Bon dia, diputats, diputades. Vagin ocupant els seus escons, si us plau. Reprenem la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre els papers de Salamanca]] [[300-00078/12]] L'onzè punt de l'ordre del dia és una interpel·lació, en aquest cas una interpel·lació al Govern sobre els papers de Salamanca, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Francesc Ten. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conselleres, diputades, diputats, senyor Josep Cruanyes, senyora Pilar Rebaque, de la Comissió de la Dignitat, públic que ens acompanya, a tots molt bon dia. Tinc deu minuts per als «papers de Salamanca, però disculpin, senyores diputades i diputats, no en faríem prou, amb deu minuts. Potser només ens podem arribar a situar en la falsa complexitat d'aquests papers, que vol dir entrar de ple en com de difícil és reclamar a l'Estat en termes de memòria i de dignitat. No en va el gran agent activador del retorn dels papers es diu «Comissió de la Dignitat, societat civil a qui reconec en cambra parlamentària el seu ajut, compromís, força i testimoni de radicalitat democràtica i de perseverança. Perquè, consellera Borràs, si la dignitat és el dret a tenir drets, estem davant una reclamació que en alguns aspectes ha ratllat la indignitat; vull dir que en alguns aspectes ha negat el dret a recuperar el que per botí de guerra va ser confiscat a Catalunya, ja fos a ciutadans o ciutadanes, ja fos a la Generalitat, ja fos a entitats o organitzacions o ja fos a d'altres administracions. Cito literalment l'Arxiu Nacional de Catalunya: «Han passat ja quasi vuit dècades des de l'inici de tot plegat. Ja són quatre les generacions implicades o interessades –avis, pares, nets i besnets– i diversos governs –de dretes i d'esquerres– i diversos règims –república, dictadura, monarquia– els que d'una manera o altra han intervingut en el tema. Els mitjans de comunicació de tot tipus se n'han fet ampli ressò. La reivindicació i la polèmica han estat motiu de molts titulars. Tot i això, la recuperació integral dels papers no ha conclòs. Potser algú pateix una mena d'obsolescència de vocabulari i de conceptes amb què volen que les paraules es desgastin i que restem immunitzats al seu significat i als seus valors. Però no serà així, persistirem. A quina democràcia europea qualsevol qüestió com aquesta entre administracions del tipus que fossin estaria per resoldre, no ja després de quasi vuit dècades i de diferents governs i de diferents règims, com hem dit, sinó després de tretze anys de la llei que van aprovar el 2005? Aquesta és l'Espanya real? La cronologia de la reclamació és àrdua i feixuga, i la resumirem. Sàpiguen que van des de les iniciatives del senador Josep Benet l'any 78 o del diputat Antoni de Senillosa a les proposicions rebutjades pel PP i pel PSOE no al·legant res o al·legant –quan els polítics fan de tècnics, ja hi som– unitat d'arxiu. I en aquesta cronologia hem d'esmentar les majories absolutes del PP, les manifestacions multitudinàries en contra i el bloqueig del tema. A partir del 2002, la reivindicació dels papers s'explica sobretot a partir de la creació de la Comissió de la Dignitat, la qual, a la reclamació dels documents de la Generalitat, afegia també la d'entitats i particulars. La comissió va buscar i va obtenir suport internacional, a més d'impulsar campanyes a Catalunya i a tot l'Estat. El desembre del 2004, la comissió d'experts creada pel patronat de l'Archivo General de la Guerra Civil Española condemnà les confiscacions de documents amb finalitat repressiva i el dret a la reparació que se'n derivava. I va avalar també la legitimitat de les reclamacions per a la devolució dels fons documentals a la Generalitat de Catalunya, i també la restitució de la documentació als particulars identificats. El fons de la qüestió, ras i curt, és si donem o no donem valor a les confiscacions de guerra i amb finalitat repressiva. No hi valen excuses de mal pagador, en aquesta resposta. No pot ser. El maig del 2005 va ser aprovat un avantprojecte de devolució, i aprovat al setembre pel Congrés dels Diputats, amb el vot en contra del PP, partit que al juny havia donat suport a una manifestació multitudinària contrària a la devolució. La llei aprovada incloïa els documents de la Generalitat republicana i de particulars, però no els dels ajuntaments. Poc després de l'inici del trasllat, l'Audiencia Nacional dictà una suspensió cautelaríssima, que aixecà ràpidament el gener del 2006. El 31 de gener arribaven a l'Arxiu Nacional de Catalunya els primers documents procedents de Salamanca, cinc-cents lligalls. El març del 2006 la comissió reclamà el retorn de tots els documents de particulars i entitats privades que restaven pendents, però des del juliol del 2007 les gestions restaren aturades fins al maig del 2008. A l'agost arribà la documentació espoliada a la Generalitat pendent des del 2006, i a partir del desembre començà a arribar la documentació privada. El juliol del 2011 arribà una nova remesa: 365 lligalls. L'accés al Govern d'Espanya del Partido Popular el novembre del 2011, en què encara restaven a l'Arxiu de Salamanca prop del 25 per cent dels documents reclamats, comportà nous alentiments, però no n'aturà del tot el retorn. El febrer del 2012 retornaren vuitanta-cinc lligalls amb documents privats d'entitats i particulars –disculpin, perquè la cronologia és àrdua i farragosa. Un any després, el febrer del 2013, el Tribunal Constitucional emeté una sentència per la qual desestimava el recurs interposat per la Junta de Castella i Lleó contra la Llei de restitució dels documents espoliats pel franquisme. Tot i que a l'abril el ministre de Cultura declarà la restitució dels papers en dos mesos, el juny del 14 feu marxa enrere, emparant-se en la sentència del 2013, i declarà que només retornaria aquells documents amb propietari conegut o els seus successors. El 2015 s'obrí un nou contenciós, en fer-se pública la reclamació dels «papers d'Àvila, que en paraules del doctor Josep Cruanyes són els documents requisats a l'oficina de la Generalitat de Catalunya a París, quan els nazis van ocupar la ciutat, i que és l'arxiu reservat del Govern de la Generalitat d'aleshores, on, per cert, hi ha documentació molt sensible i valuosa: per exemple, un document sobre els contactes del Govern a la Creu Roja Internacional, d'intercanvi de presoners; un altre document del Govern i el Comitè de No-intervenció de la Societat de Nacions; també hi ha molta documentació sobre l'actuació i els problemes que hi havia entre el Govern català i el de la República. A Europa no es pot entendre que fets ocorreguts per la violència arran de l'ocupació dels nazis –és que és gros!– encara no hagin estat restituïts. No m'estendré massa més, diputades i diputats, però una cosa són els papers, pròpiament, de Salamanca, i voldria fer esment que una altra cosa és el concepte ampli de «papers de Salamanca com a tot allò pendent de restituir, de retornar als seus propietaris, persones físiques i jurídiques, als seus hereus o al seu territori. El concepte «papers de Salamanca és més intempestiu que el que descriu la llei; és un concepte que, més enllà d'aquesta llei, hauria d'abastar tots els papers pendents de retorn de Salamanca, d'Àvila o, si fos el cas, de Quintanilla de Onésimo o del Querforadat. Consellera, aquesta cambra hauria de convenir que, en aplicació de les lleis que ja tenim i en aplicació de la futurible llei de memòria històrica que ens hem compromès a refondre en aquest Parlament, es blindessin i ens comprometéssim a acabar tots els «papers de Salamanca, metafòricament parlant, i restituíssim tot allò que de la motxilla dels anys passats ens carreguen a les espatlles: reparacions, fosses, víctimes, confiscacions, desapareguts... Consellera, la mala gestió, l'obstaculització i la bandera política del no retorn dels «papers de Salamanca per part de partits i d'institucions espanyoles no podrien ser enteses com una altra demostració fefaent de la mala transició i del poc sentit plurinacional d'aquest Estat? Em temo –em temo– que sí. O, pitjor encara, una demostració del poc sentit de pluralitat, senzillament, de l'Estat espanyol i de sensibilitat democràtica. Si no ens retornen el que ens van prendre, és perquè ens veuen com els de l'altre bàndol? No estem tots al costat de la legalitat i de la democràcia, de la reconciliació, de la concòrdia i de la restitució de la memòria històrica? El 26 de juliol del 2018, l'infatigable, indesinenter senyor Cruanyes, de la Comissió de la Dignitat, va escriure al senyor ministre Guirao. Consellera, la interpel·lem per saber en quin punt estem en la reclamació feta a l'entorn dels «papers de Salamanca. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, per respondre, de la consellera de Cultura, la senyora Laura Borràs.
Moltes gràcies, senyor president. Consellers, diputats..., senyor Ten, li agraeixo molt aquest estat de la qüestió que ens ha proporcionat, perquè no és gens senzill, com vostè deia a l'inici, abordar en deu minuts la complexa cronologia dels estira-i-arronses, dels incompliments sistemàtics, de les dilacions i les excuses que tan bé coneixen el senyor Josep Cruanyes i la senyora Pilar Rebaque, membres de la Junta de la Comissió de la Dignitat que avui ens acompanyen, com ha dit el diputat, i a qui vull saludar també d'una manera especial. I, més enllà d'aquesta salutació formal des d'aquest faristol, voldria fer un reconeixement públic a la feina de la Comissió de la Dignitat, justament com un exemple de l'impuls i la força que pot prendre una iniciativa civil quan està ben orientada, fonamentada, i de la responsabilitat que suposa per al Govern estar a l'alçada de les reivindicacions legítimes de la nostra societat a l'hora d'acollir-les, i també fer-les nostres, per poder treballar plegats en una mateixa direcció. Em sembla que tots estarem d'acord que només quan hem sabut plantar cara des de la unitat, societat civil i Govern, és quan hem aconseguit fer sentir la nostra veu d'una manera absolutament nítida. I, dit tot això, els entrebancs i les dificultats, com ha glossat tan bé el senyor Ten, han estat i són inacabables. El senyor diputat ha parlat a bastament de la dignitat. I no és en va que la comissió que ha donat veu a la demanda de retorn dels «papers de Salamanca es digui justament així, «de la dignitat. Però no pas «per la dignitat, perquè la dignitat dels qui van patir la repressió i la represàlia es manté intacta. No pas «per la dignitat dels que lluitem, perquè la dignitat la tenim tota, no l'hem perdut en cap moment. Del que es tracta aquí, si de cas, és de restituir, per dignitat, una documentació que pertany al poble, als ciutadans i a les entitats i a l'Administració, local o nacional, de Catalunya. D'acord amb el que prescriu la Llei 21/2005, de 17 de novembre, que es titula així: «Ley de restitución a la Generalidad de Cataluña de los documentos incautados con motivo de la Guerra Civil custodiados en el Archivo Nacional de la Guerra Civil Española y de creación del centro documental de la memoria histórica, segons aquesta llei, entre els anys 2006 i 2014 han retornat a Catalunya, procedents de Salamanca, 1.480.000 folis en 1.674 caixes, a més de nou-cents llibres, deu cartells, tres mapes i dues banderes. Les xifres, efectivament, són esfereïdores; ens parlen d'un espoli colossal. El 96 per cent dels fons retornats a Catalunya ja han estat restituïts als seus propietaris: institucions, entitats i particulars. D'ençà de la recepció de la documentació, el Govern no ha deixat de rebre sol·licituds de reclamació de documentació. I alhora, des de l'Arxiu Nacional de Catalunya, s'ha mantingut un esforç sostingut per localitzar els titulars legítims d'aquest 4 per cent restant, uns 59.000 documents, i iniciar els expedients de restitució corresponents. Si tenim en compte, doncs, que el procés de restitució està obert i que constantment tenim expedients de resolució en curs, no pot deixar de sorprendre'ns enormement –o potser no ens hauria de sorprendre gens, a aquestes alçades– que abans-d'ahir mateix el candidat del Partit Popular a Barcelona, el senyor Bou, signés el manifest de Salvar el Archivo de Salamanca, l'associació creada per un senyor que es va fer tristament famós en ple 155 ventilant l'eslògan «Puigdemont, a la cárcel, y los documentos, a Salamanca, que com a eslògan és bastant lamentable en el fons i en la forma, i que s'ha tret de la màniga que la Generalitat s'ha endut 400.000 documents de manera il·legítima de Salamanca, com si la Generalitat s'hagués endut mai ni un sol document i no fos el ministerio qui li ha proporcionat i amb comptagotes, i no pas en la seva totalitat, els documents que van ser objecte d'espoli durant la Guerra Civil. Que els espoliats hàgim de passar per espoliadors frega el súmmum del ridícul, per no dir una altra cosa. I això per part dels qui no es cansen de repetir-nos que volem reescriure la història. L'adhesió del senyor Bou al manifest surrealista dels 400.000 presumptes documents que no ha vist mai ningú està en perfecta consonància amb la moció aprovada al Senat, amb els vots a favor del PP i de Foro Asturias, el passat 22 de gener, que instava «al Gobierno a abstenerse de realizar entrega documental alguna y a la devolución al Archivo de Salamanca de toda la documentación indebidamente recibida desde el año 2006. No sé pas què esperen que els tornem, francament. Algú està realment molt confós i no s'ha assabentat encara que qui espera de fa anys, des de fa vuitanta anys, que li sigui retornada la documentació que li va ser robada, som nosaltres. Voldria pensar que entre els grups dels que estan confosos no hi ha el Grup Parlamentari del PSC ni l'actual Gobierno del PSOE. El senyor diputat Bruguera estava molt interessat a saber quines iniciatives havia pres el Govern per fer efectiva la restitució dels papers de Salamanca als seus legítims titulars. Així ens ho va fer saber, amb una pregunta escrita, entrada a la Mesa del Parlament el dia 6 de juny del 2018, cinc dies justos després que el senyor Pedro Sánchez prengués possessió del càrrec. Jo estic convençuda que el seu capteniment no ha variat, i que el seu grup parlamentari farà costat al Govern a l'hora de reclamar la plena restitució d'aquest fons arxivístic. Perquè la realitat és que l'espoli es manté. Salamanca continua tenint uns trenta mil folis, el retorn dels quals va ser aprovat per la Comissió Mixta Gobierno-Generalitat. L'any 2014, el Govern de la Generalitat va presentar a l'Audiencia Nacional un recurs contra el Ministerio de Cultura per incompliment dels acords del 2 de juny, i els acords del 2 de juny de la mateixa Audiència van sentenciar el retorn d'aquesta documentació reclamada. Però el ministre Méndez de Vigo va presentar un recurs de cassació contra la sentència de l'Audiencia Nacional, i dos anys i mig després encara esperem la sentència del Tribunal Suprem. Ja s'entén. El Tribunal Suprem ara mateix té una feinada intentant de fer quadrar el cercle de la rebel·lió sense la violència, però Salamanca conserva encara una quantitat abundant de material que pertany a Catalunya, i el retorn del qual està pendent de ser aprovat en comissió bilateral, documentació en matèria d'ordre públic generada a partir del 37, els fons confiscats a diverses lògies maçones catalanes o la documentació que forma part de la «Causa general sobre la dominación roja en España. La Direcció General de Patrimoni Cultural del Departament de Cultura ha requerit per carta aquesta setmana mateix la convocatòria de la comissió Gobierno-Generalitat, que no es reuneix des de març del 2017, per justament desencallar la negociació sobre el retorn d'aquesta documentació. Perquè l'espoli es manté, i va molt més enllà, en realitat, de Salamanca. Agraeixo al senyor diputat que hagi fet esment dels papers de Salamanca més aviat com una noció, i no pas com la realitat concreta dels milers de folis que pertanyen a Catalunya i que encara es mantenen a la ciutat de La Celestina. Perquè parlar dels papers de Salamanca és parlar de la realitat d'un espoli que no es limita al lapse de la Guerra Civil, un espoli que comença, com a mínim el 1714, quan l'Arxiu Reial de Barcelona, creat el 1318, i que conté l'arxiu històric de la Diputació del General de Catalunya, és a dir, la nostra Generalitat, des dels inicis mateixos d'aquesta institució, va ser usurpat a la Generalitat i rebatejat amb el nom borbònic d'Arxiu de la Corona d'Aragó. Quan em vaig reunir amb el ministre, el mes d'octubre de l'any passat, vaig fer-li efectiva, entre moltes altres reclamacions, l'execució de la disposició addicional tretzena de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, aquesta, per cert, rarament, no impugnada pel Tribunal Constitucional, segons la qual els fons de Catalunya situats a l'Arxiu de la Corona d'Aragó s'integren en el sistema d'arxius de Catalunya. Aquest canvi de titularitat, que hauria d'haver estat automàtic, fa nou anys que espera el moment de fer-se efectiu. I així l'hi vaig reclamar. Un espoli, doncs, que també es projecta més enllà del 39, perquè la documentació de la Generalitat republicana que va aconseguir escapar, com ara vostè deia, de la rapinya franquista, i que per tant no va acabar a Salamanca, va marxar a l'exili i va ser capturada pels nazis a París i lliurada al govern de Franco, que la va dipositar al Archivo General Militar de Ávila. Durant la reunió de l'octubre amb el ministro vaig requerir-li també prop de 4.500 fulls i unes dues-centes fotografies i plànols pertanyents a la nostra Generalitat, que algun dia s'hauran de reunir també amb els fons que ja hem recuperat de Salamanca. Ja ho veuen, il·lustres diputats: Salamanca no acaba a Salamanca, ni l'espoli dels nostres arxius se circumscriu només als tristos esdeveniments ocorreguts entre el 36 i el 39. Que poc creïbles que són els gestos ampul·losos d'aquells que sota l'estendard de la memòria històrica pretenen moure cadàvers de dictadors, però en canvi els costa tant renunciar a arxius que són autèntics botins de guerra i es resisteixen tant a restituir la documentació, que és indispensable per construir el relat de la memòria. Acabaré amb una frase del filòsof alemany Sloterdijk, traduïda al català per Raül Garrigasait. Diu: «Seria erroni pensar que l'arxiu és només aquell infern dels escrits on tot queda sotmès a la pols i a la grisor. També és un lloc de gratitud. De la gratitud amb la qual comença la justícia cap a allò que ens ha precedit. Arxius, justícia i gratitud. D'això es tracta. Aquests són els autèntics instruments de la memòria, i tinguin el convenciment que aquest Govern no escatimarà cap esforç per poder fer-la efectiva. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre les prioritats del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies amb relació a les polítiques socials]] [[300-00079/12]] La següent interpel·lació és sobre les prioritats del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, amb relació a les polítiques socials. Presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, exposa la interpel·lació la diputada senyora Marta Ribas.
Gràcies, bon dia. Abans de començar amb aquesta interpel·lació, volia expressar, en nom del meu grup parlamentari, la indignació i la condemna per les declaracions de l'arquebisbe de Tarragona, traient importància a abusos a menors comesos per rectors de la seva diòcesi, dient que són «fruit d'un mal moment. Abusar d'un menor és un delicte, i qui ho tapa o qui, sent-ne coneixedor, no ho denuncia, n'és un còmplice. Conseller, en la seva primera compareixença al Parlament com a conseller, ja li va situar, el meu grup parlamentari, tres prioritats, quant a afers socials, infància i joventut, especialment la necessitat de revisar el sistema de protecció a la infància i posar recursos suficients i atacar la pobresa infantil; segona prioritat, renda garantida de ciutadania i compliment íntegre de la llei, i del seu sentit primari, de la llei, i, tercera prioritat, dependència i atenció a la gent gran, i la urgència de donar resposta a la situació insuportable del dèficit de places de residències, però també de la situació, de la qualitat d'aquestes places residencials. Porta vostè ja vuit mesos al càrrec i no hem vist avenços en cap d'aquests àmbits. El meu grup parlamentari també ha situat aquestes mateixes tres prioritats entre les deu prioritats pressupostàries que vam explicar públicament i que vam posar damunt la taula per parlar de pressupostos amb el seu Govern. La resposta, que no negociació, que hem rebut per part del seu departament, sobre aquestes tres propostes que afecten el seu departament, són per posar-se a plorar. I entro en detall en aquestes tres prioritats concretes que nosaltres vam situar. Respecte a infància, la nostra proposta de mesura pressupostària en aquest tema és doblar el pressupost destinat directament a la protecció a la infància, aquest 2019. És una proposta que es va votar en aquest Parlament a partir de la moció que jo mateixa vaig defensar sobre pobresa infantil fa mesos. És una proposta que també es va debatre en el Ple d'infància el passat desembre. És una proposta que ens porta a anar progressivament a equiparar-nos a la mitjana europea en despesa en aquest tema, en inversió en aquest tema. Ha fet res en aquest sentit? Plantegen res en aquest sentit en els pressupost per a 2019, per acabar amb al vergonya de viure sabent que un de cada tres infants al nostre país té risc de pobresa? No. Es preveu, en els pressupostos de 2019, doblar els pressupostos d'infància? No. Preveuen un increment, sí, segons ens han informat, segons ens han explicat, d'uns 40 milions d'euros. Bàsicament, per fer front a un tema en el qual saben que nosaltres coincidim plenament que també és prioritari, i que també és d'aquests pressupostos d'infància, que és fer front a la necessitat d'atendre com cal, amb tots els drets, els infants i joves migrants no acompanyats que arriben al nostre país, però és que 40 milions són absolutament insuficients per dotar l'estratègia d'acollida i inclusió del jovent que migra sol, que acaba de pactar amb tots els agents del sector i amb el món local. Com ho pensa fer, només amb aquests 40 milions, que ja són insuficients per a aquest tema, a més a més, la necessitat també de revisar tot el sistema de protecció a la infància, que ja estava saturat i ja estava massa tensat i, a més, atacar el tema de la pobresa infantil. Per nosaltres, absolutament insuficient. Potser em dirà que la pobresa infantil la pensen atacar amb una altra eina que també depèn del seu departament, que és la renda garantida de ciutadania. Segona prioritat que nosaltres li situàvem: parlem de renda garantida de ciutadania. La renda garantida no va néixer per ser una renda mínima d'inserció amb una mica més de quantitat que es pagui a les persones beneficiades. La renda garantida de ciutadania va néixer d'una ILP, precisament en les èpoques en què estava aplicant-se la renda mínima d'inserció, en què es veia que no era suficient, que era de fet absolutament insuficient per fer front a la pobresa que existeix al nostre país, i per canviar radicalment i de fons i des de la base la lògica de redistribució de rendes. Per tant, zero cofoisme, conseller, en què tot just ara, un any i mig després que s'estigui aplicant la renda garantida de ciutadania, tornem a estar amb xifres de beneficiaris de la renda mínima d'inserció. Les xifres que vostès acaben de fer públiques fa uns dies, de 29.000 beneficiaris, famílies beneficiàries, són les primeres que estan una miqueta per sobre de les que s'havia arribat a la renda mínima d'inserció en els anys 2016, 2015. Jo entenc que no ens volem quedar aquí, que la renda garantida de ciutadania no ha nascut per ser això, que el que ens interessa és incrementar el nombre de persones i de famílies que són beneficiades per la renda garantida de ciutadania, perquè encara n'hi ha milers i milers que estan per sota d'aquest mínim de suficiència bàsic per a les despeses més bàsiques, valgui la redundància, d'una família, que no inclouen ni l'habitatge. Nosaltres, el que els plantejàvem com a prioritat pressupostària era incrementar en 200 milions d'euros la renda garantida de ciutadania per a aquest 2019. Per què 200 milions? Vostè sap perfectament que quan estàvem debatent la llei, des de la conselleria, en aquell moment, de la senyora Bassa, es va calcular que la renda garantida de ciutadania requeria 500 milions d'euros anuals. Estem a poc més de 250 gastats, el 2018. Amb 200 milions més no arribem ni a aquells 500. Inclouen això en els pressupostos? El que ens han explicat a nosaltres és que no. Amb prou feines preveuen un increment de 50 milions d'euros. Cinquanta milions –situem-nos en el context– vol dir, en realitat, un increment de, com a molt, 10-12 milions, perquè ja se n'han gastat 40 i escaig extres en el 2018, en renda garantida de ciutadania, que han vingut de modificacions pressupostàries. Per tant, l'increment real per al 2019 que estan preveient per a renda garantida de ciutadania, sent molt generosa, podríem pensar que cobreix la progressivitat de la quantitat que s'ha d'anar incrementant. Evidentment, per res inclou incrementar el nombre de gent que la cobrarà. I dependència. Té una llista de 18.500 persones esperant plaça de residència pública, perquè ja hi tenen un dret reconegut a tenir-la. Poden passar anys esperant aquesta plaça. A Barcelona, s'ha calculat que de mitjana dos anys i mig. O morir abans de tenir-la. Mentrestant, què acaben necessitant? Ajuda domiciliària. S'està cobrint des dels ajuntaments, des dels ajuntaments. Han incrementat la quantitat des del Govern? Sí, però és que l'Ajuntament de Barcelona l'ha hagut d'incrementar un 50 per cent, amb els seus fons propis, el SAD, per poder cobrir tots aquests milers de persones que estan a casa i estan esperant la plaça de residència. Què pensa fer aquest any per resoldre-ho? Nosaltres prioritzàvem, posàvem una prioritat pressupostària: redueixi a la meitat la llista d'espera per a residències posant els recursos suficients per crear places de residència pública. Ho faran? Pel que ens han explicat, no. No només preveuen mantenir el que ja hi havia en els pressupostos de 2017 i prorrogat al 2018 de zero euros en totxo, per construir places de residència pública, sinó que, a més, redueixen a zero euros els diners per concertar places de residència. Per tant, el seu projecte, per a aquest any 2019, segons el que ens han explicat des del seu departament, és incrementar la llista d'espera de plaça de residència pública i el temps d'espera d'aquestes 18.500 persones que ja estan esperant aquesta plaça. Això és vergonyant, conseller, vergonyant. I aquest cop no ens digui que la culpa és de l'Estat. Digui'm, com a conseller d'Afers Socials, com pot defensar, davant d'aquestes 18.500 persones, que no són necessaris uns pressupostos generals de l'Estat que incrementen en un 60 per cent la depesa per dependència. Digui-m'ho. Ens cal un replanteig, de menys residències, segurament, de menys institucionalització, d'atacar el tema de la dependència amb un altre enfoc, sí, però això no es fa en dos dies, conseller. I aquesta gent té reconegut el dret a una plaça de residència, i vostè està plantejant no donar-los resposta, doble zero: zero euros per construir-ne, zero euros per concertar-ne. Miri, conseller, aquesta interpel·lació pretén que ens expliqui quines són les seves prioritats polítiques realment per aquest 2019. El nostre grup li ha situat tres prioritats polítiques del seu departament que, evidentment, cal plasmar en pressupostos: polítiques revisades i valentes per fer front a la saturació del sistema de protecció a la infància, per atacar la pobresa infantil doblant el pressupost d'infància; incrementar les famílies beneficiades per la renda garantida de ciutadania amb 200 milions d'euros més, i reduir a la meitat la llista d'espera de residències a la gent que té ja reconegut aquest dret via Llei de dependència fent més places. La resposta que, de moment, tenim del seu departament és: «No, no i no. No a reduir la pobresa infantil, no a incrementar la gent beneficiada per la renda garantida de ciutadania, no a reduir les llistes d'espera en dependència. On són els seus pressupostos socials i quines són les seves prioritats polítiques per aquest 2019? [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor El Homrani.
Gràcies, president. Diputada, anirem entrant tema per tema, ja que ho ha reduït a tres aspectes. Sí que li demano un punt de..., entenc que estem al Parlament, entenc que el faristol té un punt teatral, però sí que li demano un punt, com a mínim, de to més relaxat quan diu que no volem reduir la pobresa infantil o no volem... Perquè crec que, al final, entre tots i totes acabem traient valor a les paraules i valors a les polítiques –i valors a les polítiques. A partir d'aquí, infància. En polítiques, la Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Adolescència és la direcció general que creix més pressupostàriament de tot el departament sent... [[Veus de fons.]] Senyor Cid, em pot dir que no. Crec que em conec els pressupostos i la proposta de pressupostos del meu departament. Crec que me la conec. Com a mínim, crec que me la conec una miqueta, i és la direcció general que més creix; percentualment, és la direcció general que més creix. Igual que el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies és el segon departament que percentualment més creix. Crec que durant aquest 2018 ningú pot dubtar que quan hi han hagut necessitats entorn de les polítiques d'infància, perquè les volem veure en la seva globalitat i no segregar segons la tipologia de l'atenció que fas segons als col·lectius que atenem en infància, s'ha fet. I per primer cop a la història s'ha fet. Fins ara cap Govern de la Generalitat havia passat Fons de Contingència per polítiques d'infància. El primer Govern de la Generalitat que ha passat Fons de Contingència per polítiques d'infància ha sigut en el que em toca formar part coordinant el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies. I aquest és un element que el tenim molt clar. I el farem. A partir d'aquí, fem un creixement molt –molt– potent i fem un creixement molt potent entorn d'una línia. D'una línia que va..., n'hem parlat en alguna ocasió amb vostè com a diputada i que compartim –i crec que més grups del Parlament la comparteixen–, que és tota la reflexió entorn del model de polítiques d'infància. També saben perquè com que hem tingut un ple monogràfic sobre infància també tenen molt clar que la nostra perspectiva –i crec que en alguns casos la comparteixen– és que les polítiques de suport a la infància van més enllà de la Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Adolescència, van més enllà de la Secretaria d'Infància, Adolescència i Joventut del departament que em pertoca coordinar. El Departament d'Educació fa polítiques d'infància, el Departament de Salut fa polítiques d'infància, el Departament de Justícia fa polítiques d'infància, perquè els calaixos estancs no existeixen i els situarem. I, fins i tot, si em permet, la xifra en polítiques d'infància, el creixement en polítiques d'infància del pressupost que hem treballat des del departament i des de la Generalitat és més elevat que el creixement que es planteja en tot l'Estat en polítiques d'infància. També és per situar-ho. Trenta milions en tot l'Estat. També ho situo, perquè jo aquí de vegades trobo a faltar el punt de rigor i de duresa que situen entorn del pressupost de la Generalitat i que no situen entorn del pressupost general de l'Estat. I així entro al segon tema: renda garantida i dependència –el segon i el tercer. La dependència és un dret subjectiu, diputada? La dependència és un dret subjectiu? L'hi pregunto. [[Veus de fons.]] Sí, oi? Com a dret subjectiu què ha de fer un govern que té un dret subjectiu? Assegurar el seu finançament més enllà dels pressupostos, oi? [[Veus de fons.]] No, no..., ara hi entrarem. Sí, o no? [[Veus de fons.]] Sí, d'acord. Si és un dret subjectiu i un govern ha d'assegurar el seu finançament més enllà de pressupostos, com és que aquest pressupost que vostès estan defensant, a capa i espasa, no planteja el dret subjectiu? Els 500 milions d'augment en dependència que planteja el Govern de l'Estat no arriba ni al que hauria de pagar a Catalunya per assegurar el mínim garantit. I assegurar el compliment de la llei, que és el 50-50 de les prestacions. A Catalunya tenim un pressupost que supera els 900 milions d'euros dels quals més de 700 els fica la Generalitat i 185, ara ho dic de memòria –cent vuitanta i escaig–, els fica l'Estat. Si complís la llei, que és el 50 per cent, significarien 700. Ens hem menjat tota la pujada pressupostària que té prevista per tot l'Estat més 200 milions més. Això en un dret subjectiu. Oi que ningú discuteix el dret subjectiu entorn de les prestacions a l'atur? Oi que ningú discuteix el dret subjectiu entorn de les pensions? Doncs a vegades em pregunto què passa quan hem normalitzat..., i lícitament i legítimament cada grup parlamentari al Congreso ho negocia i busca, però aquest rigor que ens demanen a nosaltres no el demanen a un pressupost al qual ja han dit que sí. Com a mínim a mi em sobta –a mi em sobta, em sobta. Diu: «Sí, perquè la partida més gran que ha crescut en el pressupost de l'Estat és la del Ministeri de Defensa. I ens en podem riure molt, però a mi no em fa gens de gràcia. Igual que els 30 milions que es repartiran per la situació dels adolescents i joves migrats sense referents. Perquè, és clar, n'hem parlat en més d'una ocasió, n'hem parlat amb l'Ajuntament de Barcelona, que vostè m'ho treia, de quina manera el Govern de l'Estat es queda els AMIF quan no fa res en polítiques d'inclusió i d'acollida. Trenta milions, eh?, per tot l'Estat. És aquesta la realitat. Únicament en fons de contingència gairebé –en fons de contingència– en aquest 2018, hi hem destinat el doble. I aquí m'arriba la renda garantida. La renda garantida és un dret subjectiu i nosaltres els ho vam explicar: complirem el dret subjectiu. Vostè em situa els 500 milions d'euros, i com que vam ser companys en la ponència, ho sé perfectament, vaig ser ponent relator, també jo explico que el càlcul dels 500 milions d'euros és..., era, primer, és un càlcul que mai el pots tenir ajustat del tot perquè has de veure..., però estava plantejat i el va plantejar el departament en el moment del seu desplegament total de la llei. Per alguna cosa tots els grups parlamentaris que vam acordar la llei vam acordar un desplegament gradual, i el desplegament total de la llei no es planteja en la llei en el 2019. També ho dic perquè és que al final ahir amb el senyor Moreno estàvem discutint, va treure també el tema dels morts. Sé que a vegades intentar explicar les coses..., les expliques i com que no interessa no les escolten, però ho vaig explicar. Hem reduït a més de la meitat i continuem reduint. A Andalusia en el mateix període 51.500 persones. Ho dic perquè és que, a vegades, semblem que som una illa. Ho dic, també. Però també, home, si els hi explico que l'edat mitjana en la qual es fa la valoració de dependència és vuitanta-dos anys, que l'esperança de vida en aquest país és de vuitanta-tres anys, que el 80 per cent de les defuncions que es donen mentre s'està fent la valoració es donen en els tres primers mesos crec que explica que la situació és més un element que hem de corregir preventivament perquè les persones demanin la valoració amb més previsió que no en el moment en el qual ja estan en una situació de gran dependència. I aquest és un dels temes que hem d'afrontar. Crec que hem discutit en moltes ocasions i en tindrem... –perquè veig que se m'acaba el temps–, en tindrem possibilitats, de discutir-ne, en més d'una ocasió sobre de quina manera hem d'enfocar les polítiques d'envelliment; de quina manera hem de canviar el sistema; de quina manera no pot ser únicament la resposta institucionalitzada i cronificada de les residències la que doni resposta. I soc absolutament conscient de que necessitem places de residència però la nostra aposta ha sigut molt clara, el SAD. La nostra aposta ha sigut molt clara, l'augment del PIA. Perquè, per cert, ningú ho valorarà, però hem augmentat 100 milions d'euros que no els teníem compromesos amb l'Associació i la Federació de Municipis entorn del contracte programa. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I això ha anat, bàsicament, als equips de drets bàsics...
Conseller...
I ha anat bàsicament a poder...
...se li ha acabat el temps.
A la rèplica acabem de debatre sobre el tema. Gràcies.
Gràcies, conseller. És el torn ara, per a la rèplica, de la diputada de nou. Senyora Ribas, quan vulgui.
Conseller, no em nega, per tant, que només preveuen 40 milions d'euros d'increment per infància, que bàsicament aniran per tema d'atenció als infants i joves migrats no acompanyats i que, de fet, ja és insuficient per aquesta qüestió, perquè ja s'han gastat aquesta quantitat afegida el 2018 del que tenien pressupostat. I, per tant, en realitat no és un increment el que estan preveient per al 2019 ni tan sols en aquest tema, però que, evidentment, no preveuen cap increment per millorar la resta del sistema de protecció a la infància dels problemes que tenien ni per fer noves polítiques valentes i eficients respecte a la pobresa infantil. No em nega que només estan incrementant 10 milions d'euros a la renda garantida de ciutadania respecte a allò que ja s'ha gastat, executat en l'any 2018. I no em nega que està posant zero euros per crear places de residencia públiques a Catalunya en aquest proper any, via construcció, via concertació. Percentualment em pot dir el que vulgui. De fet, el seu argument de que percentualment el seu departament és dels que més creix, ja no només em fa plorar respecte a les dades que ens han donat del seu departament, sinó respecte de com deu ser el pressupost de la resta de departaments. Si és així d'insuficient pel tema social –i el seu és el que més puja percentualment–, de què estem parlant respecte a la resta de les prioritats de la ciutadania de Catalunya per aquests 2019 i de les propostes que estigui fent pressupostàries el seu Govern. Drets subjectius, evidentment. Evidentment, nosaltres li reclamem al Govern de l'Estat que compleixi amb la Llei de dependència. Hem aconseguit negociar que hi hagi un increment d'un 60 per cent en els pressupostos en la despesa de dependència. Hem arribat fins aquí, conseller. És molt, és moltíssim més del que evidentment s'havia fet en els governs del Partit Popular, però fins i tot del que havia fet el Govern Zapatero. Vagi i negociï. Negociï vostè també un increment extra per al tema de dependència i per al salari mínim interprofessional compensat pels centres especials de treball. Negociï vostè també en comptes de fer una esmena a la totalitat als pressupostos generals de l'Estat. Com pot defensar, vostè, que el seu partit estigui en contra d'aquests pressupostos que per primera vegada comencen a compensar aquella injustícia que es feia amb el tema, per exemple, de la dependència de Catalunya? Per cert, dret subjectiu també és la renda garantida de ciutadania. Sí. I té una progressió prevista a la llei. Sí. Respecte a la quantitat que es cobra a la gent que té dret a cobrar-la no respecte qui té dret a cobrar-la. Sap que a Barcelona ciutat per nivell de renda els càlculs és que hi ha cinquanta mil persones que tindrien dret a la renda garantida de ciutadania i ara mateix només hi ha tres mil titulars? El dret subjectiu és la quantitat de la gent que compleix les condicions per rebre la renda garantida de ciutadania i el seu Govern no ho està complint. I permetin-me afegir-li una altra qüestió, i sense to relaxat per res, perquè estem absolutament indignats. Ens preocupa molt la ineptitud o mala fe amb la qual s'està resolent el cas de les cinc residències públiques de Barcelona que eren gestionades per la UTE OHL Ingesan - Asproseat. El mal servei d'aquesta empresa, denigrant per als usuaris, per als treballadors i treballadores, va provocar denúncies públiques, va provocar mobilitzacions, va provocar que es creés una plataforma que avui estan aquí representats, una moció al Ple en la legislatura passada que vaig defensar jo mateixa, expedients sancionadors del departament per maltractaments, casos traslladats a fiscalia i finalment se li va retirar el servei, a aquesta empresa, de cinc residències públiques a Barcelona. Han trigat un any i mig a fer el concurs. Hi ha hagut un 155 pel mig, és cert, però només van ser uns mesos, eh? Finalment hi ha el concurs d'adjudicació. I sembla que li tornaran a adjudicar a aquesta mateixa empresa almenys una de les cinc residències que se li van retirar. Com han fet el plec de clàusules, conseller? Què ha passat aquí? Perquè no és pel tema econòmic, si se li adjudica; no és per la Llei de contractes; és perquè s'està valorant en el tema de qualitat del servei. Què han fet en el plec de clàusules? Què ha passat amb la valoració? Ja va passar això el 2016 amb el plec de clàusules per adjudicar-li a aquesta empresa cinc residències. La consellera Bassa va reconèixer públicament que hi havia hagut un error en el plec de clàusules el 2016. Va reconèixer que hi havia una conseqüència política i que havia de ser valenta i treure-li la gestió, a aquesta empresa, d'aquestes cinc residències. Tornen a caure a donar-li a aquesta mateixa empresa la gestió d'una d'aquestes residències? Conseller, és una empresa que vulnera drets i dignitat de les treballadores i de la gent afectada. No em digui que és un tema tècnic. Les conseqüències d'un tema d'aquest tipus són polítiques. Les van tenir en la legislatura passada...
Diputada, ha acabat el temps.
...i potser algú li està fent el llit i les tornarà a tenir en aquesta legislatura.
Gràcies, diputada. Per a la rèplica és el torn del conseller. Quan vulgui.
Miri, m'ha anat bé que em tregui el tema dels fets. Perquè és aquesta la capacitat del Govern al qual vostès donen suport en la seva proposta de pressupostos; una proposta de pressupostos que no té ni en compte les derivades de les decisions que pren com a govern? (Marta Ribas Frías diu: «Decisions bones. ) Ja, però les decisions bones, que no compleixen ni la Carta social europea..., quan prens decisions en un govern has de tenir en compte totes les derivades. (Veus de fons.) No? Ah, vostès m'ho justifiquen, que el Govern de l'Estat no tingui en compte les derivades entorn de les seves competències, tant normatives com... (veus de fons) –si us plau, em deixen? No vull tenir una conversa–, entorn les seves conseqüències i les seves competències en matèria normativa i en matèria econòmica? Això ho troben normal? Ah, no, no! És que els veig, allò, quan comencin a haver-hi problemes, que ja n'hi han, en els centres especials de treball, no diran... Ah, no reconeixeran que l'únic que ha actuat amb una mínima responsabilitat entorn dels centres especials de treball, i no és la meva preocupació, i ho dic aquí: la meva preocupació són les persones vulnerables, les persones amb discapacitat que tenen feina en aquests centres especials. Els únics que han actuat hem sigut nosaltres. Els únics que hem fet l'exercici d'apujar el que representa el 22 per cent de pujada del salari mínim hem sigut nosaltres, entorn d'un element que no és competència nostra. És que és el que els dic: el seu llistó és diferent, no ens tracten a tots igual. I crec que això s'ho han de fer mirar, i ho dic amb molta honestedat: crec que això s'ho han de fer mirar. Perquè ara em vendran que retornar al 2012, que és el que s'ha fet en l'entorn de la dependència, als números del 2012 quan ja hi havia un incompliment sistemàtic de la Llei de dependència, és la millor notícia del món. Que saltar-me el que és el dret subjectiu és la millor notícia del món. Jo els ho he dit, que nosaltres complirem el dret subjectiu, i complir el dret subjectiu és complir el dret de la persona. I vostè no em faci trampes, perquè el canvi en la progressivitat dels ingressos també significa una variació de l'univers. I això ho farem, i tinc una absoluta confiança en tots els treballadors i treballadores públics que fan l'exercici de valoració dels expedients de la renda garantida. Igual que hem fet una aposta en el reglament i..., una aposta que hem acordat amb col·legis professionals, amb la Taula del Tercer Sector, amb les associacions municipalistes, que hem acordat amb els sindicats, amb les patronals, entorn del reglament. Perquè vostè, que també va ser diputada i ponent de la llei, sap perfectament que vam dibuixar una llei, tots i totes, que està pensada perquè no sigui una camisa d'onze vares. Està pensada perquè tingui reglament, i perquè per via del reglament la puguem adaptar a les diverses realitats que enfocarem. I no em facin trampes, perquè un dels acords polítics que van fer és que hi ha un aspecte que hem d'avaluar tots i totes. I per això es crea el consell de govern, que és quina relació té amb l'àmbit del treball. Perquè si vostè ja m'incorpora en l'univers l'àmbit del treball, que tots vam acordar que tindríem un consell de govern per poder-ho analitzar, m'està fent trampes amb els números, i això ho dic. I tenim increments en matèria de dependència, en matèria d'atenció domiciliària, en matèria del SAD, i fem aquesta aposta, i hem crescut econòmicament. I som conscients que tenim reptes, i som conscients que, si descomptem les cinc mil persones a qui se'ls va oferir plaça i que no la van voler en aquell moment, perquè la llista d'espera..., ho situo: 17.800, però ho explico: a més de cinc mil persones se'ls ha ofert plaça i en aquell moment l'han rebutjat, perquè hi ha gent que s'apunta a la llista d'espera però que potser en aquell moment es troba en prou condicions per estar a casa seva. I no vull acabar sense parlar de les residències de Barcelona, perquè crec que altres administracions també han patit el que és que en l'àmbit de les concessions públiques, políticament, no s'hi ha d'entrar, és un tema del disseny. Però ho vaig dir ahir i ho torno a dir avui: si us plau, no enviïn missatges erronis. Perquè ho he dit des d'aquest faristol: no hi ha feta cap concessió. Abans de ficar-nos la bena, esperem a veure com acaba. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les garanties jurídiques dels processos judicials]] [[300-00080/12]] Seguim amb la següent interpel·lació, corresponent al tretzè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació sobre les garanties jurídiques dels processos judicials, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Jordi Orobitg.
Moltes gràcies, senyor president. Conselleres, conseller, diputades, diputats, aquest diputat creu en el principi de separació de poders; el Grup Republicà creu, i vol creure, en el principi de la separació de poders. Aquest diputat, i el Grup Republicà, creiem que en una democràcia sana no s'ha de judicialitzar la política ni s'ha de polititzar la justícia. Té a veure amb la nostra tradició democràtica; té a veure amb el nostre pensament, juntament amb principis tals com l'esforç, la solidaritat, la pluralitat i l'estima pels altres. Montesquieu, Locke, i abans molts altres pensadors van prendre consciència de la necessitat d'arbitrar un sistema que permetés garantir els drets dels ciutadans i limitar l'exercici del poder, erradicant-ne els abusos. Alguns en diuen separació de poders i d'altres en diuen divisió de poders. Aquesta cambra legislativa en representa un, dels poders, en aquest cas el legislatiu, i en l'actual marc legislatiu en què ens movem..., no ens movem en un marc jeràrquic sinó competencial, i, per tant, estem en condicions d'igualtat respecte d'altres cambres legislatives d'aquest Estat. Com a membre d'aquesta cambra, no puc deixar de mostrar, a priori, un respecte màxim per la resta de poders. Aquest respecte, però, no ha d'impedir la denúncia que hi ha situacions que vulneren el correcte exercici del poder; respecte no pot comportar ni indiferència ni silenci còmplice ni sotmetiment. De fet, això de controlar poders ho fem cada Ple en aquesta cambra: fem una sessió de control al Govern, i, per tant, exercim una activitat de control de l'activitat del Govern. També el poder judicial, quan convé, esmena la plana ja sigui a l'executiu, ja sigui a aquest mateix legislatiu, quan entén que en l'exercici de les nostres funcions ens apartem d'allò que esdevé el marc d'actuació competencial en dret. Conscients de la necessitat d'aquest equilibri, aquest Parlament i si més no aquest diputat no podem restar de braços plegats quan aquest principi bàsic en democràcia es perverteix i, aparentant funcionar amb normalitat, està de facto encobrint el fet que els diferents poders de l'Estat treballen conjuntament en un objectiu de destrucció de la diferència ideològica, a dia d'avui anomenada «independentisme. Ja ho deia al seu dia Plató: «La pitjor injustícia és la justícia simulada. Aquest Parlament té el dret, quan no l'obligació, d'aixecar la veu i fer pública denúncia de la situació de repressió i de restricció, quan no d'anul·lació, de drets, de què és víctima la generalitat del poble de Catalunya com a col·lectiu, siguin o no independentistes. I en aquest sentit interpel·lem la resta dels demòcrates d'aquesta cambra, que no poden restar impassibles davant la destrucció de principis bàsics de l'estat de dret. O és que potser haurem de recordar de nou, altra vegada, les paraules de Martin Niemöller? En un moment determinat de la passada legislatura, el principal argument que es brandava contra el moviment independentista era la suposada inseguretat jurídica que la seva actuació comportava i les afectacions per als catalans en termes personals i econòmics. Van ser moltes les mentides i exageracions, Ple rere Ple, en boca dels diputats representants de la dreta més reaccionària d'Europa. Encara avui –ahir mateix, en aquest plenari– escoltem fabulacions, quan no mentides flagrants, sobre allò que disposava la Llei de transitorietat jurídica per, en aquest exercici de difamació hiperbòlica, fer que les maniobres de distorsió de la democràcia semblin qüestions menors, menystenint i difamant persones, càrrecs i institucions amb un nivell propi d'un programa de gran consum de teleescombraries. Paradoxalment, des del setembre de 2017 aquells que brandaven la bandera de l'estabilitat i la seguretat jurídica, aquells que abominaven de la Llei de transitorietat jurídica i la titllaven d'esguerro totalitari, han fet que estiguem vivint, de manera dramàtica, una situació d'inseguretat jurídica flagrant, de la que no teníem notícia des dels pitjors temps del franquisme i els tribunals d'ordre públic. És evident que el nostre, un moviment democràtic i pacífic sorgit de la societat, ha fet caure la màscara imposada sobre el rostre de l'absolutisme, la intransigència i el feixisme, i ens ha mostrat com de cruel, despietat i despòtic pot ser el sistema per defensar les seves prebendes. És que no les volen perdre, les seves prebendes, construïdes sobre l'esforç i el patiment de les classes menys afavorides no només de Catalunya, sinó de tot l'Estat espanyol. L'independentisme, doncs, ha posat en crisi el seu sistema i, amb ell, el seu estatus. Sembla haver passat una eternitat, però han transcorregut encara no un any i quatre mesos des de l'inici d'aquest exercici de descapitalització democràtica profunda en matèria de drets fonamentals, l'objectiu darrer de la qual és l'aniquilació de qualsevol mena de dissidència nacional, cultural i lingüística. Aquest camí, molt evident des del 20 de setembre de 2017 ençà, no deixa, però, de ser una continuïtat en el temps de quelcom que ja es va iniciar molt més enllà, amb l'atemptat a drets col·lectius com va ser la LOAPA –la Ley orgánica de armonización del proceso autonómico–, el primer moviment recentralitzador de l'Estat, i en aquest cas a mans de Felipe González i Alfonso Guerra –ja deuen haver escoltat les seves declaracions respecte al relator en les trobades de diàleg entre governs. Més recentment, el 2010, amb la sentència del Tribunal Constitucional, va desvirtuar un Estatut ja molt desgastat, i imposà el criteri d'uns magistrats escollits a dit pels partits majoritaris de l'Estat espanyol, sobre els drets dels ciutadans catalans. Alguns han anomenat aquesta qüestió com la ruptura del pacte constitucional; en qualsevol cas la conseqüència és que el nostre Estatut és l'única norma de rang constitucional –en tant que llei orgànica– de l'Europa democràtica que no ha estat sancionada pels ciutadans en referèndum, sinó que els ha esmenat la plana el Tribunal Constitucional. Aquest primer atac als drets col·lectius dels catalans ha tingut continuïtat en l'esfera dels drets individuals; no cal fer gaire memòria per recordar que s'han vulnerat tota mena de drets fonamentals, tant civils com polítics, com el dret a la llibertat d'informació, mitjançant el tancament de webs i la imposició de censura a mitjans de comunicació respecte d'allò que podien informar i/o publicitar amb motiu de la convocatòria del referèndum de l'1 d'octubre; el dret a lliure expressió, mitjançant la condemna de músics i artistes per les seves expressions intel·lectuals; el dret de manifestació, criminalitzant les mostres de protesta per part de la població, titllant-les d'aldarulls, avalots o directament de violència constitutiva del delicte de rebel·lió; els drets polítics, com el grau de participació en els assumptes públics; el de ser elegible i elector per a càrrecs públics; el de l'exercici dels drets dels parlamentaris, emparats en el mateix Reglament d'aquesta cambra. Però si en algun àmbit s'ha de ser especialment curós en la protecció de drets és en l'esfera de la jurisdicció penal, per l'afectació d'un dret tan important com el de la llibertat. Principis com el de la presumpció d'innocència, el de legalitat en l'actuació del Ministeri Fiscal, és a dir, acusar exclusivament quan s'ha produït un delicte; el principi de tipicitat, que exigeix la més estricta adequació entre els fets imputats i el tipus penal; el dret al jutge predeterminat per la llei, vulnerat per la designació a dit d'instructors, vulnerant normes de repartiment d'assumptes entre els organismes judicials; els principis de proporcionalitat i d'intervenció mínima; el de prudència en la imposició de mesures cautelars i el principi universalment reconegut de que no poden entendre's les mesures cautelars, en aquest cas, la privació de llibertat, com un avançament de la condemna. Es troben, tots aquests principis, profundament qüestionats en aquest moment, i ni aquest Parlament ni el Govern de Catalunya, entenem, poden romandre indiferents davant d'aquest atac flagrant a drets fonamentals de ciutadans del nostre país, que tanmateix es veuen en aquesta penosa situació, ja sigui per a l'exercici dels seus drets cívics, ja sigui per a l'exercici públic del seu càrrec i la seva voluntat de complir amb un mandat resultant d'unes eleccions lliures. Ens trobem a les portes d'un judici, el judici de la vergonya, en el qual es sostenen acusacions infundades de rebel·lió, sedició, malversació, desobediència, i altres que, en definitiva, pretenen sancionar penalment allò que no és delicte, arran de la seva despenalització, que és la convocatòria d'un referèndum. De manera inaudita, s'ha convocat judici de manera accelerada, sense respectar el dret de les defenses a instruir-se adequadament ni a valdre's de la prova sol·licitada, permetent la participació com a acusació d'una formació política d'extrema dreta, perquè faci campanya electoral de cara als propers comicis del 26 de maig. En aquest context, a ulls d'aquest diputat i del Grup Parlamentari Republicà, no existeix per als presos polítics catalans ni per a la resta de processats –Carme Forcadell, Dolors Bassa, Oriol Junqueras, Jordi Turull, Josep Rull, Raül Romeva, Joaquim Forn, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Carles Mundó i Meritxell Borràs– cap mena de garantia processal, en tant que se'ls ha processat injustificadament, i encara més injustificadament se'ls manté en una situació de privació de llibertat i se'ls fa patir una situació penosa i de tortura pel règim d'internament i de trasllats durant el judici. Tan difícil era tenir-los allotjats en una zona propera al Tribunal Suprem i degudament localitzats i custodiats, que es poguessin adreçar cada dia al tribunal? No, se'ls han de fer cada dia uns trasllats penosos per a qualsevol persona. La justícia europea no repararà el mal causat, però estem convençuts que farà que caigui per sempre més sobre la justícia espanyola l'estigma de la parcialitat i la vulneració conscient i deliberada de drets fonamentals. Per totes aquestes circumstàncies, entenem fonamental interpel·lar el Govern per prendre coneixement del seu capteniment respecte a la manca de garanties jurídiques dels processos judicials, en especial el que ben properament es celebrarà contra els presos polítics catalans. Moltes gràcies, senyor president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputades, diputats, diputat Orobitg, rebutjo plenament l'assumpció per part dels jutges i tribunals d'un rol que no els correspon en un estat democràtic i de dret. La permanent intromissió del poder judicial en el poder legislatiu i executiu és evident que ha de ser..., i no ha de ser, en tot cas, tolerada, i és intolerable. No podem admetre i no es pot admetre que s'utilitzi el dret penal per combatre posicionaments ideològics i adversaris polítics. Els conflictes polítics no es poden resoldre judicialment, s'han de resoldre amb política, doncs, políticament. Més política i menys Codi penal. S'està perseguint en aquests moments l'independentisme, s'està perseguint un moviment democràtic, legítim i pacífic. Les preses i presos polítics són acusats de delictes de rebel·lió i sedició en contra d'aquells principis que fins ara eren principis que inspiraven el dret penal, el dret penal de l'Estat espanyol. No únicament de l'Estat espanyol: també hem vist com en el nostre entorn europeu, també aquests principis fins ara –i ells els han defensat– existien. No s'està respectant el principi de legalitat. És greument equivocat considerar els fets com a constitutius d'un delicte de rebel·lió de l'article 474 del Codi penal, perquè es troba absent un element estructural d'aquest il·lícit penal: la violència. L'única violència que ha patit Catalunya és la que, en aquest cas, vam veure l'1 d'octubre i la que van cometre els cossos i forces de seguretat de l'Estat contra la ciutadania que lliurement volia expressar i exercir el seu legítim dret a vot. El requisit de la violència fou incorporat al Codi penal justament per constrènyer la seva aplicació, per limitar-ne la seva aplicació i per limitar-ho i aplicar-ho en exclusiva a aquells supòsits de màxima gravetat que no es donen, com tothom hem pogut saber i sabem i veiem, en aquest cas. Només conculcant molt greument el principi de legalitat penal es pot arribar a afirmar que les persones avui subjectes a procediment judicial, a la vista dels fets que se'ls han atribuït, van poder realitzar aquest delicte o alguna altra forma imperfecta de comissió d'aquest delicte. Tampoc concorre el delicte de sedició de l'article 544 del Codi penal, ja que en cap moment s'aporta cap mena d'indici que les persones que són objecte d'aquesta imputació hagin introduït, provocat o protagonitzat cap mena d'alçament tumultuari, tal com també exigeixen el Codi penal i la doctrina penal. I, com també no pot ser d'altra manera, no pot atribuir-se als successos ocorreguts amb anterioritat o realitzats per altres persones, perquè en dret penal regeix el principi de responsabilitat personal i només es pot ser jutjat per allò de què tu ets autor, en alguna de les maneres en què es permet ser autor, pels teus propis fets. I això no ho dic jo: ho diuen més de cent cinquanta catedràtics de dret penal d'universitats d'arreu de l'Estat espanyol. S'ha vulnerat el principi de legalitat. El delicte de convocatòria il·legal de referèndum no existeix al Codi penal, va ser destipificat. El dret penal es regeix pels principis d'intervenció mínima i proporcionalitat. Existeixen altres formes de control de la legalitat diferents a la via penal, diferents al Codi penal. És per això que es va despenalitzar l'exercici de la potestat de convocar o promoure consultes per a qui no en té les competències legalment atribuïdes, una conducta que és perfectament controlable per vies diferents a la via penal. Com diu Jacobo Dopico, catedràtic de dret penal de la Universitat Carlos III, de Madrid, «las palabras de la ley han de significar algo; si las palabras ya no significasen nada o pasasen a significar cada vez una cosa –i hi afegeixo: una cosa distinta–, «deberíamos ver en ello un síntoma alarmante de la desarticulación de la razón pública. S'ha vulnerat el dret defensa, s'està vulnerant el dret de defensa. Les preses i els presos polítics haurien d'estar en llibertat, que és l'única manera d'afrontar amb plenitud i amb totes les garanties el ple exercici del dret de defensa, que és l'única manera de poder anar en condicions a un procediment judicial, a més d'un procés judicial com el que ells i elles han d'afrontar. Això també ho diu el Tribunal Constitucional amb reiterades sentències: «L'única manera de garantir el dret de defensa és que les persones que estan subjectes a un procediment penal hi puguin anar amb llibertat. I ho diu l'article 10.2 del Pacte internacional de drets civils i polítics, subscrit per l'Estat espanyol, l'any 77: «Els processats han d'estar separats dels condemnats, llevat de circumstàncies excepcionals, i han de ser sotmesos a un tractament diferent, adequat a la condició de persona no condemnada. Les mesures cautelars –també ho diu el Tribunal Constitucional– tenen com a funció garantir el correcte desenvolupament del procés judicial i que la persona acusada romangui a disposició del jutge. Tan sols poden ser adoptades si existeix algun risc o circumstància que pugui posar en perill el desenvolupament del procés penal. En aquest sentit, la presó provisional adoptada ha suposat i suposa un avançament de la pena –per tant, de la condemna– en persones que encara són innocents i estan emparades sota el principi de la presumpció d'innocència. Estan privats de llibertat, quan haurien d'estar en llibertat. Sembla mentida que ningú s'agafi a aquesta qüestió. Interpel·lo els partits polítics que miren què passa en els països o en altres països amb democràcies avançades, que mirin com són respectuosos amb els drets fonamentals, que es parla sempre de la dignitat de la persona i de la presó preventiva, que a Espanya continua sent una anticipació de la condemna. I sí, diputats, sí, diputat Orobitg, jo també crec en la separació de poders, no la confusió de poders, que es dona massa sovint a l'Estat espanyol. El que passa és que quan un fiscal diu el que diu, quan es qüestiona la imparcialitat dels jutges catalans per la mateixa fiscalia, no serveix que després s'esmeni la plana al fiscal; ho ha dit perquè ho creu. Quan es polititza la justícia..., i ho hem vist en la marxa enrere del Tribunal Suprem amb relació a l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, sobre les hipoteques, es modifica una sentència dictada ja i s'aboca al Ple, quan s'havia d'haver fet abans i es modifica el contingut d'una sentència judicial. També ho hem vist amb l'espectacle en la renovació del Consell General del Poder Judicial, que una persona que no és ni candidata a vocal renuncia a ser vocal i renuncia a la presidència del mateix Consell General del Poder Judicial. Quan diversos rànquings internacionals de prestigi qüestionen la independència judicial a Espanya..., el Fòrum Econòmic Mundial situa Espanya en el número 58 –per cert, per sota dels nivells de Kènia, la Xina o l'Aràbia Saudita–, i també, segons dades de la mateixa Comissió Europea, dels vint-i-vuit països de la Unió Europea, només Bulgària, Croàcia i Eslovàquia estan pitjor en percepció de la independència judicial. Quan passa tot això, és molt difícil creure en la separació de poders. Tanmateix, malgrat tot això que els estic dient, des del punt de vista jurídic, no puc entendre una altra sentència que no respecti els principis fonamentals que han d'inspirar el procés penal i, per tant, no puc entendre una altra sentència que no aboqui a una sentència absolutòria. I acabo, senyor diputat, acabo amb una aposta pel diàleg, perquè l'Estat espanyol té l'obligació de cercar una sortida democràtica a les legítimes aspiracions de la ciutadania de Catalunya. Mai renunciarem al diàleg amb l'Estat per trobar una solució pactada, que done resposta a la voluntat majoritària de la ciutadania de Catalunya. Ens trobem davant d'un conflicte polític que ha de trobar solucions de forma política. I sí –i sí–, en aquest procés, en aquest nou procés que s'iniciarà contra Catalunya, en aquest procés que iniciaran la setmana que ve, veurem si guanya l'Estat de dret o al final acaba guanyant la raó d'estat. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de joventut]] [[300-00081/12]] La següent interpel·lació és sobre les polítiques de joventut, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Exposa la interpel·lació el senyor David Mejía.
Gràcies, president. Consellers, diputats, diputades, si fem un ten years challenge de la situació dels joves a Catalunya, el panorama que ens trobem realment és desolador: hi ha més atur, menys salari, menys independència econòmica. La falta d'oportunitats dels joves és una realitat, i veiem com els governs que tenim, en comptes de formar part de la solució, doncs, el que fan és posar encara més pals a les rodes a aquesta situació. I els intentaré fer un relat d'algunes de les dificultats que es troben els joves a les seves diferents etapes, i, a més a més, també els diré per què vostès, com a govern, són responsables en part d'aquestes mancances i d'aquesta falta d'oportunitats. En primer lloc, a nivell educatiu: veiem com les desigualtats econòmiques que hi ha entre les famílies catalanes influeix més que en cap altre lloc d'Espanya en els resultats acadèmics dels seus fills. El nivell de renda dels pares determina a Catalunya, més que a qualsevol altra comunitat autònoma, la possibilitat d'èxit dels alumnes catalans. I això, senyor conseller, és un mal símptoma per a una societat que aspira a la igualtat d'oportunitats. Per tant, aquesta igualtat d'oportunitats de què el Govern s'omple la boca comença a desaparèixer des de les primeres etapes juvenils. I, si a això li sumem la tossudesa del seu Govern a no implantar un model trilingüe en català, en castellà i en anglès com a llengües vehiculars i que ens permeti ser competitius en un món que és cada vegada més globalitzat, doncs encara hi afegim més esglaons a aquesta desigualtat que hi pugui haver en el futur. La seva obsessió nacionalista per perpetuar un model monolingüe menyspreant la importància de l'anglès i també menyspreant la llengua de la majoria dels catalans és un llast pels nostres nens. A més, la falta d'orientació professional que s'hauria de donar als nostres joves, juntament amb la desactualització de la formació professional, fa que tinguem una bomba de rellotgeria. Li pregunto, conseller: quin pla d'orientació professional han realitzat vostès en el nostre sistema educatiu? Saben que la falta d'orientació dels nostres joves es manifesta en l'alt fracàs escolar i professional, que arriba al 18 per cent, en el cas del fracàs escolar, i que suposa doblar la mitjana europea? Quina política efectiva han fet vostès per apostar per la formació professional, quan sabem que en uns anys el 65 per cent dels llocs de treball ofertats seran mitjançant la formació professional? El 2016-2017 hi havia una mancança de més de 3.500 places de formació professional en centres públics. Què ha fet el Govern en aquest sentit? Què estan fent per adaptar la formació professional a les necessitats del mercat laboral? Què estan fent, vostès, també, amb la formació professional dual? També a l'etapa educativa s'han de plantejar diferents solucions que crec que són immediates..., i que són una xacra, com l'augment de la violència de gènere. La setmana passada, i aquesta setmana també, hem pogut veure diferents notícies, i també n'hem vist una de concreta que deia que les agressions masclistes comeses per menors han augmentat en el 45 per cent en els últims dos anys –el 45 per cent en els últims dos anys. Tenim un greu problema amb aquesta situació. En segon lloc, quan els joves volen accedir al món laboral, ens trobem amb greus dificultats. Dins del mercat laboral, veiem com la precarietat de les seves feines és desmesurada, és inadmissible i és incomprensible. I, dins d'aquesta precarització, ens trobem també amb la desigualtat que existeix entre els nostres joves dins el propi territori. I fora d'aquest mercat veiem també una taxa d'atur indecent. A les últimes dades que hem pogut obtenir, de gener, l'únic grup de l'atur que ha augmentat respecte al 2018 és el col·lectiu de joves de menors de vint-i-cinc anys, i això que ja veníem d'unes dades molt i molt nefastes. I això, conseller, sap perfectament que genera una gran frustració entre els nostres joves, sobretot per l'esforç que han realitzat i sent una de les generacions més ben preparades. Vostè creu que el SOC, el Servei d'Ocupació de Catalunya, està complint amb els seus objectius? Vostè creu que els més 355 milions d'euros que s'aporten al SOC són eficients? Nosaltres creiem que no. No entenem com pot ser que hi hagin plataformes privades que tinguin un índex d'ocupabilitat molt major que el SOC. Què està fent, conseller, al Baix Penedès, al Montsià, al Maresme, a la Ribera d'Ebre, per adaptar la formació a les necessitats i a les realitats que hi ha en el propi territori? Què estan fent per solucionar la despoblació jove que s'està produint en les diferents zones rurals de Catalunya? A nivell d'emprenedoria, el Govern és molt poc eficient i deixa molt a desitjar amb les seves propostes. De fet, en la passada legislatura, ja vàrem presentar una interpel·lació concreta sobre emprenedoria jove. En aquest hemicicle se li va donar l'encàrrec –un mandat democràtic, aquest sí, un mandat legal, un mandat estatutari, un mandat constitucional– perquè treballessin en programes de relleu generacional, i a dia d'avui encara no tenim notícies d'això, perquè vostès són molt resolutius quan tracten de vulnerar la llei i quan tracten d'arrabassar els drets i llibertats dels catalans, i, en canvi, no fan res quan sí que tenen competències per fer-ho. I, en tercer lloc, hem d'afrontar les dificultats dels nostres joves per emancipar-se. Cada vegada, com a conseqüència d'aquesta falta d'oportunitats que estic parlant al llarg de tota la intervenció, l'edat d'independitzar-se augmenta. I la falta de polítiques d'habitatge públic per part de vostès no ajuda de nou a donar unes solucions a aquesta problemàtica. Perquè, conseller, em poden dir quants habitatges de promoció pública han fet, per exemple, l'any 2017, que són les últimes dades que nosaltres podem tenir? Zero; ja l'hi dic jo: zero. I crec sincerament que ja comença a ser hora d'invertir en política d'habitatge públic, perquè, vostès consideren una prioritat invertir en habitatge públic de lloguer assequible? Per nosaltres sí que és una prioritat. Per tant, el que els demanem és que deixin de fer política ficció, que aterrin a la realitat dels nostres joves i que comencin a fer polítiques efectives per garantir aquesta igualtat d'oportunitats, hi insisteixo una altra vegada, igualtat d'oportunitats, perquè aquesta és la clau per aconseguir l'èxit en les polítiques de joventut i ha de ser el principal objectiu de qualsevol govern i de qualsevol societat que es vulgui justa, democràtica i sostenible. I finalment deixi'm que posi sobre la taula altres problemes que pateixen els joves, amb brevetat, lamentablement amb brevetat, perquè crec sincerament que necessitaria un ple monogràfic. A nivell de salut, ens trobem amb problemes emergents als quals s'han d'aportar solucions ràpides, i és que a més a més crec que necessitem un ampli consens entre les diferents formacions polítiques: l'augment de les malalties de transmissió sexual, que, segons l'ICS, ha augmentat el 56 per cent en els últims dos anys; les addiccions online; el ciberbullying; el suïcidi juvenil. Sí, el suïcidi juvenil, la primera causa de mort dels joves catalans. Cada cinc dies, hi ha un noi o una noia catalana que es suïcida. No volem crear alarma social, però sí que crec que hem d'abordar aquests temes, que els hem de posar sobre la taula i que hi hem de posar el màxim interès per solucionar aquesta qüestió, que és molt i molt greu. I per acabar tampoc volem oblidar-nos del col·lectiu més vulnerable al qual vostès han donat l'esquena durant massa temps. Els joves tutelats que viuen en centres sobresaturats i els joves extutelats que abandonen el sistema de protecció i que es queden amb una mà al davant i una al darrere vivint al carrer. També hem pogut veure notícies sobre aquesta qüestió en les últimes setmanes. Hem pogut veure com augmenten els joves sense sostre un 10 per cent en dos anys fins arribar al 17 per cent. I vostès segueixen sent una altra vegada part del problema i no part de la solució. Per tant, conseller, el que els demanem des del nostre grup parlamentari és que comencin a governar per la gent, que prioritzin la seva acció de govern. En la seva realitat paral·lela només existeix el procés, però a la vida terrenal els problemes existeixen, segueixen sense resposta i els nostres joves les necessiten i les necessiten ja. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor El Homrani. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputat, miri, començaré amb una virtut de la seva interpel·lació, perquè ha tingut una virtut; crec que ha visualitzat de forma molt clara que quan parlem de polítiques de joventut estem parlant de polítiques absolutament transversals, que toquen tots els àmbits, que toquen l'àmbit educatiu, que toquen l'àmbit de treball, que toquen l'àmbit de salut, que toquen l'àmbit de justícia, que toquen tots, tots els àmbits. I començaré per aquesta virtut que ha tingut la seva interpel·lació. A partir d'aquí, sí que abans d'entrar-hi a fons, vull entrar en un tema que vostè ha situat i que aprofito també per treure, perquè crec que és una preocupació compartida de tots i totes: les notícies que hem tingut en aquestes últimes setmanes entorn de violència masclista i d'agressions sexuals que s'han donat. I crec que aquí tots i totes ens hem de conjurar, hem de condemnar..., hem de condemnar també la insensibilitat en molts àmbits de la judicatura. I crec que l'exemple més clar l'hem tingut amb la sentència que es va fer pública ahir entorn de l'agressió sexual que va patir una dona amb discapacitat intel·lectual a Lleida, i la vergonya, i ho dic així, de la sentència a l'agressor, que és una vergonya. I crec que ens pertoca a tots i totes fer un fort treball de prevenció i fer un fort treball de condemna, i de condemna, i ser conscients que també a l'àmbit judicial –i això a vostès a vegades els preocupa una miqueta– han d'assumir que també ha de poder ser criticable, només faltaria. I en tenim un exemple molt clar amb una sentència ahir per una violació d'una dona amb discapacitat intel·lectual de més d'un 60 per cent i els motius pels quals la sentència és tan i tan lleu. A partir d'aquí, acaben encara..., el to és diferent, eh?, li agrairé el to i ens coneixem fa temps, el to és diferent, però sempre acaben –i ja els hi he dit uns quants cops, eh?– amb aquest exercici que crec que el tenen molt planificat, que crec que el tenen molt pensat, que crec que tenen un llibre de referència que el tenen molt llegit, que és el No pienses en un elefante, No pensis en un elefant, del Lakoff, i tot ho acaben situant en el mateix marc. I quan parlem de polítiques de joventut acaben un altre cop que si el procés, que si el hàmster. I són vostès mateixos els que són incapaços de fer una interpel·lació sobre una qüestió sense entrar-hi. Ha situat el tema educatiu, la lluita contra la segregació, que crec que el conseller Bargalló ho ha situat de forma claríssima. Jo, per formació, soc sociòleg; entenc perfectament el que significa la reproducció social de les desigualtats i que els sistemes educatius en les societats acaben generant reproducció social de les desigualtats. Però llavors em ve amb el model lingüístic i em parla d'obsessió nacionalista –a mi quan em parlen d'obsessió nacionalista em fa gràcia perquè és que directament no soc nacionalista, i per això em fa gràcia– entorn del model lingüístic de l'escola, un model lingüístic que jo he tingut la sort de gaudir i que, si no fos per aquest model lingüístic, segurament, si tinguéssim models de segregació de llengua segons llengües maternes, no estaria parlant ara mateix amb la fluïdesa que parlo el català, i el castellà el parlo perfectament, i fins i tot tinc la sort de tenir a la motxilla el dàrija, que és el dialecte de l'àrab pels meus orígens. És a dir, crec que vostès tenen una obsessió entorn del model lingüístic que no compartim. I, al final, és el seu model de societat; però també diguem-ho: no ho vinculin a altres temes; és que defensen un model, i un model en el que la riquesa lingüística no es té en compte. I crec que s'ha de situar. I és així. I poden riure... [[Veus de fons.]] Rigui-se'n –rigui-se'n–, però és així. A partir d'aquí, segregació escolar, evitar aquestes situacions, i la formació professional. Per nosaltres, és una clara, una clara prioritat, i la treballarem, i la treballarem i l'estem treballant, entorn de diversos aspectes: de l'adequació de l'oferta entorn de les demandes del teixit productiu. I això ho farem des dels dos àmbits, perquè vostès tenen un problema: que acaben parlant únicament d'un àmbit de la formació professional, la formació professional reglada. I al final la formació professional té dos sistemes. I un dels treballs que estem fent és la integració de la programació dels dos sistemes: de la formació professional reglada i de la formació professional per l'ocupació. I crec que ho hem de situar..., no situar-ho únicament en l'àmbit reglat. Estem treballant conjuntament amb el Departament d'Educació en la integració i en que la programació formativa sigui conjunta. Crec que saben que s'ha desenvolupat ja el sistema de governança de l'agència catalana de la formació professional. Crec que saben que en aquest sistema de governança es té en compte els consells sectorials, que és el mecanisme sobre el qual volem treballar aquesta adequació a les necessitats del teixit productiu; consells sectorials on estiguin presents els sectors econòmics, cada sector econòmic, i on puguem tenir una visualització. I fins i tot el que estem treballant és que això tingui també una lògica territorial, no únicament sectorial. Va en línia també d'un dels projectes que tenim des del Departament de Treball i Afers Socials, en el marc del SOC, més clar per aquest 2019, que és el desplegament de les estratègies territorials, que és el que ens ha de permetre fer un doble exercici: per un costat, un acord entorn de les diagnosis a cada territori segons la seva realitat, un acord de les estratègies i un acord de quines són les mesures per assolir els objectius. I en això treballarem. I vostè em deia: «El SOC no serveix. Li podria donar molts exemples de que el SOC serveix. També li dic que estem treballant entorn d'una flexibilització de les polítiques del SOC, i ho tenim molt clar. Però fins i tot li puc dir que en matèria juvenil hi han exemples d'èxits molt concrets. La Garantia Juvenil ha estat reconeguda com un cas d'èxit per part de la Unió Europea, per la seva innovació, eficàcia i eficiència, i això per part de la Subdirecció General de Programació i Avaluació dels Fons Socials Europeus. L'Assemblea de Regions d'Europa el 2017 va atorgar el guardó de regió europea més amigable amb els joves a Catalunya, per la implementació del programa Noves Oportunitats i del programa Singulars. La Garantia Juvenil és l'exemple del tipus de política flexible que dona resposta i que fins i tot està reconeguda, i està reconeguda a nivell europeu. És cap aquí cap a on volem anar, sent conscients de que tenim molts reptes a abordar. Perquè vostè deia: «No hi han hagut canvis en els deu anys. És que en aquests deu anys hi ha hagut una crisi econòmica molt molt forta i hi ha hagut una regulació..., i aquí un altre cop tenim diferències polítiques, hi ha hagut una desregularització en l'àmbit laboral que a qui ha perjudicat especialment és als joves. I vostès no plantegen la solució que nosaltres plantegem. I vostès plantegen encara més desregularització. I vostès plantegen un sistema que encara sigui més precari. I ho sé de bona..., perquè m'he preocupat de llegir el seu programa en matèria de treball. I llavors partim de visions diferents. I, com partim de visions diferents, ho hem de situar. Li puc explanar el programa de les set comarques, que és a les set comarques on hi ha més necessitat; fins i tot li puc dir que la nostra visió té tant en compte l'especificitat territorial que, per exemple, a l'Alta Ribagorça no s'ha de parlar de taxa d'atur, s'ha de parlar de taxa d'activitat; són dimensions diferents. A partir d'aquí no vull deixar-ho..., perquè m'ha tret molts temes, i jo crec que en la rèplica podrem acabar-ho de discutir, però em sap molt de greu un cert exercici que fan –i no ho dic a vostè mateix, però sí que com a grup el fan– entorn dels tutelats i extutelats a la Direcció General d'Atenció a la Infància, i especialment dels adolescents i joves migrats sense referents adults. Perquè és molt curiós –és molt curiós–: on han tingut responsabilitats, no han fet cap canvi. Vostès coneixen que a Catalunya i al País Basc som els únics territoris de l'Estat espanyol on hi han ajudes als posttutelats? Ho saben? [[Veus de fons.]] Ah, i què? I què? No, no, i què? Vostès, quan tenen responsabilitats, es poden preocupar que, quan tinguin divuit anys, fora. No; és que això forma part d'una realitat d'un model que és absolutament injust. No acaben..., no han tingut en cap moment cap voluntat d'afrontar-ho. I acaben pactant amb una força com Vox. [[Remor de veus.]] Sí; és que és així. Sí, sí. Els pot molestar o no, però és que pacten amb Vox i em fan [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] un discurs...
Silenci...
...i em fan el discurs que em fan respecte a això.
...senyora Sierra.
I crec que això els ho haurem de recordar sempre...
Conseller, se li ha acabat el temps.
...perquè és molt preocupant...
Conseller...
...perquè és molt i molt preocupant. Gràcies.
Senyora Sierra, no té la paraula ara vostè. Senyor Mejía, quan vulgui.
Gràcies, president. Bé, conseller, la seva rèplica realment no em sorprèn; vostè fa com sempre, vostè tira pilotes fora, vostè parla del sexe dels àngels, però no respon a cap de les preguntes que jo li he fet, i miri que li he fet preguntes. Perquè jo li he preguntat sobre tots els àmbits que afecten els joves. I, com vostè ha dit, és una situació transversal que afecta molts departaments. I per això la importància que tenen les polítiques de joventut. Però vostès no la prioritzen, vostès prioritzen altres coses. No és que estiguem parlant nosaltres sempre de la mateixa qüestió, és que vostès no deixen de parlar de la mateixa qüestió i només fan polítiques processistes i en busca d'aquesta suposada independència. Per cert, una independència que suposaria que Catalunya sortís de la Unió Europea i que, per tant, deixéssim de tenir molts dels privilegis que tenim, que deixéssim de tenir Erasmus i que a més a més seguíssim perdent oportunitats. Perquè, sí, és veritat... [[Aplaudiments.]] Sí, és veritat; nosaltres apostem per un model trilingüe, en català, en castellà i en anglès. Vostès aposten per un model monolingüe, per un model del segle XX. Nosaltres mirem al futur, vostès miren al passat. Per cert... [[Aplaudiments.]] Per cert, crec que vostè, quan va estudiar, l'educació encara depenia del ministeri i no s'aplicava la immersió en aquell moment. Simplement una dada a afegir. Però, en qualsevol cas, com li deia, les polítiques de joventut són unes polítiques transversals, unes polítiques necessàries, i, a més a més, és un col·lectiu que pateix més que ningú la situació de crisi que estem vivint. I jo li he posat molts exemples de les diferents etapes dins d'aquest període juvenil. Vostè no m'ha parlat absolutament de res de l'habitatge. Em pot contestar les preguntes que li he fet? Per vostès són una prioritat, les polítiques d'habitatge públic, de lloguer assequible? Perquè, com li deia, i l'hi recordo una altra vegada: en el 2017 vostès en van fer zero –zero. Per tant, li demanaria que em respongués també sobre qüestions d'habitatge. Nosaltres també li hem preguntat sobre qüestions socials. També li vull recordar que el nostre grup parlamentari és el grup que més propostes li ha presentat al seu departament; de tot l'hemicicle, de tots els grups parlamentaris, Ciutadans és el partit que més propostes socials ha presentat. Per tant, no ens digui que sempre parlem del mateix, perquè potser qui sempre parla del mateix són vostès. [[Aplaudiments.]] També vostè m'ha parlat de que hi han dos sistemes de formació professional, perquè hi han diferents models... Poder és que no m'ha escoltat en la meva interpel·lació, però jo ja he parlat d'aquestes dos sistemes. Perquè vostès, miri, fan molts plans, fan moltes estratègies, però la realitat i les dades són les que són i no els donen la raó. Per tant, nosaltres el que els demanem és eficiència; en qualsevol cas, el que nosaltres els demanem és eficiència. Perquè, escolti'm, ja estem cansats d'escoltar plans, ja estem cansats d'escoltar estratègies que al final no ens porten enlloc. Miri, sempre estem fent plans però la realitat és que els nostres joves pateixen més que ningú. I nosaltres volem solucions ja. I si són incapaços de donar solucions, doncs deixin pas, que nosaltres ja li asseguro que sí que les tenim. Dit això, crec que l'important és que es prioritzin les polítiques de joventut. I aquest Govern no ho està fent. Com deia, vostès tenen altres prioritats, tenen altres pensaments, estan tot el dia amunt i avall pensant en una única qüestió, però els nostres joves tenen més atur, els nostres joves tenen més dificultats, tenen més problemes socials. I vostès no estan fent absolutament res. Vostès em parlen dels joves extutelats i dels joves tutelats... Però què estan fent vostès, si la situació que tenim és molt greu i realment no estan donant ni una solució a aquesta qüestió? Estem empitjorant, cada dia ens estem llevant amb noves notícies sobre aquesta qüestió. Per tant, deixi de parlar del sexe dels àngels, deixi de tirar pilotes fora, assumeixi responsabilitats, que vostè és el conseller, assumeixi responsabilitats, que vostès són el Govern, comencin a governar i, si no en saben, doncs deixin pas, perquè Ciutadans està disposat a fer-ho. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per la rèplica, té la paraula de nou el conseller.
Sí; parlant d'educació... Gràcies, president. Parlant d'educació, com que tenen aquesta mania sempre d'anar parlant per l'esquena, quan venia cap aquí, escoltava: «Vox, Vox, Vox, Vox, Vox... Sí, els hi recordaré –els hi recordaré– [[remor de veus]] , i, si els molesta, ho sento, assumeixin les conseqüències de les seves decisions. I el que és més preocupant...
Silenci.
...assumeixin que estan normalitzant el feixisme. [[Aplaudiments.]] I això és el que estan fent vostès: normalitzant el feixisme, normalitzant una força amb un programa que ja en discutirem –que ja en discutirem. [[Remor de veus.]]
Silenci!
I ja els pot molestar o no, però és la realitat. I l'explicarem. I tantes vegades com faci falta –i tantes vegades com faci falta. I, si no, ho veurem aquest dissabte o diumenge a Madrid amb una manifestació un altre cop conjunta, ho anirem veient. A partir d'aquí –a partir d'aquí–, els situo. M'ha demanat qüestions concretes. M'ha parlat del SOC, li he parlat de la Garantia Juvenil, li he parlat de que està reconegut com ha funcionat, li he parlat de que és un programa amb més de cent mil persones ateses que està funcionant, que continuarem desenvolupant, ara amb la matèria dels referents d'ocupació. M'ha parlat de formació professional; li he explicat programació conjunta, li he explicat com estem treballant entorn d'aquesta programació conjunta per treballar-ho amb els consells sectorials, amb el teixit productiu, com ho volem situar en l'àmbit territorial, és a dir... Una altra qüestió és si li interessa o no li interessa. Jo en això ja no hi entro. Crec que li he explicat una miqueta; també ho he volgut emmarcar. Perquè al final vostès poden presentar moltes propostes socials però en els llocs on han tingut responsabilitats i on han donat suport a govern de millores socials no se n'ha vist cap ni una –cap ni una–; a Andalusia en aquests anys o a Madrid, per donar dos exemples diferents, on han estat donant suport a un govern des de fora. No s'ha vist cap millora en cap dels sentits. I això també s'ha de situar. Em preguntava sobre l'habitatge. Estem treballant conjuntament amb l'Agència Catalana d'Habitatge, vull dir, en matèria juvenil, entorn de dos projectes que estem desenvolupant, que és un de masoveria urbana, l'altre de cooperatives de cessió d'ús, perquè un dels problemes que hem tingut amb el model d'habitatge i de polítiques d'habitatge que s'han fet en aquest país és que el que no hem aconseguit és que els habitatges socials que es produeixen siguin sempre socials. I aquí el gran exemple és que hem fet molt habitatge social que després ha anat cap al sector privat. I hi han dos vies: el lloguer i la cessió d'ús, les cooperatives de cessió d'ús, que és un model que trenca el binomi compra i lloguer en un mercat absolutament especulatiu. Que, per cert, podríem discutir si han tingut o no voluntat, en l'àmbit en el qual és competent, perquè, és clar, no podem entrar en altres àmbits, de modificar la Llei d'arrendaments urbans i de facilitar que l'accés al lloguer per part dels joves no sigui un element especulatiu. I crec que vostès no hi han ajudat gens ni mica al Congreso de Madrid. I també s'ha de situar. Perquè, mirin, si volen governar, cap problema, però, al final, en una democràcia qui governa és qui té la majoria al Parlament i qui té la majoria al Parlament és qui ha tingut la majoria dels vots sumats dels ciutadans i les ciutadanes, i en això continuarem. També m'ha situat altres aspectes, com el de salut. En salut i en prevenció d'assetjament sexual estem..., ja ho vaig explicar en el monogràfic d'infància, i per nosaltres és un projecte clau –és un projecte clau–, el pilot que farem entorn del model Barnahus, nòrdic, entorn l'atenció als infants i joves que han patit assetjament sexual. Per nosaltres aquest ha de ser la pedra angular del canvi de model. M'ha parlat també entorn de les tuteles i l'hi recordo, i li recordo una realitat: som l'únic territori, amb el País Basc, on fem un exercici de responsabilitat, i n'estem molt orgullosos, que és donar suport als extutelats. Crec que si això es fes a tot l'Estat, ajudaria, perquè crec que, ja que segueixen la premsa, mirin les històries i llegeixin les històries que expliquen els nois i les noies, i llavors segurament algú es preocuparà, perquè veurà com s'ha anat generant una situació d'absoluta indefensió en molts territoris a l'Estat espanyol abans d'arribar a Catalunya. I som conscients de que és un repte molt complicat [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , som conscients de que és un repte que viuen tots els territoris...
Conseller, se li ha acabat el temps.
...–sí; ara acabo, president–, tots els territoris de l'Estat i que viu tot Europa. Però hi estem treballant...
Conseller...
...i hem sigut capaços de generar...
...se li ha acabat el temps.
...molts més drets dels que vostès diuen. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les negociacions ocultes entre el president de la Generalitat i el president del Govern d'Espanya]] [[300-00082/12]] La següent interpel·lació, sobre les negociacions ocultes entre el president de la Generalitat i el president del Govern d'Espanya, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gracias, presidente. Buenos días, diputados, diputadas, consellers. Bueno, señor Aragonès, que le interpelo a usted, no sé si le interesa lo que le tengo que decir, señor Aragonès. [[Pausa.]] Gracias. Bueno, pues, ya lo tenemos aquí, he aquí el documento de la vergüenza, ese documento que ustedes han tenido escondido en un cajón durante semanas y que confirma y eleva las sospechas que teníamos muchísimos catalanes al respecto. No me extraña que esto lo tuvieran ustedes escondido, no me extraña que no quisieran que lo viéramos, porque esto es una auténtica vergüenza, esto es una vergüenza desde el principio hasta el final. Es que no se salva ni el título. Ojo, que pone: «Propuesta del Gobierno de Cataluña en la cumbre con el Gobierno de España. O sea que ahora, las reuniones esas que les suplica Sánchez, ahora resulta que son cumbres. Esas reuniones que hacen ustedes a puerta secreta lo más parecido que tienen a una cumbre es lo alejadas que están de la realidad de los catalanes. Así que bajen de la cumbre y pisen un poquito más el suelo, porque vaya tela. Y sigue el título y dice: «Un pacto de Estado para solucionar el conflicto entre España y Cataluña. No, mire, señor Aragonès, aquí no hay ningún conflicto entre Cataluña y el resto de España, aquí lo que hay es un conflicto con los que dieron un golpe a la democracia, con los que no respetan la ley y con los que pisotean y vulneran los derechos de todos los catalanes día sí y día también. Yo recuerdo perfectamente los días del 6 y el 7 de septiembre, que estaba sentada ahí en esos escaños, cuando ustedes decidieron cargárselo absolutamente todo. Y siguen en las mismas. Y encima se permiten el lujo de ir con exigencias al Gobierno. O sea, tienen ustedes la gran suerte de que sea el presidente del Gobierno Pedro Sánchez, que es que no tiene decencia, no la conoce, porque esto es un insulto, esto es un insulto para todos los españoles y para millones de catalanes que no son independentistas. ¿Sabe lo único que aporta este documento? Pues que quedan muy claros aquí los intereses que tienen ustedes, ¿no? Sánchez les pone en bandeja pedir lo que quieran, lo que sea, se arrodilla y les da carta blanca, y ustedes no piden absolutamente nada que sea bueno para el conjunto de los catalanes. Nada. Es que aquí no hay ni una sola medida social. ¿Dónde quedan en este documento los catalanes que no son independentistas? ¿En qué punto de estos veintiuno de aquí reclaman ustedes mejoras para los problemas de los catalanes? En veintiún puntos. Es que no hay ni uno solo que esté pensando en todos los catalanes. No hablan ustedes de dependencia, no hablan de sanidad, no hablan de financiación, no hablan del Corredor Mediterráneo... De nada. De nada que importe y que vaya a beneficiar al conjunto de los catalanes. Porque ustedes siguen obviando a más de la mitad de Cataluña, y Sánchez se lo consiente. Esto de aquí, esto de aquí se supone que es lo que ustedes consideran imprescindible en Cataluña, ¿no? Esto, que excluye a más de la mitad de catalanes. Es que es vergonzoso. Es vergonzoso, de verdad. Esto es lo único que ustedes tienen en la cabeza, este documento. Yo no sé, esto me parece a mí que vienen a ser como las tablas del independentismo. A lo mejor fue el señor Torra al Pedraforca y Puigdemont, desde las alturas –las de Waterloo, claro, donde está fugado–, pues le dictó los veintiún mandamientos del independentismo. Bueno. Yo voy a analizar un poquito, no me va a dar tiempo a todos, pero sí algunos de ellos, para que veamos el grado de desfachatez de lo que ustedes piden aquí. Mire, el primer punto, el primer mandamiento: «No se puede gobernar contra Cataluña. Vamos, y lo dicen los que no hacen absolutamente nada por los catalanes. Los que gobiernan en contra de los catalanes son ustedes, degradando nuestras instituciones, que se están cargando el prestigio del Parlamento de Cataluña, gastándose el dinero de todos los catalanes en seguir cometiendo sus ilegalidades, rompiendo la convivencia en Cataluña. Estos últimos días han atacado diversas sedes judiciales, han atacado la Fiscalía Superior de Cataluña, han atacado la sede de la Comisión Europea en Barcelona, le han partido la cara a un concejal de Ciudadanos en Torroella de Montgrí, señor Aragonès. Eh, que, por cierto, aún estamos esperando que ustedes lo condenen. A ver si cuando sale aquí hace esta condena de esta actuación violenta contra un compañero y un concejal. [[Aplaudiments.]] Es más –es más–, el alcalde de Torroella de Montgrí, que es su compañero de partido, señor Aragonès, el alcalde de Esquerra Republicana, no solo no lo ha condenado, sino que es que encima se ha jactado de esta agresión. ¿Qué le parece esto, señor Aragonès? ¿Van a hacer ustedes algo con este alcalde que no solo no condena la violencia, sino que es que encima la celebra? De verdad, ya está bien. Son ustedes, los que gobiernan contra Cataluña. Otro de los puntos de los mandamientos estos dice: «La soberanía de las instituciones catalanas se tiene que respetar, y no amenazarla con la aplicación del 155. Y eso lo piden ustedes, que no muestran ningún respeto por las instituciones catalanas. Ustedes que van a chiringuito por día para vaciar de contenido este Parlamento, ustedes que retuercen el Reglamento a su antojo, ustedes que cierran esta cámara y el Parlamento cada vez que les viene bien. Hace pocos días bloquearon ustedes las comisiones, señor Aragonès, que tenía usted una comparecencia para ir a hablar de la chapuza que hicieron con ATLL y no fue, y nos dejó allí colgados, porque ustedes no tienen respeto por este Parlamento, ustedes no tienen respeto por los diputados que no son de sus partidos. Y, por tanto, no tienen respeto por los catalanes, porque nosotros estamos aquí representando a más de 1 millón de catalanes. Así que la mayor amenaza del 155 son ustedes. Si dejasen ustedes de pasarse las leyes por el forro y de estar pisoteando y obviando los derechos de la mayoría de los catalanes, aquí nadie estaría hablando del 155. Otro punto, otro punto de esta vergüenza de documento, dice: «La vía judicial tiene que quedar atrás. Ah, amigo, claro, lo que siempre han querido: impunidad. Se saltan la ley y piden impunidad. Malversan el dinero de los catalanes y piden impunidad, privilegios. Eso es lo que ustedes quieren, porque ustedes se creen que, por ser políticos, pues tienen aquí una serie de privilegios que el resto de los ciudadanos no tienen. Pero despierten ya, que es que estamos en el siglo XXI, que todos somos iguales ante la ley, que ya está bien, ¡ya está bien! Otro punto. Ay, este es muy gracioso, el punto 7, dice: «Hay que impulsar un compromiso para la ética política. Hombre, aquí muy finos muy finos no han estado ustedes, ¿eh? Que han pillado al señor Calvo con el carrito de los helados, ese señor de Esquerra Republicana que utilizaba su cargo en la DGAIA para enriquecerse personalmente. Vamos, eso es de una ética política que echa para atrás, ¿eh?, señor Aragonès. Y ya si hablamos de sus compañeros, de los del PDeCAT, de ética política, pues, nos dan aquí las uvas, que hasta los han echado de ALDE por corruptos. ¿Qué vienen aquí a hablar de ética política? Pero ¿qué lecciones son estas? Yo... Más puntos, sigo, sigo porque se me va a acabar el tiempo. El 8 y el 13. Dice: «Hay que garantizar la separación de poderes y hay que garantizar la independencia judicial. Yo no sé si es que ustedes tienen amnesia o sufren algún tipo de síndrome extraño. ¿Ustedes se acuerdan de aquella ley que se inventaron, que trajeron aquí, de transitoriedad jurídica? Porque en aquella ley ustedes lo que querían era elegir a los jueces a dedo, que no hacía falta ni que fueran jueces. No, no, con que fueran licenciados en derecho y amiguetes suyos, aquello ya les valía. O sea, y como no se salieron con la suya, como no pueden controlar a los jueces, ahora los CDRs, esos a los que el señor Torra les dice que aprieten, pues se dedican a amedrentar a los jueces y se dedican a atacar las sedes judiciales. Miren: «Quina merda de justícia, con excrementos aquí en las puertas judiciales... Aquí otro tuit con lo mismo, del CDR. Y esto, pues, son los juzgados de Cerdanyola, Figueres, Girona, Manresa, Mataró, Mollet, Rubí, Sabadell, Sant Feliu de Guíxols, Solsona, Tarragona, Tortosa, Vic y Vilanova i la Geltrú. Esto es lo que se dedican a hacer los CDRs. Y encima le pregunto a la consellera de Justicia que qué piensan hacer para evitar esto y me dice la consellera de Justicia –y se queda tan a gusto– que es que ellos vigilan de puertas para adentro. Bueno, pues que le haga una llamadita a su amigo el señor Buch, al conseller de Interior, y que se encargue. Porque lo único que hace el señor Buch es identificar a los que quitan lazos amarillos, a esos sí. Ahora, a los que se dedican a tirar excrementos en las puertas de los juzgados, pues se ve que eso no va con ustedes. Bueno, otro punto, el punto 11, dice –ah, este también–: «Hay que frenar el deterioro de la imagen de España en el mundo. Este se les ha colado, ¿no? No estaban..., cuando estaban en la reunión usted no estaba muy atento, porque es que vamos, vamos a ver. Si ustedes no hacen otra cosa que intentar denigrar la imagen de España y la imagen de la democracia española. Si a ustedes les preocupa que se hable mal de España por el mundo, quítenle el pasaporte al señor Torra. Si es que no hace otra cosa que ir viajando por ahí hablando mal de España. [[Aplaudiments.]] Hombre... [[L'oradora riu.]] Si es que... A quién pretenden engañar, si es que no engañan a nadie. A ustedes se les ha caído la careta ya. El único que les compra aquí sus tesis separatistas es Sánchez, es Sánchez, porque le tiene mucho miedo a las urnas y está dispuesto a todo, a todo, con tal de no ponerlas, y si para eso, pues, tiene que comprar sus marcos mentales, pues los compra y se los traga, si es que les ha comprado hasta el punto 3, el del mediador internacional, para facilitar una negociación en igualdad, el punto de la deshonra. O sea, Sánchez es capaz de inventarse una relación bilateral con Cataluña, que no existe, con tal de seguir en La Moncloa. Es una irresponsabilidad. O sea, le llega el documento este, que esto es un recopilatorio de mantras, de mentiras y de odio, y se lo compra. Yo no sé..., ¿los señores del Partido Socialista, el señor Iceta, tenían este documento?, ¿habían visto estos veintiún puntos vergonzosos? Es lamentable como el Partido Socialista está abandonando a millones de catalanes, también a los votantes socialistas, también. Y espero que Sánchez tenga una cosa muy clara, que ustedes no representan a Cataluña, ustedes representan al separatismo y a los CDRs. Sí, sí, sí, han encontrado un filón en Sánchez, señor Aragonès, el premio gordo, les ha tocado aquí. Disfruten de lo que les queda con él, porque en cuanto haya elecciones yo estoy convencida de que los españoles vamos a llenar las urnas de ilusión, pero también de igualdad, también de unión y también de libertad, y vamos a sacar a Sánchez de La Moncloa a votos. Y entonces perderán ustedes ese chollo que tienen de un presidente sin escrúpulos que confunde a ustedes con Cataluña. Mire, señor Aragonès, ustedes no son Cataluña, Cataluña somos todos.
Diputada, se li ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Té la paraula el vicepresident del Govern. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Ai...! «Decència, «no tenen vergonya, «desfachatez, «vergüenza, «pasarse por el forro... Jo havia sentit moltes interpel·lacions, en aquesta cambra, i moltes vegades els consellers deien: «Li agraeixo el to. Jo no ho puc fer, perquè el seu ha estat un to agre, ha estat un to ple de demagògia, ha estat un to amb una manca absoluta de responsabilitat amb els ciutadans que vostès representen. Per tant, jo el que li demanaria, a part d'engegar el play del discurs que tenen tot après, en aquesta interpel·lació, que reprodueix la que va fer fa pocs dies al Senat, a la ministra Batet, de fet, la reprodueix tant que té el mateix títol –fan la feina una vegada i la porten a dos llocs diferents, vostès en això, doncs, estalvien hores de feina–, jo el que li demanaria és menys demagògia i més responsabilitat, menys demagògia i més responsabilitat. Perquè avui vostè ha parlat d'odi, vostè ha parlat de tensió, de fractura, però diguem que, ni que sigui pel to de les intervencions, crec que qui ho està portant en aquesta cambra és vostè i no jo. En segon lloc, el Govern condemna totes les agressions, totes i cadascuna, i la que vostè ha comentat a aquest regidor de Torroella de Montgrí, la condemnem, sense matisos, totalment. I, de fet, hem posat a disposició, per si ho creuen convenient, l'Oficina de Drets Civils i Polítics, per al que puguem ajudar. [[La diputada Andrea Levy Soler riu i aplaudeix.]] Bé, vostès se n'enriuen, però nosaltres no tenim cap problema. Quan defensem els drets, defensem els drets de tothom, no només dels que pensen com nosaltres, o no només... I aquesta potser és la diferència entre vostès i nosaltres. Nosaltres defensarem sempre el seu dret a la llibertat d'expressió, a tot arreu. I treballarem per garantir-lo. Vostès, el que volen, precisament, ja que parlen de tancar aquest Parlament, és l'aplicació d'un 155 indefinit, que és el seu únic projecte per a Catalunya. I volen aplicar aquest 155 indefinit a Catalunya perquè vostès van quedar primers a les eleccions, però el resultat que van donar els ciutadans de Catalunya no els va agradar, perquè va renovar una majoria independentista en aquesta cambra. I com que no els van agradar els resultats electorals per això proposen un 155 indefinit. Per tant, escolti'm, nosaltres no tenim cap problema, al contrari, a condemnar l'agressió al regidor de Torroella de Montgrí; posem a disposició d'aquesta persona i de la resta que hagin pogut patir una agressió tots els instruments de la Generalitat de Catalunya al seu servei, evidentment, com no podria ser d'una altra manera. De la mateixa manera que vostè, si llegís els mitjans de comunicació –que jo crec que els llegeix però moltes vegades fa veure que hi ha notícies de les quals no s'ha assabentat– sabria que el Departament d'Interior reforçarà la vigilància constant als jutjats, perquè les accions com les que es van produir, que evidentment no compartim, de posar fems a les portes dels jutjats, no es puguin produir. Per tant, hi haurà un esforç complementari dels Mossos d'Esquadra en aquest sentit. Això és públic, i vostès que estan sempre tan pendents dels mitjans de comunicació ho saben, el que passa és que els interessa amagar-ho. En tercer lloc, vostès van fer una interpel·lació similar amb la ministra Batet, fa pocs dies, no?, i jo crec que realment la interpel·lació que vostès voldrien fer és al Partit Socialista Obrer Espanyol i al Govern espanyol, perquè aquesta no era una interpel·lació que anava dirigida al Govern de Catalunya, sinó que anava dirigida a la seva campanya electoral espanyola, perquè vostè ha dit: «Aquí hi hauran unes eleccions i els espanyols votarem., no? És evident que vostès el que volen no és que la ciutadania de Catalunya voti; si no, hagués parlat dels catalans, no?, no, no: «Tots els ciutadans de l'Estat espanyol votarem i, un cop estiguem a La Moncloa, us aplicarem un 155 indefinit. Per què? Perquè no els agrada, el que vota la gent de Catalunya. Vostès diuen que nosaltres només volem representar els independentistes, i és fals. Nosaltres volem representar a tot el poble de Catalunya, a tota la ciutadania de Catalunya. És la nostra obligació, i no és cap altra. I ho fem, evidentment, amb un programa polític. I vostès el que no poden defensar és que a Catalunya no existeixen 2 milions de persones que defensen la independència de Catalunya. I aquests 2 milions de persones no desapareixerem perquè vostès intentin aplicar un 155 indefinit o no desapareixerem amb una sentència condemnatòria del Tribunal Suprem. Hi ha un problema polític i els problemes polítics s'han de resoldre políticament, i el primer que s'ha de fer és parlar. Parlar amb qui pensa com tu no té valor, s'ha de parlar amb qui pensa diferent. Jo els ofereixo, i el Govern els ho ofereix, que vinguin al Palau de la Generalitat i que parlem. Perquè, a part de parlar..., aquí parlem sempre –aquí parlem sempre–, però vostès saben que és prou rellevant no només el debat a les institucions parlamentàries, sinó també a les reunions oficials, institucionals que hi ha del Govern amb l'oposició. I així és com funcionen les democràcies. I vostès, negant la legitimitat del Govern de Catalunya, estan atacant les institucions d'aquest país. Nosaltres no els neguem la representativitat del seu grup parlamentari. Aquesta és la diferència entre vostès i nosaltres. Les portes del Palau de la Generalitat estan obertes per quan vulguin venir a reunir-se. Després, vostès a vegades venen a altres departaments i es reuneixen perquè no hi ha focus, perquè potser no hi ha mitjans. Vinguin al Palau de la Generalitat i defensin els seus arguments! Que són uns arguments legítims i que els seus votants tenen dret a que els defensin. No s'amaguin de parlar, de dialogar, de defensar la seva posició. Ja ho sé que, a vostès, els interessa fer-ho aquí, fer-ho en platós de televisió. Diuen: «El debat s'ha de fer aquí. Però estan tot el dia en platós de televisió. Allà sí que es pot fer. Per tant, aquí debatem, i també es pot debatre en reunions bilaterals, i es pot fer. I vostè que abomina tant de la bilateralitat, però que és alhora una gran defensora de la llei, hauria de saber que hi ha una llei que es diu «Estatut d'autonomia de Catalunya que consagra una comissió bilateral, reconeguda per llei –bilateral. I està a l'Estatut de Catalunya. Per tant, la bilateralitat està reconeguda. A vostès el que els molesta és que parlem amb el Govern de l'Estat. Miri, jo no sé si ens posarem d'acord o no. Sé que és molt difícil, que estem en un context molt complicat. Que venim de molts anys en què per part del Govern de l'Estat, des del nostre punt de vista, hi ha hagut una deixadesa política important. I, per tant, ara hi ha l'oportunitat d'intentar trobar si hi ha espai per a la negociació política i per al diàleg, que és el que ens demana la gent. Per tant, nosaltres parlarem amb qui sigui, amb qui sigui per fer avançar la qualitat de vida dels ciutadans de Catalunya, i amb qui sigui, evidentment, defensant el nostre posicionament polític, les nostres conviccions i el nostre programa, que és tan legítim com el seu. I ho farem davant de tot arreu. Jo no tinc cap problema a parlar amb la senyora Arrimadas, a parlar amb vostè, a parlar amb el senyor Albert Rivera. I ho estem parlant aquí. No em faci senyals com si no parléssim al Parlament, si tot el dia ens estan interpel·lant, i nosaltres encantats que ho facin, perquè és la seva funció com a grup d'oposició. Nosaltres encantats, però el que els demanem també és que, a part d'això, vinguin als altres espais de diàleg, als altres espais de discussió on hi ha la gent, on hi han altres forces polítiques que també venen. I si nosaltres parlem amb el Govern de l'Estat, malgrat que estem molt lluny, que hi ha moltes discrepàncies, ho fem perquè no deixarem mai –mai, mai– cap espai on hi hagi una oportunitat de fer avançar la qualitat de vida d'aquest país. Nosaltres estem pel diàleg, estem per intentar aconseguir les coses amb política i no per la via de la imposició, que és on se situen vostès –que és on se situen vostès– quan anuncien el seu únic programa per a Catalunya que és un 155 indefinit, perquè no els agrada el que vota la gent de Catalunya a les eleccions. No els va agradar el que va votar la gent el 21 de desembre a les eleccions. No els va agradar el resultat; els va agradar el seu, però no el dels altres, que resulta que som més, i es reflecteix en la composició d'aquesta cambra. I com que no els agrada, aplicació del 155 indefinit. Jo els faria una crida a la responsabilitat. I, evidentment, quan vostès parlen de negociacions ocultes, no sé a què es refereixen. Perquè crec que totes les vegades que hem estat parlant amb el Govern de l'Estat han estat conegudes, han estat públiques. Es va fer una nota conjunta, una declaració conjunta el 20 de desembre, que crec que és una declaració important, que vostès farien bé de llegir, en què cadascun dels governs defensa la seva posició, però que hi ha punts en comú que ens han de permetre avançar. I, per tant, imagini's si són ocultes que es fan notes conjuntes; imagini's si són ocultes si cada vegada que ens reunim o que contactem o que hi han, doncs, reunions amb videoconferència amb la vicepresidenta del Govern de l'Estat, tant ella com nosaltres en donem compte. Imagini's si són ocultes que fem una comissió bilateral Estat i la Generalitat, el passat mes d'agost, i la Comissió Mixta d'Assumptes Econòmics i Fiscals i la d'Infraestructures amb llums i taquígrafs. Potser el que els molesta és això? Potser el que els molesta és que nosaltres estiguem fent l'esforç de poder dialogar i de parlar, no només en aquesta cambra, a tot arreu –a tot arreu. I jo crec que vostès, sincerament, haurien de fer el mateix, haurien d'assumir la seva responsabilitat, deixar-se de campanyes electorals i assumir la responsabilitat de defensar la gent que els va votar i que jo crec que esperen una mica més que un discurs agre, un discurs enfadat i un discurs que no aporta res a solucionar els problemes que tenim en aquest país. Si no parlem de veritat i no apostem de veritat [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , i arrisquem els que pensem diferent...
Vicepresident...
...estarem allunyant cada vegada una solució política per a tothom.
Se li ha acabat el temps.
I crec que això vostès ho haurien de reflexionar. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Per a la rèplica, és el torn, de nou, de la diputada.
Sí; gracias, señor presidente. Vaya, me habla usted, señor Aragonés, de que yo, pues, fomento el odio, que vengo aquí a decir no sé qué. Y me lo dice usted, usted que es el ideólogo del «España nos roba. ¡Esto sí que es fomentar el odio, señor Aragonés! [[Aplaudiments.]] «Cada segundo España nos roba. Esto sí es fomentar el odio. Hombre, por favor, es que de verdad..., lecciones ni una –lecciones ni una. Dice usted que condena la agresión –dice usted que condena la agresión– a nuestro compañero en Torroella de Montgrí. ¿Qué van a hacer con el alcalde este de Torroella? Porque es de su partido, es de Esquerra Republicana. ¿Van a hacer dimitir a este señor de Esquerra Republicana que no solamente no condena la violencia, sino que encima saca pecho, encima se jacta de la violencia? De verdad, hombre, no den tantas lecciones. Y encima, dice que nos ponen a nuestra disposición la Oficina de los Derechos Civiles, ¿eh?, esa misma oficina que dijo que nosotros éramos fascistas. Esa palabra que tanto les gusta. De verdad, mire, yo he nacido en democracia y yo no había oído hablar tanto de fascismo, y desde luego que los únicos ataques fascistas que he vivido son los que llevan a cabo los radicales separatistas, que se dedican a señalar domicilios, que se dedican a coaccionar, que se dedican a amenazar al que no piensa como ellos y que se dedican incluso a partirle la cara a un compañero simplemente por defender sus ideas. ¡Vamos a ir nosotros aquí a la oficina esta, al chiringuito, otro chiringuito más que se han inventado ustedes! Me habla también de que nosotros queremos un 155 indefinido –155 indefinido. ¡Qué mala es la hemeroteca, que mala! [[L'oradora mostra un document a la cambra.]] El señor Tardà: «Utilizar el 155 para derogar la autonomía a nosotros nos iría de coña. Pero si es que ustedes están encantados. Pero es que, de verdad, todo lo que dicen son todo mantras suyos, que es que ya no cuelan –ya no cuelan–, señor Aragonés. Ustedes se la darán al señor Pedro Sánchez, pero a nosotros, desde luego, no, y a millones de catalanes tampoco, de verdad. O sea, es que... Más cosas que me ha dicho... ¡Ah sí!, que estamos todo el día aquí interpelando. Hombre, pues faltaría más –faltaría más. Es que es nuestro derecho como diputados de la oposición, interpelarles a ustedes. Lo que pasa es que ustedes no quieren dar la cara. Ustedes no quieren dar explicaciones. ¿Pero qué transparencia? Ha venido aquí diciendo que dan explicaciones de todo. [[L'oradora mostra un document a la cambra.]] Este documento, nos hemos enterado por la prensa –por la prensa. Que esto es de diciembre y estamos en febrero, señor Aragonés. ¿Qué transparencia, de qué transparencia habla usted? «El diálogo, dice. «Que hem de parlar. Pero vamos a ver, ¿pero qué diálogo, señor Aragonés? ¿Qué lecciones nos van a dar de diálogo si es que hacen todo lo que pueden para silenciarnos? Ayer mismo aquí otra vez, el presidente del Parlament, que por cierto es de su partido, le quitó la palabra a la líder de la oposición para que no pudiera hablar, en plena sesión de control. Y es que encima no paró ni el reloj. (Remor de veus.) Es que es vergonzoso que ustedes hablen aquí de diálogo (alguns aplaudiments) cuando intentan callarnos. ¡Intentan callarnos, señor Aragonés! Dejen de inventarse mesas y cumbres de estas. El diálogo donde se tiene que tener es en el Parlamento, es aquí, que es donde estamos todos representados; no en mesas paralelas, no en cumbres paralelas. Aquí, donde todos los catalanes lo pueden ver, donde todos los catalanes pueden seguir el debate, y no en esas reuniones que ustedes tienen a puerta cerrada. Es que, de hecho, hemos pedido la comparecencia urgente del presidente Torra, que venga aquí, que dé la cara, que nos explique a ver, que explique la vergüenza de estos veintiún puntos, que no hablan, que obvian a la mitad de los catalanes, ¿eh? A ver qué hacen con esa comparecencia. A ver si la tumban, aunque, bueno, ¿sabe qué pasa?, que el señor Torra puede venir aquí a comparecer cuando quiera y no lo ha hecho ya –no lo ha hecho. Ya sabemos que, de oratoria, pues, va justito, ¿eh?, pero, como mínimo, tendría que venir aquí a dar la cara y a explicar esto a los catalanes. Más cosas que me ha dicho... Es que, de verdad... Ustedes, que no dejan de pisotear, vulnerar derechos de todos los catalanes que no piensan como ustedes. Es que han venido aquí... Yo no sé..., de esto que pone aquí –de esto que pone aquí– ¿cómo van a intentar justificar algo? Si es que ustedes, insisto, desprecian y humillan a la mitad de los catalanes: ni un solo punto de veintiuno que hable de todos los catalanes, ni uno. Pero, claro, como va a ser eso, si es que el señor Torra piensa que ni siquiera somos catalanes, si es que somos españoles que vivimos en Cataluña, ¿no? O, como dice la señora Borràs, somos «españoles nacidos en Cataluña, que es ya rizar el rizo. Vamos, o si no, es que no somos ni siquiera personas, somos bestias con forma humana, ¿no? Esto es lo que opina el señor Torra y queda muy claro aquí –queda muy claro aquí– en este documento. Yo, desde luego, mire, le digo: la única mesa válida de diálogo es la que llevamos a cabo aquí, en el Parlamento, en el Parlamento de Cataluña, donde están representados, insisto, todos los catalanes, también aquellos a los que ustedes obvian y menosprecian cada día. Hay que hablar aquí, dentro de las leyes y dentro del Parlamento. Y ustedes no cumplen ni una cosa ni la otra. Y, de verdad, a lo mejor engañan al señor Sánchez, engañan al señor Iceta, pues, para hacerles comulgar con ruedas de molino, pero con nosotros no cuenten, con nosotros no cuenten para desprestigiar nuestras instituciones. Y les insisto, aprovechen lo que les queda con el señor Sánchez, aprovechen el chollo, porque en cuanto haya elecciones, el chollo se les acaba. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per a la rèplica, és el torn, de nou, del vicepresident. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Jo el primer que li demanaria és respecte per al president de la Generalitat de Catalunya. [[Aplaudiments.]] Respecte per al president de la Generalitat. Vostè no comparteix la ideologia, el pensament o el plantejament polític del president de la Generalitat i del seu Govern, però jo crec que es mereix un respecte que vostè no li ha tingut. [[Veus de fons.]] I, per tant, crec que, a part de deixar-me parlar, si pogués ser, i de poder respondre la seva interpel·lació, crec que vostès haurien de corregir i tractar amb respecte a tothom, perquè no ho fan. I vostès són molt aficionats a l'hemeroteca, i podem treure l'hemeroteca de molta gent, fins i tot, alguns que fa uns anys participaven a la Via Catalana, a Tarragona. [[Aplaudiments.]] Per tant, escolti'm, l'hemeroteca és molt llarga en aquesta vida, i, per sort, doncs, molts portem molts anys de militància política i segurament algunes vegades hem estat més encertats i d'altres vegades menys. Però jo crec que el que és important és la capacitat d'intentar posar-se una mica a la pell de l'altre, que és el que vostès no fan mai. Nosaltres treballem i governem per a tots els ciutadans de Catalunya, per a tots –per a tots–, per a aquells que ens han votat i per a aquells que no ens han votat. I ja que fa referència vostè a la taula pel diàleg, a l'espai de diàleg, que es va reunir el passat dimarts.., aquest espai de diàleg ve del compliment d'una moció aprovada per aquest Parlament. Va ser aquest Parlament, a través d'una moció que es va discutir, que vam poder discutir i que es va poder votar, i que es va aprovar, que ens reunim. Ho fem complint un mandat parlamentari. I, evidentment, la cadira per a vostès sempre hi serà: hi haurà sempre una cadira oberta perquè vostès s'hi asseguin. L'altra cosa és que vostès no volen venir perquè vostès no volen donar legitimitat al que pensen forces polítiques que no opinen el mateix que vostès. A vostès els va millor el pensament únic. A vostès els va millor pensar que tot els que defensem la independència som una gent horrorosa amb la qual no es pot dialogar. I jo crec que, precisament, amb aquells amb qui estàs a les antípodes polítiques és amb qui té sentit parlar, ni que sigui per constatar les diferències. Per tant, jo els hi insisteixo, tenen al Palau de la Generalitat les portes obertes per reunir-se. De la mateixa manera que ho fem aquí al Parlament, podem fer-ho al Palau de la Generalitat. De la mateixa manera que el senyor Rivera i la senyora Arrimadas es reuneixen amb dirigents polítics i institucionals de tot arreu i no ho fan només en els parlaments, vostès poden fer el mateix amb el Govern de la Generalitat de Catalunya. Què és el que passa? Que el Govern de la Generalitat de Catalunya, doncs, no és el que a vostès els agrada, però haurien de respectar el que va votar la gent el 21 de desembre. Perquè jo al final crec que el seu problema és aquest: el seu problema és que el resultat del 21 de desembre és un resultat que no els agrada, i com que no els agrada, la seva recepta és dir: «Escolti'm, fem-ho des de la imposició i apliquem un 155. I vostès són experts en anar creant, doncs, unes paraules i anar-les repetint. Tancament del Parlament, el que es va produir va ser el del 155. Aquest va ser el tancament del Parlament. Aquí hi ha llaços grocs perquè hi ha diputats que no poden estar participant dels debats d'aquesta cambra aplicant-se un article de la Llei d'enjudiciament criminal que en casos anteriors mai s'havia aplicat d'aquesta manera. I això vostès no ho denuncien. Poden quedar-se impassibles davant d'aquesta injustícia. Jo crec que tenen la consciència no gaire tranquil·la per això. Però aquí el que cal reconèixer és que precisament on hi ha..., qui té el Parlament tancat són els presos polítics i els exiliats, que no poden venir aquí. Aquests sí que tenen el Parlament tancat, perquè ells com a diputats electes puguin venir a defensar les seves posicions. Davant de tot això, crec que té més sentit que mai –i després d'escoltar la seva intervenció– que nosaltres ens mantinguem ferms per negociar, dialogar i fer política. Perquè la política no va d'imposició, la política va d'escoltar els uns als altres i intentar acostar posicions per millorar les condicions de vida de la gent. La política no va de ser un plató de televisió, ni funcionar a cop d'eslògans, ni de tirar d'hemeroteca, que vostès en saben molt; i els hi repeteixo: d'hemeroteca, tothom en té –tothom en té. Per tant, la política va de negociar i de parlar. Jo crec que vostès demostren que no tenen alçada política, i ho dic amb..., vaja, em sap molt de greu dir-ho, no tenen alçada política per representar com es mereixen la gent que els ha votat, que crec que esperen una altra cosa de vostès: esperen que s'arremanguin a trobar solucions i no només a posar problemes sobre la taula, perquè a part, vostè, de constatar tot el que no li agrada, de constatar que som una gent horrorosa, no ha fet cap proposta sobre la taula, zero propostes. Aquest és el seu programa polític, zero propostes o només una: aplicar el 155, en contra dels resultats electorals i la decisió democràtica d'aquesta gent del 21 de desembre. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre la política pressupostària]] [[300-00083/12]] La següent interpel·lació al Govern és sobre la política pressupostària, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Vicepresident, consellera, diputats, diputades, la temptació és gran per continuar el debat encetat, però ho evitaré i em centraré en el tema de la interpel·lació, que és la política pressupostària del Govern. Em permetrà que comenci recordant-li un article de la Llei de finances públiques de Catalunya que segur que vostè coneix sobradament, que és l'article 32, que diu que «el Projecte de llei de pressupostos es remetrà al Parlament abans del 10 d'octubre –s'entén que el 10 d'octubre de l'any anterior, no?, no de l'any en curs. Per tant, estem a 7 de febrer, fa gairebé, conseller, set mesos que el Govern hauria d'haver presentat el pressupost al Parlament. Ja sabem que en els darrers anys això ha sigut pràcticament impossible, poques vegades s'ha complert aquest article de la Llei de finances públiques de Catalunya, però es donaven diferents circumstàncies, i, majoritàriament, o que hi havia una negociació pressupostària en marxa o que, doncs, els pressupostos estaven a punt d'entrar en el Parlament. I ens dona la impressió que aquest no és el cas que ens ocupa en aquest moment. Evidentment, és una obvietat que el pressupost és la norma més important de qualsevol govern, en el qual es plasmen les prioritats i s'assignen els recursos a les diferents polítiques públiques. Per tant, a la Llei de pressupostos, d'alguna manera, es plasma el pla de govern, d'un govern, es plasmen quins són els programes prioritaris d'aquest govern, i, per tant, té una rellevància especial sobre totes les altres lleis que aprova el Parlament i sobre totes les altres normes. Però em permetrà també que li recordi que té una altra lectura, que em sembla que en aquests moments tampoc no és menor, no? La presentació de la Llei de pressupostos també és una mesura dels suports parlamentaris que té un govern i, per tant, permet avaluar si aquell govern que en un determinat moment va obtenir una majoria per poder formar govern manté aquestes majories parlamentàries que els permeten continuar governant, d'acord amb uns criteris que són els expressats en els pressupostos. I en aquest sentit el president de la Generalitat, al qual jo m'atreviria a dir que no li he sentit, des de que és president –i d'abans tampoc–, pràcticament res que pogués compartir, sí que el passat 3 d'agost va utilitzar una expressió que crec que podem compartir tots plegats. I deia: «Els governs acostumen a dimitir si els seus pressupostos no són aprovats. És un mandat democràtic d'autoexigència. Jo vaig tenir dubtes de si en aquell moment ell utilitzava aquesta expressió per referir-se al seu propi Govern o la utilitzava per referir-se al Govern d'Espanya, vaig tenir aquest dubte. Però, bé, l'expressió jo crec que és vàlida per als dos governs, tant per al Govern de la Generalitat com per al Govern d'Espanya. Però, en qualsevol cas, estem en el Parlament de Catalunya i parlem dels pressupostos de la Generalitat. Em permetrà que citi els tres elements, tres elements fonamentals de qualssevol pressupostos i la incidència que tenen. En primer lloc, per la via dels ingressos. Ahir, en diferents intervencions i vostè mateix també reconeixia que l'any 2019, en l'exercici 2019, fruit del creixement econòmic, fruit del creixement de l'activitat econòmica, les administracions tindran una quantitat d'ingressos bastant superior a la que en van disposar el 2018 o el 2017, perquè, com el 2018 els pressupostos de la Generalitat ja eren prorrogats, doncs, si ens referim al 2017 encara seran més importants. Per tant, tindrem més ingressos, tindrà el Govern més ingressos, i en el pressupost, doncs, s'assignen aquests ingressos, aquests nous recursos s'assignen a les polítiques públiques que es decideixen, no? Nosaltres estem convençuts de que, en aquest sentit i en aquestes circumstàncies, hi ha marge més que suficient per reduir la fiscalitat als catalans. Crec que tots estem d'acord en que la fiscalitat que patim els catalans és de les més altes, per no dir la més alta, de totes les comunitats espanyoles, i això ho és, en gran mesura, fruit de les decisions preses també per aquest Parlament i fruit dels diferents governs de la Generalitat. Per tant, en aquest moment en què hi ha increment d'ingressos fruit de la millora de l'activitat econòmica, entenem que és positiu reduir l'esforç fiscal que fan els ciutadans de Catalunya, per molts motius. En primer lloc, doncs, segurament, perquè nosaltres som més partidaris de que els recursos de la gent se'ls administri la mateixa gent que no pas els hi administrin les administracions. Però també, si la gent, les persones tenen més recursos, també hi han més possibilitats de fer inversions, també hi han possibilitats de consumir més, també hi han més possibilitats de que el creixement econòmic s'accentuï i, per tant, això no signifiqui retreure recursos a la mateixa Administració, sinó que el creixement s'acceleri i vagi millor. Però també, i crec que en aquest sentit hi ha força unanimitat, aquest increment d'ingressos permet assignar més recursos a serveis públics, i en aquest sentit passem, diguem-ne, al capítol de despeses. Ensenyament, sanitat, serveis socials, inversions... Tothom reclama –nosaltres també– que hi hagin més esforços en ensenyament, més esforços pressupostaris en sanitat, millorar la qualitat dels serveis públics, no? I amb pressupostos prorrogats no hi han gaires possibilitats per assignar més recursos a totes aquestes polítiques. Per tant, el fet de no tenir pressupostos és una limitació; pot ser més gran, por ser més petita, però és una limitació per incrementar els recursos a les polítiques públiques –ensenyament, sanitat, serveis socials, dependència o inversions. Em permetrà també una petita menció a la política del deute. Ens van anunciar a finals d'any, i ahir ho va reiterar, que abandonen el Fons de Liquiditat Autonòmic, passen al Fons de Facilitat Financera. Això, primer, és símptoma d'una millora de les finances de la Generalitat, i això ens satisfà. Això el que significarà a la pràctica és un menor control per part del Ministeri d'Hisenda; en condicions normals, ens satisfaria, però entendrà que no ens refiem de vostès, i, com no ens refiem de vostès, doncs, preferim que vostè estiguin més tutelats pel Ministeri d'Hisenda que no pas que tinguin més llibertat en aquest sentit. Però a efectes pràctics el que representarà és que l'interès que es pagarà pel deute serà el mateix que el Fons de Liquiditat Autonòmic; si no ho recordo malament, en aquests moments continua estant al 0,834 per cent, un tipus d'interès bastant diferent del que puguin trobar en el mercat, que és el seu desig. I seria el desig de tots si això signifiqués la millora de les finances públiques de la Generalitat, però em dona la impressió de que aquesta no és la situació: totes les agències de ràting continuen situant el deute català en un estat bastant lamentable i, pràcticament, impossible de sortir en els mercats a buscar finançament. I retorno als pressupostos, perquè tots aquests elements, d'alguna manera, condicionen l'elaboració d'aquests pressupostos. I em permetrà que els faci una afirmació, que és la que jo li demano que vostè em convenci de que això no és així: tenim la sensació de que vostès massa, massa, massa interès en tenir un debat pressupostari, no en tenen; massa interès en portar els pressupostos al Parlament de Catalunya, vostès no en tenen. Jo crec que hi han quatre elements que justifiquen aquesta afirmació, que poso a la seva consideració i, doncs, espero que vostè em digui els seus arguments. En primer lloc, efectivament, tenir més ingressos i tenir menys compromisos de despesa, perquè no tenen els pressupostos aprovats, els permet millorar la situació financera. Segurament la millora dels darrers anys també és deguda a que el 2016 no hi van haver pressupostos, a que el 2018 no hi van haver pressupostos. Per tant, home, d'alguna manera, això a vostès ja els va bé. Segon element. No tenir pressupostos permet mantenir alimentat el discurs victimista. És a dir, falten recursos a l'ensenyament, a la sanitat, a la dependència, es manifesten els metges, es manifesten els mestres, es manifesten els universitaris, es manifesten els bombers..., «escolti'm, és que és culpa de Madrid –és culpa de Madrid–, tot el que passa a Catalunya de dolent, tot és culpa de Madrid. I, per tant, no tenir pressupostos permet mantenir alimentat aquest victimisme. Tercer element. Eviten distreure's amb coses importants, com algú de vostès ha dit alguna vegada. D'aquesta manera, vostès poden estar centrats en el processisme i, de retruc, tenen enganxat, com al dentista, el president més feble del Govern d'Espanya dels darrers quaranta anys, i si alguna cosa en poden treure, doncs, miri, millor que millor. I, finalment –que també crec que és de les més importants–, eviten haver de demostrar en aquest Parlament...
Diputat, ja ha acabat el temps.
...si aquest Govern té la majoria suficient per continuar o no la té. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el vicepresident del Govern, senyor Aragonès. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Senyor diputat, des de la profunda discrepància i, fins i tot, des de l'antagonisme polític, li agraeixo el to. Crec que està bé que puguem discrepar, que puguem discutir, fins i tot que ho puguem fer amb vehemència, però amb respecte. Vostè sempre l'ha tingut, i això l'hi reconec. Dit això, comencem ara amb les discrepàncies, que són moltes o gairebé totes. Vostè, evidentment, ha començat citant la Llei de finances de la Generalitat de Catalunya, que estableix que la data de presentació dels pressupostos s'ha de produir al Parlament el 10 d'octubre de l'any anterior al pressupost que es vol aprovar. Però és evident, i vostè ho ha constatat, que aquest Govern ha de treballar per tenir una majoria parlamentària per poder aprovar i per tirar endavant aquests pressupostos. I això passa en governs molt diferents, i no cal anar gaire lluny –no cal anar gaire lluny. Els actuals pressupostos vigents a l'Estat, pressupostos de l'any 2018, aprovats pel Govern de Mariano Rajoy, quan es van aprovar al Consell de Ministres? –els del 2018. El 28 de març de 2018. Per tant, fins arribar al que va tardar el Govern Rajoy a aprovar el seu projecte de pressupost, tenim molt de marge. I per què van tardar? Perquè ells estaven treballant tenir els suports necessaris. Van aconseguir el suport de Ciutadans en primer terme, i després de diferents grups, inclòs el Partit Nacionalista Basc, per presentar-los. I jo crec que és una pràctica a considerar, aquesta: abans de portar uns pressupostos sense tenir assegurada la majoria per tirar-los endavant, treballar les majories. I això a vegades necessita més temps, malauradament necessita més temps, sí; però és l'opció amb la que estem treballant el Govern de la Generalitat de Catalunya. Per tant..., i les raons vostè les pot comprendre perfectament, perquè és el mateix criteri que va fer servir el senyor Montoro: no portar-los al Parlament si no tenia els suports suficients. De fet, si féssim a l'inrevés, vostès ens criticarien que per què portem un pressupost sense tenir els suports lligats. Doncs en un context de fragmentació política, cada vegada més –per sort, hem superat el bipartidisme–, amb parlaments molt més diversos i plurals, hem de fer un esforç molt més gran per poder arribar a acords. I això a vegades requereix més temps, i és on estem posats. Per tant, la primera raó és aquesta. Vostè ha fet referència a diferents elements del pressupost de la Generalitat, i jo també hi faré alguns comentaris. En primer lloc, ingressos. Jo no estic d'acord amb vostè en que la fiscalitat de Catalunya sigui excessiva. Creiem que és una fiscalitat adequada, correcta, d'acord amb la nostra economia, d'acord amb les necessitats de la nostra societat. Discrepo amb vostè d'un plantejament públic, polític, de política econòmica fonamental; vostè considera que és millor rebaixar impostos a costa de rebaixar serveis públics, i que, per tant, siguin els ciutadans qui, tenint aquests diners a la seva butxaca..., diu vostè, estaran més ben utilitzats. Vostè obvia un element fonamental de la política fiscal que és la redistribució, perquè els diners, a la butxaca dels contribuents, els que en tenen més sempre en tindran més que no pas si hi ha una política redistributiva a través de la fiscalitat, que, utilitzant les prestacions públiques, els serveis públics, l'estat del benestar, aconsegueix aquesta redistribució de la riquesa. I aquesta és una diferència política fonamental entre vostè i jo, ja ho admeto, i, per tant, constato aquesta gran diferència. Ha fet referència als ingressos de l'any 2017. Vostè sap perfectament que el cicle econòmic, si comporta majors ingressos, s'han de tenir polítiques que pensin a mitjà termini, que és important fer-ho, perquè, si no, acabes atorgant més drets, acabes comprometent-te a més despesa en moments d'alça del cicle econòmic, i com que els cicles econòmics tenen moments d'alça i moments de reducció, després, en moments de reducció, és quan entres en dèficits excessius, quan entres en un augment de l'endeutament excessiu, i, per tant, estàs molt més limitat. Precisament, per evitar aquesta dependència del cicle econòmic, per tant, per evitar la temptació electoralista de «rebaixem tributs ara que l'economia va bé o «comprometem molta més despesa ara que l'economia va bé, el senyor Montoro es va inventar una cosa, o la va incorporar a l'ordenament jurídic espanyol, que és la regla de la despesa, que posava un topall al creixement de la despesa, per dir «home, no et passis quan la cosa va molt bé, perquè, després, hi haurà un dia que anirà malament i et quedaràs..., hauràs estirat més el braç que la màniga. Això val per als compromisos de més despesa, però també val per a les reduccions d'ingressos. Per tant, nosaltres entenem que, ara que arrosseguem força trimestres de creixement econòmic, cometríem un error si anem a una rebaixa fiscal generalitzada que ens minvés ingressos públics, perquè, quan aquest cicle econòmic expansiu s'acabi, i els cicles econòmics són cicles, i, per tant, hi haurà moments d'expansió i moments de recessió, aleshores estiguem obligats a fer retallades, perquè hauríem estirat més el braç que la màniga. Per tant, política econòmica responsable, política econòmica redistributiva, i política tributària que situï Catalunya en la mitjana d'allò que ens volem assemblar, que he de dir que, en termes d'estat del benestar i en termes de fiscalitat, no és la mitjana de l'Estat espanyol. Nosaltres mirem més al nord, mirem els països del centre i el nord d'Europa on hi ha unes taxes de fiscalitat i uns ingressos, amb relació al producte interior brut, molt més grans que no pas aquí, i els permet tenir un estat del benestar, en molts termes, molt millor que el nostre. En l'àmbit de despeses. Perdoni, torno un moment a l'àmbit d'ingressos, perquè vostè ha fet referència a l'apartat d'ingressos, però se n'ha deixat un. L'any 2017, el senyor Montoro va canviar el règim de tributació de l'IVA, el règim de gestió de l'IVA. Què ha provocat, això? Ha provocat que, per un efecte de calendari, en la liquidació que rebrem aquest any de l'exercici de 2017, falti un mes, i, per tant, això té un efecte directe de 400 milions d'euros en el cas de la Generalitat de Catalunya. Per tant, això té molt més impacte que qualsevol altra mesura tributària que es pugui fer –400 milions d'euros. I estem treballant per poder-ho resoldre, no només Catalunya, sinó el conjunt de governs com el nostre. De fet, ho estan treballant tant, que el senyor Feijóo, a Galícia, va impulsar que en el Congrés dels Diputats es presentés una proposició de llei del PP per arreglar aquest desastre que va fer el senyor Montoro, que té impacte en els ingressos de totes les comunitats autònomes. Tot, per arreglar el dèficit de l'Estat durant un exercici per poder donar una bona imatge davant d'Europa, carregant, com s'ha fet sempre, la responsabilitat de l'ajust fiscal als ajuntaments i a les comunitats autònoms. I crec que això és una irresponsabilitat. En l'àmbit de despesa. Vostè diu: «No ens convenen uns pressupostos prorrogats. Doncs votin-nos-el a favor, votin a favor del pressupost, perquè el que hem vist en els darrers anys és que vostès no han votat a favor de cap pressupost. I vostè diu que ara és el moment de reduir impostos i no comprometre's tant en augment de despesa, però, alhora, els dos vectors més importants d'increment de la despesa en els pressupostos del 2019, en bona part, hi són també perquè vostès han participat en les decisions; algunes les han pres vostès unilateralment, per exemple: l'augment de retribucions dels treballadors públics, en què políticament hi estem d'acord. Es decideix, amb caràcter de llei bàsica, és a dir, aplicable a totes les administracions, en una taula, on, a la part, diguem-ne, patronal, qui paga, només hi havia el Ministeri d'Hisenda, quan el pes del personal en el seu pressupost és molt menor que el que té, per exemple, en els ajuntaments, o en la Generalitat de Catalunya i a la resta de comunitats autònomes. O la renda garantida de ciutadania, que comporta també un increment de despesa, que nosaltres hi estem d'acord, i que vostès hi van votar a favor en aquest Parlament... Per tant, els pressupostos mai parteixen de zero. Sempre són, en bona part, el resultat de decisions anteriors i de compromisos anteriors, perquè no arribem aquí..., no, seria una posició adamista, pensar que arribem aquí i està tot per fer. No, no, som la següent baula d'una cadena institucional de decisions que s'han produït en el passat. I, en l'àmbit del deute, nosaltres hem aconseguit sortir del FLA, a vostè no li agrada que hi hagin, doncs, menys controls, ja entenc que al seu partit no li agrada l'autogovern, però nosaltres entenem que això és positiu i que demostra una cosa: que les finances de la Generalitat de Catalunya, des de l'any 2016, han fet una millora total i una millora molt gran i molt significativa, i que això serveix per donar més recursos al servei de la ciutadania, ara i en el futur. Moltes gràcies.
Gràcies, vicepresident. Per a la rèplica, ara, torna a tenir la paraula el diputat Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Vicepresident, jo, sincerament, eh?, hagués preferit que, en comptes d'agrair-me el to, hagués sortit al faristol i m'hagués dit: «Presentarem els pressupostos de la Generalitat la setmana que ve. Cadascú té el to que té, escolti'm, però aquí el que és rellevant és el contingut de la interpel·lació més que el to. I vostè compara la situació dels pressupostos de la Generalitat amb la situació dels pressupostos del Govern de l'Estat, amb els pressupostos de Rajoy, però hi havien unes negociacions, i estaven a la vista, eren a la vista, i eren absolutament prou evidents. Nosaltres, el que no sabem és si vostès estan amb negociacions amb algú, amb algun grup d'aquesta cambra, perquè, amb els que negociaven, el que sabem és que es van aixecar enfadats amb vostès. I el que no sabem és si estan negociant aquests pressupostos amb algú altre que no estigui en aquesta cambra; això és el que ens preocupa. [[Veus de fons.]] Sí, home, sí. Amb algú... Per exemple, com vostè defensa: «Escoltin, es defensen els pressupostos quan ja hi ha una negociació encetada i quan hi han les possibilitats de tenir les majories parlamentàries. M'està dient que Pedro Sánchez va presentar els pressupostos al Congrés perquè ja té una majoria pactada? M'està dient això? No, perquè és la seva teoria, no? Però sap què passa? Que, com que el que vostès negocien i el que el senyor Pedro Sánchez negocia, ens n'assabentem tres mesos després, doncs tenim dubtes, és lògic. Jo els aconsellaria que més que un relator, el que han demanar és que quan es reuneixi el president de la Generalitat amb el president del Govern d'Espanya posin càmeres de televisió. No necessitaran relators. Ho podrem veure tots, què és el que negocien i què és el que posa sobre la taula, i d'aquesta manera veurem si hi han altres acords que, doncs, vostès conserven estrictament per a vostès, no? Vostè parteix de premisses equivocades, o diferents de les nostres, amb relació a la política d'ingressos i a la política fiscal. Rebaixar impostos no és a costa de serveis públics, no. No, no ho és. Jo li he dit –jo li he dit– que hi havien més recursos i crec que aquests més recursos es podrien distribuir de diferentes formes, i una possibilitat és reduir la fiscalitat, i es pot fer, alhora que incrementar la despesa. Per què es pot fer? Perquè el marge que tenen és suficient per fer aquestes dues coses –és suficient–: reduir la fiscalitat i incrementar la despesa, i incrementar la despesa en serveis públics. Tenen marge –tenen marge. Una altra cosa és que això no entri dintre les seves prioritats, bé, doncs miri, ens agradarà més o menys; però el marge, el tenen; la possibilitat, la tenen. Deixin de gastar en altres coses, deixin de gastar en viatges contínuament, a Waterloo, a rebre instruccions, per exemple. O en moltes altres coses, o en delegacions que no tenen cap utilitat més que propagar la seva ideologia partidista. No serveixen a tots els catalans. Per tant, si vostès prioritzen adequadament, vostès podran abaixar impostos i vostès podran incrementar la despesa dels serveis públics. I ens diuen: «És que vostès volen abaixar els impostos als que tenen més. Escolti'm: no és veritat –no és veritat. Quan nosaltres els presentem un projecte de llei de reforma de l'IRPF és per reduir l'IRPF als contribuents de menys de trenta mil euros, que són el 80 per cent dels catalans, i que són els que paguen més de tot Espanya. No és als que tenen més, és als que tenen menys, que és a qui vostès més collen –als que tenen menys. Si parlem de suprimir l'impost de successions, no és per beneficiar els que tenen més i ho poden pagar; precisament, és per beneficiar els que no tenen i s'han de vendre les herències o deixar-les sense rebre, perquè no poden pagar. És precisament al revés –és precisament al revés–, per beneficiar els que tenen menys. Vostè em defensa la regla de la despesa; em sembla magnífic. Jo també la comparteixo, la regla de la despesa. Entre d'altres coses, perquè es va haver d'imposar, la regla de despesa, per evitar que governs d'esquerres, tradicionalment, que tenien la mà trencada, gastessin pels descosits, com ho va fer Zapatero i com ho va fer el tripartit, del que formava part Esquerra Republicana. La setmana passada parlàvem d'ATLL. Jo els vaig recordar d'on venien els problemes d'ATLL; d'un govern del que vostès formaven part i que es van endeutar fins a les celles –es van endeutar fins a les celles–, i, després, s'ho van haver de vendre. L'impacte de l'IVA, doncs, escolti, em sembla molt bé, si vol anem-lo a reclamar junts, però no l'he vist en el document de vint-i-un punts que el president de la Generalitat li va presentar al president Pedro Sánchez. I, per acabar, diu: «Escoltin, votin-nos els pressupostos. Home, però si vostè em nega el que jo li proposo, que és rebaixar els impostos, doncs no li podré votar els pressupostos. Però, sobretot, sap per què no els hi podré votar? Perquè és que no els han presentat encara en el Parlament, i, per tant, no li podré votar ni que sí ni que no. Senzillament, només em puc queixar, que és el que estic fent. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. Finalment, té el torn de rèplica el vicepresident Pere Aragonès.
Moltes gràcies, senyor president. Sobre els criteris de presentar o no presentar pressupost en un parlament, havent-hi o no majories assegurades, jo el que he assenyalat és que el Govern Rajoy va optar per un criteri i nosaltres hem optat per un criteri, que, en aquest cas, miri, doncs, són coincidents. En tot cas, sobre el fet que el Govern de l'Estat hagi presentat el seu projecte de pressupost al Congrés dels Diputats sense tenir-ne assegurada la tramitació és una cosa que hauran de respondre ells i que jo no faré en aquesta cambra. No entraré, vaja, a substituir-los en aquesta resposta. Vostè diu: «Al final, les converses que hi han entre el president Torra i el president Sánchez, hi haurà d'haver càmeres de televisió, no? Jo crec que, si això s'estilés, acabaríem tenint sorpreses, algunes no sé si agradables o desagradables, perquè m'agradaria haver vist per una càmera de televisió la negociació que va fer el seu partit amb Vox a Andalusia. Hagués estat, vaja, un reality extraordinari —un reality extraordinari. O la que han tingut, per exemple, també una negociació oculta, o, en tot cas..., perquè no crec que hi hagi coincidències en que siguin el PP, Vox i Ciutadans els que coincideixen en votar tots el candidat de Vox a representar el Parlament d'Andalusia, a ser un dels representants del Parlament d'Andalusia al Senat, un dels senadors per designació del Parlament d'Andalusia. Per tant, les càmeres de televisió ens donarien segurament sorpreses que ens procurarien sensacions molt intenses, segur. En tot cas, vostè qüestiona que l'augment de capacitat de despesa vagi tot destinat..., l'augment de capacitat econòmica en els pressupostos vagi tot destinat a despesa. Nosaltres creiem que hi ha moltes necessitats; moltes necessitats que, malauradament, en el pressupost del 2019, per molt bo que sigui, per molt millor que els anteriors que sigui, encara no serà mai suficient per cobrir totes les necessitats. En aquest país tenim necessitats molt grans; només cal revisar l'ordre del dia del Ple del Parlament i les propostes que fan tots els grups, que responen a necessitats legítimes de la ciutadania, a problemes que hi ha, en els quals nosaltres hem de mirar de donar-hi resposta. Per tant, nosaltres creiem que en la conjuntura actual hem d'aprofitar l'augment d'ingressos que hi ha per dedicar-lo tot a cobrir les necessitats de despesa, no a fer una rebaixa fiscal. És més, crec que en el moment de poder fer la tramitació parlamentària d'aquest pressupost haurem de fer modificacions fiscals per millorar la capacitat redistributiva dels impostos cedits. I fer-ho en l'àmbit de successions i, si cal, revisar-ho i fer-ho en l'àmbit de la tarifa que nosaltres podem posar en el tram autonòmic de l'IRPF. I ho haurem de fer, perquè les necessitats són molt grans. Perquè de la crisi n'hem sortit en termes macroeconòmics, però, en termes de la realitat de molta i molta gent, no n'hem sortit. Hi ha hagut un increment de les desigualtats. I les desigualtats es combaten, evidentment, de moltes formes. I els poders públics ho podem fer amb regulació, i aquí seria essencial revertir la reforma laboral, que ha generat més precarietat, però això no ho podem fer nosaltres ara, malauradament, encara, però també ho hem de fer amb polítiques de despesa i amb polítiques redistributives. I per redistribuir s'ha d'ingressar. I, per tant, nosaltres creiem que això s'haurà de tractar en la tramitació pressupostària. Vostè, bé, ha fet el clàssic aquest de la despesa en acció exterior de la Generalitat... En tot cas, la despesa en acció exterior de la Generalitat és una centèsima part de la que fa l'Estat en acció exterior, la que es feia amb la «Marca España, i la que ara es fa amb España Global. I, en tot cas, miri, l'Estat es gasta el mateix en ambaixades a l'exterior que la Generalitat en seguretat ciutadana en tot un any. I nosaltres ens encarreguem de finançar disset mil mossos d'esquadra que vetllen per la seguretat de tots els ciutadans d'aquest país. I no només dediquem el Departament d'Interior a això, eh? Però tot el Departament d'Interior té el mateix pressupost que les ambaixades del senyor Margallo i ara del senyor Borrell. I, en tot cas, vostè apunta els dèficits a una sola causa. Però els majors dèficits que s'han produït al llarg de la història no són per un increment de despesa, són per rebaixes ideològiques en la fiscalitat, que són les que han produït els majors dèficits al llarg de la història i en contextos molt diferents. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'estat de l'educació pública]] [[302-00054/12]] Passam al següent punt de l'ordre del dia, que és el punt dissetè, la Moció subsegüent a la interpel·lació del Govern sobre l'estat de l'educació pública, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. I per exposar-la té la paraula la diputada Esther Niubó.
Gràcies, president. Conseller, diputades i diputats, presentem una moció que vol servir d'estímul per donar resposta a les necessitats més urgents que entenem que té l'educació pública en aquests moments. Hem incorporat a tots els punts de la moció la necessitat que s'habiliti una partida suficient en el proper exercici pressupostari per fer-ho possible. I, per tant, si aquesta proposta de resolució s'aprova, estarem molt pendents del pressupost, per veure que efectivament aquestes partides es contemplin. Què és el que més ens preocupa i què hem posat en relleu en aquesta moció? Sobretot, en primer lloc, el model d'escola inclusiva, del qual encara som a les antípodes. Calen més recursos. Cal més formació de professorat, per exemple, per ajudar precisament a la identificació, a la detecció precoç de trastorns, que permetin iniciar tractaments molt abans, per evitar una travessia de fracàs escolar per la que passen molts infants durant cursos. Calen també més dotacions de personal docent i no docent per fer possible aquest canvi de paradigma, i en totes les etapes educatives i espais educatius, siguin o no lectius. I, sobretot, el bàsic: el que cal és continuar..., o no continuar, no es pot continuar retallant en recursos que afecten directament l'atenció d'aquest alumnat, com ha passat aquest curs. Per tant, en aquesta moció plantegem mesures concretes per donar compliment i desplegar, d'una vegada per totes, el decret del mateix Govern. En educació zero-tres, acumulem també massa cursos d'infrafinançament d'aquesta etapa educativa fonamental. En els últims set anys ha estat un servei públic que s'ha carregat sobre les espatlles d'ajuntaments i de famílies, que en aquests moments estan costejant més del 80 per cent de la plaça. I, per tant, el que demanem al Govern és que recuperi la corresponsabilitat en un àmbit de competències exclusives, i que, per tant, faci possible..., aporti els recursos necessaris per assegurar tant el sosteniment d'aquestes llars d'infants municipals com el retorn del deute pendent amb els ajuntaments –que, per cert, això és molt més que els 20 milions d'euros anunciats. I, per tant, els demanem que tornem als 1.600-1.800 per plaça i any; al finançament dels terços. I aquesta és la proposta que contempla la moció. En segregació escolar –és evident i coneixem dades alarmants–, ens trobem davant un problema estructural: Catalunya està entre els deu països amb més segregació escolar d'Europa. Hi ha una altíssima correlació entre famílies de rendes baixes i abandonament escolar prematur. I el pes de l'origen social sobre els resultats escolars avui és més fort del que ho era l'any 2003. I, per tant, tot això exigeix al conjunt de les administracions, però especialment també al Departament d'Educació, que prengui mesures valentes i fins i tot que poden ser no populars, però que cal entomar d'una vegada. I, per tant, més enllà de la signatura del pacte impulsat pel Síndic de Greuges, cal dotar aquest pacte pressupostàriament per fer-lo efectiu, cal prendre mesures addicionals per garantir que els centres públics i concertats es facin corresponsables en una escolarització equilibrada, cosa que avui no tenim. Vull recordar que el 80 per cent de l'alumnat d'origen estranger va a l'escola pública, que dues de cada tres escoles públiques de Barcelona tenen més del doble d'immigrants que la concertada més propera. I, per tant, calen noves mesures d'admissió d'alumnat que suposin millores en termes d'equitat. I celebrem que, tot just aquesta setmana, en el Consell de Govern, s'hagi aprovat l'eliminació de la puntuació addicional per resoldre situacions d'empat en el procés de preinscripció per a alumnat amb familiars que havien estat escolaritzats al centre i que, per tant, això afavoria una determinada concentració social. Entenem que és inajornable garantir que tots els centres que reben finançament públic, independentment de la seva titularitat, publiquin i informin sobre el règim legal de quotes, i, per tant, del seu caràcter voluntari i no associat a l'escolarització. I si creiem de debò en la necessitat d'actuar contra la segregació, també cal recuperar la sisena hora a les escoles, per acabar, precisament, amb la diferència horària amb la concertada. Qui s'ho cregui de debò no pot mirar cap a una altra banda. I el combat contra la segregació també vol dir recursos, com deia, especialment per als centres educatius en un context socioeconòmic desafavorit, sigui d'alta complexitat o de màxima complexitat. Cal incrementar la partida per a l'adquisició i la compra de material didàctic, tant de llibres de text com de material, que avui dia està a un terç del que s'hi destinava l'any 2011. I calen mesures per reforçar les plantilles d'aquests centres amb estímuls si cal, per reforçar precisament els projectes educatius i els equips docents. Pel que fa als menjadors, els demanem que afrontin de cara el problema, que actuïn, que no esperin que ho solucioni el proper govern, que adoptin un acord o la normativa que sigui necessària per preservar un espai de migdia que és eminentment educatiu, que ha de ser inclusiu i de qualitat amb tot el que això suposa. I també els demanem que recuperin el servei de menjador als instituts. No pot continuar passant que un infant amb dotze anys a sisè d'ESO, doncs, té aquest servei i que dos mesos després perd el servei i a més a més l'ajut associat a aquest servei. I, per tant, l'alimentació en aquesta etapa és fonamental i és una qüestió de voluntat política. I, en definitiva, els emplacem a actuar contra les desigualtats educatives també treballant perquè el coneixement d'una tercera llengua no depengui sobretot de les possibilitats econòmiques dels pares o mares per pagar una extraescolar o per pagar les estades a l'estranger. I, per tant, els demanem que es pugui també mantenir cada any un debat sobre l'educació a Catalunya en aquest Parlament perquè entenem que el país s'ho mereix. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora diputada. A continuació, per defensar les esmenes presentades té la paraula el diputat Bernat Solé, pel Grup Parlamentari Republicà.
Molt bon dia, vicepresident. Diputats, diputades..., senyora Niubó, en aquesta moció vostè gairebé ens resumeix tota la feina que està fent el departament i, de fet, més que una moció podria ser un document de treball que podria estar a la mateixa taula del secretari general o del mateix conseller. Evidentment amb les discrepàncies o amb els diferències que puguem tenir en el plantejament. De totes maneres, agraeixo que sigui una moció ambiciosa i, a més a més, agraeixo que haguem pogut arribar a bona part dels acords que en el seu moment, doncs, ja li vaig traslladar. El fet de que coincidim en la diagnosi és un primer pas, però si a més a més coincidim en bona part de les solucions jo penso que aquest és un pas definitiu. Ara cal fer-ho possible i després m'hi referiré, en aquest sentit. Ens demana, en primer lloc, un informe a l'inici de curs. Evidentment, el departament ja ho està fent i precisament no només el departament fa un informe perquè els grups parlamentaris ho demanin sinó perquè és una manera..., és una eina indispensable per fer una bona planificació i detectar quines són aquelles deficiències que cal esmenar o que cal reconduir. Ens parla de la implementació del decret d'inclusivitat; totalment d'acord. En el seu moment el grup parlamentari que represento hi vam donar suport i, per tant, el que cal ara és posar els recursos econòmics per dur a terme aquest decret d'inclusivitat. De fet, aquest mateix curs ja s'han incrementat les partides per començar a caminar en aquest sentit. Tenim molt clar que ens cal identificar quins són aquells recursos que hi ha al territori; ens cal un treball en xarxa; ens cal una bona planificació; ens cal un sistema per informar les famílies de quins són els recursos de què disposa el Departament d'Educació per precisament, doncs, per bastir aquest model inclusiu. Però, per altra banda, doncs, també ens cal donar suport a l'escolarització inclusiva a través dels SIEs, les antigues USEE. També donar suport als programes per aules integrals de suport, als centres de recursos, etcètera. I per fer això, ens cal una partida pressupostària. I per disposar d'una partida pressupostària, concretament de 102 milions d'euros en aquesta apartat de la inclusiva, doncs, ens cal disposar d'uns pressupostos. Ens parlen dels zero a tres anys. Bé, parcialment d'acord i, de fet, no només ho dic jo, sinó que ho diu el mateix conseller quan en el seu moment ja va dir que la seva intenció era recuperar aquesta corresponsabilitat. Ara bé, a mi m'agradaria situar el tema i referir-nos una mica d'on venim. Disposem d'un Estatut d'autonomia que el que diu és que la competència de la gestió en infantil, en educació infantil és dels governs locals. I, per tant, els convenis que es van signar en el seu moment amb els ajuntaments no obligaven la Generalitat a fer aquesta aportació. Amb això el que no vull dir és que la Generalitat el Govern de la Generalitat no se senti corresponsable i, per aquest motiu, malgrat durant els anys en què hi va haver la recessió econòmica no es van poder fer aquestes aportacions, en aquests moments, el departament té molt clar que cal recuperar aquesta corresponsabilitat. Cal recuperar aquells diners que no es van aportar als ajuntaments però fer-ho d'una forma responsable. I que aquests diners que es retornin als ajuntaments s'inverteixin íntegrament en educació infantil. Pel que fa al Pacte contra la segregació, nosaltres ja ens hi hem sumat. De fet el departament, doncs, ja ha estat des del primer moment treballant-hi conjuntament i nosaltres, com a grup parlamentari, també ens hi hem sumat. I, per tant, en aquest sentit convidaríem, doncs, aquelles forces polítiques i aquelles entitats que representen la comunitat educativa que també s'hi sumin. Aquest pacte tindrà sentit evidentment si hi ha un consens i si hi ha una aportació econòmica que la faci possible. Pel que fa a la publicació de quotes de les escoles concertades, hi estem totalment d'acord. En un sistema, precisament, en què defensem la transparència en tots els sentits, doncs, demanem que aquestes informacions puguin estar a l'abast de totes les famílies. Pel que fa a la sisena hora, serà el punt a què nosaltres no donarem suport; farem una abstenció. Precisament no perquè no coincidim en la necessitat d'una sisena hora, però no de forma generalitzada. I, en tot cas, al que ens obriríem nosaltres és a debatre aquesta necessitat i ca om implementem aquesta sisena hora. Si ho fem de forma general o si ho fem, per exemple, per tractar els centres amb la màxima complexitat. O si això ha de generar un increment d'horari lectiu o pot ser dut a terme a partir de personal de suport, tenint en compte, doncs, que la implementació generalitzada de la sisena hora suposaria uns 80 milions d'euros. Ens parlen d'increment de partida per a material didàctic, hi estem totalment d'acord. Sempre a partir d'una revisió de realment quin és el material didàctic que demanen les escoles, no només hem de parlar de llibres sinó que hem de parlar de molts altres temes. Ens parlen d'espai migdia, el departament, doncs, ja ha deixat clar que cal una regulació en aquest tema. Finalment, vostè ho deia abans, i jo ho reafirmo, per dur a terme això calen partides pressupostàries. Estem d'acord amb la diagnosi i estem d'acord amb la solució, ara el que ens cal és disposar d'uns pressupostos. Per tant, jo els demano responsabilitat. Els demano que deixin de ser aquesta marca blanca del Partit Socialista espanyol i que siguin el que sempre han reivindicat, aquest PSC [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , que s'asseguin a la taula, que estic segur que arribarem a acords. I no em posin com a exemple que hi donaran suport aquí si nosaltres donem el suport a Madrid. Penso que a Madrid no es donen les condicions...
Gràcies, senyor diputat.
...adequades i aquí es poden donar les condicions adequades per aprovar un bon pressupost. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació, també per defensar les esmenes presentades, té la paraula diputat Xavier Quinquillà pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, president. Vicepresident, diputades, diputats, efectivament, la senyora Niubó ha fet un llistat extens i exhaustiu en matèria de prioritats en matèria educativa, realment, pràcticament un pla de govern. Entenem, i ens sembla molt bé, que té com a missió, doncs, avaluar justament el grau d'acompliment en matèria d'aquestes polítiques, segurament aquí tenim visions oposades, però, en qualsevol cas, reconèixer aquesta voluntat constructiva. Disset punts en els quals li anticipo, i en tot cas en faré referència al final de la meva intervenció, que n'he trobat a faltar un especialment important i rellevant. En qualsevol cas, volia referir-me també a la seva intervenció en la interpel·lació passada al conseller Bargalló, quan vostè parlava de línia continuista del departament com un problema. Dir-li que, des de Junts per Catalunya, ens sentim molt còmodes amb la línia del departament, amb l'alt grau d'entesa, i entenem que aquesta continuïtat de les polítiques educatives precedents, per a nosaltres també és un reconeixement a la bona feina feta des del departament. Entenem que les polítiques educatives no deixen de ser curses de fons; curses de fons que ens poden remetre a moments molt complicats, que és on realment es posa en valor la feina ben feta, en moments de dificultats, des dels moments on es va haver d'afrontar la crisi econòmica, amb les doloroses retallades –que estem revertint i compartim la necessitat de continuar revertint– fins a la complicada gestió de l'aplicació del 155, que, en el cas del Departament d'Ensenyament, creguin-me, tenia molt males puces. Model d'escola catalana que –ho vull recordar– s'articula a través de la LEC i que va tenir el suport del 80 per cent d'aquest Parlament. I, per tant, quan parlem de continuïtat en polítiques educatives hauria de ser justament la normalitat en el marc del consens que cal preservar en aquest sentit i posar en valor. Un consens que, entenem, torna a expressar aquesta moció que compartim, pràcticament en la seva totalitat, i que expressa, com deia, aquesta continuïtat en la definició de prioritats en matèria educativa des d'aquesta voluntat constructiva –ho torno a repetir i a reiterar–, en contrast, segurament, amb altres actituds destructives i que sovint ens aporten molt poques propostes. Compartim prioritats, com deia el diputat Soler, i ens agradaria compartir solucions. I, en aquest sentit, li posaré alguns exemples: lluita contra la segregació escolar, absolutament d'acord i nosaltres compartim i ens fem nostre també el document que està liderant el Síndic de Greuges. I també, òbviament, la necessària corresponsabilització dels centres educatius públics i concertats. Sense obviar, això sí, tal com també recull el document del síndic, que en molts casos la segregació té un origen econòmic, que afecta tant la pública com la privada i que, per tant, difícilment podrem parlar de corresponsabilització si no afrontem, al mateix temps, el problema d'infrafinançament que afecta tot el sistema. Decret d'escola inclusiva, absolutament. Cal implementar-lo, hi estem d'acord. Implementar-lo, i vostè n'ha fet referència, significa també més recursos, com també un necessari pla d'infraestructures que resolgui els dèficits existents. Com també la corresponsabilització en matèria d'educació zero tres anys. Necessitem, efectivament, més recursos. I, justament, una part molt important de la solució té a veure, precisament –i vostè n'ha fet referència nombroses vegades en la seva intervenció– amb el finançament. I, per tant, depèn directament de l'aprovació dels nous pressupostos. Consens en matèria educativa no només significa compartir diagnosi, estratègia o prioritats, també significa participar, colze a colze, a fer-ho possible, si no, senyora Niubó, estem fent trampes. I, finalment, li deia al principi que trobava a faltar un punt important. I és que ens hauria agradat també un suport explícit al col·lectiu docent davant l'ofensiva política, policial i judicial que estan patint a les nostres escoles, amb falses acusacions, com bé saben, d'adoctrinament o posant permanentment en qüestió el model lingüístic. Un model, vull recordar, fruit d'un amplíssim consens del qual uns, sempre els mateixos, no hi són ni hi volen ser, perquè la seva única raó de ser és carregar-se justament el model d'escola catalana. Un ampli consens que s'expressa, entenem també, en aquesta moció i al qual vull apel·lar per defensar plegats i sense fissures que la llibertat d'expressió, el respecte i la convivència són pilars irrenunciables del nostre model educatiu. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula la diputada Sonia Sierra, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, senyor president. Bon dia, diputats, diputades, el conseller d'Ensenyament avui no ha vingut. Els governs de Convergència i Esquerra Republicana, amb el suport de la CUP, han fet retallades ferotges en educació, i això a qui més ha afectat és, sobretot, a l'escola pública. Els mateixos que diuen que l'escola serà sempre nostra i que l'escola no es toca –que no sé qui s'han cregut que són per fer aquest tipus d'afirmacions–, bé, aquests són precisament els que més mal han fet a l'educació pública. Això sí, en el cap dels nacionalistes, l'escola catalana és un model d'èxit. Anem a les dades objectives, vegem quin rànquing encapçala l'escola catalana i quins rànquings no encapçala. Primer rànquing que encapçala: Catalunya és, amb molta diferència, la comunitat autònoma amb més barracons; ni els governs de Convergència, ni els d'Esquerra Republicana, ni els del PSC, ni els d'Iniciativa per Catalunya - Els Verds quan s'han anat rotant al poder han fet mai res per acabar amb aquesta xacra. En segon lloc, Catalunya és la comunitat autònoma d'Espanya i la regió d'Europa on els alumnes d'origen immigrant treuen pitjors resultats acadèmics. En tercer lloc, Catalunya és una de les comunitats autònomes on el resultat acadèmic dels alumnes depèn més de la situació socioeconòmica de les seves famílies. En quart lloc, Catalunya és la segona comunitat autònoma d'Espanya amb més segregació escolar. I, en cinquè lloc, Catalunya és l'única comunitat autònoma que destina zero euros a educació de zero a tres anys. Aquests són els rànquings que encapçala. Malauradament, no encapçalem cap rànquing d'excel·lència: no som ni primers, ni segons, ni tercers, ni quarts, ni cinquens ni en matemàtiques, ni en ciències, ni en competències lingüístiques. Això és el model d'èxit dels nacionalistes: barracons, segregació escolar, falta d'equitat i d'igualtat d'oportunitats i zero euros en l'educació de zero a tres anys. A mi personalment em cauria la cara de vergonya de dir que això és un model d'èxit, però ja sabem que per als supremacistes els catalans som més alts, més guapos i més llestos que ningú. [[Remor de veus.]] I després hi ha altres aspectes que no surten als rànquings, però que també són terribles; un d'ells és la mala educació dels diputats. Bé, no, parlem de l'educació. [[Remor de veus.]] Hi ha rànquings...
Senyora diputada, si no li sap greu, la presidència exercirà la moderació del debat.
Sí, ja sabem que vostè talla el micro a qui vol. Hi ha rànquings..., hi ha aspectes que no surten als rànquings...
Senyora diputada, li agrairia que tracti la presidència també amb cortesia. Gràcies.
I jo, que no em talli quan estic parlant. Ja sabem que hi ha aspectes que no surten als rànquings i són igualment terribles, per exemple, fred a les aules per manca de calefacció; alumnes amb trastorn d'espectre autista que no es poden quedar a dinar als menjadors, per molt que aquí ho neguessin; alumnes sords que no tenen intèrprets de llengua de signes, i també tenim alumnes que pateixen assetjament, o bé per la professió de les seves famílies o bé perquè les seves famílies han demanat el seu dret a una educació bilingüe. El tema de l'assetjament és tan bèstia que en les darreres sentències es fa un esment especial a que s'ha de preservar la intimitat d'aquests menors perquè no siguin assetjats com ha passat en casos anteriors. Aquí, des de Ciutadans, hem demanat de forma reiterada suport a aquests menors, protecció a aquests menors, que no se'ls assetgi. I què han votat? En contra, han votat en contra de protegir els menors. A mi em cauria la cara de vergonya. D'altra banda, tenim que les retallades han afectat molt greument les condicions laborals del professorat. Mestres i professors porten anys treballant més hores per menys diners i sense recuperar les pagues extres que sí que han recuperat els seus col·legues de la resta d'Espanya. I, a més, el professorat ha de treballar en unes aules cada cop més diverses sense el suport i l'ajut necessaris. Després, tothom s'omple la boca amb l'escola inclusiva, però, a dia d'avui, ni els alumnes amb autisme es queden als menjadors ni els sords tenen intèrpret de llengua de signes. Per cert, per a això no fa falta implementar aquest decret. Per a això, amb complir la llei, ja fem. Això està recollit per la llei i no es compleix. Nosaltres, en general, donarem suport a aquesta moció, però votarem en contra del punt que parla del Pacte contra la segregació, perquè, d'entrada, de pacte, en té ben poc, perquè la majoria de partits d'aquesta cambra no ens hi hem volgut sumar; i, nosaltres, personalment, no ens hi hem sumat perquè no es volen incorporar mesures [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que de veritat servirien, com per exemple llibres de text gratis o acabar amb la segregació lingüística que hi ha Catalunya. Perquè a Catalunya, si tens diners...
Vagi acabant, senyora diputada.
...pots estudiar en més d'una llengua vehicular i, si no tens diners, només pots estudiar en una llengua vehicular. Si això no és segregació per qüestions lingüístiques i econòmiques, ja m'explicaran què és. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació, també per fixar la seva posició, té la paraula la diputada Yolanda López, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Gracias, vicepresident. Diputats, diputades, conseller, antes de nada, señora Sierra, los que no han hecho nada son ustedes, porque no han gobernado ni gobernarán, porque están cada vez más solos. [[Aplaudiments i remor de veus.]] Esta moción sobre educación parece ser una declaración de intenciones o una lista de temas pendientes en materia de igualdad de oportunidades en la educación. Sin embargo, no termina de concretar compromisos económicos y temporales. Y que, la verdad, sabe a poco. Nos sorprende porque al PSC en el Pleno de infancia, cuando le parecían poco 45 millones de euros en educación de cero a tres años, insistía en que había que aterrizar en números los mandatos e intenciones; 45 millones de euros es nuestra propuesta de mínimo, hay que llegar a los 80 millones. Por eso no podemos votar a favor de ese punto, porque a un govern que no gobierna y que es incapaz de ofrecer unos presupuestos sociales no podemos dejarle con propuestas abiertas. Señores y señoras del Govern, les recordamos que es la Administración quien tendría que ser garante de que la educación sea un motor de igualdad y la que permita que, nazcas donde nazcas, puedas escoger tu futuro. Señores y señoras del Govern, una educación pública, de calidad, integradora y feminista es un gran pacto de presente para ganar el futuro en igualdad y en capacidad de decidir. Esta es la única manera de luchar contra la desigualdad social y de generar una ciudadanía crítica y comprometida con su entorno, que participe de manera informada de las decisiones que le afectan. Y esto no sale solo, hay que desplegar las medidas adecuadas y contar con la comunidad educativa. Así que dediquen tiempo y atención a escuchar de una vez por todas a la comunidad educativa y tendrán la hoja de ruta que parecen necesitar. El gasto en educación todavía está 316 millones por debajo del de hace diez años. Todavía les faltan 1.500 millones para llegar, como mínimo, al 4,4 por ciento del PIB que invierte el Estado, y eso que la LEC marcaba un 6 por ciento para el 2017. Cataluña es uno de los lugares con más segregación escolar de Europa. ¿Saben que una red escolar segregada erosiona el principio de equidad y hace peligrar la igualdad de oportunidades? Claro que lo saben. En 2011 y 2017, la FAPAC denunciaba que ocho de cada diez cierres de P3 se habían producido en escuelas públicas y no se correspondían con necesidades educativas. Además, suponemos que son conscientes de que la demanda se ha revertido y la pública supera a la concertada. Esto por no hablar de las cada vez más precarias condiciones económicas y laborales de los cuerpos docentes. Señores y señoras del Govern, celebramos que por fin hayan decidido retirar el criterio complementario de cinco puntos por exalumnado. Sigan adelante, repiensen el proceso de matrículas y encontrarán herramientas para luchar contra la segregación. Informen en cada escuela y en cada barrio de las cuotas estrictas de educación, y eviten las barreras económicas que las cuotas complementarias implican. Doten a la escuela pública de presupuesto, doten al Pacto contra la segregación escolar de presupuesto, en lugar de hacerse la foto y repetir y repetir que apoyan las medidas. No participaremos de pactos que no incluyan un compromiso presupuestario de despliegue. Votaremos a favor del punto que hace referencia al pacto, pero creemos que a un govern que no gobierna, que no cumple mínimos, que no cumple los acuerdos del Parlament, hay que exigirle fechas límites y menos ambigüedades, porque hasta la fecha no han demostrado intención de hacer presupuestos sociales. Para que la educación sea inclusiva, ya saben que hay que formar al profesorado y garantizar sus condiciones laborales, apoyar al alumnado con necesidades educativas, luchar efectivamente contra la segregación, ampliar comedores a secundaria, recuperar la sexta hora, reforzar becas comedor y ayudas para comprar libros, y revertir el expolio a la educación de cero a tres años. Dejen de ir y venir a los tribunales para esquivar su deuda con los ayuntamientos, que el Supremo ya les ha dicho que tendrán que pagarla. Y nos preguntamos, señores y señoras del Govern: ¿esto no supondrá nuevos recortes, verdad? Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn ara del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Des de l'escó, només per dir que el nostre subgrup parlamentari donarà suport a la gran majoria d'aquesta moció, que ens sembla que reflecteix correctament gran part de les propostes i reivindicacions, en aquests moments, de la comunitat educativa, així també com de les organitzacions sindicals representatives de les docents, i, per tant, ens sembla que és una moció que expressa bé en aquests moments el que són els plantejaments de la comunitat educativa. Ens abstindrem en alguns punts per considerar-los o insuficients o bé per no compartir el seu enfocament. I em vull referir especialment als punts 5 i 6, que fan referència al Pacte contra la segregació escolar. El nostre grup polític no dona suport en aquests moments a aquest pacte per una raó fonamental: aquest pacte, en lloc de posar en qüestió o transformar l'actual model de concertació, el que fa és confirmar-lo, consolidar-lo, inclús aportar-li nous recursos, com fins i tot aquesta moció pretén, la qual cosa nosaltres pensem..., vaja, estem absolutament convençudes que el que farà és precisament augmentar els processos de segregació. Si a això li sumem el procés, també, de segregació que generen els mateixos centres públics per la diferenciació que entre ells es produeix, entre centres més elitistes i centres més ordinaris, doncs tot plegat ens sembla que és un pacte que no està responent a les raons de fons i estructurals que generen la segregació, sinó que només hi aporta pedaços i, per tant, no hi ajuda. Gràcies.
Gràcies, diputat. I ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn de la diputada senyora Andrea Levy.
Desde el escaño para hacer posicionamiento de grupo. En primer lugar, nos sorprende que el consejero de Educación no esté presente cuando se vota una cuestión sobre su materia, teniendo en cuenta que hablan de mucho éxito de la escuela catalana y lo repiten y lo dicen ustedes como un mantra. Y, fíjese, nos hubiese gustado que hubiesen incluido, a lo mejor, en esos veintiún puntos que le enseñaron al señor Sánchez para intentar negociar y pactar con él, el estado y la situación de la escuela en Cataluña, porque sí que está en el ranking y sí que pueden sacar pecho, pero es que pueden sacar pecho de ser la comunidad autónoma con más alumnos en barracones, veinte mil alumnos, ochenta y seis colegios, mil diez módulos. Ahí es donde tienen ustedes el ranking. Y no ponen remedio –y no ponen remedio–, porque año tras año siguen manteniendo estos datos. Mientras, otras comunidades autónomas que no van clamando como hacen ustedes por esa escuela catalana de la que ustedes se sienten tan orgullosos, como por ejemplo es Madrid o Castilla y León, tienen, esos sí, el ranking de no tener ningún alumno en barracones. A lo mejor deberían dejar ustedes de mirarse tanto el ombligo con la escuela catalana, de la que creen un modelo de éxito, y copiar más el modelo que hacen otras comunidades autónomas. Nosotros votaremos que sí a la mayoría de los puntos de esta moción. Votaremos en contra de lo que hace referencia al Pacto contra la segregación, porque no estamos de acuerdo con el planteamiento que se ha hecho, sobre todo porque creemos que quita libertad educativa a los padres para elegir la enseñanza que quieren para sus hijos. Y votaremos en contra, sobre todo, de los puntos 7 y 8, porque me parece que los señores del Partido Socialista en Cataluña van en la misma línea de la contrarreforma educativa planteada por la ministra Celáa en el Gobierno de España de querer hacer del modelo de la educación concertada algo absolutamente subsidiario de nuestro sistema educativo y no complementario y que fomente aquello que es más importante, que es la consagración de la libertad de los padres a elegir la mejor educación para sus hijos, que, desde luego, en Cataluña, no pueden encontrar, vistos los datos en los que tienen ustedes en precario a los centros educativos y que no incluyen en ninguno de esos veintiún puntos que tanto dicen que hablan sobre Cataluña.
Diputada...
Gracias.
Gràcies. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou la diputada Niubó.
Sí; gràcies, president. Sobretot, en primer lloc, per agrair el to constructiu de totes les intervencions, les esmenes presentades; al senyor Bernat Solé que haguem pogut arribar a acords, i desitjar sobretot que el que avui s'aprovi es dugui a terme. Per això estarem molt pendents dels pressupostos. Però perquè això passi, com deia, calen recursos, cal superar aquest infrafinançament a què també es referia el senyor Quinquillà, hi estem totalment d'acord, i per això es fa difícil pensar que es puguin desaprofitar recursos que puguin venir d'uns nous pressupostos generals de l'Estat. Sobre la sisena hora, ja ho he dit, si ens sembla que ens creiem de debò l'estratègia i la necessitat de combatre la segregació, es fa molt difícil fer-ho sense acabar amb les desigualtats entre centres, també les desigualtats horàries, i que no entrem en estigmatitzacions, com passa si només ho fem en aquells centres d'alta complexitat. I, per tant, per entomar aquest Pacte contra la segregació, que veiem que a molts grups els acaben de generar molts, molts dubtes, el que calen són recursos. I per això estarem novament atents a que es posin sobre la taula. Ens ha preocupat una cosa concreta que ha dit el senyor Bernat Solé sobre el zero-tres. Recordo que la competència exclusiva és del Govern de la Generalitat i que l'impuls al foment a la construcció de tantes llars d'infants municipals va venir d'una iniciativa de la comunitat educativa que la majoria d'aquest Parlament va recolzar. Per tant, no s'ho deixin perdre. I a la senyora López, que deia que li semblava un conjunt d'intencions, que le sabía a poco, dir que vostès mateixos han reconegut que van demanar 45 milions d'euros. Sap què vol dir, això? Això vol dir vuit-cents euros. I nosaltres en demanem el doble. Gràcies.
Estem cridant a votació. S'ha demanat votació separada del punt setè. Sí, senyora Sierra; per què em demana la paraula? [[Pausa.]] Digui'm.
M'agradaria que em diguessin la frase literal tan greu que jo he dit perquè se'm talli per dues vegades quan aquest mateix matí aquí se'ns ha acusat d'una cosa tan greu com normalitzar el feixisme i no s'ha dit re. Què he dit jo tan greu perquè se'm talli dues vegades? Gràcies.
En tot cas, senyora Sierra, em permetrà..., no era..., tenia un altre compromís, jo no era a l'hemicicle. En tot cas, després en parlarem. Jo no sé exactament el que ha passat, senyora Sierra. En parlarem. [[Andrea Levy Soler demana per parlar.]] Sí, senyora Levy...? [[Sonia Sierra Infante demana per parlar.]] Digui'm, senyora Sierra.
En tot cas, la persona que ho ha fet, si us plau, que digui públicament què he dit jo tan tan tan greu, que és molt més greu que no pas dir que normalitzem el feixisme, perquè al senyor Chakir se li permeti dir aquesta barbaritat al Ple i a mi jo no sé què he dit tan greu que se m'ha tallat, no una, sinó dues vegades.
El senyor conseller El Homrani, en tot cas, senyora Sierra.
Sí, perdoni.
En tot cas, ja li he dit que en parlarem. Jo desconec ara...
Però no ho pot dir públicament?
En parlarem i després, en tot cas, ho discutirem amb vostè a posteriori. Senyora Levy, digui. [[Pausa.]] Digui, sí –sí, sí, sí.
Votació separada: punts 5, 6, 7, 8.
Poden anar junts?
No.
No; 5, 6, 7, 8, eh? [[Pausa.]] Molt bé. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Sí, senyora Segovia.
Votació separada del punt 4, si us plau. [[Bernat Solé i Barril demana per parlar.]]
Digui'm, senyor Solé. [[Pausa.]] Ara sí?
Ara sí. Votació separada del punt 9, si us plau.
Del punt?
Nou.
Bé. Si els sembla votarem separadament tots els punts, perquè pràcticament han demanat votació separada de tots, eh? Per tant, iniciarem la votació... [[Marina Bravo Sobrino demana per parlar.]] Perdó. Sí, senyora Bravo.
Sí; també del punt 2, que crec que no...
No; farem tots els punts separadament, senyora Bravo, així... Molt bé. Passem a la votació, doncs? [[Pausa.]] Comencem votant el punt 1 d'aquesta moció. Comença la votació. El punt número 1 ha estat aprovat per unanimitat; és a dir, 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat per 91 vots a favor, cap en contra i 36 abstencions. Passem ara a votar el punt número 3. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat per unanimitat; 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 4. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 119 vots a favor, 8 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt cinquè. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat per 84 vots a favor, 40 en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 6. Comença la votació. El punt sisè ha estat aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 7 abstencions. Passem ara a votar el punt setè. Comença la votació. El punt setè ha quedat aprovat per 122 vots a favor, 5 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt vuitè. Comença la votació. El punt vuitè ha quedat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. Passem ara a votar el punt novè. Comença la votació. El punt novè ha quedat aprovat per 67 vots a favor, cap en contra i 60 abstencions. Passem ara a votar el punt desè. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat per unanimitat; 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt onzè. Comença la votació. El punt onzè ha quedat aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció, és a dir, per unanimitat. I passem ara a votar el punt dotzè. Comença la votació. Aquest punt també ha estat aprovat per unanimitat, és a dir, 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt catorzè. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció, és a dir, per unanimitat. I passem ara a votar el punt quinzè. Comença la votació. El punt quinzè ha estat aprovat també per unanimitat: 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt setzè. Comença la votació. El punt setzè ha estat aprovat per 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció; per tant, també per unanimitat. I finalment votem el punt dissetè i darrer d'aquesta moció. Comença la votació. El punt dissetè ha estat aprovat per unanimitat, és a dir, 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Sí, senyor Espadaler, demana la paraula per...? [[Remor de veus.]] Silenci –silenci–, si us plau.
Sí; gràcies, senyor president. Li demano la paraula per poder fer explicació del vot diferenciat que he fet respecte al meu grup, d'acord amb el que estableix l'article 103.3.
Endavant.
Moltes gràcies, senyor president. Des de la perspectiva d'Units per Avançar, que és el que jo represento al si del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la qüestió de l'ensenyament, de l'educació, parteix de dues premisses fonamentals: la primera, que és la llibertat de creació de centres, aspecte que considerem absolutament fonamental, i la segona, la llibertat que assisteix les famílies, des del nostre punt de vista, per escollir aquella escola que vulguin, aquells centres educatius que vulguin per als seus fills. Això hi cap perfectament i està emparat per la Constitució, hi cap i està emparat per l'Estatut, i hi cap i està emparat per la LEC. I en aquest sentit nosaltres hem volgut fer aquest vot diferenciat. Però voldria subratllar també el grau d'acord que tenim amb tot el que representa l'aposta per la inclusivitat. Nosaltres hem votat setze dels disset punts que hem fet aquí, molts amb el concert de tots els grups parlamentaris, però en qualsevol cas creiem que l'eliminació, sostreure del decret d'admissions els punts que s'atorgaven a les famílies –només en el cas d'empat–, si aquestes tenien vinculació amb els centres, no només lesiona els interessos d'una part de l'escola –també concertada–, sinó molt particularment els legítims interessos de les famílies a l'hora de poder exercir aquest dret d'elecció. Deia algun diputat que dona suport a la majoria, en aquest cas de Junts per Catalunya, que hi havia una continuïtat. Aquí no que no hi ha una continuïtat amb les polítiques d'anteriors governs, i creiem que és necessari. I aquestes eren les raons per les quals, doncs, he fet un vot diferenciat del meu grup. Gràcies.
Gràcies, senyor Espadaler. Em diuen que ens hem saltat el punt tretzè a l'hora de votar-lo; per tant, hauríem, òbviament, de votar-lo. Per tant, passarem a votar el punt tretzè d'aquesta moció, que és el que ens havíem deixat. Disculpi. Comença la votació. El punt tretzè queda aprovat per unanimitat: 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política universitària i de recerca]] [[302-00055/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política universitària i de recerca, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Diputats i diputades, no hi ha política educativa democràtica fora del pacte del benestar. I segurament aquesta és la conclusió més evident després de prorrogar any rere any polítiques econòmiques que han laminat, amb una duresa sense precedents, el sistema universitari públic de Catalunya. No hi ha democràcia sense garantia d'accés universal als serveis públics de qualitat. Aquest és el pacte del benestar que ha imperat a Europa des de després de la Segona Guerra Mundial. I si hi ha un dret que reflecteix l'ambició dels diferents governs pel benestar és la política universitària, una política clau per assegurar que les universitats públiques són motor d'igualtat d'oportunitats i són alhora motor de progrés i de futur. I crec que aquí hem de ser clars: les polítiques de retallades han situat la universitat pública de Catalunya fora de l'estat del benestar. S'ha retallat un 20 per cent del pressupost públic en universitats; Catalunya està a la cua dels trenta-quatre països de l'OCDE en inversió pública d'universitats. Ja no és que estiguem per sota dels països del nostre entorn, ja no és que estiguem pagant el preu d'haver-nos incorporat tard a l'Europa del benestar: el problema principal és que les polítiques de retallades ens han fet retrocedir dècades en el nostre estat del benestar i ens han fet retrocedir dècades en l'accés a les universitats públiques; hem perdut, en vuit anys, el que havia costat generacions construir. I, per tant, el primer que volem reivindicar avui és que cal recuperar el finançament de les universitats públiques catalanes. I ja ni demanem cap pressupost històric ni demanem els pressupostos més universitaris de la història: demanem recuperar el pressupost de les universitats d'abans de les retallades públiques, de les retallades pressupostàries, demanem recuperar el que s'ha retallat durant vuit anys en universitats. Els anys de retallades han trencat l'accés universal a les nostres universitats. Enguany hi ha deu mil estudiants universitaris menys que el 2011, que l'any que es van augmentar les taxes un 67,6 per cent; des de llavors, cada any hi ha hagut menys estudiants universitaris que l'any anterior, estem retrocedint dècades. I la pregunta que ens hem de fer és quants joves estem disposats a expulsar de les universitats per seguir legitimant un sistema de taxes abusives, quants joves estem disposats a expulsar de la universitat. N'hem expulsat deu mil. Quants n'estem disposats a expulsar: quinze mil, vint mil o vint-i-cinc mil, per seguir legitimant unes taxes abusives i un copagament injust a la universitat pública? Un govern decent, que veiés avui el resultat de les retallades pressupostàries i de l'increment de taxes a les universitats, com a mínim demanaria perdó, assumiria la fallida del sistema universitari, abaixaria taxes i recuperaria la inversió pública en universitats, perquè és una vergonya nacional estar a la cua dels països de la Unió Europea en inversió, en finançament públic de les universitats, i estar al capdavant en preus de matrícules. És un abandonament de les universitats públiques sense precedents en la nostra història democràtica; per primera vegada hi ha una generació que té més dificultats en l'accés a la universitat superior que la generació dels seus pares. I aquesta asfíxia pressupostària a les universitats públiques es transmet a tota l'estructura de les universitats. Han transformat els professors universitaris en treballadors pobres, en treballadors que cobreixen places estructurals docents amb salaris per sota del llindar de la pobresa. El professorat associat s'ha incrementat un 40 per cent des de les polítiques de retallades, i això no només és una injustícia impròpia d'una societat democràtica, sinó que també és una fugida de talent impròpia d'un país que aposti pel progrés i pel benestar. Tota la retòrica meritocràtica que va justificar les polítiques de retallades al nostre país expulsa els estudiants més preparats a l'exili o els condemna a la pobresa. En definitiva, hem d'aturar l'hemorràgia. Cal recuperar el finançament i cal abaixar taxes a les nostres universitats. I cal equiparar els preus de grau i de màster per evitar que cap alumne es quedi sense poder fer tot el seu itinerari docent. I cal construir un model de futur, cal invertir en les estructures universitàries necessàries per a assegurar la qualitat universitària en el futur [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] i cal apostar per un model –i amb això ja acabo– laboral decent, que asseguri la qualitat docent en el nostre país i un model de recerca...
Diputat...
...que asseguri la innovació. I amb això ja acabo: cal assegurar l'equitat...
Diputat...
...i avaluar de forma integral el nostre sistema de beques. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, de la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, president, bon dia. Bon dia, diputats i diputades –veig que no hi ha la consellera... Bé, avui el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem presenta una moció important, una moció que per desgràcia ja hem aprovat altres vegades en aquest Parlament i que, degut a que el Govern, doncs, no ha complert, hem d'anar repetint i hem d'anar portant aquí de nou per aprovar..., a veure si definitivament el Govern ja ens escolta. És veritat que ara és un bon moment, perquè com que el Govern està dissenyant els seus pressupostos, doncs, podria atendre aquestes demandes, que no són només del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem –crec que després ho podrem veure a les votacions–, sinó que també són de tota la comunitat universitària, que any rere any, de manera molt contundent, ens està dient dues coses, bàsicament: que les universitats no poden aguantar més l'infrafinançament que pateixen i des del 2010 fins enguany la reducció en milions d'euros ha estat del 30 per cent, a l'entorn dels 300 milions d'euros de reducció de finançament públic a les universitats, i això va anar acompanyat, a més, d'un augment del 66 per cent de les taxes universitàries als estudiants, és a dir, un cost molt elevat a les famílies. De la forquilla que va permetre, per cert, Wert, el Partit Popular, quan governava a l'Estat..., va fer una modificació a través d'un decret perquè la forquilla, el cost que pagaven les famílies, pogués augmentar del 15 al 25 per cent. Aquí, que sempre som els campions de moltes coses, doncs, vam anar a la forquilla més alta, és a dir, el 25 per cent, a que les famílies paguessin aquest cost que va significar aquest augment del 66 per cent de les taxes universitàries. Això ens ha portat a ser la comunitat autònoma amb les taxes més altes i, per tant, doncs, a una situació que perjudica l'accés i perjudica la igualtat d'oportunitats, en un àmbit, l'universitari, que ha permès que molts estudiants, moltes persones de famílies treballadores, com puc ser jo mateixa, doncs, haguem pogut estudiar i tenir un cert ascensor social que ens permetés iniciar un altre camí diferent als nostres pares. Avui això no està tan garantit, i no ho dic jo: ho diu l'OCDE en els seus darrers informes, en què, si vostès tenen uns minuts i s'hi dediquen, veuran com la dificultat que tenim a Espanya en aquests moments per ascendir socialment d'una generació a una altra comença a passar quatre generacions. És a dir, les dificultats existeixen, i quan es fan polítiques que augmenten el cost a les famílies perquè els seus fills puguin estudiar, doncs, això acaba perjudicant. I ho deia ahir en una interpel·lació que li feia a la consellera, que complementa aquesta que fa Catalunya en Comú Podem, que és que el cost de les famílies no és només la taxa de la matrícula; és també, en molts casos, quan se'n van o quan han d'anar a una altra ciutat a estudiar, és el cost del transport, el cost de la manutenció, el cost de l'allotjament... I això no ho tenim en compte. I valdria la pena i espero que la moció que portarem d'aquí a quinze dies puguem aprovar algun tipus de programa que justament intenti ajudar les famílies a que els seus fills, doncs, puguin estudiar si la carrera que els interessa o si la nota de tall a la que han pogut arribar els porta o els condueix a una altra ciutat. És clau, això, no és un tema menor, és un tema d'igualtat d'oportunitats i d'accés, d'igualtat, és molt important, si realment volem ser un país de primera. Sempre ens comparem amb els suecs, amb els holandesos..., doncs n'hauríem d'aprendre una mica. I ara que es fan els pressupostos no costaria tant, dels 30.000 milions d'euros que té de pressupost la Generalitat de Catalunya, que en l'àmbit d'universitats augmentessin, augmentéssim el pressupost en 80 milions d'euros. Si augmentéssim el pressupost entre 80 i 100 milions d'euros en tres anys, ens posaríem als nivells de finançament de l'any 2010 –ja, cada vegada està més lluny, el 2010, des de que ho anem dient–, però sobretot podríem reduir les taxes universitàries i posar-les a la mitjana, almenys, de l'Estat espanyol. Per tant, és un tema molt important, que crec que ens ho hauríem de prendre seriosament. No sé si la consellera avui no ha vingut perquè no està gens d'acord amb això; ja m'ho va dir ahir en la interpel·lació: no coincideix gens amb nosaltres. Espero que la moció avui la puguem aprovar i el Govern, encara que no hi estigui d'acord, com que no té la majoria parlamentària, hagi de complir-ho; com a mínim faci algun esforç, que nosaltres creiem que clarament no es fa. I no podem, a més a més, intentar tapar no abaixar les taxes amb posar una mica més de beques. No, no va d'això, la cosa. S'han d'abaixar les taxes i s'han d'augmentar les beques. I, per tant, les dues coses s'han de fer, i això vol dir prioritzar. I ahir ho deia ella: «S'ha de prioritzar. Doncs prioritzin. És que no volem que el coneixement sigui la base de la nostra economia? És que no volem que el coneixement permeti accedir a classes que tenen dificultats o que són més vulnerables perquè ascendeixin socialment, perquè puguin millorar? Doncs, si és així, s'ha d'apostar per aquest sector i s'hi ha de posar recursos. Perquè, com es demostra que es prioritza, és posant recursos. Per tant, nosaltres hem fet dues esmenes molt petites, que se'ns han acceptat, i votarem favorablement, com no pot ser d'una altra manera, a tota la moció de Catalunya en Comú Podem. Gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, del diputat senyor Jorge Soler.
Bé, molt bon dia. Gràcies, president; diputades i diputats, direm les veritats. Quant importa la universitat a aquest Govern? Doncs, és evident, ni el president, ni el vicepresident, ni cap conseller, doncs, té uns minuts per estar seguint aquest debat, perquè, amb sinceritat, no els importa res. Aquest Govern no millorarà la política universitària, no ho va fer a l'anterior legislatura; ens convidava contínuament a reunions, a pactes nacionals, pactes estratègics, però no va canviar absolutament res, perquè desgraciadament, com bé saben vostès, també la política universitària és un tema menor per a aquest Govern. Deixin-me començar fent un apunt breu, una defensa als drets i les llibertats a les nostres universitats, als nostres campus. Vull donar les gràcies i tot el nostre suport a totes aquelles persones que estan defenent la llibertat a la universitat; a tots aquells que van patir l'atac feixista a un acte hispanista sobre Cervantes a la Universitat de Barcelona; als companys de Societat Civil i de S'ha acabat!, pel seu compromís per la llibertat; a tots aquells professors i alumnes que sou assenyalats i no baixeu el cap, els que aguanteu [[aplaudiments]] amenaces de mort per defensar la pluralitat. Gràcies. A tots aquells en la defensa de la llibertat, moltes gràcies, i ni un pas enrere, companys. Gràcies. [[Aplaudiments.]] La universitat està perdent alumnes, i aquesta conselleria, com poden veure, no fa res. Tenim les taxes més cares de tot Espanya i no feu res. Tenim una universitat infrafinançada i no es fa res. Tenim professors associats, amb una precarietat extraordinària, i vostès no fan res. I què diu, la consellera, quan se li pregunta? De fet, avui no ho podem fer. Respon: «El sistema universitari ha arribat a un fi de model. Bé, suposo que els que han seguit la política universitària, l'escassa política universitària que hi ha a Catalunya. Com saben vostès, aquest pacte nacional és exactament el mateix que ens oferia el Govern anterior: res. Mirin, si volen reformes, comencin. No necessiten venir a aquest Parlament a fer absolutament res; no ho fan. Baixin aquest 30 per cent de les taxes més cares. Però, per cert –desgraciadament, avui no hi ha cap conseller per contestar, i m'agradaria que la consellera l'hi digués al conseller d'Educació–, qui va portar aquí una moratòria urgent a aquest Parlament per reconèixer que els nostres alumnes no tenen nivell d'anglès per acabar els seus graus va ser aquest Govern. Aquest Govern ens va venir a demanar, si us plau, que aprovéssim la moratòria. Miri, quan vostès parlin de nivell d'excel·lència, facin el favor de recordar que són vostès qui, a instància dels rectors, ens van demanar i van tenir també el nostre recolzament, per reconèixer que el nostre alumnat universitari no té aquest nivell. Nosaltres avui hem tornat a ficar aquesta esmena dintre d'aquesta moció. Desconec per què Podemos tampoc, bé, l'accepta. Bé, ja vam veure els discursos d'ahir en aquest Parlament. Estan molt més a prop, cada vegada més, del discurs separatista que del discurs realista. Doncs, miri, la realitat és que són vostès mateixos els que reconeixen a aquest Parlament que els nostres alumnes universitaris no tenen competències tampoc en anglès. Deixin de negar, com van fer ahir, amb la companya Sierra. Aquesta és la realitat i la repetirem, hi insistirem. Nosaltres exigim transparència i Podemos, doncs, no ens l'accepten. Exigim excel·lència a la nostra esmena, exigim internacionalització, i vostès no l'accepten. Nosaltres volem propostes per millorar la universitat: excel·lència als campus, llibertat, no equidistància ni imposicions; reformes reals per millorar els resultats, per ser més competitius, per moure més i millor el nostre alumnat i els nostres professors; per recolzar, de veritat, el coneixement. Però vostès no ho fan. Els rectors us demanen més recolzament, però ja veuen on està el recolzament avui, a Catalunya, en aquest Parlament: absent. I nosaltres –per acabar– demanem el que avui està demanant també la Politècnica a Catalunya –i és probablement l'única esmena que vostès avui ens han acceptat–, que és parlar de vocació, de vocació també en femení, especialment per part de les dones a la ciència, a la tecnologia, a l'enginyeria i a les matemàtiques. Diputades i diputats, Ciutadans defensem la llibertat, la igualtat, les reformes i l'excel·lència. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, és el torn de la diputada senyora Gemma Espigares.
Gràcies, president. De fet, li deia ara al diputat Soler que és poc elegant fer referència a les ganes de governar del Govern –hi siguin o no, amb una moció que no és obligat que hi siguin, a diferència de les interpel·lacions. I, a part, és que, si no, jugaria al mateix populisme que vostè i li diria: «A la diputada Arrimadas i Carrizosa no els importa, no?, perquè no hi són. És que... [[Aplaudiments.]] Crec que, a diferència d'aquest punt, amb la resta estem d'acord en molts punts, i amb el diputat Ferro hem arribat a acords de transacció en diverses coses: en facilitar aquest pla d'estabilitat per al professorat i per al personal d'administració i serveis de les universitats, que el necessiten; en aquest finançament basal per a la recerca; en que hi hagi un informe sobre les beques –de fet, no només sobre les beques; avui es presenta el llibre que ha dirigit el senyor Vilalta, Construint la Catalunya del coneixement [[l'oradora el mostra]] , dels trenta últims anys del sistema universitari, i això també és discutir en base a dades, que és el que fem a les universitats–; amb la proposta de Ciudadanos d'augmentar les vocacions, sobretot en la part de les ciències i les tecnologies, especialment en les dones –i en això ens hi trobarem totes. En quines coses ens hi hem de poder trobar? En el Pacte nacional per al coneixement, que ha de poder parlar de tot aquest model i ho ha de poder fer des del consens, des de l'autonomia universitària, però amb tots els actors asseguts a la mateixa taula. I això ens ha de portar a parlar no d'un pla d'inversions només per al 2019 sinó de tot aquest repte de futur que tenim. I això vol dir també aquestes famílies monoparentals de les que demanen l'equiparació. No he acabat d'entendre per què no s'accepta una esmena en la que diu «equiparar quan l'Estat traspassi les beques, quan ja hi ha, des del 2001, diverses sentències del Tribunal Constitucional que diuen que ens han de donar les beques. Tant que Ciudadanos ens diu que complim la llei, potser aquesta també ens ajudaran a que la complim i ens la donin. En quines coses estem d'acord Esquerra? En la baixada de taxes, i tant que sí. Es va vendre com una situació conjuntural el 2012 i per això donem suport a que es rebaixin. Ara, el que no podem compartir és aquesta proposta que ens porten aquí de que ho fem de forma lineal i absolutament per a tothom, per a qui té més diners i pot pagar-s'ho i per a qui no. I per això el Govern ja hi ha posat mesures i des de l'any passat ja es paga, ja es fa aquesta rebaixa en els trams 1 i 2, que, de fet, són les persones que tenen més problemes. Parlaven de recuperar els pressupostos del 2010, i tant que sí. I tant! I de fet la diputada Romero parlava de 80 milions d'euros. Doncs la proposta de pressupostos porta 60 milions d'euros per pal·liar algunes d'aquestes mesures i ho saben amb les converses de pressupostos, però també ho saben amb l'esmena que per escrit havíem presentat i que no havien volgut aprovar. Què es podia fer amb aquesta esmena? Què es podia fer amb aquests pressupostos? A què està dient que no els Comuns? Està dient que no a reduir un 30 per cent els trams 3, 4 i 5; està dient que no a equiparar màsters a grau de preu C. Sí, sí, en això estant dient que no. I estant dient que no a unes beques salari que han de permetre una oportunitat real per a aquella gent que ni tan sols es planteja entrar a la universitat. A tot això estan dient vostès avui que no. Pel camí? Pel camí una ILP, una ILP en la que el nostre jovent republicà també hi està implicat per abaixar aquestes taxes, però que s'ha de poder fer de forma progressiva i no lineal sinó afavorint a aquells que realment tenen problemes per quedar-se a la universitat no aquells que s'ho poden pagar i de sobres. Pel camí, alguna ocurrència més de Ciudadanos, eh?, que sempre ens donen el puntet, com la recentralització i que totes les comunitats paguem el mateix. Sin fin. Premiar l'excel·lència, de fet ho llegiré literalment, què demana Ciudadanos: «Premiar independentment del nivell de renda amb beques. Toma ya, tú! La gent que s'ho pot pagar de sobres, escolta, si és bona paguem-li la universitat i paguem-li tot el que calgui. I això, per fi, comencem a saber quin és el model de Ciudadanos en el tema d'universitats. I espera't, i a més ho ha dit el diputat Soler. Venim aquí a aprovar una moratòria perquè els estudiants no quedin sense títol universitari perquè no tenen el nivell d'anglès B1, B2 i vostès demanen el C1, perfecte! Mirin, jo entenc que l'oposició a fer d'oposició i no ha de fer de govern, però què ens trobem quan passa això. Doncs ens trobem que Podemos el 2016, què demana? Revertir taxes, avançar cap a la gratuïtat; el PSC reduir taxes, avançar cap a la gratuïtat. Aquí quan parlem de mocions, tots demanem de tot, ara quan un senyor que es diu Coscubiela –poc amic meu, eh?, poc amic meu–, però bé, Iniciativa, Comuns, Catalunya en Comú Podem, depèn de qui més ho diu, aprova una llei d'acompanyament als pressupostos. Per tant, a qui sí que va de «pasta, a qui sí que va parlar de veritat, ep!, major de progressivitat, 30 per cent els trams 1 i 2. Doncs posin aquest realisme que el senyor Coscubiela va posar i aprovin que aquest 30 per cent també pugui ser al 4, al 5,... [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]]
Diputada.
...excepte a la gent que en té més. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya és el torn ara del diputat senyor Lluís Font.
Bon dia, senyor president. Senyores i senyors diputats, en primer lloc voldria excusar la presència de la conselleria d'Empresa, de la consellera d'Empresa i Coneixement perquè precisament ara està en una reunió important, transcendent, amb una gran empresa catalana de projecció internacional. A tots ens convé que el producte de la negociació que està emprenent sigui favorable i reverteixi al servei de l'economia i de la universitat. Jo la veritat és que en aquesta sessió he après coses. He après del senyor Soler que aquest «no fer un pas enrere no només és un lema feminista, que el sobiranisme ha fet seu, sinó que ell també el comparteix amb relació a la universitat. I, per tant, epistemològicament benvingut al club dels que no volem fer passes enrere en allò que considerem important. [[Aplaudiments.]] He escoltat que el senyor Lucas Ferro deia que estàvem fent una regressió d'una generació. En les converses mantingudes jo crec que hem coincidit molt en els objectius, però he de discrepar en l'anàlisi de context. No em sembla que la universitat catalana hagi fet una regressió d'una generació sencera. Tenim problemes, és obvi. No els podem negar. I gràcies a l'esforç que han fet els mateixos usuaris i les seves famílies, i sobretot el professorat i els investigadors, hem pogut mantenir el nivell de qualitat en la formació universitària i en la recerca. Però d'aquí a dir que hem fet una regressió, jo crec que hi ha un salt important. Nosaltres compartim els grans objectius, les metes, l'horitzó que planteja aquesta moció, no només perquè ho proposi el Grup de Catalunya en Comú sinó perquè reflecteixen bé el consens de la comunitat universitària, precisament dels estudiants que ens van venir a veure, el Ceucat i ens van formular una anàlisi similar. Per a nosaltres és molt important fer possible l'accés a la formació al llarg de la vida de tothom, no només l'accés a la universitat, sinó que hi accedeixin, puguin desenvolupar els cursos inicials i de formació continuada perquè la gran aposta del país és el talent, el talent de la seva gent. I això reverteix en el benefici d'un mateix i és condició de possibilitat per desenvolupar les pròpies capacitats i per poder tenir una vida lliure, duent les regnes de la pròpia existència, però és també el futur del conjunt. I, per tant, totes les mesures que apuntin en aquesta direcció són les nostres, són les del país: fer possible l'equitat; fer possible que tothom ingressi a la universitat no només quan ets jove i acabats els estudis secundaris sinó al llarg de la vida. En segon lloc, per nosaltres és molt important que en l'esquema de Bolonya es pugui culminar una formació no només de grau sinó complementària, i, per tant, trobar els mecanismes per garantir aquesta possibilitat d'itineraris formatius personalitzats al servei del mateix projecte universitari i alhora garantir que les universitats tinguin els recursos que necessiten per fer la funció que la societat els ha encomanat, de formació intel·lectual i humana, de capacitació professional i de recerca, que ens faci seguir sent un país innovador. En això, hi ha un acord absolut. Potser, un punt de discrepància, que la diputada Gemma Espigares ja ha plantejat, és que no sempre tractar per igual allò que és diferent ens fa avançar en el terreny de l'equitat, perquè, més aviat, tendeix a consagrar la desigualtat ja existent. Per tant, en polítiques públiques, tenint clar l'objectiu, que és garantir el màxim d'igualtat d'oportunitats, hem de poder desplegar polítiques específiques que atenguin la diversitat i no accentuïn el punt de partida. I, en segon lloc, en la moció, en alguns aspectes, s'accepta la progressivitat, és a dir, poder-ho calendaritzar i desenvolupar en el temps, i en els altres hi ha una exigència d'immediatesa. Nosaltres què diem, davant d'això? Que la gran aposta és doble, d'una banda, incrementar el finançament públic de les universitats, obvi, fonamental, sense això no caldria seguir-ne parlant, però, en segon lloc, establir aquest pacte nacional per la societat del coneixement tan important que permetrà que el conjunt de la comunitat educativa estableixi prioritats, defineixi l'horitzó de sentit, aconsegueixi que aquests recursos siguin el màxim eficients possibles. I, si em permeten l'anècdota, que no és tal anècdota, la nostra consellera, quan era directora general d'Indústria, va ser l'ànima del Pacte per a la indústria, per tant, coneix molt bé què suposa un pacte d'aquests, com s'ha de crear el context perquè sigui possible i com treure'n els avantatges. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Tot seguit, és el torn, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat senyor Vidal Aragonés.
President, per intervenir des de l'escó. Per avançar el sentit del nostre vot, que serà afirmatiu, amb una única excepció, que és que demanarem votació separada de l'apartat a del punt 3. I serà afirmatiu perquè valorem molt positivament la moció que s'ha presentat, fixa aquests dos elements que són centrals per poder donar respostes a la política de les universitats públiques, per una banda, la necessitat de rebaixa de les taxes i, per una altra banda, també la necessitat d'abordar l'infrafinançament de la universitat pública. Aquest mateix grup, també, presentarà aquesta tarda, en una moció, la sol·licitud de rebaixa del 30 per cent de les taxes. Ho hem debatut i ho hem aprovat en diferents ocasions, en aquest mateix Ple, però que, amb independència que ja s'hagi aprovat, ens trobem en una realitat en què tenim les taxes universitàries més altes del nostre entorn. I el que això suposa..., el que suposa que, amb dades no oficials, prop de deu mil persones són expulsades de la universitat, de fet, la matrícula va baixant fins a cinc mil persones, i el que suposa de realitat, que és que hi hagi qui no es pot incorporar o hi hagi qui ha de deixar la universitat per una qüestió merament econòmica, perquè té menys recursos que altres persones de la nostra societat. Fins i tot, el moviment estudiantil ha acabat variant la seva centralitat de consignes, que, històricament, havia anat molt de la mà de beques, per demanar reduir les taxes i això ve provocat per l'afectació que té per als i les estudiants l'alt nivell de cost de les taxes que tenim a dia d'avui. També votarem a favor de l'apartat de beques que hi ha en aquesta moció. I hem de dir, això sí, que estem d'acord amb el que plantegen quant a finançament, retornar al 2010, per cert, millor que al 2011 però volíem fer dos petites consideracions: la primera, és insuficient, per al nostre model, encara aquest camí, i la segona, que es diu expressament «2010 anterior a l'inici de les polítiques de les retallades i nosaltres volem recordar que les retallades s'iniciaren aquell mateix any 2010 i, si algú pensa que a la universitat no va afectar, que l'hi preguntin als treballadors i les treballadores de la universitat què va passar amb el 5 per cent de les seves retribucions, que van ser expropiades directament pel Govern del tripartit. Darreres dues consideracions. D'acord amb el tractament igual de famílies monoparentals amb famílies nombroses, però hem de tenir el debat i la discussió del que suposa no tenir en consideració la realitat econòmica d'aquelles famílies nombroses. I, per últim, no podem votar a favor del que significa l'apartat a punt 3, perquè, mirin, vostès el que han transaccionat amb els dos grups de Govern és presentar un pla per ajudar les universitats a presentar els seus plans d'estabilització, és a dir, presentar un pla per presentar un pla...
Diputat...
...si algú pensa que així acabem amb la precarietat laboral de la universitats, doncs, evidentment és que no. Gràcies, president.
...se li ha acabat el temps. Gràcies, diputat. És el torn, ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, de la diputada senyora Andrea Levy.
Sí. Brevemente. No entraré a valorar si es obligatorio o no es obligatorio que estén presentes los consejeros, al menos, del sector de la moción que se esté hablando en el hemiciclo, pero me ha parecido entender del diputado de Junts per Catalunya que la consejera no estaba porque está reunida con una empresa, entonces, eso quiero decir que, para la consejera, son más importantes las empresas externas que hacer el debate en este Parlamento. Yo creo que, a lo mejor, se tendrían que inventar menos mesas de partidos externas si primaran más el debate donde tiene que celebrarse, que es en este hemiciclo, que es de dónde huye su Gobierno y el presidente Torra. [[Remor de veus.]] Y dicho esto, votaremos a favor de esta moción. Evidentemente que nos preocupa y nos ocupa el debate sobre la política universitaria, en el doble sentido de la financiación, en el que es... [[Persisteix la remor de veus.]] Pediría silencio...
Silenci.
Gracias. Se ponen ustedes muy nerviosos, ¿eh?, cuando se dice que no quieren el diálogo en este Parlamento.
Segueixi, si us plau, senyora Levy.
Bien. En el doble sentido de la financiación, es decir, efectivamente, que se revierta esa subida de tasas universitarias para que puedan acceder al sistema universitario –si lo quieren, porque es compatible y no debe ser el único sistema de formación profesional que debe existir en nuestro país– aquellos que lo deseen, pero también en esa financiación, que no debe ser exclusivamente pública, de las universidades, que está bien que haya un sistema privado también de ayuda, de mecenazgo, de patrocinio a nuestro sistema universitario. Pero, además, es muy importante no solo –no solo– que apoyemos y prestigiemos a las universidades, es importante que el entorno que rodea a nuestras universidades también esté promocionado por parte del Gobierno y, por eso, no podemos entender que haya un gobierno de la Generalitat que haya convertido Barcelona en una isla tecnológica. La capital mundial del congreso telefónico se convierte, ahora, en la capital de la cual son expulsadas las empresas tecnológicas por decisiones del Gobierno de la Generalitat. Eso da cuenta de que ustedes están en un 1714 mental que quieren también aplicar a la realidad de Cataluña. Muchas gracias.
Per pronunciar-se, finalment, sobre les esmenes, té la paraula de nou el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Moltes gràcies, diputats i diputades. Estic completament d'acord amb la intervenció que ha fet la companya Alícia, del PSC. A vegades, parlem del sistema universitari i del sistema del benestar d'una forma tancada, però crec que també hauríem d'incorporar elements, especialment en política d'habitatge i de cohesió social, territorial i de mobilitat, que són importants. Company Jorge, no hem estat d'acord en gairebé res, però sí que crec que hi ha elements que hauríem de seguir treballant amb més calma, especialment, el tema de l'anglès. I ja em refereixo directament als membres del Govern, bé, dels grups que donen suport al Govern, perquè crec que hi ha una discussió que és molt reiterativa i que ens impedeix avançar en una discussió honesta sobre el paper que ha de tenir la universitat pública en un estat del benestar. Mirin, l'any 2008, l'impost de successions recaptava a Catalunya més de 1.000 milions d'euros; enguany, menys de 500. Una subvenció a les rendes altes d'aquest país de més del 50 per cent. Si els preocupa que alumnes de rendes diferents puguin accedir al sistema públic universitari el que han de fer és corregir-ho amb la fiscalitat pública d'aquest país i deixar de bloquejar el debat fiscal en aquest país, perquè és una vergonya que fiquin barreres a l'accés universitari, que han expulsat deu mil alumnes, i siguin incapaços de tocar la fiscalitat per assegurar la progressivitat fiscal en aquest país. [[Aplaudiments.]] I ja que estem d'acord amb allò de «ni un pas enrere, crec que hauríem d'estar d'acord tots amb que ni un pas enrere en seguir expulsant alumnes de les nostres universitats públiques, en seguir bloquejant el debat sobre la fiscalitat en aquest país i seguir repetint, com un mantra, que la política de beques està suplint l'augment abusiu de taxes. No només no l'està suplint i no només és insuficient en l'actual nivell de taxes, sinó que això és una evidència quan causa l'expulsió de més de deu mil estudiants universitaris. I crec que en això, abans de fer una contraoferta de pressupostos...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...hi haurien de reflexionar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Hem cridat a votació. [[Eduard Pujol i Bonell demana per parlar.]] Sí, un segon, senyor Pujol. De les intervencions, he deduït que el punt 3.a demanaven que es votés separadament, senyor Aragonés, sí? [[Pausa.]] Senyor Pujol, per què em demana la paraula?
Per al·lusions. Hem entès que el Partit Popular està molt interessat...
Un moment, un moment, un moment. Per al·lusions de qui, senyor Pujol?
De la senyora Levy...
A qui?
Als diputats de Junts per Catalunya.
No. Les al·lusions han de ser personals, ho sap perfectament, senyor Pujol. No ha al·ludit personalment a ningú. No.
M'ha al·ludit personalment com a diputat del Grup de Junts per Catalunya.
No correspon al·lusions, en aquest cas. Senyor Pujol, ho sap. S'ha demanat votació separada del punt 3.a. Alguna petició de vot separat més? [[Pausa.]] Sí, senyora Caula...
Demanaríem votació separada de tots els punts, perquè agrupàvem els últims, però amb el 3.a crec que no hi hauria consens.
Però demana punts i subpunts? [[Pausa.]] D'acord.
Subpunts.
Punts i lletres, per tant, eh? Els punts i subpunts? [[Veus de fons.]] D'acord. Doncs, passem a la votació. Votarem punt per punt. Comencem votant el punt 1.a. Comença la votació. El punt 1.a ha estat aprovat per 67 vots a favor, cap en contra i 58 abstencions. Passem ara a votar el punt 1.b. Comença la votació. El punt 1.b ha quedat rebutjat per 31 vots a favor, 60 en contra i 35 abstencions. Passem ara a votar el punt 1.c. Comença la votació. El punt 1.c queda aprovat per 67 vots a favor, cap en contra i 59 abstencions. I passem ara a votar el punt 1.d. Comença la votació. El punt 1.d queda aprovat per 67 vots a favor, 59 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 1.e. Comença la votació. El punt 1.e ha estat aprovat per 67 vots a favor, 59 en contra i cap abstenció. I passem ara a votar el punt 2.a. Comença la votació. El punt 2.a ha estat aprovat per 66 vots a favor, cap en contra i 59 abstencions. Passem ara a votar el punt 2.b. Comença la votació. El punt 2.b ha estat aprovat per unanimitat, és a dir, 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 3.a. Comença la votació. El punt 3.a queda aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. I passem ara a votar el punt 3.b. Comença la votació. El punt 3.b queda aprovat per unanimitat, és a dir, 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I, finalment, votarem el punt 3.c. Comença la votació. El punt 3.c ha estat aprovat per unanimitat, que vol dir 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Declaració del Parlament de Catalunya de condemna de l'atac homòfob al Centre LGTBI de Barcelona]] [[401-00009/12]] Abans de suspendre la sessió, aquest matí, llegirem la Declaració del Parlament de Catalunya de condemna a l'atac homòfob al Centre LGTBI de Barcelona, que va aprovar la Junta de Portaveus. Per llegir-la, demano al secretari tercer que en faci la lectura. Gràcies.
Declaració del Parlament de Catalunya de condemna de l'atac homòfob al Centre LGTBI de Barcelona: «El Centre LGTBI de Barcelona va rebre un atac homòfob la nit del dissabte 26 de gener, una setmana després d'haver-se inaugurat. Els atacants hi van trencar vidres, hi van escriure missatges d'odi, hi van encastar una tanca i hi van dibuixar símbols feixistes. Aquests fets atempten greument contra els principis de la Llei 11/2014, que té com a objectiu desenvolupar i garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres i intersexuals –LGBTI– i evitar-los situacions de discriminació i violència, per a assegurar que a Catalunya es pugui viure la diversitat sexual i afectiva en plena llibertat. El Parlament de Catalunya condemna la violència i dona suport a les accions empreses per l'Ajuntament de Barcelona i per les organitzacions socials davant la fiscalia per a garantir que aquests actes no restin impunes. El Parlament de Catalunya defensa una societat diversa, que respecta els drets i llibertats de tothom per damunt de l'odi, la intolerància i la discriminació. El Parlament de Catalunya celebra el caràcter multitudinari i solidari de la concentració de denúncia de l'atac i fa una crida a tota la societat catalana per a protegir la diversitat sexual i afectiva de tothom. Palau del Parlament, 7 de febrer de 2019. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Moltes gràcies. Se suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Bona tarda, diputats, diputades. Reprenem la sessió. Els demano que vagin seient en els seus escons respectius, si us plau. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les actituds negacionistes que posen en perill els drets de les dones]] [[tram. 302-00056/12]] El dinovè punt de l'ordre del dia és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les actituds negacionistes que posen en perill els drets de les dones, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Aurora Madaula.
Bé, bona tarda. Gràcies, president. Conselleres, consellers, diputades, diputats, membres del Parlament i convidats de la societat de Catalunya, convidats..., sobretot especialment avui dono la benvinguda a les associacions que lluiten pels drets de les dones. Benvingudes al Parlament. La veritat, si volen que els digui la veritat, m'agradaria no ser avui presentant aquesta moció sobre les actituds negacionistes que posen en perill els drets de les dones. Des del Grup de Junts per Catalunya, quan vam presentar la interpel·lació amb la consellera Artadi i fins avui, hem constatat que la situació en la que vivim és molt difícil. Només a Catalunya hem assistit des que vam presentar la interpel·lació fins avui a l'assassinat d'una nena, d'una jove de disset anys, una jove de Reus, assassinada en mans d'un home de dinou anys; a la violació en grup d'una noia de setze anys a Sabadell, o a una altra violació d'una nena de setze anys, a Sant Cugat, sense oblidar l'atac feixista que va patir el centre LGTBI de Barcelona, al qual hem fet referència aquest matí, o també hem assistit a la posada en públic d'una sentència del jutjat de Lleida on el jutge condemna a la pena mínima per una violació en grup a una noia discapacitada en entendre que la víctima no s'hi havia resistit amb prou força. La Manada té moltes formes, i, de vegades, La Manada és el sistema. N'estem fartes, ens volem vives, lliures i sense por. I ara mateix tots els indicadors ens mostren que no som lliures, que assistim a una regressió dels drets i les llibertats de les dones. En l'última enquesta sobre violència masclista que ha fet pública la Generalitat de Catalunya s'identifiquen, per exemple, que els espais d'oci són un dels espais on hi ha més agressions masclistes, on més freqüentment han patit les dones agressions. Per aquest motiu celebrem la posada en marxa del Protocol de seguretat contra les violències sexuals en entorns d'oci que el Govern va presentar la setmana passada. Els altres espais on les donen pateixen violència masclista és al transport públic o a l'espai públic en general. La conseqüència d'aquests perills, d'aquestes amenaces masclistes cap a les dones és que un 44 per cent de les dones que han patit agressions han decidit no sortir soles o tenen por a sortir soles al carrer; unes conseqüències lamentables i que condicionen un cop més la nostra llibertat. Però mentre aquesta situació es dona hi ha qui des de la política, no només des de la política, però des de la política, hi ha qui es dedica a qüestionar les denúncies, a menystenir les agressions, a posar en dubte les lleis de protecció contra la violència masclista. Hi ha qui fa això, hi ha qui pacta amb ells i va a manifestacions de bracet amb ells, com faran Ciutadans i PP el proper diumenge a Madrid. Perquè és clar els drets de les dones són drets de segona, no són importants; són drets amb els que es pot mercadejar, rebaixar –«no era violació, era abús; només era abús. No passa res si rebaixem la Llei de prevenció de violència de gènere o la de no discriminació de les persones LGTBI, no passa res, és un mal menor, un mal menor a canvi d'un bon govern. Doncs, mirin, els faré esment del que deia la filòsofa Hannah Arendt, experta en l'estudi de la banalització del mal, els recordaré que qui escull el mal menor oblida amb gran rapidesa que és estar escollint el mal. Per tots aquests motius que els he exposat –i els que no he pogut exposar per manca de temps– avui presentem en aquest Parlament aquesta moció, i un cop més, a banda de tota la feina que fem al Parlament i amb l'intergrup de drets sexuals i reproductius del qual formo part. Instem amb aquesta moció, instem, per exemple, el Parlament a rebutjar qualsevol posicionament o pacte polític amb partits que plantegin la supressió o reducció de mesures de protecció dels drets de les dones, així com ens comprometem a defensar els moviments feministes davant l'auge de l'extrema dreta. No ens faran callar. Seguirem treballant i lluitant pels drets de totes. I ho farem al costat dels homes, perquè els necessitem en aquesta lluita. Per acabar tornaré a citar Maria-Mercè Marçal, que vaig citar durant la interpel·lació, perquè deia..., hi ha una cita de Maria-Mercè Marçal del 1995 que parlava en termes molt adients pel dia d'avui, i deia: «A Madrid no entenen el problema del català de la mateixa manera que alguns homes no entenen les reivindicacions feministes; formalment són situacions resoltes però a la pràctica és una altra història. Bona tarda. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Beatriz Silva.
Buenas tardes, diputados, diputadas. Estamos hoy aquí para debatir una vez más sobre una de las cuestiones que afectan de forma más profunda la vida de las mujeres y las niñas, y es el derecho que tienen a vivir en un mundo libre de violencia machista. Cataluña ha sido pionera a la hora de dotarse de una legislación específica para combatir la violencia de género, pero este Parlamento ha reconocido también en distintas mociones y propuestas aprobadas recientemente que aunque hemos avanzado aún queda mucho camino por recorrer. Desde mi grupo parlamentario compartimos la preocupación por el avance de posicionamientos políticos que niegan los derechos de las mujeres e incluso la existencia misma de la violencia machista y celebramos la enorme coincidencia que tiene esta moción en cada uno de sus puntos con las proposiciones no de ley que están aprobando estos días distintos parlamentos autonómicos a propuesta del Partido Socialista, sin embargo lamentamos que no se hayan aceptado las enmiendas que presentamos y que iban encaminadas a que este Gobierno asuma un compromiso en la lucha contra la violencia machista en sus presupuestos. Creemos que, aunque las declaraciones de intenciones son importantes para avanzar y defender los derechos de las mujeres, es indispensable que esta voluntad se exprese en medidas concretas. Hace unas semanas en la Comisión de Igualdad pudimos constatar la situación de emergencia que viven en Cataluña los servicios de atención a las víctimas de violencia machista a través de tres informes encargados por el Institut Català de les Dones. Una de las redactoras de estos informes expresaba su preocupación por la falta de un modelo de abordaje de las violencias sexuales en Cataluña; «no hay una agenda política sobre esta cuestión y por eso no hay una política efectiva eran sus palabras concretas. En octubre este Parlamento aprobó una resolución que instaba al Gobierno de Cataluña a crear el pacto catalán contra la violencia machista en un plazo de seis meses. Esta semana la presidenta del Institut Català de les Dones nos informó que este pacto estaba en elaboración pero fue incapaz de trasladar un calendario ni tampoco informar sobre el presupuesto para su despliegue. Creemos que esto es preocupante. Como lo es también que en la actual discusión en torno a los presupuestos no se hable nunca sobre las partidas que se destinarán a políticas destinadas a la mujer, que se han recortado un 31 por ciento desde 2010. En la sesión de control al Gobierno del 19 de diciembre pasado, la consellera Artadi señaló que parte de los 17 millones de euros que el Gobierno del Estado transfirió a Cataluña durante 2018 para el despliegue del Pacto de estado contra la violencia de género se destinarían al pacto catalán. Desde mi grupo parlamentario creemos que la lucha contra la violencia machista en Cataluña no puede depender únicamente de estas transferencias; tenemos que ser capaces al menos de igualar con nuestros propios recursos el esfuerzo que están haciendo otras administraciones, por ejemplo, el Gobierno socialista de Pedro Sánchez. Nuestras enmiendas, que no han sido aceptadas, iban encaminadas en este sentido: a traducir las buenas palabras en partidas específicas. Proponíamos aumentar en un 50 por ciento los recursos de la conselleria de Afers Socials i Famílies para combatir la violencia de género, porque el setiembre pasado se me informó por escrito que lo que se tenía previsto para todo 2018 era de 9.750.000 euros, una cifra totalmente insuficiente porque, según los propios informes del Institut Català de les Dones, la red de atención a las víctimas de violencia machista en Cataluña llega solo a un 11 por ciento de las mujeres que se estima que son víctimas, nueve de cada diez queda fuera de cualquier tipo de atención. En su comparecencia, la presidenta del Institut Català de les Dones fue incapaz de decirnos con qué presupuesto contaría en 2019 ni qué partida se destinaría para el Plan estratégico de políticas de igualdad que vino a presentar, tampoco qué está haciendo el Gobierno de Cataluña con los más de 17 millones de euros que se han transferido para el despliegue del Pacto de estado contra la violencia de género. Desde mi grupo parlamentario votaremos a favor de esta moción porque creemos que en un momento en que surgen discursos y formaciones que quieren recortarnos los derechos de las mujeres no estamos en condiciones de desmarcarnos, pero sobre todo votaremos a favor porque esta moción es prácticamente una copia de un documento que hemos redactado desde el propio Partido Socialista. Sin embargo, queremos dejar claro que a las mujeres que necesitan una vivienda para alejarse de su agresor, que tienen que esperar meses para ser atendidas por una psicóloga en Cataluña o que han sufrido violaciones en las últimas semanas, no les sirve de nada [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que declaremos que haremos una agenda 2030 feminista si no ponemos recursos para atenderlas.
Diputada...
Las víctimas de violencias machistas y sus hijos e hijas...
...se li ha acabat el temps.
...necesitan soluciones, no solo palabras.
Moltes gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, ara, té la paraula la diputada senyora Noemí de la Calle. Quan vulgui.
Buenas tardes. El año 2019 acaba de empezar y los datos de asesinatos y agresiones hacia las mujeres son terribles; la última, tristemente asesinada con diecisiete años. Queremos aprovechar para mostrar nuestra condena ante los brutales crímenes contra estas mujeres y queremos mostrar nuestra solidaridad con los familiares y allegados de las víctimas y que sepan que donde gobierne Ciudadanos no se va a dar ni un paso atrás en la defensa de sus derechos. Celebro que llegue al Parlament una propuesta sobre los derechos de las mujeres y voy a ir más allá de las palabras y valorar lo que se ha hecho y sobre todo lo que no se ha hecho, a ver si le podemos poner solución. Miren, aquí tenemos un gráfico con la evolución de las políticas de mujeres y la lucha contra la violencia de la última década. Los recortes han sido continuados durante los diferentes gobiernos, así que aquí no se salva nadie, ¿eh?, salen todos feos en la foto, y por ello, nos chirría la trampa de esta moción, porque da la casualidad que ustedes, pues, no ponen por escrito los tijeretazos que van a cometer y, a la hora de la verdad, pues, cuando gobiernan, tienen una tijera tan grande como una catedral. Se sientan ahí con cara de no haber roto un plato en la vida, ¿eh?, señora Madaula, y dan grandes discursos sobre los derechos de las mujeres y señalan a quienes los ponen en duda, pero es que ustedes son peores que esos partidos negacionistas, porque ellos [[remor de veus]] lo reconocen sin complejos y ustedes no lo reconocen, no, pero...
Silenci.
...a la hora de la verdad ejecutan unos recortes salvajes. Esto sí es negacionismo respecto a los derechos de las mujeres. Aquí han recortado todos, sí, también el tripartit, ¿eh? Tenemos aquí al Partido Socialista, con Esquerra, Iniciativa, Comunes, Podemos, Convergencia con el apoyo del PP, Convergencia con el apoyo de Esquerra y el poti-poti de Junts pel Sí, que también en los presupuestos del 2016 recortaban. Y es que, en base a esta moción, ustedes, es que no van a poder pactar con nadie, ni siquiera consigo mismos, ¿eh? Hay que tener la cara de amianto para presentar esto tras sus brutales recortes, ¿eh? Menos palabras y más hechos. Y, miren, nosotros presentamos una enmienda para expresar el rechazo a los recortes como los que ustedes han hecho durante todos estos años en las políticas de lucha contra la violencia machista, y no la han aceptado. Y no nos sorprende, porque ustedes están más interesados en hablar de cordones sanitarios. Y nosotros los cordones sanitarios los aplicamos a sus recortes de las políticas de lucha contra la violencia, y cordones sanitarios a su silencio cómplice ante algunas agresiones; silencio cómplice ante la agresión a las chicas de Barcelona con la Selección, que hasta su amado líder Puigdemont dijo en TV3 que eso era una anécdota y que no era violencia de verdad; silencio cómplice cuando a unos metros de este Parlament agreden a una madre delante de sus hijos por quitar lazos amarillos, y algunos de ustedes hasta lo justificaron [[remor de veus i xiulets]] y silencio cómplice...
Silenci. Un moment –un moment–, senyora diputada. Pari un moment. Silenci tothom i especialment el públic. [[Pausa.]] Continuï diputada.
Sí. Espero que me deje recuperar el tiempo que he perdido. Y silencio cómplice ante la agresión en Alsasua a las novias de unos guardias civiles simplemente por ejercer su derecho a elegir con quién querían compartir su vida. ¿Y ustedes qué hicieron, además de no condenarlo? Emitir un reportaje en TV3 victimizando a los agresores. Vergüenza les tendría que dar, vergüenza. [[Aplaudiments.]] ¿Una mujer deja de ser mujer cuando lleva una bandera de España? ¿Es justificable la violencia cuando esa mujer no lleva un lazo amarillo? Pues no; a nosotros nos parece que ninguna violencia es justificable y, por ello, desde Ciudadanos condenamos y seguiremos condenando todas las agresiones sufridas por mujeres, y será toda una novedad que ustedes también lo hagan. Hechos y no palabras. Miren, leyendo el título de la moción, recordé algo que pasó en mi ciudad en el último pleno municipal. En Hospitalet de Llobregat, en un solo año, han aumentado las agresiones sexuales con penetración en un 118 por ciento. ¿Y saben lo que eso significa? Dos violaciones al mes. Y desde Ciudadanos pedimos un plan de actuación específico para prevenir, detectar y erradicar este tipo de violencia en el municipio. ¿Y saben lo que contestó el teniente de alcalde del Partido Socialista? Que votarían en contra de ese plan porque estos delitos solo suponen el 1 por ciento del total. ¿Eso no es negacionismo? ¡Cuánta hipocresía! Insisto, menos palabras y más hechos. Porque, para nosotros, una sola violación ya es inaceptable, como es inaceptable estar sentada en el escaño y tener que presenciar las intervenciones del señor Salvadó, diputado de Esquerra, que quería elegir a las conselleres por el tamaño de sus pechos, ¿eh? [[Aplaudiments.]] Porque su sola presencia en este hemiciclo nos denigra a todas como mujeres. Tengo que reconocer que ha sido una sorpresa agradable que critiquen en su moción el auge de la extrema derecha y los movimientos fundamentalistas, porque muchos observamos preocupados sus coqueteos con la ultraderecha flamenca, con los Verdaderos Finlandeses o con los neonazis griegos de Amanecer Dorado. Así, que, bueno, entre sorprendida y contenta de que ustedes vayan a votar todo esto, eso sí, espero que no se quede en palabras, como ya nos tienen ustedes acostumbrados y se traduzca en hechos. Y espero que en los turnos de réplica aprovechen para condenar todas esas violencias que ustedes nunca han condenado. [[Aplaudiments.]]
En nom de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la senyora Susanna Segovia.
Sí. Bona tarda. Moltes gràcies. Jo tenia una intervenció preparada que també començava enumerant els casos d'agressions que hem vist darrerament, l'alarma social que provoca tot això, i, quan he sentit les altres diputades que han intervingut davant meu, he pensat: «Mira, gairebé tothom comença amb el mateix; allò que m'estalviaré. Va bé que m'ho estalviï perquè llavors hauré d'afegir algunes coses, perquè és que, diputada De la Calle, què difícil deu ser per vostè estar al partit en el que està, que pacta amb Vox a Andalusia. [[Aplaudiments.]] És que s'ho deu passar fatal! O sigui, jo la sento... [[Pausa.]] No, no –no, no. Ara, soc jo la que necessita parlar. Si jo ja ho entenc, que vostè ha de parlar amb aquesta ràbia i amb aquest ressentiment i dir tot el que els altres han deixat de fer, perquè ja els hi hem dit: és que vostès no han pogut fer mai re, ni podran fer mai re, perquè no governaran mai a Catalunya, mai, perquè segueixen sols i seguiran soles. [[Aplaudiments.]] No. Vostès són els que van negar la vaga feminista del 8 de març dient que era una vaga ideològica. Evidentment que era ideològica! –evidentment que era ideològica!– [[aplaudiments]] , perquè era una vaga que defensava els drets de les dones. No, no penso baixar el to perquè segurament vostè és que no s'ha sentit com parlava. O sigui, ha aconseguit que una moció que n'hauríem de poder compartir la majoria de les persones que estem aquí el sentit general s'hagi convertit en un pati d'escola. I és absolutament trist i denigrant. Estem en un sistema heteropatriarcal. El que ens està passant no són fets aïllats. I jo ara els vaig a citar algunes de les declaracions de vostès i del Partit Popular. El senyor Casado, parlant de la ideologia de gènere, comprant la terminologia d'Hazte Oír. La senadora del Partit Popular, Esther Muñoz, refusant la idea del consentiment necessari: no cal dir «sí, «sí, «sí, «sí, no; amb un sí n'hi ha prou. I això és el que ha passat a Lleida, que vostè ha citat. També podem parlar de les confusions que tenen vostès com a partit, i no sé a quins espais ho parlen; el portaveu d'Extremadura: «Ni machismo ni feminismo, igualdad. ¡Ole, tú! –¡ole, tú!–, ¿eh? [[Remor de veus.]] L'any passat deien això, que a la vaga no s'hi sumaven perquè era ideològica. I fa pocs dies vam veure com el seu propi partit, Ciutadans, feia un pas enrere a València contra el Pacte contra la violència de gènere. I no sabem què passarà a Andalusia, encara no sabem què passarà. No sabem quantes de les seves paraules, diputada De la Calle, s'haurà d'empassar en aquest mateix Ple, però esperarem –esperarem. És que sap molt greu; sap molt greu que en un tema com aquest no... [[Remor de veus.]] No, jo no estic parlant d'això. M'és igual el que digui. Jo no estava al tripartit... [[Forta remor de veus.]]
Silenci! –silenci!
Jo no estava al tripartit. No tinc cap mena de problema. Jo no estava al tripartit. Jo vivia a l'Equador, quan el tripartit. No tinc ni per què donar explicacions d'això. O sigui que cap mena de problema. [[Aplaudiments.]] Però, a banda –a banda–, sí que interpel·laré els grups del Govern, evidentment, en què passem –i jo sí que ho dic de veritat– de les paraules als fets i hi posem recursos; que no es pot parlar d'atacs contra les dones i seguir mantenint els concerts a les escoles que segreguen per sexe; que s'ha de dotar de recursos l'Institut Català de les Dones, de duplicar els recursos que té l'Institut Català de les Dones, i de garantir que totes les dones del territori de Catalunya tenen igualtat d'accés als serveis de lluita contra la violència masclista, i això avui en dia no passa. Així que els prego que passin de les paraules als fetes i presentin uns pressupostos dignes en aquest tema. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn de la senyora Natàlia Sànchez.
Bona tarda. Diputada Noemí, déu-n'hi-do quina repassada. Gràcies, Susanna. Impunitat patriarcal, s'ha anat dient en les diferents intervencions. Davant d'aquesta realitat, d'aquesta impunitat i de la violència institucional que patim les dones, de les violències que patim les dones, davant del feixisme patriarcal de Vox i de tots i cadascun dels seus socis, que pretenen robar-nos els drets que hem conquerit gràcies a la lluita feminista per conservar els seus privilegis, no podem fer res més que plantar-nos i dir-los ben clar que ni un pas enrere. Tanmateix, nosaltres centrarem la nostra intervenció en una qüestió concreta, en el punt cinquè, en la recomanació de la Unió Europea de no fer enfocaments ideològics per les polítiques en perspectiva de gènere. Primer, perquè nosaltres... I no hi donarem suport a aquest punt, per una qüestió concreta, perquè creiem que és altament contradictori donar cap mena de credibilitat a les recomanacions d'una institució que reprodueix l'estructura patriarcal que oprimeix les dones des d'una perspectiva institucional i també material amb les polítiques d'austeritat que ens han asfixiat principalment a les dones. Com podem parlar de polítiques públiques de gènere sense ideologia si l'escletxa salarial fa que les dones, només pel fet de ser-ho, cobrem menys, si la meitat de les dones del principat estan al llindar de la pobresa, si a l'Estat espanyol el 72 per cent dels contractes a temps parcial estan en mans de dones, si les dones jubilades cobren un 40 per cent menys que els homes? Les mancances de sanitat, educació, dependència i assistència a la vulnerabilitat en la violència estan transferint a les dones totes aquestes tasques que l'Administració pública deixa d'assumir; polítiques públiques amb ideologia, ideologia neoliberal. Per tant, la resposta també ha de ser ideològica, des del feminisme de classe, és a dir, un feminisme adreçat a conquerir condicions materials de vida dignes al conjunt de les dones. És des d'aquesta anàlisi que apostem per la socialització de les tasques de cura. Si les causes de l'opressió a les dones són ideològiques, com ens plantegem una resposta no ideològica? I acabo. I avui que parlem de negacionisme davant dels abusos i la violència patriarcal, quan parlem de negacionisme, no només parlem de Vox, la ultradreta i dels seus socis, sinó de tot l'entramat que els sustenta, com la jerarquia de l'Església catòlica. Memòria, justícia i reparació per aquelles que han viscut en la seva pròpia pell la cara més fosca d'una institució que ja fa massa temps que gaudeix d'impunitat, o, millor dit, una institució que massa sovint no només ha condemnat les dones a no decidir sobre els nostres cossos o a la invisibilitat i l'ostracisme les persones LGTB, sinó que ha intervingut en quelcom [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] massa preuat en el desenvolupament humà i social dels nostres nens.
Diputada...
Acabo. Senyor arquebisbe de Tarragona, la banalització dels abusos sexuals a menors fa fàstic. Senyor arquebisbe de Tarragona...
Diputada...
...vagi-se'n al seu infern. Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la senyora Esperanza García.
Gràcies, president. Diputats, diputades..., miren, la verdad es que esta moción habla de negacionismo, pero a mí me da la impresión de que está escrita desde el clásico comportamiento negativista, ese que acusa a los demás de errores propios. ¿Y por qué lo digo? Pues, claramente, lo digo por motivos objetivos. En primer lugar, esta moción precisamente la presenta un grupo que sustenta un gobierno –y lo siento, Alba, mucho– que dice y se jacta de seleccionar a sus consejeros por el tamaño de sus pechos. Esta moción la presenta precisamente un partido que forma parte de este Gobierno que no ha encontrado ni un solo hueco en toda su agenda de actos amarillos para renovar el Plan de seguridad y atención a las víctimas de violencia machista y doméstica desde el 2019 hasta el 2021. O sea, nos hemos quedado con el del 2018. Por tanto, ni atención precoz, ni seguimiento de denuncias, ni seguimiento de posdenuncias. Es precisamente este Gobierno, ese al que le ha dado exactamente lo mismo que Cataluña sea la primera comunidad autónoma donde más se niegan órdenes de protección, hasta incluso llegando, en algunas zonas, hasta el 70 por ciento, que no ha hecho absolutamente nada para intentar mejorar esta situación. Es precisamente este Gobierno que cuando se le pregunta en el 2015: «Oiga, atención –en aquel momento era el señor Jané, el conseller de Interior– «¿Qué está pasando? Las denuncias por agresión sexual están incrementando alarmantemente, hagan algo ¿Cuáles son las medidas que van a tomar ustedes en el tema de educación y prevención para que eso no pase?, ¿y saben lo que contestó el señor Jané?, que es que las mujeres tenían menos tolerancia al abuso y que había más denuncias. Es este Govern. Es este Govern el que ha utilizado TV3 para banalizar la violencia contra las mujeres situando a Cataluña como una mujer maltratada con respecto a la actuación del Gobierno español con respecto al desafío separatista, el que nos da lecciones sobre machismo y negacionismo. Miren, ustedes muchas veces acusan a otros de querer volver a tiempos pasados, pero ustedes lo practican ahora mismo en el presente. Para empezar, incluso en la moción, todavía no han sabido aceptar que el debate sobre violencia de género y violencia doméstica está más que superado desde hace catorce o quince años. [[Remor de veus.]] Miren, las víctimas sobre violencia machista –las víctimas sobre violencia machista– no entienden ni de oportunismos políticos, que es el motivo de esta moción, ni de siglas políticas. Miren, les voy a recordar una cosa: es precisamente el Partido Popular...
Diputada...
...el que bajo su mandato hace la primera...
...se li ha acabat el temps.
...ley estatal, un pacto de estado contra la violencia de género. ¿Y saben lo que dijo su representante, en esa comisión? «Le recuerdo que las competencias...
Diputada...
...en esta materia son exclusivas en Cataluña. Pónganse a trabajar.
En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Jenn Díaz. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellers, diputats, diputades, companyes, entitats, bé, jo avui podria fer una intervenció com qualsevol altra, demanar als grups parlamentaris que si us plau –si us plau–, no blanquegin el discurs negacionista d'alguns partits polítics. Podria contrastar les dades falses una a una per desmuntar-les, però he pensat que davant la fal·làcia l'únic que hem de fer és posar-nos un mirall al davant. Les dones n'estem fartes, estem enfadades, i amb raó. És normal que sovint vulguem venjança i no justícia, perquè també la justícia se'ns nega, ens culpabilitza, ens qüestiona i ens estigmatitza. Vull aprofitar els meus minuts. Parlaré només del que ens passa a les dones pel fet de ser dones. I començo. «Hola. Me llamo Cristina Fallarás y a mí también me violaron. #Cuéntalo. #MeToo. #Josíqueetcrec. Casio i Bic, empreses que fan productes de color rosa específics per a les dones treballadores. No, no acceptem les disculpes. L'Audiència de Lleida condemna a dos anys de presó un violador, perquè la víctima, discapacitada, no s'hi va resistir prou. El que feia fotos, absolt. «Rubén Castro, no fue tu culpa. Era una puta. Lo hiciste bien. Benito Villamarín, camp de futbol del Real Betis. Kelly, disset anys, Reus, assassinada el 31 de gener del 2019, decapitada. Arizona, una dona en coma està embarassada. El seu infermer la va violar, malgrat els titulars ens diuen que «se quedó embarazada. «Las mujeres jóvenes se parecen a las mujeres jóvenes y este es un argumento irrefutable. Y si son guapas y hacen morritos, ya no digamos, lo cual no quita que tener a una mujer de morros no sea también muy rejuvenecedor, Joaquín Luna. «Intenten cremar viva una nena per haver denunciat les violacions del seu tiet. «Iba de patrulla nocturna con la moto. Una prostituta salió corriendo. Fui tras ella. Se arrodilló. Puso dinero en el suelo y levantó los brazos. Me quité el casco y vio que yo era una mujer. Respiró aliviada. Supe que huía de alguno de nosotros, Sonia Vivas. «No fa falta que t'enrotllis en l'examen, ja ens podem enrotllar després, professors universitaris de València. «Cuentan que en España un rey / de apetitos inconstantes / cuyo capricho era ley / enviaba a sus amantes / a ser de un convento grey. / Hoy los tiempos han cambiado / y el amado timonel / en cuanto las ha dejado / no van a un convento cruel / sino a un escaño elevado. / La diputada Montero / expareja del “coleta” / ya no está en el candelero / por una inquieta bragueta / va con Tania al gallinero. De monjas a diputadas, «poema d'un jutge a Irene Montero. «Els entrenaments acabaven sempre a casa d'ella, la feia despullar, completament nua sobre el terra, i cada cop que li feia fer una abdominal hipopressiva la tocava mentre li parlava de detalls tècnics. Tocaments vaginals. Fins a deu segons prement el seu òrgan sexual mentre ella feia força. I ell sense aturar mai les indicacions, parlant amb màxima naturalitat. Leo Armentano, abusador. «El cadáver de Laura Luelmo tiene heridas de autodefensa en la cabeza y en el cuello. Laura Luelmo va resistir-se, i ara és morta. «Que nadie se sorprenda ni me llame maleducado por llamar puta a la fugitiva independentista Anna Gabriel. Se fugó Anna Gabriel, la sex symbol del independentismo, La Tribuna de Cartagena. «¿Aquí aplicamos el 155 o el 69?, Pipi Estrada, sobre una foto d'Inés Arrimadas. «Sexo débil: conjunto de las mujeres, Real Academia Española. «Sexo fuerte: conjunto de los varones, Real Academia Española. Una cosa tenim clara: la violència masclista no té classe, no té ideologia, no té ofici, no té perfil, no té nacionalitat, no té estatus, no té llengua. I les dones, com deia, estem cansades, estem enfadades, n'estem fartes, però tenim una arma, el testimoni, una arma que ens fa més fortes, que ens ajuda a visibilitzar-nos, a alçar la veu i tenir-ne una de pròpia. Ara la història també l'explicarem nosaltres. I precisament perquè el testimoni és la nostra arma, avui vull seguir l'exemple de la companya Fallarás, i acabaré com he començat, el meu propi #Cuéntalo, per trencar tant silenci. [[La diputada s'emociona.]] Hola, em dic Jenn Díaz i fa deu anys vaig patir violència masclista, física i psicològica, però no ho explico aquí en seu parlamentària com a víctima, sinó com a supervivent. Gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada Aurora Madaula. Quan vulgui.
Gràcies, president. Se'm fa molt difícil intervenir ara. Jenn, tens tot el meu suport. [[La diputada s'emociona. Aplaudiments.]] Bé, és molt difícil, sobretot veient la reacció d'alguns diputats i diputades, que no s'han immutat. Però bé, per posicionament de les esmenes, doncs, lamento que no hàgim pogut aprovar, acceptar cap de les esmenes; una, la del PSC. De tota manera, agraeixo l'interès i l'interès per negociar i treballar plegades en aquesta moció i en aquest tema. La del PSC parla de pressupostos i de terminis i ja els he explicat que hi havia una moció, la Moció 82/XI, que ja establia un termini i que el pacte al qual es va arribar en aquest Parlament es farà efectiu a partir del mes de maig, i per això no podíem acceptar la seva esmena. Dir-li a la diputada Silva que el pacte d'estat del que parla lamentablement es va aprovar sota el Govern del 155 i, per tant, la Generalitat de Catalunya no va poder signar-lo. I, bé, amb els comuns jo crec que ens trobarem. Parlem dels pressupostos, evidentment. Jo crec que tenim objectius comuns. A la CUP..., compartim la idea de la Unió Europea; no ens agrada aquesta Unió Europea, però hem de treballar per poder canviar-la. I a Ciutadans i al PP els diré: condemnem totes les agressions, totes les agressions. Condemnen vostès les agressions de l'1 d'octubre? Les condemnen? No, oi? Doncs, no ens donin lliçons. [[Veus de fons.]] Sí, sí. I quan facin referència a gent que està jo crec que injustament empresonada, recordin que tenen companys injustament empresonats que no poden venir a aquest Parlament i que estan a les portes d'un judici injust, igual que els nois d'Altsasu, que des d'aquí reclamo: Altsasukoak aske, etxera.
Diputada...
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Hem cridat a votació. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Marina Bravo Sobrino demana per parlar.]] Sí, senyora Bravo.
Sí, del punto 2.
Gràcies. Votarem, per tant... [[Natàlia Sànchez Dipp demana per parlar.]] Sí, senyora Sànchez?
Per demanar votació separada del punt 5, si us plau.
Cinc? –perdó.
Sí, és el 5? Sí. [[Eduard Pujol i Bonell demana per parlar.]]
Sí, senyor Pujol, digui'm.
Demanem la lectura separada del punt 2, si us plau.
O sigui, que es voti separadament i que se'n faci lectura abans de la votació? [[Pausa.]] Sí? D'acord. Doncs, votarem primer, en primer lloc, aquest punt 2. Després votarem el punt 5, que també s'ha demanat que es votés separadament. I després la resta de la moció. Demanaré al secretari Pérez que faci la lectura del punt 2, que és el que votarem seguidament. Quan vulgui, secretari.
És el punt 2, eh?, dins de l'exposició de motius. És la Moció subsegüent a la interpel·lació sobre les actituds negacionistes que posen en perill els drets de les dones, i demana, en el seu punt número 2: «Rebutjar l'adopció de qualsevol tipus d'acord explícit o implícit amb formacions polítiques que plantegin la supressió o reducció d'aquestes mesures.
Gràcies, secretari. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per unanimitat, que vol dir 128 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt cinquè de la moció. Comença la votació. El punt cinquè de la moció queda aprovat per 124 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. I passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per 128 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el procés separatista i les seves conseqüències per a tots els catalans]] [[302-00057/12]] Passem ara al vintè punt de l'ordre del dia... [[Aplaudiments.]] Passem ara al vintè punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el procés separatista i les seves conseqüències per a tots els catalans, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa.
Gracias, señor presidente. Señoras y señores diputados, presentamos una moción que consta de seis puntos. Son siete, perdón. Siete puntos. Son muy simples, todos ellos. Miren, el primero de ellos habla de la igualdad ante la ley de todos los ciudadanos, y constata algo que es un hecho, que corresponde a los jueces y tribunales juzgar y hacer ejecutar lo juzgado, y que es un deber democrático de todos acatar las sentencias cuando se dictan. A ver qué es lo que votan, sobre esto, algunos grupos de la cámara. Algo que es tan obvio y que es un principio de cualquier democracia occidental. A ver si ustedes, eso, que está previsto en preceptos, pues, internacionales, de derecho internacional, de los derechos humanos, ustedes, esto lo votan o no lo votan, en Cataluña, hoy. Segundo punto: se censura al Govern que trate de conseguir la impunidad, influyendo en un juicio que va a comenzar, desacreditando no solo a los jueces y tribunales de España, sino a las fuerzas y cuerpos de seguridad del Estado, y, por tanto, invitan a no acatar las sentencias. Eso es lo que sometemos a votación hoy: desacreditar esta maniobra antidemocrática, de que se pretenda obtener la impunidad mediante, pues, la desacreditación –valga la redundancia– de nuestro sistema de derecho democrático. Tercero: alertamos de que el procés tiene su continuidad en el Gobierno actual, que hace un uso partidista de la Administración, que hace un uso partidista del dinero público, que hace un uso partidista de los medios de comunicación, que se alientan los disturbios públicos, los insultos, que no se condena la violencia. Cuarto: denunciamos las consecuencias de la estrategia separatista, en cuanto a la fractura social, a la degradación de las instituciones, y a la fuga de empresas que ha provocado la inseguridad jurídica del procés. En quinto lugar, denunciamos que el proyecto separatista impulsado por aquellas personas que van a ser juzgadas, ha pervertido la naturaleza de las instituciones, puesto que ha conseguido que la Generalitat se vuelque en consolidar la opción antidemocrática de romper nuestra Constitución y nuestro Estatuto de autonomía, para obtener la secesión unilateral de Cataluña. Y que a eso se apliquen las instituciones, prescindiendo de su deber de neutralidad y de objetividad y de servicio público a todos los catalanes, pues, obviamente, ha sido una consecuencia del procés que iniciaron aquellas personas que van a ser juzgadas en las próximas semanas. El punto sexto rechaza el contenido de las leyes ilegales de los días 6 y 7 de septiembre, por una razón, que es «confesada, por decirlo así por sus autores, que es que se procuraba obtener una falsa cobertura jurídica para obtener la separación de Cataluña del resto de España. El papel que jugó este Parlamento y que se pretende que siga jugando, es de mera cobertura de un proyecto político que sería declarado ilegal en cualquier país del mundo, como es obtener la secesión unilateral de cualquiera de sus territorios, de los territorios de un país, y cambiarle el pasaporte a los ciudadanos que estén viviendo en esa parte del territorio, que, además, por cierto, son mayoría los que no quieren que les cambien su pasaporte, ustedes, aquellos que están pretendiendo pisotear los derechos de todos. Y, luego, porque esas leyes, censuramos esas leyes –«leyes entre comillas– de los días 6 y 7, porque fueron elaboradas con quiebra de todos los procedimientos que dan validez a cualquier norma jurídica. Y luego otra cosa, muy importante, y que no podemos disimular, y que no tenemos que esconder nunca, porque, al fin y al cabo, lo que pretendían ustedes instaurar con esa ley que llamaron de desconexión y fundación de la nueva república, era instaurar un régimen autoritario, ultranacionalista, populista, antiespañol, antieuropeo y con vulneración de los derechos y libertades públicas de todos los catalanes, con un Gobierno que no respondía ante nada ni ante nadie, según su propia ley de desconexión. Y, por último, en el punto séptimo, instamos a los partidos independentistas a que defiendan sus postulados dentro del ordenamiento jurídico. Fíjense qué revolucionario: les decimos que ustedes tienen derecho a defender...
Diputat...
...lo que quieran, pero, fíjense: dentro de la ley.
Se li ha acabat el temps.
Y ya está. Gracias.
Gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i per defensar les esmenes presentades, és el torn del diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, president. Consellers, conselleres, diputats, diputades, el Grup Parlamentari de Ciutadans proposa aquesta Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el procés separatista i les seves conseqüències per a tots els catalans, en la que hi ha una barreja de descripció de fets, que podem compartir, i en aquests punts, tot i que no compartim la literalitat amb la que estan redactats, doncs, podrem votar-hi a favor, els punts 1, 6 i 7. I altres que el que pretenen és establir un relat que no podem compartir. Perquè, malgrat que en la barreja del relat que pretenen fer hi hagi fets que efectivament han succeït i hi hagi intencions que efectivament podem endevinar, també hi ha l'intent de construcció d'un relat polític que està encaminat a dir que en el moment actual es manté la intenció del Govern de la Generalitat de procedir d'igual manera que en l'anterior legislatura, i que, a més a més, hi ha una permissivitat, còmplice, humiliant, traïdora, d'alta traïció, del Govern socialista de Pedro Sánchez, que no actua davant d'això. Confereixen a això, vostès, més credibilitat a les declaracions d'alguns... –d'alguns, perquè no tots–, dels dirigents de l'independentisme polític actual, que alguns dels seus socis parlamentaris minoritaris, eh? És curiós, si més no, que aquells que fan la tasca de vigilar que es mantingui la proa posada cap a l'objectiu d'obtenir la secessió de manera unilateral tinguin molts dubtes respecte que aquesta sigui l'autèntica intenció de l'actual Govern de la Generalitat i de la majoria parlamentària que li dona suport, i vostès li confereixin tota credibilitat. Evidentment, a conveniència d'un relat en el que els dolents són tots els altres, tots els altres són traïdors a la pàtria. I és curiós que vostès l'anunciïn sovint, el nacionalisme en l'ull dels altres i siguin incapaços d'apreciar el que de manera ostentosa tenen en el propi. Perquè, vostès denuncien l'assumpció de marcs mentals del nacionalisme, pel fet que a algú se li acudeixi que pot haver-hi una persona fent de relatora en unes reunions entre partits polítics, i en canvi vostès..., és que assumeixen plenament tot el marc mental del nacionalisme, però tot! Només cal sentir la retòrica flamígera, incendiària, piròmana, que han estat gastant vostès i els seus socis del Partit Popular i de Vox en les darreres hores. És que tot el marc mental, absolutament tot. Només canvien la identitat de referència i la pàtria que pretenen salvar. I, miri, li diré una cosa –miri que jo soc normalment de formes bastant moderades–, però n'estem fartes i farts de salvapàtries; de salvapàtries i de patriotes de «pecho lata. N'estem farts –farts. [[Aplaudiments.]] Malfiem dels salvapàtries. Normalment, els salvapàtries les trinxen, les pàtries. La història n'és plena, d'exemples. I vostès estan fent el mateix, i perquè quedi clar que vostès es manifesten contra el nacionalisme i el populisme, ens convoquen unes manifestacions nacionalpopulistes reaccionàries, davant del banderón de Colón, eh? Perquè quedi clar que això no és nacionalisme... [[aplaudiments]] , vostès faran manifestacions patriòtiques per alta traïció del Govern socialista de Pedro Sánchez. Clar, és molt lògic, tot això, perquè vostès el que pretenen és que solucionem un conflicte polític de primer ordre, que ho és en primer terme entre catalans, però que ho és, també, del conjunt d'Espanya, sense dialogar. Jo..., que algú baixi i m'expliqui com es soluciona això sense dialogar amb aquells que pensen de manera diferent i sense fer ni una sola proposta. Perquè, miri, hi ha tradicions polítiques amb les que jo comparteixo relativament poques coses, però que han estat fecundes amb idees i amb propostes. Que puc no compartir, però que han estat fecundes. El moviment polític que vostès han representat a Catalunya i que es va presentar com a regenerador de centreesquerra, i que ha trigat molt poc en, diguem-ne, desvetllar-se com quelcom molt diferent, és una de les tradicions polítiques més estèrils que he conegut mai en la història política del país: ni una sola proposta. Quin projecte comú per a Espanya, atractiu per al conjunt dels catalans han posat vostès sobre taula? El que pretenen vostès és ignorar que existeixen dos milions de persones que de manera sostinguda durant els darrers anys han estat donant suport a un projecte polític independentista, amb moltes diferències, divergències estratègiques i tal, i martellejar, eh?, martellejar el cilindre, a veure si entra per un orifici quadrat. No, això no és un projecte polític. Això no respon a cap anàlisi seriosa i realista de com transformar la nostra realitat social i política i de com afavorir un marc de convivència. Vostès són uns oportunistes. Vostès són uns electoralistes, i vostès són tant o més nacionalistes que aquells a qui critiquen. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Joan Josep Nuet.
Gràcies, president. Tenim diferències de fons amb la proposta que ens porta avui el Grup Parlamentari de Ciutadans, i vaig a explicar-les molt breument. La primera és perquè nosaltres estem convençuts que les lleis no sols poden canviar, sinó que han de canviar. I és més fàcil canviar les lleis que canviar els pobles. I un poble no ha d'adaptar-se, senyor Carrizosa, a una llei si de forma majoritària vol canviar-la. Per nosaltres aquest és un factor essencial de la democràcia que no hem trobat a la seva proposta. Dir també que és cert, vivim una crisi de la democràcia des de fa molt de temps. Alguns parlen de més de deu anys. I aquesta crisi de la democràcia, en alguns llocs del món ha donat peu a fenòmens preocupants, però a Catalunya no, senyor Carrizosa. A Catalunya, ha generat l'aparició del 15-M i ha generat també el procés sobiranista. I parafrasejant el company Xavi Domènech, nosaltres estem orgullosos de ser la terra del 15-M i de l'1 d'octubre, i per això veiem la botella mig plena. Aquesta crisi de la democràcia, la veiem com una oportunitat, com una oportunitat perquè homes i dones diguin el que volen ser. I, evidentment, provoca problemes, i provoca contradiccions, no les neguem. També estem preocupats per algunes d'aquestes contradiccions, i pensem que les hem de gestionar de forma inclusiva. Però en aquesta proposta no hi són –no hi són–; aquesta mirada no hi és, aquesta mirada inclusiva. Miri, podríem coincidir amb vostès, potser podríem coincidir amb les crítiques al contingut i a la forma, tant al com i al què va tramitar-se el 6 i 7 de setembre de l'any 2017. Crítiques a la Llei de referèndum i a la Llei de transitorietat política, però mai –mai– ens trobaran criminalitzant les persones que van defensar aquestes lleis. Mai ens trobaran criminalitzant aquestes persones. Aquestes lleis són criticables, però no són penalitzables. Una cosa és la crítica política i l'altra cosa és intentar empresonar els meus adversaris polítics, que és, senyor Carrizosa, el que hi ha darrere de la proposta que vostè ens porta avui a votació. Per tant, les preguntes que els volem fer és: estan preparats per resistir les contradiccions que la democràcia provoca? Molts pensem que la democràcia no té altra solució que més democràcia. Hi han partits, com Vox, que això no ho pensen; pensen que els problemes de la democràcia han de ser resolts amb autoritarisme, i vostès, de mica en mica, cada vegada estan més a prop d'aquests preceptes, la qual cosa li puc assegurar que no em provoca cap satisfacció. Només el diàleg polític portarà solucions. Capficar-se en lectures burocràtiques del marc legal existent, simplement allargarà el conflicte. I vostès –els ho haig de dir també amb pena– en el conflicte els veig absolutament còmodes. Per això no els podem votar cap dels punts de la seva proposta de resolució. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Vidal Aragonès. Quan vulgui.
Més enllà del que formalment puguin establir les lleis, l'aplicació del poder judicial té un tractament absolutament diferenciat, depenent de la condició de classe, de gènere, d'origen o de pràctica política. Manifesta Ciudadanos els intents o suposats intents del Govern d'aconseguir la impunitat per als presos polítics, i això ho manifesta en un moment en el qual alguns d'aquests porten més d'un any a presó sense judici, encara sense judici, i d'altres, evidentment, uns quants mesos, per desgràcia, malauradament. Això sí, volen saber, els senyors i les senyores de Ciudadanos, qui és impune? Doncs impune és el seu cap d'estat, perquè així ho estableix la Constitució. És inviolable y no está sujeto a responsabilidad. Diuen, Ciudadanos, que l'actual Govern de la Generalitat és continuador d'un projecte de secessió unilateral. Doncs mirin, ens han de posar el primer exemple, durant el darrer any, que s'hagi fet cap exercici de desobediència per part d'aquest Govern, perquè aquest grup ha denunciat absolutament el contrari. Diuen també des de Ciudadanos i parlen vostès que hi ha hagut fuga –i ho diuen així– «de cinco mil empresas, con la consiguiente fuga de empleo. Primer, els diem que no recuperin el discurs de la confusió. Vostès coneixen perfectament que una cosa és el canvi de domicili social d'una empresa i una altra cosa és el tancament d'una empresa perquè l'ocupació se'n vagi en un altre lloc; ho saben perfectament. Però a més també tenen les dades de com no hi ha hagut cinc mil empreses que han canviat el seu domicili social; uns quants centenars han estat el màxim. I després, si algun dia vostès volen saber quina és la xifra exacta que des de l'1 d'octubre fins al juliol del 2018 hi ha hagut de treballadors i treballadores que han vist com han canviat els seus centres de treball de Catalunya a fora de Catalunya, els hi diem: 189 treballadors i treballadores, per cert, per causes productives i causes organitzatives, cap d'aquests per causa amb origen del procés d'alliberament d'aquest poble. Manifesta també la moció que Catalunya pretén ser un règim autoritari i ultranacionalista. Això ho diu un partit que a les eleccions europees del 2009 es presentava amb una candidatura, Libertas, on hi havia organitzacions autoritàries i d'extrema dreta, així com ultranacionalistes; que a les eleccions municipals del 2015 tenia més de catorze candidats que mesos abans eren membres de l'extrema dreta i que a dia d'avui governa a Andalusia gràcies als autoritaris i als ultranacionalistes de Vox. I, per últim, Ciudadanos ens diu: «Els partits que pretenguin la independència han de defensar els seus postulats dins de l'ordenament jurídic. És possible...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...defensar el dret d'autodeterminació o un referèndum d'autodeterminació en l'ordenament jurídic espanyol? La resposta, evidentment, és «no.
Diputat...
Però nosaltres els diem que ho vam fer, ho faríem i ho tornarem a fer. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn del diputat senyor Alejandro Fernández. Quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Des de l'escó. Nosaltres recolzarem aquesta moció, però m'agradaria compartir alguna reflexió al voltant del que ha plantejat el senyor Pedret, perquè entenc que ha estat interessant. Té raó només al començament de la seva intervenció, el senyor Pedret, quan diu que un nacionalisme excloent mai no es podrà combatre des d'un altre nacionalisme excloent, és a dir, des d'una altra identitat excloent d'aquelles que planteja, per exemple, que una persona no es pot presentar a unes eleccions perquè és un «gavatxo, perquè ens entenguem. Això està passant aquí, a casa nostra, però també passa a d'altres llocs. Ara bé, amb el que tampoc, senyor Pedret, no es podrà combatre mai un nacionalisme excloent és acceptant les regles del joc del nacionalisme excloent. Vostès fa molt de temps, ja en temps de Zapatero, flirtegen amb la idea de seduir aquests grups parlamentaris, el seus partits, amb la idea que Catalunya és un subjecte polític propi, quan saben que no ho és, però és la manera d'intentar conduir a una mena de consens. Després ve la frustració. Això ho va fer Zapatero, quan va traslladar allò d'«acceptaré l'Estatut que arribi del Parlament de Catalunya. Després va venir la realitat, i és que això no era exactament igual. El problema és que ara l'experiment és molt més complex i és molt més greu, perquè vostès no estan acceptant el que surt d'un parlament: vostès estan acceptant el que surt de Waterloo, que són coses radicalment diferents –radicalment diferents. I això acabarà generant –i ho dic amb la mateixa serenor i moderació que vostè reivindica a les seves intervencions– una frustració encara més gran que la que es va patir després d'aquell debat desafortunat, estatutari. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn ara del diputat senyor Ernest Maragall.
Gràcies, president. Bona tarda, encara amb el cap i el cor ple de les paraules de Jenn Díaz; perquè això també va de drets, com els que ella defensava, com els que ella vivia aquí, en directe, davant de tots nosaltres. Mirin, senyors de Ciudadanos, vostès avui un cop més demostren el seu projecte de fons, eh? Vostès són el partit del no, vostès són el partit antidiàleg, vostès són el partit proconfrontació. Ho fan, ho exerceixen, ho demostren dia sí, dia també. Avui, ahir, demà, ens ho han demostrat i ens ho demostren de diverses maneres, eh? Acaben de convocar una manifestació –a les ciutats espanyoles, naturalment– contra el diàleg. És a dir, vostès es manifesten contra l'entesa, contra qualsevol possibilitat de solució democràtica, contra qualsevol possibilitat de que algú estigui buscant línies de plantejament i d'acord polític. Són el partit contra el diàleg democràtic, eh?, són el partit de l'autoritat, de la imposició... Són el partit també que voten senador un membre de la ultradreta, eh?, per primera vegada a la història democràtica dels últims anys al nostre Estat; són vostès els que el nomenen, els que el voten, els que decideixen donar entrada a les nostres institucions això que en aquesta proposta de moció aparenten denunciar: l'autoritarisme, la xenofòbia, el racisme, la invasió de tots els drets civils i democràtics. A mi em sembla que, en fi, que està prou clar de què va aquesta moció, aquesta moció que un cop més el que fa és reduir la discrepància política a una qüestió de legalitat, de jutges i de persecucions penals. És a dir, diria que d'alguna manera és quasi una negació absoluta del poder legislatiu com un poder, diguéssim, definidor del que ha de ser un sistema democràtic, eh? En la seva concepció, suposo, existeix un executiu, com més fort i autoritari millor, i existeix un poder judicial. La resta, la voluntat democràtica expressada a través d'una cambra que expressa la sobirania popular, com aquesta, per a vostès no té cap importància. Menciona els drets, l'article 7 de la Declaració universal dels drets humans, el 14 del Conveni de drets humans, el 20 de la Carta de drets fonamentals... En fi, jo crec que quan vostè diu que s'han de respectar les sentències, per exemple, amb la interpretació que fa d'aquests articles, està alterant greument el sentit profund d'aquests articles. El deure de tot demòcrata no és «acatar las sentencias que dicten los jueces y tribunales para resolverlos. El dret i el deure de tot demòcrata és exercir el seu dret de defensa davant de possibles arbitrarietats del poder establert de l'Estat, i també de les eventuals arbitrarietats del poder judicial. Aquesta frase que vostè esmenta és una frase Putin, una frase Erdoğan, eh? No hauria de ser una frase ni catalana ni espanyola, si és que pretenem efectivament estar parlant d'un sistema democràtic avançat, com tant presumeixen. Vostès apliquen la seva concepció: és rule by law, eh?, la llei al servei del govern, no el rule of law, és a dir, els ciutadans i els seus drets enfront dels poders, en defensa dels drets civils i polítics. I em sembla que aquesta és la línia, la lectura profunda del que vostès ens expressen. Vostès, per acabar, ens diuen, ens mencionen el Pacte internacional dels drets civils, aprovat per les Nacions Unides el 66 i ratificat per l'Estat espanyol el 77, que diu: «Tots els pobles tenen dret a l'auto..., però jo els recordo el que diu l'article 1 d'aquest pacte: «Tots els pobles tenen dret a l'autodeterminació, d'aquest que vostès m'esmenten, eh? «En virtut d'aquest dret, determinen lliurement el seu estatut polític i procuren també pel seu desenvolupament econòmic, social i cultural. Miri, jo els dic el que estan fent. Vostès tenen –i avui l'expressen plenament– una responsabilitat històrica: vostès són el cavall de Troia de l'extrema dreta al nostre país, a Catalunya i a tot l'Estat. Vostès són el cavall de Troia d'aquesta extrema dreta. Vostès estan col·laborant activament a que aquesta extrema dreta prengui possessió. I, quan la patim aquí, vostès seran els primers a lamentar-ho; ja els hi ben asseguro.
Diputat, se li ha acabat el temps...
Moltes gràcies.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]] És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Junts per Catalunya, de la diputada senyora Anna Tarrés. Quan vulgui.
Bona tarda, president. Diputats, ens trobem davant d'una moció on es parla de «graves delitos, «acatar, «censura, «revuelta, «disturbios, «escraches, «colisión, «fractura social, «fractura del orden constitucional, «miedo, «coacción, «ilegalidad, «quebrantamiento. Faré atenció al punt 6.c: «Pretender la vigencia en Cataluña de un régimen autoritario de corte ultranacionalista, populista y antiespañol, antieuropeo, con vulneración de los derechos fundamentales y libertades públicas de la mayoría de los catalanes.. Diputats i diputades de Ciutadans, quin gran art tenen per tergiversar la realitat. Deixin-me citar Ovidi: «Cantaré fets reals, encara que hi haurà qui digui que els he inventat. Entrem en la història, a grans trets. Volíem un millor Estatut i ens el van tombar. Volíem un millor pacte fiscal i ens el van negar. Volíem un referèndum i ens van pegar. I què fa el poble de Catalunya? No calla, i lluita pels seus drets, i denuncia les irregularitats d'un estat que ens té escanyats pel coll. I com lluita? Amb les contínues mobilitzacions ciutadanes cada Onze de Setembre, que donaran pas al 9 de novembre del 2014, en el qual més de 2.300.000 ciutadanes van votar sobre el futur polític de Catalunya. Cal recordar que a partir del 2005 els referèndums no són delicte, però sembla ser que vostès estan per sobre de la llei. A partir d'aquest moment trobem el fil conductor de la història: la repressió. L'any 2015 l'Estat comença a utilitzar la via penal per perseguir els impulsors del 9-N, però Catalunya i els seus representants no van callar. Sis i 7 de setembre: s'aproven la Llei del referèndum i la Llei de transitorietat. Deixi'm recordar-li que el Reglament es va aplicar escrupolosament. I puc arribar a entendre que a vostè no li agradi el resultat, però estem aquí per crear noves lleis que donin resposta a les demandes de la ciutadania. Vint de setembre del 2017: la Guàrdia Civil fa quaranta-un registres a diferents seus de la Generalitat. Els ciutadans i les ciutadanes –entre elles jo– sortim al carrer pacíficament per rebutjar l'actuació policial. Primera acrobàcia: catorze persones detingudes. Segona acrobàcia: querella per sedició als Jordis. L'1 d'octubre, malgrat tots els esforços de l'Estat, més de 2.260.000 catalanes surten a votar, i 2.000.044 voten a favor del sí. I la resposta de l'Estat, impedir-lo a cops de porra. Tercera acrobàcia: mil ferits i un ull perdut. Miri, senyor Carrizosa, si Catalunya és un règim tan autoritari i Espanya és tan atractiva com a producte, per què tenen tanta por a deixar-nos votar? Setze d'octubre, quarta acrobàcia: els Jordis són empresonats. Avui, 7 de febrer, fa 478 dies que són a la presó sense judici i amb una preventiva totalment desmesurada. Quina responsabilitat tenen ells que jo baixés a manifestar-me? Miri, vostè dirà que hi va haver violència. Però jo hi era, i de violència, res de res. Vint-i-set d'octubre: al Parlament es vota la declaració d'independència per majoria absoluta. No hi ha ni alzamiento ni violència, l'únic que hi havia als carrers era l'esperança d'un país més lliure. Finals d'octubre: inici de la presó i l'exili de tot el Govern legítim. I miri, senyor Carrizosa, a nosaltres ens titlla d'antieuropeus? A nosaltres? Encara no s'ha adonat que el president Puigdemont encarna els millors dels principis europeus: la llibertat i la democràcia? És per això que és un home lliure a tot Europa, excepte a Espanya. Any 2018: Espanya celebra els setanta anys de declaració dels drets humans amb presos i exiliats polítics. Desenllaç de la història: estem al 2019 i s'inicia el judici. Arribem al paroxisme de la repressió. [[L'oradora mostra un full a la cambra.]] Els sona aquesta imatge? En quina democràcia es permet el trasllat de ciutadans presumptament –sí, ho repeteixo, presumptament– culpables d'un delicte que no han comès? Cal traslladar-los engabiats? Cal requisar tots els elements de color groc que porten? Davant de tots aquests elements se m'ocorre un possible títol per a la propera coreografia: «Com aplicar la repressió a un poble que busca la llibertat. I la música més adient: «A por ellos, a por ellos, oé oé oé. Per tots aquests motius, votarem en contra dels punts de la moció. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Gràcies, senyora Tarrés. Per pronunciar-se ara, finalment, sobre les esmenes, té la paraula novament el diputat Carlos Carrizosa.
Gracias, señor presidente. Tenemos siete enmiendas a esta moción de siete puntos, y las siete vienen del Partido Socialista de Cataluña. Es lamentable todas las maniobras que han tenido ustedes que hacer en este Pleno, todas las enmiendas que han tenido que proponer, para limar y vaciar de contenido lo que todos los españoles sabemos que está pasando aquí [[remor de veus]] , que es que hay un gobierno continuador del golpe a la democracia, y ustedes están pactando con ellos, bajo cuerda, veintiún puntos vergonzosos y humillantes para todos y un relator.
Silenci!
Eso es lo que están ustedes intentando hacer. Y, entonces, han tenido que descafeinar puntos que los mismos separatistas reconocen –que los mismos separatistas reconocen–, como que quisieron dar cobertura jurídica al golpe desde este Parlamento. Y ustedes tienen que buscar subterfugios para no votar, para que no se vea en este Parlamento cuál es su grado de complicidad con estos señores que no están haciendo otra cosa, sino que intentar abolir las libertades en Cataluña. Sigan descafeinando la realidad de las cosas, sigan dictando sentencia antes de juicio, diciendo algunos de sus dirigentes que no hay rebelión, o proponiendo indultos, o, ocultando los veintiún vergonzosos mandamientos de la independencia de Torra, o sigan así –sigan, sigan así– hasta la irrelevancia. Mire, los separatistas tienen un plan. Y tienen un plan desde hace muchísimo tiempo. Y ustedes están pensando en el próximo cuarto de hora de su Gobierno. Ustedes están dispuestos a hacer todas las concesiones, todas las que sean necesarias, para seguir una semanita más en La Moncloa con el señor Pedro Sánchez al frente. [[Remor de veus.]] Y esa es la vergüenza de este Pleno...
Ordre!
...que el constitucionalismo no puede estar unido por culpa de sus intereses políticos, señores socialistas. [[Aplaudiments.]]
Hi ha alguna... Senyor Pedret, per què em demana la paraula?
Per dues qüestions. La primera, demanar votacions separades dels punts 1, 6 i 7, que poden anar junts. I la segona, per al·lusions, tant del senyor Fernández com del senyor Carrizosa.
Per al·lusions durant el debat?
Sí, sí, efectivament. Han al·ludit de manera molt directa.
D'acord.
Vaja...
Molt bé. No, no, si...
No em considero especialment suspicaç, eh?
Senyor Pedret, no he resolt sobre la seva petició, hi hagi tranquil·litat. Hi ha més peticions, després, de votació separada? [[Pausa.]] Algun grup més voldrà demanar peticions de votació separada? [[Pausa.]] Per tant, pot procedir amb les dues qüestions.
Gràcies. Provo de ser al màxim d'esquemàtic possible. Senyor Fernández, li agraeixo el to, però li he de dir que no hi ha res més allunyat del marc conceptual i ideològic del nacionalisme que la teoria i la pràctica federal, de la qual nosaltres ens sentim hereus i practicants. En canvi, jo crec que això no es pot predicar exactament del model ideològic del Partit Popular. I, per tant, crec que té elements aquí també vostè a reflexionar. Respecte al que ens deia el senyor Carrizosa, gairebé li podria resumir amb dir-li quod erat demonstrandum, perquè és que la seva intervenció ha vingut a ratificar, punt per punt, el que li deia de que vostès funcionen amb el mateix marc mental del nacionalisme, només canviant la nació i la identitat de referència. Sempre li hem criticat al nacionalisme català la seva capacitat...
Senyor Pedret...
...per centrifugar qualsevol que no tingui la seva visió de Catalunya i de la societat catalana com a autèntic català, com a autèntic patriota, i vostè acaba de fer el mateix amb nosaltres. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Pedret. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa.
Sí, por las alusiones del señor Pedret.
Perdó, perdó...
Por las alusiones que me acaba de hacer ahora el señor Pedret. (Ferran Pedret i Santos fa gestos de desaprovació.)
Les al·lusions tenen dret a rèplica, senyor Pedret, sí. Doncs, ràpidament.
O respuesta, claro.
Sí; sí, endavant, endavant. [[Veus de fons.]] Li estic dient que sí.
Sí, pues... [[Remor de veus i rialles.]] Gracias, no podía creerlo. Gracias, señor presidente. [[Aplaudiments.]] Gracias. Señor Pedret, mire, la realidad es que ustedes están dejando solos a los constitucionalistas y a los demócratas en Cataluña. [[Remor de veus.]] Y los dejan solos aquí y en el Gobierno de España.
Silenci.
Esa es la cruda realidad. [[Aplaudiments.]]
Senyor Pedret, senyor Pedret, si no m'erro havia demanat la paraula per al·lusions i per demanar votacions separades. La segona cosa no l'ha fet diria, no? O, sí? [[Veus de fons.]] Perdó. Quins punts ha demanat? Doncs no... Perdó.
Senyor president, li deia els punts 1, 6 i 7 que es poden votar malgrat tot conjuntament. I no aprofito per..., però caldria.
No, efectivament no, perquè li tallaria el micro. Alguna petició de votació separada més? Recordo que han demanat 1, 6 i 7 i que es poden votar en bloc. Sí; doncs, votem primer 1, 6 i 7 i després votarem la resta de la moció. Comencem votant els punts 1, 6 i 7. Comença la votació. Aquests tres punts, 1, 6 i 7, han quedat rebutjats per 55 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. Votem ara, doncs, la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha quedat rebutjada per 39 vots a favor, 73 en contra i 16 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la seguretat ciutadana]] [[302-00058/12]] Passem ara a la següent moció, el següent punt de l'ordre del dia, que és el vint-i-unè i fa referència a la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la seguretat ciutadana, presentada... [[Remor de veus.]] Els demano que si han de sortir de l'hemicicle que ho facin ràpidament i en silenci, si us plau. [[Pausa.]] Gràcies. La moció està presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, per exposar-la té la paraula el diputat senyor Dimas Gragera.
Bien; gracias, president. Diputados, diputadas, muy buenas tardes a todo el mundo. En el pasado Pleno tuvimos la ocasión de debatir con el conseller de Interior, con el señor Buch, que está aquí presente, aproximadamente media hora sobre temas de seguridad o más bien de inseguridad ciudadana, sobre los problemas que sufrimos en nuestros barrios. Creo que pudimos llegar a dos acuerdos o a dos grandes consensos. El primero es que los delitos, según reconoció el propio conseller, han aumentado de forma alarmante en Cataluña en los últimos años. Y el segundo es que las actuales ratios de policía por habitante no cubren los mínimos de los mínimos en algunas zonas de Cataluña. Le recuerdo señor conseller la gráfica que le mostrábamos donde mostrábamos los municipios de más de treinta mil habitantes, en datos de enero a setiembre de 2018, donde en treinta y cinco de los cuarenta y dos municipios más grandes de Cataluña los delitos habían aumentado, en algunos lugares incluso en porcentajes superiores al 15 o al 20 por ciento. Con esta convicción trajimos esta interpelación al Pleno y con esta convicción traemos hoy la moción. Si vemos los datos del último CEO, la segunda preocupación de políticas públicas de los catalanes es la seguridad ciudadana y la categorizan en un siete sobre diez, siendo el diez muy preocupante para los habitantes de Cataluña. Por esta razón y con ímpetu de intentar buscar soluciones, como nos comprometimos en la interpelación, hemos presentado una moción que recoge puntos como que, por ejemplo, se aumenten las acciones para actuar y sancionar actividades delictivas e incívicas, para que se trabaje para erradicar la ocupación ilegal y mafiosa y contra prácticas también de venta ilegal como..., competencia desleal como puede ser el «top manta. También hemos desarrollado que se solicite un plan para perseguir los enganches ilegales y fraudulentos a la red eléctrica. Y también, como no, que se doten de más recursos al Cuerpo de Mossos de Esquadra, que se convoquen más plazas de efectivos y además que se analice si la distribución actual de la plantilla es la más eficiente. Además de mejorar la comunicación trabajando protocolos de coordinación con otros cuerpos y fuerzas de seguridad, en especial con las policías locales, por motivo evidente y por competencias que en algún momento pudiesen entenderse solapadas. Como ven son puntos en los que no debería ser difícil llegar a un punto de acuerdo. Son puntos que se abordan desde una perspectiva de trabajo y buscando un consenso político. Decía el señor conseller en el debate que la seguridad debe de abordarse desde una perspectiva que dejase fuera la ideología, que no debería haber colores y nosotros lo compartimos. Lo que pasa es que en ese mismo Pleno cuando ustedes presentan el decreto de aumento de plantilla de mossos vemos a los representantes de Junts per Cat y de Esquerra Republicana diciendo, pues, bueno, lo de siempre, «que si es culpa de España, que si el déficit fiscal. Cuando la realidad es que ustedes han gestionado la seguridad durante los últimos diez años y ha fallado su planificación y ha fallado su dotación de recursos como es evidente. Y el problema es que este disco está tan rallado que no suena. El problema es que ya la gente..., que nadie les entiende. Porque, como le decía el otro día, la gente no entiende que Waterloo esté protegido con recursos públicos, pero nuestras urbanizaciones no tengan suficiente dotación de policía. O nadie entiende que ustedes creen chiringuitos y embajadas y los llenen de enchufados, pero no haya suficiente policía para patrullar en nuestras calles. O como no entiende la gente tampoco que ustedes, en lugar de actuar contra los CDRs o contra los que acosan a jueces o fiscales, siempre actúan contra los mismos. Porque para señalar, para identificar y para acosar a los que quitan cuatro lazos amarillos para eso sí que hay efectivos de policía. Para finalizar, durante los años de su gestión han aumentado, vimos, la práctica mayoría de los delitos. Pero sus políticas también han llevado a la confrontación y a que aumenten los delitos de odio contra aquellos que piensan diferente y casi siempre contra los mismos. Por eso, y como punto final, hemos querido también incluir en la moción dos puntos de acuerdo, uno, condenando su inacción, cuando se apunta, se señala por redes sociales a un partido político, se advierte que va a haber un escrache, se advierte que se va a acosar y, otro, condenando explícitamente los hechos que acontecieron hace un par de semanas en Torroella de Montgrí, donde algunos compañeros fueron agredidos. Porque, miren, mientras sus alcaldes se sienten orgullosos de lo que hacen, incluso cuando hay sangre por medio, ustedes, aquí, no vienen y desautorizan… [[Remor de veus.]] Sí hubo sangre… Ayer…, le enseñaré una imagen, sangre de mi compañero. Mientras sus alcaldes se sienten orgullosos de esto, ustedes no les desautorizan y no condenan. Porque, miren, mientras ustedes blindan la seguridad del señor Torra, mientras ustedes destinan mossos d'esquadra a su seguridad, a nosotros nos rompen la cara cada fin de semana sin que ustedes hagan nada. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, ara, el diputat Carles Castillo, del Grup del PSC i Units per Avançar.
Gràcies, president. Bona tarda a tothom. Bé, intentaré abaixar una miqueta la crispació que hem tingut avui i recuperar un cert to institucional, jo crec que és l'interessant en qüestions de seguretat i que hem estat, a més, capaços, un altre cop, de posar-nos d'acord bastant en general. Nosaltres, el Grup Parlamentari Socialista i Units per Avançar, intentem mirar-nos sempre les qüestions de seguretat des d'aquest punt institucional i, a més, agraeixo moltíssim, especialment, l'actitud del senyor Dimas, el company Dimas Gragera, al respecte, per l'esforç que ha fet quant a l'acord en aquesta moció. Però jo crec que el que hem de remarcar, precisament, són aquests punts d'acord que jo penso que són positius i llançar un cert missatge d'esperança quant a posar-nos d'acord en alguns temes. Aquesta moció és una moció de molts temes barrejats, jo crec que té temes interessants. Hem aconseguit entre tots plegats un text també que posa l'èmfasi en qüestions que són interessants. És veritat que alguns temes són repetitius, però també és cert, doncs, que, a vegades, a aquest Govern, li costa també complir algunes resolucions parlamentàries, per tant, jo crec que tampoc està de més aquesta reiteració. Nosaltres hem intentat fer esmenes en el sentit de posar més èmfasi en l'acord amb el món municipal en general, per exemple, quant a les actituds incíviques, que és aquella petita delinqüència, aquella delinqüència de baixa intensitat que molesta moltíssim a la ciutadania. Quant al tema de protecció del parc públic d'habitatges, hem intentat –i s'ha acceptat– posar l'èmfasi a considerar la funció social que té la propietat. Quant al «top manta i la venda de begudes alcohòliques, pensàvem que l'important era la part final, no tant posar un termini al Govern d'uns mesos determinats, com que el Govern sí que faci especial protecció a aquells treballadors i treballadores que s'exploten des d'aquesta venda ambulant, així com evitar la competència deslleial que comporta per a aquell comerç i botiguers que compleixen la llei. No acabem d'entendre allò de continuar elaborant el pla de lluita contra el frau de connexions il·legals, perquè no som conscients que s'estigui fent actualment cap pla de lluita. No obstant, hi votarem a favor igualment. I, després, tenim un punt de desacord, que seria el punt 9, que és quant a la inacció intencionada per part, diu la moció «de determinats càrrecs públics. Jo, això, no li ho podem acceptar per un tema de lleialtat i correcció institucional; no podem acceptar que hi hagi, realment, una inacció voluntària. I, a més, creiem que, si es diu això, si es fa aquesta denúncia, aquesta acusació, s'hauria de dir exactament qui són, a qui es refereix, perquè sinó és una manera de tirar la pedra i amagar la mà. Quant a l'agressió patida, el punt últim, per un regidor al municipi de Torroella de Montgrí, naturalment, tot el suport. En general, votarem a favor del 90 per cent de la moció, tret d'aquest punt 9 que els he dit. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació, té la paraula la diputada Montserrat Fornells, del Grup Parlamentari Republicà, també per defensar les esmenes presentades.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputats, diputades, bona tarda a tothom. De nou ens trobem davant una moció de Ciutadans sobre seguretat ciutadana i que, en alguns punts, és bastant similar a la que ja vam debatre en aquest hemicicle el passat mes d'octubre. Com ja els vaig comentar llavors, i ara ho torno a fer, hi ha alguns punts d'aquesta moció que no els hi votarem a favor perquè no compartim la forma i la visió amb què vostès plantegen aquestes situacions problemàtiques. Nosaltres som conscients que són conjuntures que cal abordar, però les mesures que plantegen en aquesta moció no són la millor manera d'afrontar-ho, ja que es criminalitza la pobresa i els col·lectius més vulnerables. No són temes exclusivament de seguretat, sinó que van més enllà i cal afrontar-los des d'una vessant més social i transversal. Com ja els vam comentar el passat mes d'octubre, el problema de seguretat no se soluciona amb més policies. El conflicte amb els manters no s'arregla desplaçant-los uns quilòmetres, sinó que s'arregla amb polítiques socials i educatives. Cal treballar per reduir tota l'economia submergida, que perjudica l'activitat econòmica dels que sí que compleixen els seus deures fiscals i normatius. Per tant, cal oferir sortides sociolaborals a aquelles persones més vulnerables, calen plans d'inserció laboral i programes específics per ajudar aquelles persones vulnerables i que no tenen més alternatives. Aquesta setmana, en una entrevista a El Periódico, que els recomano que llegeixin, una noia senegalesa explicava el tràngol d'haver de vendre al carrer. Ella diu que ningú escull ser manter i descriu totes les angoixes i malsons que ha patit mentre ho va haver de fer per sobreviure. Diu que les multes no faran desaparèixer el problema i ella ha pogut sortir-se'n gràcies a l'oportunitat de trobar feina i contracte a través de la cooperativa Diomcoop, ella com tantes altres persones, i també alguns ho han fet a través del Sindicat de Manters. En tota la moció parlen de màfies, relacionant-ho amb col·lectius en situació de vulnerabilitat, de manera generalitzada, com si tot fossin màfies, i això és molt irresponsable i perillós, perquè legitima un discurs criminalitzador de la pobresa. Els col·lectius vulnerables no són màfies, són col·lectius vulnerables en situacions d'extrema dificultat que intenten tirar endavant. Alguns volen criminalitzar-los i no afrontar la situació com caldria. Molts d'ells porten més de deu anys vivint aquí i sense permís de residència per les restriccions de la Llei d'estrangeria; per tant, haurien de pressionar al Gobierno de España perquè pogués ajudar aquestes persones, facilitant-los permisos i, així, poguessin accedir al món laboral i a un habitatge. Voldríem fer esment també que els Mossos actuen de forma coordinada per combatre els diferents fenòmens delinqüencials, tant des del punt de vista de prevenció com d'investigació. Els Mossos també col·laboren amb les diferents policies locals, que són les encarregades, en primer terme, d'aplicar les normes i ordenances de civisme. Senyors de Ciutadans, com ja els vaig dir en la passada Comissió d'Interior, nosaltres condemnem qualsevol tipus de violència o agressions que pateixi qualsevol dels diputats i diputades d'aquesta cambra, les condemnem totes, però no volem fer espectacle de tot això. De fet, a la Junta de Portaveus, s'ha intentat acordar una declaració institucional d'aquest Parlament per condemnar qualsevol agressió i vostès no s'han volgut afegir al consens perquè només volen condemnar les agressions que han patit els seus diputats i regidors. Nosaltres les condemnem totes, la seva –ho hem fet–, també la que van patir els companys del meu grup quan van ser escopits per un policia nacional a la Via Laietana, també condemnem els atacs que van patir els cotxes del diputats Alejandro Fernández, del PP, i de Jenn Díaz, del Grup Republicà. També condemnem l'agressió que va patir el fotoperiodista Jordi Borràs. I, vostès, ho condemnen tot, o només segons quines agressions? Prou demagògia, mentides i buscar rèdit polític en temes tan seriosos com aquest. Des del nostre grup, hem presentat esmenes en alguns punts de la moció, algunes de les quals no han estat acceptades i altres sí. Votarem a favor dels punts dels quals ens han acceptat les esmenes com, per exemple, el de convocar Junta de Seguretat de Catalunya o juntes de seguretat locals per abordar els diferents tipus de delinqüència o com el de coordinació i traspàs d'informació entre els diferents cossos de seguretat. No votarem a favor dels punts 8 i 9, perquè no és la tasca del Parlament de Catalunya la de denunciar persones electes, responsables de seguretat o institucions. Per acabar, demanar la votació separada dels punts 1, 2, 3, 8, 9 i 10, que es poden votar conjuntament. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació, és el torn del diputat Jordi Munell també, per defensar les esmenes presentades, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, president. Honorables consellers, diputades, diputats, bona tarda. Bé, en aquest cas, segueixo el fil de la diputada, companya Fornells, en el sentit de demanar votació separada i de votar els punts 5, 6 i 7, que són dels que ens han acceptat les esmenes. Vull fer referència al que surt de la interpel·lació amb el conseller Buch, doncs, de fa quinze dies. El diputat Dimas ens deia que s'havia reconegut l'increment de xifres, que s'havia reconegut la mancança... Jo crec que el conseller Buch ho va deixar molt clar: les xifres s'han de llegir de totes maneres, s'ha de mirar que hi ha hagut un increment de delictes, però també hi ha hagut un increment de detencions i d'investigacions. Va parlar també del tema de l'increment de les estafes, eh? Per tant, jo crec que aquí se'ns vol donar una sensació –jo crec que intencionada– de molta inseguretat, de problemes de convivència al carrer, quan, realment, no hi són, eh? La moció, per exemple, no fa referència a dades que sí que es van explicar aquí, al Parlament, per exemple, l'increment d'un 85 per cent de detencions dels delictes de robatoris amb força o, per exemple, un increment de les presons preventives del 104 per cent; a aquestes xifres no s'hi fa esment en la moció, no? Però, per exemple, també el conseller Buch va parlar d'un altre problema greu: la multireincidència; és un tema gravíssim. Quants cops hem sentit en els mitjans: «Aquest delinqüent detingut pels Mossos d'Esquadra ja porta cinquanta-quatre detencions prèvies. Escolti'm, aquí tenim un problema, un problema que la moció tampoc porta solucions ni en parla, eh? No hi ha una tasca judicial o no hi ha la legislació suficient, des d'un punt de vista jurídic, per fer el favor que faria aquesta tasca que sí que estan fent els Mossos d'Esquadra. El conseller Buch, en tot cas, va dir al revés, que, reconeixent aquesta manca, aproximadament, d'un miler o un miler i escaig d'agents, reconeixent que fa aquests anys que no s'han pogut convocar places, reconeixent les mancances també d'inversions que aquest any 2019 també estan previstes en el pressupost, malgrat això, la tasca excepcional que fa el Cos de Mossos d'Esquadra, però també avui ens trobem amb la sorpresa, per exemple, que el Tribunal Superior de Justícia obliga a protegir jutjats, amb la qual cosa tenim menys mossos per fer la feina que també haurien de fer, que és la feina també d'investigació, de prevenció, de detenció, eh?, com la notícia que també sortia d'ahir, eh?, vint-i-dos detencions en quinze dies a l'Hospitalet de Llobregat, eh?, de tot un conjunt de robatoris que hi havia hagut a les cases. Aquesta és la tasca que surt del dia a dia, reconeixent, com deia abans, que ens falten gairebé més d'un miler de mossos i reconeixent que la inversió en recursos mai és suficient, però també hauríem de parlar aquí dels problemes econòmics. Aquells 800 milions, per exemple, que l'Estat espanyol ens deu al Cos de Mossos d'Esquadra per fer inversions, d'això tampoc se'n parla. O les problemàtiques que hi ha hagut per adquirir armament i munició per a la protecció dels mossos, en alerta 4 de terrorisme, per part de l'Estat. O, per exemple, també, un altre tema que el conseller Buch ens hi va fer referència, o l'increment també de bandes organitzades estrangeres que aterren o arriben a Catalunya, cometen els delictes i tornen a marxar, i als Mossos se'ls va vetar poder estar en les bases de dades internacionals, a l'Interpol, a l'Europol, fins al setembre d'aquest any no es va poder pactar a la Junta de Seguretat que poguessin accedir a la base conjunta SIENA no? Per tant, tot això són impediments que fan que l'operativa i el treball dels Mossos d'Esquadra, malgrat que reconeixem que és excepcional, no hi ha tota la facilitat per part de qui també en té, lamentablement, les conseqüències. A això s'afegeix el delicte de les estafes, estafes per Internet, en el Black Friday, a les compres. Molts d'aquests servidors o molts d'aquests orígens d'aquestes compres són a l'estranger. Si no hi ha aquesta necessària connexió internacional, els Mossos tampoc poden fer del tot la seva feina. Tampoc es fa referència, per exemple, a un altre fet, no?, que tampoc en parla la moció, les cinc-centes places que sí que es van convocar el 2017 i els set-centes cinquanta que s'han anunciat per a aquest 2019. I tampoc fa referència la moció, per exemple, al que lamentablement patim, no?, que, tot i ser un cos que va estar, com ja vaig dir també a la pregunta del conseller de fa quinze dies, al mes d'agost del 2017, reconegut internacionalment, després ha patit l'escapçament, eh?, començant pel mateix conseller Forn fins als seus caps, han estat tots escapçats per un 155, per un veritable cop d'estat a la seguretat de Catalunya. I tampoc fa referència la moció, per exemple, al que els Sindicatos de Policía y la Guardia Civil reconeixien fa pocs mesos, les seves mancances també: «porque se ha dado un descuido a la delincuencia por la concentración de agentes, incluidos refuerzos, a cuenta del procés. Això realment, per tant, d'aquest tema tampoc en parla, quan parlem de seguretat. Per tot això, com deia abans, podrem votar a favor aquells punts en els quals sí que es reconeix..., canviant el verb, doncs, per dir «continuar elaborant o «continuar celebrant, o «revisar o «poder mantenir, perquè la moció semblava que deia que no es feia res del que s'està fent i pensem que donava una imatge que no és l'adequada per tot l'esforç que està fent la Policia de Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Munell. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula el diputat Joan Josep Nuet, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Gràcies, president. Com s'ha dit abans, aquesta moció barreja coses diferents. El nostre grup parlamentari votarà a favor dels punts 6, 7 i 8, que parlen de coordinació policial, estructura territorial policial i materials i plantilla per als Mossos d'Esquadra, perquè pensem que les propostes són adequades, i les votarem favorablement. La resta de punts els votarem en contra. Els votarem en contra en un primer bloc, per un debat que ja es va produir aquí, en aquest Ple, amb una proposta ja de Ciutadans que ens parlava de les recuperacions d'habitatges, la pobresa energètica o la venda ambulant. Bé, se'ns parlava d'aquests casos criminalitzant aquells col·lectius que, per desgràcia, han de recuperar habitatges, han de connectar-se a la llum de forma no regular per poder escalfar-se i no gelar-se de fred, o han de vendre al carrer de forma també..., podríem dir, com poden, per poder-se guanyar la vida. Per què? Perquè, miri, hi ha una realitat que vostès aquí en aquesta moció no la col·loquen, i nosaltres la reclamem. El 85 per cent dels pisos buits que hi ha a Catalunya pertanyen a grans tenidors, i el 85 per cent de les ocupacions que es fan a Catalunya són ocupacions que les fan famílies o persones vulnerables socialment. Per tant, les ocupacions de les màfies són el 15 per cent, que és com dir que aquesta moció representa només aquest 15 per cent, i invisibilitza el 85 per cent d'homes i dones que es veuen obligats a haver de recuperar habitatges per no viure al carrer. Miri, ahir em va venir un veí de Cornellà. És a la PAH de Cornellà; una família: cinc fills, el marit i la muller. Paguen de lloguer social quatre-cents i escaig euros, i són set de família. Ell em va dir: «Si perdo la feina, que tinc un contracte absolutament precari, ja no tindré ni aquests quatre-cents i escaig d'euros. Sabeu el que faré? Ocuparé un habitatge, perquè la meva família pugui viure dignament. Vostè és capaç, diputat, de mirar aquest home i dir-li que ell forma part d'aquestes màfies que surten en aquesta moció i que podem tractar com a màfia tanta i tanta gent, milers i milers d'homes i dones que han de vendre al carrer, que han de punxar la llum o que han d'ocupar habitatges? Això no és just. Facin una moció per parlar de les màfies i aquest grup parlamentari hi votarà a favor. Posin aquells segments més vulnerables de la societat, els posen sota l'epígraf de les màfies, i nosaltres els ho votarem en contra. Perquè és un tema que nosaltres no podem consentir. Votarem evidentment també en contra dels punts 9 i 10, en primer lloc, perquè drets fonamentals d'expressió, de reunió o de manifestació no es poden restringir ni tan sols amb una moció de Ciutadans. Gràcies.
Gràcies, senyor Nuet. A continuació és el torn de la diputada Maria Sirvent, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, també per fixar la seva posició.
Mirin, aquesta proposta equipara delictes d'odi i antifeixisme, ocupació i delinqüència organitzada. Aquesta proposta el que pretén és criminalitzar dos moviments amb un gran potencial polític, amb un gran potencial transformador: el moviment ocupa i el moviment antifeixista. Nosaltres els diem que si volen protegir l'habitatge recuperin els 61.000 milions d'euros que ha pagat la ciutadania de rescat bancari, expropiïn els pisos de la Sareb i de Bankia, que els hem pagat nosaltres. Davant del racisme institucional i la Llei d'estrangeria, facin caure les fronteres. Davant de l'estigmatització de la pobresa i el «top manta, un sindicat... [[Remor de veus.]] Ah, que no se'm sent?
Ha estat un error meu, senyora diputada, però tingui en compte que no té el temps que marca el comptador.
Ah, d'acord. Bé, doncs, els diem que davant de l'estigmatització de la pobresa i de l'estigmatització del «top manta ha d'existir un sindicat de barri i un sindicat de manters a cada poble, a cada ciutat i a cada vila; que davant de la pobresa energètica cal que nacionalitzem les elèctriques, per tal de poder gaudir dels 5.700 milions d'euros que han guanyat les companyies elèctriques en l'exercici anterior. Imaginin-se si podríem ampliar el parc públic d'habitatge amb aquests 5.700 milions d'euros. I davant del feixisme i el nazisme, no ens cansarem de dir que ni un pas enrere.
Gràcies, senyora diputada. Finalment, pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya té la paraula la diputada Esperança García.
Gràcies, president. Diputats, diputades..., señor Dimas, bueno, ya le anunciamos que vamos a votar a favor de esta resolución, de esta moción y que, bueno, a pesar de que sea un tanto extraña, porque mezcla un poco los problemas de la ocupación en la vivienda pública, la redistribución policial, la protección del derecho a la libertad política y a la manifestación, e incluso la integridad física de todo aquel que en Cataluña osa y comete el gran delito de no ser nacionalista, le vamos a votar a favor. Eso sí, muy amablemente le voy a pedir un poco de coherencia política, coherencia política para el futuro. Les voy a recordar que, bueno, no afecta a la vivienda pública, pero sí a la vivienda particular, que también está siendo ocupada a día de hoy, el hecho de que nosotros apoyáramos y aprobáramos una ley de seguridad ciudadana, que ustedes inicialmente apoyaron junto a nuestro partido, el Partido Popular, y que posteriormente unieron fuerzas junto al Partido Socialista y Podemos para derogarla por vía Congreso de los Diputados, y que precisamente esa ley tenía mediadas que ayudaban a recuperar la propiedad a aquellos titulares de viviendas que sufrían la ocupación por parte de terceros. También había medidas con respecto a que el uso y disfrute del espacio público y el derecho a la libertad ideológica y a la libertad de manifestación y de celebración de actos de carácter político, pues, no pudiera ser entorpecido por terceros. Eso también venía en la Ley de seguridad ciudadana, así que yo les pido que la próxima vez tengan un poquito más de coherencia en el futuro, entre otras cosas porque nosotros acabamos de presentar una ley, precisamente, para luchar contra la ocupación. La hemos presentado en el Congreso de los Diputados y, a pesar de que ha habido una última modificación de la Ley de enjuiciamiento civil, saben ustedes perfectamente que es insuficiente. Así que adelante con esta moción, y les pido colaboración para el futuro.
Gràcies, senyora diputada. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes presentades, té la paraula pel grup proposant el senyor Dimas Gragera.
Bien, empezaré por los grupos que han intervenido al final. Rápidamente, celebro que con la CUP no lleguemos a ningún punto de acuerdo, porque, si por ellos fuese, la seguridad de Cataluña estaría a cargo de los CDR, con lo cual celebramos en ese punto no haber alcanzado ningún tipo de acuerdo. Al señor Nuet, pues, bueno, hay que decirle que es compatible solucionar la emergencia habitacional y luchar contra las mafias de ocupación o contra aquellos que ocupan ilegalmente, enganchan la luz y son un calvario para los vecinos. Yo creo que es perfectamente compatible, y que nuestra moción iba en este sentido, y por eso precisamente apuntábamos –y en línea a lo que decía Esquerra– a las mafias, no apuntábamos a las personas. Y en relación con lo que ha dicho el Gobierno, el portavoz de Junts per Cat decía que no hemos puesto cifras en la moción que justificasen su labor de gobierno. Es que no hemos puesto ninguna cifra en la moción. Decíamos que detrás de las cifras siempre hay personas y hay problemáticas, y es eso lo que hemos querido abordar. Y, miren, sobre la condena a los actos... Porque este siempre es el mismo debate. Sobre la condena a cualquier acto violento, Ciudadanos siempre va a estar al lado, lo traigan de forma individual o lo traigan de forma genérica. Pero ustedes no son capaces de condenar una agresión a un compañero nuestro. Le abrieron la nariz, le tiraron una lata y no son capaces ustedes de venir aquí y condenarlo. No son capaces. Y, si no, demuéstrenlo con la votación que vamos a realizar hoy. Y es que además no es que no sean capaces de condenarlo...
Silenci...
…es que sus alcaldes se enorgullecen de eso por Twitter, lo tuitean. Desautoricen a ese alcalde, por favor. Pero bueno, cuando vamos con la líder de la oposición a Canet, sus mismos alcaldes vienen y nos dicen que qué hacemos allí, que vamos a provocar, el partido que ha ganado las elecciones en Cataluña. Curioso concepto de la democracia, el que tienen ustedes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]] Senyora Granados...
Sí, per demanar votació separada del punt 9.
D'acord. Teníem anotat votació separada del punt 1, 2, 3, 8, 9 i 10, que no sé si es poden votar en bloc, però entenc que pel que acaba de dir la senyora Granados, com a mínim el punt 9, separat. La resta en bloc? Sí? [[Pausa.]] Perdó. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Sí, senyora Segovia...
[[L'oradora comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] ...6, 7 i 8, que poden ser en bloc, també.
Molt bé, doncs votarem... [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Sí, senyor Carrizosa...
Sí, per demanar la lectura dels punts 9 i 10.
9 i 10, molt bé.
Gràcies.
Molt bé, doncs, votarem inicialment els punts 1, 2, 3 i 10, conjuntament. Sí? 6, 7 i 8 en bloc, i el 9. No? [[Eduard Pujol i Bonell demana per parlar.]] Digui'm, senyor Pujol.
La 6 i la 7, si ho creu oportú, sí, però la 8 demanem que no vagi en el bloc de 6 i 7.
Molt bé. En tot cas, començarem votant aquest bloc, on hi ha el punt 1, 2, 3 i 10. I demanarem que es llegeixi ara mateix el punt 10, eh?, m'ha demanat, senyor Carrizosa? Sí? Per tant... [[Algú diu: «9 i 10.]] Sí, però ara votem el 10. Després, quan votem el 9, el llegirem prèviament, eh? Llegeixi el 10, si us plau.
El 10. «El Parlamento de Cataluña denuncia: 10. La agresión sufrida por una comitiva de diputados, concejales y simpatizantes de Ciutadans en su visita al municipio de Torroella de Montgrí, el pasado 26 de enero, y la negativa injustificada de su ayuntamiento a conceder el permiso para montar una carpa, como una prueba más de las constantes presiones y vapuleos que soportan los que piensan diferente en algunos municipios de Cataluña, con la obvia intención de acallarlos y de silenciarlos.
Votem, per tant, aquest punt, conjuntament amb l'1, 2 i 3: 1, 2, 3, 10. Comença la votació. Aquests quatre punts han quedat rebutjats per 55 vots a favor, 72 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar els punts 6 i 7. Comença la votació. Els punts 6 i 7 han quedat aprovats per 123 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 8; votem el punt 8. Comença la votació. El punt 8 queda rebutjat per 63 vots a favor, 64 en contra i cap abstenció. Votem ara el punt 9. I abans en farem lectura. Per tant, demano al secretari Pérez, si us plau, si pot llegir el punt.
«El Parlamento de Cataluña denuncia, 9, la inacción intencionada por parte de determinados cargos públicos y responsables en materia de seguridad ciudadana, tanto de las administraciones locales como de la Generalitat de Catalunya, ante aquellas convocatorias anunciadas con antelación a través de las redes sociales que pretenden impedir el libre ejercicio de derechos fundamentales y justificar conductas violentas por razón de la ideología política, incluidas aquellas que podrían constituir un delito de odio.
Votem, per tant, aquest punt. Comença la votació. [[Veus de fons.]] Nou, el punt 9. El punt 9 queda rebutjat per 39 vots a favor, 72 en contra i 16 abstencions. I queda pendent de votar, si no ens hem equivocat, els punts 4 i 5. Votem els punts 4 i 5 de la moció. Comença la votació. Els punts 4 i 5 d'aquesta moció queden aprovats per 115 vots a favor, 12 en contra i cap abstenció. Crec que no cal votar, perquè s'han votat tots els punts d'aquesta moció... [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el balanç del primer any de legislatura pel que fa a drets, autodeterminació, repressió i fracàs del diàleg amb l'Estat]] [[302-00059/12]] Per tant, passem al següent punt de l'ordre del dia, el vint-i-dosè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el balanç del primer any de legislatura pel que fa a drets, autodeterminació, repressió i fracàs del diàleg amb l'Estat, presentada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per exposar-la, té la paraula el diputat Carles Riera. Quan vulgui.
Bé; gràcies, president. Bé, en primer lloc, tot i que això potser correspondria a la intervenció posterior, de rèplica, dir que aquesta moció ha suscitat molt poc consens –ho hem de dir, ho hem d'assumir. Tanmateix, dir que havíem arribat, finalment, després de moltes discussions, a acordar dues transaccions, amb el Grup de Junts per Catalunya i d'Esquerra, indirectament, també, amb la mateixa intenció, per part del grup dels comuns, però tanmateix això va ser molt a darrera hora, de tal manera que, amb la finalització anticipada del Ple d'ahir respecte a l'horari previst, doncs, vam arribar a acords, però hi vam arribar tard i no es van poder registrar. Amb tot, i malgrat això, dir que apreciem, tanmateix, l'esforç i la voluntat d'haver-hi arribat per part dels grups proposants. I amb això entrarem en la presentació i la defensa política de la moció. Hem de dir que nosaltres el que hem presentat és una moció que el que vol és plantejar sobiranies reals, l'exercici real de la sobirania i de l'autodeterminació des del nostre Parlament, òbviament amb el benentès que això implica necessàriament transgredir l'actual marc constitucional i estatutari. Entenem que no pot ser altrament, i entenem que hem plantejat una moció que proposa sobiranies i autodeterminació real per tal d'assolir un progrés social efectiu per a tothom en matèria de drets socials, civils i polítics. I vull llegir en aquest sentit els punts que en concret feien referència a això: garantir el dret a l'habitatge expropiant els habitatges buits en mans de grans tenidors en favor d'un parc d'habitatge social i aturant els desnonaments a persones i famílies amb risc social; aplicar un salari mínim de 1.200 euros en totes aquelles contractacions que depenguin de la Generalitat; garantir la plena igualtat laboral i salarial entre homes i dones; recuperar i assolir la plena sobirania pública de les infraestructures i recursos estratègics, així com dels serveis públics bàsics; reducció d'un mínim del 30 per cent de les taxes universitàries; aturar totes les actuacions sobre el territori de naturalesa especulativa, extractivista i depredadora, i crear una banca pública. I, efectivament, això, des del nostre punt de vista, implica necessàriament –no ens imaginem com fer-ho d'una altra manera– desobeir el topall del dèficit que marca la Llei de pressupostos generals de l'Estat i el Fons de Liquiditat Autonòmica, que sotmeten les autonomies i la seva necessitat de finançament a l'Estat central i alhora també al pagament del deute imposat injustament per la troica. Bé, aquest és el marc de sobirania real, d'autodeterminació real que nosaltres estàvem proposant exercir des d'aquest Parlament i des del Govern de la Generalitat, com no pot ser altrament, hi insisteixo, transgredint necessàriament el marc constitucional i estatutari. Bé, vull recordar un bon nombre de forces socials, polítiques, sindicals precisament avui hem fet públic un acord per un cicle mobilitzador, per una vaga general, que incorpora moltes d'aquestes reivindicacions, moltes d'aquestes demandes. Per tant, ens sembla una contradicció, que en tot cas vostès hauran de respondre, com pot ser que amb una mà donin suport a aquestes iniciatives i amb l'altra no vulguin instar el Govern a complir aquests objectius. Mirin, pel que fa al diàleg, que òbviament és un tema subjacent a aquest debat, i òbviament central, també, en aquesta moció..., un diàleg que avui s'està convertint en un bloqueig, en un atzucac, en un coll d'ampolla, en un mur que impedeix que avancem en aquest sentit cap a aquests objectius de forma clara. Diguin-li vostès «unilateralitat, diguin-li «desobediència, diguin-li com vulguin –diguin-li com vulguin–, però vostès saben, prèviament, que aquesta unilateralitat, que aquesta desobediència és una condició prèvia necessària i imprescindible per poder anar a un escenari d'un diàleg bilateral, multilateral, que sigui realment eficient i eficaç per tal d'avançar cap al ple assoliment dels drets socials, civils i polítics del nostre país, i, òbviament, inclòs el de l'autodeterminació. Cal un acte previ de sobirania, d'autodeterminació, i, per tant, d'unilateralitat i desobediència, perquè aquest és l'únic que pot crear la condició per un diàleg bilateral o multilateral efectiu. Negar-ho, sincerament pensem que és enganyar el país, que és enganyar el poble, que és mantenir enganyada i amb falses expectatives la majoria de la població d'aquest país, que és deixar orfes de projecte polític i de representació política més de 2 milions de persones, que elles, sí, s'han autodeterminat en múltiples ocasions: l'1 d'octubre, el 3 d'octubre, i ho fan cada dia. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Seguidament, i per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Irene Fornós.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, bé, mos trobem al final d'este Ple amb una moció de la CUP que se'ns demana fer balanç del primer any de la legislatura pel que fa als drets d'autodeterminació, repressió i el diàleg amb l'Estat, un moment propici per fer-ho, a les portes del judici a la democràcia, on la persecució inquisitorial de la judicatura espanyola demanarà més de dos-cents anys per al Govern de la Generalitat, la presidenta Forcadell i els presidents de l'Assemblea Nacional Catalana i Òmnium Cultural, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart; un judici on al banc dels acusats seuen preses i presos polítics perseguits en base a delictes inventats, acusats per l'extrema dreta i jutjats per tribunals parcials controlats per la porta del darrere, i per això l'única condemna possible serà per a l'Estat espanyol. Per aquests motius, deixeu-me aprofitar perquè no faci sola la meua intervenció, sinó acompanyada de les paraules del conseller i vicepresident d'aquest Govern, i president d'Esquerra Republicana de Catalunya, Oriol Junqueras; en la seva conferència del passat dia 29, l'Oriol ens deixava clar quins eren els objectius seus i els del meu partit: «Volem la independència per poder crear una societat més justa, més lliure, amb més drets i amb un estat al servei dels ciutadans. Soc fermament republicà, però per damunt de tot soc un demòcrata que comparteix valors universals. Fa anys que em mou l'afany de justícia, la set de llibertat, i avui en dia això és més evident i més necessari que mai. I continuem ferms i compromesos amb aquest objectiu, treballant-hi des del carrer, des del Govern, des de l'exili i des de la presó. Primer, amb l'objectiu de mostrar les injustícies i la imparcialitat de l'Estat espanyol tant a la comunitat internacional com als ciutadans de Catalunya que encara no s'han adonat que amb l'Estat només hi podem comptar perquè governi en contra seva, siguin independentistes o no ho siguin; que, davant protegir els drets civils i polítics o la impunitat de l'Estat, de la judicatura espanyola, sempre triarà l'Estat i la seva indisoluble unidad. Però, perquè per sobre d'independentistes som demòcrates, si hi ha una taula de diàleg, mai, mai, mai serem els primers d'aixecar-nos d'aquesta taula. Certament, el balanç que en fem, d'aquesta taula, no és del tot positiu, el PSOE i Pedro Sánchez semblen més interessats en l'aparença de diàleg que no en el diàleg en si, de debò. Per això, aquest dimarts hem presentat una esmena a la totalitat dels pressupostos de l'Estat, perquè no hi pot haver diàleg pressupostari sense diàleg sobre com respondre a les legítimes demandes d'autodeterminació de la ciutadania de Catalunya. Esquerra ha estat molt clara sobre les condicions que possibilitarien el diàleg: desjudicialització, desfer el camí de la repressió i acabar amb les ràtzies de detencions com la que vam viure fa poc a Girona; mesa de diàlegs entre partits polítics amb mediadors internacionals que proporcionin una solució democràtica vinculada a l'autodeterminació; en resum, un diàleg que, tal com se'ns ha reclamat, doni resposta als grans consensos de la ciutadania, on hi ha un 80 per cent favorable al referèndum acordat, al fi de la repressió i la monarquia. No som pas uns il·lusos, i aquí permeteu-me que torne a fer meves les paraules de l'Oriol Junqueras: «Sabem que l'Estat no s'asseurà a negociar per pròpia voluntat, perquè mai no ho ha fet. Caldrà, doncs, crear les condicions necessàries perquè ho faci i assumeixi que la solució és política i democràtica. I per això és determinant que fem de la causa dels catalans la causa de la democràcia a nivell europeu i internacional, perquè és la mateixa causa. I això ho farem des de l'aposta pel diàleg i la paraula, com hem fet sempre, perquè en democràcia tenim l'obligació d'intentar-ho; però també des de la fermesa i convicció que no pensem renunciar a cap via democràtica i pacífica per assolir la república catalana com a estat independent. El nostre objectiu mai s'ha mogut: llibertat, absolució, autodeterminació i república. La nostra ambició no és el ser més independentistes sinó els més útils per arribar-hi i per aconseguir-ho; com ja hem dit moltes vegades, no renunciarem a cap de les vies. És per això que no podem votar a favor dels dos primers punts proposats per la moció de la CUP, perquè són dos punts que ens tanquen portes i no n'obren de noves. Serem ferms en la reclamació però no abandonarem la nostra responsabilitat, i ho reclamarem tant des del Govern com des del carrer, com des d'aquest hemicicle, tot tenint present que, tal com ens recorda l'Oriol Junqueras, Catalunya és la seva gent i la nostra principal preocupació ha de ser el benestar de tothom, una societat per viure i conviure; feina, escoles, salut i família són els pilars de la nostra opció de progrés. I, per complir aquests objectius, el Govern treballa cada dia. I a la mateixa moció de la CUP ens trobem també diversos punts que podrien ajudar a avançar en aquests objectius, però amb un seguit de mesures que ja estan aprovades, d'altres en les que s'està treballant i d'altres que ens agradaria discutir i treballar per separat i arribar a acords, però que tal com estan no els hi podem votar a favor. També estem d'acord, en gran part, amb l'últim bloc de la seva moció, pel que fa a la mobilització de la ciutadania. El Govern mai serà un agent de desmobilització enfront de les legítimes demandes de respecte dels drets civils, llibertat i independència, perquè, malgrat la seva repressió, no ens fan por. I ho tenim ben clar. Ens van dir que era impossible que l'independentisme guanyés unes eleccions, i ho vam fer. Ens van dir que era impossible fer l'1 d'octubre, i el vam fer. I ens van dir que mai seríem independents, i ho serem. Llibertat! [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Josep Costa.
Gràcies, president. Vull començar enviant una abraçada a la companya diputada Jenn Díaz i agrair la seva valentia. Quant al posicionament del Grup de Junts per Catalunya en aquesta moció de la CUP, he de començar lamentant que no hàgim pogut transaccionar res. Crec que en el fons era una moció que no era per ser aprovada; és una moció que legítimament busca marcar perfil per part del grup proposant i per tant posa l'èmfasi en allò que ens divideix o en allò que ens separa i no en allò que ens uneix, que és molt més. Jo crec que se centra en un diagnòstic..., que no és que estiguem radicalment en contra d'aquest diagnòstic; sabem que l'Estat espanyol no dialoga, sabem que les ofertes de diàleg de Pedro Sánchez no s'aguanten per enlloc, sabem que, probablement, no les poden complir, així com s'està demostrant ara, ja mateix, no?, en el moment que qualsevol suggeriment de que hi haurà diàleg polític a Catalunya provoca una mobilització de la dreta i l'extrema dreta, amb una virulència, diguéssim, previsible però que és impròpia de qualsevol societat democràtica. I, per tant, el que ens trobam, jo crec, l'única discrepància que tenim és quin és el paper del diàleg i per què té sentit ser nosaltres sempre –sempre– els últims d'aixecar-nos de la taula. Per tant, vivim en un estat en què el diàleg és alta traïció, però per nosaltres no quedarà. La CUP ha volgut destacar o ha volgut prioritzar l'acció unilateral o la via unilateral. Nosaltres, a part de que el mateix concepte «unilateral és, una mica, un mantra que han introduït en el relat els adversaris, sempre hem dit que no renunciem a cap via. I mai renunciarem a cap via, mai renunciarem a l'autodeterminació i mai renunciarem a la plenitud de la sobirania i a la república. Però hi ha estratègies i estratègies, i potser l'autodeterminació no és una cosa que s'exerceixi per capítols i potser les sobiranies no és una cosa que es pugi, dins del marc estatal espanyol, anar exercint a poc a poc o pas a pas. Jo crec que hi ha algun dels punts que no podrem votar, perquè ens demanen fer coses que tots sabem –tots sabem– que dins el marc actual no es poden assolir, sinó que s'han d'assolir una vegada siguem una república independent. El diàleg i la unilateralitat, de fet, són dos cares de la mateixa moneda. No podem mai anar a una solució no pactada si abans no ho hem intentat pactar. Això és la recepta que ja ens va dir la Cort Suprema del Canadà en el seu moment. Un mandat democràtic, com el que tenim nosaltres, ens obliga a nosaltres i obliga l'Estat a negociar, a seure a la taula, a dialogar i donar sortida a les reivindicacions polítiques. El que representa el fracàs o la negativa, la intransigència de l'Estat és el nostre dret a seguir endavant sense esperar aquest pacte. Això és el que diu la Cort Suprema del Canadà i, en definitiva, és el que diu també el dret internacional: l'autodeterminació externa és subsidiària de l'autodeterminació interna; quan fracassa aquesta última, hi ha la plenitud de l'autodeterminació. Per tant, crec que no tenim un horitzó tan diferent, crec que no tenim un relat, una anàlisi tan diferent com perquè, diguéssim, la CUP hagi provocat o hagi insistit en mantenir una moció que només representa la seua visió de l'estat de la situació. I, lamentant no poder-la votar tota... En tot cas, com que parla de les coses que nosaltres sempre parlam –parla de república, parla d'autodeterminació i parla d'un diàleg condicionat a l'exercici de l'autodeterminació, a la fi de la repressió i a la plenitud del respecte pels drets civils i polítics–, mai hi podríem votar en contra. Però, en la mesura que no hi ha hagut voluntat o possibilitat de transaccionar, nosaltres en aquests punts no hi podrem tampoc votar a favor. Crec que, en definitiva, tots nosaltres, la majoria independentista d'aquest Parlament, som fills de la unitat que va fer possible l'1 d'octubre, som aquells que ens hem de trobar en un escenari per avançar i per fer efectiva la república. Tenim, evidentment, davant un adversari poderós, però sempre deim que la democràcia és més poderosa. Som els que pensam que la independència és possible, i també –almenys en el meu cas– els que pensam que el que vol fer l'Estat, que és mantenir la unitat a la força, és impossible. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació i per fixar la seva posició, té la paraula en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Ignacio Martín.
Bé; bona tarda, senyores i senyors diputats. Vull començar la meva intervenció precisament igual que el company que m'ha precedit, donant tot el meu suport, enviant una abraçada ben forta a la diputada Jenn Díaz; tota la meva admiració, el meu suport i el meu afecte per la seva valentia, perquè realment escoltar el seu testimoni m'ha resultat certament emocionant. [[Aplaudiments.]] Dit això, anant ja al que és el text de la moció que avui ens porta aquí, vull començar a dir que, òbviament, nosaltres ens oposarem a la pràctica totalitat de la moció, llevat d'un punt, el punt concretament 4.d, i explicaré ara els motius. De fet, el primer que vull deixar ben clar és que aquí tots som conscients, perfectament conscients que Catalunya no és subjecte del dret a autodeterminació, segons el que diu l'Organització de Nacions Unides. Ho va dir clarament l'ex-secretari general de les Nacions Unides, que fins i tot es va pronunciar ex professo sobre aquesta qüestió, dient que Catalunya no està dintre de la categoria dels territoris amb dret a l'autodeterminació. Els podria citar també les resolucions de l'ONU, la 15/14, la 26/25, que diuen clarament que els subjectes del dret d'autodeterminació són únicament aquells territoris que estiguin sotmesos a opressió colonial, a opressió militar, o allà on es produeixin violacions sistemàtiques dels drets humans. Jo crec que és faltar al respecte a la democràcia espanyola, als homes i dones que van fer possible aquest avenç i aquesta transició cap a la democràcia, i faltar, en definitiva, a la veritat, pretendre que Catalunya està subjecta a opressió colonial, a opressió militar, o que a Catalunya hi ha una violació sistemàtica dels drets humans. Crec que hem de començar per ser seriosos i no fer volar coloms. De tota manera, en aquest temps hem vist a Catalunya circumstàncies i episodis que a mi em preocupen enormement. Hem vist com un diputat, en aquest cas un regidor de Ciutadans, un grup de diputats de Ciutadans i un regidor de Ciutadans van ser agredits i es va intentar coartar la seva llibertat d'expressió a Torroella de Montgrí. Fins i tot un regidor de Ciutadans, a Blanes, va ser agredit fins al punt que li van trencar la cara per defensar les seves idees, per defensar la democràcia i per defensar la llibertat. I encara estem esperant la condemna dels grups de la bancada separatista, i molt especialment [[aplaudiments]] ..., molt especialment del Partit d'Esquerra Republicana, que té un alcalde que, lluny de condemnar aquella agressió, a sobre va treure pit i va dir que se sentia més orgullós que mai de la població de Torroella, aquell dia, el mateix dia en què li havien trencat la cara a un regidor de Ciutadans. Mirin, senyors i senyores de la CUP, el punt al qual nosaltres lògicament no ens podem oposar és el punt 4.d, que insta la Generalitat a expulsar de l'espai públic les expressions del feixisme, el nazisme, el masclisme, el racisme i l'homofòbia. Ara bé, a mi em sembla perfecte expulsar tota aquesta mena de conductes de l'espai públic; el primer que han de fer vostès, senyors i senyores de la CUP, és expulsar aquest senyor del seu partit. De l'espai públic, sí, però també del seu partit. Algú com el portaveu de la CUP a Torroella de Montgrí, que va participar, va promoure aquest boicot a l'acte de Ciutadans i que està investigat per això, que hi ha imatges fins i tot en què surt ell escopint cervesa als diputats de Ciutadans..., jo crec que no són actituds precisament de respecte a la democràcia, de respecte a l'estat de dret i d'apostar per la convivència. El primer que han de fer precisament és mirar a casa, mirar el que han fet representants d'Arran, que és la seva organització juvenil –o ara em diuen que no és exactament l'organització juvenil, però alguna relació hi tenen–, primer mirar el que han fet en un homenatge a Cervantes a la Universitat de Barcelona, quan van impedir un homenatge per la força, per la violència... Un homenatge a Cervantes! Ja em diran què té a veure Cervantes amb el feixisme. Ara, és veritat que el deliri del separatisme més radical arriba al punt que fins i tot relaciona Cervantes o Quevedo amb el feixisme. Tot és possible en la seva imaginació. També es va atacar la seu d'un mitjà de comunicació com Crónica Global per part de l'organització juvenil Arran, i encara estem esperant la condemna. Com és possible que un partit que es pretén democràtic no condemni atacs a representants públics o a ciutadans perquè no pensen com ells? Quina mena de Catalunya volen construir amb aquestes actituds? És absolutament inadmissible que no es condemnin aquestes actituds. És veritat també que tenim un president de la Generalitat que, lluny de criticar i de condemnar aquestes actituds, crida els autoanomenats CDRs, els comandos violents que intenten coartar la llibertat de la resta de ciutadania de Catalunya, a pressionar tots aquells que no pensin com ells, amb el seu «apreteu, apreteu. De veritat que estan degradant enormement la qualitat de la democràcia a Catalunya. I el que és evident és que lliçons sobre el que és feixisme d'aquells que no només no condemnen, sinó que a més legitimen, banalitzen i frivolitzen amb l'agressió a un representant públic, com és el cas del regidor de Ciutadans..., crec que ben poques lliçons sobre el que és el feixisme. Això, això que va fer un representant, un portaveu de la CUP a Torroella de Montgrí, per mi és exactament això la definició del feixisme: intentar callar la crítica, callar el dissident, intentar evitar la llibertat d'expressió d'un ciutadà de Catalunya. Si us plau, jo crec que des d'aquest punt de vista haurien de ser coherents amb les mocions que presenten. Gràcies, senyors i senyores diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, del diputat senyor Ferran Pedret. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades... Miri, ens proposa, el Subgrup Parlamentari de la CUP, una moció que no produirà enorme sorpresa que diguem que no podem compartir des del primer dels punts, en què demana aturar tot diàleg polític, no? És veritat que, com ha expressat fa un moment el portaveu de Ciutadans, en l'apartat d del punt 4 –que en demanarem votació separada– hi votarem favorablement, eh? Segurament en la descripció dels elements que hauríem d'intentar eradicar de l'espai públic n'hi cabrien d'altres, com l'antigitanisme, etcètera, però crec que no és la qüestió central, sinó que podem estar d'acord en aquesta descripció que se'n fa. En canvi –i permetran que des de la perspectiva subjectiva d'aquest portaveu, que ha participat d'un debat anterior, veiem una certa continuïtat amb el debat en el que participava aquesta mateixa tarda–, crec que valdria la pena fer alguna reflexió al voltant de la qüestió del diàleg, que ha estat, diguem-ne, planant sobre aquesta sessió parlamentària, i també, si puc, sobre la qüestió de la sobirania, autodeterminació, etcètera. En primer lloc, sobre la qüestió del diàleg. Si per a uns determinats actors polítics i socials a Catalunya el diàleg només pot partir de l'assumpció per l'altre de les premisses pròpies i de la consecució de tots els objectius polítics que un té, és difícil que aquest diàleg es pugui produir; si es pretén que seure a parlar amb l'altre només és possible si prèviament assumeix les teves pròpies tesis, els teus objectius polítics i, en el fons, el marc del relat, certament és difícil. Si, per altra banda, per actors polítics que tenen presència a Catalunya però que també són d'àmbit estatal, el diàleg polític és impossible, gairebé diria, en si mateix, perquè el fet mateix de plantejar-lo ja és alta traïció, una humiliació, un delicte de lesa pàtria, etcètera, el simple fet de seure a parlar ja és acceptar el marc mental de l'adversari i l'únic que es pretén és dialogar, en tot cas, després d'una rendició incondicional i de que surtin tots vostès, independentistes, amb el carnet d'identitat a la boca, efectivament, el diàleg també és absolutament impossible. És veritat que el diàleg que estem promovent i defensant, més enllà dels judicis d'intenció que ha fet algun portaveu parlamentari i amb els que no podem coincidir de cap de les maneres, és un diàleg que afronta enormes dificultats: d'entrada, de plantejaments conceptuals bastant diferents, i després, de la possibilitat pràctica d'arribar a acords, tenint en compte no només el pes de les declaracions i posicions que cadascun dels actors polítics i socials ha anat assumint al llarg d'aquests darrers anys, sinó també dels condicionants conjunturals del diàleg, que nosaltres en diem així, «condicionants. Nosaltres entenem que el moment polític que s'ha de viure en els propers mesos presenta enormes dificultats per poder establir un diàleg polític, però per nosaltres no hauria de ser radicalment impeditiu d'aquest diàleg polític. Pensem que tenim l'obligació, tots els actors polítics i socials que volem preservar la cohesió social i la unitat civil del poble de Catalunya, sigui quin sigui el futur polític que aquesta societat decideixi donar-se a si mateixa..., hem d'intentar aquest diàleg polític. Des de la nostra perspectiva, la solució política que l'independentisme pretén en moltes de les qüestions que preocupen la ciutadania de Catalunya, doncs, no és un objectiu polític desitjable. És a dir, nosaltres no pensem que els problemes polítics, socials, econòmics dels catalans tinguin una millor solució en la creació d'un estat-nació català independent, diguem-ne, separant-se de la resta d'Espanya. De fet, no em donarà temps d'entrar en el debat sobre això, però el que nosaltres proposem a través de la proposta política del federalisme és la superació del marc conceptual de l'estat-nació. Per tant, no coincidim ni amb els nacionalismes d'estat, que pretenen, diguem-ne, homogeneïtzar, uniformitzar realitats nacionals diverses que conviuen dins d'un mateix estat, ni coincidim tampoc amb els nacionalismes que pretenen la construcció d'un estat-nació propi. I pensem en la idea d'avançar cap a un marc postnacional, en el que la qüestió nacional és rellevant, la qüestió nacional és adreçada des de les polítiques públiques i des de l'estructura administrativa, territorial, política, i, per tant, té rellevància, però no és l'element definidor de la formació de comunitats polítiques. En aquest sentit, nosaltres voldríem que aquesta vessant interna del dret a l'autodeterminació sigui un dia la vessant en què els homes i les dones exercim la nostra capacitat de decidir col·lectivament el nostre futur polític comú. Gràcies.
Gràcies, diputat. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Diputats i diputades, creiem que hi ha dos elements centrals en la moció que avui presenta la CUP i sobre el que centraré les meves intervencions: el diàleg i la repressió. Parlant de diàleg, aquesta és la portada avui de l'ABC, el trio calavera. «Movilizaciones contra la traición de Sánchez. I davant d'aquesta actitud, nosaltres volem dir una cosa molt clara: nosaltres no defensem el diàleg com un mal menor per assegurar la governabilitat en cap institució, ni defensem el diàleg per parlar d'infraestructures ni per parlar només de pressupostos. Defensem el diàleg perquè és l'única via capaç de construir un futur amb millor i més democràcia i que tingui futur per al nostre país. No volem un diàleg només sobre elements puntuals, volem un diàleg sobre com liderem una segona etapa de transició, i creiem que en aquest punt és indispensable que construïm un diàleg sobre com volem que sigui l'Espanya del futur, un diàleg que per a nosaltres ha de contemplar el reconeixement nacional de les nacions que la componen, la necessària regeneració democràtica i la reconstrucció del benestar, i creiem que aquest és un espai ampli de cooperació. Cal dir que per molt que la reacció apugi el to acusant la majoria d'Espanya de traïció o de rebel·lió no estem disposats a abaixar el cap i a renunciar a liderar una aposta democràtica per a Espanya. Cal transformar la majoria de progrés i plurinacional del Congrés en una majoria de país, perquè dialogar, per molt que diguin els reaccionaris, no ha sigut una cessió en aquest país, ha sigut una conquesta, ha sigut una conquesta que ha implicat mobilitzacions ciutadanes permanents durant anys, que ha calgut que irrompés una força disposada al diàleg amb més de cinc milions de vots al Congrés dels Diputats, que ha calgut superar un cop intern al Partit Socialista que buscava regalar-li el futur d'Espanya al Partit Popular, que ha calgut superar la intervenció de les institucions catalanes i que ha necessitat que treballem junts per a una moció de censura i per construir una majoria plurinacional al Congrés. Dialogar no és una cessió, és un mandat majoritari d'aquesta cambra i del Congrés dels Diputats. [[Aplaudiments.]] Qui no està avui disposat a cedir a la seva idea d'Espanya som nosaltres. Qui no està disposat a construir una Espanya on no hi càpiga la majoria del Congrés dels Diputats i no hi càpiga la majoria d'aquest Parlament som nosaltres. Hi ha moments, companys socialistes, en què cal fer una aposta de futur i no abaixar el cap davant dels que no tenen més objectiu que trencar la possibilitat de canvi a Espanya. Tinguem memòria per construir el nostre futur. Ja van sortir al carrer aquells que no volen que avanci Espanya. Van sortir contra l'Estatut, van sortir contra la Llei de matrimoni homosexual, van sortir contra el dret a l'avortament i van sortir contra el dret a la memòria històrica d'aquest país, i llavors vam decidir liderar i no abaixar el cap i no cedir davant dels reaccionaris, i avui també cal ser valents i cal assumir que cal liderar aquest país. Cal avançar per construir una Espanya capaç de reconèixer que aquest és un Parlament nacional i que la Generalitat de Catalunya és una institució republicana. I probablement en això no estarem d'acord amb els companys de la CUP. Ells defensen la via unilateral i defensen trencar el diàleg si abans no hi ha totes les condicions conquistades sobre la taula. I no compartim aquesta posició i avui hi votarem en contra, però la nostra obligació, la dels que sí que defensem l'espai del diàleg és demostrar que és un espai de futur i un espai capaç de resoldre aquells elements de la moció de la CUP que sí que compartim. Durant la campanya electoral el senyor Iceta va dir textualment: «Sens dubte demanaria l'indult, perquè en aquest país haurem de tancar ferides que tenen un origen polític, i aquella va ser una frase difícil, que va dir en un debat, però va ser una frase valenta i encertada, i caldrà valentia per construir diàleg en aquest país i per construir un espai unitari per donar una sortida política i democràtica a la repressió, perquè la taula del diàleg substitueixi les presons com a espai on trobar-nos i on discutir sobre el futur del nostre país. Caldrà valentia i lideratge per demostrar-los, també als companys de la CUP, que el diàleg és el camí per construir plegats un país sense presos i exiliats i un país on hi càpiga Catalunya reconeguda com el que és, com una realitat nacional. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Finalment, és el torn del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Gràcies, president. Des de l'escó. Bé, al llarg d'aquest mandat la CUP i nosaltres estem vivint una experiència que ens agermana, i és que tenim els mateixos diputats sorgits de les eleccions, subgrup parlamentari, i això comporta unes limitacions. No podem anar sols al Consell de Garanties Estatutàries, no podem convocar en solitari un plenari, tenim algunes limitacions a les sessions de control, i bé, nosaltres ho portem jo crec que amb dignitat però amb realisme. No és una situació fàcil. Però la CUP, no. És admirable. S'esperonen encara més, i fent honor a aquell principi d'inspiració gramsciana, davant del pessimisme de la intel·ligència contraposem l'optimisme de la voluntat, no només no veuen limitacions en la seva situació, sinó que cada plenari presenten una moció per canviar el món, canviar el món sencer. Són uns autèntics cracs, i jo els ho reconec. Doncs bé, avui toca amb una moció –fixi's per on, una moció, només una moció–, convertir tot Catalunya –amb una moció– en una república d'inspiració bolivariana. Bé, nosaltres no ho compartim, ho votarem tot en contra excepte el punt 4.d, que s'ha comentat abans, però celebrem el seu optimisme davant de la recurrent derrota ideològica que viuen vostès des de la caiguda del mur de Berlín. Cada any perden un país d'inspiració ideològica, però vostès continuen amb més moral que l'Alcoyano, que deia aquell. Per tant, enhorabona, i continuarem amb el debat de les idees. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes té la paraula, en darrer terme, el diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, en primer lloc, dir-los als senyors i senyores de Ciutadans que esperem les seves disculpes quan es demostrarà, tinguin absoluta seguretat, que tot el que han dit respecte a Torroella de Montgrí és mentida, eh? Per tant, vagin amb compte amb la utilització sistemàtica de la mentida com a eina política. [[Remor de veus.]]
Silenci.
I efectivament, nosaltres denunciem la violència, la violència de l'Estat que està portant més de mil persones d'aquest país a patir repressió, i també denunciem òbviament els més de dos-cents actes feixistes que de moment han succeït impunement a casa nostra, i davant d'això, com sempre i reiteradament, tornem a afirmar que no passaran. Bé, pel que fa al diàleg, saben quin és el problema? Que, senyor Pedret, l'Estat sí que ha dit que hi ha una línia vermella al diàleg –la Constitució–, i el problema és que el Govern de la Generalitat i els senyors i senyores de Junts per Catalunya i Esquerra no n'han posat cap, de línia vermella. El problema, companys i companyes dels comuns, no és que nosaltres vulguem assolir totes les condicions prèvies abans del diàleg, no, no; és que en aquests moments no se n'ha assolit cap. Aquest és el problema. Per tant, jo no sé com vostès segueixen tenint la més mínima confiança en un diàleg en el qual l'Estat va amb tot el règim del 78 al darrere, inclosa la Guàrdia Civil, i vostès amb una mà a cada butxaca. Això és mantenir enganyada la població. Assumeixin-ho, si us plau. Si us plau, assumeixin amb realisme la situació política, i entenguin que l'única manera d'arribar a un diàleg efectiu és a través d'un acte de sobirania, a través d'exercir l'autodeterminació prèviament, i això es diu trencar amb el règim del 78 i fer-ho unilateralment. Però, escolti'm, entrem en un nou cicle polític, que vindrà marcat pels judicis, per les mobilitzacions, per la vaga general, i esperem que serà el clam del carrer el que dirà ben fort, el que cridarà allò que aquest Govern i aquest Parlament no volen dir, i esperem que efectivament el crit del carrer faci callar el silenci eixordador d'aquest Parlament i d'aquestes institucions. I unitat, sí, si es tracta de trencar amb el règim del 78. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. Del que han dit diferents grups dedueixo que hi ha com a mínim la sol·licitud de votació separada del punt 4.d. No sé si algun altre. No? [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Sí, senyora Segovia...
Sí, nosaltres sol·licitem la votació separada del punt 1 i el 2.a, que es podrien votar conjuntament.
1 i 2.a. 1, 2.a, 4.d, i la resta de la moció? [[Marina Bravo Sobrino demana per parlar.]] Sí, senyora Bravo...
4.d? De de «dedo?
Sí, sí; 4.d. De de Dinamarca, diguéssim. [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Senyora Caula...
Afegir també els punts 2.b, 2.c i 4.c.
2.b, de Barcelona.
Sí.
2.c, i?
4.c, de Catalunya.
Però separadament també o en bloc?
Per nosaltres es podrien votar aquests tres conjuntament.
Votarem primer el punt 1 i 2.a conjuntament, seguidament 2.b, 2.c i 4.c conjuntament, 4.d per separat, i la resta de la moció. Sí? [[Pausa.]] D'acord. Votem per tant, doncs, primer, els punts 1 i 2.a. Comença la votació. Aquests dos punts, és a dir, l'1 i 2.a, queden rebutjats per 4 vots a favor, 63 en contra i 60 abstencions. Passem ara a votar conjuntament el punt 2.b, 2.c, 4.c. Comença la votació. Aquests punts queden rebutjats per 12 vots a favor, 54 en contra i 61 abstencions. Votem ara el punt 4.d. Comença la votació. El punt 4.d queda aprovat per unanimitat, que vol dir 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha quedat aprovada per 73 vots a favor, 54 en contra i cap abstenció. No havent-hi més punts a l'ordre del dia, s'aixeca la sessió. Moltes gràcies.