como también fomentar el desarrollo y la producción de biocombustibles. En segundo lugar, es necesario disminuir el consumo de combustibles fósiles, sobre todo en el transporte. ¿Cómo? Implantando una economía que no dependa de dichos combustibles. Debemos acabar con la dependencia absoluta del petróleo. Es necesario electrificar el sector del transporte y apoyarnos en otras tecnologías, como el hidrógeno, el gas o los ya mencionados biocombustibles. Y esto pasa por incentivar el uso del coche eléctrico y facilitar que la recarga sea accesible en igualdad de condiciones y con el menor coste para los usuarios. Se deben mejorar también las prácticas industriales con la aplicación de medidas de eficiencia energética, tanto en la industria, como en el transporte, como en los hogares. Es necesaria también la disminución de gases de efecto invernadero también en el ámbito doméstico, y fomentar el autoconsumo energético mediante energías renovables. Muy importante, también, la lucha contra los efectos del propio cambio. Es necesario implantar planes de protección de la biodiversidad, en los que se analice el impacto que se produce en las especies más vulnerables, así como los patrones migratorios y de comportamiento. También debemos crear programas de educación y sensibilización ambiental. Y, en último lugar, es fundamental el fomento de las políticas para incrementar la inversión en I+D+I de proyectos y avances tecnológicos que permitan el desarrollo de energías limpias y la reducción de residuos, proyectos que a la vez son una herramienta de impulso a la productividad y al empleo. Per tant, com dèiem, i per recapitular, cal regular de forma coherent i estable les polítiques que afecten el clima i incloure objectius ambiciosos per al 2030 i una estratègia definida per al 2050. I legislar de forma coherent vol dir fer-ho en col·laboració. Cal que treballem plegats, perquè de res servirà que a Catalunya aprovem una llei sobre el canvi climàtic si anem per lliure i si no es té en compte a la resta d'Espanya, a la Unió Europea i a la resta de països. Perquè aquest és un problema que, com ja he dit, no entén ni de fronteres ni de debats separatistes; és un problema de tots, i cal que tots sumem esforços. Espero, doncs, que existeixi aquesta voluntat de treballar conjuntament, i estem contents que la iniciativa legislativa sorgeixi de Catalunya. Davant d'aquestes mesures i de lleis que busquen la millora de condicions de la vida de les persones, les d'ara i les de generacions futures, davant de temes que ens importen a tots els catalans, sempre –sempre– ens trobaran. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera, conseller, diputades, diputats... El canvi climàtic, sense dubte, és el gran repte col·lectiu que tenim, no només els catalans, el conjunt de la humanitat. Els acords de París –ens ho recordava el conseller Rull– comencen a ser –i compartim aquesta opinió– passos clars i concrets que s'hauran d'anar interioritzant per afrontar, des de la governança global, la imprescindible cooperació pública i privada per afrontar un problema que afecta tota la humanitat. Els voldria fer notar que fins fa no gaires anys, eh?, el sector negacionista del canvi climàtic rebutjava enèrgicament les evidències científiques. Avui la realitat és tan clara que pocs s'atreveixen a contradir-la. Ara, una altra cosa és que hi ha qui..., hi ha una temptació evident de fer pressió per retardar aquells canvis, aquelles coses que tots sabem que s'han de fer, és a dir, construir un nou model econòmic que no es basi en els combustibles fòssils. Senyor conseller, l'hem escoltat amb atenció, i també hem analitzat el projecte de llei. Ja li vam manifestar fa unes setmanes, també des d'aquest faristol, que per nosaltres no quedaria per buscar el màxim consens per tenir una bona llei de canvi climàtic a Catalunya. Ja li anuncio que no l'acompanyaríem en un intent de publireportatge o d'aprofitar aquesta llei per buscar el conflicte territorial. I no pateixi, que no ho posaré en termes de Catalunya-Estat, o de confrontació de Catalunya - resta de l'Estat. I no ens cauran els anells per reconèixer la seva feina de lideratge si això es produeix. Crearem una ponència parlamentària, però jo també reclamo de vostè i del Govern lideratge en aquest tema, perquè crec que cal fer un assaig seriós de polítiques climàtiques. Des del nostre punt de vista, les mesures previstes en l'actual projecte de llei són molt declaratives, de bones intencions –això li ho reconeixem–, i creiem que li falta un punt d'ambició en alguns temes. Li deia que, més enllà d'analitzar la part competencial –i li dic que la proposta que es formula en el projecte de llei l'analitzarem amb calma–, el fet aquest de la proposta que fan de territorialitzar les obligacions de reducció i dels ingressos, creiem..., i el que proposa és la creació d'un fons verd, que en aquests moments, pel que hem vist nosaltres, gairebé tot es nodreix de recursos transferits per l'Estat. I nosaltres creiem que pot ser un pèl enganyós si tot ho fiem a aquest tema. I no li ho dic pel conflicte de competències, sinó perquè és que igual no hi ha res a aconseguir; perquè en aquests moments el comerç de CO2 –que és sobre el que jo crec que vostès hi estan centrant aquest fons verd–, doncs, el preu de la tona està regalat, i pocs ingressos per aquí aconseguirem produir, no? Nosaltres som de l'opinió, en la línia de molts experts, experts catalans, experts de la resta de l'Estat, que sí que és necessari crear un fons per impulsar accions, a través de fórmules de cofinançament de projectes específics, elegits per la seva qualitat, sense prèvia territorialització. Això sí, acord entre tots en la identificació dels projectes, en l'adopció de prioritats temàtiques i en la seva selecció anual. Si ho convertim tot en una transferència cega de recursos, jo crec que perdrem la capacitat d'incentius que una llei com aquesta pot acabar produint, eh? Aquesta és la nostra sensació. Trobem a faltar propostes compromeses, objectius clars i quantificació de reduccions d'emissions en sectors on el nostre espai d'actuació i acció pot ser molt gran, eh? Presentarem esmenes en aquest sentit: el sector de la ramaderia, de l'agricultura, del transport, el sector residencial, el sector industrial, on el Govern de la Generalitat té moltes competències i on es poden fer moltes polítiques. A nosaltres ens ha semblat molt cridanera l'absència de mesures reguladores concretes, eh? No en la línia que vostè anunciava, eh?: «No, no, no posem fre, allò, «no posem por. No, no; però és que hem trobat absència de mesures reguladores que siguin o que puguin ser facilitadores i incentivadores d'algunes solucions, creadores d'alternatives, i també, en algun cas, limitadores d'allò que cal corregir, eh? Per exemple, tenim una bona oportunitat per regular encara més la rehabilitació d'edificis. O facilitar la integració de solucions d'autoconsum sense bolcat a la xarxa. O les microgeneracions en zones rurals, és a dir, les zones d'energia positiva que altres països del nostre entorn, com França, ja estan tirant endavant. O per què no acabem de fixar i ens imposem un camí gradual cap al balanç net d'emissions en zones industrials, en hotels, en explotacions agropecuàries? Tot això ho pot fer la llei. O per què no juguem amb incentius fiscals diversos? Per exemple, posar-se d'acord en trams de l'IBI per donar cabuda a la responsabilitat dels ajuntaments? Per què no determinem continguts de contractació..., en la contractació pública en continguts climàtics? Això també ho podem fer. O per què no acabem d'apostar d'una manera més decidida per infraestructures verdes basades en solucions ecològiques i de la natura en les estratègies d'adaptació?, eh?, que aquesta és una..., parlem molt de mitigació, però aquí tenim un problema, que el tenim a sobre, i hem de començar a fer polítiques clares i amb recursos, per adaptar-nos a aquesta situació que tenim. O per què no fem una aposta clara i rotunda des del Govern de la Generalitat pel cotxe elèctric? Trobo, nosaltres trobem a faltar que hi hagi una estratègia en aquest sentit. O per què no fem una aposta més decidida per l'electrificació del transport? Creiem, a més a més, que ens hauríem d'autoimposar una obligació d'informe anual de les millores en mitigació i adaptació del Govern davant del Parlament; fins i tot un debat públic, per què no?, sobre indicadors i prioritats. No acabem d'entendre aquest triple comitè del clima que sembla que crea la llei: un d'experts; l'altre, la comissió del clima i aquesta comissió interdepartamental, eh?, per després no acabar de concretar el mètode d'elecció i deixar-ho tot en mans del Consell Assessor per al Desenvolupament Sostenible de la Generalitat. Nosaltres creiem que cal separar les funcions entre Govern, sigui el departament que vostè dirigeix o sigui la reunió interdepartamental, i el comitè de canvi climàtic, que nosaltres proposarem que sigui un comitè independent, elegit per aquest Parlament, perquè creiem que el Govern fa polítiques, informa dels progressos que va fent, i el comitè ha d'avaluar justament allò que fa el Govern. Creiem també que el Govern pot introduir una certa confusió entre el que és la lluita contra el canvi climàtic i la lluita contra la contaminació atmosfèrica, que és cert que en un determinat moment es troben però que no necessàriament són la mateixa cosa o tenen paràmetres diversos. Li repeteixo que les mesures previstes a la llei a nosaltres ens han semblat poc ambicioses. Només en els temes de mobilitat apareixen amb una mica de més força, eh?, perquè vénen acompanyades d'un impost, l'impost sobre les emissions de CO2 dels vehicles de tracció mecànica, que, tot i que hi coincidim, l'hi esmenarem, perquè creiem que, tal com està redactat –o com a mínim ho discutirem, eh?, volem discutir-ho–, pot acabar afavorint els vehicles amb combustible dièsel. No acabem de veure prou reconegudes mesures que afavoreixin i reforcin les competències dels ajuntaments per lluitar contra el canvi climàtic. Bé, podria seguir, eh? Ara, tal com li vaig dir, nosaltres acompanyarem el Govern en aquest procés, perquè volem una bona llei de canvi climàtic a Catalunya. Creiem que la credibilitat es guanya actuant, sent coherents i establint alhora un marc que faciliti els canvis necessaris. I, a més a més, és necessari també, des del nostre punt de vista –coneix la nostra opinió–, aconseguir una gran complicitat social, dels ciutadans i de les ciutadanes, dels sectors econòmics, per treballar a aconseguir i acordar mesures, també, de caràcter regulador. Si aconseguim aquesta complicitat de tots els sectors –de tots els sectors–, segur que en el futur podrem tenir una llei que assoleixi els objectius que persegueixen el Govern i, com a mínim, el nostre grup parlamentari. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Consellera, conseller, diputats i diputades que avui esteu aquí..., i és una llàstima que no hi estiguin tots, perquè crec que el tema del canvi climàtic és un repte amb què hauríem d'estar tots els diputats a la cambra. També és una llàstima que els serveis de reprografia del Parlament avui no funcionessin i no hagi pogut fer aquesta còpia a DIN A3 [[l'oradora mostra un full a la cambra]] , però sí que veuran tots els colors. Això és una previsió del món d'aquí a pocs anys, quaranta anys, feta pel William Rees, un científic ambiental de la University of British Columbia, que parla de què passaria amb un augment de quatre graus, perquè vostès saben que l'augment de dos graus que va marcar la COP 21 ja es donarà igualment, encara que avui mateix deixéssim d'emetre, per un tema d'inèrcia de les emissions, i perquè, bé, l'oceà, que fins ara havia anat absorbint CO2, no en podrà absorbir més. En aquest mapa, podran veure que de París cap a baix quasi tot és bastant desèrtic, que les zones vermelles són zones que queden inundades per la pujada del nivell del mar. I, per tant, estem parlant d'un repte, del repte més gran que avui tenim com a civilització. I, per tant, és molt pertinent que abordem el tema i que l'abordem amb la diagnosi que..., podem compartir gran part de la diagnosi que ha fet el conseller. La diagnosi, sí; una altra cosa són les solucions. Perquè avui el tema..., no es tracta tant de les emissions que posem o no posem, sinó que –i ja saben que m'agrada sempre ensenyar llibres–, com diu la Naomi Klein en el seu darrer llibre, Això ho canvia tot –que és capitalisme versus clima–, la veritable veritat incòmoda no és que estem parlant d'emissions de diòxid de carboni o altres contaminants, de gasos d'efecte d'hivernacle; del que estem parlant és del model, del model capitalista en què estem, del que estem parlant és d'aquest model de creixement basat en l'extractivisme, d'aquest model de crema d'energia de combustibles fòssils, i, per tant, hem de canviar aquest sistema que ha produït això. Per tant, hem de canviar..., hem de ser molt valents, perquè hem de canviar moltes normes escrites i no escrites dels estats, del comerç, de les grans corporacions, i sobretot canviar aquest paradigma de creixement il·limitat i de créixer amb allò que ens posa en perill a tots i a totes. Per tant, podem fer lleis, podem canviar lleis, podem fer millores, però si volem sobreviure, sobretot haurem de canviar patrons de pensament, patrons de consum, de creixement. Per tant, aquest debat és un debat que, més enllà de l'energia, més enllà del seu departament, conseller, és un debat de valors, de què volem, si continuar amb el creixement econòmic, amb beneficis empresarials, o volem defensar la vida, els valors intrínsecs de la vida, perquè ni ens beurem el petroli ni ens menjarem els diners; necessitem aire, aigua, menjar, necessitem mantenir els ecosistemes. Per això, conseller, quan vostè diu que ens dóna oportunitats per implementar..., no, no, no és que ens dóna oportunitats, el canvi climàtic, és que ens posa uns reptes davant d'unes necessitats, i, per tant, o ho afrontem o no tindrem futur. Per tant, sí que hi ha un canvi de consciència –vostè, a la diagnosi, ho deia–, però, desgraciadament, també, les mesures que s'han pres fins ara molt no han funcionat: hem vist el fracàs de les cimeres internacionals, hem vist que parlem d'aquests temes, hi ha consciència, però no fem un impuls decidit al canvi del model energètic, que és un dels causants. Sabem que això té costos econòmics, implementar aquestes mesures suposa uns costos econòmics grans, però és que el cost de no aplicar-les, el cost de la inacció, és molt superior, com apunten. Per tant, nosaltres no hem presentat l'esmena a la totalitat, perquè creiem que és una llei pionera, que cal fer-hi front i que és una oportunitat, però sí que li diem que amb aquesta llei, tal com està redactada, no hi podrem fer front. Necessitem –necessitem– millorar-la, necessitem anar més enllà, i per anar molt breu, en quatre aspectes, bàsicament. La qüestió del model energètic –el model energètic creiem que és una mica el gran absent d'aquesta llei, no sabem si és un oblit o una absència volguda. L'aposta per un model d'energies renovables. Fixar calendaris de tancament d'explotació d'hidrocarburs. Anar cap a un model energètic que ja no, que no pot ser que es basi..., tota la qüestió d'energies derivi al Pecac, perquè tots sabem que el Pecac va tenir moltes al·legacions i, a més, hi va haver molts grups que no compartíem aquesta visió. Per tant, si volem un model de consens hem d'anar més enllà; hem d'establir uns mínims del 30 per cent d'energies renovables, com a mínim; hem d'anar cap a una Catalunya neutra en CO2. I no, no estic dient cap tonteria; ho han fixat altres regions d'Europa, altres subnations; per exemple, el Brabant Septentrional –una regió d'Holanda– ho ha fixat per al 2030. Per tant, el debat de l'energia; reduir les bonificacions o eliminar les bonificacions que hi ha als hidrocarburs, perquè, si no, és una contradicció, que estem parlant de renovables però per altra part estem finançant ajudes als hidrocarburs. El segon aspecte. Vostè deia: «Mesures concretes. Home, no; tret dels índexs que vostè fixa de reducció, a la llei li manquen mesures concretes, tant en la reducció, en mesures de mitigació i d'adaptació... Nosaltres no entrarem aquí a la discussió sobre si hem de reduir el 25 per cent, el 30 o el 40 –ho farem en la ponència– i sobre si ho hem de fer sobre la data del 95, del 90 o del 2005, però sí que hem d'establir objectius intermedis cada cinc anys i, sobretot, aquests han de ser vinculants. Conseller, no pot ser que estiguem parlant de reduir però que, després, en un article de la llei, diguem: «Bé, reduirem, sempre que no afecti i hi posem un llistat d'excepcions, i que una de les excepcions sigui quan no afecti l'economia catalana i les pimes. Home, doncs, clar que afectarà l'economia. I ens hem de preparar per canviar aquesta economia. Per tant, hem de posar els mecanismes perquè en aquest canvi de model s'hi impliqui l'economia. Per tant, nosaltres, tots aquests objectius de reducció, hem de poder-los aplicar a les polítiques sectorials. I aquest és el gran tercer aspecte que volem destacar que trobem que és molt millorable en la llei. Cal incorporar objectius de reducció d'emissions en les polítiques sectorials, pel transport, per la indústria, perquè aquests ens serviran per orientar l'establiment de mesures. I aquí, per exemple, han fet una llista extensa en la llei, però hi trobem absències, i absències importants. I suposo que la consellera d'Agricultura estarà d'acord amb mi: la pesca no hi apareix. La pesca és un dels temes de les polítiques sectorials que hem d'incloure. Igual que la gestió del litoral, i més quan tenim el tema de les zones vulnerables dels deltes. O la política de muntanya. Cal lligar les polítiques d'energia, de canvi climàtic i de qualitat de l'aire, perquè són àmbits que estan molt relacionats, i això fer-ho amb plans de governança amb les administracions locals, que moltes tenen molt de treball avançat; no oblidem que havien començat a treballar a partir de les agendes 21 locals. I també vostè deia: «No volem pressionar, no volem forçar. Però, bé, conseller, arribarà un moment que caldrà establir –com han fet altres lleis que s'estan fent a Europa– infraccions i sancions. Perquè el tema dels acords voluntaris, doncs, no acaba de funcionar del tot. Ho vèiem en una nota que treia el seu propi departament: les emissions de les empreses catalanes sotmeses al règim europeu de comerç de CO2 augmenten un 6,6 per cent el 2015. Hem augmentat les emissions. A part de qüestionar si realment el règim europeu del comerç d'emissions del CO2, que ja va col·lapsar el 2013 i que la Unió Europea pensa canviar, és el millor model. Per tant, desgraciadament, no només amb acords voluntaris podrem avançar, com ens mostra la realitat. Tota la qüestió de fiscalitat climàtica. No podem acabar pervertint el principi de «qui contamina paga per «qui pagui pot contaminar, perquè això seria el pitjor favor que ens podríem fer. Celebrem l'impost del CO2, però farem esmenes en aquest sentit perquè creiem que és incomplet, falta tota la part..., dedicat a mercaderies de més tonatge. La llei crec que tindria l'oportunitat, ja que estem parlant de temes en polítiques sectorials, de desplegar, definitivament, tota la Directiva de l'eurovinyeta, d'apostar més per l'electrificació del transport. I, sobretot, si estem parlant d'urgències, no ajornem aquests impostos al 2019 o 2020, perquè és un tema urgent. Per tant, manca concreció. I, conseller, una crítica molt concreta. Vostès a l'addicional onzena posaven tot un apartat relatiu a la pobresa energètica. Ens sembla una declaració de molt bona voluntat, però el que cal en pobresa energètica és complir la Llei 24/2015; és signar els convenis amb les subministradores d'aigua, llum i gas; és sancionar les empreses que ho incompleixin, i posar-nos les piles en una llei que vam aprovar. Per tot això, nosaltres, contents. Ja li ho dic, compartim el diagnòstic, creiem que aquesta llei l'haurem de millorar molt entre tots perquè realment sigui efectiva i perquè el repte és molt gran. I creiem que està a les seves mans, en el marc d'aquest nou país que volem construir, d'aquest procés constituent, que puguem afrontar aquesta greu crisi ambiental, que pugem afrontar els reptes del canvi climàtic, de mitigació, però també les mesures d'adaptació, i transformar aquest sistema econòmic i energètic fracassat per poder seguir vivint en aquest petit país de la riba de la Mediterrània. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellera, conseller, aquest projecte de llei de canvi climàtic que avui es començarà a tramitar en aquest Parlament parteix de l'evidència que els canvis en el clima tenen una correlació directa amb l'activitat humana. És cert que hi ha multitud d'estudis, informes que avalen aquesta afirmació, però tan igual de cert és que sempre han succeït canvis climàtics a la Terra, i l'actual va començar molt abans que nosaltres, els humans, contaminéssim la seva atmosfera. El nostre planeta porta oscil·lant entre períodes glacials i temperats ja fa uns 2 milions i mig d'anys, un fet que ja s'havia donat en altres etapes encara més pretèrites. És obvi que la causa inicial del canvi climàtic no és l'espècie humana, sinó factors astronòmics naturals. Per tant, el que avui realment es discuteix és si la pol·lució humana pot accelerar o no una tendència a l'escalfament que es va encetar ara fa uns quinze mil anys. Durant els segles ix i x va existir un període càlid, com el present, que va permetre als víkings assolir Islàndia, Groenlàndia i Canadà. En aquella època encara no existia contaminació industrial com la d'avui en dia. O la petita edat del gel, una sèrie de segles de grans glaçades, icebergs baixant per l'Ebre i estius freds entre el xiv i finals del xix. Cal notar que durant el segle xix Europa ja feia més d'un segle que contaminava i el clima continuava resultant extremadament fred. Per tant, la causa directa del reescalfament del segles desè i onzè i de la fredor del xix no fou produïda per pol·lució industrial alguna, ho fou per causes astronòmiques i planetàries. La normativa que ens presenta el Govern la resumiria en una declaració de bones intencions. I per què ho dic? Doncs, perquè bàsicament hi ha dos motius que m'agradaria que el conseller ens pogués explicar, no? En primer lloc, suposadament, els objectius d'aquesta llei són la mitigació i l'adaptació. És a dir, per una banda, aconseguir reduir les emissions de gasos amb efecte d'hivernacle, i, per una altra, la previsió d'estratègies en les zones més vulnerables als impactes del canvi climàtic. No tinc clar quines mesures concretes es prendran a banda de crear un nou impost. També crec que aquesta llei és un brindis al sol quant al fet que el que volem fer des de Catalunya és com una gota en un oceà. Estem parlant d'una qüestió global que reclama solucions globals. Queda molt bé fer afirmacions com les que feia el president Mas, quan va anunciar aquesta llei, dient que seria la primera que s'aprovaria al sud d'Europa i ens donaria –ens donaria–, escoltin, els instruments per afrontar aquest repte. Miri, a Andalusia en tenen una en marxa i ni aquesta ni aquella donaran els instruments per a afrontar el canvi climàtic. Aquesta és la visió que tenim des del Partit Popular, no?, d'aquesta proposta del Govern, que en cap cas vol dir que no treballarem per a fer un món millor, però sense enganyar ningú, i això vol dir dintre de les nostres minses possibilitats. Qüestions concretes de la llei. La llei estableix objectius de reducció d'emissions en línia amb els que marca la Unió Europea per als estats, que estableixen un 25 per cent de reducció l'any 2020 respecte dels nivells de l'any 2005. Per al 2050 la Unió Europea proposa una reducció del 80 per cent de les emissions, com a mínim. I ja he dit que no tenim clares quines són les mesures concretes que s'aplicaran per a assolir aquest objectiu. Pel que fa a l'adaptació al canvi climàtic, la llei defineix de manera general els requisits que han de tenir els instruments de planificació sectorials per adaptar-se a aquest fenomen. És evident que parlem d'un fenomen que implica una gran part de sectors bàsics en la nostra vida –agricultura, aigua, biodiversitat, forests, energia, indústria, salut, residus, infraestructures, habitatge, transport, etcètera– i que el projecte de llei contempla, però serà necessari, escoltar tots els agents implicats per tal que aquesta llei sigui el més realista possible. Per tant, hi ha un treball extens d'escoltar un munt de persones que, pel caràcter transversal de la normativa, suposarà escoltar pros i contres envers el text que avui tindrà el vistiplau d'aquest Parlament. Ara, avui, el projecte de llei que tenim –i pel que he pogut escoltar de diferents sectors– no agrada ni als ecologistes, que reclamen més concreció en els plantejaments i un increment de la fiscalitat ambiental, ni a aquells que creuen que, davant d'un fenomen global com és aquest, s'ha de corregir amb mesures integristes vàlides per a tots. La llei introdueix impostos ambientals per a desincentivar pràctiques contaminants. El principal és un impost sobre les emissions de CO2 de turismes i furgonetes que es vol que entri en vigor de manera gradual entre el 2018 i el 2020. Segons el projecte de llei, per exemple, un tot terreny que emeti 235 grams de CO2 per quilòmetre hauria de pagar 84 euros anuals; en canvi els turismes convencionals, que emeten entre 120 i 130 grams per quilòmetre, pagaran 5,5 euros. I la pregunta és: per què en lloc de desincentivar pràctiques contaminants no incentiven pràctiques que no contaminen? Doncs, perquè el Govern ha calculat que amb aquest impost pot recaptar fins a 75 milions d'euros; una recaptació que, juntament amb d'altres impostos, anirà a un fons climàtic de nova creació que haurà de servir per finançar polítiques ambientals. Això és el que diu la llei. I aquí m'agradaria fer un breu incís, no? Al text es parla que una part d'aquest fons es nodrirà dels ingressos obtinguts de la subhasta de drets d'emissió del règim de comerç de drets d'emissió de gasos amb efecte d'hivernacle en els termes que s'acordin amb l'Estat espanyol. Bé, aquí caldrà veure què volen dir exactament amb aquesta qüestió, perquè no ens queda massa clar. I ho aprofito, quan parlo de l'Estat espanyol, per recordar que Espanya és un dels països que més està treballant per a donar compliment a les seves obligacions internacionals. Prova d'això és que Espanya ha complert amb el Protocol de Kyoto. I obro parèntesi per a aprofitar l'ocasió per esmentar algunes de les actuacions del Partit Popular respecte a aquesta qüestió. Els projectes Clima per al desenvolupament de projectes que redueixen emissions en sectors com el transport, l'agricultura o els residus; plans d'impuls al medi ambient, els PIMA, que incentiven l'activitat econòmica baixa en carboni i la inversió privada en diversos àmbits; la renovació del parc de vehicles comercials, de les infraestructures hoteleres, del parc de tractors o dels camions i busos; el Registre de la petjada de carboni; el full de ruta per al compliment dels nostres objectius d'emissions dels sectors difusos del 2020. Concretament es tracta de quaranta-tres mesures que permeten mitigar, generar feina i activitat econòmica. Què més? Mirin, en els pressupostos de l'Estat del 2015 el Govern va crear per primera vegada una partida pressupostària per adaptació al canvi climàtic en les zones més vulnerables. Bé, tanco el parèntesi i torno a la llei catalana. La normativa destaca que s'ha aconseguit fer avanços en la conscienciació ciutadana i en l'assumpció de la idea que cal adaptar-se. Tot i així, hi ha assignatures pendents que reconeixen i accepten que els poders públics han de servir per a encoratjar la població a canviar determinats estils de vida. I en aquest sentit és importantíssim destinar recursos a fer una tasca de conscienciació a través de campanyes de sensibilització. I n'és un clar exemple la millora en la gestió dels residus, que augmenten les taxes de reciclatge que s'han anat aconseguint a casa nostra. Aquesta és una tasca que ha estat possible –i crec que cal dir-ho– gràcies als ajuntaments, que han apostat fortament pel reciclatge, que, per cert, quan parlo d'ajuntaments, els ens locals, aquests, i tal com disposa aquesta normativa, han de tenir un paper clau en el seu desplegament. Per acabar, el futur climàtic és incert i cal ser crítics amb els mitjans que volen imposar més les opinions desitjades que les raons fonamentades. A més, cal ser crítics amb el màrqueting que s'enlaira al voltant de l'escalfament global. Per tant, i tal com diu el professor de ciències de la terra i medi ambient, David Rabadà, per superar les paradoxes del canvi climàtic i arribar a la veritat cal esdevenir bons científics sota tres condicions essencials: cal ser humils, objectius i, sobretot, pacients. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Ua prèvia. Senhora Xandri, s'eth sòn discors l'escriu el primo de Rajoy, hèsque eth favor de contrastar damb es scientifics e damb es tecnics, damb es expèrts mondiaus, perque estan hènt eth ridicul negant er origen des factors umans en cambi climatic. [[Alguns aplaudiments.]] Dit açò, aguesta ei ua lei que ven deth Govèrn anterior, e ja ac sabíem, e aquerò se nòte en redactat, en articulat dera lei. Des que l'escriueren enquia ara an passat cèrtes causes. Ja sabem qu'aguesta ei ua legislatura excepcionau, qu'ei ua legislatura preconstituenta, qu'ei posautonomica, e, per tant, ua des causes que non podem adméter de cap des manères ei un preambul que tà nosati ei ua òda autonomista e de sosmission ar Estat espanhòu, e que cau reescríuer, conselhèr, de naut en baish, perque, senon, aguesta lei jamès serà ua lei d'estat, serà ua lei supeditada ad aquerò que decidís er Estat espanhòu, eth poder judicial espanhòu. En segon lòc, era conferéncia de París. Aquiu, ad aquera conferéncia, s'arribèren a uns acòrds que ja sigueren de minims, non?, es objectius anauen molt mès enlà, e çò que non podem perméter ei qu'aguesta que tramitam ara sigue encara per dejós d'aguesti objectius minims. E, per tant, ua des causes que cau cambiar ei non parlar der an 2005, senon parlar der an 1990 coma referéncia. A mès a mès, cau establir objectius intermieis; establint-les: cada cinc ans cau hèr tal causa, tal causa; cau establir-les entà gésser d'aquerò qu'ei generic e èster efectius. Per tant, nosati pensam que cau ua revision totau e profonda d'aguesta lei en tramit parlamentari perque ei un tèxte que de bèra manèra a renonciat a afrontar es rèptes energetics e climatics deth nòste país. Aurie d'èster molt mès ambiciosa, e nosati auem era sensacion qu'ei bastant covarda. E, ena Comision de Miei Ambient, quan i vage, sajaram de melhorar-la e reescriuer-la de naut en baish. Coma diguia, non i an objectius concrets, non i a mesures vinculantes, non i a indicadors de reduccion des emissions, ne auanci ena mitigacion deth cambi climatic. Non se parle de descarbonizacion dera economia. Calerie parlar de desinversion enes energies d'origen fossil. Calerie parlar d'un plan de transicion cap as energies renovables. Calerie parlar d'abandonar era energia nucleara, e deth barrament d'aguestes centraus. Calerie parlar d'ua causa que non s'a parlat jamès en aguest emicicle: decreishement. Sap, conselhèr, qué signifique aguesta paraula? Decreishement en tèrmes ambientaus. Signifique apostar clarament per un cambi de modèl economic en pro dera mitigacion des efèctes deth cambi climatic, sense qu'açò age ues conseqüéncies a nivèu economic, monetari, de riquesa deth país. Açò ei possible, e i a molti païsi qu'ac estan hent. Ja que vò èster ua lei pionèra e d'estat, estarie ben qu'ac sagèssem ací. Auem d'abandonar eth volontarisme. Tot ei volontari ací, tot son mesures volontàries. Non n'i a ne ua que sigue vinculanta. Non sai, qué vò que le diga; açò hè que sigue pòc mès qu'ua declaracion d'intencions. Tà nosati, ua lei de cambi climatic que sigue transformadora, que sigue ambiciosa a de plantejar causes coma recuperar era sobeirania energetica; ei a díder, de recuperar era potestat publica de tota era produccion e distribucion energetica deth país, e considerar era energia coma un dret, coma un ben comun. Pensem en coma abandonar es nucleares, pensem en coma deishar es formes de produccion damb energies fossiles, però tanben pensem enes concessions de centraus idroelectriques qu'acaben enes pròplèus ans e que tanben podem adequar ad aguest nau modèl qu'estam plantejant. En segon lòc, volem un futur cent per cent renovable. Dèishen de subvencionar es combustibles fossils, dèishen de subvencionar era energia nucleara. Podem establir un sistèma de tributs que penalize aguestes causes. Perqué non ac hèm? Servirie tanben ta ramplir aguest hons climatic que prevé era lei. Ei imprescindible parlar d'autoconsum, tà recuperar era sobeirania energetica, però tanben tà desobedir aguest estupid decret deth Govèrn estatau que metie impuestos al sol. Ei basic, ei era unica manèra de recuperar aguesta sobeirania dera que parlam. Non mos agrade eth comèrç des drets d'emission. Prumèr perque, scientificament, tecnicament, s'a demostrat qu'ei àmpliament ineficaç entà redusir es emissions; ben ath contrari: ei era naua especulacion des mercats financèrs capitalistes actuaus, aguesti bons, a mès d'auer conseqüéncies enes païsi que son es que venen es sòns drets d'emission, e, per tant, i a qüestions de justícia sociau o de justícia ambientau mondiau, era unica causa que hèn ei èster un negòci molt lucratiu tàs granes corporacions, e incentiven aguesta especulacion financèra. Pensam que i a d'autes opcions entà ajudar a ramplir aguest hons climatic deth que parle era lei. Li dongui auta arrason. Aguest mercat, aguesti drets d'emission son controladi per Estat espanhòu. Coma ua lei d'estat prevé ua mesura qu'a d'èster controlada peth Ministerio de Medio Ambiente der Estat espanhòu. Açò non ei ua lei d'estat. L'auem de replantejar; per Estat espanhòu e pera Union Europèa, qu'ei era que fixe es percentatges de venda d'aguesti bons. Non ei un instrument que sigue bon entà nosati. En quart lòc, cau ua melhor integracion des politiques sectoriaus. Coma li didia abantes, cau objectius, mesures de regulacion obligatòria e que siguen vinculantes. E trobam a fautar, trobam en fauta bèri sectors que son contaminants e que non sabem perqué an quedat dehòra dera lei. O bèri aspèctes, de bèth sector, que non i son. Parlam de fabriques, parlam de cimentères, parlam dera ramaderia industriau en sector agricòla, non a entrat. S'ei era part mès contaminanta dera conselheria dera conselhèra Serret! Perqué non entre, açò, tanben? O poderíem parlar en camp dera gestion des residus; perqué non parlam deth barrament progressiu des plantes d'incineracion? Li poderia dar molti d'auti exemples, non? En tèrmes d'urbanisme, eth cambi d'usatges deth sòu, non?, era destruccion de bòsc e de terrens agricòles entà urbanizar-les, aguesti depòsits de carbòni, non?, que se destruïsquen damb plans directors urbanistics, per exemple, açò tanben ei ua reduccion d'aguesti depòstis qu'ajuden a mitigar eth cambi climatic. Aguest sector tanpòc i entre. En cinquè lòc, parlàuem deth hons climatic, e non entenem perqué non i a un regim d'infraccions e de sancions. Perqué non i a multes? Non mos credem aquerò que «qui contamina paga. Doncs, apliquem-ac. Eth que contamine, es granes empreses que contaminen, que paguen. E aguesti sòs les destinam a politiques de mitigacion deth cambi climatic. Perqué non? Ei ua manèra de recaptar sòs damb impòsti. Aurien de..., aguesti comitès d'expèrts que se propòsen, estan molt ben. Er unic problèma ei que non son vinculants. E ja coneishem coma van es causes en aguest país quan es expèrts emeten informes e fin finau non servissen tad arren. Se i a expèrts e les demanam era opinion, an d'èster vinculants. E eth gran absent: er ecoetiquetatge. Perqué enes productes non metem es emissions qu'an estat necessàries tà produsir-les? Açò aurie un doble efècte positiu: en prumèr lòc, eth foment de productes locaus, incentivar era economia; en segon lòc, es productes serien de mès qualitat e de mès valor hijuda. E, entà acabar, tot açò, tota era lei, se desarticule, non servís tad arren, damb eth article 4, que ditz qu'«els objectius de reducció d'emissions de gasos d'efecte d'hivernacle seran modificables en funció des les afectacions a l'economia catalana. Açò anulle tota era lei, perque ja mos coneishem çò que passe en aguest país damb er interès comun. Entà acabar, un exemple. Hè dus dies, eth Parlament olandés decidic proïbir era venda de coches dièsel e gasolina a partir deth 2025, tà incentivar eth veïcul electric, tà redusir es emissions contaminantes enes ciutats, tà incentivar era economia locau. Aguest Parlament pensi que poderie èster valent coma n'a estat eth Parlament olandés. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Ferran Civit, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bon dia, presidenta. Conseller, consellera, diputats i diputades, jo vaig entrar aquí, al Parlament, per fer una república, però, si sóc aquí, és per les energies renovables. Per tant, jo, aquesta llei, com han comentat els diferents companys que m'han precedit, me la crec i vull que tiri endavant sent al màxim d'ambiciosa possible. El conseller ho ha dit: és una llei oberta, és un punt de partida, per tant, és com una llei esponja, que esperem sumar-hi els posicionaments i les propostes de tots els partits aquí presents a la cambra, perquè creiem que tothom hi pot sumar i podem fer la llei més ambiciosa no només d'Europa, sinó del món occidental. I, seguint la tradició parlamentària –que veig que aquí sempre es fa, sempre es comença citant–, jo faré una cita d'un clàssic de la literatura nord-americana contemporània, que es diu Stan Lee, que en una obra diu un oncle, el Ben Parker, diu al seu nebot Peter Parker: «Qui té un gran poder té una gran responsabilitat. Això és el que tenim ara mateix aquí, en aquest debat. I per això, el 22 d'abril, cent trenta estats del món signaran l'Acord de París, que es va acordar el desembre passat. Els canvis tecnològics vénen de lluny, sobretot, des que va aparèixer la Revolució Industrial, ara fa, aproximadament, uns dos-cents anys. Hem arribat molt més lluny, ens hem mogut més ràpidament, hem treballat més intensament, però ara també hem contaminat més intensament, més ràpidament i hem arribat molt més lluny. Això què significa? Com comentava la companya Boya sobre el fet que «qui contamina, paga, potser fins i tot hauríem d'anar encara més enllà i no permetre contaminar sinó, en el fer, seguir el principi clàssic del primum non nocere, que és el fet aquest que l'important és no generar impacte. I, potser, tot el que haurem de fer aquí serà fer una llei que mesuri tots aquests temes que facin i que tinguin conseqüències en el nostre entorn, en l'entorn de tots, de tots i totes, de tots els que estem aquí presents i els que estan a fora. Perquè cal tenir en compte que tenim una petjada de carboni de 10 milions de tones de CO2 per persona, i això és moltíssim. És l'exemple més clar de petjada ecològica que tenim com a societat occidental des que va aparèixer la Revolució Industrial. I tot això ho hem de capgirar. Perquè, d'aquest 46 per cent de CO2 que emetem, aquest 46 per cent es queda a l'atmosfera. La resta, mica en mica, els embornals naturals s'ho van quedant. Però els embornals naturals, com ha dit també la companya Hortènsia, els oceans, per exemple, arriben a un límit i no poden absorbir més; per tant, els oceans han arribat al seu límit. Hem arribat a les quatre-centes parts per milió de CO2 a l'atmosfera. Això significa que estem cada cop més a prop d'arribar entre els 450-500 parts per milió, que això significa dos graus més; dos graus més significa un gran impacte, no només a Catalunya, sinó a tot el planeta. Això significa..., la pujada de dos graus significa també la pujada d'un metre del nivell del mar. Significa, en el cas de Catalunya, que potser ens haurem d'oblidar de tot el que és el turisme d'esquí i del turisme de costa, perquè ens generarà una situació de desertificació, de règim de pluges molt menor del que tenim ara i, lògicament, el model econòmic que tenim ara mateix, doncs, potser l'haurem d'anar replantejant si no comencem a actuar a partir d'ara. Perquè si no volem tenir el clima del Marroc, potser haurem de començar a fer les polítiques de Dinamarca; de Dinamarca, de Noruega, de Suècia o de Finlàndia. Amb el model productiu actual hem externalitzat els costos dels impactes socials i ambientals. I potser serà l'hora que això ho comencem a internalitzar, perquè hi ha un decalatge existent molt clar entre model econòmic i els impactes socials i mediambientals. Perquè en tot el tema del canvi climàtic, com es diu..., una frase feta tradicional, no?: «La mort a tots “alcança”; doncs, el canvi climàtic a tots ens afecta i tots ens hi hem d'implicar. Estem en un procés, en aquesta cambra, de transició política, però sobretot tots plegats hem de participar en aquest procés de transició energètica. Tenim aquí un Parlament que farà i presentarà unes lleis que ens portaran cap a una república, unes lleis que tindran una certa transcendència, però aquesta llei que estem parlant ara potser tindrà una transcendència molt més important del que ens pensem ara mateix. Perquè això va no només per a la generació present, sinó per a les futures; no només parla de Catalunya, sinó que parla del món i, en això, diria que tots els que hem exposat aquí a la cambra hi coincidim. Hem de passar del model «de la caseta a l'hortet de Francesc Macià, que deia a principis del segle passat, a «de la caseta a la placa solar fotovoltaica, o «el xalet –si em permeten. Hem de fer un canvi de model. Tot això passa per crear un model nou, un sector productiu nou, que ara mateix aquí a Catalunya és inexistent, que és el sector de les energies renovables; això significa més llocs de treball, més llocs de treball qualificats i, a més a més, ajuda a parar el model de desindustrialització que estem sofrint. Però, sobretot, tot aquest model s'ha de basar en sobirania energètica, i sobirania energètica no vol dir que nosaltres tinguem no només la potestat legislativa sobre les xarxes de distribució –que la volem–, no només es tracta de tenir un gran ordinador central, com té Red Eléctrica Española a Alcobendas –que també el volem–, sinó d'apoderar la ciutadania, de fer que tot el model que tenim ara actualment passi per un altre sistema, passi per un nou paradigma, perquè els tubs d'escapament i les xemeneies de les fàbriques han de passar a ser arqueologia industrial. D'això va. El conseller ho ha explicat: això és una proposta que ve de l'anterior Govern, que ara s'ha portat a taula; per tant, és una proposta esponja, és una llei que volem que tothom s'hi sumi. Per això vull fer els comentaris del que s'ha comentat en les diferents intervencions. La diputada de Ciutadans ha comentat que això va de fronteres, que som una regió. Doncs, bé, nosaltres considerem que això és una llei d'estat, perquè ens ho creiem, perquè volem ser estat i perquè no som una regió. Nosaltres entenem que això és una cambra legislativa, no és una diputació; volem anar al màxim. Ens ho creiem, per ambició i per voluntat. Per tant, ho farem. Al senyor Terrades..., totalment d'acord. Són intencions declaratives al que és la llei, doncs, fem-les resolutives. Esperem les seves aportacions, com de la resta de grups, per tant, tirem-ho endavant. També el que esperem és que amb totes les propostes tenim un document que és llarg; ara bé, també cal tenir en compte que, per exemple, la llei finlandesa, aprovada recentment, té set pàgines. Vull dir, tenim diferents models. Ara tenim una llei llarga; per tant, a partir d'aquesta llei haurem de fer-ho. I també –aquí apel·lo a tothom– que potser haurem de canviar el concepte de fer..., de parlar de «fiscalitat verda o «fiscalitat ambiental; parlem, potser, de «fiscalitat per impacte, perquè si no, una cosa que és a fi de bé li donem una etiqueta que potser no ens funciona. A la senyora Grau..., sí, d'acord, potser haurem de canviar el model productiu, però això, com sap, no és el motiu d'aquesta llei; per tant, serà un motiu a debatre, potser, en una altra iniciativa parlamentària. Parlava del model, que si ha de ser baixa o nul·la en carboni; doncs, lògicament, haurà de ser nul·la. I potser haurem de deixar que només el tema de l'impacte i del CO2 que emetem, doncs, sigui en una llar de foc els troncs que cremem en una nit romàntica, i ja està –no cal entre vostè i jo [[rialles]] , però això sí que ho podrem assumir. I, lògicament, també el tema de polítiques sectorials, tant de mitigació com d'adaptació. Aquí tenim el conseller d'Agricultura, però això implica tots els departaments, tots i cada un dels departaments. I això sí, ara, el que he al·lucinat... –ho sento, eh?, perquè sóc l'últim, però estic segur que la companya Boya i la companya Grau ho compartiran–, jo no em pensava sentir en aquest hemicicle un discurs negacionista. M'ha donat la impressió que estava escoltant el Donald Trump al Congrés o al Senat dels Estats Units. No m'ho hauria imaginat mai. [[Alguns aplaudiments.]] Jo li recomano que llegeixi els llibres, per exemple, del Brian Fagan, i aleshores sabrà –sabrà– d'on surt i què va passar al petit hivern, al petit estiu medieval, sabrà..., té una sèrie de llibres que ho expliquen perfectament bé. I si no, remetis als informes de l'IPCC, que són milers i milers de científics d'arreu del món i que van coordinats amb tots els estats. Vull dir, tothom ho ha assumit, perquè sinó –com que sé que vostè és de ponent– haurem de demanar, potser, els informes no als científics que estudien aquest tema, els climatòlegs, sinó que els haurem de demanar als astrònoms que estan a l'Observatori del Montsec. O, fins i tot, ho podem demanar als astròlegs, que ens facin la carta astral i mirar en funció de si hi ha una confluència entre Júpiter i Ganimedes..., doncs, mirem si hi ha alguna afectació de canvi climàtic. Pel tema de... La CUP, a la companya Boya, el tema de les nuclears. Doncs, certament, no està en aquesta llei, però saben que tenen l'opció de posar-ho sobre la taula. I, a més a més, com comentàvem amb el seu company d'escó i no només de partit, també el fet aquest que el president d'Iberdrola ja ha dit que les nuclears ja no són rendibles. Per tant, potser el que hi haurà ara serà el fet aquest que ens haurem de, simplement, adaptar, que nosaltres no haurem d'esperar només la fi de la vida útil, sinó que potser ells mateixos ja plantejaran un canvi de model. Amb tota aquesta situació, el que tenim clar és que tenim una inèrcia climatològica negativa provocada per acció antròpica i, per tant, hem de dibuixar un nou escenari. Albert Einstein, un científic germànic, que va venir de visita al 1923 a Barcelona, Terrassa i l'Espluga de Francolí, va dir –que, casualment, aquest últim poble és el meu–: «No podem solucionar els problemes si seguim pensant igual que el dia que els vam crear. Vam passar, per exemple, de l'Olivetti al PC, vam generar un nou model; doncs, ara nosaltres hem de fer el mateix: hem de començar a fer un nou paradigma. I aquest nou paradigma passa per la sobirania energètica; passa per, també, anular l'impost al sol que tots els partits presents en aquesta cambra i també presents a Madrid han signat per eradicar-lo d'una vegada per totes, a excepció del PP i UPN, que és la seva marca blanca a Navarra, que no han signat. Però tots els partits que estan aquí presents, però també estan presents a Madrid, ho hem demanat. Tenim un model esgotat que és la Catalunya fòssil. Per tant, tenim un model per explorar que és la Catalunya renovable. Necessitat d'escalfor o l'electricitat de motricitat passen per la descarbonització i la desnuclearització de Catalunya. Per tant, aquest canvi l'haurem de fer com més aviat millor i de la millor manera possible. Hem de passar de consumidors a productors, de passius a actius, de submissió a alliberament com a ciutadans. Per tant, jo el que demano que..., Victor Hugo ja va dir que la democràcia era sufragi universal i electricitat. Avui, el sufragi universal i la democràcia van lligats a l'autoconsum. Demanem un model cent per cent renovable, descarbonitzat i desnuclearitzat. El vaixell cap a Ítaca ha salpat i es mou amb energies renovables. Visca Catalunya lliure del combustible fòssil i nuclear. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Com que hem acabat onze minuts més tard del previst, en lloc de començar la sessió a dos quarts de quatre, la començarem a tres quarts de quatre. Per tant, es suspèn la sessió fins a tres quarts de quatre.
Es reprèn la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre la reordenació dels recursos hospitalaris inclosos al Siscat]] [[300-00032/11]] El cinquè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre la reordenació dels recursos hospitalaris inclosos al Siscat, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Té la paraula la senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tots i a totes. En la seva compareixença en la Comissió de Salut explicant el programa de govern, el conseller Comín ens va explicar molts anuncis; també en el programa que ahir va presentar el president Puigdemont, no? És un programa ampli, però que ens costa veure-hi algunes concrecions i, en canvi, hi veiem l'acumulació dels problemes. Sí que veiem un tarannà diferent en el conseller Comín. Però, conseller, sent empàtic no n'hi ha prou. Necessitem tirar endavant i assumir alguns dels reptes que tenim per endavant. Vostè dirigeix un departament que és, ni més ni menys, el 40 per cent del pressupost de la Generalitat, un departament que tracta un tema com és la salut, que ha patit una acumulació de retallades que han posat el sistema en risc, i en risc continua, i així ho veiem amb la quantitat d'interpel·lacions i de mocions que es presenten. El conseller Comín, al qual alguns mitjans anomenen «conseller mediàtic, va anunciar a la comissió, i també ràpidament a la premsa, la seva intenció d'excloure del Siscat les entitats amb afany de lucre. Va parlar de la Clínica del Vallès, de l'Hospital General de Catalunya..., no..., ni de la xarxa comunitària de salut mental i sociosanitària, i tampoc va fer gaires referències ni al Sagrat Cor ni a la Clínica Girona. Vagi per endavant, i el conseller ho sap, perquè ja li ho vam dir en la comissió, que la posició del Grup Socialista és i serà sempre favorable a reforçar el sistema públic i està en contra que es derivin recursos a entitats amb ànim de lucre. Veiem com en els darrers anys el pressupost públic destinat a la pública s'ha aprimat i, en canvi, s'ha engreixat el dedicat a la privada. Però en el Consell de Salut, del CatSalut, es va dir que se suprimien aquest dos centres, Clínica del Vallès i General de Catalunya, del Siscat perquè no es consideraven necessaris per portar a terme l'activitat ordinària que correspon a la xarxa de centres d'utilització pública. I aquí és on comencem a patir, d'aquí ve la nostra interpel·lació. És a dir, creiem que ha estat una decisió que ha estat presa sense planificació i, en tot cas, sense saber exactament qui absorbiria aquest increment d'activitat que venia cap als centres públics. La Clínica del Vallès acaba el contracte el 15 d'agost. Diu que s'hi deriven 3.711 pacients, 2.600 intervencions i 1.000 hospitalitzacions, i rep, segons el contracte publicat per la conselleria, 7,2 milions d'euros. Per garantir un servei de qualitat i evitar un augment de les llistes d'espera, el Parc Taulí, l'Hospital Taulí, ha de disposar de recursos, i no només d'un increment del pressupost d'aquest 7,2, sinó un increment pressupostari real que permeti reobrir habitacions tancades, ampliar horaris de personal i fer noves contractacions i ampliar horaris de quiròfans. El centre –que, ho recordem, viu en els darrers dos mesos, i ja porta un dèficit estructural de fa molt temps, un col·lapse al servei d'urgències i una manca, ja, ara, de llits hospitalaris per la població de referència que té, de fet fa dos dies acabem de tancar vint llits– qualifica les seves necessitats en vuitanta llits i seixanta-cinc professionals. Per ser que no eren necessaris..., són moltes les intervencions que hauran d'abordar, no? Això..., i les necessitats es marquen només per absorbir les no-derivacions. No per abordar, diguem-ne, el dèficit estructural que tenim. La sensació és que comencem la casa per la teulada. Potser, primer hauríem de dotar suficientment els centres perquè funcionessin adequadament i després, de manera ordenada i planificada, ampliar el volum d'activitat. A hores d'ara, sabem poc de com ho faran, i, per sorpresa de tots plegats, en la darrera setmana hi han unes declaracions que ens diuen que la solució seria llogar dues plantes hospitalàries i quiròfans a la Clínica del Vallès. Li diríem una cosa molt barcelonina: roda el món i torna al Born. És a dir, tornarem a pagar a una entitat privada, però ara no en forma de serveis, sinó en forma de lloguer d'espai, sense deixar clar qui farà aquest servei; si desplaçarem cirurgians, infermeria, personal auxiliar, o bé només contractarem alguns serveis. Per això li deia, conseller, que no hi trobem una altra explicació que no sigui la manca de planificació. Perquè li recordo una vegada més que en el CatSalut van dir que no eren centres necessaris. I ho diu l'acta, eh? I el que ens preocupa és que si parlem de l'Hospital General, que el contracte s'acaba l'1 de gener del 2017, doncs la cosa és més complicada. Perquè, tot i que el departament va dir que només s'hi derivaven quaranta-sis intervencions en un any, és que els paguem 15,5 milions! Si els paguem 15,5 milions l'any per a quaranta-sis derivacions deuen ser derivacions d'or, perquè si no, realment, no s'entén. Per tant, se suposa que tenim uns mesos per endavant per treballar en l'absorció per part dels centres públics d'aquesta activitat, amb criteris de qualitat i sense incrementar les ja desbordades llistes d'espera. I això és el que li demanem i el que també reflectirem en la moció en el proper plenari: que, per tant, s'abordi la planificació de la sortida del sistema públic d'aquests centres hospitalaris amb afany de lucre. Perquè el que ens preocupa és que els ciutadans no facin més cua a la llista d'espera i, sobretot, que tota l'obertura de plantes, increment de plantilles i..., necessari sigui per absorbir això, però també per assentar les bases dels dèficits estructurals que ara ja tenen. Ens preocupa el Sagrat Cor. Ens preocupa molt. Perquè el Sagrat Cor no només rep les derivacions, sinó que té activitat ordinària i és referent de 180.000 habitants. La meitat de l'Eixample té de referència l'Hospital del Sagrat Cor. I, per tant, volem saber quina és la planificació que en aquest plantejament es fa. Des de fons del departament diuen que, bé, a hores d'ara encara no està clar quins operadors la duran a terme i on. També sabem que truquen a alguns operadors del sistema perquè absorbeixin més activitat. Però potser valdria la pena clarificar-ho i explicar bé la planificació. Pel que fa a la Clínica Girona, fonts del departament diuen que no han entrat en aquesta part de la planificació. I li recordo que també caduca l'1 de gener del 2007. Jo, la sensació que tinc és que no han entrat ni en aquesta ni en cap altra planificació. Ja li ho he dit, conseller: absolutament d'acord amb la decisió política. Si es fa de veritat i es fa creient-hi, serà un dels passos importants per reforçar el caràcter públic del sistema sanitari. Però és absolutament desconcertant com es fa i, sobretot, la barreja d'informacions que tots plegats tenim en aquest moment. Perquè declaracions com que podem llogar els espais i els serveis als mateixos que ho feien, o bé quan fonts del departament, i estan a la premsa, diuen que no descarten en qualsevol cas tornar a recórrer a aquests centres privats, creiem que no ajuden i que, sobretot, el que porten és molta més confusió. Bàsicament, si no es dota de suficiència els centres que han d'absorbir l'activitat, això serà impossible, i els únics que patiran seran, una vegada més, aquells que pateixen totes les deficiències i tota la tensió del mateix sistema: els professionals i els malalts, els pacients, la ciutadania, aquells que no seran derivats però que tampoc sabran exactament on els atendran. Vint-i-dos milions anuals és el que deixarem de passar a la Clínica del Vallès i a l'Hospital General. El que li demanem és com s'aplicarà als hospitals que hauran d'absorbir això, com pal·liarà això l'increment de l'activitat i, sobretot, com absorbirem el nou més els dèficits, com li deia, estructurals. Reiterar-li una vegada més que hi estem d'acord, i hi estan els professionals, sobretot –i tothom ja ha parlat del Parc Taulí, que aprofito també per saludar-los, que estan avui aquí amb nosaltres–, professionals que volen absorbir, que volen fer aquesta activitat, entre altres coses perquè es creuen el seu territori i perquè es creuen que són un hospital de referència, i s'ho creuen de veritat. Però deixi'm dir-li un comentari que tant ells com altres centres que deriven activitat ens diuen: estan tips de fer el preoperatori, deixar el malalt ben a punt i passar el que ells en diuen les peras en dulce a un altre hospital perquè faci la intervenció. Això és el que jo creia que vostè volia acabar, el que nosaltres compartim que es faci. Però, si us plau, fem-ho bé. Perquè darrere de cada una d'aquestes derivacions hi ha un nom i un cognom i algú que espera ser atès com cal a la sanitat pública. Moltes gràcies.
Respon el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, li agraeixo el to de la seva intervenció. I deixi'm que comenci donant-li alguns consells, amb la màxima cordialitat, i m'entendrà: no faci cas dels diaris, senyora diputada, per preparar una interpel·lació. Encara més: no decideixi fer una interpel·lació arran d'un titular de diari que no remet a fons del departament, en cap cas. Perquè li ben asseguro, i ara els ho detallaré, que un dels criteris d'aquesta reordenació de l'activitat consisteix a no haver de llogar espais a cap operador privat. Si l'origen d'aquesta interpel·lació és que vostè va llegir un titular que diu que llogarem dues plantes de la Clínica del Vallès per poder fer el que alguns diaris han anomenat «desprivatització, ja la deixo ben tranquil·la i ja li asseguro que no serà així. Ara, jo no em faig responsable dels titulars equivocats que fan segons quins mitjans de comunicació en base a fonts que els desinformen. Perquè la responsabilitat en aquest cas és evident que no és del mitjà de comunicació. La responsabilitat és de la font, que deu respondre a alguns interessos que jo en aquests moments desconec. També li faig una altra reflexió. Com deu comprendre, aquesta decisió la vam prendre..., ja en el moment que la vam prendre, que va ser quan es va tancar l'acord de legislatura, coneixent els mínims bàsics de la planificació que requeriria una mesura així. Ara afinem amb tot detall aquesta planificació. Però el mes de desembre ja érem coneixedors de les capacitats de cadascun d'aquests centres i de com ho podríem fer. Si no, no hauríem ni tan sols agafat el compromís, eh? El que passa és que això necessita un treball tècnic. Però, en tot cas, la planificació necessita poca fressa i molta endreça, senyora diputada. Per tant, no té cap sentit que mentre nosaltres fem aquesta planificació ens dediquem a fer declaracions públiques. El que té sentit és que analitzem les dades amb tot detall, que parlem amb els afectats per tal que això es faci de la manera com ho farem. I això, ho farem com? Minimitzant l'impacte. Vaja, fent que l'impacte en termes assistencials sigui nul: que no hi hagi cap afectació per als pacients; que no hi hagi increment de llistes d'espera; que es garanteixin la satisfacció i la qualitat, i l'accessibilitat, exactament com fins ara. I si m'ho permet li donaré detalls de com farem això. Un altre aclariment, també. Vostè diu: «Comencen la casa per la teulada. Escolti, això que alguns mitjans han anomenat –ho dic per guanyar temps– la «desprivatització, diguem-ne... El calendari, deu entendre vostè perfectament que no el marco jo. El calendari d'aquestes desprivatitzacions el determinen els contractes, que acaben quan acaben. Per tant, si jo he de no renovar el contracte amb la Clínica del Vallès, la decisió de no-renovació del contracte amb la Clínica del Vallès s'ha de fer quan finalitza aquest contracte, que és a l'agost del 2016. I, per tant, és en aquell moment que jo he de decidir l'activitat de la Clínica del Vallès on anirà. Vostè em diu: «S'espera, m'arregla tots els problemes de dèficit estructural del Taulí i després el Taulí ja absorbirà l'activitat de la Clínica del Vallès..., i mentrestant he hagut de renovar el contracte per ics anys. Deu entendre que això no va així, no? És a dir, la casa es comença per allò que el contracte i el seu calendari determina. El moment no l'hem triat nosaltres, ni per a la Clínica del Vallès, ni per a l'Hospital General, ni per al Sagrat Cor, que, per cert, té un contracte fins a l'any 22. Una altra consideració. L'Hospital General de Catalunya..., no és que paguem les derivacions a preu d'or. És que vostè suposo que s'ha oblidat que allà fem la radioteràpia. I això és el que explica l'import que gasta el CatSalut a l'Hospital General: un servei de radioteràpia. Ara obrirem un nou servei de radioteràpia a Manresa, operat per Terrassa, pel consorci sanitari, i, per tant, cada vegada tindrem més capacitat pública en radioteràpia, però fins ara érem molt dependents del servei de radioteràpia de l'Hospital General. I encara li faré una altra consideració i, com que ja m'hauré menjat la meitat del temps, entraré a detallar-li la solució que tenim en aquests moments pensada, que és: no barregem les diferents decisions fent un paquet en què pretenguem arreglar una cosa amb una altra. M'explico. A l'hospital Parc Taulí té problemes de dèficits estructurals, sí; fem mesures específiques per pal·liar el dèficit estructural. A més a més, hem de reabsorbir l'activitat de la Clínica del Vallès i de l'Hospital General, sí; fem un procés de reordenació de l'activitat per reabsorbir aquesta activitat que feien aquests operadors privats. A més a més, hem fet un pla de reducció de les llistes d'espera, sí; doncs, podem els recursos necessaris per al pla de reducció de les llistes d'espera. Cadascuna d'aquestes mesures té un impacte sobre el mateix centre, sí, que és el Parc Taulí; però no vulguem amb una mesura resoldre-les totes. Per tant, jo puc reabsorbir l'activitat del Parc Taulí i, en paral·lel, tenir un pla de solució per al dèficit estructural d'aquest hospital, que és, a més a més, el que estem fent. Però ara em centraré, si em permet, només en el tema de la reordenació de l'activitat. Què tenim, avui? Avui tenim que del total de les altes hospitalàries que fan els cinc hospitals del Vallès, que són 73.000, el 92 per cent es fan en els tres centres públics –parlem de la comarca, això és: hospital Taulí, Consorci Sanitari de Terrassa i Mútua de Terrassa– i un 8 per cent és el que fan avui l'Hospital General i la Clínica del Vallès, unes 5.700 altes. D'aquestes 5.700 altes –per cert, un tema rellevant– només, aproximadament, unes 2.500 procedeixen del municipi de Sabadell. Per què li ho detallo, això? Nosaltres posem diferents criteris sobre la taula per minimitzar l'impacte d'aquesta desprivatització. El primer d'ells és que no hi hagi minva en la qualitat assistencial; el segon és no haver de llogar espais a un operador privat per seguir fent l'activitat; el tercer és que la gent no s'hagi de desplaçar de municipi, és a dir, qui avui es podia tractar a Sabadell perquè anava a la Clínica del Vallès s'ha de poder seguir tractant a Sabadell anant al Parc Taulí. Explicat això, què hem vist, nosaltres? Que en aquests moments, per absorbir tota l'activitat addicional que avui fan el General i la Clínica del Vallès, necessitaríem –aquestes 5.700 altes, eh?, que són altes de suport dels altres tres hospitals, que sí que són hospitals ordinaris– 68 llits addicionals i necessitaríem 5 sessions de quiròfan addicionals; és a dir, quiròfans que només obren al matí, 5 dels quiròfans que només obren al matí haurien d'obrir també a la tarda. D'aquesta activitat, detallo: 36 llits són els que necessitaríem per absorbir l'activitat que procedeix de Sabadell i, dels 68, 36 són els que necessitem per absorbir l'activitat que procedeix de Sabadell, i 3 quiròfans, sessions de quiròfan, són les que necessitem per absorbir l'activitat que procedeix de Sabadell. A més a més, som conscients que el pla de llistes d'espera requerirà també més activitat addicional. Quanta? Quinze llits addicionals i 2 sessions de quiròfan. Doncs, molt bé, ara li explico jo quina és la capacitat ociosa –m'entén el concepte– dels tres hospitals públics de la comarca. El 2010, els llits estructurals que té el Parc Taulí són 488, a 2015 en té oberts 420; per tant, avui, el Parc Taulí té 68 llits disponibles. El Consorci Sanitari de Terrassa té llits estructurals, 391, i avui en té 260 d'ocupats, té 131 llits disponibles. I la mútua, 469 llits estructurals, en té ocupats 373, en té 96 de disponibles. Què vol dir? Que tenim 295 llits per absorbir l'increment d'activitat que es deriva de les dues decisions que hem pres: la decisió de treure del Siscat l'Hospital General i la Clínica del Vallès, que, com li he dit abans, requerirà 68 llits, i la decisió de fer més activitat per reduir les llistes d'espera, que requerirà 15 llits. Si ho sumo bé, 15 i 68 en fan 83. I en tenim 295. Sabíem això les persones que vam estar negociant el pla de xoc quan vam decidir treure del Siscat la Clínica del Vallès el 15 d'agost i l'Hospital General l'1 de gener? És clar que ho sabíem, senyora diputada, ho sabíem perfectament. Perquè el que jo no puc fer és anar pel món dient que faré la desprivatització més important... –faig servir «desprivatització perquè és un concepte que ha utilitzat la premsa de manera recurrent–, el que jo no puc fer és anar pels mitjans de comunicació explicant que faré la desprivatització més important que s'ha fet a Catalunya els últims trenta-cinc anys..., que l'és, és la desprivatització més important que s'ha fet a Catalunya els últims trenta-cinc anys. Em congratulo que un grup que es diu «socialista estigui d'acord amb aquesta mesura; em congratulo que, públicament, el Partit Socialista de Catalunya estigui d'acord amb la mesura més important que s'ha fet els últims trenta-cinc anys per reforçar el caràcter públic de la nostra sanitat, hi insisteixo, la mesura més important que s'ha fet, en volum, per reforçar el caràcter públic de la nostra sanitat. Però és evident que jo no podia haver anunciat aquesta mesura sense tenir la garantia absoluta –la garantia absoluta– que tota l'activitat que nosaltres desprivatitzem pot ser absorbida, hi insisteixo, pels 295 llits que, a causa precisament de la disminució d'activitat dels últims cinc anys, en aquests moments estan disponibles. Per tant: sobren llits, entre el Taulí, el Consorci Sanitari de Terrassa i la Mútua de Terrassa, per absorbir tota l'activitat...
Conseller...
...que s'haurà d'absorbir. Gràcies...
...ha exhaurit el temps.
...gràcies, senyora presidenta.
Té la paraula la senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, presidenta. Miri, aquest dematí, que parlàvem tots de poca fressa i molta endreça, li diré: en la seva intervenció, molta fressa i poca endreça. O li ho diré d'una altra manera més clara i sense utilitzar les paraules del president: molta consideració i poca concreció. Jo li agraeixo molt les consideracions prèvies que vostè em fa sobre mitjans de comunicació o sobre coneixement. Miri, jo també tinc l'avantatge que l'edat dóna, que un fa molts anys que fa, de la vida, i això fa que tot ho posis en su justa medida i vagis a buscar..., o vagis a la font, que t'expliquin on estan les coses. I així jo mateixa, igual que vostè, he visitat l'hospital Taulí i molts altres hospitals; jo, igual que vostè, espero, he parlat amb els professionals, sempre que he pogut amb la direcció dels centres, i també, sempre que puc, amb alguns pacients i amb els comitès d'empresa. Crec que quan un partit, quan un grup parlamentari porta una interpel·lació pot usar el que diu un diari, però sobretot usa aquell coneixement que li aporta. Sobre la relació, diríem, polítics-premsa, miri, senyor conseller, no és el tema d'agafar un titular de premsa: és que vostè té l'obligació de donar aquells titulars que aclareixin als professionals i als pacients quina és l'acció de govern que vostè vol fer. La seva relació amb la premsa no és buscar un titular o que hagin posat un titular... Per cert, ha dit: «Han posat un titular que era "desprivatització", i és el que vostè ha estat usant tota l'estona fins ara; vol dir que han posat les seves pròpies paraules. La seva obligació és, si hi ha una cosa que està malament, rectificar-la; però, sobretot, la de transmetre i donar seguretat als professionals i als ciutadans. Els ciutadans, en general, doncs, usen els mitjans de comunicació, i als professionals se'ls pot dir directament a través dels canals que hi puguin haver. I hi ha hagut una cosa que m'ha deixat, de tota la seva explicació, que jo, evidentment, li agraeixo... També li haig de dir, senyor conseller, que vostè sempre agraeix el meu to, i jo no sempre li agraeixo el seu, perquè, no sé per què, a vegades es posa com una mica agressiu. Si estem per construir la salut en aquest país, i fer-ho de la millor manera possible, i, per tant, tampoc fa falta que ens ho agafem malament. Però m'ha fet molta gràcia quan vostè ha parlat dels llits «ociosos, perquè ja no sé si són ociosos o retallats. Perquè si l'any 2010 un hospital tenia 488 llits i ara en té 415, no és que tingui 68 llits disponibles: és que durant aquests cinc anys els han retallat; és que han tallat plantes, han tancat plantes, han tancat llits, i això és el que diem tots els grups parlamentaris. Si és que fa una setmana que han tancat vint llits! Vull dir que no, no... M'entén? I, en canvi, vostè sap que, si va a l'hospital Taulí, està ple de pacients que no poden sortir d'urgències perquè no hi ha llits a les plantes. I aquesta és la realitat. Per tant, no són llits ociosos. Que podem fer un esforç... Són llits retallats. Ara, que decidim que aquests llits retallats poden servir, entre altres coses, per absorbir, ben feta, tota l'activitat, ja li ho he dit des del primer moment; hi estem d'acord. Els professionals, els comitès d'empresa, molta gent –molta gent– i molts grups parlamentaris, no volem aquests centres en el Siscat; estem d'acord amb vostè. Volem que no s'engreixi la privada, volem engreixar la sanitat pública. Ara, posem les coses a... Per tant, aquí és on jo volia arribar, senyor conseller, de veritat. Hem de revertir les retallades, i a partir d'aquí... O conjuntament, fem-ho en paral·lel –fem-ho en paral·lel–, millor que millor, entre altres coses, perquè els contractes s'acaben quan s'acaben. Però amb la reversió de les retallades, amb aquella reversió..., que nosaltres també li ho vam dir: escolti, 1.300 euros per habitant/any l'any 2010, 1.210 o 1.217 l'any 2015, revertim-ho, això és el que demanem, perquè això és el que donarà suport a poder agafar i abordar els dèficits més estructurals i, per tant, plantejar, aleshores sí, amb el que ens estalviarem de pagar a aquestes clíniques privades, tot el que hem de fer. I ja li ho dic, jo no li dic que s'esperi, jo li dic: fem-ho planificadament, perquè és veritat que ara tenim un temps. Tot els contractes..., i jo ja ho sé, quan s'acaben, perquè a més està publicat i en surten els imports; però és que diuen una data i tots tenen pròrroga, eh? Alguns estan firmats amb una data, amb deu anys, i el que és evident és que hi ha una pròrroga anual. Jo, encantada de la vida que la Clínica del Vallès s'acabi aquest mes d'agost, però el 16 d'agost la Clínica del Vallès ha de poder atendre a tots..., ai, la Clínica del Vallès: el Taulí, o qui sigui, ha de poder atendre tots aquells que deixen de ser derivats. Gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació té la paraula el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, no vegi –vostè em coneix de fa molts anys– agressivitat on simplement hi ha vehemència. I, si la meva vehemència pot ser mal interpretada com a agressivitat, sóc jo qui no tinc cap inconvenient a disculpar-me per aquesta interpretació que jo facilito. En tot cas, ara explicito que si vostè em veu una mica intens no és agressivitat, al revés: jo li agraeixo que posi aquest tema sobre la taula i que ens puguem explicar, però permeti'm ser vehement, diguem-ne, perquè el caràcter a partir de certa edat és difícil de canviar. Jo amb qui he de parlar, senyora diputada, és amb els afectats, amb qui he de parlar és amb els afectats, que és el que estem fent a través dels canals que estem fent. És a dir, el Servei Català de la Salut ha de negociar amb els hospitals afectats, d'entrada amb les seves direccions i després amb els seus treballadors, que és el que en aquests moments, en l'ordre que correspon, s'està fent després de l'anàlisi tècnica corresponent. I comprendrà que, mentre estem fent aquest procés, precisament perquè estem planificant, no podem anar a cop de declaracions als diaris; comprendrà que el procés de planificació, precisament, requereix un punt de reserva i un punt de discreció; i això no té res a veure amb l'opacitat. Justament que no en parlem és la prova que ho estem planificant. Vostè diu: «Oh, és com que no en parlen, això ens dóna a entendre que no planifiquen. Exactament al revés, senyora diputada: que no en parlem vol dir que estem fent l'endreça, i no anem a fer la fressa, eh? Llavors, un aclariment en el... Estic d'acord amb vostè quan diu: «Fem-ho en paral·lel, perquè ho estem fent en paral·lel. Nosaltres estem treballant amb el Taulí escenaris, de moment estem treballant internament per poder posar sobre la taula del Taulí escenaris per anar millorant a poc a poc la seva situació de dèficit estructural; però amb el condicionament que no depèn de nosaltres, que és la data d'agost del 2016, estem preparant l'escenari de reabsorció de l'activitat que haurà de fer el Taulí de la que fins ara es feia a la Clínica del Vallès. I un aclariment en el tema del es urgències del Taulí. No he entrat amb detalls. Vostè sap que hi ha una planta del Taulí on hi ha en aquests moments aquests llits disponibles, podríem dir..., no són disponibles, perquè hi ha un sociosanitari que ha d'anar a l'Albada, però a l'Albada s'han de fer obres. I, per tant, si mirem el Taulí institució, en el seu conjunt, té aquests llits disponibles; si pensem el Taulí hospital –hospital–, en aquests moments, efectivament, no hi són, i això és el que està provocant aquest col·lapse de les urgències. Per tant, en el Taulí hi ha un procés complex, de trasllat del sociosanitari, que ha estat l'hospital a l'Albada, que permetrà, això sí, fer aquesta absorció. I jo li deia que nosaltres –amb el temps que tinc no puc donar-li gaires més detalls–, a part de la qualitat assistencial i de no afectar els pacients, hem posat dos criteris més de planificació, que crec que són els que avui jo he d'explicar, perquè crec que aquests sí que els podem explicar i que són d'interès general. Un –desmentint alguns titulars–: no llogarem recursos externs per poder fer aquesta absorció d'activitat que fins avui feien operadors privats. Dos: minimitzar, si podem a zero, que cap pacient hagi de desplaçar-se del seu municipi. Per tant, ara resumeixo el que li he explicat abans: si necessitem 68 llits addicionals i 5 sessions de quiròfan, si necessitem per absorbir l'activitat de Sabadell, 36 llits addicionals i 3 sessions de quiròfan, jo li dic: tenim, en total, 295 llits disponibles, tenint en compte aquesta nota a peu de pàgina que li he fet sobre el Taulí, i d'aquests 295 n'hi ha 68... –no ens fem una confusió per la coincidència de les dues xifres, és la mateixa–; 68 d'aquests 295 corresponen al Taulí, el qual ens permet garantir que, si per absorbir l'activitat de Sabadell en necessitem 36, tothom entén que 36 és menys que 68, per la qual cosa jo puc garantir que els ciutadans de Sabadell, que fins ara anaven a la Clínica del Vallès, no s'hauran de desplaçar de municipi quan fem la desprivatització, la finalització del contracte de la Clínica del Vallès, i podran seguir anant al seu municipi perquè el Taulí té capacitat per absorbir aquells ciutadans que anaven a la Clínica del Vallès i són de Sabadell. Què més estic dient, amb això? Que una part de l'activitat que avui fa la Clínica del Vallès i que avui fa l'Hospital General de Catalunya, probablement, s'haurà de derivar a centres com són el Consorci Sanitari de Terrassa o la Mútua. Per tant, la capacitat de la comarca és més que suficient per absorbir allò que avui a la comarca es feia en centres privats. Crec que aquests principis de planificació, més el principi de diàleg institucional, més el principi de diàleg amb treballadors dels centres, més el principi de qualitat assistencial ens permeten concloure el que vostè em demana, que estem fent les coses com s'han de fer, amb planificació, amb antelació, amb diàleg, la transparència amb els afectats abans que amb ningú. I quan correspongui ja farem –no pateixi– una roda de premsa pública explicant quina és la decisió final. Gràcies, senyora presidenta.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat]] [[300-00034/11]] El sisè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per exposar-la, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tothom. Bona tarda, conseller. En qualsevol país democràtic que es troba en un nivell d'alerta antiterrorista 4, que vol dir que només està a un punt de l'alerta antiterrorista màxima i, per tant, vol dir que el perill d'un atemptat és una realitat, és una possibilitat, si en qualsevol país democràtic que es trobés en la nostra situació coneguéssim que l'àmbit de coordinació de polítiques de seguretat més important que té aquest país no es reuneix des de l'any 2009 i que estem a l'any 2016, quasi amb tota probabilitat això generaria titulars dels diaris en la forma de petició de responsabilitats polítiques al màxim nivell i de demandes de dimissions. Això està passant a Catalunya, i no sé si dintre de tres quarts d'hora el president de la Generalitat i el president de l'Estat espanyol, quan comencin a prendre cafè al palau de La Moncloa, abordaran en la seva entrevista aquesta anomalia, perquè la paraula més benigna que puc trobar per designar aquest fet és «una profunda anomalia. Per què passa això, senyor conseller? M'agradaria que em donés la seva opinió. Ha fet el Govern de la Generalitat, ha fet la seva conselleria el que havia de fer perquè aquesta reunió es produís? Primer, evidentment, es produís fa temps, perquè fa molt de temps que la Junta de Seguretat tenia d'haver actuat planificant el desplegament de la policia de Catalunya en el conjunt del seu territori, calculant els costos i les contramesures que han d'aportar altres cossos i forces de seguretat de l'Estat, però, evidentment, la Junta de Seguretat segueix sense reunir-se. No sé si perquè la presideix el president de la Generalitat de Catalunya, però, sens dubte –i ho repeteixo–, és l'àmbit de coordinació policial més important de què hauríem de disposar, i en aquest moment no està actuant, és inactiu. Això ens preocupa. Crec conèixer l'opinió dels Mossos d'Esquadra, la policia de Catalunya, que, evidentment, volen i desitgen aquesta coordinació. Crec conèixer l'opinió de la immensa majoria, per no dir totes les policies locals, que també són representades en aquesta junta de seguretat jugant el seu paper de policia de proximitat. Crec conèixer, fins i tot, l'opinió dels cossos i forces de seguretat de l'Estat, la Policia Nacional i la Guardia Civil, que volen coordinació amb els Mossos i amb les policies locals. Per tant, on està el problema? Potser el problema està en les interferències polítiques, que estan impedint que la tasca professional dels diferents cossos i forces de seguretat de les diferents policies facin la seva feina, intermediant amb opinions polítiques la feina professional que hem de demanar i exigir a aquests cossos? Si això fos així, senyor conseller, seria una greu irresponsabilitat. I per tant, aquesta interpel·lació ha de servir, també, per posar llum i taquígrafs per què està passant això. Volem saber-ho, quines són les responsabilitats i, evidentment, si aquesta tarda el president Puigdemont o el president del Govern de l'Estat ens anuncien que fruit d'aquesta reunió, de forma immediata i urgent, la Junta de Seguretat de Catalunya es reunirà i que plegats abordarem la política de seguretat que hi ha d'haver a Catalunya, ens n'alegrarem. Però mentre això no passi, ho denunciarem amb noms i cognoms; per això volem noms i cognoms, per saber on rau la responsabilitat de forma clara. Vostè sap, senyor conseller, i ens ho han demostrat, per desgràcia, els darrers atemptats de París i Brussel·les, que avui on es lliura la batalla de la seguretat en temes antiterroristes és en els àmbits de la coordinació i de la informació. Són àmbits fonamentals per entendre les noves amenaces. Àmbits de coordinació i informació, que vol dir que la policia de Catalunya, els Mossos d'Esquadra, no només s'han de coordinar amb les altres policies de l'Estat espanyol i també les altres policies de Catalunya, com les policies locals, sinó que han de poder participar amb veu i amb ple coneixement dels sistemes d'informació policial i de les xarxes d'informació policial del conjunt d'Europa, per exemple l'Europol i altres organitzacions de coordinació policial, amb veu pròpia des de Catalunya, des de la policia de Catalunya. Aquest és un fet inqüestionable per a nosaltres i, evidentment, això ha de començar pel primer àmbit de coordinació, que és l'àmbit de coordinació que hi ha d'haver a Catalunya, que és aquesta Junta de Seguretat del nostre país. Dir-li, senyor ministre... Conseller, perdó, vostè sap bé... [[Remor de veus.]] Sí, sí, perdó, encara no. [[Rialles.]] Encara no. Vostè sap bé que els impactes delinqüencials que hem acumulat a Catalunya el darrer any, l'any 2015, van a la baixa; que, en principi, podríem dir que la tendència és positiva, amb excepcions, com vostè sap, tant en el tema de robatoris a la propietat, que ha repuntat, com en el tema de robatoris al metall, que també ha tingut alguns episodis preocupants, però, en general, l'impacte delinqüencial va a la baixa. Però també vostè sap que l'operatiu antiterrorista ha fet –o ha provocat– una màxima exigència a l'actual plantilla dels Mossos d'Esquadra, que segons l'última reunió de la Junta de Seguretat, havia d'estar fixada amb uns actius de 18.267 agents i que en aquest moment comptem només amb un actiu inferior als 16.700 agents. Per tant, vol dir que estem pagant hores extres perquè hi hagi un augment del patrullatge i de la seguretat per donar cobertura a l'alerta antiterrorista, però que si tinguéssim la plantilla compromesa en el seu moment a Catalunya, aquestes hores extres potser no les hauríem de pagar, potser algunes patrulles de mossos, en alguna d'aquestes ciutats que estan preocupades per l'augment de les incidències de robatoris a la propietat, algunes d'aquestes patrulles serien més habituals. I no ho poden ser perquè els Mossos estan fent, possiblement, altres coses. I per tant, senyor conseller, estem preocupats per la plantilla. Necessitem més mossos, més servidors públics de la nostra seguretat i, a més, ara que els Mossos s'han desplegat en el conjunt del territori de Catalunya, que els Mossos són també la policia que presta serveis, des del punt de vista de la seguretat viària, que és un tema importantíssim i que abans teníem la Guardia Civil o que teníem, a la província de Barcelona o en altres llocs, la Policia Nacional, i ara tenim Mossos, vol dir que també darrere d'aquí hi ha un rerefons econòmic. Estem assumint des del nostre pressupost uns costos que abans eren assumits per altres administracions i per altres cossos policials i, per tant, la Junta de Seguretat ha d'emetre un dictamen, un acord, ha de valorar aquest fet, perquè a l'última reunió de la Junta de Seguretat encara els Mossos no eren policia a tot Catalunya i, per tant, en aquest període de temps les coses han canviat. I tot això ens preocupa, senyor conseller, i, per tant, demanem que d'alguna forma sigui abordat. A la segona intervenció entraré també en alguns altres temes, evidentment, que ens preocupen; però crec que en aquesta primera vull posar l'accent com a element central de polítiques de seguretat de Catalunya, que estem amb el peu fals; estem amb el peu fals i volem saber si els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya podran estar tranquils que els elements de la coordinació policial que es mereix el nostre país són plenament actius o, per picabaralles polítiques d'uns o d'altres, resulta que estem polititzant de forma negativa un dels aspectes que haurien d'assegurar; i haurien d'assegurar al marge de segons quins debats polítics, que és la seguretat del nostre país.
Gracies, diputat. Respon el conseller d'Interior, senyor Jordi Jané.
Senyora presidenta, senyores i senyors diputats... Senyor Nuet, li agraeixo la seva interpel·lació i em permetrà donar alguna primícia en la resposta que vostè m'exigeix. Però, permeti'm, senyor Nuet, que sigui prudent. Vull ser prudent i vull intentar no generar picabaralles en l'àmbit de la seguretat. Crec que és una responsabilitat que tenim tots els que hem assumit competències, responsabilitats en l'àmbit d'interior, de seguretat, intentar no entrar en picabaralles. Però vostè em demana un conjunt d'informació. Estem al Parlament de Catalunya, té tot el dret de demanar-la com a diputat, i jo tinc, també, l'obligació de donar-li resposta i, per tant, sense voluntat d'entrar en picabaralles, jo li donaré la que és l'opinió del Govern de Catalunya i el que hem fet des del Govern de Catalunya en l'àmbit que vostè ens està demanant. Ha centrat aquesta primera intervenció molt directament en el tema de la Junta de Seguretat. Jo crec que aquest tema de la Junta de Seguretat l'hem d'emmarcar des d'una perspectiva jurídica, perquè tant que es vol parlar del compliment de les normes; tant que es vol parlar del compliment del bloc constitucional, que vostè i jo, que hem estat al Congrés del Diputats, ho hem escoltat moltes vegades: «S'ha de complir el bloc constitucional, doncs, bé, aquest bloc constitucional que tant ens demanen que complim existeix; existeix a l'Estatut, en un article que jo convido totes les diputades i diputats que el tinguem molt present, perquè és un article d'aquests que ni va ser impugnat i que el Tribunal Constitucional ni tan sols va revisar-ne una coma. Per tant, estem parlant de legislació d'un bloc constitucional i estatutari plenament aplicable. I què diu? Doncs, diu que la Generalitat hi participa; no «hi pot participar, no, no, no, diu: «La Generalitat hi participa. En què participa? Doncs, participa mitjançant la Junta de Seguretat... –que efectivament no es convoca des de l'any 2009, han passat ja més de set anys sense que es convoqui–, doncs, és l'instrument, aquesta Junta de Seguretat, legal, de participació de la Generalitat en la coordinació de les polítiques de seguretat, en la coordinació de l'activitat dels cossos policíacs de l'Estat i de Catalunya. Per tant, el que fan els cossos de l'Estat a Catalunya s'ha de coordinar a la Junta de Seguretat –i ho diu així l'Estatut–, i un element bàsic –que vostè l'ha enfocat en la seva intervenció– diu: «En l'intercanvi d'informació en l'àmbit internacional i en les relacions de col·laboració i auxili amb les autoritats policials d'altres països, hi hem de participar com a Generalitat, en aquests àmbits internacionals. I, a més, per si això no fos prou clar, acaba l'article dient: «La Generalitat, d'acord amb l'Estat, ha de ser present –no «pot ser present, «ha de ser present– «en els grups de treball i de col·laboració amb les policies d'altres països en què participa l'Estat. Per tant, això és norma jurídica aplicable –no disponible, aplicable–, i com a tal..., jo vaig assumir la responsabilitat de conseller d'Interior el 22 de juny de la passada legislatura, només assumir aquesta responsabilitat, vostès poden garbellar els mitjans de comunicació i veuran que la primera setmana ja vaig afirmar que s'havia de reunir la Junta de Seguretat, i ho vaig manifestar en diverses entrevistes, en diversos contactes amb el mateix ministre de l'Interior, quan ens trobàvem en diversos actes: «S'ha de convocar la Junta de Seguretat. Però aquesta Junta de Seguretat no la podem convocar per arribar a un desacord. Seria una notícia nefasta per a la societat que, de sobte, convoquéssim un organisme que ha de coordinar, per evidenciar que no estem d'acord. I, per tant, abans de convocar-la s'ha de pactar l'ordre del dia. Hem de buscar uns acords, i no n'hem estat capaços perquè cada vegada que han volgut tancar que es reuneixi, doncs, és com aquell peix que a vegades vols atrapar i al final acaba relliscant, no podem tancar aquest ordre del dia. Potser haurem d'acabar convocant-la sense acord, però seria una mala notícia. I, per tant, què hem fet? A part de dir-ho, manifestar-ho, quan ens trobem comentar-ho; hem fet cartes. I per això li deia que tindrà alguna primícia: doncs, ja he fet dues cartes oficials –ja– en aquesta legislatura. Perquè saben que vam tenir un procés electoral el 27 de setembre; després, un cop ja constituït el nou Govern, jo adreço, formalment..., ho he dit cada vegada, però pensava, dic: «A veure si no tindrem una constància escrita que ho volem així. Adreço una carta al ministre de l'Interior, concretament li adreço la carta el 10 de febrer, i li poso en evidència que en el marc de la lluita també contra el gihadisme, en aquest nivell 4 sobre 5, és necessari reunir la Junta de Seguretat. I li proposo que ens reunim, que ho parlem per tal de fixar un ordre del dia i fer-ho des del consens. Carta de què rebo oficial resposta, amb un tema que serà opinable, però jo tinc la meva opinió. Amb un tema que..., se'ns diu des del Govern: «Miri, no la podem reunir ara perquè estem en funcions. I jo crec que les atribucions d'aquesta Junta de Seguretat no poden veure's interferides pels processos electorals, perquè la seguretat no entén ni de processos electorals ni de governs en funcions. L'amenaça hi és i a tots ens interpel·la. Vostè m'interpel·la a mi, però l'amenaça ens interpel·la a tots, i com que ens interpel·la a tots és necessari reunir aquesta Junta de Seguretat. I com que ho és, i malauradament el 22 de març, novament, tenim atemptats gihadistes, en aquest cas a Brussel·les, què fa el conseller d'Interior en nom del Govern de Catalunya? Adreço, el dia 24, una nova carta al ministre de l'Interior; una nova carta en què, textualment, li repasso les competències que tenim, li demano entrar dins del CITCO, Centre d'Intel·ligència pel Terrorisme i Crim Organitzat, formalment i mitjançant un conveni. Perquè allà és on hem d'intercanviar dades. Li ho demano per telèfon, i ho acordo així amb el seu secretari d'Estat de Seguretat, que convocaven per a aquella tarda del mateix dia 22, en què vam tenir els atemptats, convocaven la taula d'avaluació del risc. I jo els pregunto: «Que no ens convoqueu, als Mossos d'Esquadra? Perquè nosaltres també tenim competències en matèria d'avaluació del risc; perquè nosaltres, a Catalunya, som policia integral; perquè nosaltres, a Catalunya, hem de poder participar quan s'ha d'avaluar el risc. I, finalment, doncs, mitjançant converses telefòniques, a corre-cuita, diu: «Doncs, va, veniu; que fins i tot, doncs, vam haver d'improvisar ràpidament qui hi anava i..., no són maneres. Dic, això ha de ser estable. No podem anar pensant cada vegada que ens hem de reunir si ens fem un SMS o una telefonada a veure si quedem, quan ens hi va la seguretat de tots. I quan, precisament, jo el dia 24, que li faig aquesta carta, que li dic que hem d'entrar al CITCO, que li reclamo novament que es reuneixi la Junta de Seguretat, que recordo els convenis internacionals, que ens convindria ser-hi com a policia de Catalunya per millorar l'efectivitat, perquè, a més a més, som policia d'un territori fronterer, i, per tant, a França també li interessa, això. Doncs, bé, recordant tot això, rebo després formalment com a resposta les conclusions de la declaració conjunta de ministres de Justícia i assumptes d'interior que es va reunir el 22 de març, a Brussel·les..., no, el 24, després dels atemptats del dia 22. I què diu, què ens interpel·la la Unió Europea? Ens diu, ens demana que reforcem amb urgència l'alimentació sistemàtica, la utilització coherent i la interoperabilitat de les bases de dades europees i internacionals en l'àmbit de la seguretat. Això ens ho demanen. I què hem de fer? Fer-ho. I què vol fer el Govern de Catalunya? Entrar al CITCO, que la Generalitat hi sigui, a través dels Mossos d'Esquadra, amb criteris policials, però que hi siguem, perquè això ens ajudarà a ser més eficaços en la lluita contra aquest nivell 4 sobre 5 que realment ens preocupa, i ens preocupa molt. Per tant, el que vostè ens planteja ho compartim des del Govern. Necessitem que es reuneixi aquesta Junta de Seguretat de Catalunya, i a més a més –i amb això acabo, senyora presidenta– hi ha un argument econòmic que no és menor, vostè ho ha dit: «Els Mossos d'Esquadra s'han desplegat, han assumit noves competències des d'aquella darrera reunió de la Junta de Seguretat del 3 de març del 2009. Encara està pendent de pagar, l'Estat a la Generalitat, el desplegament dels Mossos del període 2010-2013, que puja, segons el Departament d'Economia, més de 264 milions d'euros. Per tant, aquí també hi ha una compensació econòmica que queda pendent, que necessitem per a polítiques de seguretat, per fer noves convocatòries i per atendre realment la ciutadania amb un reclam de més seguretat, de més prevenció, que entre tots compartim. Moltes gràcies, senyora presidenta.
Gràcies, conseller. A continuació té la paraula el senyor Joan Josep Nuet.
Gràcies, presidenta. Senyor conseller, li agraeixo la seva resposta. Crec que ens ajuda a clarificar una mica a quin costat de la balança hi ha la càrrega; no és poc important. Jo espero que amb el ministre d'Interior del Govern d'Espanya, avui, aquesta mateixa tarda, el rectifiqui, el president del Govern d'Espanya. Ho espero de debò. Sempre que el Partit Popular encara tingui la capacitat de no utilitzar de forma barroera el debat de la seguretat. No sé si la tindrà, senyor conseller, però desitjo, pel bé de tots, que el tema de la seguretat es converteixi en un bé comú que hem de gestionar plegats i que no el podem fer servir com una pilota de ping-pong entre governs ni entre partits polítics, sigui quin sigui el color del Govern. Dit això, quatre aspectes que li vull remarcar molt breument. Sap..., vostè ha comparegut ja en comissió, aquí al Parlament, i alguna d'aquestes coses ja les hi hem dit, però és bo «rematxar-ho. La prevenció és un deure, un deure de la seguretat. Tot el que en polítiques de seguretat puguem preveure, després serà més fàcil, més barat, més senzill i menys dolorós haver de tractar. Per exemple, el tema de la violència de gènere: ha de ser un eix de les polítiques de seguretat de Catalunya. Evidentment, ens preocupa. Avui mateix, la presidenta del Parlament recordava aquest matí que a Sant Feliu de Llobregat una altra dona ha estat assassinada. Per desgràcia, en aquest cas, el seu company sentimental era un mosso d'esquadra. Potser, senyor conseller, hem de revisar aquests protocols que permeten que un mosso en situació de baixa tingui la pistola reglamentària a casa. Vostè sap, i vostè ho ha dit, que a vegades aquests protocols permeten fer coses perquè sempre s'han fet. Potser el protocol que ha permès a aquest mosso disparar i matar la seva companya sentimental és un protocol que s'ha de revisar, senyor conseller. I l'emplacem i li demanem que això es pugui fer, perquè el cas de Sant Feliu ens dol com li dol a tota la ciutat de Sant Feliu de Llobregat. Segon tema: el tema de la radicalització fonamentalista. Vostè ja sap quina opinió tenim de l'origen d'aquest problema. Síria, l'Iraq o el Líban eren estats potser dubtosament democràtics, però eren estats que funcionaven. Avui dia són estats fallits, i països com el nostre i països occidentals tenen responsabilitat política en la creació d'aquests problemes. D'aquí ens vénen refugiats que els disparem dos cops: quan han estat al seu país i després quan tornen aquí els deportem als seus països d'origen. Per tant, ens preocupa, sí, la detecció precoç de la radicalització fonamentalista, senyor conseller. Això ha d'operar i vostè sap que el principal aliat que tenen els Mossos d'Esquadra a Catalunya per a aquesta detecció són les policies locals i són els ajuntaments. Aquella Administració, aquella policia que sap, en un col·legi o en un institut, si hi ha un fenomen d'aquestes característiques que comença a apuntar i que potser després, si no el detectem, doncs, ens crearà problemes importants. Per tant, aquesta detecció. Tercera: la violència feixista. Quan dèiem que a Sabadell els fatxes rodegen L'Obrera, quasi que ens feia plorar. Sí, a Europa el feixisme creix, i creix sobre problemes amb la immigració, el tema dels refugiats, la gent aturada... Per tant, que els Mossos d'Esquadra no tinguin cap dubte a perseguir, a tallar de soca-rel la violència feixista –ja acabo. La mediació en el conflicte social és el futur, senyor conseller. Vivim moments de crisi social, econòmica i democràtica. I la gent ha sortit al carrer, però li puc assegurar que, n'estic convençut, encara hi sortirà més, al carrer. I que el carrer és de la gent. En aquest carrer la gent té dret a manifestar-se i a protestar. I els Mossos d'Esquadra tenen el deure de vetllar pels drets que aquesta gent té de manifestar-se i protestar. I la millor solució...
Senyor diputat...
...ja sap quina és –acabo.
...s'ha exhaurit el temps.
Acabo, presidenta. La millor solució és la mediació i el diàleg, que tinguem els Mossos més ben preparats, que abans d'aixecar una porra, sempre hi hagi una paraula.
Gràcies, diputat. A continuació té la paraula el conseller senyor Jordi Jané.
Senyora presidenta, senyores i senyors diputats, senyor Nuet, el primer que volia fer ho han fet aquest matí, de manera solemne, a l'iniciar aquesta sessió plenària, però ara ho faré com a conseller d'Interior: lamentar qualsevol episodi de violència masclista, de violència domèstica, que es pugui produir i que, malauradament, se'n produeixen, alguns d'ells, com el cas de Sant Feliu, amb resultat d'una persona morta, i també la persona, doncs, que va fer l'assassinat, finalment es va suïcidar. Per tant, lamentar-ho, i lamentar-ho profundament. I dir també que ens va saber especial greu al Departament d'Interior, al Cos de Mossos d'Esquadra, que en aquest cas concret..., i creguin que és un cas absolutament excepcional en la història dels Mossos d'Esquadra, molt excepcional, però malauradament en aquest cas, que hi havia aquesta actuació violenta, l'autor va ser un mosso d'esquadra, que finalment, doncs, es va suïcidar. I dir que ens sap greu no únicament perquè en aquest cas –i és excepcional– era un agent del cos, sinó també perquè els Mossos d'Esquadra cada dia fan centenars de tasques d'ajuda a la prevenció de violència masclista i de violència de gènere, més de tretze mil seguiments mitjançant denúncia cada any. I, per tant, hi ha una tasca diària, abnegada, i per això, evidentment, ens colpeix. Vull posar en valor la bona feina dels Mossos d'Esquadra en aquest àmbit. I dir també que és cert, té tota la raó, senyor Nuet, quan, analitzant el cas concret, arribem a una reflexió honesta de dir: «Mirem si hem fallat en algun àmbit, mirem si hi ha algun aspecte del protocol que pugui trobar una solució diferent. I ho hem activat. Ja ho ha anunciat també el mateix director general de la Policia, que compareixerà davant d'aquest Parlament de Catalunya, i estem activant... Perquè és cert que determinats col·lectius que per la seva feina poden tenir després, si pateixen una determinada malaltia, un impacte greu, de risc, sobre tercers..., és necessari obrir una reflexió d'una connexió, en ocasions, entre les dades –i vaig al conseller Comín– mèdiques i les dades del corresponent àmbit professional per evitar un risc posterior. Per tant, estem en això, i jo demanaré la col·laboració de tots els grups parlamentaris, perquè si la podem fer amb el màxim d'aportacions, aquesta revisió, que al final serà una revisió normativa, que haurem de situar aquí en el Parlament de Catalunya... Per tant, li ho agraeixo, i el mateix director general de la Policia tindrà ocasió d'explicar-ho quan comparegui davant la Comissió d'Interior d'aquest Parlament. Segon aspecte que em reclamava el senyor Nuet. Deia que la radicalització fonamentalista ens porta que sigui necessària una major implicació de les policies locals, i ho compartim. Ho compartim i per això hem creat, ja en aquesta legislatura –ho vam iniciar en l'anterior, però en aquesta ho hem ja materialitzat–, un instrument que es diu «Proderai Proximitat Policies Locals, que és: processos de detecció del radicalisme islamista, que l'havien fet per als agents de proximitat del Cos de Mossos d'Esquadra, però no tenia cap sentit deixar de banda les policies locals, que són també policia de Catalunya, que tenen realment una tasca de proximitat i que poden ser molt útils per detectar aquests processos de radicalització. I des d'aquest punt de vista també dir que ja s'han fet trenta-una actuacions formatives a diversos territoris de Catalunya, hem arribat a totes les policies locals, i ens queda pendent –i ja s'està agendant– només la Guàrdia Urbana de Barcelona. Per tant, ja s'han fet aquestes sessions, però no són sessions estàtiques, ha de ser dinàmic i ha de ser un procés d'anar compartint amb les policies locals tots aquests instruments que ens ajudin a detectar a temps la radicalització islamista a casa nostra. Ens deia també el tema de la violència feixista, i, evidentment, ho compartim, hem d'anar contra qualsevol tipus de violència i, sobretot, violències que es basen en la ideologia més extrema per atemptar contra els valors democràtics, per atemptar contra la convivència pacífica a Catalunya. A Catalunya hi cap qualsevol ideologia, qualsevol manera de pensar, però no podem admetre cap tipus de violència. Per tant, davant d'aquesta violència feixista, davant també violència que pugui patir qualsevol formació política, hem d'estar-hi a sobre. I en el cas de Sabadell dir-li que l'inspector Jordi Guillot hi està directament a sobre, amb aquests casos detectats, el mateix conseller ha parlat ja amb l'alcalde de Sabadell, hi estem a sobre i compartim també això. I, per acabar, la mediació; evidentment. Sempre ha de ser possible la mediació –ho he dit també aquest matí responent a determinades preguntes orals al Ple–, abans que l'actuació amb força. L'ús legítim de la força sempre hauria de venir precedit d'un intent de mediació. Vaig ser objecte de crítiques, perquè en un determinat disturbi greu que vam tenir a Salou vam emprar la mediació abans d'una càrrega policial. Crec que ho tornaríem a fer, perquè va evitar, clarament, que allò anés a més, que hi hagués crispació, i a vegades, quan la mediació...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...pot tenir els seus fruits, creiem realment que és una bona solució. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el planejament territorial]] [[300-00035/11]] El setè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el planejament territorial, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per exposar-la té la paraula el senyor Sergi Saladié.
Gràcies, presidenta. Presentem aquesta interpel·lació sobre el planejament territorial, sobiranies i bé comú al Govern, concretament al Departament de Territori i Sostenibilitat, en un context en què, per nosaltres, hi ha dos qüestions bàsiques d'excepcionalitat. Ja ho vam esmentar a la primera moció que vam presentar en seu parlamentària com a CUP - Crida Constituent, que ho vaig defensar, ho vaig exposar jo mateix. Per una banda, un alentiment dels indicadors econòmics i del metabolisme sistèmic en general; això permet, vam dir, obrir uns processos de replantejament de què hem fet al territori per crear unes noves estructures. Per altra banda, un moment d'excepcionalitat política en la construcció del que són les bases d'una futura república. Des de la CUP - Crida Constituent, com podríem dir que afrontem aquesta qüestió? Doncs, bàsicament a partir del que podem anomenar «les tres erres, de «resistir, «recompondre i «recrear. Resistir los últims embats d'un capitalisme senil, tipus Barcelones Worlds i qüestions d'aquestes; recompondre estructures territorials malmeses durant tot aquest procés, sobretot, especialment, aquests últims anys, i crear i recrear noves estructures territorials que siguin resistents, que mos puguin garantir sobiranies i que, a més a més, generin nous jaciments d'ocupació i, sobretot, que siguin resistents en lo temps. Això –vam exposar deu fer un parell de mesos en aquesta mateixa seu–, en un context d'una planificació territorial o d'una legislació territorial en què, per una banda, venim amb una llei molt antiga, de l'any 83 –és una llei que té trenta-tres anys, ja comença a tindre canes com jo, aquesta llei–; per tant, és una llei que com vostè va indicar a la Comissió de Territori en la seua compareixença, és una llei que s'està des del Govern, refent, s'està elaborant de nou, juntament amb la d'urbanisme. Aquesta llei que tenim del 83 va costar molt de desplegar-se des del punt de vista del planejament territorial. Lo mateix Pla territorial general de Catalunya, contemplat en aquella llei, no s'aprova fins a catorze anys després, l'any 95 –o sigui, va costar una mica, fer un pla territorial general. Però és que els plans territorials parcials, que concreten i precisen cada un dels espais dels diferents àmbits territorials, funcionals, de Catalunya, no es van aprovar fins al període 2006-2010, eh?; per tant, entre vint-i-quatre i vint-i-set anys en acabat de dir que s'havien de fer. Això, en un context de metabolisme urbà que ha provocat, doncs, aquest últim creixement urbà, que ha sigut lo màxim que hem fet en tota la història de la humanitat junta. És a dir, los últims vint-i-cinc, trenta anys, quaranta, hem construït més, hem transformat més territori que en tota la història de la humanitat precedent. Però, clar, vam dir que aquesta planificació territorial..., al territori han passat coses, no? Qui l'ha executat de facto, aquesta planificació territorial? I vam presentar una moció en aquest sentit, que plantejava qüestions relacionades amb lo planejament sectorial. Vam dir: «El territori s'ha transformat a través de plans de carreteres, a través de plans de regadius, a través de plans d'indústria. Per altra banda, qui ha transformat el territori és lo planejament urbanístic. A aquest li passa una mica el mateix que li va passar a la llei de territori l'any 83. És a dir, partim d'una llei base d'urbanisme de l'any 2002 –per tant, ja té catorze anys–, que ha anat sofrint successives modificacions, texts refosos, etcètera, fet que l'ha desvirtuat, entenem, d'aquella llei, no?, de l'essència d'aquella llei de l'any 2002. I entenem que un dels elements que han pervertit més aquesta llei, l'han desvirtuat més, és, podríem dir, l'ús i l'abús de l'instrument dels plans directors urbanístics, que se li ha donat sobretot una certa prioritat, com una eina de transformació territorial aquests últims anys. De fet, centrarem aquesta interpel·lació en aquesta qüestió dels plans directors urbanístics, sobretot. Vostè, ho repetixo, va dir en seu parlamentària que estaven treballant en la Llei de territori i urbanisme. Des de la CUP - Crida Constituent pensem que se li hauria de donar màxima prioritat, per aquesta qüestió d'excepcionalitat que comentàvem fa una estona. És a dir, si estem construint un país nou, doncs, hem de tindre unes bones lleis noves, que en aquest cas assentin la base de la nova política territorial a Catalunya. Això ahir no ho vam veure, al pla de govern que va presentar el president Puigdemont, no ho vam veure. Per tant, entenem que no se li està donant la màxima prioritat que vostè sí que va manifestar en seu parlamentària, també. En canvi, com dèiem, sí que s'estan prioritzant aquests diferents plans directors urbanístics, com una eina de transformació del territori de forma efectiva. És a dir, tenim uns plans territorials parcials aprovats, los últims, el 2010, i mos estem trobant que aquests plans directors urbanístics los estan transformant, los estan desvirtuant, també. Aquests plans directors urbanístics contenen una sèrie d'aspectes crítics, podríem dir. Per una banda, dic, acabo de dir, desvirtuen aquests plans territorials parcials, eh? L'última modificació legal contemplada a la llei del 2012 esmenta que los plans directors urbanístics poden transgredir, si la comissió d'urbanisme així ho autoritza, les indicacions d'aquests plans territorials parcials. Lo mateix passa quan aquests plans directors urbanístics se sobreposen i sobrepassen los plans d'ordenació urbanística municipal que han aprovat los diferents ajuntaments i que tenen, doncs, tot un procés i tenen tota una dinàmica, no?, d'assentament dels projectes de territori a nivell municipal. Aquest plans directors urbanístics això ho transgredixen, perquè llei així ho permet. A més a més, són plans directors urbanístics que minimitzen i no integren adequadament la tramitació ambiental i totes les indicacions que des dels diferents informes d'avaluació ambiental així es fan arribar. Tenen poca transparència: els promou lo Govern, los elabora el Govern i los aprova el Govern, no?, allò de yo me lo guiso, yo me lo como, sí? Un POUM, doncs, té tot un procés de transparència, de publicitat; un pla territorial parcial, igualment. Un pla director..., s'ho fa el Govern, l'acaba aprovant lo Govern. A més a més, diluïxen aquests processos de participació ciutadana i, les al·legacions, o no es contesten, directament, o si es contesten, no es responen de forma prou raonada. A més a més, los plans directors promouen la transformació i artificialització del territori, de grans quantitats de sòl, en comptes d'entrar a reparar, a recosir, a relligar aquelles qüestions, no?, que nosaltres diem que s'han de recompondre. És a dir, l'eina del pla director urbanístic pot ser una bona eina si s'utilitza bé, és a dir, si s'utilitza per al que nosaltres entenem..., doncs, és reparar aquest territori, recosir-lo. I en aquest sentit tenim alguns plans directors urbanístics que així ho han fet. En resum, podríem dir que signifiquen, los plans directors urbanístics, una –i jo crec que espot afirmar amb tota rotunditat– liberalització del sòl encoberta. Permet transformar sòl al marge del que diu un pla territorial parcial i al marge del que diuen los diferents plans d'ordenació urbanística municipal. Un pla director urbanístic, un cop aprovat, no implica la modificació imminent del POUM afectat, ho deriva a un futur. És a dir, transgredix aquest principi d'autonomia municipal. A més, és una eina que ha utilitzat i ha abusat del concepte d'interès general en benefici, quasi sempre, d'uns interessos molt concrets, que quasi sempre són interessos empresarials. I, a més a més, tenim una cosa curiosa, que això no és nou, vull dir, sempre ha passat, no?: que els diferents tràmits d'informació pública o bé les aprovacions quasi sempre són amb nocturnitat i veraneo, eh?, en èpoques d'estiu, quan la gent, diguéssim, està desconnectada, o a vegades en èpoques nadalenques. Això és una pràctica bastant habitual. Totes aquestes qüestions crítiques les plasmarem en alguns exemples d'alguns plans directors urbanístics ja aprovats i alguns que estan en tramitació, per veure, no?, quins són aquells aspectes delicats de cada un d'aquests plans directors. En lo cas del Circuit de Barcelona-Catalunya, aprovat el 2006, dir que actualment tenim vint-i-cinc plans directors urbanístics aprovats, dels quals sis s'han aprovat des de l'any 2010 cap aquí, és a dir, amb responsabilitat de govern de Convergència i Unió primer i de Junts pel Sí a continuació, que són sis casos. I tenim aquests casos, diguéssim, més conflictius. En aquest que diem del Circuit de Barcelona-Catalunya, aprovat l'any 2006, aquí es genera una ocupació intensa del territori, d'espais agraris; se genera una sobreoferta de sòl industrial en un lloc que té un munt de polígons que estan buits –això que dèiem: lo PDU es podria haver utilitzat per a com reaprofitem aquest sòl industrial actualment vacant. Lo Pla director urbanístic del delta del Llobregat, també aprovat aquest 2016, amb una ocupació de sòl d'interès agrícola, que és un sòl estratègic, sobretot en un context de crisi energètica, aquí ja vaig explicar, a la Comissió d'Agricultura, quan hi va haver l'any 2008 l'increment dels preus del barril de petroli, que hi va haver una crisi de transportistes que van desabastir els mercats i que a Mercabarna l'únic producte agrícola que hi va arribar durant dos setmanes, l'únic producte alimentari, de fet, va ser el procedent de l'horta del Llobregat. Per tant, a l'horta del Llobregat, al Parc Agrari del Llobregat, ni un pam de terra més artificialitzat. I, en canvi, aquest Pla director urbanístic promou l'ocupació d'espai agrícola amb aquest sòl d'interès agrari estratègic. Lo Pla director urbanístic del Centre Direccional de Cerdanyola del Vallès, aprovat el 14: s'interromp un corredor ecològic entre Collserola i la serra de Sant Llorenç de Munt i l'Obac; se promou creixement residencial al damunt o al costat d'abocadors que presenten problemes ambientals. Clar, no poden posar cases al costat d'un abocador que emana gasos tòxics, això és una qüestió de tota lògica, i aquest pla director ho va plantejar d'aquesta manera. S'està generant una sobreoferta d'habitatge a Cerdanyola, que hi ha un munt de pisos buits –lo mateix que dèiem en lo cas anterior. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Tinc alguns casos més que continuaré a la segona part, i plantejarem quines són les nostres propostes. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, senyor Josep Rull.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, aquí hi ha dos elements diferents. Un primer són models econòmics, i aquí, evidentment, tenim visions diferents, sensiblement diferents. El que hem de mirar és que hi hagi unes normes del joc que siguin conegudes, que siguin reconegudes i que permetin que en funció de la varietat, en funció de quina és la voluntat expressada pel poble a les urnes, cada partit polític, cada opció política, amb seguretat, pugui desplegar models concrets, hi insisteixo, sobre els quals, en molts aspectes, nosaltres podem discrepar respecte al que vostès plantegen. Ha enfocat aquesta interpel·lació amb dues perspectives diferents. Primer ha parlat de la llei de territori, i a mi m'agradaria utilitzar aquest primer torn per explicar com volem orientar aquesta llei de territori, quins seran els elements bàsics que hi volem incorporar, que en molt bona mesura donaran resposta a alguns dels neguits, a algunes de les inquietuds que vostè suara plantejava. I en segon terme –miraré a veure si tinc prou temps en aquesta primera intervenció; si no, a la segona– entrar en els plans directors urbanístics concrets que vostè plantejava i desfer alguns elements de desinformació, que jo vull creure que vostè està desinformat, que algunes de les afirmacions que fa en relació amb aquests plans urbanístics, aquests plans directors urbanístics, les fa simplement per desconeixement, perquè, si no, sí que ens preocuparíem. És a dir, quan, per exemple, en el Pla director urbanístic del delta del Llobregat diu que s'està utilitzant sòl agrari per tal de fer-hi desenvolupament en d'altres usos, simplement hi ha una desinformació severa. O quan explica que es perpetra l'aprovació d'aquests plans directors urbanístics o la tramitació a l'estiu, per exemple, al mes d'agost, doncs, simplement hi ha desconeixement, perquè sap perfectament que la legislació urbanística en aquests moments en aquest país simplement impossibilita, declara inhàbil una tramitació urbanística en el mes d'agost. Però, quan això es va repetint mil vegades, al final hi ha la sensació de dir: «S'utilitzen els moments més complicats per tal de... No, no, escolti, aquestes tramitacions es fan de manera impecable, i es fan amb el consens amb el territori, i es fan des de la complicitat més estricta amb els ajuntaments afectats. No trobarà cap pla director urbanístic que estiguem gestionant o que hàgim gestionat que s'hagi plantejat en contra del criteri o la voluntat d'un determinat ajuntament. Sí que hi havia alguns plans directors urbanístics, per exemple els vinculats a les àrees residencials estratègiques..., sí que aquells, aquells sí que anaven orientats en aquest sentit. Però aquests plans directors urbanístics de promoció de l'activitat econòmica o per endreçar determinades circumstàncies..., per exemple, el Pla director de la mineria del Bages, el fem i l'estem gestionant des de la complicitat més estricta amb el territori, perquè, si no, no tindria cap mena de sentit. Perdoni que hagi entrat en aquesta qüestió i volia parlar-li de la llei del territori. Vostè ho explicava molt bé: aquesta llei del territori el que intenta és actualitzar la Llei d'ordenació territorial, d'una banda, i la Llei d'urbanisme, de l'altra banda. Té tota la raó, senyor Saladié: la Llei de l'urbanisme l'hem modificada pràcticament cada any, des que es va aprovar l'any 2002, cada any, hi ha la modificació..., hi ha el 2.0, el 2.1..., totes les modificacions possibles, i això genera un escenari d'inseguretat. Per tant, anem a buscar un nou instrument. Quins són els deu eixos principals sobre els quals volem bastir aquest projecte de llei del territori de Catalunya? –aprofito per donar la benvinguda al director general d'Ordenació del Territori i Urbanisme. Primer: passar del creixement en extensió al reciclatge urbà. L'excessiva classificació de sòl d'extensió urbana de les darreres dècades ha fet que tinguem molt sòl d'extensió sense desenvolupar. Què és el que volem fer? Prioritzar la intervenció sobre la ciutat construïda posant èmfasi en el reciclatge urbà, créixer dins els perímetres que ja estan construïts i no utilitzar més sòl. Aquest és un primer plantejament. Segon: garantir l'eficiència i la competitivitat del sistema territorial, donar una visió supramunicipal. No sempre 948 estratègies locals, les que corresponen a tots els municipis de Catalunya, són eficients ni competitives a escala local..., a escala global. Hem de trobar fórmules de governança supramunicipal i potenciar la planificació i gestió supralocal dels espais oberts, de les àrees d'activitat econòmica, dels sistemes urbans complexos. Tercera línia de treball: garantir una major integració de les variables ambiental, social i econòmica en el planejament urbanístic. Aquests són els tres pilars bàsics sobre els quals nosaltres volem treballar, i d'una manera molt, molt concreta, la cohesió social. I la integració ambiental no s'ha d'entendre com un límit, sinó com la manera de desenvolupament que volem. Aquest és un canvi de paradigma absolutament substancial. Quarta línia de treball: influir sobre el mercat del sòl per garantir l'accessibilitat a l'habitatge i a l'activitat econòmica. El que volem és establir nous mitjans per orientar el control dels preus mitjançant l'execució pública d'actuacions urbanístiques i crear els mecanismes que facin viable la consecució de l'objectiu d'accés a l'habitatge. Així mateix, volem potenciar el manteniment de la titularitat dels patrimonis públics de sòl que es generin i evitar les pràctiques de retenció de sòl. Cinquena línia de treball: enfortir la funció de l'urbanisme, la funció social de la propietat i el lideratge públic en la política del sòl. L'urbanisme és un servei públic, l'urbanisme és una eina extraordinàriament preuada per generar les condicions socials, econòmiques i ambientals que ens permetin fer un país més sostenible en aquests tres vectors. Sisè: adaptar els instruments a la diversitat de territoris, d'intervencions i de conjuntures, per atendre la diversitat del territori. A Catalunya, el 63 per cent dels municipis tenen menys de dos mil habitants, i un 78 per cent no arriben als cinc mil habitants, i, per tant, hem de ser capaços de trobar un equilibri entre estandarditzar paràmetres urbanístics i la capacitat de modelar-los a cadascun dels objectius. Setè repte: reformular els instruments de planejament general. Fixi's que tenim una tramitació, que vostè la posava en valor, però és excessivament dilatada en el temps. En els catorze anys de la vigència de la Llei d'urbanisme, només hem aconseguit que un terç dels municipis catalans hagin pogut culminar els seus plans d'ordenació urbanística municipal. Necessitem un instrument amb visió estratègica, amb visió estructural, que sigui més ràpid de tramitar i, sobretot, ens permeti, diguem-ne, adequar-nos a les necessitats conjunturals de cada moment. I, per tant, aquesta és la idea d'un pla d'estructura amb l'objectiu que sigui un pla amb vocació d'estabilitat i permanència. Vuitè: posar el sòl en joc en el moment que toca i amb els paràmetres adequats. S'han gestionat, només l'any 2014, 409 modificacions puntuals de planejament general, dels POUM, i això és molt complicat de poder-ho adequar al que necessita el territori en el moment precís. I, per tant, abans parlava del pla d'estructura, ara els proposem la idea d'un pla operatiu. Novè objectiu: encetar una planificació dels espais oberts que sigui proactiva, projectual i estratègica. Molts cops, la planificació del sòl no urbanitzable en el planejament urbanístic tendeix a ser residual, descriptiva o conjuntural. Hem de centrar-nos en el disseny i projectació d'infraestructures verdes; hem de ser capaços d'incorporar aquest element proactiu; hem d'incorporar, com deia vostè, objectius estratègics com la sobirania alimentària, la independència energètica, el recurs aigua, el paisatge, els serveis ecosistèmics. I desè objectiu, desena línia de treball d'aquesta llei del territori, que la tenim bastant avançada –i complirem el compromís que jo mateix vaig adquirir davant d'aquest Parlament a la compareixença a la Comissió de Territori i a la Comissió de Medi Ambient–, desè objectiu: gestionar d'una altra manera el parc edificat en espais oberts, que són, al sòl no urbanitzable de Catalunya, al 94 per cent del territori nacional, del territori del nostre país, hi ha a l'entorn de 450.000 edificacions, que equival a una mitjana de quinze edificacions per quilòmetre quadrat. El que volem és incentivar el reciclatge i la millora del parc edificat existent i infrautilitzat i, alhora, promoure el deure de restitució en el cessament de l'ús. Aquestes són les deu línies sobre les quals nosaltres estem construint aquesta llei del territori. Crec que en aquest esquema alguns dels plantejaments que vostè feia hi entren perfectament –hi entren perfectament–, i, per tant, el que volem és posar-nos al dia amb aquests dos instruments que són fruit d'una època concreta, d'una conjuntura concreta. Però tinguem molt clar que aquesta planificació, diguem-ne, no ens redimirà. Vostès tenen –i acabo, senyora presidenta– una confiança de dir: «A partir de la planificació serem capaços d'evitar... Hi havien els plans territorials aprovats, però no vam ser capaços –i parlo, em sembla, en nom dels cent trenta-cinc diputats– d'aturar la bombolla immobiliària, malgrat que aquells plans territorials estaven aprovats; malgrat això, no es va ser capaç de fer-ho. Amb els plans directors urbanístics de les ARE, només tres dels més de trenta que es van impulsar han culminat. Per tant, només amb aquesta planificació rígida no ens en sortirem. Aquest és el canvi d'esquema que nosaltres volem proposar. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Sergi Saladié.
Gràcies, presidenta. Remataré lo que tenia dels diferents plans directors, i després entrarem a les consideracions finals. En lo cas del Pla director urbanístic per al desenvolupament d'infraestructures viàries, ferroviàries i, sobretot, logístiques de les comarques de l'Alt i el Baix Penedès, aprovat l'any 12, aquí també es promou o, en tot cas, succeïx una ocupació, o es preveu una ocupació de terres agrícoles a través d'una ocupació que precaritza, no?, lo mercat laboral, com és tot lo que té a veure amb l'activitat logística. En lo cas de les àrees residencials estratègiques, vostè s'hi ha referit, aquí es va sobrepassar l'autonomia municipal, no hi havia consens en molts ajuntaments, i no sempre, a més, s'ubicaven en àmbits on hi hagués unes necessitats d'habitatge assequible. Dels plans directors urbanístics que tenim actualment en tramitació, que són catorze, en destaquem tres com a més conflictius. Lo primer és lo de l'activitat minera al Bages, iniciats los tràmits l'any 2015. Nosaltres entenem que això és una neteja de cara a una empresa, que és Iberpotash, que ja ha de complir unes sentències i ha de complir una normativa ambiental. I el PDU és un PDU molt ambientalista, és a dir, se centra molt en la part ambiental, i entenem que l'empresa ja ha de complir aquestes sentències i aquestos requeriments ambientals pel seu compte. Entenem, per tant, que és un PDU que intenta promoure la continuïtat d'aquesta activitat sense corregir excessivament aquests impactes ambientals que ha anat generant al llarg del temps. En lo famós PDU de l'extint Barcelona World, ara anomenat «Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou, iniciat el 2014, o aprovat inicialment el 2014, nosaltres entenem que aquí el Govern actua com un corredor de finques –ja ho vam dir aquí en una moció del Partit Popular– fent de promotor immobiliari d'una empresa privada, en aquest cas d'una empresa financera com és «la Caixa, que té problemes per a marxar d'aquell lloc; ja s'ha venut la part de Port Aventura, la part dels hotels, a unes empreses italianes, i ara aquí vol marxar, i la Generalitat lo que fa és intermediar perquè pugui fer aquesta compravenda dels terrenys. A més, ho fa promovent lo joc, que és una qüestió que nosaltres, com a CUP - Crida Constituent combatem. I, a més, aquí es va parlar, en tot lo procés negociador que vam tindre Junts pel Sí i la CUP, d'un consens que nosaltres no sabem on està, perquè anem veient titulars, anem veient diferents qüestions que van succeint, i a nosaltres no se mos ha dit re. I aquesta és una qüestió que n'haurem de parlar un dia seriosament. Lo Pla director urbanístic aeroportuari de l'aeròdrom de la Cerdanya; no es deixa consultar l'expedient a veïns afectats, se tramita d'esquena a l'interès col·lectiu i sense informar els ens locals afectats. Aquí hi ha queixes dels ajuntaments, o d'alguns ajuntaments afectats, que no se'ls ha informat oportunament. Nosaltres defensem lo territori i, a més a més, la gestió popular dels recursos, i mos preguntem sobre quin territori haurem de començar a parlar en ple procés constituent, si el que fem és..., a través d'aquests instruments, no només, però a través d'aquests instruments, l'estem trinxant de manera contínua. No sortirem de la crisi, d'aquesta crisi estafa que estem vivint, amb les mateixes pràctiques i actituds que mos hi han portat, és a dir, amb més totxo i més artificialització del territori. Hem de reinventar, hem de fer coses diferents, hem de recrear qüestions diferents de les que hem fet. És per això que nosaltres, com a CUP - Crida Constituent, d'aquesta interpel·lació ho derivarem a una moció, que plantejarem d'aquí a quinze dies, on demanarem la moratòria de tots los plans directors urbanístics que estan actualment en tràmit fins que no s'aprovi la llei de territori i urbanisme, perquè entenem que los plans directors urbanístics de la futura república catalana s'han de basar en allò que puguem consensuar, no només en seu parlamentària, que també, a través d'aquesta nova llei. Per tant, entenem que és una bona pràctica política, un bon exemple d'una nova manera de fer territori, d'una nova manera de fer política territorial, fer-ho d'aquesta manera. Demanarem, també, la revisió dels diferents processos metodològics i procedimentals en l'elaboració d'aquests plans directors urbanístics per tal que responguin al bé comú, eh?, a aquest famós interès general, però que sigui real i que, a més a més, incorporin de manera vinculant tots los processos de participació ciutadana, l'avaluació ambiental estratègica i que, a més a més, abans de la seua aprovació definitiva, passin per seu parlamentària per trobar el consens. És a dir, volem més transparència i volem més participació de com més agents millor, abans de sotmetre's, un pla director, a la seua aprovació definitiva. També demanarem la revocació i revisió de plans directors urbanístics ja aprovats, específicament cinc que ja he esmentat –Circuit de Barcelona - Catalunya, delta del Llobregat, Centre Direccional de Cerdanyola del Vallès, logístic de l'Alt i Baix Penedès, i el de les àrees residencials estratègiques–, perquè s'adaptin a aquests criteris que acabo d'esmentar. I, finalment, també presentarem..., doncs, demanarem que el Parlament de Catalunya insti el Govern a presentar en seu parlamentària la llei de territori i urbanisme en lo termini de temps més breu possible, igual que farem amb la llei de sòls d'ús agrari, que són, ja dic, dos lleis que ahir no les vam veure aparèixer en lo pla de govern que s'ha presentat i nosaltres pensem que són una de les bases que han de garantir la plena sobirania del país, que no només és la sobirania o la independència política. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Té la paraula el conseller senyor Josep Rull.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats..., senyor diputat, fixi's la contradicció que vostè planteja, diu: «Ens queixem que la tramitació no és prou garantista –la tramitació que es fa dels PDU, després en parlaré– «però volem que el projecte de llei entri de seguida. Escolti, la tramitació d'un projecte de llei –i vostè, com a diputat, ho coneix perfectament– és diferent de la tramitació d'una proposició de llei, en la qual no cal cap mena de tràmit d'informació pública, ni de participació, ni d'al·legacions; en un projecte de llei, sí. El compromís que nosaltres tenim és presentar un projecte de llei. I un projecte de llei de la transcendència que té aquesta llei del territori ha d'estar tècnicament molt ben fet, amb un procés de participació molt ampli, amb diversos sectors. Què és el que hem plantejat en aquests moments? Aquesta llei no es fa des d'un despatx del Departament de Territori i Sostenibilitat, de la Direcció General d'Urbanisme; no funciona així, no hi ha un parell o tres de servidors públics, de funcionaris, que elaboren aquesta llei, sinó que es fa amb les universitats, es fa amb els col·legis professionals, es fa fent un procés de participació ampli. I en aquests moments l'estem exhaurint. I a partir d'aquí hi ha tot un procés d'informació pública. I vostè el que ens ve a dir és: «Volem anar ràpid, saltin-s'ho i, mentrestant, aturem tota la resta. Doncs, no, no; escolti, ho farem amb els ritmes que corresponen, ho farem ben fet, com fem les coses en aquest país, i les farem ben fetes. I amb relació a la tramitació d'aquests plans directors urbanístics, jo crec que no cal aquesta mesura cautelar, que no la compartim de cap de les maneres, perquè l'actual sistema és un mecanisme en què hi ha garantits tots aquests aspectes que vostè assenyala. I això és el que hem de ser capaços d'explicar i traslladar a la gent. Estem parlant d'uns processos que són absolutament garantistes i d'uns processos que parteixen de la base de la participació del món local. Hi insisteixo, no veurà cap pla director urbanístic en aquesta etapa recent que vagi i que s'expressi contra la voluntat dels ajuntaments, perquè els ajuntaments hi participen des del moment zero: creem unes comissions tècniques i unes comissions executives de naturalesa, una, tècnica, l'altra, política, que són la que van avançant amb tot el procés. I, per tant, per bé que l'aprovació inicial i l'aprovació definitiva li corresponen al conseller; als tràmits intermedis, sense l'acord dels ajuntaments, no s'aprova cap pla director urbanístic. I vostè ens ve a dir..., amb aquest plantejament, de dir: «Aquesta part d'autonomia local que discrepa de la meva visió política del país no la comparteixo. O sigui, el que puguin dir l'Ajuntament de Vila-seca o l'Ajuntament de Salou amb relació al PDU del Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou, com que no segueix el meu model, aquesta part d'autonomia local –que vostè, aparentment, defensava– «no m'interessa. O amb relació al PDU del Circuit de Catalunya, que té la participació, l'acord, el consens dels tres municipis que hi han intervingut; diu: «Però com que no pensen ben bé com pensem nosaltres, tampoc no ens interessa. Aquesta part d'autonomia local, jo no l'acabo de veure clara; per tant, que passi tot per aquí. Escolti, estem gestionant uns plans directors urbanístics que incorporen el vector de mobilitat, els vectors ambientals, tot allò que fa referència a les polítiques sectorials, amb una informació pública que és molt dilatada en el temps. Ens està demanant, a través d'una moció i a través d'una remissió futura a la llei de territori, que ens demana que la tramitem molt, molt, molt, molt ràpid..., ens demana que fem allò que ja estem fent en aquests moments, que és aquest sistema, aquests mecanismes. Una altra cosa és que aquell consens que genera, doncs, vostè diu, no forma part, diguem-ne, de la..., o «no coincideix amb allò que jo defenso. És legítim –és legítim–, però, home, el que no pot dir és que les coses es tramiten, diguem-ne, de manera obscura i imposant-ho en el territori, perquè, si no, no té cap mena de sentit, cap mena de sentit que ho plantegem en aquests termes. Nosaltres..., aquests plans directors urbanístics de creació de l'activitat econòmica, d'impuls a l'activitat econòmica, el que pretenen justament és això, és crear les condicions per poder sortir de la crisi. I, en molt bona mesura, blindar la protecció de l'entorn. Miri's a fons el Pla director urbanístic del Circuit de Catalunya; miri les hectàrees que a través d'aquest instrument queden perfectament blindades –zones verdes, espais oberts–; queden blindades i queden protegides. Fixi's en quins termes ho estem plantejant. I, per tant, el que li diem és: no cal que faci remissions a lleis de futur que ens ajudaran molt en aquest país; utilitzem bé, com estem fent, els instruments de què disposem avui, amb respecte a l'autonomia local absolutament escrupolós i amb unes normes del joc que garanteixen la participació i la presa de decisió de la ciutadania. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre els mitjans de comunicació públics]] [[300-00036/11]] El vuitè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre els mitjans de comunicació públics, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Esperanza García.
Gràcies, senyora presidenta. Mirin, no és la primera interpel·lació al Govern que se li fa a TV3 des del Partit Popular en aquest Parlament, és evident. Saben vostès per què hi ha ciutadans a Catalunya que han decidit o no veure o dessintonitzar aquest canal? Saben per què fins i tot d'altres cadenes que emeten en català tenen bons resultats d'audiència, tenint en compte que disposen de menys estructura i recursos? Jo els ho diré. Se senten ofesos; se senten ofesos en veure com des de la seva televisió pública se'ls dóna la informació manipulada, amb edicions interessades de les entrevistes, com va passar l'altre dia amb la senyora Pastor quan va filar cadascuna de les inversions que el Govern d'Espanya feia a Catalunya en matèria d'infraestructures. Els informatius ja no són informatius, s'han convertit en tribunes d'autor, en cròniques d'opinió. Les bondats del nacionalisme i de la cultura de la política de la separació s'amplifiquen amb cobertures especials –això es fa des d'Escòcia, des de Còrsega, a tot arreu on hagi arrelat el nacionalisme. Les tertúlies polítiques les formen els opinadors, especialment aquells que són només independentistes. I vostès em diran: «No, no; perquè vostè hi era. Ho sabia, és que ho sabia. Però la realitat és que fins i tot el mateix CAC en un informe reconeix que el mes de juny passat va haver-hi un .CAT on només hi havia opinadors independentistes. I si per algunes d'aquestes casualitats... [[veus de fons]] –sí, sí, sí, per alguna d'aquestes casualitats–, hi figura un que no ho és, com era el meu cas fa un parell d'anys, doncs, no es preocupin, no es preocupin que hi ha una taula molt equilibrada al davant, amb una contra cinc opinadors, cinc, que, amb un copet de mà de tant en tant, amb el moderador, per si s'escapa alguna cosa, ja se li dirà que la propaganda, doncs, ha de quedar absolutament neta, una cosa equilibrada i plural: cinc contra un. La televisió pública catalana, igual que la ràdio, sens dubte és una estructura del seu Estat. Això ens ha quedat claríssim al Partit Popular i a tots aquells ciutadans i a tots aquells partits que representem ciutadans que no creuen en la via de la separació ni en el seu Estat, en el seu Estat imaginari. És una eina de construcció nacional. Això ho deia ja en Pujol, o sigui que tampoc no és una novetat, no?, que diuen vostès. Però al final la realitat apropa més a un gran dictat de la desconstrucció social de Catalunya que no pas a una eina de construcció. Des del Govern sistemàticament confonen que TV3 sigui una eina independent, d'informació plural, de servei públic, entre d'altres coses perquè a TV3, si és que hi ha vida més enllà del separatisme, és una cosa absolutament anecdòtica. És la seva sala de màquines de fer propaganda política, per adoctrinar els ciutadans catalans que la seva única tasca política –prèvia i necessària–..., per tal d'aconseguir que Catalunya se separi de la resta d'Espanya. Creen vostès un miratge irreal: que tota la societat catalana és independentista. Mentida! Si no aconsegueixen homogeneïtzar aquesta idea, que tot Catalunya és igual i tot Catalunya és independentista, i que no hi ha una societat plural, el que fan és criminalitzar, ridiculitzen, menystenen aquells que pensen diferent, i insulten associacions dintre de programes de TV3. I aquell que s'atreveix a criticar la separació com una quimera política o bé és un traïdor a la pàtria o bé és un fatxa. Culpen, també, de la seva incapacitat de governar la resta d'Espanya. Això és, vaja, un clàssic, no? I TV3, que als ciutadans catalans els costa molts, molts i molts calés, l'han convertit únicament, exclusivament en un instrument de propaganda. I sota una excusa, una falsa excusa de llibertat d'expressió, es fomenta un discurs separador, de discòrdia; s'alimenta el conflicte entre Catalunya i la resta d'Espanya, entre els mateixos catalans, on el millor discurs possible, i aquell que el director de TV3 i el president del consell recolzen i defensen, és aquell que consisteix en una cosa molt simple, que és: alimentar la cultura de l'odi a tot allò que tingui res a veure amb la idea d'Espanya. I perdó, eh?, perdó, he dit «Espanya, perquè això, si es diu a TV3, segons el llibre d'estil de TV3, hauria de ser «Estat espanyol, no? Fa uns dies vam tenir la Comissió de Control de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals i la senyora Llorach demanava 33 milions d'euros més dels que ja té de pressupost, tot i tenint en compte que el pressupost ja s'havia augmentat un 3,37 per cent i justament uns dies després que sabéssim que la contractació a productores externes ha pujat fins a 32 milions d'euros l'any passat, amb persones que formaven part de la casa, amb persones que eren professionals nascuts i formats a la casa –32 milions d'euros. No es pot dir que la televisió pública catalana sigui la de tots els catalans, entre d'altres coses per la línia ideològica que té. Però tampoc es pot dir que sigui una gestió magnífica la que s'ha fet de TV3; és la primera televisió autonòmica en nombre de plantilla: 2.312 treballadors; el mateix que tenen d'altres televisions públiques, la suma de la televisió andalusa, la televisió basca i la de la Comunitat de Madrid, juntes. No volen dir vostès que s'han desbordat, que cal repensar el model, que a Catalunya tenim un gran problema de dèficit i és la comunitat que més inverteix en mitjans de comunicació públics? Quants CAP es podrien obrir a les tardes amb tots aquests diners malbaratats? La realitat és que molts, igual que escoles, en barracons. Aquesta és la realitat. «Mare de Déu no, mare de Déu és que un govern destini tants diners a mitjans de comunicació quan hi han urgències socials molt més importants. I vostès han augmentat el malbaratament de recursos en la televisió pública catalana a consciència, entre altres coses pel que el que els deia abans: és una eina essencial per estendre el missatge independentista. I allò que repeteixen constantment: «Encara no hi arribem, eh?, –encara no hi arribem–, però hem de treballar una miqueta més perquè dintre de no res podem eixamplar la base social de l'independentisme, que a dia d'avui no existeix a Catalunya. Han assegurat vostès tots els instruments per fer creure a la ciutadania catalana que això del trencament amb la resta d'Espanya és la revolució dels somriures; que el procés separatista és el focus d'atenció interplanetari, vaja, això que el món ens mira –ens mira, ens mira–; que qui se sent espanyol i català alhora s'ha d'avergonyir; que a Catalunya aquest Govern farà història, més enllà de la realitat de generar tan poca confiança i tan poca credibilitat que és l'única comunitat autònoma a qui el Banc Europeu no ajudarà. Saben el que va passar l'altre dia al programa d'Els matins? Saben què és exactament el reflex del que fa el nacionalisme? Cremar-ho tot: crema els nostres drets; crema l'heterogeneïtat i la pluralitat social; crema la convivència; crema les il·lusions –mentides, supèrbia–; menysprea els altres. Això és el que ens assegura un horitzó ben socarrimat. Vostès s'imaginen què hauria passat si s'hagués cremat una senyera? Què hauria passat si s'hagués cremat un Estatut? Què hauria passat si s'hagués cremat una bíblia o un alcorà? Què hauria passat? Doncs, això, vostès dirien que és rauxa creativa, que és sentit de l'humor? Vostès, segurament, haurien posat el crit al cel, com nosaltres, com nosaltres fem amb el que va passar l'altre dia, perquè entre d'altres coses és el raonable. [[Remor de veus.]] Així que no diguin, vostès, a través del seu president, com va dir l'altre dia a l'entrevista que va concedir a La Sexta, que això és llibertat d'expressió, perquè no ho és –no ho és–, ni llibertat d'expressió, ni un gag humorístic. Entre d'altres coses, és un insult, que a més de costar-li als catalans aproximadament quaranta-cinc mil euros anuals, en cinc minuts d'exaltació de sectarisme, intolerància, mal gust i fanatisme de la senyora Moliner..., fer crítica social es pot fer des del respecte. Fer crítica social i no fer happenings ni desqualificacions des de TV3, que es paga amb els diners de tots els catalans, és l'obligació, l'obligació dels mitjans de comunicació públics. I jo sé que no els ha agradat –he sentit moltes veus mentre parlava–, que no els agrada sentir la crítica i que no els agrada que se'ls demani que exigeixin que s'adoptin mesures, que això no torni a passar mai més. I això, saben?, això acostuma a passar quan un es mira al mirall i el reflex que desprèn aquest mirall no t'agrada i t'espanta a tu mateix.
Gràcies, diputada. A continuació, respon la consellera senyora Neus Munté.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyors i senyores diputats; senyora García, utilitzo algunes de les seves darreres paraules, quan vostè, ara fa un moment, parlava de mentides, de demagògia, de supèrbia, de menyspreu. I jo hi afegeixo «desconeixement, profund desconeixement i profunda demagògia la que vostè ha fet servir en aquesta interpel·lació, almenys en aquesta primera part –segur que continuarà així a la segona–, que en tot cas no ha estat cap sorpresa per a mi ni crec que per a molts dels diputats i diputades d'aquesta cambra. Vostè i el seu grup parlamentari, a base de repetir una i mil vegades una mentida la volen convertir en veritat, però hi ha coses que són bastant més contundents, bastant més científiques, i, per tant, bastant més fiables que la seva opinió i que la seva percepció, que és respectable, però que no té la veritat absoluta. Hi ha els índexs d'audiència, els estudis independents, el control que es realitza des de diferents instàncies i organismes sobre els mitjans de la corporació catalana..., demostren que es tracta d'uns mitjans molt plurals. De fet, TV3, la televisió més plural de l'Estat [[rialles]] , per molt que els pesi, per molt que riguin..., podrien mostrar una mica més d'educació, si són tan amables, perquè no acostumem a riure quan vostès intervenen. En tot cas, permeti'm que comenci aquesta intervenció agraint que puguem parlar dels mitjans de comunicació públics. No fa gaires setmanes ho vaig poder fer també com a resposta a una interpel·lació del Grup Parlamentari Socialista, per cert, amb tot un altre to. Uns mitjans de comunicació públics que són part fonamental d'una societat que, com és la nostra, és plural i vol estar ben informada; uns mitjans de comunicació que des del Govern de la Generalitat continuarem defensant, sense moure'ns ni un mil·límetre en aquesta defensa, i apostant-hi perquè són un model consolidat d'èxit a partir del seu lideratge, de la seva qualitat, de la seva credibilitat, del seu rigor professional i de la seva absoluta referència. I podem parlar una vegada més –i no passa re per repetir-ho una altra vegada– quins són els índexs d'audiència, tant de la ràdio com de les televisions públiques. Catalunya Ràdio ha aconseguit la millor audiència dels darrers quinze anys, segons la primera onada del baròmetre de Catalunya, de l'EGM: 643.000 persones escolten Catalunya Ràdio cada dia, una xifra que confirma el creixement continuat d'aquesta emissora i que representa un augment del 7 per cent respecte a la mateixa onada d'ara fa un any. Podem parlar d'informatius, com El matí de Catalunya Ràdio, però també de molts altres programes que presenten un índex d'audiència molt i molt elevat, i que van creixent. Catalunya Informació obté 117.000 seguidors diaris, Catalunya Música també augmenta la seva audiència, i així podríem continuar. Podríem continuar també amb TV3, a la qual vostè ha fet referència –després m'hi referiré, perquè vostè volia acabar, lògicament, eh?, parlant d'Els matins i de la senyora Empar Moliner, ho farem, no hi cap problema–, però recordar-li que TV3 és líder d'audiència per setè mes consecutiu, que tanca el març amb una quota del 12 per cent, que després de sis anys de lideratge televisiu acaba el mes de març sent líder en solitari, que és la cadena més vista disset de trenta-un dies del mes, i insisteixo en, també, el lideratge en audiència a internet de telenotícies o La nit al dia, per destacar alguns programes. Vostè s'ha referit a les entrevistes, s'ha referit als informatius, permeti'm que li digui que són els preferits de l'audiència catalana, que el Telenotícies migdia ha estat líder en dotze ocasions, en el passat mes de març; el TN cap de setmana vespre en set, i així successivament. I que són, juntament amb el Canal 3/24, la referència obligada per seguir l'actualitat diària, i fets excepcionals, que malauradament s'han produït en els darrers temps, com el tràgic accident de Freginals o l'atemptat de Brussel·les, que va tenir un tractament informatiu immediat, constant i que va merèixer un seguiment i una molt bona valoració. Però, més enllà d'aquest control, que el mateix... –i vostè hi feia referència–, el mateix president del Consell de l'Audiovisual, el senyor Roger Loppacher, presentava el divendres passat al Parlament la memòria de l'any 2015... I explicava clarament quin ha estat el rànquing de temes més tractats al TN, que continua encapçalant-lo la informació internacional amb més d'un 20 per cent del temps –el passat 2015, com deia–; les informacions relatives a les convocatòries electorals, en segon terme; les informacions culturals, en tercer terme; informacions econòmiques i les qüestions relatives a la relació Catalunya-Espanya cauen i ocupen el cinquè lloc en aquest temes més tractats del telenotícies de TV3 de l'any 2015. Crec que això trenca el seu discurs i el seu mantra que aquesta és una tele que s'adreça únicament i exclusivament als independentistes. Això no és així, perquè dubto que aquests excel·lents índexs d'audiència, que es mantenen i que milloren en molts casos, fossin els que són si moltes persones es veiessin excloses amb el que és la seva línia ideològica o la seva sensibilitat. Però hi han més qüestions a tenir en compte que m'agradaria, lògicament, comentar. Vostè ha dit una cosa molt grossa, vostè ha insinuat que es fa fora la gent, a treballadors, en aquest cas, a professionals de TV3 per pensar diferent. Això és rotundament fals. Això és, senyora diputada, una vergonya que vostè ho digui en seu parlamentària; és rotundament fals. No sé si vostè, en canvi, se'n recorda d'una periodista, d'una molt bona periodista, la Cristina Puig, que va ser acomiadada de Televisió Espanyola precisament per pensar diferent [[alguns aplaudiments]] . I hi ha un tribunal –un tribunal– que, precisament, li va donar la raó. Vostè diu que els programes, alguns programes de TV3, insulten els catalans i catalanes. Jo li podria fer una llista de programes també de televisions públiques, podríem parlar de Telemadrid, per exemple –no sé si a vostè li sona–, on s'ha comparat nazisme amb nacionalisme amb total impunitat. I no hem vist que es condemni, no hem vist que aquestes declaracions o aquestes manifestacions es condemnin, no hem vist que es demanin disculpes pel fet d'haver-les pronunciat, ni que aquests vídeos s'hagin retirat dels vídeos de la cadena. I anem on vostè volia finalment anar a parar, que és el gag de la senyora Empar Moliner, el passat dia 13 d'abril. Vagi per davant el meu suport a la senyora Empar Moliner davant de totes aquelles crítiques que l'han volgut demonitzar. Recordar que Televisió de Catalunya en un comunicat va lamentar que part del contingut de la secció de la senyora Empar Moliner, que es diu «El comentari, pogués resultar ofensiu per a algunes persones i va retirar-ne les imatges, que no tornaran a ser emeses pels mitjans de la corporació. Recordar que es tractava d'una denúncia, d'una crema simbòlica d'un llibre amb unes falses portades de la Constitució espanyola. Però quina és l'arrel del problema, senyora García?, que crec que vostè l'interessa poc, com l'interessa poc segurament el que li estic dient perquè no m'està escoltant en cap moment. [[Remor de veus.]] És una denúncia, és una denúncia que fa la senyora Empar Moliner davant d'una sentència del Tribunal Constitucional, que ha estat provocada per la suspensió del Govern del Partit Popular d'una part de la normativa que va habilitar aquest Govern per poder lluitar contra la pobresa energètica. Permeti'm que destaqui, precisament, això. Això és anticonstitucional, que el Govern de Catalunya vulgui fer front a la pobresa energètica i garantir els subministraments a les famílies vulnerables, segons vostès, que ho impugnen, ho porten al Tribunal Constitucional perquè automàticament ho suspengui, és anticonstitucional. Resulta que tenen vostès la pell molt fina, senyora diputada, molt fina per a tot allò que els convé, com el seu Govern, el Govern espanyol, que està en funcions també per al que li convé. Està en funcions a l'hora de prendre determinades decisions que no pren ni se l'espera; està en funcions i per això no convoca la Junta de Seguretat, en uns moments tan delicats com estem vivint en aquests moments des d'una perspectiva de seguretat internacional; està en funcions per a no sotmetre's al control parlamentari del Congrés dels Diputats, però en canvi no ho està per adoptar decisions tan injustes com la fixació del sostre de dèficit, que han de complir les comunitats autònomes o per tal de portar al Tribunal Constitucional lleis o normatives com aquesta, com la modificació del Codi de consum. Per tant, entengui, entengui clarament que l'arrel del problema i allò que porta la senyora Empar Moliner a fer aquesta crema simbòlica d'un llibre que emula la Constitució espanyola, però que no ho és, com vostè sap perfectament..., el que vol és denunciar aquesta tremenda injustícia, aquesta decisió del Govern de l'Estat, que veig que a vostè no l'impressiona el més mínim, però que, en canvi, té unes conseqüències notables. Però que davant d'aquesta tremenda injustícia i d'aquesta suspensió el Govern de la Generalitat té i tindrà, digui el que digui el seu Govern, digui el que digui el Tribunal Constitucional, hi insisteixo, la ferma voluntat i la ferma decisió de continuar protegint les persones més vulnerables i, evidentment, també de continuar defensant la llibertat d'expressió. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. A continuació, té la paraula la senyora Esperanza García.
Gràcies, presidenta. Miri, senyora Munté, jo fins i tot he dubtat, dic: «No sé si jo he fet una interpel·lació sobre TV3 o estàvem ja en mode on de campanya electoral, que potser vol presentar-se a les generals darrere del senyor Homs i està ja fent mèrits, aquí a l'atril. Dit això, em sobten moltíssim les explicacions que ens dóna, entre altres coses les dades d'audiència. Vostè ens diu: «Oh, és que TV3 resulta..., i Catalunya Ràdio són els mitjans de comunicació més sentits a Catalunya. Dic jo: «Això no és veritat; és Telecinco, és Antena 3, és Televisió Espanyola. Ara, vostè introdueix un matís, i el matís és «dintre de l'audiència catalana. Això què vol dir? De l'audiència que és independentista? Perquè li haig de dir una cosa: per 2 milions de vots independentistes..., ni tan sols els independentistes, tots, veuen ni TV3, ni senten Catalunya Ràdio. I així ho donen les mateixes dades que ha donat vostè aquí. Ha parlat vostè també d'una altra qüestió que jo crec que... Vaja, em diu vostè i em posa com un exemple altres televisions públiques d'altres zones d'Espanya; i jo li dic –i jo li dic–: comparacions com aquestes són rebutjables i condemnables. Quines mesures van prendre vostès quan al Polònia van sortir el senyor Rajoy i la senyora Soraya caracteritzats com nazis? Quines mesures van prendre? Què és el que van dir? Van posar el crit al cel? No, no ho van fer. La pell fina –la pell fina– la tenen vostès, entre altres coses perquè fan servir l'argument de la pobresa energètica a Catalunya, i cometen dos errors. Primer: és que hi ha només pobresa energètica a Catalunya? No n'hi ha a la resta d'Espanya? Sí. El que passa és que altres governs posen mesures, fan mesures contra la pobresa energètica. I li ho dic ara [[remor de veus]] –i li dic ara... No s'esverin tant...
Si us plau –si us plau.
No s'esverin tant. Si vostès, entre altres coses...
Respectem..., respectem el torn de paraules.
Si vostès..., si vostès... –tranquils, tranquils–, si vostès, entre d'altres coses, haurien de ser els primers a denunciar –excepte per aquest pacte de govern que tenen amb els senyors de Junts pel Sí– que la Generalitat només –només– ha fet servir el 25 per cent de la partida pressupostària destinada, precisament, per lluitar contra aquesta pobresa. Els hauria de caure la cara de vergonya, tant als senyors de Junts pel Sí com a vostès que els recolzen. Mirin, la realitat és que la televisió pública catalana, no els estem demanant que siguin una televisió que tingui una línia ideològica semblant a la que defensa el Partit Popular, ni molt menys. El que els estem demanant és que compleixin amb la llei, amb la pròpia llei de la Corporació Catalana dels Mitjans Audiovisuals, que compleixin amb la prestació del servei públic, que ho facin amb respecte, amb criteris d'objectivitat, amb imparcialitat, respectant el pluralisme social i ideològic. Exactament el que no fan ara, justament el que no fan ara. I mirin, això és una obligació legal, això no és un desideràtum que fa el Partit Popular des d'aquesta tribuna, ni moltíssim menys. Vostès han decidit donar-li la targeta d'or a TV3 perquè faci despesa. Dos; han decidit donar-li també el carnet d'honor de militant; vaja, ho han fet d'una manera tal, que han decidit fins i tot designar la senyora Llorach, que és una antiga militant de Convergència, que no només no és estètic –no és estètic– i no té res a veure absolutament amb la seva capacitat professional, però és poc apropiat, diguem-ne, per a un ens públic. Han promocionat, vostès, sense descans, que TV3 i la resta de mitjans de la corporació facin «cunyes publicitàries gratuïtes de la seva acció de desgovern i de la cerca de confrontació que han fet servir vostès des de les eleccions del passat 27 de setembre. Miri, jo el que li demano és que compleixin amb la llei i que vagin amb molta cura. Saben què és el que provoca generar i conrear i alimentar l'odi? Això provoca que ahir, a la Universitat Autònoma de Barcelona, els senyors i els joves de Societat Civil Catalana resultessin agredits, entre d'altres coses perquè el que es fomenta amb l'odi, amb la cultura de l'odi, és la intolerància, el fanatisme, la violència. I en això no hi ha marxa enrere, un cop conreat i germinat és molt difícil d'aturar. Faci-ho, perquè és la seva obligació.
Gràcies, diputada. Té la paraula la consellera, la senyora Neus Munté.
Molt bé. Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, per tancar amb el capítol de la pobresa energètica, no torni a dir que és un argument; no és un argument, és una crua realitat que afecta moltes persones. Evidentment, a dins i a fora de Catalunya, els diferents governs hi lluitem amb els instruments que tenim al nostre abast, però hi ha un Govern de l'Estat que s'entesta, una vegada i una altra, a posar pals a les rodes i a suspendre, a impugnar i, per tant, a suspendre, en definitiva, per una via indirecta, totes aquestes normatives. Però, ja li ho deia, vostès poden continuar amb aquestes iniciatives que nosaltres com a Govern, i amb un ampli suport en aquest Parlament, continuarem trobant la manera de protegir les persones més vulnerables per la via..., amb diferents normatives i amb diferents programes que continuarem impulsant. No hi ha cap problema i em temo que d'aquí a pocs dies tornarem a parlar d'aquesta qüestió en aquesta cambra, si no és que vostès intercedeixen i fan alguna cosa més que criticar tot allò que fa el Govern de la Generalitat. Però no parli de la pobresa energètica com un argument, o com un recurs argumental, perquè, malauradament, és quelcom més greu que això i vostè hauria de saber-ho. Tornant al tema que ens ocupa i a aquesta interpel·lació, voldria destacar una qüestió: vostè s'entesta, una vegada més, a criticar, doncs, la suposada manca de pluralitat de la corporació i dels seus mitjans; jo voldria recordar que, tot i patint una crisi econòmica sense precedents que ha obligat la corporació a fer un esforç molt important, amb contenció de despesa i amb optimització de recursos, s'han mantingut els lideratges; continua sent TV3, concretament, la televisió generalista més ben valorada pels catalans, amb uns informatius que són líders en credibilitat, en confiança i en imparcialitat; el mateix –ho he reiterat abans– respecte a Catalunya Ràdio. I tenim la ferma voluntat de continuar treballant per mantenir aquest altíssim nivell de qualitat, amb aquestes mateixes paraules, la senyora Núria Llorach. Per cert, sí, militant de Convergència Democràtica. No crec que això hagi de ser per vostès cap sorpresa, quan un militant del Partit Popular va ser designat president del Tribunal Constitucional. Vostè per tant, no sé perquè fa [[aplaudiments]] aquestes comparacions que se li poden girar ràpidament –ràpidament– en contra. En tot cas, tota la voluntat del Govern d'estar al costat de la corporació amb aquest, hi insisteixo, interès que es pugui mantenir aquest altíssim nivell de qualitat i de credibilitat, que, a més a més, està contrastat des de molts punts de vista. Garantia de pluralitat –li ho deia abans–, perquè els nostres mitjans públics estan sotmesos a un grandíssim control. Segurament és l'empresa pública més controlada, més supervisada d'Europa. No passa el mateix a nivell d'altres televisions públiques, també li ho puc assegurar. Miri, no és només el CAC –vostè hi ha fet referència, a aquest organisme estatutari, independent. El CAC eleva periòdicament els seus informes sobre els mitjans de la Corporació Catalana, per això n'estem parlant avui aquí, perquè divendres en la sessió de control van poder vostès discutir a bastament aquests informes, també al Parlament de Catalunya, en la comissió que es va crear ad hoc, la Comissió de Control de l'Actuació de la Corporació, també el Consell Assessor de Continguts i Programació de la corporació, que està escollit pel Parlament de Catalunya i els propis consells professionals de TV3 i Catalunya Ràdio. Suposo que coneix també quin va ser el posicionament del Consell Professional de TV3 respecte a la senyora Empar Moliner. Si no l'ha llegit li recomano que ho faci. En tot cas, el pluralisme dels mitjans catalans, i ens omple d'orgull, és un fet perquè –com li deia– són les empreses públiques més analitzades d'Europa, no hi ha cap altre organisme tan analitzat. El CAC elabora uns informes de seguiment de caràcter mensual, informes específics, també, en cada contesa electoral i un informe anual sobre el grau de compliment de les missions de servei públic –que ho és– de la corporació catalana. Només recordar-li que, davant de tantes i tantes referències, a les previsibles properes eleccions generals, no ens tornin a dir si ens presentem aquí o allà, o amb un número o amb un altre, i gairebé que es preocupin una mica més de formar govern i de trencar amb aquesta situació d'inacció tan terrible que els caracteritza des de fa tant de temps. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Aplaudiments.]] [[Interpel·lació al Govern sobre la sentència del Tribunal Constitucional que anul·la el decret de pobresa energètica i sobre el desplegament de la Llei 24/2015, de mesures urgents per afrontar l'emergència en l'àmbit de l'habitatge i la pobresa energètica]] [[300-00038/11]] El desè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la sentència del Tribunal Constitucional que anul·la el decret de pobresa energètica i sobre el desplegament de la Llei 24/2015, de mesures urgents per afrontar l'emergència en l'àmbit de l'habitatge i la pobresa energètica. Recordaran que hi ha hagut una alteració de l'ordre del dia que hem aprovat aquest matí; per tant, ara tocaria el punt novè, però fem el desè i després farem el novè. Per exposar aquesta interpel·lació, té la paraula el senyor Marc Solsona, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. Honorable consellera, diputades, diputats..., bé, el Grup Parlamentari de Junts pel Sí presentem aquesta proposta, aquesta interpel·lació, amb la voluntat de sumar i aportar el posicionament i també l'actitud del nostre grup parlamentari davant la vulneració efectiva per part del Tribunal Constitucional del Decret de pobresa energètica i davant, també, l'amenaça també efectiva que el Tribunal Constitucional, a instàncies del Govern espanyol del Partit Popular, pugui suspendre i després anul·lar la Llei 24/2015 de mesures urgents per afrontar l'emergència en l'àmbit de l'habitatge i la pobresa energètica. És important, en aquest sentit, que tots els grups parlamentaris –i, en particular, aquells que donem suport al Govern– puguem expressar, en seu parlamentària i a iniciativa pròpia, el nostre més ferm i rotund rebuig a l'anul·lació d'aquest Decret de pobresa energètica i també el nostre més ferm compromís a seguir desplegant la Llei 24/2015. i posar de manifest, així, la seva utilitat real i la seva necessitat. Aquesta norma és l'eina que ens permet ajudar la gent; és l'eina de la qual ens hem dotat per poder ajudar la gent més vulnerable. Rellegint aquests dies intervencions fetes en aquest Parlament el passat mes de juliol, hi coincidia, en aquell moment, la transcendència històrica d'estar aprovant una llei feta en quinze dies i consensuada entre els promotors, les plataformes ciutadanes i també els representants polítics catalans. Tots van coincidir, en aquell moment, que el repte no era tan sols posar-se d'acord amb el què, amb el qui i amb el com de la llei; sinó que el veritable repte era que la llei i el seu desplegament fos real, eficaç i, sobretot, d'aplicació ràpida. Malgrat que alguns grups parlamentaris a vegades verbalitzen la falta de desplegament de reglaments, caldria fer un petit matís en aquest sentit, ja que falta desplegar el de segona oportunitat, que ja està acabat i, per tant, ja està a punt i, per tant, hem de dir que per aplicar la Llei 24/2015 no fa falta desplegar reglaments, sinó que ja es pot aplicar, pràcticament, en la seva totalitat. I això és important que sigui així per demostrar la utilitat –ja evident– d'aquesta norma. Els legisladors i els servidors públics com nosaltres tenim l'obligació de garantir drets bàsics i també, en el tema que ens ocupa, subministraments bàsics. Un parlament que té capacitat legislativa ha de poder legislar, i amb l'anul·lació del decret i amb la possible suspensió de la llei, el Govern espanyol vol, via Tribunal Constitucional, anular de facto la capacitat d'aquest Parlament de legislar, de legislar per ajudar la gent. I això entenem que és gravíssim. Moltes vegades, quan la gent, la ciutadania ens qüestiona, ens pregunta o ens interpel·la per a què serveix la política, la resposta de la política sempre ha de ser que la política serveix per ajudar la gent. Per tant, ni cap govern, ni cap tribunal pot suspendre, limitar, anul·lar o suprimir la determinació d'aquest Parlament de Catalunya, del Govern de la Generalitat i del nostre grup parlamentari d'ajudar la gent. Una llei, la 24/2015, sorgida i impulsada per la gent, assumida pel Parlament, aprovada per unanimitat; una llei que dóna eines a l'Administració, però que dóna oportunitats als usuaris; una llei d'aquestes característiques no pot ser suspesa. Però el que no pot ser és que, en ple segle XXI, una llei d'aquestes sigui recorreguda, i menys que sigui recorreguda per un govern en funcions. Mirin, i ho hem vist fa breus minuts i pràcticament hem fet un primer minidebat sobre la llei, sobre el tema de la pobresa energètica. Però podem discutir sobre l'asfixia econòmica del Govern de l'Estat a Catalunya, podem parlar o discrepar amb referència a com s'ha de dir o no la conselleria d'Exteriors, però el que no es pot fer, perquè és indigne, és promoure també l'asfixia social al nostre país. Si el Govern del Partit Popular recorre la Llei 24/2015 estarà promovent l'asfixia social, perquè estarà atacant la gent més vulnerable. Per això, consellera, celebrem la celeritat del Govern a fer un acord de govern per garantir, davant d'aquestes incerteses, un paquet de mesures legislatives per donar resposta a la pobresa energètica i, també, a les necessitats habitacionals. Per això, consellera, li agrairia que, en aquesta intervenció, en aquesta comunicació que tenim, doncs, ens pugui explicar en què es basen aquests acords presos..., acord de govern que es va aprovar ahir. Perquè, en definitiva, això d'explicar és del que va; és del que va la cosa, és explicar-se davant la gent. I jo em pregunto com es pot explicar o com podem explicar o com explicarà, per exemple, el Govern espanyol que s'obligui a pagar sis mil euros a famílies que es vulguin escolaritzar en castellà i, en canvi, vulgui impedir accions d'urgència i emergència social per a garantir el subministrament a famílies vulnerables. Sabem quants rebuts d'aigua o de llum es poden pagar, amb sis mil euros? Creiem que, tot plegat, això que estem parlant requereix els mínims ètics? Jo crec, de veritat, que no. I és per això que des del Grup Parlamentari de Junts pel Sí estem compromesos amb aquesta llei aprovada al Parlament, compromesos i còmplices amb els promotors de la ILP i amb les accions reivindicatives que es vulguin generar. Però, sobretot, volem ser proactius parlamentàriament, i també socialment, per fer pública una injustícia que afecta directament la gent. Amb aquesta llei –i amb una pregunta, aquest matí, vostè, consellera, ho ha pogut contestar– s'ha pogut ajudar a més de 33.000 famílies, evitant talls de subministrament o fent ajuts a tal efecte per tal d'evitar-los. Als ajuntaments, des del món local, aquesta norma és la norma que ens empara per poder exigir als bancs i als grans tenedors d'habitatge, i també a les empreses de subministrament, que no es produeixin ni desnonaments ni talls de subministrament sense informe social previ. Des del món local –i aquí, lògicament, em toca molt de prop–, ja s'ajudava la gent abans de la norma, i, per tant, es continuarà ajudant, ja sigui a través d'ajuts directes, de mediació, de borses d'habitatges o de taules de pobresa. Per tant, en aquesta interpel·lació, també, un doble missatge: primer de tot, el de rebuig frontal davant d'aquesta amenaça de suspensió de la norma, però també un missatge de certa garantia, de dir que des del Govern i des del món local se seguirà sent responsable i solidari amb la gent que ho està passant malament. Dilluns van començar mobilitzacions dels promotors de la ILP davant de les seus del Partit Popular en protesta preventiva davant del que pot ser la suspensió de la norma. Avui, aquests mateixos promotors estan a Madrid, al Congrés dels Diputats, demanant als grups parlamentaris el seu compromís perquè en cas que el debat del Partit Popular porti la norma al Tribunal Constitucional, en el moment que es tinguin responsabilitats, qui les hagi de tindre, es retiri automàticament. Des de Catalunya..., i aquest Parlament en la seva gran majoria està d'acord amb aquestes propostes que s'estan planejant, a dia d'avui –s'han planejat aquest matí–, als diferents grups parlamentaris. I, per tant, des del Govern també sabem, doncs, del compromís i de les reunions que també han tingut per portar-ho tot a tal efecte. Mirin, la ciutadania està emprenyada, decebuda i, a voltes, impotent. Contribuïm, des de la política, a minimitzar els efectes de la crisi o a agreujar-los? És una pregunta que tothom s'hauria, també, de plantejar. Però una manera fàcil de contribuir a no agreujar-los seria posar en el respecte competencial l'autonomia local i, sobretot, el sentit comú, per davant de la miopia política, curtterminista, que contribueix a res més que a la permanent desafecció i emprenyament crònic en temes socials de la gent. Aquesta interpel·lació, a manera també de comunicació i de posada de coneixement davant la posició i fermesa del nostre grup parlamentari, tenia aquesta doble vessant, en un principi: tenia una vessant reactiva i una vessant preventiva; reactiva, de rebuig a la suspensió del decret, i preventiva davant la previsió que es pugui suspendre la norma. Però també tenia una voluntat de poder donar peu al fet que el Govern pogués explicar el que s'està fent en aquests temes, el que està explicant en l'Acord de govern, i també, doncs, per posar a fer, per posar a dir de manera clara, contundent i sense cap mena de dubte el compromís del Grup Parlamentari de Junts pel Sí en el treball permanent per ajudar les persones i les famílies més vulnerables. Moltíssimes gràcies, i bona tarda. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Respon la consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, senyora Meritxell Borràs.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Solsona, el Govern, com vostè sap i ha manifestat, està plenament compromès que cap família en situació d'exclusió social es vegi privada dels subministraments bàsics i, per tant, per una situació d'impagament. I, per tant, en aquest àmbit treballem i seguirem fent-ho. I també perquè el dret a un habitatge digne, doncs, sigui una realitat, i és en aquest àmbit en què el Govern, hi insisteixo, estem plenament convençuts. I, per tant, puc assegurar-li que la sentència, doncs, del Tribunal Constitucional sobre el decret mencionat, el Decret llei 6/2013, no produirà cap conseqüència, perquè nosaltres, doncs, seguirem dintre del marc legal que entenem que ens protegeix i hi treballarem donant respostes als milers de famílies que ho requereixen per la seva situació de vulnerabilitat. El Tribunal Constitucional declarava que les competències de subministrament de gas, aigua i llum era un tema, doncs, d'àmbit de sector elèctric, i que, per tant, pertanyia a l'Estat. Però, a veure, aquest és un fort desconeixement. Aquí estem parlant d'un tema purament social, i, de fet, així ho manifestava en el seu vot particular, el magistrat Juan Antonio Xiol Ríos en què manifestava que aquest és un tema social i que Catalunya, doncs, té competències en aquesta matèria, i, per tant, ens podem legislar. Tristament, en aquesta matèria no és la primera suspensió que el Tribunal Constitucional, doncs, fa, perquè... –impulsat, lògicament, pel Govern de l'Estat–, perquè prèviament ho havia fet amb el Codi de consum que donava noves obligacions d'informació a empreses subministradores, i també, doncs, la necessitat de crear un fons d'atenció solidària dels subministraments bàsics. I, en aquest sentit, sembla –i ho dic clarament– que avui podem tenir sobre la taula una bona notícia: acabem de rebre una interlocutòria que aixecaria la suspensió sobre el tema del Fons d'atenció solidària. I, per tant, ja els ho dic, ja els anuncio que hem rebut aquesta interlocutòria, però que hem d'estudiar amb deteniment quins efectes reals té, i tenir en compte, també, que no es tracta de la sentència definitiva, sinó, doncs, del que és l'aixecament d'aquesta suspensió; però, d'entrada, una bona notícia que podem tenir sobre la taula. Per tant, ens trobem, per una banda: inacció per part del Govern espanyol, malgrat hi hagi una directiva europea de l'any 2009 que obliga a transposar aquesta directiva, doncs, en llei, i, per tant, protegir i garantir el subministrament elèctric als consumidors vulnerables, davant de la inacció, hi insisteixo, del Govern espanyol ens trobem també amb una superacció del Govern espanyol que vol aturar la protecció per part del Govern català en els ciutadans i ciutadanes que estan en una situació de vulnerabilitat, i que, per tant, per dues vegades ens porten a suspendre dues mesures legislatives. I ara tenim a la corda fluixa la tercera, com vostè deia, la llei que va ser impulsada per la ciutadania: la Llei 24/2015. Per tant, ens trobem en una situació que, lògicament, ens preocupa; però, també volem manifestar una cosa, no?, i és que les persones de Catalunya han d'estar tranquil·les que el Govern ha treballat i seguirà fent-ho per garantir, doncs, aquests subministraments. Bé. Per tant, això que ens demostra? Per una banda la inacció i, per una altra, la superacció, és que a Catalunya ens calen eines d'estat per fer front a les situacions d'injustícia que pateixen els ciutadans de Catalunya. Perquè si l'Estat, doncs, ha renunciat a protegir, a defensar els ciutadans més vulnerables d'aquest país, en cap cas ho farà, això, el Govern de Catalunya. Per tant, aquesta problemàtica, nosaltres ens l'hem pres com un objectiu conjunt de les diferents administracions del país. Vostè ho deia bé. Aquí hi ha hagut també molta feina per part dels ajuntaments, i, per tant, també, dels serveis socials bàsics. I, per tant, hi ha hagut accions clares, amb una clara voluntat. Per citar-ne algunes, no?: la Taula sobre la pobresa energètica o la norma vigent actual del 24/2015. Vostè ho deia, també, que hem pogut, doncs, evitar 33.000 talls de diferents subministraments bàsics. Això no és un tema menor. I també, amb el desplegament d'aquesta llei, doncs, hi ha el compromís de crear els instruments i eines administratives per respondre, efectivament, a les situacions de pobresa energètica, per una banda, i, per una altra, també, crear una estructura que permeti garantir els consums bàsics a les persones i famílies que els serveis socials acreditin la seva pobresa energètica. Per tant, prioritat claríssima: evitar que qualsevol persona o família en situació de vulnerabilitat es vegi, doncs, sotmesa a un tall de subministraments bàsics. Això ho hem fet i ho seguirem fent. Segon àmbit: el de l'habitatge. Aquesta..., nosaltres hem impulsat, com vostè sap, la Mesa d'emergència de l'Agència d'Habitatge de Catalunya, i aquí s'ha fet molta feina: durant dos anys el número de sol·licituds resoltes positivament, doncs, són 1.808. Per altra banda, disposem de 1.830 habitatges conveniats amb les entitats financeres –i aquest no és tampoc un tema menor. O, per altra banda, doncs, també, hem comunicat a les entitats financeres i als grans tenidors, els propietaris d'habitatges buits, en aquells municipis amb necessitats urgents, la idoneïtat de cedir-los, voluntàriament, abans d'haver d'activar els mecanismes de cessió obligatòria que permet l'article 7 de la mencionada llei. Per tant, la llei corre perill de ser recorreguda pel Govern de l'Estat. I, per tant, aquí clarament, això no es tracta d'un conflicte de competències, sinó que és, i ho podem dir així, un atac premeditat cap a les famílies més perjudicades per la crisi. Per tant, això produiria conseqüències sobre les famílies en situació de pobresa energètica, i també sobre aquelles en una situació d'exclusió residencial. Per tant, davant de tot això, què fa el Govern? Doncs fa un acord, no?, que ens comprometem a adoptar les mesures legislatives urgents, doncs, que facin falta, que l'Estatut ens permet i, per tant, per garantir un marc legal necessari per lluitar contra la pobresa energètica i, també, l'emergència habitacional. Per altra banda, es convoca una trobada amb la totalitat dels grups polítics per explicar, doncs, quina és la feina que estem fent. I, per tant, en aquest sentit, jo crec que hi podem, doncs, treballar conjuntament en aquestes matèries. Per altra banda, també, reunir la Taula sobre pobresa energètica i la Taula sobre desnonaments i valorar quina és la situació en què ens trobem, i, per tant, doncs, treballar en aquest àmbit conjuntament. També, realitzar una campanya específica sobre la pobresa energètica i exclusió residencial per donar a conèixer, doncs, a les persones que s'hi puguin acollir quines mesures poden utilitzar per no veure's exclosos, doncs, ni de corrent, ni d'aigua, ni de llum, i tampoc d'un habitatge digne. I, per una altra banda, també portarem a informació pública el decret que ha de regular –i això d'una forma immediata, ja els ho deia aquest dematí–, doncs, els procediments extrajudicials; però, com vostè deia, aquest no és el tema substancial de la llei i estem treballant en totes les altres matèries. També hem acordat amb les empreses subministradores i els agents implicats com s'aplica la comunicació obligatòria, els serveis socials de les situacions de pròxims talls. Hem vist que hi ha algunes situacions que es poden millorar i, per tant, aquí hi treballarem. O acordar amb els ens locals la implementació de les línies de suport de les llars i a les famílies, estudiar el model de tarifació social existent a d'altres països, i, per tant, veure si ho podem importar a Catalunya, i crear un mecanisme d'atenció solidària de subministrament bàsics a partir de les aportacions, doncs, de les administracions públiques i les companyies subministradores. Hi haurà una nova convocatòria, una convocatòria de línia d'ajuts i aquí aquest dematí ja els anunciava que els recursos que no van ser utilitzats l'any anterior, doncs, podran ser utilitzats aquest any. I, per una altra banda, donar també garanties al suport a totes les persones individuals, entitats o altres organitzacions que iniciïn els tràmits per denunciar el Govern de l'Estat espanyol davant del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, per la indefensió dels consumidors vulnerables davant de la pobresa energètica i per la manca de la transposició de les directives europees i que, per tant, els deixa en una situació d'indefensió. Per tant, per acabar, escolti'm, missatge de tranquil·litat a totes aquelles famílies que saben, doncs, que això està en perill, per dir-ho d'alguna manera, davant de les actuacions del Govern espanyol, perquè no hi ha la possibilitat de perdre aquestes ajudes. El Govern de Catalunya es compromet a trobar les vies adequades i legals per donar-hi suport i, per tant, impedir aquests talls, doncs, dels subministraments bàsics. I, per una altra, doncs, d'una forma molt clara: per molts recursos d'inconstitucionalitat que es presentin i per moltes lleis que se suspenguin, el Govern de Catalunya no deixarà de fer esforços per fer allò que li correspon, que és, doncs, donar el suport a les persones que ho requereixen i, per tant, estar al cantó de les famílies i les persones vulnerables que la llei, lògicament, com diu la Unió Europea, ha de protegir. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula... [[Veus de fons.]] No? [[Pausa.]] D'acord, doncs. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació financera de la Generalitat i les perspectives de futur]] [[300-00037/11]] El novè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre la situació financera de la Generalitat i les perspectives de futur, presentada pel Grup Parlamentari Junts pel Sí. Per exposar-la, té la paraula el senyor Oriol Amat.
Gracies, presidenta. Vicepresident, diputades, diputats..., el ministre d'Hisenda espanyol, fa uns dies, va comunicar per carta que les comunitats autònomes espanyoles havien de retallar, i molt. En el cas concret de Catalunya, la quantificació que es fa és que ha de fer unes retallades que suposen 3.400 milions d'euros. Al mateix temps, durant aquests dies, i en períodes anteriors, s'ha criminalitzat les comunitats autònomes en relació amb el seu dèficit, amb el malbaratament, etcètera. Bé, aleshores, la interpel·lació que fem des de Junts pel Sí al Govern té a veure amb el capteniment del Govern català en relació amb la situació de les finances i les perspectives de futur. Bé, sobre aquest punt, en aquesta intervenció el que faré és cinc consideracions que fem des de Junts pel Sí i unes conclusions. Les consideracions fan referència en primer lloc al dèficit, el dèficit que tenim. Per què tenim dèficit? En tercer lloc, parlaré de l'infrafinançament que té Catalunya. En quart lloc, de les conseqüències que suposa aquest infrafinançament per a l'estat del benestar, per a la competitivitat; és a dir, per a les persones, per a les empreses. I, finalment, la cinquena consideració és sobre el rating, l'impacte que té el dèficit en el rating. Quan hagi fet aquestes consideracions, faré unes conclusions. Per tant, primera consideració: el dèficit. El dèficit és d'uns 4.000 milions d'euros, i és la diferència entre unes despeses i uns ingressos. El que ens diu el ministre és que gastem massa pels ingressos que tenim. Bé, nosaltres el que creiem és que gastem poc. El que passa és que on realment tenim el problema és en els ingressos, que ingressem massa poc. Per tant, no és un problema de despesa –més aviat, si tenim problema és per poca despesa, després m'hi referiré–, sinó que el problema realment el tenim per pocs ingressos. Segon punt: l'economia catalana, una economia que genera, com deia fa un moment, en teoria, als comptes públics, 4.000 milions d'euros de dèficit. Catalunya és una de les regions més competitives que hi ha a Europa. Si parlem a nivell espanyol, en generem el 19 per cent del PIB. El president, el senyor Rajoy, deia: «Los catalanes hacen cosas. Sí, fem el 19 per cent del PIB. Som el 16 per cent de la població, però fem el 19 per cent del PIB. Tributem amb el 19 per cent dels impostos. De tots els impostos que recapta l'Estat espanyol, els catalans hi contribuïm amb el 19 per cent. Què rebem? Doncs de tota la despesa que fa l'Estat espanyol, en rebem el 10 per cent. O sigui, tributem, contribuïm en els impostos, amb el 19 per cent i rebem el 10 per cent de la despesa. Tercer punt: aquest desequilibri entre amb el que contribuïm i la despesa genera un infrafinançament. Així com en altres temes a Catalunya no hi ha tanta unanimitat, entre els economistes, si vostès agafen, de cada cent estudis que fem els economistes, de totes les tendències, sobre el dèficit fiscal català..., si els agafen tots, veuran que el 90 i escaig per cent dels economistes catalans que hem fet estudis sobre el tema del dèficit fiscal coincidim que hi ha un dèficit fiscal excessiu, que el quantifiquem, segons els anys, entre 15.000 i 16.000 milions d'euros l'any. Això és molt o és poc? Bé, doncs, si tenim un dèficit fiscal de 16.000 milions i la Generalitat té un dèficit anual que ens volen fer disminuir de 4.000, vol dir que amb el dèficit fiscal que tenim..., no solament podríem eixugar el dèficit que tenen els comptes de la Generalitat; podríem revertir retallades, podríem fer moltes coses que no podem fer. Aleshores, aquests 16.000 milions d'euros l'any són per capita 2.000 euros. Per persona. Dos mil euros per persona és molt o és poc? Bé, resulta que la Generalitat, els diners que té per a totes les polítiques són 1.900 euros/any per capita. La Generalitat té, per destinar a sanitat, ensenyament, a tot, 1.900 euros per capita. I resulta que el dèficit fiscal que tenim, per capita, són 2.000 euros. Hi han altres a regions a Espanya que en lloc de rebre 1.900 euros per capita reben 4.000 euros per capita. Quatre mil. Es parla de la igualtat dels espanyols, i a mi em costa trobar en el món un estat més asimètric que el que hi ha actualment. Bé, el quart punt són les conseqüències d'aquest infrafinançament. Aquest infrafinançament afecta les persones. Menys estat del benestar. Agafin l'indicador que vulguin: despesa sanitària per persona, despesa d'educació per persona, despesa..., la que vulguin. Fins i tot, en poden agafar una que aquí a la cambra..., he vist que hi ha una predilecció especial pel tema de l'acció exterior. Des de fora no m'imaginava que hi hagués tanta predilecció. Veig que hi han tres o quatre temes que són recurrents. Un és el de l'acció exterior. Doncs, bé, agafin l'acció exterior i veuran que, en termes absoluts, els euros absoluts que gasta Catalunya en acció exterior són menors que en diverses regions, moltes amb molts menys habitants que nosaltres. Per tant, no solament gastem molt poc i molt menys que els altres per capita, inclòs en acció exterior, sinó que a més no solament és per capita, sinó en valors absoluts. Jo recordo fa anys que aquesta situació, quan la vam començar a estudiar en la Comissió d'Economia Catalana del Col·legi d'Economistes..., dèiem que Catalunya un problema que ha tingut... Fa uns anys hi havia un president del Govern que li agradaven els bonsais. En realitat, sempre he pensat que als governs espanyols sempre els agrada el bonsai, i tenen un bonsai que és el bonsai preferit, que és Catalunya. Catalunya és com un bonsai que se li van tallant les branques i se li impedeix el creixement. Aquest infrafinançament..., hi han estudis –si algú hi té interès els hi puc passar– que demostren que simplement el dèficit d'infraestructures ens perjudica el creixement del PIB en un 1,3 per cent anual. Simplement el dèficit d'infraestructures. Si en infraestructures en lloc de gastar un 10 per cent del pressupost estatal, fos el 16, o fos el 20, el 19-20, que és l'equivalent al PIB, doncs creixeríem de més un 1,3 per cent del PIB. Bé, la cinquena consideració és sobre el rating. A les últimes setmanes he notat, en fi, en molta gent, sobretot en mitjans, determinats mitjans espanyols, determinats polítics, una gran alegria per la rebaixada del rating català. Bé, el que és important és saber a què es deu, aquesta baixada del rating: simplement al fet que Catalunya no pot disposar dels recursos que genera. Els recomano un estudi fet per dos economistes, Elias i Mateu, que demostren que si Catalunya no tingués el dèficit fiscal que té en lloc de ser un bo escombraries, com és actualment, tindria el rating A+, dos punts per sobre del que tenen Euskadi i Navarra. Be, passo a les conclusions. Les conclusions són quatre. La primera: contribuïm amb el 19 per cent als impostos i rebem el 10 per cent de despesa, el 10 per cent de les infraestructures. El tema de les infraestructures és especialment greu. Si llegeixen declaracions fetes en els darrers temps, darrers mesos, per dirigents de multinacionals, diuen que el que els fa por –sobretot de la química, per exemple, o de l'automòbil– no és el tema del procés. El que els fa por, a més dels costos energètics, és la manca d'infraestructures, de connexions amb ports, el tema del corredor ferroviari del Mediterrani... Bé, segona conclusió: els catalans mereixem més despesa pública i més infraestructures. En definitiva, més benestar i més competitivitat. Tercera conclusió: el dèficit que té la Generalitat en els comptes és un dèficit extern. No es genera a Catalunya. A Catalunya generem més ingressos dels que gastem. El problema són els diners que se'n van i no tornen. Si algú estira més el braç que la màniga no és el Govern català. Quarta conclusió, i acabo: no retallarem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Respon el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, senyor Oriol Junqueras.
Té gelos, senyor Coscubiela? Té gelos? [[Veus de fons.]] Ah! [[Veus de fons.]] Una mica de calma –una mica de calma.
Si us plau, va. [[Veus de fons.]]
Una mica de calma –una mica de calma.
Si us plau...
Deixeu-me començar la intervenció amb una pregunta que no té res de malintencionada: pot ser que en una interpel·lació sobre situació financera de la Generalitat i perspectives pressupostàries en aquesta cambra no hi hagi cap diputat d'un dels grups parlamentaris? Pot ser? [[Veus de fons.]] D'acord. Feta aquesta pregunta –que és evident que no té cap mala intenció, era només per assegurar-me'n i constatar el fet–, algunes reflexions de caràcter genèric al voltant de la interpel·lació que es plantejava. Segons dades de la Intervenció General de l'Estat, no dades de la Intervenció General de la Generalitat de Catalunya, dades de la Intervenció General de l'Estat, l'única administració pública de l'Estat espanyol que ha augmentat la seva despesa respecte a l'any 2010 ha sigut l'Administració central de l'Estat, l'única, que l'ha augmentat en una mitjana del 4,2 per cent. El conjunt de les comunitats autònomes han rebaixat la seva despesa respecte al 2010 en un 13,5 per cent. Aquest percentatge és més alt en el cas de la Generalitat de Catalunya. Les administracions que ha abaixat més la seva despesa respecte al 2010 són els municipis i les diputacions, que l'han rebaixat en un 21 per cent. Per tant, ho repeteixo: segons dades de la Intervenció General de l'Estat, l'única administració que ha augmentat la seva despesa respecte al 2010 ha sigut l'Administració General de l'Estat, en un 4,2; el conjunt de les comunitats autònomes l'han rebaixat en un 13,5. Per tant, primera conclusió al voltant del dèficit acumulat per les administracions públiques de l'Estat espanyol: és evident que aquest dèficit és responsabilitat fonamentalment de l'única administració que ha augmentat la seva despesa respecte al 2010. És impossible que els responsables siguin aquelles que han rebaixat la seva despesa en un 13,5 per cent. Primera conclusió, que em sembla que és evident. A més a més, l'Estat, i jo mateix en aquesta seu parlamentària i en d'altres àmbits, afirma, el Govern espanyol afirma, el ministre d'Hisenda afirma, i jo alguna vegada també ho he explicat, que hi ha una part de l'increment de la despesa de l'Administració General de l'Estat que respon als increments derivats..., o com a conseqüència de l'increment de la despesa de la seguretat social, que inclou pensions i subsidis d'atur. És cert, hi ha una part d'aquesta despesa que correspon a aquestes partides. En concret, en els últims sis anys les partides corresponents a la seguretat social, per tant aquelles que engloben pensions i subsidis d'atur, s'han incrementat un 3,3. La resta de la despesa de l'Administració General de l'Estat, és a dir, aquella que no té res a veure –aquella que no té res a veure– ni amb les pensions ni amb el subsidi d'atur, ha augmentat un 5,4 per cent, incloent-hi, per exemple, alguns submarins que només poden navegar en superfície, perquè si fessin la seva funció no tornarien a la superfície. I això té conseqüències duríssimes. No per a les administracions públiques en el seu conjunt, sinó per al conjunt dels ciutadans que són administrats per aquestes administracions públiques. Perquè, si bé és cert que l'Estat assumeix les partides corresponents a seguretat social i prestacions d'atur –que, hi insisteixo, han pujat un 3,3 per cent, mentre que el conjunt de la despesa de l'Estat ha pujat un 4,2 per cent, per tant molt per sobre, en el ritme, que el de la seguretat social–, també és indubtablement cert –també és indubtablement cert– que són les administracions de caràcter subestatal aquelles que assumeixen la responsabilitat de despeses de caràcter social tan rellevants com, per exemple, la salut, l'ensenyament, el benestar social, etcètera. El conjunt de la pèrdua de capacitat d'aquestes administracions subestatals –recordem que es situen al 13,5 per cent de mitjana entre el 2010 i el 2016– és el que explica que, malgrat que destinem el percentatge més alt de la nostra història en els nostres pressupostos a aquestes partides de caràcter social, malgrat destinar-hi el percentatge més alt, més del 70 per cent del pressupost de la Generalitat de Catalunya va destinat a aquestes partides de caràcter social directe, i malgrat que l'esforç fiscal que fan la immensa majoria dels ciutadans és molt rellevant –molt rellevant–, malgrat això, la despesa per capita, tal com apuntava el diputat que interpel·lava, és evident que està molt per sota de la mitjana de l'Estat. I l'única explicació possible del fet que una societat que fa un esforç fiscal per sobre de la mitjana, que destina un percentatge superior a la mitjana a les polítiques socials, tingui un per capita clarament inferior a la mitjana en aquestes polítiques socials és que hi ha algun element que distorsiona els ingressos disponibles d'aquesta administració pública, en aquest cas de la Generalitat de Catalunya, i del conjunt de les nostres administracions públiques: ajuntaments, diputacions, etcètera. Durant molt de temps, quan hem explicat aquesta mena de qüestions, malgrat l'evidència de les xifres i em sembla que la claredat expositiva que almenys intentem posar-hi, durant molt de temps, hem estat molt sols, hem estat molt sols en aquesta cambra, o, dit d'una altra manera, la majoria d'aquesta cambra ha estat molt sola en el conjunt de les explicacions que ens han donat en les administracions públiques o en els mitjans de comunicació de l'Estat. Ara sembla que ha canviat. Ara la Intervenció General de l'Estat és la que ens subministra les dades que acabo d'exposar. I ara resulta que l'Airef, l'autoritat responsable independent, fiscal, no només ens dóna la raó, sinó que porta el Ministeri d'Hisenda, que és el ministeri que ha creat l'Autoritat Independent de Responsabilitat Fiscal, davant dels tribunals, perquè li nega la informació necessària per fer la seva feina. És a dir, l'Autoritat Independent de Responsabilitat Fiscal, creada pel Ministeri d'Hisenda, porta el Ministeri d'Hisenda als tribunals perquè no li deixa fer la seva feina. I aquesta setmana mateix l'Airef li deia al ministeri exactament el mateix que nosaltres li diem des de fa anys, mesos, setmanes, dies i hores; per exemple, respecte a la impossibilitat manifesta de calcular quina és la retallada que el ministerio ens demana, si el ministerio no fixa la quantitat a retallar, ni fixa els percentatges, ni fixa els criteris amb els quals s'ha de calcular i, a més a més, estableix com a ingressos pures estimacions. Qui és capaç de fer l'exercici de calcular allò que no es diu ni amb valors absoluts, ni amb valors relatius, ni amb criteris per calcular-ho, i que, a més a més, considera que les previsions d'inversió són pures estimacions i, per tant, tu mateix? Per cert, i si no retalles prou, o no retalles al seu gust, t'intervenen. Deia: «Afortunadament, no estem sols. De fet, ara hi ha una gran quantitat, moltes comunitats autònomes de l'Estat espanyol que diuen el mateix que diem nosaltres i que, en aquest sentit, coincideixen amb la Intervenció General de l'Estat, que coincideixen amb l'Autoritat de Responsabilitat Fiscal, o el que diuen els comissaris de la Comissió, Moscovici i Dombrovskis, al final, el que estan dient, el que estan dient aquests dies, i així els interpreta el ministre d'Economia, De Guindos, és que allò que nosaltres hem defensat insistentment en aquesta cambra i fora d'aquesta cambra és el mateix..., alguna vegada algú ens ajuda, cosa que nosaltres valorem molt i tenim en altíssima estima, i no ens plany gens –gens, gens– destacar-ho, i em sembla que ho he destacat en moltes ocasions –en moltes ocasions. Doncs, si tanta gent ens dóna la raó, potser –accepteu-me el «potser–, potser serà perquè la tenim –si tanta gent ens dóna la raó, potser serà perquè la tenim. Per cert, malgrat els esforços per convèncer alguns diputats, alguns dels quals continuen absents en la seva totalitat, diguem-ne, del seu grup en aquesta cambra, resulta que algun president d'alguna comunitat autònoma d'aquest mateix grup polític diu exactament el mateix que hem dit nosaltres en aquest aspecte. Per tant, em sembla que la raó que ens assisteix és molta i, per tant, nosaltres actuarem en la línia que també hem anat explicant insistentment tant de temps. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. Té la paraula el diputat Oriol Amat.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, mentre fèiem la interpel·lació, sembla que el Govern espanyol ha augmentat el sostre de dèficit per a enguany del 0,3 al 0,7; bé, doncs, potser és qüestió que continuem amb la interpel·lació, eh? [[Rialles. Remor de veus. Aplaudiments.]] Bé... El que passa és que un 0,7 és insuficient, eh? Bé, dèiem que no volem retallar més. El vicepresident ha introduït unes dades interessants: ha esmentat l'Airef, que està nomenada pel Govern espanyol; ha esmentat altres comunitats autònomes, de diferents colors polítics; ha esmentat també el comissari Moscovici, d'Economia, de la Unió Europea... Bé, aleshores, si creiem que no hem de retallar més..., a més, hi han dos motius addicionals, que un està molt relacionat amb el que ens ha explicat el vicepresident. Els volia parlar de dos motius addicionals: un és el tema dels incompliments i l'altre, el tema de les deslleialtats. En la intervenció anterior ho intentava argumentar des del punt de vista que Catalunya genera recursos suficients, que gastem poc, que mereixem més estat del benestar, mereixem més competitivitat, més infraestructures..., però ara em voldria referir a aquests dos punts: els incompliments i les deslleialtats. Sobre els incompliments, bé, aquí, en els pocs mesos que porto de diputat, doncs, he pogut veure que es parla moltes vegades de la disposició addicional tercera; i què vol dir, aquesta disposició addicional tercera? Doncs, que hi ha un deute pendent, relacionat amb uns acords presos, un deute pendent de 4.000 milions d'euros. Es fan els càlculs a la baixa de les bestretes... Aquest tema de les bestretes, el trobo interessant. Fa uns anys algú parlava d'«indemnizaciones en diferido, i ara, en el tema de les bestretes, unes bestretes que es calculen a la baixa el 2014, que sembla que es liquidaran el 2016, es diu que no es volen anticipar, que no es vol anticipar una cosa, uns diners molt importants que vénen del 2014. Hi han retards en les liquidacions, no hi han execucions d'inversions... Abans els parlava que la inversió és molt baixa, és un 10 per cent, la inversió que fa l'Estat a Catalunya és un 10 per cent, del total de la inversió que fa. Bé, això és el que posa al pressupost, un 10 per cent; el que és interessant és mirar després què s'executa. Hi han estudis molt interessants, entre ells recordo els de Joan Ridao, que calcula, en un període d'anys molt llarg, que l'execució d'aquest 10 per cent, que és tan baix, de pressupost que es fa per a infraestructures per a Catalunya, que és un 10 per cent i és molt baix, després resulta que Catalunya, casualment, és de les comunitats on l'execució és més baixa: la mitjana d'un període llarg d'anys és d'un 79 per cent d'execució, molt per sota de la mitjana. I resulta que hi han unes comunitats autònomes on s'executa més del 100 per cent del pressupostat, i sempre es va repetint aquesta pauta. Bé, podria seguir amb molts més incompliments, però volia passar al segon punt: deslleialtats. Ens ha parlat, el vicepresident, del tema dels objectius de dèficit, i ens ha recordat una dada molt important que ha sortit aquests dies a la premsa: l'Estat està gastant més en aquests moments, en relació amb el 2010, està gastant un 4 per cent més; les comunitats autònomes, que en teoria són les malgastadores, les que no fan els deures..., les comunitats autònomes han retallat, de mitjana, un 13 per cent. L'impacte que ha tingut la reducció del finançament per a Catalunya és molt més que un 13 per cent, eh? Per tant, aquest 0,7 a què sembla que ha passat, per la decisió que s'ha fet, del sostre de dèficit, de passar del 0,3 al 0,7, creiem que és insuficient. No els vull cansar. En tema d'incompliments i deslleialtats, hi ha un informe molt complet que va fer el Govern català l'any passat, que quantifica les deslleialtats en 9.000 milions d'euros. Passo a les conclusions. L'Estat, com deia, ens demana retallar, i ja els anunciava abans que no ho farem, però, a més, demanem al Govern de la Generalitat que insti el Govern de l'Estat, primer, que compleixi els seus compromisos; segon, que prediqui amb l'exemple; tercer, que no ens escanyi més. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula el vicepresident del Govern, senyor Oriol Junqueras.
Si tots els diputats tinguessin l'eficàcia de l'Oriol Amat a l'hora d'aconseguir augments en el sostre de dèficit, aviat s'acabarien els problemes [[rialles]] de les administracions públiques de l'Estat espanyol. Jo aportaré alguna dada que em sembla que ajuda a emmarcar la situació. Els ingressos de la Generalitat de Catalunya, en termes per capita, el 2015 i el 2016 s'han situat i es situaran, en termes per capita, en el mateix nivell que el 2005, i, descomptat l'efecte de la inflació, en termes per capita, en el mateix nivell que el 2003. Per tant, és evident que la situació dels ingressos d'aquesta Administració pública està absolutament delmada per fer front a les moltes responsabilitats que ens corresponen i que nosaltres volem assumir. Hi han algunes causes especialment evidents; també n'aportaré alguna dada. Per exemple, respecte al 2006, el conjunt dels ingressos derivats de l'impost de transmissions patrimonials i d'actes jurídics documentats, com a conseqüència, primer, de la bombolla i, després, de l'esclat de la bombolla financera i immobiliària, s'han reduït en més de 2.400 milions. Però la part més rellevant d'aquesta insuficiència dels ingressos per capita que ens situa en els nivells del 2005 i, descomptada la inflació, en els nivells del 2003 està, efectivament, com apuntava el diputat Oriol Amat, per exemple, en el càlcul, sistemàticament a la baixa, de les previsions de creixement econòmic, de recaptació fiscal; per tant, en les bestretes que reben les administracions públiques, etcètera. Al final, quan els governs espanyols d'un i d'altre color actuen d'aquesta manera, perjudiquen també els seus interessos i perjudiquen els interessos del conjunt de la seva administració i dels seus administrats. Perquè una de les responsabilitats de qualsevol administració pública hauria de ser la de garantir el creixement de l'economia i, per tant, el creixement de les possibilitats de recaptació, perquè en el fons això és el que posem al servei dels nostres serveis socials bàsics. I és evident que de forma sistemàtica, escanyant aquesta capacitat de creixement, escanyant aquesta capacitat de desenvolupament, està perjudicant el conjunt dels seus ingressos fiscals. És més, també com hem explicat en moltes ocasions, la capacitat d'endeutament del conjunt de l'economia del Regne d'Espanya, la capacitat d'endeutament del conjunt del Regne d'Espanya –el deute està nominat amb aquest nom, «Regne d'Espanya–, en el moment en el qual es situa ja per sobre del 100 per cent del seu PIB, depèn del creixement del seu PIB, perquè, d'alguna manera o altra, ha d'avalar aquest endeutament ulterior. I el creixement es produeix, malgrat tots els «malgrats, en gran mesura, en la nostra economia. I, per tant, escanyar i estrangular aquesta economia acaba tenint conseqüències en la capacitat d'endeutament del conjunt de les administracions públiques de l'Estat espanyol. I, per tant, l'Estat espanyol, en aquest sentit, els governs espanyols haurien d'actuar de forma més racional. Com que aquesta racionalitat no l'han demostrada, i com que sistemàticament el que han demostrat són incompliments manifestos en qualsevol tipus d'acord fiscal que hi ha hagut, doncs, és ben evident que la nostra societat té tot el dret de decidir –fins i tot en el cas que no fos així, també seria ben evident–, té tot el dret de decidir el seu futur, de decidir les seves polítiques i de prendre totes aquelles decisions que garanteixin i facin possible la sostenibilitat d'aquestes polítiques socials i econòmiques que em sembla, estic convençut que ens mereixem i que els nostres conciutadans necessiten. I això és el que farem, el que intentarem fer amb les propostes pressupostàries que en les properes setmanes, en el proper mes aproximadament, a finals de maig, aprovarà el Govern i que aquest Parlament tindrà ocasió, si ho creu oportú, d'aprovar-ho durant el mes de juliol. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre els refugiats]] [[300-00039/11]] L'onzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre els refugiats, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Fa l'exposició la senyora Adriana Delgado.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, diputades, bona tarda a tothom. Bé, fa només uns dies recordava en aquest Parlament que els nombrosos conflictes bèl·lics que tenen lloc al món, doncs, lamentablement, han provocat històricament i provoquen encara ara la fugida de persones per buscar protecció internacional, seguretat i noves oportunitats, i en aquesta fugida, en el pitjor dels casos, hi troben la mort. Aquesta mateixa setmana –i hem fet un minut de silenci en record seu aquest matí–, un nou naufragi tenyia de negre el Mediterrani, aquest mare nostrum que s'ha convertit en mare mortum. No hi ha xifres exactes, i encara se n'estava fent la recerca, si no hi ha cap novetat, però segons un grup de supervivents hi podien haver mort més de quatre-centes persones. I ha passat just un any després de la mort de vuit-centes persones més en un altre naufragi a les costes de Líbia, que va ser considerada la tragèdia més gran d'aquest tipus en els últims vint anys. I una altra dada, de Save the Children: de l'11 al 13 d'abril –només de l'11 al 13 d'abril– més de cinc mil persones han arribat a Lampedusa, Sicília, Calàbria i Pulla en vaixells. I així van passant els dies i anem sumant tragèdies. Parlem fredament de xifres, de números, però ens referim a persones, a homes, dones i nens que fugen de la violència i la misèria per acabar en aquesta fossa comuna en què s'ha convertit el Mediterrani. Centenars de milers de persones marxen dels seus països d'origen per cercar seguretat, llibertat, respecte pels drets humans. Però en aquesta fugida què s'hi troben? Doncs, barreres aixecades –literalment–, camps de refugiats en pèssimes condicions, deportacions en massa o, com lamentàvem fa un moment, la mort. Davant d'aquesta catàstrofe humanitària, aquesta «crisi dels refugiats que anomenem des que es va aguditzar l'agost de l'any passat –és la pitjor després de la Segona Guerra Mundial–, hem de treballar tant des de les institucions públiques, com des de les entitats, com des de la societat civil, per poder atendre, socórrer i acollir les persones refugiades, respectant els drets fonamentals de l'asil i de la protecció internacional, recollits en les convencions internacionals. Tenim l'obligació ètica, moral i legal –legal– de fer-ho, i així ho expliquen la Declaració universal dels drets humans en el seu article 14, també la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea i la Convenció de Ginebra, entre d'altres. El que hem de tenir clar és que no parlem d'una situació d'emergència puntual, sinó que estem davant d'un repte global. Parlem de gent que fuig de la guerra, que necessita protecció, perquè les seves vides corren perill. Ningú no ha escollit convertir-se en refugiat, i tots podem ser refugiats algun dia. Però no avancem, al contrari: la resposta dels països membres de la Unió Europea, entre ells l'Estat espanyol, ha estat, per exemple, un acord vergonyós amb Turquia, un acord que posa en dubte el mateix dret a l'asil i vulnera nombroses normatives internacionals i europees en favor dels drets humans i sobre la protecció internacional de persones perseguides o víctimes de la guerra –n'hem citat algunes fa un moment. L'Estat espanyol ha estat un dels signants de l'acord i ha demostrat la seva inoperativitat, rigidesa i falta de compromís, no ha estat capaç ni de complir amb el nombre de refugiats que havia d'acollir i, a més a més, ha ignorat, ha menystingut la Generalitat, que ha mostrat des del primer moment la seva predisposició a participar en l'acció dels governs europeus contribuint al reassentament, a la reubicació en el territori de persones refugiades, atesos els seus compromisos en defensa de la pau i del respecte als drets humans. Tot i que l'Estat espanyol té competències exclusives sobre estrangeria i dret d'asil d'acord amb la Constitució europea, la Generalitat, d'acord amb l'Estatut, té la competència exclusiva en matèria d'immigració per al primer acolliment, l'establiment i la regulació de les mesures necessàries per a la seva integració social i econòmica i per a la seva participació social. Totes elles són competències que s'han desenvolupat progressivament i que han fet possible l'acollida i la integració de milers de persones immigrants a Catalunya en el decurs dels darrers anys. Aquest programa estatal d'acollida i d'integració de refugiats no ens sembla bé. No ens sembla bé, per què? Doncs, perquè té mancances, perquè és rígid i burocratitzat, perquè està centralitzat i deixa gent desatesa. I, tot i que les entitats gestores del programa fan bona feina –i des d'aquí aprofitem per fer-los un reconeixement, a Creu Roja, al Comitè Català d'ajuda per als Refugiats i a ACCEM–, nosaltres el que volem és ampliar-lo; ampliar-lo i complementar-lo, perquè el nostre compromís és acollir refugiats i ho volem fer amb més places i ho volem fer millor, de forma coordinada amb el Govern, els ajuntaments i les entitats. Alguns defectes del programa estatal, com comentava. Deixa moltes persones desateses durant el període que va entre l'entrada al país i l'acceptació de la sol·licitud de l'asil, un període que pot durar entre un i tres mesos. És un programa rígid, perquè no té en compte el projecte migratori de la persona refugiada i obliga a anar a determinades destinacions diferents dels llocs on la persona sol·licitant d'asil creu, pel que sigui, doncs, que pot arrelar millor. El programa té una durada que és suficient per a algunes persones, però no acaba quan s'assoleix l'autonomia personal, sinó que té una durada fixa, i per a moltes persones aquesta finalització del programa és exclusió social. I per últim, ho repetim, la gestió és exageradament burocratitzada i rígida. Què més? No només la Generalitat ha mostrat la seva predisposició a gestionar l'acollida i la integració dels refugiats; també els ajuntaments, les entitats, la societat civil, estan treballant i reclamant una major gestió en l'acollida i en la integració d'aquestes persones, i ho han demanat públicament i en diferents ocasions. I, més enllà d'aquest pla estatal que criticàvem, també des d'altres ens transversals i de coordinació, com per exemple, des del setembre del 2015, el Comitè per a l'Acollida de les Persones Refugiades; i cito només aquest per la seva representativitat, però hi han moltes altres iniciatives. I què hem de fer? Doncs, hem d'aprofitar els serveis de tots ells com a facilitadors de l'acollida i integració d'aquestes persones estrangeres; en tenen molta experiència i ens podrien ajudar molt. Com ha recollit el Comitè de les Regions de la Unió Europea, els ens locals han de participar activament en el sistema de repartiment i reubicació dels sol·licitants i beneficiaris de la protecció internacional, així com en els mecanismes d'acollida i en el finançament europeu. I, per últim, tinguem memòria. No podem deixar de dir que nosaltres hem estat refugiats, que recordem quan el nostre país va ser salvat en bona part per les repúbliques de Veneçuela, Mèxic o Xile i pel poble de França. I aquesta terra sempre ha estat solidària i d'acollida, i construïda per tots i cadascun dels seus ciutadans, fos quin fos el seu origen. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Respon el conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència, senyor Raül Romeva.
Gràcies, senyora presidenta. Gràcies, senyora diputada. Efectivament, aquesta és una qüestió de la qual mai parlarem prou, mai ens hi dedicarem prou i sempre seran massa els minuts de silenci que hi haurem de dedicar, perquè efectivament és un dels drames que reclamen respostes concretes, reclamen voluntat, reclamen solucions, i, ho repeteixo, per molt que les paraules mai siguin suficients, des del punt de vista de les necessitats s'han de complementar amb moltes altres coses que avui en dia, malauradament, ni tothom fa ni tothom deixa fer. És, per tant, absolutament pertinent la reflexió que feia la diputada i que, a més a més, ens permet en aquesta cambra reiterar una vegada més el compromís que tenim com a diputats i diputades, com a representants electes, com a servidors públics, davant d'un fet que és en realitat un deure; un deure democràtic i, sobretot, un deure humanitari. Per això, des del punt de vista del que com a govern es pot fer, faig meves les paraules que ja va fer en el seu moment la consellera Bassa –que avui, precisament, és a Madrid per tractar aquesta qüestió– i que es fonamenten en la voluntat, en l'obligació de fer complir i de complir el dret internacional vigent; això vol dir la Declaració universal dels drets humans, la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea i, naturalment, la Convenció de Ginebra. I això vol dir acollir aquelles persones refugiades, com molt bé s'ha apuntat, que fugen, òbviament, perquè temen per la seva vida, per motius molt diversos, però òbviament no per gust i encara menys per desig, i sobretot, també, abordar les causes que han provocat aquesta fugida. I això ho fem, sí, ho hem dit, per democràcia i per responsabilitat, però sobretot, també, perquè tenim memòria. I és absolutament pertinent recordar-ho, perquè hi ha gent que ho oblida, hi ha gent que oblida que també, en determinats moments de la història, aquesta ajuda que avui se'ns demana va ser el poble de Catalunya, en diferents formats, en diferents moments i en diferents èpoques, que la va demanar; i la va obtenir –i la va obtenir. Ho hem repetit fins a la sacietat, ho ha dit la consellera Bassa fins a la sacietat, ho ha dit el secretari d'Immigració fins a la sacietat, ho diem aquí una vegada més: el Govern de Catalunya, els seus municipis, la societat està en absoluta disposició, preparada i, a més a més, amb voluntat de donar resposta a aquest drama humanitari. Tant el president de la Generalitat amb la carta que va destinar, ara fa uns dies, al comissari europeu d'Immigració, el senyor Dimitris Avramópulos, com jo mateix amb una carta en termes absolutament idèntics destinada al ministre d'Afers Exteriors de l'Estat espanyol, li vam posar en coneixement, tant en el marc de la Comissió Europea com en el marc de l'Estat espanyol, la disponibilitat, ho repeteixo, de Catalunya, del Govern, de les administracions, dels ajuntaments, de la societat civil organitzada, per acollir fins a 4.500 refugiats i refugiades i, de manera pràcticament immediata, uns 1.800. Amb aquesta iniciativa hem volgut posar de manifest el compromís però sobretot l'obligació que, ho repeteixo, tenim com a conjunt, com a societat, com a administracions. I ens agradaria, òbviament, que el Govern de l'Estat fes front al repte, a la responsabilitat, a l'obligació que té d'acollir aquests 17.000 refugiats i refugiades als quals es va comprometre en signar l'acord en el marc de la Unió Europea, dels quals 467 havien d'haver arribat a finals de març, o abans de finals de març. Recordem que això és un acord, un acord entre els estats de la Unió Europea, i que, en definitiva, aquell 27 de setembre, quan es va plantejar aquest acord, es parlava de la necessitat de reubicar en l'àmbit del territori europeu, del territori de la Unió Europea, fins a 160.000 demandants d'asil. Justament a data d'avui, en el marc d'aquest acord, són 18 els que l'Estat espanyol ha acollit –i en molts d'altres que formen part d'altres vies, però en el marc d'aquest acord només 18–, i això ha generat una gran decepció tant a la Unió Europea com a l'ACNUR. Justament la setmana passada vaig ser a Itàlia i vaig poder parlar amb diferents responsables polítics, que em van manifestar la seva preocupació, òbviament, per aquesta deixadesa de funcions de l'Estat espanyol, i van agrair també el fet que des de Catalunya nosaltres manifestéssim la nostra voluntat de poder donar resposta a aquesta situació per la via, també, d'ajudar aquells països, com s'ha esmentat –en el cas d'Itàlia, en el cas de Grècia–, que estan acollint en primera persona aquestes persones. Però, a part d'aquest incompliment de la Unió Europea, o amb la Unió Europea, per dir-ho així, per part de l'Estat espanyol, també s'ha recordat –i això és el que avui està precisament denunciant la consellera Bassa, conjuntament amb representants d'altres comunitats que han fet arribar el mateix missatge al Govern de l'Estat–..., el que hi ha també és una deslleialtat flagrant per part de l'Estat espanyol i, sobretot, una voluntat d'impedir que aquells que poden i volen donar resposta a aquest drama ho facin. Però és que, a més a més, ho estan fent incomplint el marc legal, perquè el mateix Estatut d'autonomia de Catalunya atorga plenes competències per poder afrontar qüestions com l'acollida i com la integració. I això és el que, ho repeteixo, des del punt de vista del marc legal vigent, està impedint fer l'Estat espanyol. S'ha creat un programa d'acollida amb moltes mancances, fortament centralitzat, molt burocratitzat, que dificulta molt la gestió d'aquesta qüestió. I des d'aquest punt de vista jo crec que és pertinent recordar una vegada més –i jo crec que mai serà suficient fer-ho– el paper que estan fent les entitats que estan acollint i que estan treballant en aquesta línia: Creu Roja, Comitè Català d'ajuda per als Refugiats i, òbviament, també ACCEM. Però també es menystenen les administracions locals, els ajuntaments, que són, en definitiva, els qui també, des del seu punt de vista òbviament immediat amb l'arribada de moltes d'aquestes persones, es troben amb aquesta qüestió a primera línia i poden, volen, i a més a més ho fan molt bé, donar-hi resposta, malgrat les dificultats que provenen, ho repeteixo, de l'Estat. És evident que, si tinguéssim com a país les eines que avui no tenim i que tenen els estats, podríem gestionar molt millor i de manera molt més ràpida i molt més àgil aquesta qüestió. I això no ens cansarem mai de repetir-ho, es podrien fer moltes més coses disposant de les eines que no tenim. Però això tampoc és excusa, també ho volem dir, per no fer tot allò que podem fer i que estem fent. I, per tant, des d'aquest punt de vista, vull posar de manifest, simplement, tres qüestions. La primera, garantir al màxim la coordinació entre les diferents entitats, institucions, administracions, el Govern, l'Administració local, les entitats socials esmentades, a través del Comitè per a l'Acollida de les Persones Refugiades, encapçalat, també, com hem vist, per la consellera Bassa, que ens ha de permetre precisament atendre aquestes necessitats personals, aquestes trajectòries vitals, aquests projectes vitals, que van molt més enllà de donar una acollida puntual; tenen a veure amb donar una oportunitat de garantir l'autonomia dels projectes d'aquestes persones, i això és el que s'està fent. Per això també és tan important que els ajuntaments..., i, en aquest cas, esmentar especialment el paper que està jugant l'Ajuntament de Barcelona, amb la seva alcaldessa al capdavant, perquè hi juguin el paper que estan fent i, per tant, també, perquè puguin trobar reconegudes les seves propostes. En segon lloc, i aquest és un aspecte especialment important també, actuar en origen, actuar sobre les causes; no només preguntar-se els perquès, sinó atacar els perquès, des del punt de vista d'assumir, ho repeteixo, que hi ha unes raons darrere de la fugida d'aquestes persones. Per això, en les polítiques de cooperació al desenvolupament nosaltres hi hem posat un èmfasi, hi estem posat un èmfasi, especialment significatiu. De fet, la mateixa Llei 26/2001, de cooperació al desenvolupament, ja estableix quines són les finalitats, i per tant també l'acció de govern, pel que fa al reconeixement i a la protecció dels drets humans, la promoció de la pau, les llibertats fonamentals individuals i col·lectives, òbviament reconegudes a escala internacional. I aquí és on vull posar de manifest de manera especial la feina que moltes entitats –algunes s'han esmentat– estan fent sobre el terreny; entitats com Save the Children, Proactiva Open Arms, Metges Sense Fronteres, el Comitè Català per als Refugiats, Creu Roja Catalunya, Pallassos Sense Fronteres, mai prou reconegudes, mai prou valorades. I, finalment, el darrer dels mecanismes que hem de posar de manifest i que cal afrontar amb tota fermesa: demanar, insistir als nostres interlocutors europeus, davant del rebuig de tota iniciativa política, sigui o no europea, que no asseguri el respecte dels drets humans i per tal de garantir els valors fundacionals de la Unió Europea, i això ho hem de fer amb tots aquells que estan posant barreres, que estan posant traves, que estan posant dificultats per poder respondre com es mereix aquesta crisi humanitària, i que, ho repeteixo, malauradament anem tard. En definitiva, som proactius, i quan dic «som no em refereixo al Govern, em refereixo a la societat, em refereixo al país, em refereixo al conjunt de la societat catalana, a l'hora d'oferir propostes que ajudin. I, per tant, també, el que volem com a govern és oferir el millor dels mecanismes, el més eficaç, el més eficient i el més ràpid dels mecanismes per tal de garantir que l'acollida funciona i per tal de garantir també que les causes que provoquen aquesta fugida siguin eradicades d'arrel. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. A continuació, té la paraula la senyora Adriana Delgado.
Gràcies, presidenta. Conseller, bé, vostè ha fet referència, entre les diferents accions portades a terme per la Generalitat, a aquestes interlocucions internacionals; per exemple, la carta del president Puigdemont al comissari europeu d'Immigració, Interior i Ciutadania, Dimitris Avramopoulos, que manifestava la disposició de Catalunya d'acollir fins a 4.500 refugiats a Catalunya en un parell d'anys. Avramopoulos ja ha respost aquesta carta, i diu que veu bé l'oferta catalana d'acollir-los i, a més a més, exigeix al Govern espanyol que hi doni suport, i esperem que a ell li facin cas. Mentrestant, però, i com comentava vostè, no ens podem quedar de braços plegats, i Catalunya, mentre no sigui un estat independent que pugui enviar avions a recollir refugiats, com han fet altres estats independents, igualment ha de seguir treballant per acollir-los, per a la seva inserció laboral, social i personal de forma coordinada i organitzada, com estem comentant; treballant, d'una banda, en els països d'origen. Com dèiem abans, els moviments forçosos de població s'han d'entendre com un fenomen permanent, i no és una emergència puntual. I la millor manera d'eradicar els desplaçaments forçats, precisament, és lluitar contra les causes que els provoquen, per exemple, amb les actuacions que porta a terme l'Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament a països de la Mediterrània, com comentàvem: Síria, Jordània, Iraq, el Líban i Grècia, per exemple. Treballant, també, d'altra banda, als països en trànsit, fent feines de suport a refugiats, obrint vies legals segures per garantir l'accés al dret a l'asil, o treballant també perquè les ambaixades i consolats d'aquests països ofereixin la possibilitat de gestionar les demandes d'asil, evitant que els refugiats posin en perill les seves vides o recorrin a les màfies involucrades en el tràfic humà que s'aprofiten d'aquestes situacions. La Generalitat de Catalunya no pot donar suport a polítiques migratòries recentralitzadores, a estats que imposen les seves exigències per sobre d'una política europea que hauria de recuperar al màxim el respecte als drets humans i als seus valors fundacionals, i que menystenen governs, ajuntaments i entitats socials que, com hem dit, doncs, s'han ofert a ajudar en aquesta acollida i integració de refugiats. És urgent que la Unió Europea es replantegi la gestió de la crisi de refugiats i es comprometi fermament en l'assistència tant financera com humanitària dels milers de persones que fugen cada dia de la guerra i del terror en els seus respectius països. Hem d'exigir solidaritat als estats de la Unió Europea per tal de reubicar el màxim nombre de refugiats possible, i ho hem de fer sense obsessionar-nos amb les xifres. A Europa hi vivim 500 milions de ciutadans: 1 milió de refugiats suposa un increment poblacional del 0,2 per cent. És possible trobar una solució a la crisi, però, al final, el que cal és compromís, generositat i treball conjunt de tothom, però també, i sobretot, com comentava, conseller, anar a l'arrel del problema per fer-hi front de manera efectiva, prioritzant el foment de la pau i la resolució de conflictes. I a Catalunya, institucions públiques, entitats, societat civil tenim –tenen– la capacitat i eines –i ens les posen a la nostra disposició– per afrontar aquest repte de forma proactiva; un repte que és global i multidisciplinari i al qual hem de donar resposta per tots aquests motius que hem comentat –legals, ètics, morals–, però també, i sobretot, perquè podem i perquè volem fer-ho. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació té la paraula el conseller senyor Raül Romeva.
Moltes gràcies. Òbviament, compartim, com és evident, la preocupació, però permeti'm que m'aturi en dues qüestions que em semblen pertinents. La primera. Vostè ha insistit en un tema i em sembla que és oportú. Han estat les deficients comunicacions entre l'Estat espanyol i les..., en fi, en tot cas, les administracions a nivell de Catalunya i els diferents actors que a nivell de Catalunya, no només del Govern, sinó també d'altres..., les que han provocat, en el seu moment, que ens dirigíssim personalment a la Comissió Europea per tal de poder donar resposta a aquesta crisi humanitària. I, per tant, des del primer plantejament, a mi em sembla que és oportú recordar i valorar i posar en valor la satisfacció per la qual en aquests moments hi ha un diàleg directe, una interlocució absolutament directa entre la Comissió Europea, el senyor Avramopoulos, i el president de la Generalitat, perquè vol dir que hi ha un reconeixement explícit que aquí hi ha unes potencialitats, unes capacitats, unes voluntats que, malauradament, no hem trobat en el si de l'Estat. I aquest a mi em sembla que és un aspecte fonamental que no només hem de posar en valor, sinó que, a més a més, ho hem de veure com una evidència que, al final, la voluntat és de donar resposta. I, en aquest sentit, hi ha un aspecte que a mi em sembla important: la Comissió Europea, amb aquesta resposta, posa en evidència la manca de resposta de part del Govern de l'Estat espanyol amb relació als compromisos que ha adquirit amb la Unió Europea, i, en canvi, agraeix de manera explícita, de manera evident, l'oferta que fa, la proposta que fa Catalunya, en el seu conjunt, a través de les seves administracions, per donar una assistència adequada a les persones demandants d'asil, i, òbviament, per plantejar també el procés de la integració. Però és que, a més a més, el senyor Avramopoulos el que fa també és insistir directament; insta directament el ministre Fernández Díaz, responsable de la implementació de les decisions que es prenen a nivell de la Unió Europea, a iniciar els passos necessaris per –i això em sembla significatiu– fer tan ràpidament com sigui possible la integració d'aquestes persones. La frase, especialment colpidora, i, crec, molt il·lustrativa del que significa la carta del senyor Avramopoulos, és: «The sooner your offer becomes reality, the better for the refugees. I a mi em sembla que aquest missatge, no només és important, no només és clar, no només és directe, sinó que és el que estem demanant des de fa molt de temps que el Govern espanyol interioritzi. Hi ha pressa, hi ha urgència, però també hi ha propostes, hi ha capacitat, hi ha voluntat. I això és un tema global, això és un tema universal, això és un tema que fa molt de temps que ens interpel·la en el marc de la Unió Europea. Fa molt de temps que el que està passant és que els ciutadans i ciutadanes europeus ens mirem al mirall i no ens agradem, no ens agrada aquesta Europa; Europa no s'agrada, quan es mira davant del mirall. Per això la política d'asil reclama des de fa tant de temps una revisió; per això no es pot plantejar, com s'està plantejant avui, en el marc europeu, la gestió de la política d'asil com una qüestió temporal; per això cal entendre que aquí el que cal és integrar tota aquesta qüestió en el marc del debat integral sobre l'agenda del desenvolupament; per això és tan necessari fer un replantejament global de tot el que significa la crisi dels refugiats. I, per tant, acabo..., recordant, a més a més, una premi Nobel, Malala Yousafzai: «El món no es pot permetre perdre aquesta generació. I jo crec que, en aquest sentit, ho he dit i em reafirmo, des de Catalunya estem disposats i preparats per actuar, i, ho repeteixo, mai serà prou, mai serà suficient, i, sempre, tots els minuts de silenci que farem seran massa, perquè s'haurien hagut d'evitar. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. Es suspèn la sessió fins demà al matí a les nou.