Hvala. Gospodine predsjedniče, poštovane zastupnice i zastupnici. Ovim zakonom potvrđuje se Sporazum između Republike Hrvatske i Europske unije o sudjelovanju Republike Hrvatske u vojnoj operaciji Europske unije u Republici Čad i Srednjoafričkoj Republici koji je potpisan u rujnu 2008. godine u Bruxellesu i privremeno se primjenjuje od dana potpisivanja. Hrvatski sabor je već 15. srpnja prošle godine dionio odluku o sudjelovanju naših oružanih snaga u vojnoj operaciji Europske unije u Republici Čad i Srednjoafričkoj Republici te je petnaest pripadnika naših oružanih snaga upućeno u operaciju u prvom kontingentu u listopadu prošle godine. Uzimajući u obzir opseg i vrstu sudjelovanja Oružanih snaga Republike Hrvatske u ovoj operaciji postojala je potreba uređenja pravnog položaja te prava i obveza naših oružanih snaga kroz sporazum o kojemu sam govorio. Ovim sporazumom se uređuju pitanja vezana uz sudjelovanje oružanih snage u EU vođenoj operaciji koja svoju misiju obavlja u skladu sa dokumentom zajedničke vanjske sigurnosne politike Europske unije, to je dokumenat Zajednička akcija 2007/677, zatim planom operacije i ostalim provedbenim mjerama. Ovaj sporazum uređuje pravni položaj naših snaga, status osoblja, baratanje klasificiranim podacima, crtu zapovijedanja te financijske aspekta. S obzirom da je uključivanje pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske u mirovnu misiju Europske unije doprinos razvoju operativnih sposobnosti Europske unije za djelovanje u operacijama stvaranja mira i upravljanja postkonfliktnim situacijama i s obzirom da smo mi takvo opredjeljenje iskazali u našim strateškim dokumentima, primjerice u 4., 5. i 6. ciklusu akcijskog plana za članstvo u NATO-u držim da ovaj Visoki dom s obzirom na sve navedeno bi trebao podržati ovaj Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Republike Hrvatske i Europske unije o sudjelovanju naših Oružanih snaga u vojnoj operaciji Europske unije u Republici Čad i Srednjoafričkoj Republici jer se njime u smislu članka 140. Ustava Republike Hrvatske potvrđuju već prethodno sklopljeni sporazumi koji na taj način bi postali dio unutarnjeg pravnog propisa a sporazum se primjenjuje od dana sklapanja i ostaje na snazi tijekom trajanja ove operacije odnosno sudjelovanja Republike Hrvatske u navedenoj mirovnoj operaciji. Prema tome, još jednom predlažem da se ovaj zakon usvoji na ovom Visokom domu. Hvala.
Hvala. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Ne. Otvaram raspravu. U ime kluba HDZ-a gospodin zastupnik Berislav Rončević. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospođe i gospodo zastupnici, uvažene kolege. Uključivanjem pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske u Mirovnu operaciju Europske unije u skladu je s namjerom Republike Hrvatske da doprinosi razvoju operativnih sposobnosti Europske unije za sudjelovanje u zajedničkim operacijama razoružanja, humanitarnim i zadaćama spašavanja, vojnog savjetovanja i pomoći, prevenciji sukoba, mirovnim zadaćama vojnih snaga upravljanju krizama uključujući stvaranje mira i upravljanje postkonfliktnim situacijama iskazanim u strateškom pregledu obrane, dugoročnom planu razvoja oružanih snaga koji je usvojen u ovom Visokom domu, Nacionalnom programu za pridruživanje Europskoj uniji te Godišnjem nacionalnom programu u okviru Sjeverno-atlanskog saveza u ciklusima akcijskog plana za članstvo. Sudjelovanjem u ovoj mirovnoj operaciji Republika Hrvatska potvrđuje da je kao skora članica Europske unije spremna dati svoj puni doprinos sposobnostima Europske unije za upravljanje krizama. Nadalje, Republika Hrvatska profilira se kao pouzdani partner koji može odgovoriti sigurnosnim izazovima i ojačava svoj politički i vojni kredibilitet. To svakako doprinosi stjecanju iskustava iz područja planiranja i primjene zajedničkih operacija multinacionalnih snaga a naše oružane snage imaju priliku ne samo testirati svoju interoperabilnost nego i osposobljenost za vođenje udaljenih i logistički zahtjevnih operacija. Isto tako, angažmanom u ovoj mirovnoj operaciji Republika Hrvatska dokazuje svoju punu spremnost aktivno doprinositi jednom od dugoročnih ciljeva zajedničke vanjske i sigurnosne politike Europske unije a to je potpora miru i sigurnosti na području Afrike. Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda je u Rezoluciji 1706 ukazalo na situaciju u Darfuru te naglasilo da bi tamošnja situacija mogla imati negativni učinak na ostatak Sudana kao i na cijelu regiju uključujući Čad i Srednjoafričku Republiku. Istovremeno s odlukama Ujedinjenih naroda Vijeće Europske unije potvrdilo je spremnost za nastavkom potpore Afričkoj uniji i Ujedinjenim narodima u rješavanju konflikta u Darfuru. Potpora se odnosi na osiguranje političkog procesa kojim se osigurava sveobuhvatni i održiv sporazum između stranaka u sporu, s jedne strane i na uspostavljanje mira putem operacije s druge strane. Stoga je glavni tajnik Ujedinjenih naroda i predložio upućivanje multidimenzionalnih snaga u Čad i Srednjoafričku Republiku, uključujući i mogući doprinos Europske unije s ciljem osiguranja sigurnosti izbjeglica i razmještenih osoba, pružanja humanitarne pomoći i stvaranja povoljnih okolnosti za rekonstrukciju i razvoj regije. Po dobivanju suglasnosti Čada i Srednjoafričke Republike za vojnu prisutnost UN-a, Europske unije, oprostite na njihovom području Vijeće sigurnosti UN-a usvojilo je rezoluciju 17/78 kojom se odobrava uspostavljanje misije Ujedinjenih naroda u Čadu i Srednjoafričkoj Republici. Istom rezolucijom Europska unija ovlašćuje se na upućivanje svojih snaga u to područje na vrijeme od 12 mjeseci od deklariranja inicijalne operativne sposobnosti. Upravo donošenjem rezolucije Vijeća sigurnosti 17/78 stvorene su međunarodno pravne pretpostavke na temelju kojih je Europska unija donijela svoje politički i pravno obvezujuće akte i odluke u uspostavljanju mirovne operacije u istočnom Čadu i Srednjoafričkoj Republici. Zadaće snaga Europske unije su omogućiti razmještaj policijskih snaga Čada koje su obučili Ujedinjeni narodi, osigurati uvjete pod kojima će humanitarne organizacije moći pružati humanitarnu pomoć, omogućiti stvaranje povoljnih uvjeta za dobrovoljni povratak razmještenog stanovništva, omogućiti stvaranje uvjeta za početak civilne rekonstrukcije te povećati stupanj sigurnosti za civilno stanovništvo uključujući izbjeglo i razmješteno stanovništvo. Mirovna operacija u skladu sa mandatom iz rezolucije Vijeća Ujedinjenih naroda 17/78 traje 12 mjeseci od trenutka postizanja inicijalne sposobnosti. Ovaj Visoki dom je 15. srpnja 2008. godine donio odluku o sudjelovanju Republike Hrvatske u ovoj vojnoj mirovnoj misiji u Čadu i Srednjoafričkoj Republici u koju je upućeno 15 pripadnika iz sastava … [[Govornik se ne razumije.]] za specijalna djelovanja u listopadu 2008. godine. Uzimajući u obzir vrstu i opseg sudjelovanja Hrvatskih oružanih snaga u ovoj operaciji postojala je potreba detaljnijeg uređenja pravnog položaja te prava i obveza Oružanih snaga Republike Hrvatske kroz sporazum između Republike Hrvatske i Europske unije. Ovim zakonom potvrđuje se ovaj sporazum između Republike Hrvatske i Europske unije o sudjelovanju pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske u vojnoj operaciji Europske unije u Repulici Čadu i Srednjoafričkoj Republici kako bi njegove odredbe postale dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske. Zakonom se potvrđuje sporazum kojim se uređuju pitanja vezana uz pravni položaj snaga, klasificirane podatke, zapovijedanje financijske aspekte, doprinose zajedničkim troškovima, dogovorima za provedbu sporazuma. Cilj predlaganja uređenja gore navedenih područja je dakle, pravno definirati osnovna pitanja vezana uz sudjelovanje u EU vođenoj operaciji na temelju preporuke zapovjednika operacije Europske unije i vojnog odbora EU-a o davanju suglasnosti za sudjelovanje snaga Republike Hrvatske te time olakšati upućivanje naših vojnika i izvršavanje njihovih dužnosti tijekom operacije. Republika Hrvatska osigurava da njene snage koje sudjeluju u operaciji obavljaju svoju misiju u skladu s planom operacije i provedbenim mjerama. Snage koje Republika Hrvatska upućuje u operaciju trebaju izvršavati svoje dužnosti i ponašajući se isključivo imajući na umu interes operacije. Pravni položaj snaga i osoblja koje Republika Hrvatska dodjeljuje operaciji uređen je odredbama o pravnom položaju snaga ugovoren između Europske unije i dotičnih država. Republika Hrvatska je odgovorna za davanje odgovora na sve zahtjeve koje njene snage postavljaju ili koji se odnose na njene snage u svezi za sudjelovanjem u operaciji te je odgovorna za pokretanje postupka sudskog ili stegovnog protiv bilo kojeg pripadnika svojih snaga u skladu sa zakonima i propisima Republike Hrvatske. Ovim sporazumom Republika Hrvatska se obvezuje dati izjavu u svezi sa odricanjem od zahtjeva protiv bilo koje države koja sudjeluje u operaciji u trenutku potpisivanja ovoga sporazuma. Države članice Europske unije obvezuju se dati izjavu u svezi s odricanjem od zahtjeva zbog sudjelovanja Republike Hrvatske u operaciji u trenutku potpisivanju ovoga Sporazuma. Tekst takve izjave čini dodatak kako smo vidjeli u ovim sporazumima. Sve snage i osoblje koje sudjeluje u EU operaciji ostaje pod punim zapovjedništvom svojih nacionalnih tijela, zapovjednik operacije može nakon konzultacija sa Republikom Hrvatskom u svako doba zatražiti povlačenje doprinos sa Republike Hrvatske. Također ovaj sporazum predviđa da Republika Hrvatska imenuje višeg vojnog predstavnika koji predstavlja naš nacionalni kontingent u ovoj mirovnoj operaciji. On će se konzultirati sa zapovjednikom snaga Europske unije o svim pitanjima koji utječu na operaciju i zadužen je za svakodnevnu stegu našeg kontingenta. Republika Hrvatska troši sve troškove u vezi sa svojim sudjelovanjem u operaciji osim troškova koji podliježu zajedničkom financiranju. Sporazum propisuje da bilo koje potrebne tehničke i administrativne dogovore vezane uz njegovu provedbu sklapaju odgovarajuća tijela Republike Hrvatske i glavni tajnik Vijeća Europske unije, visoki predstavnik za zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku. Sporazum se privremeno primjenjuje od datuma potpisivanja, odnosno od 26. rujna 2008. godine i ostaje na snazi tijekom trajanja doprinosa Republike Hrvatske ovoj operaciji. Kako je sudjelovanje pripadnika Oružanih snaga u Republici Hrvatskoj u skladu sa strateškim dokumentima koje je ovaj Visoki dom usvojio i kako je to od interesa u međunarodnoj afiramciji Republike Hrvatske, Klub zastupnika Hrvatske Demokratske Zajednice podržati će donošenje ovoga zakona kojim se potvrđuje sporazum o sudjelovanju pripadnika Hrvatskih oružanih snaga u mirovnoj operaciji u Čadu i Srednjoafričkoj Republici. Hvala vam lijepo.
Hvala. U ime Kluba IDS-a, gospodin zastupnik Damir Kajin. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, gospodo predstavnici Ministarstva obrane, uvažena gospodo zastupnici. Ja mislim da ovom prilikom treba nešto reći i o samome Čadu. Ima onih koji danas misle da je mirovna misija u Čadu daleko opasnije čak i od one mirovne misije koja se u ovom trenutku odvija na području Afganistana. Ja se osobno možda s time ne bih složio, dapače i dalje mislim da bi naše vojnike iz Afganistana trebalo povući, zašto? Zato jer ta misija u Afganistanu postaje čak opasnija od one u Iraku. Zašto? Zato jer danas neusporedivo veći broj američkih, engleskih, itd., vojnika gine na području Afganistana, no što je to slučaj u Iraku. Utoliko razumljivo, kada govorimo o našim vojnicima koji odlaze u vojne misije iste treba u najmanju ruku maksimalno, korektno, profesionalno opremiti, ako ni zbog čega da nam savjest bude, pod navodnicima "čista". Moramo ih opremiti barem oružjem, oklopnjacima itd., kojim se recimo u dogledno vrijeme kani opremiti grad Zagreb. Da se vratim na sam Čad. 15 vojnika znači bojne za specijalna djelovanja, specijalizirani za izviđanje tijekom 9. odnosno 10. mjeseca otišlo je na 6-mjesečnu misiju u Čad. Ova misija, uz onu misiju u Afganistanu, zasigurno je najopasnija misija u kojoj sudjeluju hrvatski vojnici. Utoliko u Afganistan, samim time i u Čad odlaze najbolje obučeni vojnici Hrvatske vojske. Rekoh, ponavljam, ono što je naša obveza da te naše vojnike obučimo, opremimo najboljom mogućom opremom. Što su dobili ili što dobivaju vojnici u Čad? Oni će dobiti lako oklopno vozilo LMV, neki kamion Iveco, terensko vozilo Toyota, dva džipa marke Pooh, pancirke jasno, jurišne puške G36 s noćnim ciljnikom, pištolje HS itd., itd. Što je zadaća tih vojnika u Čadu? Oni moraju prije svega pretraživati teren. Oni moraju s vojnicima EUFOR-a štititi teritorij. Što to znači? Ti naši vojnici de facto odlaze ispred svih, moraju locirati neprijateljske trupe i obavijestiti zapovjedništvo o stanju na terenu. Jednom riječju, mirovna misija ili misija naših vojnika u Čadu je najopasnija moguća misija. Njihova je uloga, za razliku od uloge koju imaju naši vojnici u Afganistanu, borbena. I to treba imati na umu. Znači, uloga naših vojnika u Čadu je borbena uloga. Naši vojnici su smješteni na sjeveru Čada, znači u blizini samog Sudana. Sav taj prostor je pun privatnih vojski, izbjeglica, bandi, milicija. Ljudi kao što znamo, bježe u ovom trenutku iz Darfura. U Čadu nema organiziranih neprijateljskih formacija, dok recimo u jednom Afganistanu su to talibani, no Čad je, kao što rekoh, pun milicija, pun bandi, pun privatne vojske i one su objavile Elfuru. Da je tome tako, da postoji veliki rizik, govori i činjenica da je Ministarstvo obrane Republike Hrvatske odustalo od slanja inžinjeraca u Čad jer se oni ne bi recimo mogli obraniti od napada i poslao je tu jednu hrvatsku inačicu Task Forcea. Naši vojnici, jednom riječju, dijeliti će dobro i zlo na sjeveru te zemlje sa Poljacima, ali zapovjedništvo u ovom trenutku je francusko. Inače, Francuzi podržavaju aktualnu vladu u Čadu. Za kraj što reći, prije nego idem na taj sporazum. U Čadu traje građanski rat između četiri pobunjeničke grupe i snaga odanih vladi u Ngameni. U Čadu je 500 tisuća izbjeglica. Imamo 234 tisuće izbjeglica iz Sudana, znači iz tog Darfura plus 54 tisuće izbjeglica iz Centralne Afričke Republike plus 170 tisuća izbjeglica iz Čada. Stranci su evakuirani u Kamerun i na dijelu je, slobodno se može reći, u toj zemlji jedna humanitarna katastrofa. I sad se postavlja pitanje da li je to moguće kontrolirati. Ono što je svima nama jasno, da će se ta misija EUFOR-a koja traje 12 mjeseci produžiti na više godina. Postavlja se pitanje da li je moguće spriječiti tu katastrofu koja prijeti Čadu. Teško, ali se slažem, apsolutno se slažem da treba pomoći. Vrlo je moguće da dođe i do rata između Čada i Sudana zbog prodora izbjeglica iz ovog sudanskog Darfura u Čad. Stoga sam na neki način skeptik oko uspjeha misije u Čadu. Jasno, IDS će glasati i glasuje za misiju. IDS će glasati i za ovaj prijedlog zakona ma ne zbog toga što na taj način moramo skupljati neke bodove do Europske unije, već stoga što je i Hrvatska prošla neku sličnu kalvariju u kojoj su pomogle postrojbe sastavljene od vojnika diljem svijeta pa samim time i iz Afrike. Za kraj, vojnici još jedanput trebaju biti vrhunski plaćeni, dobro obučeni, naknada im je plaća plus 90 eura dnevnice. To je negdje oko 22 tisuće kuna mjesečno. Ja ne mislim da je to previše, ja mislim da je to minimum od kojega bi trebalo poći na više. I ono što bi isto tako trebalo voditi računa da vojnike u slučaju ranjavanja, ne daj Bože pogibije, treba dobro i osigurati i u tom slučaju država treba jasno preuzeti brigu i o njima i o njihovim obiteljima. Danas, bojim se, da još veći problem od Čada, kada govorimo o mirovnim misijama, je mirovna misija u Afganistanu. Aktualni američki predsjednik, gospodin Obama, najavljuje povlačenje trupa iz Iraka u roku ili 16 ili 18 mjeseci. Postavlja se pitanje kamo će sutra Al-Qaida, iračka ćelija, kamo će vojnici Jihada. Pa jasno da će ići gore, šta god netko mislio ići će prema Afganistanu. Pa vidjeli smo šta se dogodilo nedavno u jednoj Indiji odnosno tamo u njihovim hotelima. Sve će se to sutradan dodatno reflektirati na Afganistan i ja doista se bojim za naše vojnike. Bojim se da im u konačnici ne bi pomoglo ni svo ono naoružanje kojim Bandić i Kalinić kane opremiti grad Zagreb. I utoliko ja mislim da bi trebalo razmisliti istih iz Afganistana. Još jedanput, što se tiče ovoga sporazuma sa Europskom unijom odnosno ovo pravno definiranje odnosa HV i Europske unije ono je apsolutno prihvatljivo. Mi ćemo jasno, još jedanput ću reći, glasati za isto. Neću govoriti o svim ovim detaljima o kojima je govorio ili prepričavati ili čitati zakonske formulacije, a o čemu je govorio gospodin Rončević, ali sam siguran da će se misija hrvatskih vojnika u Čadu zasigurno povećati i brojčano i na više godina.
Hvala. Na redu je u ime kluba HNS-a, gospodin zastupnik Miljenko Dorić. Izvolite.
Uvaženi gospodine predsjedniče, predstavnici Vlade, kolegice i kolege. Klub HNS-a podržat će ovaj Prijedlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Hrvatske i Europske unije. I ja ovdje neću ponavljati ove zakonske formulacije koje smo već čuli, pa čak ni dio vojnih karakteristika, o ovim misijama o kojima je govorio kolega Kajin, ali smatramo da treba dodati nešto vezano uz ovu i slične misije, pogotovo kada je u pitanju Afrika. Naime, pročitati ću prvu rečenicu iz ocjene stanja. Sudjelovanje u međunarodnim mirovnim operacijama, Republika Hrvatska se svrstava među odgovorne članice Međunarodne zajednice koje su spremne preuzeti svoj dio tereta opće sigurnosti. Svoj dio tereta. Koji to mi dio tereta imamo u Africi? Koliko smo mi u Africi odgovorni za ono što se tamo događa? To je pitanje koje bi barem u Parlamentu morali spomenuti i o njemu progovoriti. Naime, ja potpuno razumijem da u procesu približavanja Europskoj uniji mi želimo pokazati da smo ponekad i veći katolici od pape. Međutim, ako pažljivo analizirate, onda ćete vidjeti da nisu sve europske zemlje, odnosno sve članice Europske unije tako zagrijane i ne sudjeluju uvijek u svim tim misijama. Zašto? Jer upravo u Parlamentu se ponekad povede rasprava i kada se iskristalizira da je to politički nekorektno sudjelovati u tim misijama, onda se jasno oni ne pojavljuju tamo. Pa mi dozvolite samo nekoliko riječi na tu temu. No, prije toga želim reći da je ovaj sporazum korektno pripremljen, da u njemu vidimo ono što je važno konstatirati, a to je da su u sporazumu jasno definirani položaj naših, parni položaj naših snaga, klasificiranje podataka, način zapovijedanja, financijski aspekti, dogovori o provedbi sporazuma i tako dalje, i tako dalje. Dakle, jedan potpuno transparentan sporazum, što je vrlo korektno, što daje nama mogućnost uvida u ono što će se tamo događati i kako će se događati. Preko medija, dakako svi naši građani mogu doći do relevantnih podataka. Ono što je pomalo neobično u poglavlju 5., jedna rečenica, sporazum se privremeno primjenjuje od datuma potpisivanja. Dakle, ne od današnjeg dana, već od datuma potpisivanja. To su pomalo neobični kriteriji jer svaki dan slušamo kako Europska unija neće nam dozvoliti, ako mi u Parlamentu ne odradimo sav posao koji se od nas očekuje, dapače, ako mi to i ne implementiramo. Ovdje je dovoljan potpis i već privremeno se nešto primjenjuje. Ono gdje bih želio reći nekoliko riječi. Kolegice i kolege, kada je afrički kontinent u pitanju, onda mi znamo kako je taj kontinent bio podijeljen, između kolonijalnih velesila. Te kolonijalne sile, dolaze odakle? Iz Europe. Da li su oni nastavili svoj utjecaj u tim područjima? I te kako. Najprije su vladali gušenjem nemira u tim zemljama jer su tamo imali svoje snage, svoju policiju i svoju vojsku. Danas vladaju na jedan drugačiji način. Često puta stvaranjem nemira u tim područjima. Prodajem oružja jednoj etničkoj skupini, osvajajući na taj način kroz nemire, svoje interese, postavljajući marionetske vlade. U mnogim afričkim državama nisu njihove vlade one koje odlučuju o funkcioniranju njihovog gospodarstva. Vjerujte mi kolegice i kolege, u veleposlanstvima nekoliko europskih zemalja donose se odluke koja će biti cijena sirovina, koje će investicije ući u te države, kako će i što se tamo raditi, što ćete i kome će se izvoziti te sirovine? Dakle, u veleposlanstvima država članica Europske unije se puno toga rješava. Zato ja želim samo upozoriti, mi ne smijemo ovdje biti pokriće, bespogovorno pokriće. Mi moramo ponekad malo analizirati i stanje u tim zemljama, što stoji iza onoga što se tamo događa, a onda jasno odlučiti da li treba, može diferencirati slučaj od slučaja. Da li je Čad isto što je i Afganistan? Vjerujem da nije. Da li je Irak isto što je i Čad? Vjerujem da nije. Ali bih zato morali osim zakonskih elemenata o kojima smo slušali do sada morali jasno i o političkim aspektima nekih odluka koje ovdje donosimo puno, puno ozbiljnije porazgovarati. Zato iz kluba HNS-a želim upozoriti ako mi nemamo nikakvog tereta, ako krivnja nije naša, a znamo čija je, onda ne želimo sudjelovati u tome da budemo nečije pokriće, ne želimo da bude jasno, to odgovornost svih nas ako ta odgovornost uistinu leži na nama. Hvala lijepo.
Hvala. Imamo jedan ispravak, gospodin Berislav Rončević. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa ispravljam ovaj navod uvaženog kolege zastupnika, malo je neobično da se ovaj međunarodni ugovor, međunarodni sporazum Republike Hrvatske primjenjuje od dana potpisivanja 26. rujna. Da ne bi u hrvatskoj javnosti ostalo možda nekakva nedoumica da je to nešto van propisa Republike Hrvatske i da je Hrvatska Vlada i kolege iz Ministarstva obrane su zaključili nešto propisno, to je uobičajena procedura sukladno hrvatskom Zakonu o sklapanju i izvršavanju međunarodnih ugovora. A sudjelovanje, osim toga i sudjelovanje pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske ne ide sukladno nekakvim materijalnim interesima. Zemlje sudjeluju u međunarodnim mirovnim misijama na temelju međunarodne solidarnosti. Isto tako, ni vojnici Argentine, Jordana i drugih zemalja koje su pomagale u stvaranju mira u Hrvatskoj kada je bilo najteže tamo '91. godine, isto se nisu vodili tim kriterijima, nego međunarodnim solidarnostima i još jednom im na tome treba zahvaliti, pa su došli u Hrvatsku. Vojnici stranih zemalja su nažalost stradavali u Hrvatskoj, to ne treba zaboraviti. Misije su složene, uvijek postoji rizik, ali to je međunarodna obveza Republike Hrvatske koju ona izvršava na temelju međunarodne solidarnosti.
Hvala. U ime kluba HSS-a, gospodin zastupnik Stanko Grčić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče Hrvatskog sabora, uvaženi državni tajniče, kolegice i kolege zastupnici. I ovaj Zakon o potvrđivanju sporazuma Republike Hrvatske sa Europskom unijom govori ustvari o Republici Hrvatskoj kao odgovornoj članici Međunarodne zajednice koja preuzima svoj dio odgovornosti za opću sigurnost. Sudjelovanje u međunarodnim misijama i mirovnim operacijama ukazuju i na naša strateška opredjeljenja kojima želimo doprinositi stvaranju mira i ukupnim sposobnostima Europske unije za djelovanje u zajedničkim operacijama. Ponovit ćemo neka naša stajališta iznesena u raspravi prilikom rasprave o Odluci o sudjelovanju pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske u operacijama Europske unije. Hrvatska svoju vanjsku i sigurnosnu politiku usklađuje sa stajalištima i djelovanjem Europske unije te joj na taj način nudi svoje sposobnosti koje joj stoje na raspolaganju. Ovom misijom pod vodstvom Europske unije pored UN-ovih misija Hrvatska će praktički biti uključena u sva krizna i humanitarna žarišta diljem svijeta ali je vidljivo da se i pri donošenju ovog zakona vodilo računa i o našim ljudskim, materijalnim, financijskim mogućnostima a obzirom na ograničenost resursa i o našim sposobnostima. Sami znamo da je integracija u Europsku uniju najznačajniji i najsloženiji pothvat pred kojim stoji Hrvatska država i društvo u cjelini. Predmetni tekst zakona i sporazuma pisan je bez nametanja interesa i volje neke od strana a smatramo ga i formalno-pravnim okvirom da surađuje između Europske unije i Republike Hrvatske na temelju kojih će se razvija i usklađivati naši interesi. Slijedom navedenog nadamo se da će se olakšati rad našim nadležnim institucijama s partnerima iz Europske unije posebice u pitanjima vezanim uz sudjelovanje u operacijama, o pravnom položaju naših snaga, klasificiranim podacima, liniji zapovijedanja, nekim financijskim aspektima kao i doprinosu zajedničkim troškovima. Na kraju naše rasprave još želimo pohvaliti i pozdraviti sve naše pripadnike Oružanih snaga Republike Hrvatske, policije ali i civilno osoblje koje sudjeluje u mirovnim operacijama širom svijeta na aktivnostima kojima se postiže očuvanje mira i pruža humanitarna pomoć. Klub Hrvatske seljačke stranke podržat će prijedlog ovog zakona jer vjerujemo da će se našim sudjelovanjem doprinijeti stvaranju mira u tom dijelu svijeta. Hvala lijepa.
Hvala. U ime kluba SDP-a gospodin zastupnik Arsen Bauk. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine predsjedniče, poštovani predstavnici ministarstva, kolegice i kolege zastupnici. Svaki put kada dignemo ruku za sudjelovanje hrvatskih vojnika u nekoj međunarodnoj misiji preuzeli smo određeni rizik i za njihovu sigurnost i preuzeli smo odgovornost da u toj misiji, da se svi vrate i da se ne dogodi nešto što ne bi bilo nam drago možda i sa najtežim posljedicama. Međutim, takav rizik preuzimali su i parlamenti spomenuo je gospodin Rončević Argentine, Jordana, Češke i drugih zemalja čiji su vojnici tijekom devedesetih godina dolazili u Hrvatsku kako bi osigurali mir i kako bi na kraju sve to završilo s pobjedom Republike Hrvatske u ratu koji je bio. Međutim, pitanje je sada kolika je granica odnosno dokle možemo preuzimati odgovornost zbog nečega što se dogodilo devedesetih godina i koliko će taj argument i dalje biti prisutan u našim raspravama. Naime, Republika Hrvatska u ovom trenutku je zemlja koja sudjeluje u skoro najviše misija Ujedinjenih naroda, mislim da se radi o petnaest ili šesnaest misija iako je taj podatak dakle kada bi se gledalo po broju ljudi to nije toliko puno jer u većini misija sudjelujemo sa malim brojem vojnika ili promatrača. Međutim, to na neki način pokazuje našu politiku da se ustvari odazovemo svima koji nas pozovu, jedino eto nismo išli u Irak na svu sreću. Također treba reći da je broj pripadnika misija iz Republike Hrvatske čak u maksimalnom svom broju ukoliko bi se poslao broj, maksimalan broj koji je predviđen dosadašnjim odlukama čak i iznad deklariranog broja u dugoročnom planu razvoja Oružanih snaga Republike Hrvatske. Možda to i nije potpuno neprihvatljivo, možda doista postoji politički razlog za to. Možda na neki način želimo i dodatno preuzeti odgovornost zbog našeg približavanja NATO-u pa i zbog onoga što je bilo u Europskoj uniji, pa i zbog onoga što je bilo devedesetih ali u svakom slučaju mislim da je došlo vrijeme da preispitamo kakva je ustvari naša politika sudjelovanja u mirovnim misijama, kakav je naš način sudjelovanja u mirovnim misijama. Naime, do prije nekog vremena Republika Hrvatska je imala zapovjednika u jednoj velikoj mirovnoj misiji u Kašmiru nakon što mu je dakle prestao mandat, nakon što je prestao biti zapovjednik mi više nemamo ljudi na tako visokim pozicijama u mirovnim misijama a možda smo mogli. Također treba reći da sudjelovanje Republike Hrvatske u mirovnim misijama se u najvećem broju očituje kroz slanje ljudi. U klasifikaciji NATO-a, dakle u njihovim tablicama recimo slanje besplatnih letjelica ili neke druge opreme se i više klasificira od samog slanja ljudi. I treba reći naravno da je kod slanja samo vojnika a to vjerojatno zbog toga što nam je to najlakše osigurati treba reći da je rizik veći i da svaki put kada podignemo ruku za odlazak vojnika prihvaćamo taj rizik. Odluka o ovoj misiji donesena je u srpnju 2008. godine i naravno tada je bilo vrijeme upozoravati na to da je situacija u Čadu rizična, da je to akcija na neki način malo višeg rizika od onoga što je bilo na Golanskoj visoravni i gospodin Šprem u ime SDP-a je to upozorio. Međutim, glasali smo za odlazak u tu mirovnu misiju i sada nema potrebe ponovno se vraćati na to da je situacija takva i takva, to smo sve znali kad smo o tome odlučivali. Međutim, o toj mirovnoj misiji smo saznali iz novina, dakle da će hrvatski vojnici biti upućeni u mirovinu misiju saznali smo iz novina mjesec ili dva prije toga sa jedne sjednice Vijeća za nacionalnu sigurnost. Obzirom da preuzimamo zajedno odgovornost i da se odluke takve vrste donose konsenzusom parlamentarnih stranaka, a što konsenzus znači vidjeli smo i jučer prilikom ratificiranja našeg ulaska u NATO od strane slovenskog parlamenta. Nije dobro da se o takvim misijama informiramo iz novina. Mislim da se dakle barem nadležni saborski odbor može o tome informirati prije nego što to pročitamo u novinama da ne bi bili dovedeni na neki način pred svršen čin da svojim protivljenjem odluci ne ugrozimo nekakve druge vanjsko-političke interese koje su predstavnici hrvatske Vlade preuzeli prilikom na neki način deklariranja toga da ćemo ići u tu mirovnu misiju. Kako ne bi željeli biti dakle taj remetilački faktor apeliramo na to da se u buduće ukoliko se donose odluke o slanju mirovne misije ipak ne saznamo iz novina nego u jednoj normalnoj parlamentarnoj proceduri kako to već i priliči. Stoga kolegice i kolege, obzirom da se radi o tehničkom sporazumu odluke koja je donesena prije šest mjeseci za koju smo glasali klub SDP-a će podržati ovaj Zakon o potvrđivanju sporazuma. Ali apeliramo dakle da se u buduće prilikom slanja hrvatskih vojnika u mirovne misije malo više konzultiramo, a ne da o njima čitamo iz novina. Zahvaljujem.
Hvala. Prelazimo na pojedinačnu raspravu. Prvi je gospodin Mato Bilonjić. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa evo, u današnjoj raspravi je puno toga kazano. Ja bih samo još dodao da je ovo, naših 15 pripadnika da su od početka listopada po prvi puta upućeni u jednu europsku misiju sa jednom zadaćom. Znači, tijekom operacije obavljat će zadaću izviđanja u području multinacionalne bojne sjever pod vodstvom Oružanih snaga Republike Poljske. Pričati o hrvatskim vojnicima koji su upućeni u bilo koju misiju može se samo kazati da su to najobučeniji, najopremljeniji i hrabri vitezovi koji su otišli i budite uvjereni u razgovoru s njima po njihovom povratku, a i svi oni koji su bili na licu mjesta svi bi potpisali ne samo šest, nego i još godinu dana da ostanu u tome dijelu. Vojnik koji se obučava za ove misije ukoliko nema terena, ukoliko ne osjeti žarište njegova obuka nema svrhe i prema tome, znači naši dečki koji su obučeni da idu u te mirovne misije kad se vrate zasigurno će biti još sposobniji za sve izazove koji se mogu desiti i u Republici Hrvatskoj i u samo okruženju. Treba kazati da je ovo jedno od prvih misija odlazaka naših pripadnika koji su daleko preko 4000 km znači od Europe pa do Čada i da je to jedan logistički izazov dopreme MTS-a do područja same operacije. Kad se kaže riječ mirovna misija ili mjesto gdje se upućuje vojska normalno da je to opasno mjesto, da može biti ili ratno područje ili područje gdje može doći do sukoba i zato su pripremani naši vojnici i oni su zasigurno dobro obučeni, opremljeni, a osobno sam se uvjerio u jake obuke i stručnost svih njih na poligonu u Gašincima. Ovdje sam na računalu pronašao nekoliko slika iz samog Čada gdje se vidi naš vojnik kako je dobro obučen, pa vidimo i tehniku s kojom raspolažu i vidimo kako na jedan civiliziran narod surađuju sa mještanima u tome području. Kazali smo da većina naših vojnika koji su obučeni žele produljiti, žele što dulje ostati u tim mirovnim misijama. I nije lako, lakše osigurati vojnika za mirovnu misiju u koju se upućuju naši pripadnici. Daleko je lakše osigurati besplatnu letjelicu, kupiti motorno vozilo pa i borbeni zrakoplov nego osigurati specijalca koji može nosit se sa svim izazovima počevši od vremena, počevši od opreme koju nosi na sebi i počevši od samih izazova u tome dijelu. Uz sve ovo želim izraziti veliku pohvalu i bivšem ministru i današnjem ministru, pripadnicima kopnene vojske na čelu sa generalom Mladenom Kruljićem koji zasigurno pripreme svakog našeg vojnika koji odlazi, da kad nosi naš stijeg na borbenom vozilu ili na motornom vozilu, odnosno kad nosi oznaku Hrvatske vojske i Hrvatske države da prezentiraju jednu demokratsku ustrojenu državu, a isto tako ne možemo da ne kažemo da su većina tih zemalja u koje mi danas odlazimo ili da je većina zemalja dolazilo nama kad smo bili nejaki, kad nismo imali ni čime se braniti da su dolazili i nama pomagati tako da uvijek ću podržati odlazak naših pripadnika poglavito što u razgovoru sa svim našim vojnicima s kojima sam do sad razgovarao o povratku svi su kazali da im je bilo dobro. Naporno jest obuka, ali zato su obučavani. Ali su kazali da bi produljili ugovor. Hvala lijepo.
Ispravak netočnog navoda, gospodin zastupnik Arsen Bauk. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, zbog povijesne istine mislim da treba ispraviti netočan navod da je većina zemalja, vojnici većine zemalja u koje naši vojnici odlaze dolazila u Hrvatsku. Dakle, da su njihovi vojnici dolazili u Hrvatsku. To jednostavno nije točno. Ne sjećamo se vojnika iz Afganistana, Sierra Leonea, Čada, Centralne Afričke Republike itd. da su baš dolazili u Hrvatsku. Mislim da ta razina na neki način opravdavanja odlazaka u mirovne misije time što je netko dolazio '90.-te ipak nije potrebna. Ta argumentacija apsolutno postoji, ali u toj razini ipak nije potrebno. Zahvaljujem.
Nije Poslovnikom zabranjeno i pohvalno govoriti o misijama, kao i kritički isto. Jel? Prema tome, ima pravo iznijeti svoje mišljenje. Idemo dalje. Gospodin Krešimir Ćosić, izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, evo dozvolite mi prvo na uvodu nekoliko riječi koje će biti u stvari komentar dijela dosadašnjih rasprava koje su završavale sugestijama, ali ne prvi puta. Trebamo se povući iz Afganistana, jer tamo je neminovan poraz međunarodnih snaga. To sve pokazuje koliko jednog dana rasprave u Hrvatskom saboru o statusu, slanju naših vojnika u mirovne operacije mogu biti politički teške i, i možda čak i neizvjesne. Srećom mi do sad nismo imali razloga za rasprave koje bi dovodile u pitanje čvrstu odluku hrvatske državne politike da Hrvatska sudjeluje u izgradnji mira i sigurnosti tamo gdje sudjeluju i države članice najvažnijih međunarodnih organizacija UN-a, EU-a, NATO-a itd. Srećom, te naše rasprave nisu bile nabijene nabojem, jer naši vojnici su uspješno i opet naglašavam samo srećom u mnogim teškim i rizičnim pozicijama sačuvali svoje živote. Ali sudjelovanje u takvim operacijama velik je rizik, velika je neizvjesnost i može se dogoditi i ono što ne želimo da se dogodi. Sjećam se da sam u prvoj raspravi kad smo govorili o izvješću Ministarstva obrane u sudjelovanju hrvatskih vojnika u Afganistanu, rekao je sljedeće, moramo biti spremni jer jednog dana zbog prirode posla iz različitih razloga može se dogoditi ono najteže. I ako se dogodi a ne želimo da se to dogodi, moramo biti spremni na takve komplicirane i teške političke rasprave i odgovarajuće političke odluke koje će dokazati ozbiljnost Hrvatskog parlamenta i ozbiljnost hrvatske državne politike koja je dio politike ključnih, stožernih organizacija međunarodne zajednice koji sudjeluju u izgradnji i oblikovanju mira. Sjećam se jedne vrlo teške rasprave u jednom parlamentu pred nekoliko godina. 2006. godine su bili prvi parlamentarni izbori u Afganistanu. Samo 10-ak dana nakon tih parlamentarnih izbora kanadski parlament je trebao donijeti odluku o produljenju sudjelovanja njihovih postrojbi u mirovnoj operaciji u Afganistanu do 2011. godine. Baš u tom kritičnom trenutku dogodilo se ono što nitko nije želio, Kanađani su imali velike gubitke, ne samo da su imali velike gubitke nego se čak dogodilo da je čak i jedna časnica, mlada časnica, satnica ili kapetan bila je ubijena u borbama u Kandaharu. Bilo je vrlo neizvjesno kako i na koji način će reagirati kanadski parlament i nekoliko dana nakon tih rasprava nazvao me je kolega koji je član izaslanstva kanadskog parlamenta u NATO parlamentarnoj skupštini i rekao je, donijeli smo odluku o produljenju našeg mandata u mirovnoj operaciji ISAF do 2011. godine. Svakako može se dogoditi, iako sam naglasio, ne želimo da budemo u takvoj poziciji, ali naše rasprave moraju biti spremne i za takve okolnosti i nadam se da ćemo dobiti razvojne i prihvatljive političke odluke. Nekoliko riječi o vojnim zadaćama. Vojne zadaće po definiciji, po prirodi posla rizične su, teške i neizvjesne. Bez obzira je li se radi o Čadu, Afganistanu, Haitiu, Sirera Leonu itd., ove zadaće se ne biraju sa menu po principu kao što je netko rekao lako teško, hoćemo-nećemo, opasno-neopasno, prihvatljivo-neprihvatljivo. Vojne zadaće se preuzimaju kao dio određenih političkih odluka, u svakoj demokraciji, na dobro uređen i dobro definiran način, a oni koji preuzimaju te vojne zadaće, zna se na koji način ih preuzimaju i čine sve da dobro razumiju svoju zadaću, svoje nadležnosti, da se dobro pripreme, izaberu najbolje među najboljima, osiguraju odgovarajuću opremu i učine rizike takve rizične operacije minimalno. Svakako je da sudjelovanje u mirovnoj operaciji u Čadu nosi sa sobom neke nove izazove i teškoće i da je ta operacija po mnogo čemu različita u odnosu na dosadašnje operacije jer izazovi i teškoće koje nameće Afrika, ne samo zbog klime, ne samo zbog različitosti terena nego posebno zbog okolnosti koje vladaju u tim državama čine ovu izazovnu zadaću za naše postrojbe rizičnom, teškom, ali sam siguran da su oni koji su pripremali naše vojnike za tu operaciju činili sve da ju oni mogu kvalitetno i dobro obaviti. I zbog toga, ja bih rekao i ovdje, mislim da je gospodin Bilonjić naglasio, čovjek koji je odgovoran za pripremu naših postrojbi osobno general Kruljac je čovjek koji ima itekako teško i dugo ratno iskustvo. Sjećam se dobro, njegove jedne od važnijih zadaća u kojim je pokazao ne samo hrabrost i odlučnost, ne on kao pojedinac nego i njegovi vojnici, bio sam u Maslenici kada se preuzimala crta od IV. Brigade, negdje 2., 3. mjesec kada još uvijek pada, bojnik Kruljac je došao sa svojih 600 vojnika i preuzeo jednu vrlo tešku crtu odgovornosti u vrlo rizičnim i teškim uvjetima. Nakon nekoliko dana ili samo 10-ak dana imao je skoro 10 ili 12 poginulih. Ono što je bilo karakteristično za jednog čvrstog i hrabrog zapovjednika da nije bilo posustajanja nego da je jednako čvrsto obavljao svoje zadaće na najtežem dijelu tog bojišta u Kašiću i zbog toga je selekcija pojedinaca, selekcija postrojbi, selekcija zapovjednika itekako važna i odgovorna zadaća koju naši časnici i koju procesi pripreme i obuke hrvatskih vojnika preuzimaju ljudi koji taj posao znaju kvalitetno napraviti. Svakako operaciju u Africi predstavlja novo iskustvo u opremanju, u planiranju, pravna pitanja i financijska pitanja oko statusa snaga, logistički aspekti, standardne operativne procedure, sve je to izazov, te posebno suradnja sa drugim međunarodnim organizacijama, UN-om, NATO-om, Europskom unijom, obično su procesi i vrlo često koji puta i problemi koji čine takve operacije možda i težim nego što jesu po samoj prirodi posla. U svakom slučaju europska obrambena i sigurnosna politika se oblikuje i nalazi se u svojim ranim fazama zauzimanja pravog mjesta u široj međunarodnoj zajednici, u stvaranju mira i sigurnosti u područjima u okviru kojih i gdje Europska unija ocjenjuje da su snage Europske unije nužne. Svakako očekujemo da će ta suradnja između snaga Europske unije, NATO-a i UN-a, biti takvog karaktera da će imati sve pozitivne efekte, bez obzira na stalne političke rasprave, tko šta treba raditi na način da se izbjegne konkurentnost i da se poveća komplementarnost koja je na terenu vrlo često posebno potrebna, jer uspjeh takvih operacija i takvih zadaća ne ovisi samo o vojnom dijelu, nego posebno i civilnom dijelu kao i općem i cjelovitom procesu traženja prihvatljivih političkih rješenja. Sudjelovanje hrvatskih vojnika u ovoj operaciji samo dokazuje u kojoj mjeri Republika Hrvatska postaje integrirana u širi međunarodni prostor i međunarodnu zajednicu sa drugim državama, sudjelujući u oblikovanju mira i sigurnosti tamo gdje je izuzetno teško i izazovno. Ali opet ću reći, vojne operacije, vojne zadaće nisu takvog karaktera da se biraju po kriteriju prihvatljivo-neprihvatljivo, nego su takve prirode da ih treba preuzeti i obavit što je moguće kvalitetnije u interesu čitave Međunarodne zajednice. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Imamo dvije replike. Prvi je uvaženi zastupnik Šime Lučin. Izvolite.
Hvala lijepo. Slažem se sa većinom što je kolega Ćosić rekao, međutim ne mogu se oteti dojmu kad bi netko sa strane slušao, ne samo vas nego i neke vaše prethodnike koji su tu govorili, zapravo dobiva se dojam da Hrvatska obučava vojsku samo za međunarodne vojne ili mirovne misije. Ja ne mogu prihvatit, recimo, da najbolji od najboljih idu u međunarodne misije, jer kad pročitam ustavnu odredbu i uloge Hrvatske vojske i zakonske odredbe, onda bi najbolji od najboljih morali čuvat domovinu. Mislim da je ovdje priča zapravo, i to moram otvoreno reći, prije svega politička i nije točno da se ne mogu misije birati. Misije se mogu birati i mogu se donosit odluke i odbijat. Međutim, Hrvatska još uvijek nije u poziciji da može birati misije. Vjerojatno, da je Kanada donijela odluku da ne produži svoju vojnu misiju, ne bi imala nikakve konsekvence. Hrvatska bi sigurno imala političke konsekvence da je recimo prekinula misiju u Čadu. Prema tome, moramo o tim stvarima otvoreno razgovarat i znati o čemu razgovaramo. Ja samo mogu izrazit svoju nadu da će Hrvatska jednog dana postat toliko politički relevantna na međunarodnoj sceni, ako hoćete i u okviru NATO-a i Europske unije da će moći kazat e gospodo, mi ne bi poslali 15 ili 50 vojnika, mi ćemo poslat u ovom slučaju dva kamiona. Zapravo, samo moramo o tome govoriti, ali prije svega sam se javio radi dojma. Hrvatski vojnici se ne obučavaju da bi sudjelovali u međunarodnim misijama, bilo vojnim, bilo mirovnim nego se hrvatski vojnici obučavaju da čuvaju domovinu i to mora biti prioritet.
Hvala. Odgovor na repliku. Uvaženi zastupnik Krešimir Ćosić. Izvolite.
Pa svakako treba odgovoriti na ovaj komentar. Najbolji se može postat samo na način da se sposobnosti testiraju tamo gdje postoje pravi izazovi. Ne može se postat dobar, ne može se postat iskusan, ne može se postat sposoban časnik, vojnik sjedeći u Zagrebu ili sjedeći u nekom kampu za obuku. Iskustvo je itekako važno, ono potvrđuje sposobnosti, ono afirmira osobu, ne samo pojedinca nego postrojbu, nego i oružane snage jedne države. I činjenica je da smo birali najbolje i da su na taj način zaslužili poštovanje čitave Međunarodne zajednice. Ugodno je bilo mnogima od nas, ministar, gospodin Raboteg itd. biti na različitim mjestima od Afganistana itd. i slušati komentare o kvalitetnim časnicima koji profesionalno, odgovorno obavljaju svoje poslove. Prema tome, treba razumjeti tehnologiju posla. Kako se testira sposobnost? Ne možete postat svjetski prvak u rukometu ako ne preuzimate izazove, ako ne igrate i ako ne pobjeđujete. Prema tome, sasvim jasna analogija koja ne zahtijeva nikakvo dodatno objašnjenje. Birati, birati se može i rekao sam, struktura demokratskih država je takvog karaktera da parlamenti i rasprave u parlamentima, različita mišljenja se sukobljavaju i donosi se odgovarajuća politička odluka. Prema tome, i ovaj Parlament je donio svoje političke odluke i rekao sam, to po neki puta može biti vrlo teško, vrlo složeno i zbog toga sam naveo onaj primjer kanadskog parlamenta. Ne želimo da se nađemo u sličnoj poziciji. Hvala.
Zahvaljujem. Vrijeme. Sljedeća replika je uvaženi zastupnik Boro Grubišić. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče. Poštovani kolega, evo govorili ste o kompetentnosti, hrabrosti, sposobnosti naše vojske što je svakako činjenica i to nitko ne može opovrgnuti. Naprotiv, general Kruljac o kojemu je ovdje i bilo govora, dobro ga poznajemo jer smo Brođani i jedan i drugi, i koji je vodio i 3. Gardijsku i 108. Slavonsko-brodsku brigadu i bio na Akciji "Maslenica" o kojoj ste vi govorili, ali ste spomenuli nekako, rekao bih relativizirali broj poginulih. Recimo, nabrojili ste 10 od 12 poginulih. Moram vas u ovoj replici ispraviti. U Akciji "Maslenica" poginulo je ukupno 32 vojnika od čega 23 sa područja Brodsko-posavske županije.
Zahvaljujem. Odgovor na repliku. Uvaženi zastupnik Krešimir Ćosić. Izvolite.
Ova primjedba zaslužuje i odgovarajuću repliku i odgovor. Svakako, slažem se s vama. Tada bojnik Kruljac, danas general pukovnik Hrvatske vojske s kojim sam imao prilike biti tih trenutaka kad je tog dana izgubio 12 ili 13 vojnika, 17 ranjenih, kao iskusan hrabar časnik i zato je dobro koji puta i pohvaliti hrvatske generale, vitezove Domovinskog rata jer obično o njima pričamo u … [[Govornik se ne razumije.]] društvu, vrlo neprihvatljivom kontekstu, a zaboravljamo koliko je tog trenutka bilo kritično da je taj čovjek donio odluku. Ne, ponovo u kaši, ponovo zauzet položaj. To nije bilo lako i jednostavno on je to učinio. 3. Gardijska brigada je bila na terenu duže, to je bilo njihovo prvo sudjelovanje u toj operaciji i nažalost i nakon toga, ali s puno više iskustva imali su daleko manje gubitaka i daleko uspješnije i učinkovitije su obavljali svoje poslove. I zbog toga je jako važno i činjenica je da se kvaliteta hrvatskih postrojbi, hrvatskih vojnika na terenu od Haitija, Afganistana, Čada, prepoznaje kroz iskustvo ljudi koji su bili u Domovinskom ratu, koji biraju one koji obučavaju i koji čine sve da su naši gubici do sada zaista bili jednaki nuli i to je rezultat iskustva koje imamo i koje bi mnogi drugi htjeli i dobivaju od časnika i Oružanih snaga Republike Hrvatske. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Ja bih molio da, nisam prekidao, da se ipak držimo točke dnevnog reda, da raspravljamo o meritumu stvari i da ne idemo tako široko, jer ako ćemo tako široko, bojim se da ta rasprava onda neće pogoditi onaj srž koji je točke dnevnog reda. Idemo dalje s raspravom pojedinačnom. Uvaženi zastupnik Miljenko Dorić. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, uvaženi predstavnici Vlade, kolegice i kolege. Evo, javio sam se i za pojedinačnu raspravu jer očito u prvom nastupu ispred kluba HNS-a nisam bio dovoljno jasan. Najprije bih želio reći da sam imao određeni prigovor vezano uz činjenicu da sporazum se privremeno primjenjuje od datuma potpisivanja. Kolega Rončević, ja nisam imao nikakav prigovor na hrvatsku stranu. Nisam imao prigovor na hrvatsku stranu, već na europsku stranu. Zašto? Vi dobro znate da nam Europska unija ne da ni žuto svjetlo, a kamo li zeleno svjetlo ako ne uskladimo zakonodavstvo, pa čak ni tada Saboru ne vjeruju, već provjeravaju implementaciju tih zakona. U ovom slučaju, dovoljno je parafirati i sporazum se privremeno primjenjuje. Dakle, o tim dvostrukim kriterijima druge strane sam govorio. Kad sam se već javio, a u raspravi je bilo jako puno toga rečeno, ja bih ipak molio potpredsjednika da nam oprosti što smo mali išli šire u ovu raspravu. Mislim da je ovo jako dobra rasprava, jako dobra rasprava i po prvi puta smo progovorili o tome da li smo mi u poziciji da biramo misije ili Hrvatska u ovom trenutku ipak nije u toj poziciji. Ako još nismo, onda pro futuro postavimo kriterije temeljem kojih ćemo sutra davati zeleno svjetlo našim vojnicima da odlaze u te misije. Do sad je predsjednik Mesić bio energičan samo u protivljenju jednoj misiji. Mislim da je to bilo dobro. Ja sam rekao nešto što ću ovdje sad rado ponoviti. Dakle, nitko, ja zaista nisam čuo nikoga da je imao bilo kakav prigovor na bilo kojeg našeg vojnika ili vojnu jedinicu, već isključivo na naše političke odluke koje ovdje donosimo, ili donosimo na nekim drugim mjestima. Dajte, budimo iskreni, izađimo s jednom anketom danas, evo na ulice Zagreba i pitajmo Zagrepčane koji je cilj operacije u Čadu? Koga mi tamo štitimo? Od koga mi te štitimo? Koja je povijest tog sukoba? Tko stoji iza toga? Tko je naoružavao pojedine skupine? S kojim ciljem ih je naoružavao? 95% nas to ne zna, a kamo li naših građana. Ovo je pokušaj da ubuduće misije odobravamo temeljem puno šire parlamentarne rasprave jer odgovorno tvrdim da Afrika nije isto što i Afganistan. U Africi su jučer kolonijalne sile vladale i gušile nemire u tim državama silom. Danas stvaraju nemir da bi opet vladali. Dakle, vladanje jednom gušenjem nemira, drugi puta stvaranjem nemira. Naoružavanje pojedinih skupina, stalnim smjenama kojekakvih marionetskih vlada, a ubiti, kolegice i kolege, budimo iskreni, u mnogim afričkim zemljama, tko donosi odluke? Veleposlanici mnogih velikih europskih zemalja, ja se to usudim ovdje reći, su oni koji odlučuju što će se investirati, po kojoj će se cijeni pojedine sirovine izvoziti, kako će se uopće funkcionirati u tim državama. To nisu odluke tih marionetskih vlada, to su političke odluke. Mi ne smijemo biti pokriće za neke od tih. Ne tvrdim da je u Čadu tako, ali u mnogim afričkim zemljama je i želio bih da Hrvatska sutra zaista može temeljem jedne objektivne analize ubiti intervenirati, ali na primjer ne odobriti određene misije. Evo, prema tome, ja ubuduće sigurno neću podržati sve misije, to ću jasno pokušati obrazložiti. Čad, ponavljam, od članova kluba HNS-a ima svaku podršku. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Imamo dvije replike. Prvi je uvaženi zastupnik Berislav Rončević.
Uvaženi kolega Dorić, pa tada sam ispravak netočnog navoda pozvao se na njega jer nisam našao adekvatniju pločicu i jednostavno da ne bi bilo radi hrvatske javnosti, ostavili ste malo jednu aluziju da je možda sporazum sklopljen protivno našem hrvatskom Zakonu o sklapanju i izvršavanju međunarodnih ugovora. Ja odgovorno tvrdim da nije jer poznam rad kolega u Ministarstvu obrane. Isto tako, radi hrvatske javnosti, nije Hrvatska prisiljena na mirovne misije, moraš i sada. Hrvatska je deklarirala svoje sposobnosti i u dugoročnom planu razvoja, tamo je rečeno da 60% komponente kopnene vojske to u hrvatskim okvirima po projekciji naših razvoja oružanih snaga će biti negdje oko 700 vojnika u misiji i ne odmah. Samo za misije za koje smo spremni, za koje imamo obučene vojnike i za koje imamo dovoljno adekvatno smo ih opremili. Tako smo se do sada ponašali. Nemam ništa protiv šireg upoznavanja, ali jednostavno da ne bi ostalo ovdje nešto nedorečeno, Hrvatskoj nitko ne nameće mirovne misije. To je odluka naših tijela vlasti koje su demokratski izabrani i do sada smo prihvaćali samo misije za koje smo dobili jamstvo struke, znači zapovjedništva Hrvatske vojske da smo spremni i da smo dovoljno obučeni. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Odgovor na repliku, uvaženi zastupnik Miljenko Dorić. Izvolite.
Kolega Rončević, potpuno se slažem s vama, zato sam i intervenirao i ja da pojasnim da ne bi zaista bilo nesporazuma vezano uz to, nikakav prigovor, ponavljam na hrvatsku stranu nemam. No, i sada ste opet rekli Hrvatska može birati u ovisnosti o tome da li je tehnički spremna ili ne. Ja ponavljam. Ja tražim i političku spremnost temeljem jasne argumentacije.
Zahvaljujem. I druga replika, uvaženi zastupnik Krešimir Ćosić. Izvolite.
Uvaženi gospodin zastupnik Dorić je postavio tako jedno vrlo intrigantno pitanje koje ja mislim da zaslužuje možda malo komentara. Pitanje je izgledalo ovako, koga mi tamo branimo u Čadu? 90% ljudi ni ne zna gdje je Čad, ja bih možda eksplicirao ono što ste vi tim pitanjem i dalje možda mislili. Pa mi tamo nemamo nikog poznatog, mi nemamo tamo rodbine, možda nemamo prijatelja i tako dalje. Koji je smisao onda svega toga? I to pitanje na neki način nas vodi u krivom smjeru. Tražimo odgovor na pitanje koje ne postavlja Međunarodna zajednica, nije postavila Europska komisija, nije postavio UN, NATO i tako dalje, nego je pitanje sasvim drugačijeg karaktera zbog čega smo mi tamo. Ne mi kao pojedinci, ne samo hrvatski vojnici, nego Oružane snage Republike Hrvatske i desetaka drugih država Europske unije, NATO-a, UN-a itd. Odgovor je vrlo jasan i zbog tog odgovora se donosi i politička odluka na razini najvažnijih međunarodnih organizacija koje brinu i odgovorne su za mir i sigurnost u svijetu. Branimo mir i sigurnost pa i u Čadu iako u kontekstu vaših pitanja nemamo ni prijatelja, ni rodbine, nikog ne poznamo. Ali sudjelujemo u jednom važnom poslu, u jednoj važnoj zadaći jer je to dio međunarodne odgovornosti stožernih organizacija Međunarodne zajednice kao što je UN, NATO i u tom prostoru Europska unija kroz europsko obrambeno sigurnosnu politiku traži svoju poziciju jer je svjesna da bez nje ne može postati politički partner na globalnoj razini. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Odgovor na repliku, uvaženi zastupnik Miljenko Dorić. Izvolite.
Kolega Ćosiću, mogu se složit sa jednim dijelom vaše replike. Ali na žalost mislim da ste promašili ono što sam mislio poručiti. Znate, da li mi ovdje branimo ekonomske interese Europske unije u Čadu, da li mi ovdje branimo prava određenih etičkih skupina naroda Čada to je bilo moje pitanje. Znate? Vi dobro znate o čemu govorim. Uvijek postoje nekoliko istina u ratnim sukobima. Ja bih volio znati koju istinu mi branimo, koji nam je krajnji cilj. Koji je to narod čiju samostalnost želimo osigurati. To je pitanje. Hrvatski građani to na žalost ne znaju.
Zahvaljujem. Sada u pojedinačnoj raspravi nastavlja uvaženi zastupnik Boro Grubišić. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Dobra je bila ova replika i ove rasprave po replici. Naime, zapravo kada pogledamo ove materijale točno što je rekao gospodin Dorić cilj misije je pomalo nejasan, cilj same misije. Po sudjelovanju Hrvatske u mirovnim misijama diljem svijeta netko je rekao 15 zemalja do sada, nekako ispada da je Hrvatska država i Hrvatski narod najsolidarniji narod na ovome svijetu. I ako po broju misija, a u odnosu na veličinu države i naš broj stanovnika ne bi se od nas to očekivalo. Točno je da je, da naša vojska, naši vojnici izvrsno, kvalitetno, kompetentno izvršavaju svoje vojne zadaće. Točno je da su odlično obučeni i pripremljeni i imaju kvalitetu koja je zaista rekao bih na cijeni u međunarodnim, vojnim krugovima. Međutim, ovo je ipak prije svega politička odluka. Dakle, donešena da kažem i političkim putem i kada ove podatke koje sam iznio malo prije o broju zemalja u kojima sudjelujemo, o dobrovoljnom kako reče gospodin Rončević sudjelovanju u misijama meni to, oprostite na izrazu možda ispada nekakvo dodvoravanje svjetskim silama ili moćnicima, a sve u očekivanju onoga što je naš također politički interes i misija, a to je ulazak u NATO pakt i ulazak u Europsku uniju. E vidite, kada je riječ o toj misiji pitam se tko to kod naše benevolentnosti i dobronamjernosti sudjelovanja u tim vojnim misijama, tko to u našoj misiji kojom idemo trnovitim putem prema NATO paktu i Europskoj uniji pomaže. Tko je digao glas za ovakve da kažem ispade Slovenije. Evo jučer njihov parlament je odgodio raspravu o ulasku Hrvatske u NATO pakt, a mi šaljemo misije na sve strane, gdje god treba, dobrovoljno, nitko nas ne sili. Pa možemo li mi nekada pokazati da smo mi nekakva država, da imamo svoj stav, da imamo svoje mišljenje, da imamo svoje ja. A kad se govori o Čadu i konkretno o tome, dakle to je država smještena u srcu Afrike južno od Sudana bogata fosfatima. Francuska je bila dobrim dijelom tijekom stoljeća tamo gazda, mora se to otvoreno reći. Ona se naslanja na Središnju Afričku ili Centralnu Afričku Republiku. Dakle, dvije srednjoafričke države u kojima je bilo bezbroj nemira, prevrata, vojnih pučeva. Sudan sa sjevera također navodno, ja ne bih htio optužiti nikoga, ali znamo da iz novina, iz izvješća i iz svega također djeluje na nemire u Čadu i mi zapravo ako ne znamo cilj, upravo ovo što je Dorić rekao, zbog čega mi tamo idemo? Da li očuvanje mira? Da li provođenje nečije politike tamo gdje je bila ponekad, gdje je prije bila Legija stranaca koliko znam. O tome smo gledali filmove čak. Zbog toga, zaista je vrijeme kako su istakli neki govornici ovdje da malo razmislimo o našim misijama. Iako ja znam da u ovoj situaciji krize, recesije, nezaposlenosti, neimaštine nema našeg vojnika koji će odbiti, a i zbog samog uvjerenja da rade ono što im se naredi da je u redu, nema našeg vojnika koji će odbiti bilo koju misiju. Ne zaboravimo pritom da je upravo zbog tog nesređenog stanja u Čadu upravo rizik same operacije drugačiji nego li u Afganistanu, a također ne treba zaboraviti ni to kako piše u članku 5. stavak 2. a ja tu ne vidim nešto što ću sad reći. Dakle, u slučaju smrti, ozljede, gubitka ili štete. Šteta je može li se dogoditi da dođe do štete zbog bolesti, dobro znamo da na tom području haraju i teške zarazne bolesti od ebole pa sve do malarije. Prema tome, kada govorimo o našem sudjelovanju, jasno je da kada je već potpisano evo ovdje piše potpisano u Bruxellesu 26. rujna 2008. Prema tome, mislim da ovdje zapravo pomalo raspravljamo izvan vremena. Ali za u buduće kako su i mnogi moji kolege u Saboru rekli treba dobro razmisliti i raspraviti o tome daleko prije i sa puno više argumenata. Hvala lijepo.
Da ne bi ponavljao ponovno, mi smo, i da ne bi bilo nesporazuma ništa se ne može učiniti u tim misijama bez odluke Sabora. I Sabor je donio odluku o toj misiji. Mi danas raspravljamo o tehničkim aspektima održavanja te misije, pa bih vas molio da ne moram prekidati, da se držite teme dnevnog reda. … [[Upadica se ne čuje.]] Molim vas. Sada imamo nekoliko replika. Prvo je uvaženi zastupnik Krešimir Ćosić. Izvolite. Ali držimo se teme.
Svakako gospodine potpredsjedniče. Itekako je važno da hrvatska javnost i hrvatski ljudi razumiju složenost tih pitanja i odluke koje se donose ne samo u Hrvatskom saboru nego i u saborima drugih država i šire međunarodne zajednice. Komentari tipa, citiram, dodvoravanje svjetskim moćnicima je tip komentara koji osporavaju ne samo hrvatsku državnu politiku nego i državnu politiku mnogih drugih parlamenata i čitave međunarodne zajednice. Ne znam tko se kome dodvorava da li u Danskom parlamentu, Mađarskom parlamentu itd. Sve te države i sve te političke odluke imaju zajednički cilj graditi što je moguće više mira, sigurnosti u svijetu a Hrvatska u NATO-u znači gospodo vrlo jednostavno mir, sigurnost, definitivno znači da se više nikad neće dogoditi a većina od nas se dobro sjeća kako je to izgledalo 1991. kad je trebalo ostaviti normalne poslove, sve ono što smo mislili da nikad u životu nećemo raditi bili smo prisiljeni raditi. Ta vrijednost sigurnosti i mira je temeljna vrijednost suvremenog svijeta i zbog toga karakter komentara da se netko nekome dodvorava slanjem hrvatskih vojnika ili vojnih drugih država u mirovne operacije je ja bih rekao ipak neprihvatljivo.
Zahvaljujem. Jeste se vi javili za repliku? … [[Upadica se ne čuje.]] Oprostite, javite se ali morate dići pločicu "replika". Imali ste ju u ruci, pratili smo, niste se javili ali evo dajem vam riječ. Izvolite.
Ovo je po prvi put da ste mi dali ovako. Hvala lijepo. Gospodine kolega, da je to naša volja i da to nije ono kako sam ja rekao onda bi se ova misija zvala CROFOR a ne EUFOR. Prema tome, ostajem pri onim postavkama. Evo, samo toliko.
Zahvaljujem. Replika uvaženi zastupnik Dragutin Lesar.
Hvala lijepa. Poštovani gospodine potpredsjedniče. Kolega Grubišiću, izrazio si nezadovoljstvo činjenicom da doista danas raspravljamo o slanju naše misije u Čad u kontekstu i trenutka kada jedna članica NATO-a pravi Hrvatskoj probleme u postupku prijema u punopravno članstvo, tobože zbog završnog računa u proračunu u susjednoj Sloveniji. Ali ja nisam zbog toga zabrinut pa vjerujem da ćete prihvatiti moju sugestiju da i vi ne morate biti zabrinuti jer za razliku od bruxelleske administracije koja nijedan problem do sada nije riješila ovaj problem oko ratificiranja sporazuma ulaska Hrvatske u NATO neće rješavati Bruxelles nego Washington a njihove metode uvjeravanja su ipak malo drugačije, nisu tako nježne kao iz Bruxellesa i to će biti brzo riješeno. Hvala.
Zahvaljujem. Samo istine radi, mi danas ne donosimo odluku o slanju naših snaga. Nju smo donijeli 15. srpnja 2008. godina. Govorimo samo o uvjetima pod kojima ih šaljemo. I imamo još jednu repliku. Uvaženi zastupnik Šime Lučin. Izvolite.
Ja se slažem s kolegama koji su kazali da se mi ne dodvoravamo prihvaćanjem svih misija. Mi prihvaćanjem svih misija odnosno nemogućnosti da odbijamo određene misije zapravo na određeni način ispunjavamo nekakve političke ciljeve. Ja spadam u one koji bi bio najsretniji da nikad hrvatski vojnik ne mora stupiti izvan hrvatske granice, ali nažalost situacija je takva kakva je i nažalost živimo u svijetu takvom kakav je. Dakle, moramo na to pristati. Međutim, ne mogu prihvatiti da se vojne misije pravdaju isključivo sa vojnog aspekta. Ma nitko me ne može uvjeriti da će nešto posebno biti spremniji hrvatski vojnik ili ne znam šta će biti sa hrvatskom vojskom ako više bude boravila na terenu u stranim zemljama, jer tom logikom i tom argumentacijom koju je iznio kolega Ćosić nikad ne bi dobili Domovinski rat. Ne znam gdje su to Tigrovi, Pume, u kojim su oni to vojnim misijama, međunarodnim vojnim misijama bili pa su briljantnu pobjedu izvojevali. Prema tome, dajte ajmo političkim govorom govoriti kad je riječ o ovim problemima i pitanjima.
Zahvaljujem. Idemo dalje sa pojedinačnom raspravom. Zadnji je prijavljeni uvaženi zastupnik Zdenko Franić. Izvolite.
Štovani gospodine potpredsjedniče, štovane kolegice i kolege zastupnici. Čad je jedna od najsiromašnijih država svijeta sa možda jednom od najkorumpiranijih Vlada na svijetu i smještena u takvo okruženje da vjerojatno tamo uz Afganistan postoji jedna od najgorih humanitarnih katastrofa koje su trenutno u tijeku. U Čad se prelijeva sukob iz Sudana, sudanske regije Darfur sa stotinama tisuća izbjeglica koje nemaju niti pola čaše pitke vode dnevno da svoje osnovne životne potrebe zadovolje. Stoga je sudjelovanje mirovnih snaga koje sprječavanju daljnji sukob između najmanje četiri zaraćene frakcije čadskih paravojnih i vojnih snaga jedan od krucijalnih zadataka međunarodne zajednice a ova misija u Čadu je evo pripala Europskoj uniji i možda je to zapravo povijesna misija po tome da vojni odredi Europske unije nastupaju uz policijske odrede Ujedinjenih naroda ali ovog puta imaju veće ovlasti nego same jedinice Ujedinjenih naroda, dakle svjetske organizacije. 15. prosinca prošle godine u Parizu je održano zasjedanje zapadno-europske unije, dakle 15. prosinca prošle godine u Parizu je održano zasjedanje zapadno Europske unije, dakle, parlamentarne skupštine europske sigurnosne suradnje gdje se raspravljalo o misiji u Čadu, misiji u Afganistanu i ostalim misijama gdje se nalaze vojne postrojbe europskih zemalja. Posebno je apostrofirana misija u Čadu zbog svoje humanitarne dimenzije i potencijalne katastrofe. Europska unija ima u interesu interes u Čadu, naprosto zato što se temo brani mir, sigurnost i dostojanstvo koje je potrebno tim ljudima osigurati da imaju kakve takve uvjete. Intresantno jest da je zbog rasprave u Čadu išla i rasprava o sigurnosnim aspektima ove financijske krize koja potresa svjetska tržišta. I europski čelnici su na ovoj, na zasjedanju skupštine podcrtali da će se Europa protiv krize boriti kao i do sada svojim modelom socijalno-tržišnog gospodarstva, ali to ne isključuje i ovakve humanitarne misije koje mnogo koštaju ali brane europsku vjerodostojnost. Sjetimo se trenutaka kad je i Hrvatska sama bila napadnuta, kada su granate padale po hrvatskim gradovima, kada smo vapili za pomoći Ujedinjenih naroda koje nije bilo ni otkuda. Jesmo li se pitali tko će to slati svoje vojnike ovdje da nas zaštiti kao što se mi danas pitamo da li je dostojanstveno i humano slati naše vojnike i naše dečke da brane dostojanstvo i pravo na život nevinih žrtava koje nisu zapravo taj sukob niti inicirali. Postavimo ovaj sukob u Čadu i Centralnoj Afričkoj Republici u još jedna kontekst. Evo, neki dan je jedan hrvatski tanker bio otet od strane sudanskih gusara ovih istih koji su uzrokovali humanitarnu katastrofu u Darhuru koja se prenijela eto u Čad i Centralno Afričku Republiku. Pa možemo reći da u širem kontekstu Hrvatska brani svoje brodove od međunarodnih gusara koji osporavaju sigurnost plovidbe i ugrožavaju pomorce i međunarodnu trgovinu uključujući i Hrvate. Vojna misija u Čadu je jedan od uspjeha europske sigurnosne i obrambene politike i smatram da Hrvatska treba aktivno participirati u tim nastojanjima a na ovom Saboru koji je već donio odluku o sudjelovanju naše misije u Čadu i Centralno Afričkoj Republici je velika odgovornost jer svaki od nas zastupnika koji smo već digli ruke da naše dečke pošaljemo tamo, vjerojatno je dobro promislio hoće li dignuti za to ruku, međutim, činjenica jest da se tamo kao što rekoh, brani mir, sigurnost i dostojanstvo i vjerodostojnost europske sigurnosne politike kao politike koja je komplementarna NATO-u i koja igra sve važniju ulogu u vojnom, političkom i gospodarskom planu. I dobro je da se Hrvatska svojom aktivnom politikom tome pridružuje. Ovim zakonom mi uređujemo pravna pitanja vezana uz ovu misiju i zapravo pravno povećavamo sigurnost naših vojnika i umanjujemo eventualne konsekvencije koje bi se tamo mogle negativne desiti. Dobro je da su naši vojnici dobro uvježbani, da misija teče dobro i ja im želim svu sreću i siguran povratak u Domovinu da nastave sa svojom zadaćom nas aktivno braniti i unutar granica Republike Hrvatske. Hvala.
Zahvaljujem. Imamo dvije replike, prvi je uvaženi zastupnik Miljenko Dorić. Izvolite.
Hvala lijepo. Kolega Franiću ja se vama želim zahvaliti vi ste prvi ušli u etiologiju onog što se događa u području Čada i mislim da je to pravi put temeljem kojeg moramo osporavati ili prihvatiti ovaj sporazum danas kada budemo o njemu glasovali. Ono što ste vi rekli i što bih želio podvući, u Čadu imamo jedno stanje koje zahtijeva humanitarnu intervenciju i policijsku intervenciju. Ne slažem se sa vama kada je u pitanju i vojna intervencija. Vojna intervencija treba biti u … [[Govornik se ne razumije.]] i na granicama Sudana da se vojni sukob ne prelijeva u Čad, znamo gdje je on inače kreće. Prema tome, da Hrvatska šalje u Čad deke, brašno, vodu, a vojnike u … [[Govornik se ne razumije.]] ja bih se onda složio, ovako moram reći, razumijem i ovu misiju ali bi bilo puno logičnije da je drugačije postavljeno. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. I druga replika uvaženi zastupnik Berislav Rončević. Pardon. Odgovor uvaženi zastupnik Zdenko Franić. Izvolite.
Moram štovani gospodine potpredsjedniče ponoviti vaše riječi da mi zapravo ne raspravljamo o stanju vojnika jer smo mi već vojnike poslali. Mi raspravljamo sada o zakonodavnom okviru po kojem smo već te vojnike u Čad poslali. U Čadu nažalost osim humanitarne katastrofe ima i, odnosno postoji vojni sukob od najmanje četiri zaraćene frakcije, a vojna komponenta eto služi da zaštititi policijske snage Ujedinjenih naroda, a o svemu tome ima vrlo, vrlo ekstenzivan izvještaj koji možete dobiti kod mene kao voditelja Parlamentarnog izaslanstva u Europskoj uniji, jer se o tome tamo raspravljalo satima. I moram još jednom reći da je Hrvatska dobila sve pohvale i komplimente što se odlučila odgovorno pristupiti jednoj tako vrlo kompleksnoj, ali i povijesnoj misiji Europske unije.
Zahvaljujem. Uvaženi zastupnik Berislav Rončević, replika. Izvolite.
Pa uvaženi kolega Franić, nekoliko ste puta, dva puta čini mi se u svom govoru, govoreći o kontekstu pripadnika Oružanih snaga u mirovnim misijama upotrijebili riječ dečki. Znam da nije to namjerno, ali jednostavno radi korektnosti, u mirovnim misijama sudjeluju i žene, pripadnice hrvatskih Oružanih snaga pa čak evo na ponos Hrvatske vojske, tada poručnica Vlasta Zekulić je vodila jedan 6-mjesečni kontingent u Afganistanu sa odličnim rezultatima. Znam da nije namjerno, ali jednostavno radi potpune ispravnosti i mislim da je to na veliki ponos svima nama.
Odgovor na repliku. Uvaženi zastupnik Zdenko Franić. Izvolite.
… [[Govornik naknadno uključen.]] uvrijediti naše vojnikinje i evo, još jednom se ispričavam i pozdravljam sve hrvatske vojnikinje koje su na službi u bilo kojim misijama izvan granica Republike Hrvatske.
Zahvaljujem. I u ime kluba SDP-a, 5 minuta završno, uvaženi zastupnik Ante Kotromanović. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče Sabora, kolege zastupnici. Ovaj Visoki dom je do sada nekoliko odluka donio o stanju pripadnika Hrvatske vojske u razne misije, čuli ste već, da ne ponavljam, nemam puno vremena. A i do sada nismo nikad, Sabor do sada nikad nije obišao te ljude. Mi smo prije dva mjeseca, Odbor za obranu je predložio da delegacija, saborska delegacija u sastavu naravno različitih ljudi, različitih stranaka obiđe naše ljude u Afganistanu. I sad moram postavit pitanje tajniku, kasnimo sa tim, šteta je što se to odugovlači. Mi smo već načelno sve dogovorili i smatramo, i tu je bivši ministar, da se to mora analizirati što prije. Mi odlučujemo o tim ljudima i smatramo da treba obići te ljude na prostoru koji je vrlo kritičan gore, a zove se Afganistan. Svaka misija, bilo mirovna, bilo misija održavanja mira, nametanja mira, o tome možemo drugi put govorit, to su potpuno tri različite misije, je opasna i iziskuje veliki napor vojnika, dočasnika, časnika ma gdje god oni bili, koji direktno učestvuju u njima. Također je to veliki napor i za Ministarstvo obrane. Na više mjesta je teško osigurati logistiku u ovakvim uvjetima kakve imamo mi i uvjetima u kakvim se ljudi nalaze na terenu. Ljudi odlaze na potpuno novi prostor, susreću se sa drugačijim klimatskim uvjetima, sa drugačijim kulturama. Naravno, i uvijek je to opasna zadaća. Stanje u Čadu i Afganistanu se može pogoršati i to moramo biti svjesni, to moramo biti spremni vojnički i politički, kao što moramo biti spremni na prve eventualne žrtve. Nažalost, i to se može vrlo lako desiti, pogotovo u tim rizičnim zonama. No, naše opredjeljenje je vrlo jasno i svi klubovi u ovom Saboru za sada podupiru ove misije vani. Vojnici također, što je vrlo bitno i nema nažalost puno vremena, a i to je najvažnija stvar za vojnika. Mi se nalazimo na vratimo NATO-a i naravno da NATO ima određene zahtjeve. Ono što je po meni vrlo bitno reći, mi se ne smijemo precijeniti i prihvaćati nove misije. Zašto? Zato što od 17 tisuća pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske imamo 2 tisuće pješaka vojnika u dvije gardijske brigade. To je vrlo malo. Toliko sam ja imao samo u jednoj brigadi za vrijeme rata. Mi nemamo dovoljno snaga, dovoljno obučenih snaga da se možemo rastegnuti na više mjesta. Svi mi govorimo … [[Govornik se ne razumije.]] načelno i općenito. Treba biti realan i vidjeti sa čim mi to raspolažemo i koje su to snage koje se pripremaju. Mi se ne smijemo opredijeliti da samo šaljemo pješačke postrojbe. Trebate riješiti da šaljemo i druge timove, logistiku, sanitet, inženjeriju. To su također vrlo iskusni ljudi sa velikim iskustvom u ratu i mogu strašno puno pridonijeti uspjehu bilo koje misije u bilo kom prostoru. Što je sa HRZ-om? Što je sa Hrvatskom ratnom mornaricom? Zašto njih ne šaljemo u neke određene misije? Ono što želim reći i što mi se čini najvažnijim, a svaki tjedan nazovem dečke gore u Afganistanu i čujem se s timom i oni kažu da nije lako. To su vrlo teški uvjeti, fizički i psihički, oni su konstantno na stražama, stalno su po patrolama vanka i naravno da jedva čekaju i … [[Govornik se ne razumije.]] taj dan kada će se vratiti kući. Što kad dođu ovdje u Hrvatsku? Dobrih desetak dana odmora i nakon toga odmah u vojarne i straže. Straža, čišćenje kruga pa npr. zapovjednik Hrvatske ratne mornarice kaže zapovjedniku južne brigade dajte mi 100 ljudi da ti profesionalci, ti dečki kojima se mi kunemo, ja sam zapovijedao profesionalcima 7, 8 godina pa znam, oni se moraju poniziti i doći u jednu vojarnu čistiti krug i kositi travu nakon svega onoga što su prošli. Da skratim kompletan, da prijeđem na bit. Ja predlažem Ministarstvu obrane da mi formiramo zaštitarsku tvrtku tipa "AKD zaštita" koja će rasteretiti ove ljude koji čuvaju Dom Hrvatske vojske u Karlovcu, čuvaju vojarne. Mi smo bili u NATO-u prije neki dan, tko osigurava NATO u Bruxellesu? Privatna zaštitarska tvrtka. Da barem sa tim rasteretimo, kako ćemo rasteretit ljude, da zaposlimo oko 300 branitelja, 400 branitelja u tu agenciju koja može izvrsno funkcionirati, koja može biti naravno pod patronatom MORH-a i mislim da je to jedno dobro rješenje koje u jednom određenom periodu ispred nas sigurno se mora analizirati jer ovako neće ići. Mi nemamo dovoljno snaga, nemamo dovoljno ljudi koji mogu odraditi sve ove zadaće u Hrvatskoj, vojničke zadaće, a nemaju puno vremena za obuku, za trening. Ono što je primarna zadaća svakog vojnika je to da se obučava, obučava, obučava. A ne da čuva stražu, ne da kosi travu, ne da tamo radi zadaće koje apsolutno nisu primjerene za vojnika. Predlažem također da saborska delegacija posjeti Hrvatsku vojsku, da obiđemo HRZ, Hrvatsku ratnu mornaricu, zrakoplovstvo, da obiđemo ove dvije pješačke brigade i mislim da bi to bilo dobro u dogovoru sa Ministarstvom obrane da malo vidimo kako to ljudi žive, kako rade…
Vrijeme!
Kako se ponašaju i da na kraju mi imamo jednu jasniju sliku i viziju onoga što se zove Hrvatska vojska i ono što se zove iduće zadaće koje će sigurno imati Hrvatska vojska i u Hrvatskoj i van. Gospodine potpredsjedniče, hvala.
Zahvaljujem. I u ime kluba predstavnika predlagatelja, uvaženi Mate Raboteg, državni tajnik u Ministarstvu obrane. Izvolite.
Hvala, gospodine potpredsjedniče. Samo kratko, dakle, ja se u ime predlagatelja prije svega zahvaljujem svim zastupnicima na potpori koju ste dali ovom prijedlogu zakona i s obzirom na sami sadržaj ove točke odnosno na predmet rasprave a to je Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Republike Hrvatske i Europske unije o slanju, o sudjelovanju pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske u vojnoj misiji Europske unije u Sjevernoafričkoj Republici, Republici Čadu. A budući da nisam primijetio da je bilo značajnijih primjedbi na sami sadržaj sporazuma mislim da kao predsjednik predlagatelja nema potrebe da komentiram bilo koju od ovih rasprava i da su to saborski zastupnici vrlo dobro obavili. Međutim, evo želio bih usput odgovoriti uvaženom zastupniku Kotromanoviću da mi u svakom slučaju pozdravljamo interes zastupnika Hrvatskog sabora za sve što se događa u Hrvatskoj vojsci i da smo spremni sa svoje strane pružiti našu punu potporu organizaciji bilo kojih od vaših inicijativa koji se odnose bilo na posjet postrojbama Oružanih snaga. Ali naravno dobro došla je i vaša inicijativa da se jedna saborska delegacija uputi i u Afganistan. Međutim, mi to moramo naravno vrlo skrupulozno i vrlo ozbiljno pripremiti. U pitanju je sigurnost, u pitanju su i procedure i dogovor sa našim saveznicima itd. Prema tome, treba odabrati i pravi trenutak i pravo vrijeme s obzirom na ostale obveze i u svakom slučaju mi ćemo na tome zajedno raditi. Dakle, da se ne bi krivo shvatilo da imamo nešto protiv toga. Isto tako, što se tiče sudjelovanja ostalih grana Oružanih snaga ja moram reći i u Afganistanu i svim drugim misijama Ujedinjenih naroda u kojima sudjeluju pripadnici Oružanih snaga ima pripadnika sve tri grane Oružanih snaga, pa i u Afganistanu također pripadnika ratne mornarice. Jer, oni su dakle na raznim dužnostima, na raznim stožernim dužnostima, u raznim dakle potpornim službama itd. A osim toga Hrvatska ratna mornarica sudjeluje u operaciji “Active Indomer“ o čemu smo mi također donijeli odluku na ovome visokom tijelu. Isto tako vi znate da će pripadnici Hrvatskog ratnog zrakoplovstva uskoro sudjelovati u misiji KFOR na Kosovu sa 2 helikoptera. Prema tome, ja bih rekao da su sve grane i svi rodovi službe Oružanih snaga uključene u ono što Hrvatska vojska radi u svojim svakodnevnim poslovima kako unutar Hrvatske, tako i u mirovnim misijama po svijetu. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Zaključujem raspravu i glasovat ćemo kada se steknu za to uvjeti.
Peto, Konačni prijedlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Hrvatske i Europske unije u sudjelovanju Republike Hrvatske u vojnoj operaciji Europske unije u Republici Čadu i Srednjoafričkoj Republici, operacija EUFOR TEHAD/RCA, hitni postupak, prvo i drugo čitanje, P.Z. 212. Rasprava je zaključena. Dajem na glasovanje konačni prijedlog ovoga zakona, da ga sad ponovno ne čitam. Molim tko je za? Hvala. Protiv? Hvala. Suzdržan? Hvala. Ovaj zakon je prihvaćen većinom glasova, 119 glasova za i 1 suzdržanim glasom.
Prelazimo na petu točku dnevnog reda, a to je - Prijedlog zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu, prvo čitanje, P.Z. br. 55. Predlagatelj: Klub zastupnika SDP-a Kod donošenja ovog zakona primjenjuju se odredbe Poslovnika koje se odnose na prvo čitanje zakona, članak 144. do 150. Materijale ste primili u pretince. Vlada je dostavila mišljenje. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo i Odbor za rad i socijalno partnerstvo. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Da. Uvažena zastupnica Gordana Sobol. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Evo nakon stvarno dugog perioda došla je na red i rasprava o Prijedlogu zakona koji je podnio Klub SDP-a, Prijedlog zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu i dozvolite mi nekoliko rečenica. Najprije o tome da vas ipak i upoznam u kratkim crtama od kad je u stvari ovaj prijedlog zakona u dnevnom redu Sabora. Naime, trebam podsjetiti makar one koji su iz prošlog saziva da je ovakav prijedlog zakona još u proceduru ušao u jesen 2007. godine. Dakle, u onom prošlom sazivu Sabora. Tada je predlagatelj bio Odbor za ravnopravnost spolova. U međuvremenu je došlo dakle do novog saziva Sabora i ovaj prijedlog zakona ušao je u proceduru u travnju, odnosno početkom svibnja 2008. godine. I evo ga, kraj mjeseca prvoga je 2009. godine i mi raspravljamo danas o njemu. Ovaj prijedlog zakona sačinila je stručna radna skupina koju je okupila Udruga “Mobbing“ koja se bavi problematikom zlostavljanja na radu u okviru kojeg su bili predstavnici udruge, predstavnici sindikata, predstavnici stručnjaka iz radno-pravnih odnosa, predstavnici struka kao što su psiholozi, odnosno psihijatri, stručnjaci mentalnog zdravlja i stručnjaci zaštite na radu. Dakle, jedna mislim da možemo stvarno reći stručna radna skupina koja je onda ovaj prijedlog zakona uputila kao svoju inicijativu prema Hrvatskom saboru, ali i prema GSV-u, dakle prema Vladi sa prijedlogom da se u ovaj zakon, da netko bude zainteresiran i da preuzme ovaj zakon i da bude predlagatelj. Predlagatelj, zainteresiran se javio klub SDP-a i evo mi smo predlagatelji ovoga zakona. U međuvremenu negdje točno 31. listopada prošle godine i Vlada je osnovala svoju radnu skupinu za pripremu Zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu i na osnovu toga tada nam je u 11. mjesecu prošle godine dostavljeno negativno mišljenje Vlade o ovom prijedlogu zakona uz jedno vrlo šturo bih rekla obrazloženje da se ne slažu, dakle da ne prihvaćaju prijedlog ovog zakona jer su oni u međuvremenu osnovali radnu skupinu koju su usput budi rečeno manje-više uključili iste skupine koje su bile, predstavnike istih skupina koje su bile uključene u Prijedlog zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu. Također želim podsjetiti da je negdje i prošle godine po prvi puta u Hrvatskoj obilježen 7. listopad, to je da podsjećam Svjetski dan dostojanstvenog rada kada su prvenstveno sindikati izašli sa prezentacijom različitih istraživanja i sa trenutnom situacijom kakva jeste kada je u pitanju problematika radnika u Hrvatskoj. Mobbing ili zlostavljanje na radu problem je suvremenog društva. Danas se on shvaća kao novi oblik kršenja ljudskih prava. Smatraju ga bolešću civilizacije, ali i bolešću koji civilizacija stvara. Odvija se uglavnom na psihološkoj razini, teško je dokaziv. Osnovno obilježje mobbinga je patološko ponašanje koje da tako kažemo zdrav razum ne može razumjeti. Odražava se kao neuvažavanje ličnosti na osobnoj i profesionalnoj razini, te ignoriranje i diskriminacija u različitim oblicima. Mobbing ili kao što mi u Hrvatskoj kažemo zlostavljanje, psihičko zlostavljanje na radu specifični oblik ponašanja na radnom mjestu. To je psihološki i moralni teror kojim jedna osoba ili skupina njih sustavno, psihički zlostavlja i ponižava drugu osobu s ciljem ugrožavanja njezina ugleda, časti, ljudskog dostojanstva i integriteta sve do eliminacije s radnog mjesta. Kako izuzetno negativno utječe na zdravlje i život pojedinca, na kvalitetu pružanja usluga, ima negativne ekonomske posljedice po čitavu zajednicu, svako dovoljno svjesno društvo trebalo bi biti zainteresirano za rano otkrivanje i suzbijanje mobinga. Danas se kao jedno ustvari, da tako kažem najznačajnijom, odnosno najboljom definicijom mobinga smatra ona koja je uvedena u francuskom Zakonu o mobingu koji glasi, ja ću ga pročitati jer je prijedlog ovoga zakona rađen upravo na toj definiciji. Mobing je psihičko maltretiranje koje se ponavlja putem akcija kojima je cilj ili posljedica degradacija radnikovih radnih uvjeta koji mogu uzrokovati napad i nanijeti štetu ljudskim pravima i ljudskom dostojanstvu, naštetiti fizičkom ili mentalnom zdravlju ili kompromitirati žrtvinu profesionalnu budućnost. Kao što sam već rekla, ovaj prijedlog zakona u ovom tekstu koji imate, on koristi naziv zlostavljanje na radu jer je zatraženo prilikom izrade ovog zakona i stručno mišljenje Instituta za hrvatski jezik i jezikoslovlje. Kad govorimo o tome kakvih vrsta zlostavljanja na radu danas imamo, možemo promatrati tko je zlostavljač, a tko žrtva i tad govorimo ubiti o 2, odnosno 3 tipa zlostavljanja. To je vertikalno, ali vertikalno tip koji može ići od nadređenih prema podređenima i vertikalno koji ide od podređenih prema nadređenima, te horizontalni rad gdje u istoj, dakle razini kolege zlostavljaju ili jedan kolega ili više njih zlostavljaju svog kolegu. Ovaj vertikalni tip je najrasprostranjeniji, negdje otprilike 75% svih slučajeva je vertikalni tip, od čega 5% ide u onom smjeru od podređenih prema nadređenima, a ovaj horizontalni otprilike 25% slučajeva. Istina, ima i različitih istraživanja koja u tom odnosu pokazuju i nešto drugačije postotke, ali ubiti uvijek je više izražen taj vertikalni tip. Kad govorimo o motivima zlostavljanja, tada se ustvari govori o strateškom ili emotivnom zlostavljanju. Naravno, strateški na neki način i sam daje odgovor što ustvari to znači, predstavlja dogovor upravljačkog vrha o tome koji su radnici nepoželjni prije početka provođenja organiziranog zlostavljanja. Kad govorimo o strateškom zlostavljanju, ja želim ustvari u ime kluba vas podsjetiti na jedan period u Hrvatskoj. To je period one pretvorbe i privatizacije. Naime, sjećate se tada nakon privatizacije, u mnogim poduzećima bio je ustvari višak radnika jer tada novi vlasnici niti su željeli, a niti su imali ustvari sredstva za potrebna ulaganja i njihov jedini cilj je bio ustvari što veći profit u što kraćem vremenu, ne birajući sredstva, a jedan dio njih je išao i ka uništenju poduzeća. Sjećamo se, tada je ubiti najveći broj radnika i ostao bez spola, i prisilno umirovljen, i otišao bez otpremnine i tako dalje i usuđujem se reći da je taj period period najvećeg mobinga koji je izvršen nad hrvatskim radništvom. Kad govorimo o emotivnom zlostavljanju, možemo tražiti u različitim aspektima ličnosti zlostavljača, ali i žrtve zlostavljanja, o čemu se naravno u najvećem broju istraživanja bave upravo stručnjaci zaštite na radu, stručnjaci mentalnog zdravlja, psiholozi, psihijatri. Zlostavljanje na radnom mjestu izaziva i nosi rizik trajnog oštećenja zdravlja. Žrtve mobinga se nakon kraćeg ili dužeg perioda obraćaju za pomoć obiteljskim liječnicima, psiholozima, psihijatrima. Zapadne zemlje već se niz godina suočavaju sa ovim problemom, a struke koje se bave mentalnim zdravljem razvile su načine prevencije, prepoznavanja i liječenja posljedica mobinga. Međutim, treba ovdje reći, dakle osim što, zašto je mobing stvarno posebno opasan, zašto je zlostavljanje na radu neke osobe stvarno opasno, štetno i zaslužuje punu pažnju čitave zajednice, a pogotovo kada je u pitanju, naravno i zakonsko reguliranje, odnosno zakonsko sankcioniranje neprihvatljivih ponašanja. Dakle, osim što sam radnik osjeća posljedice na svom zdravlju, bilo psihičkom, bilo fizičkom, činjenica je da taj problem predstavlja i iznimno visoke društvene troškove, ali treba ovdje reći, zbog onih poslodavaca koji se još uvijek danas protive zakonskoj regulativi i kažnjavanju mobera, dakle izaziva i velike troškove poslodavaca koji nastaju i zbog izostanka radnika s posla, zbog fluktuacije radnika, zbog male učinkovitosti žrtve mobinga, dakle njegovog nezadovoljstva, koje hoćemo ili nećemo, se itekako odražava i na onaj proizvod koji taj radnik proizvede, a onda dakle i na ukupan profit poslodavca. Drugo, naravno ono što posljedica zlostavljanja na radu kod radnika izaziva, to su i problemi i utjecaj na njegovu ili užu ili širu okolinu, a problem koji je naročito uočen u zadnje vrijeme o kojem se naročito i vodi briga u europskim državama, a to je da kod radnika koji su visoko izloženi zlostavljanju na radu, postoji tendencija ranog umirovljenja. Švedska statistika govori da je oko 25% radnika, dakle iznad 55 godina umirovljeno ranije, a od toga 20 do 40% ranijih umirovljenja nastalo je zbog oboljenja čiji je osnovni uzorak loši psihosocijalni radni uvjeti, između ostalog i mobing. To znači da je ustvari približno svaki 3. do 5. ranije umirovljeni pojedinac u ovoj dobnoj skupini patio zbog visoko izraženog mobinga, odnosno zlostavljanja na radnom mjestu. Kad govorimo o zlostavljanju na radnom mjestu, danas i u jednom dijelu još uvijek izaziva različite kontroverze, odnosno uvijek se pitamo da li postoje relevantna istraživanja koja govore o tome, postoje relevantna istraživanja, postoje i na razini Europske unije, ali bogme postoje i u Hrvatskoj, bez obzira što jedan dio prvenstveno se to odnosi na udrugu poslodavaca negira na neki način rezultate tih istraživanja odnosno možda bi bolje bilo reći ne da ih negira nego na neki način svjesno umanjuje taj problem odnosno posljedice koje proizlaze iz problematike zlostavljanja na radu. Dakle, na razini Europske unije rađeno je niz istraživanja od instituta koji se bave problematikom rada zdravlja i socijalne zaštite i negdje na otprilike na razini 8% odnosno 12 milijuna radnika u Europskoj uniji žali se da ih vrijeđa upravni kadar a negdje oko 9% radnika bilo je na neki način meta zlostavljanja na radu što je oko 13 milijuna radnika na razini Europske unije, s tim da je naravno razlika od zemlje do zemlje i značajno je i jedno istraživanje koje je rađeno. Osobno bih voljela da se tako nešto slično napravi u Hrvatskoj a to je da su istraživali zlostavljanje na radu u različitim djelatnostima i pokazuje se na razini Europske unije da je najveći postotak zlostavljanja na radu u državnoj upravi i obrani na razini 14%, zatim školstvo i zdravstvo 12%, hotelijerstvo i ugostiteljstvo 12% itd. Dakle, mislim da bi vrijedilo imati ovakva istraživanja i na razini Hrvatske. Kad su se uspoređivali postoci zlostavljanja na radu na razini pojedinih zemalja Europske unije sa postocima među novim članicama Europske unije a onda ja ću reći na postocima onoga što se dešava u Hrvatskoj, tada se uočava da je u novim članicama se pokazuje ta niža razina. Međutim, objašnjavanja se to prvenstveno neprepoznavanjem mobinga odnosno zlostavljanja na radu u tim zemljama kao problemom odnosno kao nečim što je postala stalna pojava. Kako je to u Hrvatskoj? Dakle, odbacujući navode pojedinih udruga prvenstveno koje dolaze iz Hrvatske udruge poslodavaca da u Hrvatskoj ne postoje relevantna istraživanja tvrdim da postoje relevantna istraživanja koje su radile različite udruge koje se bave problematikom mobinga ali su radile i udruge koje se bave problematikom samog zapošljavanja, udruge koje se bave problematikom zdravlja općenito te različita istraživanja koja su objavljena danas još uvijek manje-više u stručnim časopisima i koje sa različitih aspekta promatraju problematiku zlostavljanja na radu. Mislim da definitivno danas nakon svih tih rezultata koje smo dobili ne možemo reći kao što je onako komično malo bilo u jednim dnevnim novinama je bio jedan veliki naslov, mislim da se radilo o nekom gradu iz Istre gdje je pisao veliki naslov: "Tega puli nas ni". Dakle, "Toga kod nas nema". Mislim da ako budemo zatvarali oči pred činjenicom da toga ima i u Hrvatskoj itekako da možemo samo u budućnosti odgađajući rješavanje problema napraviti samo još dodatne probleme, ponavljam koji nisu samo na osobnim razinama kada je u pitanju zdravlje jednog radnika nego i na njegovoj obitelji ali i na široj zajednici. Sustavno psihičko zlostavljanje na radu prepoznaje ipak danas i sve više ljudi u Hrvatskoj. Bez obzira što je jedan portal koji se bavi zdravljem općenito ustanovio kroz tri godine dakle kako su radili suradnju sa Odjelom za medicinu rada pri Hrvatskom zavodu za javno zdravstvo. Dakle, ustanovili su odnosno izrekli su da je Hrvatska još uvijek jedno društvo u kojem vlada patrijarhalna kultura i da činjenica da ljudi koji su bili izloženi nekoj vrsti zlostavljanja na radu ustvari se srame toga, odnosno stid ih je sa time izaći pred svoju obitelj, pred svoje prijatelje ili suradnike, srame se o tome govoriti. Ili što je još gore misle u najvećem broju slučajeva da su možda ipak oni sami krivi za to što im se dogodilo i zbog toga veliki broj u Hrvatskoj ljudi koji su izloženi zlostavljanju na radu čeka i po godinu i dvije da bi se uopće nekome obratili za pomoć kada ustvari neki psihički simptomi postanu već kronični i prelaze i u fizičke i tek onda odluče otići k liječniku. No dakle kažem, bez obzira na ipak svakodnevnica nam pokazuje da se sve više ljudi odlučuje prijaviti mobing odnosno zlostavljanje na radu, međutim nakon toga se postavlja pitanje šta nakon toga ustvari. Kad oni odu kod liječnika, kad odu kod psihijatra, kad odu kod psihologa, kad odu na bolovanje, kad se pokušavaju na ovaj ili onaj način liječiti nakon toga dolazi faza da se pokušavaju vratiti na radno mjesto ali naravno ne više na onakvo okruženje tog radnog mjesta koje su ostavili iza sebe dakle sa ljudima koji su prema njima pokazivali neprijateljsko ponašanje. Nakon toga ustvari nastaju da tako kažem muke jer u najvećem broju slučajeva oni u okviru svoje radne sredine ne nailaze na razumijevanje. Ovdje treba reći da i u Hrvatskoj jedan broj kompanija uglavnom i većinom to jesu velike kompanije svjetskih imena problematiku zlostavljanja na radu odnosno problematiku radnih uvjeta, dobre radne okoline, klime, dobrog upravljanja itd. su odavno prepoznale kao nešto što itekako može odnosno utječe na njihov profit u budućnosti i na izvanredne načine rješavaju ta pitanja. Problem su oni drugi koji tu problematiku smatraju nevažnom odnosno odbijaju priznati da se unutar njihove firme dešava neka vrsta zlostavljanja. Kada se pripremao ovaj zakon ja i to moram reći uglavnom je od strane, ne uglavnom nego od strane Vlade su stalno dolazile poruke da nam ne treba neki novi zakon koji će samo doprinijeti da u Hrvatskoj imamo još veću prenormiranost, da će se to pitanje riješiti kroz Zakon radu, dakle kad se bude donosio novi Zakon o radu. Takva objašnjenja su bila nekakve tri ili četiri godine. Rekoh već ono na početku negdje u, krajem listopada prošle godine, Vlada odjednom mijenja mišljenje i formira radnu skupinu u kojoj, koja ima zadaću napraviti novi prijedlog zakona o spriječavanju zlostavljanja na radu. Što se tu u međuvremenu desilo, dakle, u tih, nakon tih tri ili četiri godine da je Vlada odlučila ići sa novim zakonom naravno ostaje nejasno. Ali postavljamo naravno pitanje zar nismo onda već i mogli imati novi zakon i da je Vlada davno prije prihvatila da o ovom zakonu raspravljamo ovdje u Parlamentu i već smo ga praktički mogli imati. Otvoreni smo kao predlagači naravno za sve moguće primjedbe, za sve neka dobra ili bolja rješenja nego što smo mi ovdje upisali. Ali dakle, ostaje ponavljam nejasno što se to desilo da je Vlada evo odlučila da ipak ide sa novim prijedlogom zakona. Ono što se u međuvremenu desilo, desio se novi Zakon o suzbijanju diskriminacije, ali desio se i novi Zakon o ravnopravnosti spolova. Međutim, pokazalo se još uvijek nedostatnim da se i kroz te zakone ova problematika dešava. Imali smo jednu primjedbu, čini mi se da je to bio Odbor za rad i socijalno partnerstvo, od strane HUP-a da smo mi prepisali u ovom zakonu neka rješenja kakva su u drugim zakonima, kao što je Zakon o suzbijanju diskriminacije i Zakon o ravnopravnosti spolova, a mi kažemo ne, obratno je, ovaj zakon je sačinjen godinu i pol dana prije nego što smo donijeli Zakon o suzbijanju diskriminacije i Zakon o ravnopravnosti spolova. Pa nam je ustvari drago da u te zakone su ugrađene i određene odredbe iz ovoga prijedloga zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu, što meni može samo govoriti da smo ustvari odradili dobar posao. Zašto smo se ustvari zalagali za to da imamo poseban zakon. I drago mi je da se struka, oni koji se stvarno bave problematikom radnog zakonodavstva ali i oni koji se bave medicinom, dakle, psiholozi, psihijatri, stručnjaci mentalnog zdravlja svi su se otpočetka zalagali da imamo jedan novi zakon. Naime u postojećem Zakonu o radu, dakle, sada još uvijek važećem Zakonu o radu istina jeste postoje određene antidiskriminacije odredbe u tom zakonu. Međutim, problem se pokazao prvenstveno u tome što Zakon o radu ne nudi pravnu zaštitu u odnosu na sve uzroke koji mogu dovesti do zlostavljanja na radu, budući da je određena samo u odnosu na uzroke koji predstavljaju neke od oblika diskriminacija koji su pobrojani u članku 2. iz toga zakona. Dakle, na temelju rase, boje kože, spola, spolnog uvjerenja, političkog i slično, itd., da ne nabrajam. A Zakon o radu ne pruža nikakvu zaštitu od zlostavljanja na radu koja je posljedica osobina ličnosti, … [[Govornik se ne razumije.]] grupnih obrazaca ponašanja, ne postajanja primjerene strukture industrijske kulture nastupanja sa pozicije moći i slično. Dakle, o tome o Zakonu o radu nema govora a nema niti u ovom novom Prijedlogu Zakona o radu o kojem ćemo tek raspravljati ovdje u ovoj dvorani. Nadalje, kod postupka zaštite upućuje se prvenstveno na kolektivne ugovore, na sporazume sa radničkim vijećem ili pravilnike o radu a činjenica je da svi radnici u Hrvatskoj nisu obuhvaćeni kolektivnim ugovorom a samo kod poslodavaca sa više od 20 zaposlenih se može utemeljiti radničko vijeće i samo su ti poslodavci obvezni na donošenje pravilnika o radu. A na značajni dio zaposlenih primjenjuje se isključivo Zakon o radu, dakle a rekla sam prije da odredbe njegove nisu, nisu dostatne da bi radnici na pravi način bili zaštićeni. Konačno, isključivo je na žrtvi postupanja pokretanje postupka zaštite uznemiravanja na koji način ustvari mogu biti izloženi i dodatnom uznemiravanju, ja mislim da o tome ne moramo posebno obrazlagati. Ajde kao radnik koji je zlostavljan na radu usudite se da tako kažem podnijeti tužbu, pa onda se još usudite ne dolaziti na posao jer na taj način i to pravo imate u postojećem Zakonu o radu do okončanja postupka a onda još na sudu uzmite odvjetnika pa onda suprotno Zakonu o radu opet vi dokazujete da ste bili zlostavljani umjesto da poslodavac dokazuje da nije bilo zlostavljanja. Dakle, nažalost u Hrvatskoj su na neki način okrenute vrijednosti a još više se postojeći zakoni na sve moguće načine, na sve moguće načine izmanipuliraju, odnosno ne primjenjuju. Negdje se računa da je od 2003. godine na ovamo u Hrvatskoj podnijeto nešto više od 100-tinjak tužbi radi naknade štete od uznemiravanja. Međutim, još uvijek nema niti jedne, prvostupanjske presude, dobrim dijelom tvrdimo upravo zbog činjenice nejasnih i nedostatnih odredbi u postojeće zakonskoj regulativi, naime, nema jasne, niti u jednom zakonu, jasne zakonske odredbe o kažnjivosti … [[Govornik se ne razumije.]] ponašanja a da ne govorim kako se naše sudstvo da tako kažem nađe na 100 čuda na neki način kada se radi o tužbama zbog diskriminacije bilo koje vrste, uključujući bilo koju diskriminaciju na radnom mjestu. Ovaj Zakon smatramo da rješava sve sada postojeće nedoumice i sva otvorena pitanja. Nacrtom Prijedloga zakona o radu, rješavamo ovo pitanje u odnosu na sve zaposlene, dakle, ne samo na one na koje se odnosi Zakon o radu, nego i na one na koje se odnose različiti drugi propisi. U odnosu na krug osoba, prijedlog je da se, dakle, obuhvaćaju ne samo osobe u radnom odnosu već i one koji su na praksi, one koji su negdje na stručnom osposobljavanju bez zasnivanja radnog odnosa, na učenike i studente koji su na praktičnoj obuci, na one koji se za vrijeme izdržavanja kazne zatvora ili odgojne mjere obavljaju određene poslove. Ono što također treba, što smo u ovom prijedlogu zakona ugradili a to je da smo sve oblike i definicije zlostavljanja preuzeli iz Okvirnog sporazuma o zlostavljanju i nasilju na radu kojeg su reprezentativne udruge poslodavaca i radnika na razini Europske unije parafirale u prosincu 2006. godine. Zatim, predlažemo da se cijeli postupak zaštite uredi zakonom i da ono što je novo, da radnik u sudskom postupku ima pravo zahtijevati da sud naredi prestanak radnje kojom je povrijeđeno njegovo pravo. I konačno, društveno odgovorno poslovanje o kojem sve više govorimo i u Hrvatskoj, predstavlja način upravljanja pitanjima socijalnog i kulturalnog karaktera, uključujući upravljanje ljudskim resursima te zdravlje i zaštitu na radu kao i upravljanje zaštitom okoliša, dakle pitanja koja sama po sebi ne predstavljaju izravne poslovne ciljeve, ali jesu u funkciji njihova ostvarenja, kao što smo to i napisali u završnici ovog našeg prijedloga. Ovaj prijedlog zakona koncentriran je na organizaciju rada u jednoj firmi, ustanovi, poduzeću, uredu, manjem ili većem, na ono što je ona dužna, što je u mogućnosti prepoznati i što je dužna u mogućnosti riješiti. Dakle, koncentrirani smo na organizaciju rada, na radnu klimu, na način vođenja firme, na radne uvjete. I konačno, mislim da nije zgorega al' ne reći, na razini Europske unije odnosno Europske zajednice. Postoji čitav niz institucija, tijela i udruga koja nastoje utvrditi što se događa i kako u uvjetima radnog okruženja, što znači čovjek, njegovo radno mjesto, ishodi njegovog rada, kako se to odražava na konačni proizvod ili produkt koji donosi profit poslodavcu. Profit će ostvariti samo dobar proizvod. Dobar proizvod stvara dobar i zadovoljan radnik. Kao što bi to netko rekao, tako jednostavna formula, a tako teško primjenjiva da je to upravo nevjerojatno. U ime predlagatelja pozivam dakle Hrvatski sabor, kolegice i kolege zastupnike da sudjelujete u raspravi i da naravno podržite ovaj prijedlog zakona u prvom čitanju. Hvala.
Hvala. Izvjestitelji Odbora za zakonodavstvo? Za rad i socijalno partnerstvo? Otvaram raspravu. Klub HDZ-a, gospodin zastupnik Boris Kunst. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče, kolege zastupnici. Pa sigurno da ovaj predloženi Zakon o sprječavanju zlostavljanja na radu vrijedan je pažnje, ali moram podsjetiti da je skoro identičan prijedlogu samo drugog naziva, Zakonu o zaštiti radnika od mobinga koji je javno raspravljan još 2006. godine i inicijatori te rasprave su tada bili sindikati. Sigurno i tu se potpuno slažem sa predlagateljem, mobing postoji otkada postoji ljudskog roda, otkada postoji želja za vlašću, zavist, ljubomora, mržnja itd. i to nije neki novi fenomen. I postoji u svim radnim sredinama, od onih primitivnih do onih složenih tvrtki ovog stoljeća. Mobing obično počinje konfliktom u radnoj sredini, a nastavlja se moralnim terorom, zlostavljanjem itd. Prema provedenim istraživanjima, žrtve zlostavljanja su najčešće radnici, radnici niže naobrazbe, osobe pred mirovinom, novozaposleni, osobe željne karijere, zviždači, radnici koji često upozoravaju na probleme u radnoj sredini. Interesantno je da radne sredine u kojima najčešće se mobing događa su državna i lokalna uprava, školstvo i zdravstvo. Ima i ostalih poduzeća, ali rekao sam najčešće. Žrtve mobinga su 2/3 trećine žena, 1/3 muškaraca koji rjeđe to priznavaju i rjeđe to ističu. Mobing se najčešće događa u loše organiziranim ustanovama, poduzećima sa nestručnim i needuciranim menadžerima. Mislim da su radnici u Hrvatskoj prošli najgori period mobinga i to se potpuno slažem sa zastupnicom Sobol, za vrijeme provođenja privatizacije u Hrvatskoj. Tranzicijsko gospodarstvo i bremeniti problemi ostavili su posljedice i normalno, ostavljaju posljedice na zdravlje pojedinih radnika, no kako do sada nisu provedena metodološka osmišljena istraživanja, mi u Hrvatskoj o tome nemamo potpuno prave podatke. Imamo razna istraživanja, razne podatke, ali za sada metodološki osmišljeno nemamo istraživanje. Držim da bi najvažnije bilo utvrditi kvalitetnu primarnu prevenciju mobinga i to internim aktima poduzeća, kolektivnim ugovorima, ugovorima o radu koji bi trebali potanko urediti odnose i ponašanje prvo među radnicima, a onda odnose između poslodavaca i radnika te periodično educirati, osposobljavati poslodavce u cilju sprečavanja mobinga i podučavanja boljoj komunikacijskoj vještini sa radnicima. Važno je napomenuti da će edukativno ulaganje u prevenciju imati višestruke prednosti za tvrtku i to će se, u svakom slučaju, poduzeću, tvrtki vratiti kroz smanjivanje bolovanja, kroz smanjivanje broja pogrešaka, nezgoda na radu. Radnici će biti zdraviji, bit će i zdravija klima i dovesti do poboljšanja radnog učinka, bolje kvalitete proizvoda, usluga i poboljšanja same slike poduzeća. Podsjetit ću vas da je prva tvrtka u Europi koja je odlučila investirati u kvalitetu svojih radnika i menadžmenta, a osobito u kvalitetu međuljudskih odnosa, bio Volkswagen. Vjerujem da smo za njihove rezultate i kvalitetu više-manje svi čuli. Neki su imali i tu mogućnost da se i sami uvjere u tu kvalitetu. Zato pozivam tvrtke i poduzeća u Hrvatskoj da se upravo ugledaju na primjer Volkswagena i imati će sigurno zadovoljnije radnike sa većom kvalitetom i proizvodnošću, a manje mobinga, sukoba i sukoba u radnoj sredini. Što se tiče zaštite dostojanstva radnika, zlostavljanje na radu, suzbijanje diskriminacije, zaštiti ljudskih prava, u Republici Hrvatskoj je to područje uređeno prvo Zakonom o radu. I tu se neću složiti sa zastupnicom Sobol, jer posebno zabrana diskriminacije je uređena, zaštita dostojanstva radnika te uznemiravanje i spolno uznemiravanje. A pojedina rješenja upravo iz Zakona o radu su prepisana i prenijeta u ovaj zakon, ovaj Prijedlog zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu. Drugo, Zakonom o suzbijanju diskriminacije osigurava se zaštita i promicanje jednakosti svih osoba, a posebno zaposlenih, naglašena je zaštita od diskriminacije u području rada i zapošljavanja čiji će se sporovi ubuduće smatrati sporovima iz radnih odnosa, a ne kao građanske parnice. Podsjetit ću da je zakon stupio na snagu početkom ove godine. Normalno, njega još nije bilo kad je pisan ovaj prijedlog, prijedlog zakona. Treće, Zakon o ravnopravnosti spolova isto tako zabranjuje diskriminaciju na području zapošljavanja i rada. Čak precizno određuje način pa i sadržaj oglašavanja za potrebe zapošljavanja, te sistematizaciju radnih mjesta gdje ne smije biti diskriminacija za muški ili ženski rod. Tim zakonom dodatno je osnažena ravnopravnost žena u području rada. Razvidno je kako su na području zlostavljanja radnika na radu učinjena mnoga poboljšanja iz zaštite kroz normizaciju. Sigurno da treba i dalje poboljšavati sustav zaštite od diskriminacije, zlostavljanja općenito od mobbinga i da je to jedna trajna obaveza svih nas. No, to nećemo riješiti kumuliranjem propisa, zakona, već unapređenjem odnosa radnika i poslodavca, utjecajem na poslodavce da prihvate investiranje u edukacije kojima će izgrađivati bolju kvalitetu međuljudskih odnosa, a posebno odnosa radnika i menadžmenta. Kao što sam ranije rekao tu moraju aktivniju ulogu imati i sindikati bez obzira što logično vi ste rekli ima jedan dio radnika koji nije pokriven kolektivnim ugovorima, ali sindikati moraju, ali se ti kolektivni ugovori mogu proširiti na ostale radnike itd. Ali sindikati imaju tu ulogu da upravo kroz kolektivne ugovore i reguliraju pitanje mobbinga. Zatim, postoje radnička vijeća koja mogu utjecati da se kroz akte poduzeća i to pitanje rješava. Poslodavci kroz investiranje u edukaciju i sami radnici, ali i sudovi moraju brže rješavati sporove sa primjerenim kaznama prema zlostavljačima i potpuno se slažem s vama da je neprimjereno da ima toliko slučajeva na sudovima i da još nema ni jedan završeni sudski spor. Da zaključim, nikad nije previše govora o zaštiti radnika i zaštiti ljudskog dostojanstva uopće. I sigurno je da treba konstantno raditi na poboljšanju sustava zaštite od diskriminacije u svim oblicima. Međutim, Prijedlog zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu je samo još jedan od propisa koji sadrži rješenja već propisana u prije navedenim zakonima koje sam ovdje spomenuo i koji su na snazi. Kada ovaj prijedlog zakona je bio pisan to sam rekao kada još nismo imali Zakon o suzbijanju diskriminacije. No, smatram da sigurno novi zakon je potreban koji bi na neki način objedinio sve ovo iz pojedinih zakona. Ali treba uz postojeće zakone biti daleko afirmativniji u sprječavanju zlostavljanja u radu. Mislim da ovaj prijedlog vaš koji ste uputili on bi bio i može ostati kao jedna od podloga o kojoj se da dalje raspravljati i iz koje bi se dalo dalje graditi novi zakon. Ali držimo da bi trebalo stvarno jedan novi zakon napraviti. Jer kao što sam rekao, vi kad ste pisali, odnosno vi niste pisali, nego kad je pisan taj zakon tada još nije bilo ovih zakona koje sam spomenuo, pa zbog toga držim i zbog toga klub Hrvatske demokratske zajednice neće podržati donošenje predloženog zakona. Hvala lijepa.
Hvala. Klub zastupnika SDP-a, gospodin zastupnik Josip Leko. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, poštovane kolegice i kolege zastupnici. Najprije htio bih da se složimo oko jedne činjenice da posao i radno mjesto nije samo izvor egzistencije, nego da je to i potvrda dostojanstva čovjeka. Ako ovom problemu tako pristupimo, onda moramo reći da je to radno mjesto, posao i pravo na rad dio ljudskih prava. A ljudska prava su regulirana od Povelje Ujedinjenih naroda pa raznih konvencija, pa do nacionalnih zakonodavstava i to se sve naziva pravnim instrumentima za zaštitu ljudskih prava. Ovaj prijedlog zakona koji je podnio Hrvatskom parlamentu Klub zastupnika SDP-a u hrvatskom Parlamentu govori o sprječavanju, tako se i zove, Zakon o sprječavanju maltretiranja radnika na radnom mjestu. Dakle, nije riječ samo o normativnom optimizmu, nego da se u stvari mijenjaju u odnos u suštini. Daklem, maltretiranje, šikaniranje, plašenje, ponižavanje, vrijeđanje, zlostavljanje radnika na radnom mjestu nije problem pojedinca i nije problem samo poslodavca, već je problem društva i države. I tom problemu treba tako pristupiti. Nije dovoljno donijeti dakle samo normativni, pravni, zakonski okvir nego treba pronaći institucije društva koje su potpuno neovisne od poslodavca, pa često i Vlade kao poslodavca. Ne često, nego i od Vlade kao poslodavca. Okolnosti u Hrvatskoj da već 19 godina preko 250000 radnika traži posao a da ne može naći posao je poseban problem o kojima valja razmišljati i kad je riječ o ovome. Ako se tim okolnostima doda da je pretvorba i privatizacija izvršena na najgrublji način, a zna se tko je kreator pretvorbe i privatizacije, radnik je već 19 godina u poziciji da luta kome će se obratiti u zaštiti od maltretiranja. 19 godina je. Koja je to institucija na kojega mi iz ove govornice saborske možemo uputiti ako si maltretiran, a to je jako teško dokazati. Imaš zaštitu koga? Pučkog pravobranitelja? Nismo mu dali tu ovlast niti smo mu povećali broj ljudi. To je vrlo važna institucija za zaštitu, odnosno sprječavanje maltretiranja radnika na radnom mjestu. 19 godina nismo prepoznali da je društveni problem, državni problem da se zaštita prava radnika odvija što je brže moguće. Nismo osnovali ni vijeća pri sudovima koji će promptno rješavati probleme iz radnih odnosa i zaštitu ljudskih prava, niti smo osnovali posebne sudove. A situacija sa sudovima i sa pravosuđem ne zadovoljava ni nas ni Europu svih tih 19 godina. Drugo što želim naglasiti. Ono što je zaštita prava radnika i globalni problem. Naime, u globalizaciji profit se vrlo dobro organizira i super kapital pokriva mnoge dijelove svijeta, pa i u Hrvatskoj, a zaštita prava radnika je vrlo partikularna. Ona i ne može biti drugačija, nego na razini države osim pravnih instrumenata. U Hrvatskoj je država zanemarila tu svoju zadaću. Što može država učiniti tu? Može osnovati ili ojačati nezavisna tijela i može osnivati posebne sudove ili posebna vijeća pri postojećim sudovima. Treba otkloniti bilo kakvu vjeru da će se privatnim inicijativama ili samo sindikatu zaštititi ili spriječiti šikaniranje radnika na radnom mjestu. Nije moguće naprosto jer se često interes radnika, ili interes radnika i poslodavca ne poklapaju. Samo u visoko, da tako kažem, svjesnim organizacijama poslodavac je svjestan da zadovoljan radnik ispunjava njegovu potrebu, njegov interes, kao što i radnik zna ako je poslodavac zadovoljan s njegovim poslom, da će biti adekvatno i odgovarajuće nagrađen i zaštićen. Koliko je organizacija u Hrvatskoj toga svjesna? Čak imamo pritužbe, znaju oni koji su istraživali, i ovdje su rekli čak i predstavnici vladajućih da je najčešći oblik šikane, maltretiranja, ponižavanja ili drugih oblika mobinga u upravi, državnoj upravi, javnoj upravi. Zato se još jedanput s ovog mjesta zalažem da se, da država osnuje sabor, sabor da osnuje posebna nezavisna tijela koja će sprječavati šikaniranje i maltretiranje radnika na radnom mjestu. Naravno da je sindikat u ovim poslovima važan. Volio bih da je tako jak da nismo trebali danas raspravljati o šikaniranju radnika u hrvatskim tvrtkama. Nažalost, čini mi se da nije tako. S ove govornice mogu samo poželjeti da ojačaju što prije i da budu strah za poslodavca i vjera radnika u njih. Onaj tko se susretao u bilo kojem obliku sa raznim vidovima, načinima šikaniranja radnika, uvjeravam vas da cijeli Sabor i svi zastupnici nisu toliko maštoviti da mogu samo pobrojati sve vidove maltretiranja radnika. U svojem radnom vijeku susreo sam se sa jednim oblikom koji je bio često izražen, vjerujem i danas. Da se kad je teško, da tako kažem, razriješiti odnose na sudu, onda, ne mora biti poslodavac, ali šef ostavlja radnika na radnom mjestu u uredu, ne da mu ništa da radi i nema komunikacije sa svojim kolegama, a uredno mu daje plaću. Takav radnik može izdržati vrlo kratko vrijeme, a da ne napravi neki gori propust radne discipline, ili odgovornosti koji mu nije podloga za otkaz. Dakle, smišljeno se dovodi šikanom radnika da napravi potez koji će biti sasvim jasan primjer za davanje otkaza na štetu radnika. Ima i drugih, naravno, ali nije ovdje da se podučavaju oni koji žele zlorabiti saznanja. Vratio bih se još jedanput da šikaniranje nije privatni ni osobni problem. On jeste i privatni i osobni, ali je obveza društva i države da odgovore organizirano na taj problem. Mi smo u SDP-u uvjereni da ovaj prijedlog zakona o sprječavanju maltretiranja radnika ima potporu radnika i većeg dijela poslodavaca. Ali smo istodobno uvjereni da bez osmišljene državne, da tako kažem politike nećemo postići velike rezultate, dakle bez nezavisnih tijela kojima će radnik se moći prije obratiti nego što ide na sud i dobiti poduku i snimiti taj slučaj, neće biti uspješne borbe za sprječavanje maltretiranja radnika na radnom mjestu. Pošto je moja kolegica, uvažena Gordana Sobol vrlo dobro iznijela ovdje sve motive, sve razloge za donošenje zakona i pošto smo čuli da je Vlada nekoliko puta pokušavala reći da će pripremiti sličan zakon o ovome ili čak kamo sreće da bude bolji, sveobuhvatniji i tako dalje, ja sam uvjeren da je prošlo vrijeme čekanja Vladinog prijedloga i ostvarivanja obećanja, uvjeren da je prošlo to vrijeme i da će zastupnici, u interesu svojem, u interesu hrvatskih radnika, u interesu uljuđivanja gospodarstva u Republici Hrvatskoj i onih koji dolaze kod nas da bi otvorili pogone i tvrtke, respektirati interes Hrvatskog sabora i naroda da je u Hrvatskoj sprječavanje zlostavljanja organizirano, da je sindikat jak, da postoje institucije društva na koje se i poslodavac i radnik može obratiti sa punim povjerenjem da će biti vrlo brzo saslušan, poduzete mjere i upozoren onaj koji vrši mobing, maltretiranje, šikaniranje, zlostavljanje i tako dalje. Zato smatram da je prevencija, prevencija najvažnija kad je u pitanju borba protiv šikaniranja. Bez prevencije, bez institucija što više će predmeta doći na sud, mobing je teško dokazivati, procesi dugo traju, skupi su, šteta na sve strane. Razmislimo kako možemo ojačati prevenciju i sprječavanje maltretiranja u Hrvatskoj. Prihvatimo ovo rješenje dok ne dođe bolje. To je prijedlog kluba SDP-a. Hvala lijepo.
Hvala. Jedan ispravak gospodin zastupnik Ivan Bagarić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Ja bih ispravio kolegu Leku koji često kad govori o pretvorbi kaže kako se zna tko je kreirao pretvorbu ovakva kakva je. Ja mislim da to treba ispraviti ali ću pročitati taj svoj ispravak i ja se bojim da neću pogriješiti. Pretvorbu su kolega Leko kreirali u 90% slučajeva u Hrvatskoj direktori poduzeća koji su došli iz struktura koje zna se nemaju veze sa "zna se" jer zna se da su "zna se" u to vrijeme bili u ratu. Hvala lijepa.
Klub zastupnika HNS-a gospodin zastupnik Miljenko Dorić. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Stanje u hrvatskim tvrtkama kada je zlostavljanje radnika odnosno zaposlenika u pitanju jeste blago rečeno alarmantno. Posebno te odnosi na posljednjih deset godina. Zato sindikat već 2006. godine čuli smo pokreće prijedlog zakona, zato 2007. godine razne udruge dopunjuju taj prijedlog, zato 2008. godine SDP preuzima, kumulira te prijedloge, pretvara ga u zakonski prijedlog, zato 2009. godine Hrvatski sabor raspravlja o ovom prijedlogu zakona i kolegice i kolege koji je rezultat svih tih dosadašnjih napora. Usudim se reći nula. Neophodno ja mislim da ćemo se svi složiti brzo i efikasno nastaviti proces zaštite ljudskih prava, u ovom slučaju prava zaposlenika. Taj je proces u tijeku u svim europskim zemljama i mi moramo prije ili kasnije jasno ići u istom pravcu. Ja moram pohvaliti kolege iz SDP-a i kolega iz Udruge za pomoći edukaciju žrtava mobinga na pripremi ovoga prijedloga. Oni su se u uvodnom dijelu zaista potrudili prikazati stanje u drugim europskim zemljama, prikazati dobre i loše strane zakonskih prijedloga koji su tamo prihvaćeni. Prikazali su sve do sada poznate preventivne mjere, zatim mjere sankcioniranja mobinga i drugih oblika zlostavljanja na radu. Ovaj prijedlog zakona jasno definira sve oblike zlostavljanja na radu. On obuhvaća sve vrste zaposlenika. Prijedlog se odnosi na sve vrste poslodavaca od onih najmanjih tvrtki do velikih tvrtki državne uprave itd. U prijedlogu zakona razrađene su mogućnosti koje radniku stoje na raspolaganju, predviđena je jasno i uloga radničkih vijeća u zaštiti prava radnika, udruga sindikata je jasno podvučeno, predlaže se osigurati tajnost podataka u cilju zaštite samih zaposlenika. Predviđeni su kolegice i kolege vidjeli ste i mehanizmi sudske zaštite ako poslodavac ne bude poštivao slovo zakona, kaznene odredbe su korektno predložene da bi sustav bio efikasan i da bi funkcionirao. Ocjena nas iz kluba HNS-a je vrlo dobar, ali kolegice i kolege imam osjećaj da ta ocjena nije i prolazna ocjena u Hrvatskom saboru. Razlog zašto nije prolazna ocjena imate pred sobom obrazloženje hrvatske Vlade. Razlog je Vlada je formirala radnu skupinu. Zaključak, žalosno.
Hvala. Klub HSS-a gospođa zastupnica Marijana Petir. Izvolite.
Uvaženi gospodine potpredsjedniče, zastupnice i zastupnici u Hrvatskom saboru. Zasigurno da je ova tema o kojoj danas raspravljamo jedna od prevažnih tema jer sprječavanje zlostavljanja na radu je nešto o čemu treba govoriti, nema boljeg mjesta od Hrvatskog sabora. Važno je zbog toga što bilo koja vrsta zlostavljanja narušava samu bit čovjeka a to je ljudsko dostojanstvo. I mi u HSS-u mislimo da je ova rasprava danas itekako dobro došla zbog toga što će ona pokazati kako se u Hrvatskoj počesto donosi niz zakona ali se oni u praksi ne provode. Jer, ovdje se predlaže od strane kluba SDP-a donošenje novog zakona, no taj novi zakon ustvari samo razrađuje i u većem dijelu ponavlja već postojeća zakonska rješenja. Dakle, tu se ne ide za osiguravanjem nekih novih elemenata koji bi doprinijeli sprječavanju zlostavljanja na radu. Smatramo da ova tema jest važna i u samoj preambuli zakona spominju se ankete koje nas doista trebaju zabrinuti, koje su provođene u Republici hrvatskoj, koje je provodila i Udruga mobing a njoj se javilo tisuću 152 osobe koje su doživjele zlostavljanje na radu. Isto tako, prema istraživanju portala Posao.hr kojim je bilo obuhvaćeno 812 ispitanika na pitanje o tome jesu li se ikada našli u situaciji da ih kolege ili podređeni ili nadređeni psihički zlostavljaju čak 84% ispitanika odgovorilo je pozitivno. Ono što je najviše zabrinjavajuće jest ponašanje samih sudova jer je vidljivo da prema nekim procjenama od 100 tužbi radi naknade štete od uznemiravanja još uvijek nema niti jedne prvostupanjske presude. Sve ove činjenice doista nas trebaju natjerati da se zamislimo na koji način se provode zakoni koje mi u ovom Visokom domu donosimo. Ono što bi također bilo zanimljivo vidjeti jesu statistike koliko je zlostavljanih radnika, onih koji su prijavili naravno to zlostavljanje radilo u javnom a koliko u privatnom sektoru. Ne treba bježati od činjenice i to je ono što svi znamo da se u općinama, gradovima, županijama u državi nakon izbora mijenja vlast i da ponekad oni koji su i dobili povjerenje građana nisu u svojoj pravoj ljudskoj osobnosti firmirani do kraja pa se onda vole iživljavati na zaposlenicima ili na svojim podređenima. Isto tako, svatko od nas je imao priliku kroz svoj radni vijek u svom radnom okruženju susresti ljude koji su na neki način biti zlostavljani ili možda čak i sam doživjeti zlostavljanje na radnom mjestu, poniženost, ranjivost, zaplašenost koji zlostavljanja osoba osjeća ne može se opisati riječima. I zbog toga je važno adekvatno reagirati. Na to nas obavezuje i naša ljudska i moralna odgovornost, ali na to imamo pravo temeljem niza zakonskih odredbi. Ja ću za primjer navesti Zakon o radu kojim je ova materija doista dobro uređena. Naime, u naš Zakon o radu ugrađena je smjernica Vijeća Europe 2000/78 kojom se uspostavlja opći okvir za jedan tretman u zaposljenju i zvanju. Smjernicom Vijeća 97/80 gdje je ugrađena, dakle, smjernica tereta dokazivanja u slučajevima diskriminacije na temelju spola. Smjernica Vijeća 75/117 o prilagodbi zakonodavstva država članica u odnosu na primjenu načela jednakosti plaća žena i muškaraca. Smjernica Vijeća 76/207 o primjeni načela jednakog tretmana muškaraca i žena u odnosu na pristup zaposlenju stručnoj izobrazbi i napredovanju u uvjetima rada. Smjernica Vijeća 2000/43 kojom se primjenjuje načelo jednakog tretmana osoba bez obzira na njihovu rasu ili etničko podrijetlo. Rezolucija Vijeća iz 90.-te o zaštiti dostojanstva žene i muškaraca na poslu, Rezolucija Europskog parlamenta iz 86.-te o nasilju protiv žena i dakle, mogla bih nabrajati mnoge druge smjernice, rezolucije i akte koji su već ugrađeni u naše postojeće zakonodavstvo. Niti jedna zemlja na koju se predlagatelj poziva nije ovo pitanje uredila posebnim zakonom o zlostavljanju na radu, što nas naravno ne prijeći da mi to učinimo. Naime, Švedska ima pravilnik o victimizaciji na radnom mjestu, Francuska je nadopunila Zakon o radu i Kazneni zakon uvrštavajući u njih odredbe o psihičkom maltretiranju a Luxemburg je potpisao prvi kolektivni ugovor o psihičkom maltretiranju 2001. godine. Važeća zakonska rješenja koja mi imamo danas u Republici Hrvatskoj zabranjuju diskriminaciju na radu izravnu i neizravnu, na temelju rase, boje kože, spola, spolnog opredjeljenja, bračnog stanja, obiteljskih obaveza, dobi, jezika, vjere, političkog ili drugog uvjerenja, nacionalnog ili socijalnog podrijetla, rođenja, društvenog položaja, članstva ili nečlanstva u političkoj stranci, članstva ili nečlanstva u sindikatu te tjelesnih ili duševnih poteškoća. Također zanimljivo je reći da je diskriminacija zabranjena u odnosu na uvjete za zapošljavanje uključujući kriterije i uvjete za izbor kandidata za obavljanje određenog posla u bilo kojoj grani djelatnosti na svim razinama profesionalne hijerarhije, diskriminacija kada je riječ o napredovanju u poslu, o pristupu svim vrstama i stupnjevima stručnog osposobljavanja, uvjetima zaposlenja u odnosu na sva prava iz radnog odnosa i vezano uz radni odnos, naravno tu se uključuje jednakost plaće, otkaz ugovora o radu, prava članova i djelovanje udrugama radnika ili poslodavaca, ili u bilo kojoj drugoj profesionalnoj organizaciji. Dakle, sve je to regulirano člankom 2. Zakona o radu, a u članku 30. Zakona o radu poslodavac je dužan zaštiti dostojanstvo radnika za vrijeme obavljanja posla, tako da im osigura uvjete rada u kojima neće biti izloženi uznemiravanju ili spolnom uznemiravanju. Ova zaštiti uključuje poduzimanje preventivnih mjera. Zaštita radnika u slučaju ne poduzimanja mjera od strane poslodavaca za sprječavanje uznemiravanja također se mora osigurati i to naravno u roku koji je utvrđen kolektivnim ugovorom ili nekim sporazumom sklopljenim između radničkog vijeća i poslodavaca i pravilnikom o radu, a ne kasnije u roku od 8 dana od dostave pritužbe, treba dakle, poduzeti određene mjere za sprječavanje uznemiravanja ili spolnog uznemiravanja. Isto tako ukoliko postoje okolnosti zbog kojih nije opravdano očekivati da će poslodavac zaštiti dostojanstvo radnika, radnik nije dužan dostaviti pritužbu poslodavcu, ima pravo prekinuti rad pod uvjetom da je zatražio zaštitu pred nadležnim sudom. U slučaju spora, teret dokazivanja je na poslodavcu, to je također riješeno člankom 30. Znači vidljivo je da kroz zakone koje smo mi donijeli je osigurana zaštita radnika od neželjenog verbalnog, ne verbalnog ili fizičkog zlostavljanja koje dakle, ima za cilj bilo kakvu povredu dostojanstva osobe koja traži zaposlenje ili već onog koji je zaposleni a takvo ponašanje koje dovodi do straha, neprijateljstva, ponižavanja ili uvredljivog okruženja. Zakon o radu je naime usklađen sa konvencijama međunarodne organizacije rada kojih je Republika Hrvatska strankom a slijedi i koncepciju propisa Europske unije čije su smjernice u potpunosti ili djelomično primijenjene kroz njegove odredbe. Dakle, razina prava utvrđenih zakonom pripada visokim civilizacijskim i socijalnim standardima našeg vremena. Može se i mora se raspravljati o danjem usavršavanju svih tih odredbi koje sam navela i svih rješenja koja već postoje i za to uvijek treba biti i mjesta i vremena. Ali ono što mi smatramo u klubu HSS-a da je stvarna zapreka je ne donošenje novih zakona ili nedostatak postojećih zakona, već ne provođenje tih zakona u praksi. Mislimo također da je potrebno provesti edukaciju i upoznati radnike sa njihovim pravima i putevima zaštite tih prava. No ono što nam se čini najvažnije jest funkcioniranje pravosuđa, odnosno senzibilizirane sudaca, prepoznavanje navedenih problema i provođenje zaštite radnika u samoj praksi. Osiguravanju bolje zaštite radnika od zloupotrebe na radu neće nužno pridonijeti samo donošenje novih zakona ili izmjena postojećih zakona već i provođenje tih zakona u cijelosti u praksi. Zbog toga nam se čini da ne bi trebalo težiti stalnoj ekspanziji donošenje novih zakona koji sublimiraju postojeća rješenja već bi se trebali pozabaviti sa inflacijom provedbe zakonskih rješenja koja već danas imamo što je jedan od zadaća ovog Parlamenta ako stvarno želimo zaštiti radnike od zlostavljanja na radu. Naš prijedlog u klubu HSS-a je da radna skupina koju je Vlada Republike Hrvatske formirala koja se bavi pitanjem Zakona o sprječavanju zlostavljanja na radnom mjestu uključi i rješenja o kojima su govorili kolege iz kluba SDP-a i koja su preuzeta iz rješenja koje je ponudila Udruga mobing i da se primijeni cjeloviti prijedlog zakona. Također ono što nam se čini najvažnije spomenuti jest da naša očekivanja doista idu prema izvršnoj vlasti, da se osigura provedba postojećih zakona koji imaju za cilj sprječavanje zlostavljanja na radu i očuvanje ljudskog dostojanstva. Hvala lijepa.
Hvala. Predlagateljica gospođa zastupnica Gordana Sobol. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine potpredsjedniče. Prvo, dozvolite mi nekoliko rečenica nakon što su u ime klubova kolegice i kolege izrazili njihova razmišljanja. Ono što bih na samom početku htjela reći to je, ovaj zakon je afirmativan zakon. Afirmativan zato što, kao niti jedan drugi zakon, ide na prevenciju, ide na edukaciju, ide na informiranje i obaveze naravno onih koji to moraju učiniti. Čini nam se da dakle je taj dio izuzetno bitan. Mi nismo htjeli ići samo na sankcioniranje nekakvog ponašanja, plaćanja kazni itd., nego osnova svega kada je u pitanju i problematika zlostavljanja na radu bilo koje vrste da se ide na preventivno djelovanje. Ovaj zakon je "stari" zakon zato što nažalost vladajuća koalicija je ta koja je odgađala raspravu o tom zakonu onda kada je on upućen u proceduru. I bez obzira na to što su u međuvremenu doneseni Zakon o suzbijanju diskriminacije i novi Zakon o ravnopravnosti spolova, niti jedan niti drugi nisu riješili pitanje problematike mobinga odnosno zlostavljanja na radu. Niti postojeći Zakon o radu i zakonske odredbe ne rješavaju problematiku zlostavljanja na radu. Jer, kao što sam rekla u uvodnim riječima, postojeće zakonske odredbe osiguravaju pravnu zaštitu kada je uzrok diskriminacije, kada je uzrok, citiram: "diskriminacija na temelju rase, boje kože, spola, spolnog opredjeljenja, bračnog stanja, obitelji, dobi, jezika, vjere, političkog ili drugog uvjerenja, nacionalnog ili socijalnog podrijetla, imovnog stanja, rođenja, društvenog položaja, članstva u političkoj stranci, članstva u sindikatu te tjelesnih ili duševnih poteškoća. " Ali, niti jedno zakonsko rješenje u postojećim zakonima ne rješava pitanje diskriminacije odnosno zlostavljanja koje netko vrši prema nekom radniku zbog vlastitih osobina ličnosti ili zato što se želi riješiti nekog radnika, gdje ne možete dokazat da ste diskriminirani prema spolu. I ne može to ići kao diskriminacija prema spolu ako vas je poslodavac ili su vas kolege iz ureda višestruko izolirale, ne razgovaraju sa vama, daju vam se besmisleni poslovi ili vam se uopće ne daju poslovi itd. I netko ustvari čeka da vi pokupite, ono što se kaže, svoje prnje i odete. Kome i na koji način se obratiti? Ponavljam, preko 100 tužbi stoji na našim sudovima jer se ustvari ne zna na koji način valjda treba o njima provoditi raspravu i kako i na osnovu čega donositi presude. Stoga je ovaj prijedlog zakona izuzetno bitan. I ja ponavljam, nama je samo drago što su se neke odredbe koje su zapisane u ovom prijedlogu zakona prepisale u Zakon o suzbijanju diskriminacije odnosno Zakon o ravnopravnosti spolova. I završit ću sa time. Ja se ne bih složila da je rezultat svih napora zadnjih nekoliko godina kada je u pitanju ovaj prijedlog zakona i kada je u pitanju problematika mobinga i zlostavljanja na radu, nula. Nije, jer je ovo što mi danas konačno, nakon nekoliko godina, raspravljamo o ovoj problematici u Saboru je ustvari itekako veliki pomak. To što smo mi u međuvremenu otvorili i Ambulantu za žrtve mobinga odnosno zlostavljanja na radu koja djeluje ovdje u gradu Zagrebu, i to je veliki napredak. To što je u međuvremenu, otkad smo počeli razgovarat o zakonu, otkad smo složili zakon i došli konačno do ove rasprave u Saboru, održano je niz edukacija, održana su dva interdisciplinarna simpozija, održana je 1. Međunarodna konferencija o problematici mobinga u Zagrebu, u prosincu 2007. godine. Održano je niz seminara, istraživanja itd. Dakle, negdje mi se čini kao politika odnosno kao Vlada kaska za onim što se u stvarnosti dešava. Ponavljam, meni je ustvari žao što ovaj prijedlog zakona nije i prije došao na raspravu, ali evo s druge strane drago mi je da nakon svih ovih godina napora i ukazivanja i govora, pa i rasprava koje smo imali unutar Hrvatskog sabora na nekoliko tematskih sjednica, okruglih stolova o ovoj problematici konačno i sama Vlada uviđa da postojeća zakonska rješenja i zakoni nisu dovoljni i ne mogu se ovakve odredbe u njih ugrađivati, već je ova problematika takva da zaslužuje i potreban je poseban zakon o sprečavanju. Zahvaljujem se onima koji će kao klubovi i saborski zastupnici i zastupnice podržati ovaj prijedlog zakona, a mogu samo pozvati Vladu koja je formirala radnu skupinu krajem 10. mjeseca prošle godine da konačno i sazove prvi sastanak te radne skupine, jer ja očekujem da će se na izradi prijedloga zakona stvarno sistematski raditi, a ne preko noći. Hvala.
Hvala. Jedan ispravak, gospodin zastupnik Boris Kunst.
Pa ja se ustvari u mnogome slažem sa zastupnicom Sobol, ali nije točno to da ovi zakon, posebno Zakon o suzbijanju diskriminacije, nisu ništa riješili na području zaštite od zlostavljanja na radu. Pa samim time da je u tom zakonu itekako naglašena zaštita od diskriminacije na području rada i zapošljavanja pa i onog dijela gdje se ti sporovi ubuduće tretiraju sporovima iz radnog odnosa, ne više kao građanski sporovi, i to je veliki plus. Znači da ne možete reći da nije ništa. Zakon o ravnopravnosti spolova itekako rješava ravnopravnost spolova odnosno ne stavlja u nepovoljniji položaj žena, ali sigurno da nijedan od tih zakona u potpunosti ne rješava pitanje zaštite od zlostavljanja na radu. Pa na kraju što se tiče ovih ambulanta, i mi možda ovdje trebali isto imati jednu svoju ambulantu jer je ovdje zlostavljanje na radu.
Gdje, u sabornici?
Pa da, ima. Mobing je prisutan … /Govornik isključen./ …
Ima recimo kad se zlostavlja predsjedavajućega, kada mu se ulažu neki prigovori na povrede Poslovnika ili ispravci netočnih navoda, neosnovani prigovori na predsjedavajućega. … [[Svi govore u glas, ne razumije se.]] Da, da. Tako da se onda i predsjedavajući osjeća zlostavljanim. Još ima 14 zastupnica i zastupnika. Mi bi danas samo apsolvirali ovu točku bez stanke i bez glasovanja pa ja apeliram na sve poštovane i cijenjene zastupnice i zastupnike da o toj činjenici vode računa kako bi što ranije danas završili rad. Gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Hvala. Poštovani gospodine predsjedniče, kolegice Sobol. Kada ste govorili u ime predlagatelja Kluba zastupnika SDP-a s pravom ste istakli kako začudno Vlada još uvijek ne prepoznaje ovaj problem zlostavljanja na radu. Ali tomu se ne treba čuditi. To kod njih ide malo sporije. Sjećate se devedesetih godina kada smo kao politička stranka SDP prvi od političkih stranaka progovorili o zlostavljanju žena. Naravno da su drugi onda smatrali da to nije pitanje ni vrijeme da se uopće postavljaju takva pitanja, a bilo je i takvih mudrosti da je rečeno da Hrvati ne tuku svoje partnerice. A evo danas postigli smo ipak to da vladajući govore o tom problemu. Doduše, puno se više govori nego što se u tom smislu i učinilo. Dakle, naša je dužnost da o ovome govorimo bez obzira koliko će to ući u uši vladajućih, ali svakako nam je dužnost da prije svega senzibiliziramo javnost koja će onda vjerujem i snagom tom svojom potaknuti odgovorne da nešto u ovom smislu i učine. Ovaj zakon prije svega odgovara na pitanje da se prepozna to zlo i da se na njega reagira. On odgovara na pitanje, na adresate, a to su gotovo svi jeste li postali vreća za udarce. Neki od sintoma koje je sastavio dr. Halz Laiman, dakle prvi švedski znanstvenik koji je još daleke 1984. prepoznao ovaj problem, jer do tada taj problem nije imao niti svoj naziv. On ga je uočio, uočio je to devijantno ponašanje i dao mu upravo ime koje dolazi upravo od riječi, engleske riječi napasti, omalovažiti. On je definirao nekoliko simptoma po kojim se može prepoznati da li radnik, da li radnica doživljava mobbing. Naime kao prvo. Da li nadređeni, ali jednako tako i kolege ne daju vam uopće mogućnost da izrazite svoje mišljenje. Da li vas se konstantno prekida dok želite nešto kazati, pa i onda kada ste na redu. Da li se kritizira vaš rad, vaš izgled itd. Izbjegava vas se ili se prestaje razgovarati onda kada uđete u sobu ili u vašoj blizini. Ne dobivate radne zadatke ili ako ih dobijete potpuno su besmisleni. Ovo je već jedan vid o čemu ću kasnije govoriti kako se lišiti političkog neistomišljenika. Nalazi se u državnoj upravi. To su metode koje su jako razvijene i prisutne, a navest ću i konkretan primjer malo kasnije. Namjerno vas ismijavaju pred drugima. Prisutno je onda i na kraju, dakle ne samo i psihičko i fizičko, ponekad i seksualno zlostavljanje. Dakle, ako je odgovor samo povodom ovog jednog simptoma da, onda je sigurno da ste već postali žrtva mobbinga. Žrtve u stvari teško prepoznaju pogotovo ispočetka što im se to događa. Moberi počinju svoju akciju najprije nekakvim dobacivanje, a onda kreće ismijavanje, jedna okrutnija kritika žrtvinog rada i cjelokupnog njezinog života. Nakon vrlo kratkog vremena žrtva gubi samopouzdanje, a nakon tog vremena upravo zbog takvog jednog pritiska žrtva pada u depresiju, gdje u nekakvim najdrastičnijim situacijama počini i samoubojstvo. Upravo takvo jedno bezočno ponašanje mobera, dakle onog tko žrtvu terorizira stiče ugled u toj radnoj sredini, ali ne ugled koji se bazira na radu, rezultatima rada, nego na strahu koji on sije. Mnogi kolete uočavaju što se sa konkretnom osobom, određenom osobom događa. Ali su preslabi, boje se jer takva osoba sije strah, pa se onda po onoj poznatoj našoj lakše prešutiti to, nego se suprotstaviti. Dakle, takvi bijednici kako ih drugačije nazvati upravo se hrane žrtvinim strahom. Istraživanja su još u Njemačkoj pokazala da se zlostavljanje ne događa samo na relaciji poslodavac-radnik, zaposlenik iako u odnosu zapravo prema takvoj jednoj relaciji, mobbing, odnosi mobbinga odnosi se jedno 50% takvih slučajeva. A drugih 50% žrtva je upravo žrtva svojih radnih kolega. Na takvo jedno, dakle to je jedna pošast suvremenog svijeta zašto kolega napada mobira svog kolegu. Prije svega to je strah da se ne bi napredovalo, strah od konkurencije u toj jednoj bezočnoj konkurenciji. Istraživanja u europskim zemljama govore o tome kako upravo poslije vrlo kratkog vremena takva osoba i ako nije dobila otkaz sama biva prisiljena da dade otkaz. Stradava obitelj, međutim mudri, odgovorni poslodavci uočili su ovaj problem. Njima nije čak bio potreban zakon, a takvih tvrtki ima i u Hrvatskoj koji svojim internim aktima molim vas dakle idu ispred same države imaju sankcionirano i regulirano ovakvo ponašanje. Zato što su uočili da takvo jedno nedozvoljeno ponašanje ne samo da šteti žrtvi, njegovoj obitelji, da košta državu upravo zato što su silne posljedice na zdravlje takve osobe nego izravno šteti tvrtki i njezinim poslovnim interesima, prije svega što joj smanjuje ugled, a onda sigurno i zaradu, profit. Mnoge zemlje odavno dakle ovo što je u ime predlagatelja gospođa Sobol istaknula kako Zagreb upravo prednjači u tome ima takvu ambulantu, polikliniku. U svijetu je već odavno, pogotovo u Europi, osnovane su takve medicinske ustanove koje su prepoznale ovaj problem i koje daju takvu pomoć takvim osobama. Međutim, kod nas takvo ponašanje ne shvaća se još ozbiljno, pa čak i u onoj ranijoj fazi među djecom, koja je poznata kao bulling, pa dakle i u ovoj odrasloj fazi kada se čovjek nađe u svijetu rada, smatra se da je to pretjerivanje, da se čovjek na takav način čeliči. To je zaista jedno primitivno shvaćanje da se nasilje, zlostavljanje smatra, eto čeličenjem ličnosti. Međutim, ono je danas u našem društvu još uvijek predominantno. I na takav način tolerira se takvo jedno zlostavljanje. Francuska je zemlja koja je prva sankcionirala ovakvo ponašanje. U njihovom zakonu za takvo jedno ponašanje predviđena je kazna zatvora do godine dana ili novčana kazna u iznosu od 15 eura do čak 250 tisuća eura. Kada je osoba, naime dulje vremena izložena stresnim situacijama, dolazi zaista do jednog kroničnog umora, do iscrpljenosti jer što god i koliko god se takva osoba trudila na svom poslu, nikako da zadovolji nadređene, niti svoje kolege, ako je oni mobiraju, a u svakom slučaju, nikako da zadovolji nadređenoga vlastitog poslodavca. Istaknuta i ugledna psihijatrica, magistrica Elvira Kojić jedna je od prvih koja je provela takvo jedno istraživanje u našoj populaciji na 700 ispitanika rezultati su bili posve poražavajući. Prema tome, evo ja mislim da je krajnje vrijeme da se ozbiljno razmotri problem jer svako negiranje ovog problema nije samo nepoznavanje problematike, nego znači i dozvoljeno ponašanje, a prije svega u državnoj upravi. Svjedoci smo da mnoge osobe koje očito nisu po volji nadređenih, tako jedna državna dužnosnica na putu u Kinu, molim vas, osigurala je, tražila je od svoje zaposlenice, savjetnice da joj se osigura Jana u Kini. Voda Jana. Do te mjere to takvo jedno poražavajuće, ponižavajuće ponašanje ide. Dakle, o tim stvarima, to je jedan oblik kako politički diskreditirati osobu, natjerati ju da sama dade otkaz jer očito je da je već sada evidentno da sudovi ipak pružaju zaštitu, iako treba dugo čekati do pravorijeka, prođe čak i desetak godina, pravda ipak stigne. Sada su te metode još suptilnije. Hvala.
Hvala lijepo, iako je već više puta crvenilo svjetlo, nisam se usudio prekinuti. Tri replike. Prva, gospodin zastupnik Dragutin Lesar.
Hvala lijepa. Kolegice Ingrid, ovaj prijedlog zakona i današnja rasprava po meni ima tri vrijednosti izuzetno značajna, pa čak ako i pravnu normu na trenutak zanemarimo. Prvo, po prvi puta smo dobili jedan prijedlog zakona o kojem su tuđe, strane riječi dobile hrvatski izričaj, zlostavljanje. I bilo bi dobro da i ovdje od sad na dalje u Hrvatskom saboru govorimo zlostavljanje, a ne mobing jer tu riječ 50% radnika uopće ne razumije što znači. Pa onda imamo bulling, što još manje ljudi razumiju. Ako tako nastavimo, onda ćemo i mito i korupciju nazvati "kuning" ili "euring", samo da se što manje razumije. Dakle, da, radi se o zlostavljanju ovaj put na radu. Druga vrijednost ovoga prijedloga je što na temelju obrazloženja i podataka i dokaza koje su njemu date, razotkriva taj problem kao društveni problem koji ima i zdravstvenih posljedica. Zato bi i ministar zdravstva trebao biti zainteresiran za pravno reguliranje ovoga problema jer je dokazano u Europi, pa je onda vjerojatno i u Hrvatskoj tako, da je posljedica zlostavljanja i u zdravstvenoj sferi zdravlja. I treće, razotkriven je još jedan problem, a to je u dijelu pravosuđa, da imamo otprilike stotinu tužbi, a da još nema ni jedne presude. Što opet govore da i suci u Hrvatskoj se ne snalaze, ne znaju suditi o ovim tužbama koje su podnijete, jer očito je izostala i edukacija i priprema pravosuđa na jednu novinu koja je Hrvatsku zadesila, pa bi tu bilo veoma korisno da se zainteresira i ministar pravosuđa pa da ponudi jedno prijelazno rješenje da recimo hitno, barem četiri velika suda Zagreb, Osijek, Rijeka i Split osposobimo da oni stvore određenu sudsku praksu kako bi povremeno mogli ovlasti prenijeti na ostale sudove, da nemamo konstataciju da ima 100 tužbi, a ni jedne presude jer za 5 godina će biti otprilike 1000 tužbi bez ijedne presude. Ovo je tema koju bi intenzivnu raspravu trebao i ministar pravosuđa.
Odgovor na repliku, gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović.
Pa mislim da, kolega Lesar, kad ste sada rekli da je potrebna edukacija. Sigurno, kad smo bili u poziciji da po prvi puta, evo i donesemo zakone koji sprječavaju zlostavljanje među partnerima. Dakle, tada se vodila i široka edukacija, prije svega ne samo građanstva, nego prije svega onih koji su pozvani dakle reagirati na taj problem, oni koji će primjenjivati taj zakon i sigurno je dakle da i ovakav zakon zahtjeva jednu široku edukaciju onih koji moraju biti uključeni, prije svega u prepoznavanje, u dijagnosticiranje ovog problema, a onda i sankcioniranje. Moram reći da su rijetki liječnici, ali eto, među njima također ih ima, nekolicina je prije nekoliko godina, još 5, 6 godina započela upravo sa dijagnozom koja u povijest bolesti pacijenta su upravo evidentirali, doduše, s pravom govorite ne zlostavljanje na radu, nego mobing, ali sad u ovom smislu iako je zakon dobro kao što vidite i naslovljen, on nosi naslov hrvatski naziv, sprječavanje zlostavljanja na radu, iako mnogi ga već tako eto, kolokvijalno nazivaju mobing, ovdje je važan dakle srž problem, da se prepozna, da se na njega i reagira. Na kraju krajeva, evo mi imamo, sad je to već i hrvatska riječ, iako ima korijen, dakle u engleskom coruption, dakle što znači razoriti, povrijediti, ali sigurno je, ovo što skrećete pozornost, bez obzira na težinu problema da uvijek moramo voditi i o tome računa. Dakle, apsolutno podržavam ovo o čemu ste rekli da primjena ovog zakona iziskuje jednu široku edukaciju.
12, 51, isteklo je vrijeme za prijavu u raspravu u trajanju od 10 minuta. Sljedeća replika, gospodin zastupnik Franjo Lucić.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Evo, želio bih reći nekoliko riječi i osvrnuti se na izlaganje kolegice Antičević a spomenuo bih samo da evo 1984. godine prvi puta je spomenuta riječ mobing, no ona i dan danas zvuči vrlo lijepo, vrlo ukrašeno a također u njenom izlaganju smo čuli kako se to danas govori na jedan klasičan način ili bolje rečeno da narodu bude prepoznatljivo da pojedini ljudi u pojedinim tvrtkama, županijama, gradovima, općinama upotrebljavaju riječi odnosno oni se pokazuju ljudi koji vrše presing, koji vrše ucjene, koji utjeruju strah drugim ljudima, vrše teror ili kao što je najbolje rečeno vrše čeličenje svoje ličnosti. Ovdje je naravno spomenuto da i u drugim zemljama se upotrebljavaju te riječi ali ja bih evo spomenuo Požeško-slavonsku županiju koja se doista ističe po pitanju terora, po pitanju čeličenja ličnosti a ono se najbolje ocrtava u bivšem županu sadašnjem gradonačelniku i današnjem zastupniku u Hrvatskom saboru koji upravo sjedi iza gospođe Antičević. To je upravo čovjek koji čeliči svoju ličnost kroz teror u Domu za stare i nemoćne u Požegi i to je doista u današnjem vremenu najbolji pokazatelj kako jedan čovjek može vršiti teror nad svim onim djelatnicima u istom domu koji dobivaju otkaze, koji idu na bolovanje, koji su obolili na živce. A znate šta se onda događa? Svi ti isti ljudi redovnim sudskim postupkom se vraćaju na svoja radna mjesta. To je danas oličje jednog zastupnika koji dolazi iz SDP-a i drago mi je da ste upravo vi predlagatelji ovoga zakona. Vi na najbolji način pokazujete kako to treba raditi.
Hvala lijepa. Odgovor na repliku gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović.
Vrlo kratko. Kolega, to svi znaju da su od vas građani dobili na živce, a što se tiče ovog što ste sada tu plejadu i obrušili se na gospodina Ronka strah i sijanje straha je metoda vaše vladavine ali uskoro joj je kraj. I nemojte se mjeriti svojim laktom. To vi radite.
Gospođa zastupnica Božica Šolić replika.
Hvala lijepa. Gospodine potpredsjedniče. Evo, nisam se namjeravala javiti za repliku, međutim ponukali ste me u svojoj raspravi gdje ću reći da se i slažem sa dijelovima vaše rasprave da postoje motivi zlostavljanja, da postoje iza toga političke korupcije pa i one korupcije prave iza toga se skrivaju a posebice političke korupcije. Naveli ste u raspravi da grad Zagreb prednjači što je otvorio ambulantu za nemila ta zlostavljanja. No, mislim da nije s tim riješen taj problem jer očito da ambulanta je otvorena sa ciljanim motivom. Ja ću vam reći što se događa u jednoj tvrtki, zapravo podružnici koja je sastavnica Zagrebačkog holdinga gdje se vrši … [[Govornica je isključena, ne čuje se.]] Nemojte me isključivati. Molim vas, ovo je važno da čujete i da možete tim ljudima pomoći. A ja sam smogla hrabrosti da to javno kažem i ja vas lijepo molim ne prekidajte me. Gdje direktor te tvrtke … [[Govornica je isključena, ne čuje se.]] zlostavlja politički svoje radnike, gdje ih preseljava koji duže godina rade preko 20 godina u toj podružnici i gdje ih preseljava na dislokacije zato jer nisu, ne slušaju njegovu politiku, ne sprovode njegovu politiku. Istovremeno na ta radna mjesta zapošljava novoučlanjene u svoju političku, zapravo vašu političku opciju i njima daje … [[Govornica je isključena, ne čuje se.]] ugovore po tri mjeseca. Molim vas gospodine Bernardić, dignite ruke, nemojte me isključivati. Na tri mjeseca daje ugovore tim ljudima. Tim ljudima ne da da se udružuju u sindikate. Ti ljudi su pod jednim velikim pritiskom. Istovremeno, u hostelu Remetinec daje godinu dana smještaj besplatan članovima tog seoskog nogometnog … [[Govornica je isključena, ne čuje se.]] Ja bih vam sada javno predala … [[Govornica se ne razumije.]] javno vam predajem koja je dana i gradonačelniku poslana grada Zagreba da ju i vi pročitate i da pomognete tim ljudima. Hvala vam lijepa.
Hvala. Nemojte isključivati. To je zlostavljanje na radu isključivanje, kad se nekome isključuje. … [[Upadica se ne čuje.]] Ne kažem ja da ste vi. … [[Upadica se ne čuje.]] Ovo su osebujni načini izražavanja simpatija. Odgovor na repliku gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović.
Pa iz ove dvije replike koje su meni upućene pogotovo ova zadnja zaista je dirljivo slušati HDZ-ovce kako su se prepali i govore o nekom strahu. A gospođa Šolić bilo koja točka govori o Zagrebu. Valjda toliko želi doći u Gradsku skupštinu, napustiti mjesto saborske zastupnice. Sad će biti lokalni izbori pa se ja toplo nadam da će kao velika zaštitnica grada Zagreba i svih Zagrepčana to i postati u oporbenim klupama. Sretno. I hvala.
Zaštitnica grada Zagreba je Gospa od Kamenitih vrata. U ime predlagatelja gospodin zastupnik Šime Lučin. Izvolite.
Hvala lijepo. Evo mi smo se ovdje u Saboru specijalizirali da jako duhovito da ne kažem šaljivo pričamo o ozbiljnim temama a često o neozbiljnim temama razgovaramo jako ozbiljno. Međutim, ja bih se zahvalio svima onima koji su do sada u ime predlagatelja diskutirali i želio bih konstatirati nekoliko činjenica. Prva je činjenica i to je jako dobro da zapravo ovdje nitko u nijednom slučaju, nijednom situaciji nije opovrgao da u Hrvatskoj, među hrvatskim radništvom u hrvatskim poduzećima, uredima postoji mobing. Ono oko čega se zapravo čini mi se ovdje sporimo to je način rješavanja ovog problema. Mislim da prijedlog s kojim je izišao SDP zapravo predstavlja najbezbolniji i najlakši način da se možda pridonese rješenju ovoga problema. Ja vjerujem da je razlog parlamentarne većine da odbija ovaj prijedlog zapravo jer on dolazi iz krila političke opozicije. Međutim, ja bih bio skloniji staviti ovu raspravu i ovaj prijedlog zakona u jedan širi kontekst. A taj širi kontekst zapravo bi se mogao svesti u odnos između kapitala i rada. Ovaj zakon i prijedlog ovoga zakona očito je na strani i to je svima jasno na strani rada, odnosno radnika. Učestvujući na nekoliko okruglih stolova i rasprava defacto sindikati, struka, svi su afirmativno govorili o ovom prijedlogu zakona. Jedino tko je imao veliku rezervu to su poslodavci, razumljivo. Zašto? Jer za razliku svih dosadašnjih rješenja u svim zakonima koji su ovdje i ranije spominjani, ovim zakonom se propisuju jasne i to jako visoke kazne. Tu još dolazi do izražaja da tako kažem jedan stav ili duh ovoga Parlamenta. Dakle, iako smo skloni posezati sa visoko jako represivnim mjerama i isto tako smo skloni uvoditi jako visoke kazne u nekim drugim situacijama, recimo sigurnost prometa na cestama. Ili recimo kako će to biti oko nogometnih navijača. A kada su u pitanju prava radnika, onda nismo u stanju i nemamo hrabrosti dignuti ruku da taj poslodavac plati 50 ili 100 tisuća ukoliko u njegovoj firmi se učestalo dešava mobing. Još moram kazati jednu stvar kao predlagatelj. Malo me iznenadio stav i odbora za rad i neki diskutanata koji su govorili u ime kluba. Dakle, u jednom dijelu kažu sljedeće, da podržavaju stav da Vlada napravi cjelovit i novi zakon jer je već to najavljeno zajedno sa socijalnim partnerima a onda u drugom dijelu svojih diskusija ili izvješća pišu sljedeće, da ovaj zakon nije potreban jer i da tako već u Hrvatskoj je ova problematika jako i prenormirana. E sada, pazite, ako je prenormirana i ak je ovo već riješeno kroz hrvatsko zakonodavstvo onda zapravo ne treba podržavati ni pregled Vlade da se napravi, da se napravi ovaj zakon. Dakle, ja bih vas molio, ja bih vas molio da još jednom razmotrimo tu mogućnost da se ovaj zakon pusti dalje u proceduru. Pa možda će u narednih 4, 3 mjeseca Vlada izaći sa svojim prijedlogom pa ćemo onda pametniji izaći sa dva prijedloga, odnosno dobiti ćemo pametniji prijedlog i biti ćemo svi skupa pametniji nego da sada ovo jednostavno odbacimo. Ali očito da ovom parlamentu nije prije svega interes rada i radnika, nego zapravo da je interes dokazivanja određene političke moći, političke sile, pa onda isto tako ako hoćete, jer ja to ne mogu drugačije zaključiti zastupanja interesa onih koji su na drugoj strani a to su poslodavci ili kapital. O tome će biti vjerojatno više riječi kada budemo raspravljali o Zakonu o radu. Stoga, stoga je meni jako drago što smo konstatirali da problem postoji i da taj problem je potrebno, potrebno riješiti. Ja se nadam da nećemo čekati opet dvije ili tri godine ili ne daj Bože još i više da taj problem riješimo. Hvala lijepo.
Hvala. Dva ispravka. Prvi gospodin zastupnik Boris Kunst.
Radi se da kolega Lučin mora shvatiti jednu stvar da kada je ovaj tekst pisan, a on je pisan negdje početkom 2006. i sudjelovali su sindikati, njihovi pravnici i ove udruge, nevladine itd., vezane uz to. Tada još nije bilo ni Zakona o suzbijanju diskriminacije ni Zakona o ravnopravnosti spolova itd.. Da ovaj tekst jednostavno bi trebalo uvažavati i ove sada odrednice ovih zakona i da bi trebalo jedan novi zakon koji bi u svakom slučaju bio poboljšanog teksta i kvalitetnije napravljen. I tada bi to imalo smisla. I zbog toga, nitko nije odbio da ovo nije podloga dobra za raspravu, pa i o tome raspravljamo sada, ali da ovakav prijedlog zakona kao što je ovaj, on nije dobar, njega treba doraditi, njega bi trebalo puno dorađivati, mislim da je jednostavnije novi zakon onda napraviti.
Povreda Poslovnika gospodin zastupnik, gospodin zastupnik Šime Lučin.
Pa meni nije jasno što je kolega Kunst ispravio, ja ne znam i tu je povrijeđen članak 209. Poslovnika. Ovo je vjerojatno trebala biti nekakva replika.
Pa na svojevrstan način je ustvrdio ne izrijekom ali slikovito da je pogrešna tvrdnja da je trebao ovaj zakon. I gospođa zastupnica Marijana Petir, izvolite ispravak netočnog navoda.
Uvaženi gospodine potpredsjedniče, ma kolega Lučin je govorio da su neki izlagatelji u ime klubova bili kontradiktorni u svojim izlaganjima da u jednim dijelu se zalažu za novi zakon koji će Vlada donijeti, a u drugom dijelu navode postojeća rješenja. Naime, stvar je u tome i o tome je kolega Kunst govorio, da vaš zakon sadrži postojeća zakonska rješenja, dakle to što ste vi ponudili postoji u Zakonu o radu, u Zakonu o suzbijanju diskriminacije, Zakonu o ravnopravnosti spolova. I stoga ako se ide na izradu novog zakona naš prijedlog bi bio u tom smislu da se zajednički sjedne i da se onda ponude neka nova rješenja ako postoje bolja rješenja od zakona koji su sada na snazi. U tom smislu smo govorili.
Gospodin zastupnik Šime Lučin.
209. sada ni slikovno zapravo nisam ispravljen. Ja razumijem da se gospođa Petir digla radi toga što je ona kontradiktorno govorila. Ali prema tome, onda ne ispravlja moj krivi navod nego ga potvrđuje.
Sada je ispravljeni slikovno i zvukovno. Malo, uvijek se to kaže, ovako malo slikovito, pjesnički, ili kao što nas predsjednik kaže licencija-poetika, je li. Gospođa zastupnica Tatjana Šimac-Bonačić, izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Iz medija doznajemo da je u jednom poštansko uredu koji je zbog nedostatka djelatnika sredinom lipnja skraćeno radno vrijeme. Razlog koji se navodi je 19 poštanskih djelatnika uglavnom žena zaposlenih na šalterima oboljelo od depresije te drugih psihičkih stanja, prouzročenim dugotrajnim stresom i zlostavljanjem na radnom mjestu. Zatim, ispovijest jedne djelatnice koja navodi da joj je pronađen višak, te da joj je podmetnuto, pred gostima ju je nazivano kradljivicom, a ta žrtva je predsjednica zaposleničkog vijeća i predstavnica radnika u nadzornom odboru jedne tvrtke. I na zahtjev radnika je inzistirala na odgovoru o nestanku određene svote novca i zatim o potpisivanju odnosno ne potpisivanju novih ugovora. Umjesto odgovora, kako je istaknula, dobila je neizravne prijetnje da bi mogla ostati bez posla te podmetnuti manjak. Istodobno ju se pred gostima optuživalo da je neljubazna i da je se smatralo kradljivicom. Dalje, jedna gospođa Ana koja je imala teški hendikep, ali je obilježena bila, imala je unakaženo lice. Međutim, nikada nije imala problema u svojoj sredini, međutim imala je problema sa nadređenom osobom. Zajedničko svim ovim ženama je neriješen konflikt među suradnicima koji je u konačnici rezultirao poremećajem u međuljudskim odnosima. Isto tako, u ovom vrtlogu spletki, prijetnji, ponižavanja odnosno psihičkog zlostavljanja žrtva je gubila svoje profesionalno i ljudsko dostojanstvo i počela se osjećati manje vrijednim subjektom u svom radnom okruženju. Kako je maloprije spomenula kolegica Ingrid, zlostavljana osoba se vrlo često može osjećati vrećom za udarce. I nakon višegodišnjeg teroriziranja takve žrtve obolijevaju od kroničnih bolesti odnosno poremećaja. Nastaju zdravstvene posljedice, bilo da su fizički poremećaji odnosno emocionalni poremećaji, gubitak životnog smisla, motivacije itd., itd. Nad navedenim žrtvama napravljen je mobing, mobing koji označava psihološko maltretiranje zaposlenika od strane nadređenoga ili pak od strane kolega sa uvijek istim ciljem, degradacije zaposlenika u svakom pogledu čime se otežavaju njegovi radni uvjeti, nanose štete na spomenute koje sam spomenula za zdravlje te naravno radi se o kršenju ljudskih prava dostojanstva. Mobing je nažalost, kao što smo čuli dosada, u velikoj mjeri prisutan u Hrvatskoj što dokazuju brojna istraživanja, ali i slučajevi prijavljenih teških kršenja ljudskih prava. U okviru europskih država napravljene su studije koje su pokazale da zapravo liječenje ljudi žrtava mobinga je vrlo skupo i za same države i upravo zbog toga se krenulo u sustavno suzbijanje ovog problema. Vrijeme je da se i u Hrvatskoj dogodi slično. Ovdje bih istakla jednu izjavu psihijatrice koja kaže da tu postoji problem, jer ako kirurzi na svom pacijentu vide tragove ili bilo koji drugi liječnici, vide tragove fizičkog nasilja, oni to po zakonu moraju prijaviti Ministarstvu unutrašnjih poslova, dok za emocionalno zlostavljanje nema nikakvih obveza u tom smislu, a dosta ljudi i ne želi da se to zna. Kako u Hrvatskoj ne postoji zakon protiv zlostavljanja na radu, a u okviru Zakona o radu mobing se ne spominje, a pošto zakonom nije definiran tako nije ni pažljiv. Problem je sve veći i češći, ali očito nedovoljna osviještenost i nepostojeća zakonska regulativa pogoduje samo jednom, pogoduje samo zlostavljačima. Europa je prepoznala naravno ovaj problem i Europski parlament je usvojio Rezoluciju o zlostavljanju na radnom mjestu i pozvao socijalne partnere iz država članica te na razini zajednice da razviju vlastite pristupe za borbu protiv nasilja na radu. A naglašavam, u zakonodavstvu Republike Hrvatske Zakon o radu ne osigurava pravnu zaštitu u odnosu na sve uzroke koji mogu dovesti do zlostavljanja na radu, budući da je određeno samo u odnosu na uzroke koji predstavljaju neke od oblika diskriminacije. Prema tome, draga gospodo, prva etapa borbe protiv zlostavljanja na radnom mjestu treba biti prihvaćanje ovog prijedloga zakona, a nakon toga sustavna kontrola i edukacija o mobingu koji postaje nažalost sve češća pojava i sve veći društveni problem. Interes o troškovnoj dimenziji zlostavljanja sigurno imaju svi čimbenici, a to su i društvo i poslodavci i radnici. prema tome, a Vlada zapravo, znamo da je Vlada Republike Hrvatske osnovala radnu skupinu za izradu posebnog Nacrta prijedloga Zakona o sprječavanju zlostavljanja na radnom mjestu. Pa nije li apsurd priznati problem, osvijestiti taj problem, ali odbaciti ovaj naš prijedlog zakona te formirati radnu skupinu? Što je maloprije rekao predstavnik HNS-a, kolega, žalosno je, ja isto tako ponavljam, žalosno je. Hvala lijepo.
Hvala. Replika, gospodin zastupnik Dragutin Lesar.
Hvala lijepa. Kolegice Šimac, vi ste na dva primjera ili prezentirajući dva primjera doista jako oslikali stanje, a i potrebu da Hrvatski sabor pravnim okvirom stavi u zaštitu ljude koji su zlostavljani. Meni se čini da je Vlada Republike Hrvatske svjesna toga jer je u svojem mišljenju o ovom prijedlogu rekla da imaju osnovanu radnu skupinu koja bi trebala nešto drugačije napisati ovo rješenje. Doduše, podosta dugo već rade. Ali ono što mi je zapelo za oko i ne mogu sad razumjeti je sljedeće. Nakon osnivanja te radne skupine Vlada je imala na dnevnom redu i pisala novi Zakon o radu. Ja sam očekivao da će biti barem toliko lukavi da odredbe od članka 2. do 13., jer onaj prvi nije potreban, ova dva zadnja također ne, dakle da članke 2. do 13. ovog zakona ugradi u novi Zakon o radu kojega imamo na dnevnom redu ove sjednice. I tada bi prestala potreba i rasprave o ovom prijedlogu i donašanja posebnog zakona i mučenje u ovoj proceduri nadmudrivanja. Ali moram reći da ovaj put nije tu samo Vlada kriva. Kako to da ostali socijalni partneri, prvenstveno sindikati, Zakon o radu nisu iskoristili kao jednu od najvažnijih tema razgovora u pisanju novog teksta i kad su već imali ponuđeno gotovo rješenje koje je plod struke i udruga zainteresiranih za ovu materiju? Pa ako po mišljenju Vlade ovo ne može proći, 'ajmo se dogovorit da ove članke 2. do 13. preoblikujemo u amandmane u Zakonu o radu pa ćemo možda više šanse imat da budu usvojeni. Hvala.
Odgovor na repliku, gospođa zastupnica Tatjana Šimac Bonačić.
Hvala lijepo gospodine Lesar, pa ja bih vam odgovorila na to zapravo da je stalo Vladi da se spriječi ovaj mobbing zapravo, prihvatili bi ovaj naš zakon ili bi implementirali ovaj problem u Zakonu o radu. Ovim načinom obzirom da se formiralo to povjerenstvo mišljenja sam da se Vlada vraća na početak i upravo zbog toga postavljam pitanje da li je uopće svjesna problema i na žalost da li želi riješiti. Hvala.
Gospođa zastupnica Brankica Crljenko. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče, uvažene kolegice i kolege. Vjerojatno ćemo se svi ovdje složiti kad kažem da bilo koji oblik zlostavljanja na radu ima ozbiljne posljedice, socijalne i gospodarske kako pogađa radnika, tako jednako pogađa i poslodavce. Svako zlostavljanje, pa tako i ono na radnom mjestu nosi rizik trajnog oštećenja zdravlja. Intenzitet i vrsta posljedica ovisi o tri kategorije čimbenika, intenzitetu mobbinga, moralnog zlostavljanja, dužini trajanja i karakteristikama žrtve, odnosno crtama ličnosti. Činjenica je da mobbing ne predstavlja samo problem za radnike koji su izloženi takvom ponašanju izazivajući kod njih psihičke i psiho somatske smetnje, nego predstavlja i iznimno visoke društvene troškove, ali i troškove poslodavaca koji nastaju zbog izostanka radnika s posla, fluktuacije radnika i male učinkovitosti žrtava mobbinga. Kod radnika koji su visoko izloženi mobbingu postoji tendencija ranog umirovljenja. Prema švedskoj statistici brojke pokazuju da je oko 25% radnika iznad 55 godina umirovljeno ranije, a od toga 20 do 40% ranijih je umirovljenja nastalo upravo zbog oboljenja čiji je osnovni uzrok loši psiho socijalni radni uvjeti, između ostalog i mobbing. To znači da je približno svaki treći do peti ranije umirovljeni pojedinac u ovoj dobnoj skupini patio zbog visoko izraženog mobinga. Ankete koje su do sada provođenje u Republici Hrvatskoj ukazuju da je mobbing prisutan i to u zabrinjavajućem opsegu. Sustavno psihičko zlostavljanje na radnom mjestu prepoznaje i prijavljuje sve više osoba koje zbog psihičkih i fizičkih posljedica zlostavljanja nisu u stanju obavljati svoje radne zadaće. Provođenje ankete među osobama koje su se obratile udruzi “Mobbing“ za savjet i pomoć imalo je za cilj doprinijeti istraživanjima o prisutnosti mobbinga u Hrvatskoj u svrhu planiranja i poduzimanja odgovarajućih mjera za njegovo sprečavanje i prevenciju. Znatno češće su se ovoj udruzi javljale žene, njih gotovo 70%. Gotovo polovina 45% ih je najproduktivnije životne dobi od 36 do 50 godina. Visoko obrazovani se javljaju češće 48%, a polovina ispitanika radi za istog poslodavca više od 10 godina. Kao žrtve mobbinga osjećaju se poniženo, ranjivo, bolesno i zaplašeno. Na pitanje kako je mobbing utjecao na njihov odnos prema radnom mjestu najčešće su osjećali pojačani stres 64% njih, preko polovine 53% ih je razmišljalo da napusti sadašnji posao, pola je osjećalo smanjenu radnu učinkovitost i gubitak koncentracije. Više od 40% osjetilo je gubitak motivacije i nije htjelo ići na posao, a četvrtina 24% je počela češće odlaziti na bolovanje. U privatnom životu mobbing im je uzrokovao pojačani stres, umor, nezadovoljstvo, depresiju i nesanicu. Kao najčešće razloge nastanka mobbinga na njihovim radnim mjestima ispitanici su prepoznali same osobne karakteristike pojedinca, zlostavljač te zavist i konkurencija. Zanimljiv je također još jedan podatak da su na pitanje da li su oni ikada bili na bilo koji način zlostavljali nekoga od kolega 40,7% žena i 11% muškaraca izjavilo je da su i sami bili zlostavljači. Bitna razlika u odnosu na sadašnju zaštitu odnosi se na zaštitu od svih osnova zlostavljanja na radu ne samo onih koji predstavljaju diskriminaciju, te da radnik u sudskom postupku ima pravo zahtijevati da sud naredi prestanak radnje kojim je povrijeđeno njegovo pravo i uklanjanje njome izazvanih posljedica sukladno Zakonu o obveznim odnosima. Brojnih primjera zlostavljanja na radnom mjestu u Hrvatskoj ne manjka. Jedna je sredovječna gospođa zaposlena na rukovodećoj funkciji u državnom poduzeću nedavno dobila upozorenje poslodavca u kojem piše kako između ostalog i njezina prekomjerna težina razlog zašto svoj posao ne obavlja kako treba. Posebno valja urediti područje prevencije od zlostavljanja na radu ne samo rukovodnih osoba, radnika ili radnica i njihovih predstavnika, nego i svih zaposlenih o vrstama zlostavljanja i načinu prepoznavanja svih vrsta zlostavljanja, preveniranje zlostavljanja, te efikasno uklanjanje takvih pojava zasigurno će doprinijeti humaniziranju odnosa na poslu, smanjenju stresa na radnom mjestu i smanjenju odlazaka na bolovanje. Zahvaljujem.
Hvala. Gospođa zastupnica Ljubica Lukačić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege zastupnici. Pa evo, prije mene svi kolege koji su govorili detaljno su obrazložili i naveli sve propise koji evo danas reguliraju zlostavljanje na radu. Svakako ću se složiti sa svim kolegama da je zlostavljanje na radu veliki problem u našoj zemlji i da ga zasigurno treba riješiti na najbolji mogući način. Jesu li propisi još uvijek sada važeći dovoljni ili nisu vidimo da vjerojatno nisu ili su barem manjkavi, s obzirom da je evo i predlagatelj upustio se u proceduru izrade prijedloga ovog zakona, a i da je Vlada osnovala radnu skupinu za izradu prijedloga istog ovakvog zakona. Dakle, problem zasigurno postoji i mislim da ga nitko ne negira i da ga na neki način zajedno moramo i riješiti. Meni se čini da ovaj zakon ipak, ovaj prijedlog zakona, ipak nije tako, odnosno ne na tako cjelovit način kao što to kaže predlagatelj, ne rješava ovaj problem zlostavljanja na radu. Naime, reći ću konkretno na što mislim. Moja iskustva, pa i u ovom dijelu, dakle u vođenju postupaka povodom zlostavljanja na radu govore da je zlostavljanje na radu u velikom broju slučajeva vrlo teško ponekad i dokazati. I da poslodavci nažalost vode duge postupke da bi naprosto utvrdili da li je zlostavljanja bilo ili ga nije bilo. Stoga mislim da odredbe koje reguliraju postupak zaštite od zlostavljanja na radu bi možda, evo mogle biti malo i određenije. Po mom mišljenju tu, što se tiče ovog zakona postoji nekoliko otvorenih pitanja, ali evo ja ću navesti samo dva. Naime, evo čini mi se da u članku 7. stavku 2., dakle koji govori da za vrijeme ispitivanja pritužbe poslodavac, odnosno povjerenik da je dužan poduzeti mjere koje smatra primjerenim, ako za to postoje opravdani razlozi, radi daljnjeg sprječavanja zlostavljanja i onemogućavanja njegova ponavljanja, uključujući i privremeno udaljenje s rada radnika na kojeg se prijava odnosi do okončanja postupka. Dakle, još dok se pritužba ispituje, još dok se ne zna konkretno i ne zna se točno da li je zlostavljanja bilo ili ga nije bilo, poslodavac opreza radi može radnika ukloniti s posla i pritom ima obvezu isplatiti mu mjesečnu naknadu plaće u visini polovice prosječne plaće isplaćene tom radniku u prethodna tri mjeseca. Ja se slažem s ovakvom odredbom i ona opreza radi mora postojati, međutim pitam se što će biti ako odluka na kraju postupka bude da zlostavljanja nije bilo? A mi smo radnika s posla maknuli i plaću mu umanjili. Meni je jasno da će taj radnik po propisima, dakle po Zakonu u radu po odredbama koje reguliraju zaštitu prava radnika, da će prema tim odredbama ostvarivati svoja prava ako smatra da mu je neko pravo iz radnog odnosa povrijeđeno, no ipak čini mi se da bi ovaj prijedlog zakona trebao regulirati barem jednom rečenicom da se tom radniku, dakle kada je donesena odluka da zlostavljanja nije bilo, a radnik je bio udaljen s posla, dakle da se obveže poslodavca da mu je dužan isplatiti razliku plaće, dakle do punog iznosa plaće kao da je radio. Eto, to mi se čini nekako da bi trebalo regulirati i drugo otvoreno pitanje koje se meni nameće je to je li u ovom zakonu, isto tako u ovom prijedlogu zakona trebalo barem jednom odredbom na neki način dotaknuti se i osoba s invaliditetom s obzirom da mislim da je svima poznato da su općenito osobe s invaliditetom dvostruko više diskriminirane od osoba bez invaliditeta, pa tako i na poslu, a i na poslu. A žene s invaliditetom trostruko i više su diskriminirane u odnosu na žene bez invaliditeta. Iako i Zakon o suzbijanju diskriminacije, pa i Zakon o ravnopravnosti spolova na neki način dotiču se osoba s invaliditetom, čini mi se ako idemo u donošenje ovakvog zakona da bismo se ipak trebali, evo na neki način dotaknuti i osoba s invaliditetom. Mislim da u ovom prijedlogu zakona ima još, eto nekih stvari koje bi se možda mogle popraviti. Ja moram reći da pozdravljam inicijativu predlagatelja da se raspravlja o ovoj problematici i da se ovakav zakon donese. Mislim da je to svima u interesu jer radnike svakako treba zaštititi i nitko nema pravo na radu biti zlostavljan. Međutim, evo zbog svega ovog što sam do sad navela, mislim da je dobro da vidimo kakav će nam prijedlog zakona uputiti Vlada, pa da evo svi zajedno damo svoj maksimum da doista donesemo jedan kvalitetan zakon, a evo i veselim me, iz mišljenja Vlade je to vidljivo, da će u razmatranje uzeti i neke prijedloge koje je predlagatelj ovim zakonom, odnosno prijedlogom zakona predložio. Evo, kolegice i kolege zbog svega navedenog, ja ipak neću podržati donošenje ovog zakona. Hvala.
Hvala lijepa, ispričavam se. Gospodin zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Hvala lijepa. Da li zlostavljanje na radu u Hrvatskoj postoji? Pa postoji. U tome se svi slažemo. Ono u čemu se ne slažemo je da li u borbu protiv tog zlostavljanja ići odmah ili ne. Zlostavljanje postoji i u državnoj službi, u odnosu prema činovnicima, najklasičniji je primjer da se nekoga premjesti na drugo radno mjesto ili da mu se jednostavno ne da raditi ništa. Daje mu se plaća ali mu se neda nikakav posao, jer ga se ne može otpustiti jer je zaštićen Zakonom o radu ili nekim drugim zakonima. I tako čovjek dolazi na posao svaki dan, ne radi ništa dok jednog dana ne odustane. Zlostavljanje postoji i u ustanovama a osobito postoji u privatnom sektoru. Mi živimo od privatizacije od devedesetih godina u vrijeme divljeg kapitalizma. I zlostavljanje dakako ne postoji samo među zaposlenicima nego postoji pogotovo u odnosu poslodavca prema radniku. Ja kao predsjednik Odbora za medije dobivam pritužbe novinara i to kako sa javne televizije tako i od privatnih nakladnika. Ja neću ovdje sada nabrajati, nije to mjesto sve te slučajeve ali spomenut ću jedan koji je s jedne strane drastičan a s druge tipičan pa će možda biti malo jasnije zbog čega većinski klub u ovom parlamentu klub HDZ-a odbija SDP-ov prijedlog zakona. Radi se o dvojici uglednih novinara, o Marinku Čuliću i Viktoru Ivančiću koji su kao kolumnisti primljeni u "Novi list" u kolovozu prošle godine i to na zahtjev Uprave "Novog lista". S Viktorom Ivančićem dogovorena je kolumna koja bi trebala ići ponedjeljkom kad je tiraža najmanja. Pet dana prije objavljivanja prve kolumne rečeno mu je da se pisanje stornira do daljnjega i to na zahtjev novoga vlasnika Roberta Ježića. Robert Ježić postao je većinski vlasnik "Novoga lista". On je inače imao u svom posjedu i tvrtke "Dioki" i "Dina" koji se dakako ne bave nikakvim novinskim izdavaštvom i dugogodišnji je član HDZ-a. On kao vlasnik "Diokia" i "Dine" a sada i novi vlasnik "Novoga lista" zabranjuje ili stornira do daljnjega pisanje dvojice uglednih novinara. Uslijedilo je klasično maltretiranje, tipično zlostavljanje na radu. Poziva ih se svakih nekoliko dana da dođu u Rijeku na nekakve poslovne sastanke od kojih onda nema ništa. Tipično zlostavljanje. Onda se od njih naruči tekst, 29. prosinca od Ivančića se naruči tekst koji će biti objavljen 5. siječnja. Naravno, tekst ne bude objavljen 5. siječnja i opet se pisanje odgađa do daljnjega. Ovdje dakako nije riječ samo o zlostavljanju na radu nego i o političkom progonu nepočudnih novinara, kardinalnom primjenu gušenja medijskih sloboda i slobode javne riječi. Neću govoriti o tome tko su ti novinari, mislim da su poznati. Reći ću samo koje je nagrade Ivančić dobio u Hrvatskoj i koje međunarodne nagrade dobiva jer se ni prema takvim ne preza kad je riječ o zlostavljanju jednog novopečenog vlasnika izdavača. Dobio je nagradu "Veselko Tenžera", nagradu Međunarodne federacije novinara, međunarodnu nagradu za slobodu tiska, nagradu … [[Govornik se ne razumije.]] Palme u Stockholmu, nagradu "Joško Kulušić" koju daje Hrvatski helsinški odbor, nagradu "Zlatna golubica za mir" u Rimu. Šta mu vrijede te nagrade? Što mu vrijedi njegovo ime? Što mu vrijedi ugled kad jedan HDZ-ovac Robert kupi "Novi list" i zabrani pisanje novinara. HDZ-ovac Robert Ježić zbog toga što ima novac može maltretirati ugledne novinare, može ih zlostavljati na radu, može gušiti slobodu javne riječi, može raditi u jednu riječ šta hoće. Sad mene kad ovo sam rekao ne čudi što HDZ odbija prijedlog SDP-ovog zakona. Jer, da se ovaj zakon donese onda bi Robert Ježić ako ništa drugo barem bio novčano kažnjen zbog toga. Ali on je ugledni član HDZ-a. Pa neće valjda parlamentarna većina HDZ-ovska dopustiti da prođe nekakav zakon po kojem bi takav jedan notorni Robert Ježić mogao raditi što hoće. E pa Vlada odbija pak ovaj prijedlog zakona jer kaže kao i uvijek da će ona to pametnije i sveobuhvatnije i tako. Prijedlog ovog zakona prvi put u proceduru je upućen 2007. godine. Pa imala je Vlada vremena od 2007. godine do danas da je htjela napisati svoj prijedlog zakona. Nije htjela, objašnjava ni zašto nije htjela. HDZ i HSS pozdravljaju ovu inicijativu ali neće prepustiti ni u prvom čitanju. Imaju oni neke sitne zamjerke, kažu da se odredbe iz ovog zakona nalaze u drugim zakonima itd. kao da se to ne bi moglo popraviti do drugog čitanja. Moglo bi se. Čuli smo njihove rasprave. Klub SDP-a bi kao predlagatelj uvažio te njihove rasprave, te njihove argumente, unio ih u drugo čitanje zakona i dobili bismo zakon. I to bismo se mi potrudili napraviti jer te zamjerke nisu brojne već na ovoj sjednici. Mogli bismo već na ovoj sjednici imati izglasan ovaj zakon. Ali što je potrebno da se to napravi? Potrebna je politička volja u većinskom klubu i u klubu HSS-a da se zakonom osujeti ili barem smanji, ili barem kazni zlostavljanje na radu. Te političke volje nema. Objasnio sam zašto je nema u klubu HDZ-a. Jer valjda neće dopustiti da se Roberta Ježića kažnjava. Zašto je nema u klubu HSS-a malo mi je teže dokučiti osim koalicijske lojalnosti u svakom slučaju pa i onda kada je ta koalicijska lojalnost potpuno nerazumna, onda kada ide na štetu radnika koji su zlostavljani, onda kada znači nerješavanje problema u društvu kojeg priznaju da postoji ali ga jednostavno ne žele riješiti. Ja ipak pozivam i vladajuću većinu, koalicijske partnere posebno, predstavnike manjina. Pa šta oni imaju sa Robertom Ježićem i zaštitom takvog jednog zlostavljača? Što oni imaju s time? Zašto bi oni stali uz parlamentarnu većinu u ovom primjeru? Kakav razlog imaju? Pa nije, neće valjda i njihova koalicijska lojalnost ići do te mjere da im se može sutra reći pa gledajte pa vi ste bili ti koji niste htjeli da se kazne zlostavljači na radu. Ja pozivam sada predstavnice koalicijskih klubova, da kod izglasavanja ovoga prijedloga zakona ne budu lojalni Vladi, da pokažu da znaju misliti i da pokažu da hoće da se u ovoj zemlji stanje sredi, barem tamo gdje se može srediti, unatoč tome što to Vlada i Klub HDZ-a ne žele. Hvala.
Hvala. Dva ispravka netočnog navoda. Prvi gospodin zastupnik Andrija Hebrang.
Hvala lijepo. Nije točan navod gospodina Stazića, citiram: "HDZ-ovac Robert Jezić zlostavlja na radu dva novinara.". To jednostavno nije točno i ne samo što nije točno nego je i pritisak na slobodu medija, pokušaj uređivanja jednoga lista i od nikoga drugoga nego od predsjednika saborskog odbora za medije, to je nekorektno. To je isto ko kada bih ja rekao da su SDP-ovci izbacili najboljeg Večernjakovog novinara Tihomira Dujmovića na ulicu. To je stvar uređivačke politike a ne politike gospodina Stazića.
Drugi ispravak, gospodin zastupnik Boris Kunst.
Ova rasprava ne po prvi puta, zastupnika Stazića, mogla bi se nazvati, to vam je horizontalna razina zlostavljanja ili mobinga.
Ispravak, ispravak!
A ispravak je u tome što je rekao da se ne žele rješavati problemi u društvu zato jer se ne želi prihvatiti Zakon o sprječavanju zlostavljanja. Nije točno. Da Vlada to nije htjela ne bi onda i donijela Zakon o suzbijanju diskriminacije, ne bi donijela Zakon o ravnopravnosti spolova itd., znači upravo gdje se sprječava zlostavljanje, tako da to nije točno.
Gospođa zastupnica Nadica Jelaš. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče, kolegice i kolege, o zlostavljanju na radu u Europi se intenzivno govori posljednjih 10-ak godina iako je prvo zakonodavstvo o zabrani psihičkog maltretiranja na radnom mjestu usvojen još davne još 1993. godine a gdje bi drugdje nego u demokratskoj Švedskoj. Još neke europske zemlje imaju zakone ili kolektivne ugovore o psihičkom zlostavljanju kao što su primjerice Belgija i Luxemburg, dok neke druge zemlje problem zlostavljanja na radu tretiraju kroz odredbe zakona o radu, pa i kaznenog zakona kao što je to slučaj primjerice u Francuskoj. No, bez obzira na zakonska rješenja zlostavljanje na radu prepoznato je kao problem sa vrlo ozbiljnim i socijalnim i gospodarskim posljedicama koji pogađa kako radnike, izazivajući kod njih psihičke i psihosomatske smetnje sve do suicida tako i poslodavce. Koji trpe visoke troškove zbog izostanka radnika sa posla, zbog fluktuacije radnika i slabe učinkovitosti, radnika, žrtve zlostavljanja. Naravno i društveni troškovi su vrlo visoki, primjerice, imamo podatak, u Sjedinjenim Američkim Državama se godišnje trošak proizašao iz mobinga procjenjuje na preko 4 milijarde dolara. U europskim zemljama nažalost nema egzaktnih pokazatelja ovih troškova, a osim toga teško ih je i uspoređivati zbog različitih definicija mobinga i različitih mjernih instrumenata. No zajedničko zapažanje svakako je to, da su za radnike izložene mobingu karakteristični visoki troškovi zdravstvene zaštite kao i prerano umirovljenje. A kakva je situacija u Hrvatskoj? U zemljama u tranziciji a tako i u Hrvatskoj o problemu mobinga počelo se govoriti u široj javnosti od 2000. na ovamo, što je dovelo eto do povećanja javne svijesti o tome problemu a pretpostavlja se da je i incidencija mobinga u porastu obzirom na velik broj rizičnih faktora pristupnih u našim radnim sredinama koje utječu na pojavu zlostavljanja na poslu. Jer nesporno je da je mobing u značajnoj mjeri uvjetovan upravo društveno ekonomskom situacijom, teške gospodarske prilike, posljedično smanjivanje broja radnih mjesta i postojanje rezervne armije radne snage u ogromnom broju nezaposlenih. Dakle, sve je to idealna podloga za tzv. strateški mobing kao način rješavanja viška radnika. Naime strateški mobing predstavlja organizirano, dogovoreno zlostavljanje upravljačkog vrha usmjereno na radnike s ciljem da se prisili radnike da sami daju otkaz, ne tražeći pri tome ni otpremninu, ni otkup staža za mirovinu ili pak neko drugo pravo iz radnog odnosa. U tom smislu mislim da će u nadlazećim kriznim vremenima takvog mobinga biti sve više. Isto tako prostor za mobing širiti će se i masovnijim dolaskom radne snage iz drugih zemalja, ali i većom fleksibilizacijom rada koju donose promjene Zakona o radu. Poseban problem postavlja tzv. generacijski mobing, dakle, zlostavljanje mladih nad starijima, a naročito su tu pogođene žene, nisi dobra radnica ako nisi mlada i atraktivna, to sve više postaje pravilo. Poznat mi je slučaj poznanice koju je zlostavljao mladi šef na način da joj je postavljao nemoguće zadatke, da bi joj dokazao da ih je nesposobna odraditi zato što je stara. U jednoj prilici odreagirala je na način da mu je rekla. Trpim tvoje zlostavljanje samo iz jednog razloga, oni koji će tebi biti šefovi biti će još gori od tebe. U Hrvatskoj mobinga ima u zabrinjavajućem opsegu, dakle, svaki četvrti zaposleni iskusio je mobing u svom dosadašnjem radnom vijeku. Na pitanje o tome jesu li se ikada našli u situaciji da ih kolege podređeni ili nadređeni psihički zlostavljaju čak 84% ispitanika je odgovorilo pozitivno, 82% ispitanika zlostavljače prepoznaje u svojim nadređenim suradnicima, dakle, govorimo ovdje o okomitom mobingu. 17% smatra da su to njihove kolege, tu je pak riječ o vodoravnom mobingu, a 1% je mišljenja kako su zlostavljači najčešće njihovi podređeni suradnici. Ukoliko bi se susreli sa psihičkim zlostavljanjem koji bi trajao duži period 54% ispitanika bi zlostavljanje trpjelo i istovremeno tražilo drugi posao, a 27% bi dalo otkaz i onda tražilo drugi posao. Čak 12% ispitanika bi trpjelo takvo zlostavljanje konstantno a samo 7% bi prijavilo poslodavce nadležnim institucijama. I upravo je to zabrinjavajuće. Taj postotak osoba koje bi trpjele zlostavljanje i nizak postotak od samo 7% anketiranih koji bi prijavili poslodavca nadležnim institucijama. To, što to govori kolegice i kolege? To govori zapravo o tome koliko zaposleni nemaju povjerenja u rješavanje problema mobinga putem nadležnih institucija, jer je neučinkovita i loše organizirana inspekcija rada, a još više i sudstvo koje ne rješava radne sporove u roku od 6 mjeseci. Začetak zakonskog tretmana zlostavljanja na radu u Hrvatskoj dogodio se 2003. unošenjem instituta zaštite, dostojanstva radnika u tada novelirani Zakon o radu, dakle govorim o članku 30. Zakona o radu. Međutim, tim člankom osigurana je samo djelomična pravna zaštita od zlostavljanja na radu ili bolje reći zaštita od nekih oblika diskriminacije temeljem rase, boje kože, spola i spolnog opredjeljenja, bračnog stanja, vjere, političkog ili drugog uvjerenja, imovnog stanja, društvenog položaja itd. To potvrđuje i podatak da je od 2003. podneseno više od stotinjak tužbi radi nadoknade štete od uznemiravanja, ali nažalost još uvijek nema niti jedne čak ni prvostupanjske presude, o čemu smo danas već čuli od više diskutanata, upravo zbog nepostojanja jasnih zakonskih odredbi o zlostavljanju na radu. Za razliku od Zakona o radu, ovaj naš prijedlog Zakona o sprječavanju zlostavljanja predstavlja cjelovito rješenje i to iz više razloga. Jer obuhvaća ne samo osobe u radnom odnosu, već i osobe koje obavljaju poslove bez radnog odnosa ili su na osposobljavanju kod poslodavca, osobe koje traže zaposlenje, učenike i studente na praktičnoj obuci, kao i osobe koje obavljaju određene poslove za vrijeme izdržavanja kazni zatvora ili odgojne mjere. Drugi razlog, jer obuhvaća sve oblike zlostavljanja na radu, a ne samo diskriminaciju kao što je to do sada bio slučaj u članku 30. Zakona o radu. Dalje, zato što proširuje prekršajnu odgovornost i naposljetku, jer posebno uređuje područje prevencije od zlostavljanja na radu i to kako za rukovodno osoblje, tako i za radnike s ciljem prepoznavanja svih oblika zlostavljanja. Dakle, sve ovo što sam nabrojila, ali svakako i prvenstveno troškovna dimenzija zlostavljanja na radu više su nego dobar razlog zbog kojeg bi ovaj naš prijedlog trebali podržati i radnici i poslodavci i država, a svakako i prije svega svih, kolegice i kolege, vi ovdje u Saboru. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Uvaženi zastupnik Boris Šprem. Izvolite.
Hvala lijepo, gospodine potpredsjedniče. Kako je dosta mojih kolega iz kluba SDP-a govorilo o ovoj temi, o njezinom sadržaju, pa ja to neću ponavljati, ja ću se samo ograničiti na odnos Vlade prema Saboru kroz ovaj prijedlog, ali i ne samo ovaj prijedlog. Dakle, ustavni je institut, a ne samo poslovnički da prijedlog jednog zakona može podnijeti, kako redom piše, zastupnik, radno tijelo Sabora, klub zastupnika i Vlada. I kada se kao predlagatelja pojavi netko drugi osim Vlade ili Kluba zastupnika HDZ-a, pa možda i HSS-a, ali sumnjam, onda se događaju situacije koje nisu, ne bih rekao poželjne, nego nisu demokratske. Nisu demokratske zbog toga što se to vidi i kroz postupak koji se onda događa kada Vlada dobije u proceduru jedan zakonski prijedlog kao što je ovaj važan zakonski prijedlog 30. travnja prošle godine i onda zloupotrebom instituta davanja mišljenja koje onda mora dati Vlada Hrvatskom saboru da bi se uopće moglo staviti na dnevni red razmatranje toga prijedloga ne samo da otežava nego onemogućava da se zakon donese. I onda prođe, kao što vidimo, osam mjeseci i Vlada da mišljenje u dvije rečenice koje se sastoji u tome da se kaže ma znate, ideja je dobra, ali mi ćemo nju realizirati kroz zakonski prijedlog. I to bi isto bilo u redu znate kada? To bi bilo u redu da se to napravilo recimo 2006. godine kad su se pojavile prve inicijative od strane sindikata i 2007. od udruga. U redu, onda se te inicijative prikupe i brzo se, odnosno relativno brzo se napravi zakonski prijedlog od strane Vlade zato što to Vlada možda može i najbolje napraviti. Međutim, kada se odugovlači s postupkom na ovaj način onda se vidi zapravo da se manifestira jedna volja u kojoj dolazi do izražaja da se taj zakon ne treba donijeti i da Vlada ima nešto protiv toga zakona. Dakle, moja je teza, ali nije to samo u ovom slučaju, takvih slučajeva ima više, ne bih sad o njima govorio jer naprosto nema smisla. Vlada u ovom slučaju i u sličnim situacijama vrši mobing nad Saborom i to je ono što ja ne mogu prihvatiti jer ne poštuje niti saborske zastupnike niti njihove klubove, niti radna tijela kada predlažu neke ozbiljne zakonske projekte na razmatranje i donošenje. Zato predlažem da ubuduće Vlada vodi računa o činjenici da postoji zakonodavno tijelo koje se zove Hrvatski sabor u kojem dakle su tri subjekta koja mogu podnositi zakonski prijedlog i da ga tretira barem ravnopravno onim prijedlozima koji dolaze od strane same Vlade prema ovom Hrvatskom saboru. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Pustio sam da ovu raspravu dovršite do kraja, iako nije tema o kojoj danas raspravljamo, ali to bi vam bilo otprilike na isti način kao kad bi se većina bunila zašto oporba ne glasa za zakone koje predlaže Vlada. Dakle, to je nešto što je sasvim normalno. Onaj tko je u Saboru većina, donosi odluke i preuzima punu odgovornost. Imamo jedan ispravak netočnog navoda. Uvaženi zastupnik Boris Matković. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine potpredsjedniče. Pa upravo u ovom pravcu koji ste vi sada kazali, ja bih htio ispraviti kolegu jer tako moram to kazati, a to je da izjava da Vlada vrši mobing Sabora. Pa vidite, poštovani kolega Šprem, ako Vlada na taj način vrši mobing nas ovdje koji sjedimo u Saboru onda ste i vi sada izvršili mobing prema meni i svima nama ovdje govoreći nam o proceduri koju Vlada mora napraviti…
Hvala!
U smislu dakle postupka nekog koji moramo … [[Govornik se ne razumije.]]
Hvala lijepa!
Mislim, nema smisla.
Hvala lijepa!
Znamo mi tu proceduru, ista je stvar.
Uvaženi zastupnik Davorko Vidović. Izvolite.
Kolegice i kolege, ne mogu praviti viceve i štoseve sada na temu koja to ne zaslužuje. Jutros se kad smo išli na posao zajedno sa nama najmanje 200000 ljudi muškaraca i žena, mladih i starih, kvalificiranih, nekvalificiranih išlo na posao s grčem u želucu znajući to je najmanje, znajući da ih tamo čeka sve prije nego ugodna i prijateljska atmosfera bilo od strane njihovih šefova, bilo od strane njihovih kolega. I taj grč pojačan danas će donijeti u svoje kuće, u svoje obitelji i dodatno svojom frustracijom kontaminirati i obiteljski život. Ove naše rasprave su pokazale da smo mi valjda toga svjesni. Tu valjda nema razlike između oporbe i pozicije i opozicije. Ili jesmo ili nismo toga svjesni. Ja bih rekao da da, da se problem prepoznaje i da se nešto u tom smislu mora napraviti. U Hrvatskoj se troši čini mi se 6 milijuna tableta godišnje za umirenje, praksitena, apaurina, ne znam čega sve ne. Dobar dio tih silnih, psihičkih poremećaja kojima su ljudi izloženi, koje trpe proizlazi iz izloženosti između ostaloga i mobbingu na radnom mjestu i nezadovoljstvu uvjetima na radu s kojima se ljudi susreću. To je problem o kojemu valja ozbiljno razgovarati. E sad, ovdje se nalazi jedan rijetko dobar i kvalitetan prijedlog zakona. Meni je znamo da su ga pisali najstručniji ljudi koje mi uopće možemo pronaći za obavljanje toga posla. Nisam čuo niti jedan ozbiljan, niti jednu ozbiljnu primjedbu na bilo koji od instituta u ovom zakonu. Ja to mogu reći hajde pomalo i, neću reći da sam kvalificiran ali u svakom slučaju s jednim iskustvom jer se prisjećam 2003. godine koja je možda u civilizacijskom smislu kada je riječ o ovoj problematici značila iskorak, kada smo donijeli novi Zakon o radu ugrađujući u njega desetak vrlo važnih instituta koji su možda u tom trenutku i deklaratorno izgledali i možda ih doista praksa je to potvrdila nismo dovoljno precizno razradili i tako postavili da oni doista mogu biti i primjenjivi na dobar i kvalitetan način u praksi. Prvi puta smo u zakonodavstvo uveli obvezu poslodavca da zaštiti dostojanstvo radnika. Prvi puta smo upisali da radnik uživa zaštitu od poslodavaca, nadređenih suradnika i osoba s kojima redovito dolazi u doticaj. To je to što se sada u ovom zakonu kvalificira. Uveli smo postupak i mjere zaštite dostojanstva da se uredi kolektivnim ugovorom. Poslodavac koji zapošljava 20 radnika je bio dužan da imenuje osobu koja u njegovo ime dužna je primati i rješavati pritužbe. Osigurali smo da radnik ima pravo prekinuti rad dok mu se ne osigura zaštita. Uveli smo i pravo da radnik od suda zahtijeva naknadu štete i isto tako da prima plaću kao dok je radio za vrijeme prekida rada koji je nastao zbog mobbinga. No međutim, život ide dalje. Praksa je pokazala da su za pojedine od ovih instituta zaštitnih falile sankcije ili falile naprosto provedbene mjere i dio zlostavljanja koja su proizlazila i na koja se odnose ove odredbe Zakona o radu se nisu naprosto mogle provesti. Ja ću podsjetiti, te 2003. godine mi smo donesli Zakon o zaštiti od nasilja u obitelji. Uveli smo institut pravobranitelja za ravnopravnost spolova. Čitav niz kvalitetnih institucionalnih rješenja za sprječavanje nasilja uopće u društvu koje je toliko opterećeno nasiljem smo uveli te 2003. godine. Ali život ne stoji niti smo mi posao završili te 2003. Život se nastavlja dalje. Nastavljaju se i problemi s kojima se susreću naši sugrađani i važno je prepoznavati i pratiti i te probleme i ono što se na planu rješavanja tih problema, jer nismo mi izolirani što se radi drugdje u Europi, u svijetu i to ugrađivati. E sad, ako imamo prepoznat problem oko kojeg se slažemo, ako imamo zakone za koje smo također suglasni da ih treba dorađivati, ako ovdje imamo sada definiran kvalitetan prijedlog Bože moj kao i bilo šta drugo i to se vjerojatno može popravljati. Ja ne vidim nikakvog razloga, jer mi logika predsjedavajućega nije jasna kada je malo čas upozorio da je to ljudi moji podrazumijeva se da je vladajući donose zakone, za njih odgovaraju itd. Da, ali u ovom slučaju nije riječ. Ovdje je riječ o predlaganju. Dakle, imamo kvalitetan prijedlog. Naravno da se ne može usvojiti bez većine u Parlamentu. Da preuzet ćete odgovornost. Recite zašto ne. Zašto ne? Niste ni jedan, kolege, ni jedan jedini ozbiljan razlog da se ovaj zakon ne prihvati osim što dolazi iz redova oporbe. Ali velim, nismo ga pisali ni ja, ni kolegica Sobol, nego su ga napisali doista vrsni stručnjaci koje će i Vlada angažirati ako bude nešto radila. Zašto to ne prihvatite? Ja ne vidim da je to protivno logici parlamentarnoga života, niti će to biti više zakon, niti će to biti poniženje za HDZ ili vladajuću većinu ako se usvoji jedan ovakav zakon. Pa ljudi demonstrirajmo jedanputa i nekakvu ozbiljnost i nije točno da oporba ne prihvaća. Pa ja mislim 85% zakona koje predloži Vlada od strane oporbe se jednoglasno prihvaća, 85% zakona. Pa suludo je da ne odglasamo nešto samo zato što Vlada predlaže. Ali isto tako ne bih rekao da je prepametno odbiti dobre prijedloge koji dolaze od strane. Ja sam obećao mojim kolegicama iz udruge “Mobbing stop“ u Sisku s kojima eto oni su tek na početku svoga rada. Kanim i ozbiljnije surađivati. Obećao sam im podršku za ovaj zakon i obećao sam također da ću ih redovito konzultirati da me izvijeste kao saborskog zastupnika o svim oblicima zlostavljanja koji se događaju na našem terenu. Možda se može i na taj način pripomoći stavljanju fokusa i povećala na svaki pojedini slučaj, možda se može pripomoći da se mobing barem smanji ako se ne može eliminirati. Dakle, shvatite ovu moju raspravu doista kao svojevrsni pledoaje da počnemo razmišljati ljudi o tome, zašto se ne bi smjelo prihvatiti baš ništa što dolazi s one strane i da tu logiku polako mijenjamo jer ona naprosto nema nikakvoga smisla. Ako ima neki ideološki ili kakav drugi stručni bilo kakav ozbiljan razlog, bilo bi ga dobro navesti ovdje. Ja sve ovo drugo naprosto ne razumijem.
Zahvaljujem. Imamo jednu repliku, uvaženi zastupnik Boris Kunst. Izvolite.
Pa, kolega Vidović je ovdje spomenuo čitav niz mjera koji su se unijeli u Zakon o radu dok je on obnašao dužnost ministra rada i socijalne skrbi, tog ministarstva i, hoću reći tu smo samo u jednom dijelu kontradiktorni zato jer je bilo upravo rečeno, od vas, ne od vas, nego kao predlagača da Zakon o radu nedovoljno regulira ta pitanja i u svakom slučaju ja se slažem da ima i te kako dobrih, i o tome sam govorio na kraju, dobrih odrednica zakona koje na neki način u ovom trenutku štite dostojanstvo radnika i na neki način sprječavaju to zlostavljanje na radu. No, tada sigurno kada ste i to stavljali još nije bilo ni Zakona o suzbijanju diskriminacije i Zakona o ravnopravnosti spolova i tako dalje, koji još bolje uređuju to pitanje zaštite zlostavljanja na radu. Ali kad ste spomenuli sve te mjere, ja ću vas podsjetiti na jednu koja sigurno je doprinijela itekako puno problema radnicima, posebno u ovom predjelu zlostavljanja na radu u ovom dijelu zlostavljanja, a to je radno određeno vrijeme. To je isto mjera koja je unijeta tada u Zakon o radu i znate da mnogi danas imaju itekako velikih problema, obzirom da smo konstatirali da se mnogi ugovori o radu sklapaju, odnosno većina sklapa na određeno vrijeme i da su to noćne i životne more ljudima kad otprilike se približava ono vrijeme oko raskidanja. Tako da je, slažem se i ja, isto sam to tvrdio u ovom svom dijelu da i sada Zakon o radu je dobro uredio to pitanje i iz Zakona o radu je upravo dosta toga unijeto u ovaj prijedlog zakona. Ali isto tako kažem, treba pristupiti jednom novom zakonu, možda kvalitetnijem koji će kvalitetnije regulirati pitanje zaštite zlostavljanju na radu i zlostavljanja radnika i zlostavljanja uopće građana. Tako da, ne vidim razloga zašto se tome protivite, da se zajedno sa socijalnim partnerima ne sjedne, dapače, i da tu bude vaš doprinos i da bude doprinos ovog prijedloga zakona u izradi tog novog zakona. To nije ništa tako katastrofično.
Vrijeme. Hvala. Odgovor na repliku, uvaženi zastupnik Davorko Vidović. Izvolite.
Navodio sam te zakone, instituta Zakona o radu naprosto zato što je donesen upravo u mom mandatu. I htio sam reći, ako bi tko imao kakvih autorskih taština ili razloga da ga brani, to bih mogao biti ja. No, međutim, hoću reći život ide dalje. Život ide dalje. Kolegice su točno pobrojale u obrazloženju, u uvodnom dijelu zakona su obrazložile što to sa ovim institutima nije dovoljno dobro. Pa i taj podatak da nisu svi radnici u režimu kolektivnih ugovora, što mi nismo, da se zlostavlja i one koji imaju manje od 20, kod zaposlenika manje od 20. To su dobre primjedbe. To su dobre primjedbe da je netko upozorio u vrijeme dok smo donosili Zakon o radu, pa vjerojatno bi to ugradili. Nije riječ o tome da jednom zapisano za svagda treba braniti kao potpuno nepromjenjivo. A što se tiče okružja, znate to bi otvorilo sada veliku priču. Institut rada na određeno vrijeme oduvijek postoji. Mi smo ga upravo u Zakonu o radu ograničili, istina na nešto duže razdoblje. Prioriteti se mijenjaju. Tih godina 500 tisuća nezaposlenih ljudi nas je dočekalo, zemlja u recesiji. Najvažnija zadaća je bila uspostaviti veću zaštitu autsajdera, onih koji se nalaze izvan svijeta rada. Tu smo bili fokusirali, tu smo bili fokusirali kako ljude dobiti da rade bilo kako, pa i na određeno vrijeme, zašto ne. Ali smo, nemojte zaboraviti, osigurali za te ljude status kao da rade na neodređeno vrijeme, dakle i staž im je išao, i zdravstveno osiguranje. To je prava istina.
Zahvaljujem. Uvaženi zastupnik Goran Heffer. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, kolegice i kolege koji ste još prisutni. Ja ću nastojati biti kratak. Naravno, kao što smo u uvodnom dijelu ovog prijedloga zakona više puta čuli, zlostavljanjem na radu, odnosno mobingom se bavi tek unazad 4 stoljeća u svijetu, svjetski psiholozi, dok je to kod nas tema tek unazad nekoliko godina. To ne znači da mobinga nije bilo, nego tek da vjerojatno još uvijek nedovoljno znamo o njemu, nedovoljno ga poznajemo, a pogotovo nedovoljno govorimo ondje gdje bi o tome trebalo govoriti. Počesto se on, ne samo ne prepoznaje, nego se zapostavlja i svjesno negira. To je jedan specifični oblik ponašanja na radnom mjestu kojim se, ili jedna osoba ili skupina osoba odnosi prema nekakvoj, da tako kažemo trećoj osobi, s ciljem ugrožavanja njezinog ugleda, časti, dostojanstva i svega onoga ljudskoga što ima u toj osobi, pa sve do toga da se nastoji eliminirati s radnog mjesta ili u fizičkom smislu. Naravno da je zlostavljana osoba i bespomoćna i u nemogućnosti da se obrani od takvog ponašanja. Stoga se s pravom može reći da je to jedno kolektivno uzurpiranje svih prava ljudskih, građanskih, pa i svih onih ostalih. No, istraživanja koja su ovdje spomenuta ukazuju još uvijek da je broj osoba koje su zlostavljane izuzetno velik. Naznačene su, odnosno citirane mnoge ankete. Naravno, te ankete ovise o tome gdje se provode, u kakvim uvjetima se provode, dakle u ekonomsko razvijenim ili nerazvijenim uvjetima. Ja ću iskoristiti ovu priliku spomenuti jednu anketu koja je krajem listopada 2008., dakle evo prije nekih 3 mjeseca provedena u Vukovarsko-srijemskoj županiji, proveo ju je dakle nezavisni sindikat, vinkovačka podružnica i na 761 anketaru koji su predali dakle upitnik jer su oko 2000 upitnika podijelili u uvjetima da je recimo više od 50% bilo muškaraca jer obično se ide sa jednom predrasudom kako su žene te koje su primarno ugrožene, primarno zlostavljane na radu, došlo se do podataka koji su u mnogome slični onome što je i kolegica Crljenko spominjala jer je to vjerojatno bilo jedno zajedničko istraživanje na razini cijele Hrvatske, ali u nekim stvarima bih rekao da je onaj dio nerazvijenosti ekonomske koja postoji u Vukovarsko-srijemskoj županiji dao odraza i na ovo pitanje tako da strah od gubitka radnoga mjesta, strah od pokazivanja otpora zlostavljačima je bitno naglašen u odnosu na neka druga područja. Negdje 56% je dakle anketiranih potvrdilo da su bili žrtve mobinga a otprilike toliko ili nešto malo više da su bile nazočne prilikom izvođenja mobinga nad nekom trećom osobom. Ono što je teško za shvatiti ili je za shvatiti to da ti ljudi ne osjećaju dovoljno hrabrosti da se bilo stručnim osobama, bilo nadležnim unutar samog poslovnog sustava obrate s tim problemom nego o tome razgovaraju s prijateljima, o tome razgovaraju sa članovima obitelji i to se zatvara kao jedan zatvoreni krug dok nasilje i dalje traje. Uslijed toga svega ne čudi da određeni dio osoba koje su izložene takvim ponašanjima kao što reče i kolegica Crljenko osim onoga stresa koji uz dužno poštovanje prema toj bolesti još uvijek je nedovoljno objašnjen i mislim da se Hrvatskoj prema njemu još nedovoljno znamo i odnositi. Osim toga, pokazan je i veliki dio bolesti koje su završavale po ustanovama. Na kraju krajeva, ono što je također žalosno jeste da je poslodavac nezainteresiran za probleme koji su evidentni u tim pojavama. Ono što je mene zainteresiralo iz ove ankete a što se odnosi na ovaj današnji prijedlog zakona jeste da je 51% anketiranih izjavilo da ne znaju odnosno nisu upoznati s mjerama zaštite od uznemiravanja i zlostavljanja na radnom mjestu odnosno nisu upoznati sa postojanjem određenih zakonskih propisa na koje se mogu pozvati i sukladno kojima mogu ostvariti svoje pravo na jedan miran i normalan rad. Dakle, i taj element pokazuje da je potreban jedan zakon koji će se ciljano baviti ovim teškim problemom. Mobing je naime pojava koja se događa svugdje na svim razinama, gdje god postoje poslovni sustavi, gdje god postoje ljudi koji obavljaju neki posao, koji su potčinjeni poslodavcima ili koji imaju radni okoliš u kome ne postoje dobri radni odnosi pojavljuje se i mobing. Vrlo često unatoč ukazivanju da je nešto mobing postoje pojave da se kaže da to nije tako, dakle da se to sve zanemaruje, da se sve to relativizira pa nakon određenog vremena čak i zaboravi. Otprilike kaže se to je jedan neshvaćeni događaj. Ishitreno je reći da je to to itd. Ali ja ću vam ukazati na jedan slikoviti primjer koji je bio u medijima dosta puta spomenut i to jedan nedavni slučaj koji se dogodio krajem kolovoza prošle godine kada je recimo sindikat zaposlenika u hrvatskom školstvu Preporod javno optužio prosvjetne vlasti da provode mobing nad učiteljima koji ne žele sudjelovati u poslovima vezanim za podjelu besplatnih udžbenika. Dakle, naslov je bio "Ministarstvo provodi mobing nad školama". Unatoč dakle dogovora prosvjetnih vlasti sa sindikatima da će se navedeni poslovi podjele tih besplatnih udžbenika obavljati samo dragovoljno određeni kako tada rekoše neposlušni nastavnici pa čak i ravnatelji škola biti su izloženi intenzivnim pritiscima i zastrašivanju ako su te poslove odbili raditi. Neki od ravnatelja osnovnih škola javno su se i oglasili u svezi poziva iz nadležnog ministarstva i iz agencije za odgoj i obrazovanje u svrhu upozorenja da se udžbenici moraju podijeliti pa je u protivnom ukoliko se to ne napravi najavljena mogućnost posjete prosvjetne inspekcije. Dakle, postoji mobing i na toj razini ne samo mobing na razini čovjek čovjeka. Naravno da je strah od ministarstva veliki jer ministarstvo utječe na izbor ravnatelja pa se onda ta spirala mobinga spuštala dalje jer su ravnatelji svoje zaposlenike pritiskali da moraju podijeliti te udžbenike. Bilo je niz prijetnji itd. Sindikat je tada pozvao i ministra nadležnoga da se oglasi odnosno da pomogne, da zaštiti radnike. Međutim, nažalost ministar se tada nije oglasio. Naravno da ćemo mi danas ovdje razgovarajući o tome pogotovo od kolega iz stranke na vlasti reći da to nije tako, da je to neshvaćeno itd. samo zato što je u pitanju ministar odnosno u pitanju je ministarstvo. Ali evo, upravo iz tih razloga potrebno je da imamo zakon koji će nedvojbeno neke stvari riješiti, koji će dati podlogu da se neke stvari sankcioniraju i da ne bude ovakvih događanja. Evo, neću dakle dalje dužiti. Naravno da se zalažem za ovaj zakon jer on mora biti ciljan na određeno ponašanje kako bi ga se moglo sankcionirati. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Imamo jednu repliku, uvaženi zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Kolega Heffer, s pravom ističete ovo zlostavljanje ministarstva prema nastavnom osoblju, ali zaboravljate pri tome jedan recentni, svježiji primjer a to je zlostavljanje koje ministar Milinović provodi nad liječnicima obiteljske medicine zbog toga što oni neće potpisati anex ugovora. Pazite, oni imaju ugovor koji im vrijedi još godinu dana. Ugovori se moraju poštivati. Ako jedna strana neće potpisati anex ugovora neće, to je njegova volja jer ima važeći ugovor. Nitko ga ne može prisiliti da sad potpisuje nešto što ne želi potpisati. Ali ministar Milinović njima prijeti otkazima, ministar Milinović provodi zapravo klasičan primjer mobinga, klasično zlostavljanje radnika na radu koristeći se svojim položajem ministra. Ali kao što vidimo, sve više i više imamo razloga, sve više argumenata po kojima postaje jasno zašto HDZ ne želi prihvatiti ovaj zakon.
Zahvaljujem. Odgovor na repliku. Izvolite.
Hvala lijepa. Kolega Staziću, pa ja sam zbog dužine rasprave fokusirao se na jedan segment, ali i između ostaloga i stoga što sam bio u prilici da me određene kolege nastavnici pitaju čak i nakon očitovanja sindikata o tome da to ne treba raditi, što da rade jer su njihovi ravnatelji i dalje inzistirali o tome, bilo je i pisanih dakle naredbi. Spominjale su se i tzv. radne obveze i tako dalje. Sve u svemu dakle, je li mobing ili nije mobing? O tome se očito može razgovarati, ali da je neprimjereno ponašanje i da je ponašanje koje nije u skladu sa takvim sustavima i ovo u zdravstvu o čemu je kolega Stazić govorio, i ovo u obrazovanju, odnosno u školstvu definitivno je područje o čemu treba, ne samo razgovarati nego i zakonski ga urediti. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Idemo dalje sa pojedinačnom raspravom. Zadnji na redu je uvaženi zastupnik Jerko Rošin. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedavajući, predsjedniče Hrvatskoga sabora, kolegice i kolege. Ja znam da vas još samo moja rasprava od ručka, jela, odlaska kući itd., ali nekako stjecajem okolnosti je ispalo da sam ja taj finis, kao i … [[Govornik se ne razumije.]] pa onda da vam rečem par stvari. Prvo vratio bih se kolegici Sobol, sa podrškom mislim da je temu stavila na stol koja je vrijedna pozornosti i angažirana je na tome da se temi zlostavljanja na radnom mjestu posveti određena pozornost i mislim da ta tema zaslužuje tu pozornost. A cijena pod takvom snagom pohvale vama za to, ja bih uputio pokudu gospodinu kolegi Staziću što jednu temu koja je izuzetno sadržajno vrijedna o mom uvjerenju se vulgarizira stavljajući u jedan politički okvir. Jer kada o tome razgovaramo kroz jedan politički okvir onda se, gubi se ona bitna nit a to je rasprave o samoj temi, o samom sadržaju, dobiva jedan drugi, drugi okvir. Prispodobom, ove dvije pohvale i pokude, tako isto kolegi Špremu da je onda sasvim jasno i kako neke stvari mogu teći naprijed u jednom smislu sadržaja, u drugom smislu forme. Jer ako dovodite pitanje zlostavljanja u politički okvir da jedna opcija ugrožava drugu to bi nas vratilo u mnoga davna vremena kada sam zaista ja doživljavao zlostavljanje ali pokušavam zaboraviti puno toga. Kada bih govorio o zlostavljanju kao temi na radu, a zlostavljanje mislim nije tema samo rada nego je tema općenito ali u ovom slučaju govorim o zlostavljanju na radu, mogu vam kazati da već dugo vremena sam uvjetno rečeno poslodavac i da u mojoj tvrtki ne postoje nikakvi problemi, dapače, u mojoj firmi se svaki dan ruča, svi uposleni zajedno ručaju, da bi raspravili ne samo stručne probleme nego i obiteljske eventualno probleme na koje se može pomoći i moje uvjerenje da ljudi s kojima dijelim kruh, s kojima jedem, s kojima blagujem, mi neće nikada zabiti nož u leđa. Takav je moj jedna dojam, ne znam je li to ispravno ili nije ali preko 30 godina tako se u mojoj firmi događa u vrijeme prošle države kada sam ja bio sasvim na tržištu nimalo zaštićen, ali tako se ponašalo. Dakle, to proizlazi iz jednog mog svjetonadzora i svjetonadzora ljudi koji samnom dijele taj radni dnevni prostor u kojem provodim puno više vremena nego kući pa moja žena kaže da mi je zapravo to pravi dom ne ono doma i zbog toga imam na zidu i slike i obitelji i puno toga što mi … [[Govornik se ne razumije.]] život. Da je po mome svjetonadzoru i svjetonadzoru meni bližnjih, zakon ne bi bio ni potreban o ovome maltretiranju na poslu jer jednostavno ne mogu razumjeti da netko nekoga zlostavlja. Ali sam svjestan toga da se to događa i da to na neki način treba spriječiti … [[Govornik se ne razumije.]] ali se ubija. Jer, kolegi Vidoviću, nema ga ovdje, ja mogu zamisliti da mnogi idu sa grčem u posao, ja nasreću ne idem, ali možda moja djeca idu sa grčem na posao, jer doživljavaju isto tako zlostavljanje na poslu i vjerujte mi, zlostavljanja nisu samo od poslodavaca, nego i od onih sa kojima zajedno dijelimo isti prostor. Tako ta relacija poslodavca i zaposlenog opet stvari polarizira i bježi se od stvarne teme zlostavljanja a svodi se opet u neku vrst političkog konteksta koja nije dobra. Mislim da puno primjera koji su se navodili, navodili su se, zaista postoje, niti jedan od primjera nije dokaz niti više ni manje koji će pretegnuti na neku stranu, samo jedna od ilustracija ne trebamo se u to uvjeravati da takvi primjeri postoje da ih ne treba podržavati. I u krajnjem slučaju to nije neka hrvatska specifičnost, to je opća specifičnost ljudskih odnosa a koliko je važna, pokazuje da je Obama jednu od prvih deklaracija koje je potpisao potpisao je upravo o tome da ničija ni boja kože, ni vjera niti ostalo, pa niti plaća između ženskih i muških uposlenika ne bi trebala biti zbog toga drugačija. Dakle, na tragu smo istih problema, i pokušaja istih rješavanja. Činjenica je da mnogi zakoni koji danas postoje, koje imamo, reguliraju na ovaj ili onaj način ili na sličan način ovu problematiku, ali smo isto tako svjesni da praksa ide često puta drugačije od onoga kako je zakonom predviđeno. Nažalost i mediji koji prenose te probleme i koji prenose općenito problematiku zlostavljanja i sami sudjeluju u tome. Ne kažem tiskom, nego i uposlenim medijima doživljavaju takve stvari a postoje primjeri ili špekulacije da neki urednici na neke novinare baš tako napišu članak ili tako ga ne napišu, dakle, zloupotrjebljavajući svoj položaj, dakle, to mislim da je zlostavljanje na neki način isto tako zlostavljanje i zloupotreba. Govorit o etičnosti naših međusobnih odnosa, ne bi nikada trebalo, na tome bi trebalo uvijek uznastojati sve više jer to predstavlja utopiju ili ne, ne znam ali od te utopije ja osobno ne odustajem i ići unaprijed u borbi da se takvo nešto dogodi. Zato mi se čini da zakon koji će regulirati ovu problematiku treba donijeti čim prije, apsolutno se slažem, ali mislim da taj zakon treba biti najbolji što može biti. Zbog toga ne vidim problem u tome da se dva prijedloga zakona čak i međusobno natječu, pa da vidimo koji je zakon bolji sam po sebi. Iz toga proizlazi da ne bi ni oni koji su predložili ovaj zakon trebali imati ništa protiv toga da se donese i zakon koji je bolji od toga, i da vidimo je li takav zakon može biti i bolji od ovoga prijedloga. Dakle, činjenica je koja bi nas trebala brinuti da se takav zakon koji regulira tu problematiku čim prije donese, ali bitno je da bude kao što vi kažete, upravo ovakav, i onda se rasprava skrene iz problematike zlostavljanja u problematiku funkcija demokracije i odnosno, pravila igre i mehanizama za koje sve znamo, pa evo tako nekako u to krenemo. Dakle, ne bi trebali imati ništa protiv toga da se donese i bolji zakon, ali je isto tako jedna činjenica da ova problematika možda eskalira, da se možda problematika tih nekih odnosa kod nas pojavljuje po prvi put iz uvoza prema Hrvatskoj, nekih stanja, nekih odnosa pa se čak prijetio uvozima i anarhičnim ponašanjem itd. … [[Govornik se ne razumije.]] po novinama što se piše, bit ćete i vi Grčka, bit ćete ovo i ono, dakle i to je neka vrsta medijskog zlostavljanja mene. A sama riječ mobing mi je na neki način zlostavljanje. Ako imamo riječ zlostavljanje onda zašto ne bi koristili taj termin nego bi se koristili mobingom umjesto zlostavljanjem. Hvala vam lijepa, ako ste gladni idemo.
Zahvaljujem, uvaženi zastupniče. Imamo jednu repliku. Uvaženi zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Cijenjeni kolega Rošin, zamjerate mi da jednu kvalitetnu temu, važnu temu vulgaliziram time što ju politiziram i u tome, po mom skromnom mišljenju, griješite. Ne politiziram. Politizira suprotna strana ove sabornice, vaša strana. Pa ako mi dozvolite, i vi sami ćete politizirati kod načina glasanja u ovom zakonu. Zašto? Ja sam pažljivo slušao vašu raspravu. Vi niste izrekli niti jednu jedinu zamjerku na predloženi tekst. Dapače, vi ste rekli da ne vidite ništa loše u tome da dva prijedloga se natječu pa da se vidi koji će biti bolji da usvojimo najbolji zakonski tekst. Ali u tom slučaju vi biste morali glasati za zaključak, prihvaća se prijedlog zakona u prvom čitanju, upućuje se predlagatelju sa svim primjedbama, prijedlozima i mišljenjima da izradi konačni prijedlog zakona. Možemo dodati i drugu točku. Obvezuje se i Vlada Republike Hrvatske da zajedno sa predlagateljem pripremi konačni tekst zakona. Kad biste vi glasali za takav zaključak onda biste vi bili dosljedni onome što ste ovdje rekli, ali s obzirom da ćete vi glasati skupa sa svojim klubom da se ovaj zakonski prijedlog odbije, a nemate za to argumente, onda vi politizirate banalnu temu, a ne ja. Hvala vam.
Zahvaljujem. Odgovor na repliku. Uvaženi zastupnik Jerko Rošin. Izvolite.
Dvije teze koje ste iznijeli, odnosno dva elementa vaše replike na moje govorenje. Prvo, ja sam rekao da politizirate jer ste doveli jedno stanje u kontekst HDZ i netko drugi. Taj HDZ i netko drugi, to je odmah politički kontekst rasprave, jer taj netko drugi je oporba HDZ-u. Bez obzira, dakle, doveli ste dvije opcije koje se međusobno suprotstavljaju i ja nisam htio da kroz to razgovaramo o zakonu vrijedne pozornosti. Zato kažem da politizirate, jer da ste rekli općenito onda ne bi bilo politiziranje. A ja nisam htio jer nisam kazao kako se SDP ponašao prema nekome drugom u vrijeme kad je tako mogao. Dakle, ja nisam htio politizirati. To je prva stvar. A druga stvar, kolega Stazić, ja sam friški u Saboru. Ja ne znam puno o Saboru, vi imate dugi staž u Saboru pa znate kako mehanizmi u Saboru funkcionirao. U krajnjem slučaju, što je jedan rekao, demokracija nije najbolja, nije dobra, ali je najbolja što možemo imat i taj mehanizam većine uvjerljiv je bio i prije, uvjerljiv je i sada i u vremenima dok ste vi obnašali vlast. Dakle, ja se ne čudim tome, nego se čudim da se vi čudite da taj mehanizam funkcionira. Demokracija i volja većine će kazat ono što misli.
Zahvaljujem. I pet minuta u ime Kluba nacionalnih manjina, uvaženi zastupnik Furio Radin. Usmeno se prijavio.
Drugi put ću se javit pismeno. Hvala lijepa. Biti ću vrlo kratak tako da ovaj petak može zapravo… … [[Upadica se ne čuje.]] Ne, bit ću kratak zato što inače moram biti kratak jer… Pogledajte, tko je pažljivo slušao ovu raspravu vidio je da se ona zapravo odvijala u dvije dimenzije, u dva klastera da tako kažem. Prvi je bio onaj koji je govorio, a mislim sasvim opravdano, o tome da mobing je kategorija koja se odnosi na sve one koji jesu drugačiji i koji misle drugačije, na manjine svih vrsta, ne govorim o nacionalnim manjinama. Ne želim govoriti pro domo nesua kao što neki kažu nego pro domo mea, da je mobing kategorija koja štititi sve one koji na neki način mogu bilo kako biti počinjeni drugima. I slažem se, kolega Rošin, ne samo oni koji su počinjeni nego oni koji rade s drugima jer ima nekih koji su i po karakteru i kao ličnost jači od drugih pa su skloni nekakvoj vrsti prevladavanja nad drugim pa zato i mobinga, mobinga odnosno kako god hoćete da ga nazovemo. Druga je bila ta gdje se pokušavalo dobivati političke poene pa onda naravno legitimno, to je Arena takve vrste. Međutim, u pokušavanju dobivanja političkih poena iz sasvim razumljivih razloga izostavljen je jedan cijeli set pitanja mobinga i to su, tko zna zašto, nitko nije govorio o mobingu unutar stranaka i o tome kako se on odvija i o tome na koji način prevladavaju mišljenja i na koji način se odražava, realizira se ona poznata Luxemburga rečenica da je sloboda za one koji misle drugačije i koji jesu drugačiji. Koliko u strankama se to poštuje, ja bih vas pitao. Koliko u strankama, u svim strankama, koliko se poštuje jedna druga stvar koja je također bitna. Vi znate kada se ide na izbore postoji jedan redoslijed. Stranka koja pobjeđuje odnosno koalicija koja pobjeđuje daje ljude na određenim dužnostima pa onda se moraju naći zamjene. Te zamjene su u apsolutnoj ingerenciji predsjednika stranaka i dvoje, troje ljudi u svakoj stranci koji vrše mobing i nađu koga god žele da dođe umjesto njega. Pričao sam sa određenim europskim kolegama. Znate, ovdje kod nas se kaže toga nema nigdje u Europi. Obično ima drugdje stvari, ali ovo doista nema nigdje u Europi gdje dvoje, troje ljudi zapravo kažu tko će sjediti u ovome Saboru. Na kraju, mi smo jako zainteresirani kao nacionalna manjina da se o tom problemu govori. Dogovorite se vi kako ćete nastaviti taj razgovor o jednom pitanju koje nije političko, koje je samo posredno političko, koje je najviše humane naravi. I molim vas, idimo u drugo čitanje i sjedite zajedno da o tom pitanju doista raspravljamo kao ljudi, a ne samo kao političari. Hvala.
Zahvaljujem. I konačno, u ime predlagača, uvažena zastupnica Gordana Sobol. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, kolegice i kolege. Najprije, naravno u ime predlagatelja ovoga zakona zahvaljujem stvarno svima koji su se uključili u današnju raspravu. Mislim da je bilo dobrih rasprava, meni izuzetno osobno dragocjenih prijedloga i ukazivanja i na neke stvari koje se u ovakvom prijedlogu zakona mogu doraditi, naravno ukoliko nam date priliku da to učinimo do drugog čitanja. I naravno da bi nas u klubu SDP-a itekako veselilo da ovaj zakon dobije prolaznu ocjenu od svih u ovom Saboru i da se omogući da uđe u drugo čitanje i da onda u tom prostoru dobije mogućnost, pa i onda u saborskoj raspravi da se takmiči eventualno i sa vladinim prijedlogom za kojeg očekujem da bi u tom periodu trebao doći do saborskih klupa. Međutim, ne znam da li je to moguće. Naime, ipak se danas iz vladajuće koalicije, svi su se nekako trudili da nekako objasne zašto u stvari ne mogu podržati ovaj prijedlog, mada u stvari nekih većih posebnih zamjerki mu se nije nalazilo. Pa to je čak pomalo nekad izgledalo i simpatično, a možda se malo pokušalo kod nekih sakriti i određena doza nelagode. Zašto? Pretpostavljam zbog toga što netko je danas ovdje rekao ovaj prijedlog zakona nismo pisali mi u klubu SDP-a. Ovaj prijedlog zakona rezultat je rada grupe ljudi, stručnjaka koji je svaki na svom području stručnjak i trenutno su vodeća imena u Hrvatskoj kada je u pitanju problematika zlostavljanja na radu. Ja ću sad pročitati njihova imena: Profesorica doktorica znanosti Jadranka Musterbegović, Medicinski fakultet u Zagrebu. Profesorica doktorica znanosti Nada Bodiroga Vukobrat, Pravni fakultet Rijeka. Docentica doktorica znanosti Slađana Štrkalj Ivezić, psihijatrica, Psihijatrijska bolnica Vrapče. Magistra znanosti doktor Elvira Kojić, specijalistica psihijatrica, Opća bolnica Virovitica. Magistra znanosti Snježana Vasiljević, asistentica, Pravni fakultet Zagreb. Magistar znanosti Saša Petar, diplomirani ekonomist. Primarius doktor znanosti Marija Zavalić, predsjednica Hrvatskog zavoda za medicinu rada. Luka Mađarić, predstojnik Ureda za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske. Dušanka Marinković Drača, diplomirana pravnica. Višnja Ljubičić, Ured za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske. Teuta Barušić, tajnica Psihološke komore Hrvatske. Irena Radić, odvjetnica iz odvjetničkog ureda Par. Jadranka Apostolovski, predsjednik Udruge za pomoć i edukaciju žrtava mobbinga. Te, Sandra Lukić, koordinatorica radne skupine iz Udruge za pomoć i edukaciju žrtava mobbinga. I na svom posljednjem sastanku dana 12.4.2007. dovršili su prijedlog nacrta, Nacrt prijedloga zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu. Pa gledajte, ako ni zbog ničeg drugog, a ono i zbog ovih imena koje sam ovdje nabrojila bi svi zajedno trebali glasati da ovaj prijedlog zakona uđe u drugo čitanje. Također želim na raju još jedanput podsjetiti. Ovaj prijedlog zakona od strane udruge “Mobbing“ koja je koordinirala čitav posao upućen je svim klubovima u ovom Saboru i onih u opoziciji i onim u vladajućoj koaliciji. Upućen je i prema Vladi i prema GSV-u. Znate, sad će ispasti da zbog toga što je jedino SDP ozbiljno uzeo u razmatranje taj dopis, a drugi su vam ne znam šta napravili s dopisom. Nisu se čak ni udostojili javiti udruzi “Mobbing“, negdje bacili na stranu, ignorirali, bacili u smeće. Sada samo zbog toga izgleda da se ovaj zakon neće propustiti dalje u proceduru. Naravno, možemo mi ovdje govoriti ne znam što, to je vaše pravo, to je dio i te političke borbe s koje ipak na kraju ovise zakoni koje ćemo donijeti. Ali znate, kolegice i kolege, kada je u pitanju pravo na dostojanstveni rad, a dostojanstveni rad znači rad koje je znači produktivno radno mjesto u kojem se štite prava radnika, na kojem se može zaraditi dostojan dohodak uz postojanje odgovarajuće socijalne zaštite radnika kada je u pitanju takav radi i zaštita radnika, najmanje bi trebalo biti važno tko je zakon predložio, tko ga je uputio u proceduru, već bi trebalo biti važno da se takav zakon, a iskazana je potreba, što prije donese i ovaj zakon jednako vrijedi. Bez obzira da li ga je predložila vlast ili oporba, ma koliko god se danas neki trudili dokazati suprotno. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. I imamo dva ispravka netočnog navoda. Prvi je uvaženi zastupnik Andrija Hebrang. Izvolite.
Hvala lijepo. Štovana kolegice, nije točno da smo osjetili nekakvu nelagodu dok smo govorili protiv ovog zakona, nego jednostavno imamo skice zakona kojeg na istu temu izrađuje Vlada Republike Hrvatske i koji je kvalitetniji. U kojem su sudjelovali i neki stručnjaci koje ste vi naveli … … [[Upadica se ne čuje.]]
Molim vas, molim vas.
Ispravljam vaš netočni navod. U Poslovniku piše da imam pravo ispraviti vaš navod.
Samo izvolite.
I dakle, tamo su i oni stručnjaci koji ste vi dio njih naveli i puno šire. I drugi netočan navod nismo se očitovali na dopis Udruge mobing. Ja sam ga dobio, ali nisam razumio što znači mobing, ja sam mislio da je to jogging, pa nisam odgovorio. Da je pisala lijepa hrvatska riječ zlostavljanje, ja bih to razumio pa bih odgovorio.
Zahvaljujem. I drugi ispravak netočnog navoda, uvaženi zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Hvala lijepa. Kolegice Sobol, kažete da je to što ovaj zakon neće biti propušten u drugo čitanje dio političke borbe. To je netočno. To može biti eventualno dio političke kulture jer kad bi to bilo točno da je to politička borba, onda bi oporba odbijala sve zakone koji dolaze od strane Vlade jer bi to podrazumijevalo principe te borbe. Kao što sami znate, to nije tako. Oporba prihvaća oko 80, 85% zakonskih prijedloga Vlade. Zašto? Pa zato što je odgovorna. Zato što smatra da ti zakoni su kvalitetni i da popravljaju stanje u društvu. I zato što smatra da je to dio političke kulture prihvatiti zakone koji dolaze od Vlade ako su oni kvalitetni. Kao što smatramo da bi dio političke kulture trebalo biti i to da se prihvate … [[Govornici govore u glas, ne razumije se.]]
Zahvaljujem.
Zahvaljujem.
Zahvaljujem, zahvaljujem. Time smo zaključili raspravu. Zaključujem raspravu. Glasovati ćemo kad se steknu uvjeti. I nastavljamo u srijedu u 9,30 sa točkom 6. Prijedlog zakona o dopunama Zakona o odlikovanjima i priznanjima Republike Hrvatske, prvo čitanje, P.Z. br. 114. Predlagatelj je zastupnik Ante Kotromanović. Iza toga ćemo raspravljati o Zakonu o izmjenama i dopunama Zakona o sprječavanju nereda na sportskim natjecanjima, P.Z. br. 248. Zahvaljujem i želim vam ugodan vikend.
Prijedlog zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu, prvo čitanje, P.Z. br. 55, predlagatelj: Klub zastupnika SDP-a. Rasprava je zaključena. Dajem na glasovanje zaključak sukladan prijedlozima saborskih radnih tijela i mišljenju Vlade Republike Hrvatske koji glasi: Ne prihvaća se Prijedlog zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu. Tko je za ovaj prijedlog da se ne prihvaća Prijedlog zakona o sprječavanju zlostavljanja na radu? Hvala. Protiv? Hvala. Suzdržan? Ovaj zaključak je prihvaćen većinom glasova, 76 glasova za i 44 glasa protiv. Dobro jutro dame i gospodo zastupnici, nastavljamo sa 8. sjednicom. Na redu je - Prijedlog zakona o dopunama Zakona o odlikovanjima i priznanjima Republike Hrvatske, prvo čitanje, P.Z. br. 114 Predlagatelj ovog akta je zastupnik Ante Kotromanović na temelju članka 129. Poslovnika Hrvatskoga sabora. Kod donošenja ovog zakona primjenjuju se odredbe Poslovnika koje se odnose na prvo čitanje. Prijedlog akta primili ste poštom. Vlada je dostavila mišljenje. Raspravu su proveli Odbor za Ustav, Poslovnik i politički sustav, Odbor za zakonodavstvo, Odbor za obranu i Odbor za ratne veterane. Izvješća ste primili na sjednici. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Molim? Da. Gospodin zastupnik Ante Kotromanović. Izvolite.