Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 24. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: dr. Franc Trček od 14.30 do 17. ure, Samo Bevk in Franc Rosec. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 10. TOČKO DNEVNEGA REDA – DRUGA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITVI ZAKONA O ORGANIZACIJI IN FINANCIRANJU VZGOJE IN IZOBRAŽEVANJA, SKRAJŠANI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 38 poslank in poslancev s prvopodpisanim Danijelom Krivcem. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici predlagateljev, kolegici Mojci Škrinjar.
Hvala lepa za besedo, predsednik. Pozdravljeni, kolegice in kolegi ter slovenska javnost! Pred sabo imamo Predlog zakona o dopolnitvi Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, ki uresničuje odločbo Ustavnega sodišča z dne 4. 12. 2014 v povezavi z odločbo Ustavnega sodišča z dne 12. 3. 2020. Ustava Republike Slovenije v 57. členu določa: »Osnovnošolsko izobraževanje je obvezno in se financira iz javnih sredstev.« Zakon o osnovni šoli v 3. členu določa: »Obvezno osnovnošolsko izobraževanje traja devet let.« Zakon o osnovni šoli prav tako določa v 14. členu: »Program osnovnošolskega izobraževanja obsega obvezni program in razširjeni program.« Iz povedanega sledi, da imamo vedno opravka s terminom »osnovnošolsko izobraževanje, ki je obvezno«, kar pomeni, da se to po ustavi v celoti financira iz javnih sredstev. Ustavno sodišče je v odločbi iz leta 2014 sledilo tej logiki, nato pa leta 2020 deloma spremenilo odločitev ter umetno razdelilo osnovnošolsko izobraževanje na javno financirani za učence obvezni del ter na zanj neobvezni del, ki mu določi drugačen odnos. To je strokovno sporno, saj nekateri otroci nujno potrebujejo tudi obiskovanje za njih sicer neobveznega dela, na primer, podaljšanega bivanja, saj bi brez tega morda tudi ne mogli redno napredovati. Podaljšano bivanje služi otrokom, da lahko s časovne distance in tudi s pomočjo učitelja ponovno zavzamejo odnos do snovi, jo bolje razumejo in osvojijo. Če doma teh pogojev nimajo, na primer, mirnega kotička za učenje, reda in skrbnih ter izobraženih, predvsem pa prisotnih staršev, je otrokovo napredovanje lahko hudo v nevarnosti. Otrokom želimo dati enake izhodiščne možnosti, ne le zaradi njih samih, temveč tudi zaradi družbe, ki šteje več z vsakim bolje izobraženim posameznikom. Toda Ustavno sodišče je odločilo in zaradi varovanja pravnega reda ter v političnem okolju minimalnega sledenja otrokovim potrebam in pravicam je pred nami zakon, ki ureja polno financiranje enega dela osnovnošolskega izobraževanja otrok, vključenih v osnovno šolo, katere ustanovitelj ni večinski, lokalna skupnost, temveč zasebnik, in zakon v tem sledi ustavni odločbi. V Sloveniji je 448 osnovnih šol, ki jih je ustanovila lokalna skupnost, in 6 osnovnih šol, ki so jih ustanovili zasebniki, 5 šol po posebnih pedagoških načelih, dve waldorfski šoli in dve montessori šoli, pa šola po posebnih načelih vzgoje za življenje ter ena katoliška osnovna šola. Ustanovitelji so v dveh primerih Katoliška Cerkev, v štirih primerih pa fizične osebe. Plače v zasebnih šolah morajo biti v skladu z določili ZOFVI kot v javnih šolah. Stroški investicijskega vzdrževanja plačuje ustanovitelj, torej ali lokalna skupnost ali pa zasebnik, če je ta ustanovitelj. Zasebnik pridobiva sredstva za to iz šolnin, medtem ko javna šola pridobiva za to denar iz davkoplačevalskega fonda. Plače zaposlenih, materialni stroški programa, didaktična sredstva za del, ki je za otroka obvezen, bodo v skladu z novelo pokriti v celoti iz javnih sredstev v zasebni šoli, za del, ki je pa za otroka neobvezen, pa ostaja financiran tako kot doslej, torej 85 %. Zasebne šole s posebnimi pedagoškimi načeli in katoliške šole so doslej s svojimi praksami predstavljale ne le ustavno zagotovljeno pravico izbire, temveč tudi nekatere dobre prakse, ki so se kot uspešne preslikale v program javne šole, na primer didaktika matematika, individualizacija. Slovenska demokratska stranka bo podprla zakon, saj zagotavlja uresničevanje človekove pravice do svobodne izbire izobraževanja. Ta pravica pa mora biti ne le deklarativna, temveč tudi izvršljiva, torej mora biti zagotovljeno tudi primerno financiranje, kar je jasno povedala odločba Ustavnega sodišča iz leta 2001. Z dodatnim financiranjem obveznega programa za otroke v višini 15 % bo zlasti staršev in socialno šibkejšega okolja, sicer tudi davkoplačevalcem, zmanjšana finančno breme. Hvala.
Hvala lepa. Predlog zakona je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici Ivi Dimic.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik Državnega zbora. Državni sekretar in seveda kolegice in kolegi! Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino je na 20. redni seji 16. junija 2021 obravnaval Predlog zakona o dopolnitvi Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Danijelom Krivcem. Kolegij predsednika je na 105. redni seji 14. maja 2021 sprejel sklep, da se predlog zakona obravnava po skrajšanem postopku. Zakonodajno-pravna služba je predloženi zakon proučila z vidika njegove skladnosti z ustavo in pravnim sistemom ter z zakonodajno-tehničnega vidika in k njemu podala nekatere pripombe. Njena predstavnica je povedala, da je predlog zakona sledil vsebini odločb Ustavnega sodišča in odpravlja ugotovljeno neskladje z drugim odstavkom 57. člena Ustave. V nadaljevanju je podala še pripombe na vložene amandmaje. Svoje mnenje je podala tudi Komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport, ki je predlog zakona podprla. Uvodoma je predlog zakona predstavil predstavnik predlagatelja, predstavnik ministrstva je predstavil mnenje Vlade in povedal, da predlagana dopolnitev 86. člena ZOFVI ustrezno sledi odločbam Ustavnega sodišča, zato predlog zakona podpira. Sledila je razprava, v kateri so članice in člani odbora največ pozornosti namenili ločevanju med javnim in zasebnim šolstvom. Nekateri so menili, da je javno šolstvo temelj izobraževalnega sistema, ki ga je potrebno zaščititi. Pojasnili so, da zasebne šole v Sloveniji izkazujejo potrebno kvaliteto izobraževanja, vendar predlog zakona za njih ne vsebuje potrebnih varovalk. Menili so, da ne nasprotujejo zasebnim šolam, ki bogatijo šolski prostor, vendar ne želijo, da se mešata pravica do izbire in pravica do financiranja. Možnost izbire namreč obstaja, vendar je država ob zagotavljanju popolne mreže javnih osnovnih šol ni dolžna financirati. Prav tako svoboda staršev, da vpisujejo otroka v zasebno šolo, še ne pogojuje pravice do financiranja. Drugi pa so menili, da je odločba Ustavnega sodišča jasna, da je potrebno 100 % financirati obvezno izobraževanje tudi v zasebnih šolah. Pri tem so se strinjali, da bi bilo glede na veljavno zakonodajo primerneje 100 % financirati celotno osnovnošolsko izobraževanje, torej obvezni in razširjeni program. Poudarili so, da se ne financira zasebna šola, ampak program, kamor spadajo plače učiteljev, didaktična sredstva in podobno. Tako denar ne gre za šolo, ampak za otroke, da bodo zrastli v ustvarjalne in samozavestne osebe. Brez financiranja zasebnih šol namreč ne bo nobene pluralnosti in bodo imeli dostop do njih le bogati, prav tako pa je ideološki boj na hrbtih otrok nedopusten in nedostojen. Svoja mnenja in stališča so podali tudi vabljeni na sejo, ki so pozdravili predlog zakona in menili, da so dobrodošli vsi predlogi in razprave, ki jih koristijo pri razvoju otrok. Odbor je sprejel amandmaje poslanskih skupin SDS, NSi in SMC k 1. in k 3. členu. V skladu s 128. členom Poslovnika je glasoval o vseh členih skupaj in jih sprejel. Na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, ki je sestavi del poročila.
Hvala lepa. Uvodno obrazložitev mnenja Vlade bo predstavil dr. Damir Orehovec, državni sekretar na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport.
Predsedujoči, hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni, dragi poslanci in poslanke! Kot navajajo predlagatelji, je cilj predloga zakona uresničitev odločbe Ustavnega sodišča Republike Slovenije iz leta 2014 v povezavi z odločbo, ki jo je Ustavno sodišče izdalo v letu 2020. Za namen uresničitve odločbe Ustavnega sodišča, ki od leta 2014 še ni bilo ustrezno zakonsko urejena, predlagatelji predlagajo dopolnitev 86. člena ZOFVI, torej Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, z novim tretjim odstavkom, tako da se zasebnim šolam za izvajanje obveznega javnoveljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja zagotovi enako sredstev, kot jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za javne šole, in se ohrani 85 % sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotovi za izvajanje razširjenega programa v javnih osnovnih šolah. Vse ostale določbe tega zakona ostajajo nespremenjene, saj se nanje odločba Ustavnega sodišča ne nanaša. Vlada Republike Slovenije meni, da predlagana dopolnitev 86. člena ZOFVI ustrezno sledi odločbama Ustavnega sodišča, kot sta v bistvenem povzeti v obrazložitvi predloga zakona. Zato Vlada podpira predlog zakona. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Mateja Udovč bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Spoštovani poslanke in poslanci! S ciljem uresničitve odločbe Ustavnega sodišča iz leta 2014 in v povezavi z odločbo Ustavnega sodišča iz 2020 glede financiranja javno veljavnega programa zasebnih šol danes odločamo o tem, da se Zakon o organizaciji in financiranju vzgoj in izobraževanja dopolni na način, s katerim se bo zasebnim osnovnim šolam za izvajanje obveznega dela javnoveljavnega programa zagotovilo enako sredstev, kot jih država in lokalna skupnost zagotavljata za izvajanje obveznega programa javne šole. Hkrati pa se ohranja dosedanje 85-odstotno financiranje, ki jih država in lokalna skupnost zagotavljata za izvajanje razširjenega programa javne osnovne šole. Zasebnim šolam, ki izvajajo izobraževalne programe gimnazije, srednjega poklicnega in strokovnega izobraževanja ali osnovnega glasbenega izobraževanja pa se za izvedbo programa še naprej zagotavlja 85 odstotkov sredstev, ki jih država in lokalna skupnost zagotavljata za izvajanje programa javne šole. Namreč, odločba Ustavnega sodišča se na te izobraževalne programe ne nanaša. Že v prejšnjem mandatu je bilo nekaj poizkusov implementacije odločbe Ustavnega sodišča iz leta 2014, a pri nobenem od teh poizkusov na koncu tudi na predlog Vlade ni bilo možno doseči konsenza. Največ razprave je potekalo glede obsega financiranja razširjenega programa iz javnih sredstev in glede pogoja za ustanovitev novih šol. Pa vendar, če se osredotočimo na bistvo odločbe Ustavnega sodišča iz leta 2014, kar je tudi fokus predlagateljev novele ZOFVI, lahko izpostavimo naslednje. Temelj argumentacije izhaja iz prepoznane pravice otrok do brezplačnega osnovnošolskega izobraževanja, ki jo opredeljuje tudi odstavek 57. člena Ustave, ne glede na to, ali se izobražujejo v javnih ali zasebnih osnovnih šolah. Ustava učencem zagotavlja pravico do brezplačnega obveznega osnovnošolskega izobraževanja. Ker je ustava to ustavno pravico učencem povezala z njihovo ustavno dolžnostjo, se mora iz javnih sredstev financirati tisto osnovnošolsko izobraževanje, ki je za učence obvezno. Drugi odstavek 57. člena Ustave tako učencem zagotavlja pravico do brezplačnega obiskovanja obveznega javnoveljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja, ne glede na to, ali ga izvaja javna ali zasebna šola. Javno financiranje mora biti zato obvezen minimum osnovne izobrazbe, ki je enotno določeno po vsebini. Ustavno sodišče pa je v zvezi z obravnavano materijo v odločbi iz leta 2020 odločilo, da prvi stavek drugega odstavka 86. člena ZOFVI v delu, ki se nanaša na javno financiranje dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja v zasebni osnovni šoli s pridobljenim javno-veljavnim programom ni v neskladju z ustavo. Obveznost iz drugega odstavka 57. člena Ustave mora biti za učence zasebnih osnovnih šol s pridobljenim javnoveljavnim programom takšna, da zagotavlja doseganje enakovrednega izobraževalnega standarda, kot velja za učence v javni osnovni šoli. Pri določitvi obsega obveznosti učencev zasebnih osnovnih šol s pridobljenim javnoveljavnim programom je tako treba izhajati iz obsega obveznosti učencev javnih osnovnih šol, torej iz vsebine obveznega dela programa javne osnovne šole. Iz Zakona o osnovni šoli pa izhaja, da program osnovnošolskega izobraževanja obsega obvezni in razširjeni program, v razširjeni program osnovne šole se učenci vključujejo prostovoljno, razširjeni del programa javne osnovne šole ni obvezni del osnovnošolskega izobraževanja in da je kot obveznost osnovnošolskega izobraževanja določeno le obiskovanje obveznega dela programa javne osnovne šole. Ustavna obveznost osnovnošolskega izobraževanja v zasebni šoli s pridobljenim javnoveljavnim programom se tako nanaša le na tiste vsebine programa, ki ustrezajo vsebinam obveznega dela programa javne osnovne šole. Zato bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra novelo Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Maša Kociper bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Vprašanje financiranja zasebnega osnovnega šolstva, s katerim se ukvarjamo zadnjih 5 let, je prava epska saga. Saga, ki se razteza na različne mandate zakonodajnega telesa, je razdeljena na pobude, ustavne odločbe in novele Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, in to kljub temu, pozor, da se programi zasebnih šol že sedaj financirajo v 85 %. S to sago se ukvarjamo vsi, politiki, pravniki, sodniki, učitelji, starši in kot kaže, se prav vsi skupaj zavedamo, da tukaj ne gre zgolj za vprašanje dodatnih finančnih sredstev, ta res niso tako velika, ampak za vprašanje načelne usmeritve naše države na tem področju v prihodnje. Dejstvo je, da ima Slovenija enega najboljših šolskih sistemov na svetu tudi zato, ker smo uspeli zavarovati javno šolstvo. Kakovostno javno šolstvo je težko izborjena pravica, ki se ji ne smemo odpovedati pod nobenim pogojem. Ta vrednota je bila pri nas vedno deležna široke javne podpore, saj smo šolstvo, ki vsem ponuja enake možnosti za pridobivanje znanja, razumeli tudi kot izraz družbene pravičnosti in solidarnosti. Prav tako smo staršem znotraj obstoječega sistema omogočili možnost izobraževanja izven mreže javnih šol, in sicer z doslej veljavnim in delno sofinanciranim konceptom zasebnega šolstva. A kot rečeno, 85 % financiranje obveznega programa zasebnih šol za zagovornike zasebnega šolstva ni dovolj. Za nekatere pri nas pomeni zasebno nekaj, ker je 100 % financirano iz družbenih sredstev. V SAB se zavzemamo za močno in kakovostno javno šolstvo, ki sledi sodobnim pedagoškim prijemom in hitremu razvoju družbe. Nasprotujemo prav vem ukrepom, ki bi lahko dolgoročno oslabili javno šolstvo, ga postavili v slabši položaj in pripeljali do dveh vrst šol, tiste za bogate in tise za revne, kot to lahko vidimo, na primer, v ZDA ali Veliki Britaniji. Seveda se zavedamo, da na področju vzgoje in izobraževanja pri nas ni vse idealno in da so izboljšave obstoječega sistema možne in da je zanje veliko manevrskega prostora. Sistem mora zagotoviti, da bodo javne šole tako kakovostne, da bodo prav vsi starši imeli občutek, da z vpisom v javno šolo naredijo najboljše za svojega otroka. Znanje mora postati temeljna vrednota naše družbe z razvijanjem delovnih in učnih navad otrok in učencev, individualne odgovornosti ter krepitvijo zavesti o pomembnosti znanja in pismenosti. To je mogoče doseči le z dobro usposobljenimi pedagoškimi delavci in pod ustreznimi pogoji za delovanje vzgojno-izobraževalnih inštitucij. V stranki SAB menimo, da se osnovno izobraževanje v zasebnih šolah lahko sofinancira v omejenem obsegu, vendar pod pogoji in v višini, kot jih določa zakon. To pomeni, da država mora financirati javno šolstvo, javne osnovne šole v tem primeru, to je njena obveznost, zasebne šole pa lahko financira le, če to želi. Ne smemo namreč storiti napake in poseči v temeljna razmerja med javnim in zasebnim. Izenačitev financiranja zasebnega in javnega šolstva nujno vodi v postopno slabitev slednjega in s tem ogroža vse prej naštete vrednote. Podobno se tega zaveda tudi Ustavno sodišče, ki je z zadnjo odločbo pravilno ugotovilo, da se je več poskusnih implementacij prvotne odločbe izkazalo, da domet že ugotavljanje protiustavnosti ni jasen. Na to sem večkrat na sejah odbora in tudi Državnega zbora opozarjala tudi sama. Ni bilo namreč jasno, ali se odločba nanaša na celoten javnoveljavni program ali le na obvezen program. Tako je z novo odločbo ugotovilo, da je naloga države 100 % financirati le obvezni del programa, ne pa tudi dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja. To je nova ugotovitev Ustavnega sodišča, ki razjasnjuje prejšnjo odločbo, in to je odločba, na katero se predlagatelji in zagovorniki zasebnih šol ne sklicujejo in jo ne navajajo. Zanimivo. Ne glede na to, sama razumem ustavo podobno kot nekdanja ustavna sodnica Korpič Horvat, in sicer ko je dolžnost staršev poskrbeti, da njihovi otroci obiskujejo javnoveljavni osnovnošolski program. Tej obveznosti staršev tako ustreza dolžnost države, da organizira osnovnošolsko izobraževanje na način, ki bo staršem omogočil izpolniti prav to obveznost. Iz tega sledi, da bi starši učencev, ki obiskujejo zasebne šole brez koncesije, lahko zatrjevali, da je njihovim otrokom kratena pravica do obveznega osnovnošolskega izobraževanja le v primeru, če bi dokazali, da svojih otrok niso nikakor mogli vpisati ali vključiti v eno od osnovnih šol iz mreže osnovnih šol. Glede na vse povedano, bomo v stranki SAB še naprej podpirali javno šolstvo in predlaganega zakona ne bomo podprli.
Hvala lepa. Ivan Hršak bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranka upokojencev Slovenije.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani državni sekretar s sodelavko! Spoštovani kolegice in kolegi! Ustavnosodno odločanje o financiranju zasebnih osnovnih šol se v Sloveniji odvija že več kot dve desetletji. Pravno gledano je sporočilo ustavnih odločb jasno. Država mora zasebnim šolam financirati izvajanje obveznega programa, kakor ga določa Zakon o osnovni šoli. Ker je osnovna šola obvezna za vse, mora biti ta obveza in minimum izobrazbe enak za se učence, ne glede na to, ali koristijo javno šolo ali obiskujejo zasebne izobraževalne ustanove, torej enak po vsebini in po nivoju podanega ter osvojenega znanja. Finančne obremenitve v tem delu programa, torej obveznega programa, ne sme nositi noben otrok oziroma noben starš. To je prvenstvena dispozicija pravične družbe, ki ustvarja enake pogoje in možnosti za vse, ni pa treba državi financirati nečesa drugega. Glede ureditve javnega financiranja neobveznega dela osnovnošolskega izobraževanja, to je razširjenega programa, kamor spadajo dopolnilni in dodatni pouk, jutranje varstvo in podaljšano bivanje, Ustavno sodišče pravi, da ni v neskladju z ustavo. Tu se polje obsega javnega financiranja prepušča v odločanje zakonodajalcu, razen če bi nefinanciranje tega dela programa v zasebnih šolah s pridobljenim javnoveljavnim programom ogrozilo njihov dejanski obstoj. V Državnem zboru zadnja dva mandata neumorno preigravamo, kakšno je sporočilo Ustavnega sodišča in kako implementirati vse odločbe Ustavnega sodišča, vključno z zadnjo iz leta 2020. Ob tehtanju vsebine, ki jo imamo danes pred seboj v osnovni obliki predloga zakona in kot predložene amandmaje, lahko v Poslanski skupini Desus izhajamo iz tega, kar smo ugotavljali in zagovarjali doslej. Zavzemamo se za ohranjanje in varovanje javnega šolstva. Prepričani smo, da le skozi javne oblike servisiranja državljanov lahko država zagotavlja pravico vsem in pod enakimi pogoji ter nenazadnje enako kakovostno. Menimo, da mora socialna in solidarna država, kar Republika Slovenija od nekdaj je, z razporejanjem proračunskih sredstev najprej skrbeti za čim bolj dosledno in kakovostno zagotavljanje javnih dobrin. Seveda v Poslanski skupini Desus nismo proti ustanavljanju zasebnih šol, prav je, da imajo starši možnost izbire pri vpisu v javni ali zasebni šolski prostor. To torej pomeni, da se lahko svobodno odločijo, kako in kje bodo vzgajali in izobraževali svoje otroke. Mi se strinjamo, da zasebne šole s svojimi pedagoškimi pristopi, drugačnimi izobraževalnimi praksami in nenazadnje vsebinsko drugačnostjo, ki ji podlago dajejo določeni svetovnonazorski pogledi, bogatijo šolski prostor. Morajo pa skozi obvezne šolske vsebine zagotavljati varovancem tudi enak in enakovreden izobrazbeni standard, kot ga predpisuje država šolajočim se v javnih šolah. In ko govorimo o možnosti izbire, ne gre zanemariti dejstva, da na primer v Beli krajini starši ne morejo izbirati, ali otroka vpisati v zasebno ali javno šolo, ker tam zasebne šole seveda sploh ni. Zatečeno stanje številčnosti javnih in zasebnih šol je naslednje: 454 je javnih osnovnih šol, vključno s podružničnimi, in zgolj 6 je zasebnih. Številčnost učencev v javnih šolah 106-krat prekaša vpisane v zasebne šole in tako se zdi, da javna šolska mreža ni ogrožena. Po izračunih Ministrstva za šolstvo bi dodatnega pol milijona na letni ravni zadostovalo, da se zasebne šole v prejemanju finančnih sredstev pri obveznih programih izenačijo z javnimi, kar je sicer v tem trenutku še zanemarljiva dodatna obremenitev državnega proračuna. Pa vendar si ne smemo zatiskati oči, da ponudba novih trendov modelov šolanja ne bi zameglila ekonomskih apetitov razmaha zasebništva v tako pomembni sferi, kot je šolanje, ki pa seveda po našem mnenju mora ostati svetovnonazorsko in versko nepristransko. Izobrazba in zdravje sta namreč temeljni življenjski dobrini vsakega posameznika. Na teh točkah pač ne gre dopuščati polariziranja državljank in državljanov premočrtno, lastnim ekonomskim zmožnostim zagotavljanja si teh dobrin. Hvala.
Hvala lepa. Mag. Branislav Rajić bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Dobro jutro! Danes je na naših mizah že n-ti poskus implementacije ustavne odločbe glede financiranja programov zasebnih šol. Odločbo je Ustavno sodišče izdalo leta 2013 in določilo enoletni rok za popravo krovnega izobraževalnega zakona, ki mu že skoraj ljubkovalno rečemo Zofi. Vse od takrat – sedem let je tega – smo priče intenzivni politični dinamiki in številnim političnim sprenevedanjem, ko je med vsakim propadlim poskusom uresničitve odločbe moč zaznati le neiskrene namene in odsotnost zavedanja o pluralnosti naše družbe. Z vidika obveze zakonodajalca razumemo namen ponovnega poskusa in mu ne nasprotujemo, si pa moramo naliti čiste vode in jasno pokazati, zakaj so se pojavljale politične zagate, da tega vprašanja nismo rešili pravočasno. Spomnimo se blokad, ki so se dogajale v času prejšnje vlade, ko je takratna ministrica za izobraževanje Maja Makovec Brenčič prvič ponudila rešitev v obliki modela financiranja 100 % za obvezni del programa in 85 % za razširjeni del programa. Doživeli smo pogrom tako s strani takratne koalicije kot tudi opozicije. Prvi so nasprotovali kakršnikoli izenačitvi financiranja že obveznega dela programa, do katerega se je Ustavno sodišče jasno opredelilo že v prvi odločbi. Pristajali so zgolj in samo na spremembo ustave. Drugi, takratna opozicija, ki so jo otvorili SDS in NSi, pa sta pristali zgolj na popolno izenačitev tako obveznega kot tudi razširjenega dela programa. Torej popolna politična blokada, ki je onemogočala racionalno in ustavnoskladno razrešitev tega gordijskega vozla. Leta 2018 se je situacija obrnila, pa vendar ponovni poizkus za implementacijo odločbe spet propade, ker ne uspe izbrati kritične večine 46 poslanskih glasov po izglasovanem vetu Državnega sveta. Leto 2021 vladajoča stranka SDS končno razume, da je model financiranja po formuli 100 : 85 dober in ustrezno odgovarja na zahtevo, ki zakonodajalca bremeni že vse od leta 2014. Razlog za to naj bi bila, kot navajajo, druga odločba Ustavnega sodišča iz 2020, pa to je v resnici le priročen izgovor za njihov politični pragmatizem. To so neizpodbitna dejstva, ki jih je potrebno predložiti vsem državljankam in državljanom, ki danes spremljajo sejo, še posebej pa staršem in njihovim otrokom, ki obiskujejo zasebne šole, ter vsem ostalim predstavnikom zasebnih šol. Zakaj? Ker se s tem zelo jasno kaže resničnost in iskrenost večjega dela politike po implementaciji ustavne odločbe. Žal nam ne preostane drugega, kot da kolegom in kolegicam nastavimo ogledalo, iz katerega se zrcali, kako narobe je, ko v politiki ne zmoreš ali nočeš pogledati čez svoje lastne planke. Nepovezani poslanci smo si ves ta čas, tudi ko smo bili povezani, že od leta 2014 najprej iskreno prizadevali za uresničitev ustavne odločbe, a smo v sedmih letih trajajoči vožnji na vrtiljaku brez kompromisnih političnih agend ostali sami. Tudi na tokratni seji Odbora za izobraževanje smo z vloženim amandmajem poskušali s premišljenimi varovalkami postaviti kriterije zasebnih šol za njihovo upravičenost do financiranja. Kdo bi pravzaprav lahko racionalno nasprotoval določilu, da morajo biti zasebne šole vpisane v razvid, da morajo zagotavljati enake vpisne pogoje ne glede na narodnost, raso, spol, spolno usmerjenost, versko prepričanje in da morajo zagotavljati kritično maso zaposlenih učiteljev za polni delovni čas, ne pa prekarcev, ki jih potem izsiljuje? Kdo lahko nasprotuje, da se v zasebni šoli vzgaja in šola otrok, ki prihaja iz Bližnjega vzhoda, ali otrok, ki na primer prihaja iz družine z istospolnimi starši? Kdo lahko nasprotuje temu, da ni prav, da bi starši za tisti del programa, za katerega bodo od države prejeli 100 % financiranje, še vedno morali plačevati šolnine? Spet tisti, ki mu politične planke omejujejo pogled in moč objektivne presoje. Mi smo tega preskoka sicer sposobni, težko pa pristajamo na potrditev zakona, iz katerega veje neiskren namen večinskega dela aktualnega političnega telesa. To bo še posebej veljalo, če naše dopolnilo danes ne bo dobilo ustrezne podpore. Z varovali, ki jih predlagamo, ostajajo na varni strani vsi: javno šolstvo, zasebne šole, pravica otrok do obveznega dela programa. Treba si je samo priznati, da sta kompromis in medsebojno sprejemanje osnovni načeli umetnosti možnega. Hvala.
Hvala lepa. Jani Ivanuša bo predstavil stališče Poslanske skupine SNS.
Lep dober dan vsem prisotnim v dvorani! Predlog novele zakona, s katero se želi urediti področje financiranja zasebnih osnovnih šol, je bil v parlamentarno proceduro vložen že večkrat, a ni dobil zadostne podpore, to nam je vsem že znano. Ustavno sodišče je lani presodilo, da mora država v celoti financirati obvezni del programa zasebnih osnovnih šol, ni pa potrebno 100 % financirati razširjenega programa v zasebnih osnovnih šolah s pridobljenim javnoveljavnim programom. V Slovenski nacionalni stranki se zavzemamo za laično šolstvo ob vzporednem privatnem šolskem sektorju. Se vsi skupaj zavedate, da imamo v Sloveniji le šest zasebnih šol oziroma da je govora približno samo o 1 odstotku. Slovenija ne dosega niti desetino evropskega povprečja zasebnih osnovnih šol, tako da smo lahko brez skrbi, da bi se na novo odprla še kakšna šola, recimo za muslimane. Finančne posledice so ocenjene na 350 tisoč evrov na eno šolsko leto, kar je nekaterim veliko, drugim pač ne, glede na to, kam vse brez zveze mečemo proračunski denar. Je pa res, da zasebne šole se morajo znajti tako rekoč po svoje, ker jim ne pripadajo sredstva za naložbe, investicijsko vzdrževanje in opremo. Ali vam je v interesu, da bi naša država raje kot slovenske otroke v zasebnih šolah financirala čedalje več Romov, Bosancev ali Šiptarjev, ki že sedaj izsiljujejo, da imajo prevajalce? Pomisleke imamo kljub pogledu vsem tistih, ki jim je ustavna pravica kršena že dlje časa. V Slovenski nacionalni stranki menimo, da ni vse javno slabo in ne vse zasebno dobro. Hvala lepa.
Hvala lepa. Tomaž Lisec bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovana predstavnika ministrstva, kolegi in kolegice, vsem skupaj lep pozdrav! Imamo Ustavo Republike Slovenije, ki v 57. členu govori: »Izobraževanje je svobodno, osnovnošolsko izobraževanje je obvezno in se financira iz javnih sredstev.« Imamo dve odločbi Ustavnega sodišča. Odločba iz 4. 12. 2013 govori: »Prvi stavek drugega odstavka 56. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanje je v delu, ki se nanaša na javnoveljavne programske osnovnošolskega izobraževanja, v neskladju z ustavo.« Imamo odločbo Ustavnega sodišča iz 12. 3. 2020, ki govori: » Prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanje v delu, ki se nanaša na javno financiranje dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja v zasebni osnovni šoli s pridobljenim javnim veljavnim programom, ni v neskladju z Ustavo.« In pred nami je zakon, ki ga danes obravnavamo. Skratka, na en mah uresničujemo dve odločbi Ustavnega sodišča, ki govorita o javnoveljavnih programih v osnovnih šolah, ki so, kot rečeno, po ustavi obvezni. Medtem ko levi del parlamenta veliko govori o pravni državi in spoštovanju ustave, ima na drugi strani z ustavno ureditvijo in pravno državo veliko problemov, ko je treba to pritisniti in govoriti v Državnem zboru. SDS želimo že šestič z novelo Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja urediti odločbe Ustavnega sodišča. In ja, mislili smo, da odločba iz 4. 12. 2013 govori o 100 % financiranju tako obveznega kot tudi razširjenega programa. Deloma nas žalosti, da se je Ustavno sodišče leta 2020 deloma premislilo, ampak kot rečeno, v SDS odločbe Ustavnega sodišča spoštujemo. To smo zapisali tudi v zakon. Da je naš zakon v smislu ureditve z odločbami Ustavnega sodišča, potrjuje tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora, ki govori: »Zakonodajno-pravna služba meni, da predlog zakona sledi vsebini odločb Ustavnega sodišča in odpravlja ugotovljeno neskladje z drugim odstavkom 57. člena Ustave.« Skratka, danes ne gre za nobeno javno razpravo o javnih in zasebnih šolah, ker gre le za to, ali bomo spoštovali ustavni red Republike Slovenije ali pa ga ne bomo spoštovali. Ja, v Poslanski skupini SDS nas žalosti, da je prišlo leta 2020 deloma spremembe odločbe Ustavnega sodišča, ker menimo, da bi morali tudi dopolnilni pouk, jutranje varstvo in podaljšano bivanje reševati v zasebnih šolah tako, kot je v javnih šolah. Nenazadnje imamo v Sloveniji 448 osnovnih šol, od tega 6 zasebnih, manj kot 1 %. Noben bav bav niso zasebne šole, so s svojimi praksami le možnost izbire in prinašajo dobre prakse, ki so se kot uspešne preslikale marsikdaj tudi v programe javnih šol. Skratka, v SDS bomo podprli zakon, saj, prvič, zagotavlja uresničevanje človekove pravice do svobodne izbire izobraževanja, in drugič, izpolnjuje dve odločbi Ustavnega sodišča. Skratka, nobena debata o javnem in zasebnem, je le debata o spoštovanju pravne države ali ne. V SDS odločbe Ustavnega sodišča jemljemo resno, zato smo tudi predlagatelji tega zakona. Menimo, da je po 5-letni sagi, s 6 zakoni, po interpelaciji, po ustavni obtožbi končno prišel čas in datum, da izpolnimo tisto, kar nam je Ustavno sodišče namenilo narediti, da jih spoštujemo. Hvala.
Hvala lepa. Aljaž Kovačič bo predstavil stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca.
Hvala za besedo, predsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Liste Marjane Šarca zagovarjamo in tudi ščitimo javno šolstvo. Zakaj? Zato ker tudi na področju izobraževanja zagovarjamo socialno noto in javno šolstvo razumemo kot dobrino. Zato ker ima po našem mnenju posameznikova izobrazba javno korist oziroma je dobrobit družbe. In slovensko javno šolstvo, o tem ni nikakršnega dvoma, to dobrobit ustvarja, omogoča kakovostno izobrazbo, o čemer je država z razvejano mrežo javnih šol poskrbela, da je kakovostno znanje dostopno vsem, vsem, brez razlik, tudi socialno šibkim. Naj vnaprej v izogib napačnemu razumevanju povem jasno, zasebnim šolam ne nasprotujemo. Vemo, da bogatijo prostor. Smo pa – in tega ne skrivamo – na strani tistih, ki zagovarjajo izenačitev financiranja zgolj obveznega programa osnovnošolskega izobraževanja. Torej, kot izhaja iz izraza tistega dela, ki je obvezen za vse otroke, ne glede na to, ali obiskujejo javno ali zasebno šolstvo. Razširjeni program ni obvezen, prostovoljen je, in to za vse otroke, tudi za tiste v javnem šolstvu. Ker bomo v nadaljevanju razprave trčili ob vprašanje enakopravnosti in podobne pojme, naj opozorim na nekaj podrobnosti, ki jih zagovorniki popolne izenačitve financiranja vedno zamolčite. Denimo, da zasebne šole vsebino programa določijo same in določijo ožjo vsebino. Da zasebne šole niso dolžne vpisati vsakega otroka, pač pa ta dolžnost veže samo javne šole. Da imajo zasebne šole šolnine, ki bi jih brez dvoma ohranile ne glede na višino pridobljenih javnih sredstev. In še ena razlika ostaja spregledana, in sicer da zasebne šole zasledujejo neke partikularne interese staršev, ti namreč za svoje otroke želijo izobraževanje, skladno z njihovimi prepričanji, svetovnonazorskim, pedagoškim, verskim, če hočete. Nič ni narobe s tem, prav nič, se pa postavi vprašanje, ali je država dolžna zagotoviti enak obseg sredstev. In naš odgovor je, ne. Ponavljam, zagovarjamo spodbujanje javnega osnovnega šolstva, ki je dostopno vsem in ne izbira učencev po nekih vnaprej določenih kriterijih. Javne osnovne šole morajo biti pluralne, vrednostno nevtralne in morajo oblikovati temelje za bivanje v solidarni, strpni in pravični družbi. A čeprav imamo odlično javno šolstvo, se bojim, da boste tokratno novelo zakona vnovič populistično in ideološko zlorabili, kot ste jo z vložitvijo predloga ustavne obtožbe proti Marjanu Šarcu, ker tedanja vlada odločbe Ustavnega sodišča ni uresničila v prvih 100 dneh mandata, uresničila po vašem okusu seveda. Bodite iskreni in se vsaj tokrat vzdržite zavajanja in priznajte, da je Ustavno sodišče narisalo ločnico med obveznim in razširjenim programom. Jasno je povedalo, da je država dolžna polno financirati zgolj obvezni del programa. Takšen predlog je pripravila tudi vlada Marjana Šarca, ki pa ni bil sprejet zato, ker nekateri zagovarjate interese posameznih skupin in ne samega izobraževanja. Naj tukaj še spomnim, da sta Evropsko sodišče za človekove pravice kot Evropska komisija potrdila, da države niso dolžne subvencionirati zasebnih izobraževalnih inštitucij. Noben mednarodni dokument ne zavezuje države, da bi morala financirati ali sofinancirati zasebno šolstvo, še manj pa določa višino takšnega financiranja. Velika večina držav EU namenja zasebnemu šolstvu manjšo finančno podporo kot javnemu. Vsekakor zasebne šole s svojimi pedagoškimi pristopi, inovativnimi praksami ter vsebino drugačnost obogatijo, dopolnjujejo in krepijo šolski prostor. Ne smejo pa ogrožati javnega osnovnošolskega sistema, ki je dostopno vsem učencem, medtem ko zasebna osnovna šola nima obveznosti, da bi sprejela vse, lahko izbira, koga to sprejela. Zasebno osnovnošolstvo ima pravico izbirati. Ob tem ne gre kupiti argumenta, da gre za malo zasebnih šol in nizek finančni vložek, kajti v tem primeru ni vprašanje denar, ampak sistem, ki vsakemu otroku, ne glede na narodnost, raso, spol, jezik, vero, družbeni položaj, politično ali katerokoli družbeno prepričanje zagotavlja kvalitetno in dostopno izobraževanje. In še enkrat, smo socialna država, ki v otrocih prepoznava svojo prihodnost, zato je prav, da država poskrbi za izobraževalni sistem, ki vsem otrokom omogoča čim boljšo izobrazbo. Paziti je potrebno, da osnovna šola ne postane podjetje. Prvotni in izključni namen šolskega prostora je izobraziti otroke. V Poslanski skupini Lista Marjana Šarca Predlog o spremembi Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja v predlagani obliki ne bomo podprli. Smo pa pripravili amandmaje, ki sledijo odločbi Ustavnega sodišča in ne ogrožajo javnega šolstva.
Hvala lepa. Mag. Marko Koprivc bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala lepa, spoštovani predsednik za besedo. Spoštovani državni sekretar, spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci! Pred nami je ponovno predlog, s katerim poskušajo stranke slovenske desnice, se pravi SDS in NSi, ob veliki in strumni podpori Stranke modernega centra ponovno na nek način podeliti neko darilo, nedopustno darilo za moje pojme, zasebnim šolam. Spoštovani kolegice in kolegi! Ustavno sodišče je bilo lani, 12. 3. 2020, pa res zelo zelo jasno in eksaktno. In presekalo, upam, da bi presekalo, pa ni, to dolgoletno sago o tem, kaj je potrebno financirati v zasebnih šolah in kaj ne. Namreč, Ustavno sodišče je zelo jasno povedalo, da je potrebno po njihovem financirati obvezni del programa v višini 100 %. O razširjenem delu programa ni govorilo nič. In to, spoštovani kolegice in kolegi, je ključna dilema. Tak predlog, da je potrebno obvezni del programa financirati 100 % smo predlagali Socialni demokrati že v prejšnji vladi. A žal ta predlog ni dobil potrebne večine. In o tem govorimo, spoštovani kolegice in kolegi, in prosim brez zavajanja. Enotni smo si, da je Ustavno sodišče reklo, da je potrebno financirati obvezni program v višini 100 %. Temu ne nasprotujemo tudi v Socialnih demokratih in ostali opoziciji. Problem pa je v tem, da bi želela koalicija, slovenska desnica ob pomoči Rimskokatoliške cerkve poleg tega ohraniti še 85 % financiranje razširjenega programa, kar pa ni v ničemer dolžnost države, da financira ta razširjeni program. In temu tudi Ustavno sodišče pritrjuje. In to je ključen problem. Želeli bi dati darila zasebnim šolam. Neokusna darila v višini 85 % financiranja razširjenega programa. In tukaj se delimo. Če boste pristali na amandma LMŠ, SAB in SD o tem, da se razširjeni program, kot je reklo Ustavno sodišče, obvezni program financira v višini 100 %, razširjeni pa pač ne, bomo Socialni demokrati ta predlog potrdili. In ponavljam še enkrat, enak predlog smo Socialni demokrati leta 2019 prinesli oziroma ne Socialni demokrati, celotna vlada, ministrstvo je takrat vodil Socialni demokrat, prinesli v Državni zbor in ni bil predlog sprejet zaradi tega, ker takratna opozicija tovrstnih rešitev ni podpirala. Naredili ste sicer korak naprej v tem, da ste končno priznali, da Ustavno sodišče govori o tem, da je potrebno financirati zgolj obvezni del. A po vaše, seveda, ker je politično povsem legitimno, ampak za nas nesprejemljivo, bi želeli dodatno financirati še razširjeni program. Jaz prosim, da tukaj prevlada nek razum, da se najde nek konsenz, da vendarle sprejmemo, na nek način ugodimo odločbi Ustavnega sodišča in uzakonimo 100 % financiranje obveznega dela, hkrati pa ni nikakršne potrebe, da se financira tudi razširjeni del, predvsem zato, ker, spoštovani kolegice in kolegi, imamo v Sloveniji res dobro javno šolstvo, res dobro javno šolstvo, ki se je gradilo 75 let. In Socialni demokrati ne bomo pristali na to, da bi ga ta vlada v enem letu zaradi parcialnih interesov, zaradi tega, ker bi želeli grabiti še teh nekaj zadnjih dni, ko ste na oblasti, ker se sesuva vse skupaj, ne bomo dopustili, da bi to javno šolstvo uničili. Poznamo model, kako se dela, kako dela Orban, kako dela Janša. Tam, kjer ne morete preko javnih institucij prevzeti monopola nad javnim šolstvom, javnim zdravstvom in tako naprej, začnete vzpostavljati vzporedne sisteme, vzporedne univerze, danes bi radi vzpostavili tudi vzporedne osnovne šole. To je nesprejemljivo in to je nedopustno. In vemo, da za tem stoji tudi Rimskokatoliška cerkev, ki hlepi po tem, da bi rekatolizirala Slovenijo, da bi vzpostavila večjo moč in vpliv v slovenski družbi. Socialni demokrati se bomo z vsemi močmi borili proti temu. Verjamemo, da bo danes prevladal razum. Če ta razum ne bo prevladal, bomo uporabili vsa sredstva, da tovrstni sporni zakon ne stopi v veljavo. Razmišljamo oziroma ne izključujemo tudi možnosti referenduma, kjer pa vemo, da ta vlada, ki ni del ljudstva, pač izgublja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Dr. Matej T. Vatovec bo predstavil stališče Poslanske skupine Levica.
Najlepša hvala, predsednik. Lep pozdrav vsem! Nekdo je prej dejal, da gre v bistvu samo za vprašanje uresničevanja ustavne odločbe, kar evidentno ne drži. Ta zakon, ki ga predlaga koalicija, zagotavlja 100 % financiranje obveznega dela programov zasebnih šol. S tega vidika je ena od možnih rešitev tega, kar je Ustavno sodišče odločilo, ni pa edina rešitev, je pa to problematična rešitev in zato je to debata med javnim in zasebnim šolstvom. S tem zakonom, če bo sprejet in bodo po novem zasebne osnovne šole financirane 100 % za obvezni del in 85 % za razširjeni del programa, bodo le-te dobile nek zagon. V tem trenutku sicer drži, da teh zasebnih osnovnih šol ni veliko, je pa to eden temeljnih kamnov za to, da se začnejo širiti. Javno financiranje zasebnih interesov je v vsakem primeru v škodo široke javne mreže osnovnih šol, dostopnosti do osnovnih šol in lahko dolgoročno vodi v razkrajanje tega kakovostnega in širokega sistema. Osnovna šola ni samo nek prostor, kjer se izobražuje, ampak je eden ključnih prostorov – in zaradi tega je tu tudi ključna vloga države pri ohranjanju takšnega statusa – pri izenačevanju socialnih razlik. Vsak otrok, ki je šoloobvezen, lahko v tej državi vstopi v javno šolo, ne glede na to, ali prihaja iz manj premožne družine, ne glede na to, ali ima drugačne barve polt, ne glede na to, ali ima kakšno drugo osebno okoliščino. Za zasebne šole tega ne moremo trditi. Tudi po tem predlogu zakona bodo lahko zasebne šole še naprej izključevale, izbirale svoje učence glede na okolje, iz katerega prihajajo, glede na status družine, iz katerega prihajajo, glede na njihovo veroizpoved, spolno usmerjenost, barvo kože in tako naprej. In že s tega vidika je ta zakon diskriminatoren, ker nekaj, kar bi naj bilo dostopno vsem, oži na izbiro na neko zasebno oziroma parcialno odločitev, ki jo sprejme vodstvo šole. In država bi naj to financirala. Že s tega vidika je ta zakon sporen in izključujoč. Poudariti velja še eno stvar. Zaradi vseh varčevalnih ukrepov in zategovanja pasov, ki smo mu bili priče v preteklih letih, je dejstvo, da je javno šolstvo absolutno podhranjeno. Poleg tega je v preteklem letu in pol svoje naredila tudi epidemija, ki ji Ministrstvo za izobraževanje z ministrico Simono Kustec ni bilo kos in je povzročilo še dodatne primanjkljaje. V tem trenutku govoriti o tem, da bomo še dodatne pol milijarde dajali v zasebne šole, je norost. Ta denar bi moral iti v krepitev javnih šol, v krepitev javne osnovne šole in v to, da se v bistvu na nek način začne odpravljati vse te pomanjkljivosti, ki so se dogajale skozi čas: več učiteljev, več ostalega sposobnega kadra itn. Ne pa financirati z javnimi sredstvi parcialnih zasebnih interesov, ki so tudi, če želite, neločljivi od ideološkega predznaka teh zasebnih šol. Vsi pravijo, saj financiralo se bo 100 % obvezni program, zato ker je to itak program, ki je enak kot v vseh ostalih javnih osnovnih šolah. Ne, ni res. Če greste pogledati kurikulum Osnovne šole Alojzija Šuštarja, ki je zasebna osnovna šola Rimskokatoliške cerkve, tam jasno piše, da je skozi celoten šolski proces na nek način prisotna ta indoktrinacija v nauke Rimskokatoliške cerkve. Pač zapišejo, pouk začnemo z molitvijo in ga tako tudi končamo. Tako da te ločnice ni možno kar tako vzpostaviti. Zasebna šola, ki se ustanovi z nekih svetovnonazorskih, verskih ali drugih razlogov, ima seveda tudi neko metodiko poučevanja, ki je prepleteno skozi celoten pouk. Kar se tega tiče, je stališče Levice popolnoma jasno, mi tega predloga ne podpiramo, ker je vsak cent za razvoj zasebnih šol, cent manj za razvoj javnih osnovnih šol.
Hvala lepa. Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati.
Hvala lepa, spoštovani predsednik Državnega zbora. Državni sekretar, kolegice in kolegi! Cilj predloga zakona je uresničitev odločbe Ustavnega sodišča Republike Slovenije z dne 4. decembra 2014 v povezavi z odločbo Ustavnega sodišča z dne 12. marec 2020. V Ustavi Republike Slovenije je v 57. členu zapisano: »Izobraževanje je svobodno. Osnovnošolsko izobraževanje je obvezno in se financira iz javnih sredstev. Država ustvarja možnosti, da si državljani lahko pridobijo ustrezno izobrazbo.« Ustavno sodišče je že 4. decembra 2014 odločilo, da je prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja v neskladju z Ustavo Republike Slovenije, ker določa, da zasebnim osnovnim šolam, ki izvajajo javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, pripadajo proračunska sredstva zgolj v višini 85 odstotkov od sredstev, ki se zagotavljajo za javne šole. Ustavno sodišče je odločilo, da je to v neskladju z ustavo. Ustavno sodišče je za odpravo ugotovljene protiustavnosti določilo enoletni rok, ki se je iztekel 9. januarja 2016. V okviru uresničevanja navedene ustavne odločbe je bilo vloženih več predlogov zakonov, ki pa niso bili sprejeti. Ustavno sodišče je 12. marca 2020 ponovno odločalo in odločilo, da prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakona o financiranju izobraževanja v delu, ki se nanaša na javno financiranje dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja v zasebni šoli s pridobljenim javnoveljavnim programom, ni v neskladju z ustavo. V navedeni odločbi je Ustavno sodišče ugotovilo tudi, da zakonodajna neodzivnost Državnega zbora glede obveznosti, ki mu je bila naložena z odločbo Ustavnega sodišča, pomeni kršitev načel pravne države, to je 2. člen Ustave, in načela delitve oblasti, drugi stavek drugega odstavka 3. člena Ustave. Implementacija navedenih ustavnih odločb torej zahteva zakonsko ureditev polnega javnega financiranja tistega dela programa zasebnih šol s pridobljeno javno veljavnostjo, ki v zasebni osnovni šoli ustreza vsebinam obveznega dela programa javne osnovne šole. Z današnjim predlogom zakona se vzpostavlja pravna podlaga, ki bo zasebnim šolam, ki izvajajo javnoveljavni program osnovnošolskega izobraževanja, za izvajanje obveznega dela programa zagotovila javna sredstva v enaki višini kot za izvajanje obveznega programa v javnih šolah. Predlog zakona pa ne posega v veljavno ureditev financiranja razširjenega dela programa osnovne šole, ki ostaja v višini 85 odstotkov sredstev, zagotovljenih za izvajanje razširjenega programa javne šole. V Sloveniji deluje šest zasebnih osnovnih šol, ki izvajajo javnoveljavni izobraževani program, in kar 448 javnih oziroma državnih osnovnih šol, zato je bojazen, da bi se osnovnošolsko izobraževanje v Sloveniji uničilo, povsem odveč. Poudariti želim, da zasebne šole v Sloveniji izkazujejo potrebno kvaliteto izobraževanja in bogatijo prostor ter vnašajo pluralnost. Izbira in pravica, da otroke vzgajamo v skladu s svojimi prepričanji in vrednotami, nam daje tudi pravico do izbire osnovnošolskega izobraževanja. Ključno pa je, da s strani Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport odobren oziroma akreditiran program država mora financirati, ne glede na izvajalca. Poudarjam, da gre za implementacijo že druge odločbe Ustavnega sodišča in da so sredstva za to namenjena v višini 300 tisoč evrov letno. Poslanci Nove Slovenije upoštevamo odločbe Ustavnega sodišča, vse odločbe Ustavnega sodišča upoštevamo, zato bomo predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanski skupin. Prehajamo na razpravo o členu in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 13. 7. 2021. V razpravo dajem 1. člen ter amandma poslanskih skupin SD, LMŠ in SAB, amandma Poslanske skupine nepovezanih poslancev in amandma Poslanske skupine LMŠ. Želi kdo razpravljati? Ugotavljam, da ja. Bom sprožil prijavo za listo razpravljavcev. Prijava poteka, prosim, da se zainteresirani prijavite. Prva ima besedo Maša Kociper.
Hvala lepa in lep pozdrav vsem skupaj! Kot sem omenila že v stališču naše poslanske skupine, je problematika današnjega zakona problematika, s katero se ukvarjamo že kar nekaj časa, v širšem smislu od leta 2010, ko je Ustavno sodišče prvič določalo o tem vprašanju v širšem smislu, in potem od takrat naprej zelo intenzivno zadnjih pet let, ko smo tolmačili najprej eno ustavno odločbo, potem pa imamo še drugo. Jaz bom začela s tem, da je meni osebno in tudi stranki, ki jih pripadam, kvalitetno javno šolstvo ena najpomembnejši dobrih sploh. Osebno resnično verjamem, da kvalitetno javno, zlasti osnovno šolstvo in seveda tudi naprej srednje in univerzitetno loči uspešne države od neuspešnih. Če bi imele afriške države, recimo, sistem javnega osnovnega šolstva tako dobro organiziran in tako financiran, kot ga imamo nekatere države v Evropi, tudi Slovenija, verjamem, ne morem vedeti, verjamem, da tam ne bi bilo lakote, suše in razmer, zaradi katerih morajo ljudje živeti, kot živijo, ali pa bežati za boljšim življenjem. Ampak, če se vrnem k Sloveniji. Kot sem rekla že v stališču, razprav o tem, ali bomo današnji predlog stranke SDS in koalicije sprejeli in dali teh nekaj 100 tisoč evrov za 100 % financiranje obveznega programa zasebnih šol, ni debata o teh 100 tisoč evrih, ampak je pomembna vsebinska debata o tem, kam želimo v tej državi iti, kakšno državo si želimo. Je nek vzor države, po kateri hrepenimo, bolj podoben skandinavskim državam ali je bolj podoben državam, kot so ZDA, Velika Britanija in podobno. Za mene je tukaj ključno, kako imamo organizirano in financirano javno šolstvo. Naše javno šolstvo je zelo kvalitetno, ni pa idealno. Vsak sistem, sploh tako velikanski sistem seveda vedno potrebuje prilagoditve. In jaz si želim, da bi tudi naše javno šolstvo hitreje sledilo razvoju, napredku, potrebam družbe in spreminjanju družbe, ki v zadnjih letih in desetletjih res poteka izredno hitro. Da bi javno šolstvo to lahko počelo, bo tudi javno šolstvo potrebovalo financiranje. In ko takole delimo teh 100 tisoč evrov, če jih boste delili, seveda, mi bomo absolutno proti, je definitivno res, da s tem dolgoročno slabimo zasebno šolstvo. Bom povedala zakaj. Res je, naša ustava določa, da morajo imeti vsi otroci pravico do brezplačnega osnovnega šolanja, in tudi jo imajo. V naši državi imamo javne šole, zgrajene po celi Sloveniji, tudi na področjih, kjer ne živi veliko ljudi, na nekih visokogorskih področjih, kjer so razredi zelo majhni, šole zelo maloštevilne. Vse to zagotavlja država. Šole zgradi, jih opremi, jih vzdržuje, plača učitelje, jih izobražuje, plačuje njihove regrese, dopuste, bolniške in tako naprej. Vse to država zagotavlja. In čisto vsak otrok, ki se želi pri nas vpisati in imeti brezplačno šolanje, to pravico ima, ker mu jo država zagotavlja. Celo v situaciji, da bi se zgodilo, recimo, zaradi velikega porasta generacije, da v nekem trenutku javne šole ne bi imele dovolj prostora, naš zakon že določa, da se v trenutku lahko podeli koncesija kakšni od zasebnih šol. V tem primeru lahko zasebna šola takšno ekstremno situacijo reši s tem, da vzame presežne otroke, otroke, ki slučajno ne bi mogli priti na javno šolo, v tem primeru bo takšna zasebna šola dobila koncesijo in bo plačana povsem enako, kot vsaka javna šola. To se seveda ne zgodi, ker imamo pri nas tudi sistem planiranja in tako naprej, ampak to možnost imamo in nikoli se nobenemu našemu otroku ne more zgoditi, da bi ostal brez osnovne šole. Zato je to, kar govorite v koaliciji, enostavno zavajanje. Pravico do izobraževanja brezplačne osnovne šole imajo pri nas vsi otroci in je vsem zagotovljena že na podlagi sedanjega zakona. Seveda je pa problem v tem, da bi vi nekaj v zasebno šolstvo, ki smo ga pri nas sprejeli, tudi v SAB ga podpiramo, kot neko dodatno ponudbo, kot alternativo, neke dodatne pedagoške pogoje, radi po financiranju izenačili z javnim šolstvom. Ker tako se, ali veste, spoštovani državljani in državljanke, če to gleda to sejo, pri nas v Sloveniji gremo privatno. Ene stranke bi se blazno rade šle privatno, zasebno, ampak zasebno bi se šle tako, da to zasebno plača država. Tako pri nas nekateri razumejo zasebno. Zasebni vrtci morajo biti, absolutno, lahko jih ustanovi vsak, ki ima 5 minut in nekaj denarja, priznam, in potem mora država, hočeš nočeš, rabi ali ne rabi, ali je v tej občini dovolj vrtcev ali ne, 100 procentov plačevati za tak vrtec oziroma za otroka, ki je v programu v tem vrtcu. To je mnenje te koalicije. In isto na podlagi osnovnih šol, ne glede na to, ali mi rabimo dodatno osnovno šolo ali ne, ali imamo dovolj osnovnih šol, ali plačujemo obstoječe osnovne šole, učitelje, vzdržujemo prostore, stavbe, vse to, se bi lahko zasebniki odločili, vi država pa – ker 85 % ni dovolj. Kajne? 85 %, to je zdaj, da se razumemo, bom ponovila še desetkrat – vi država pa 100-procentno plačajte ta večinski program, se pravi pouk, pa 85 % plačajte še vse ostalo, dodatni, dopolnilni in tako naprej. To je njihovo videnje zasebnega. 185 % oziroma skoraj 100 %, enako kot za javne šole, plačajte zasebne šole. Pravica do izbire ni pravica do financiranja. Tisočkrat je treba to danes ponoviti. Sploh pa ne do 100-procentnega financiranja. Ker, kaj se bo zgodilo? Zasebne šole, pustimo, da so štiri od teh s tem krščanskim predznakom, tudi mogoče to vsakemu ni blizu, ampak zasebne šole, če bi uspela ta sprememba, bodo več ali manj potem postale za starše, ki zdaj morajo nekaj plačati zasebni šoli, enako drage oziroma pravilno rečeno, skoraj enako poceni kot javne šole. In potem je nek starš, ki mogoče do včeraj niti ni razmišljal, da bi dal otroka v zasebno šolo, pa je rekel, a veste kaj, zdaj, ko je pa to tako, da skoraj isto ni treba nič plačat, bom pa jaz plačal teh 100 evrov, ker nekaj bo še vedno potrebno plačati – upam, da smo si na jasnem – bom pa jaz plačal teh 100 evrov, pa bo moj otrok v eni šoli, ki bo imela v razredu ne 30 otrok, kot jih je v javni šoli, če je velika generacija, ampak 15 otrok, pa bom dal 100 evrov, pa bo moj otrok imel lepo klimatizirano telovadnico z naravnim lesom, ne pa ene stare telovadnice, ki je občina še ni utegnila obnoviti, ker pač ni imela denarja, pa bom dal teh 100 evrov, pa bo moj otrok nekaj posebnega, pa bo imel do štirih vse urejeno na šoli, da ne bodo rabili starši nič vozit, ne pa tako kot mi, plebs, ki smo šibali, da smo ob dveh pobrali otroka pa ga peljali na športno dejavnost ali pa na violino pa ne vem kaj vse. Zasebna šola to vse nudi, a veste, na licu mesta, tako da imajo starši čim manj dela. Super, super, pravim jaz. Kdor si to želi in kdor to pričakuje, naj plača. Če bi bilo po moje, bi moral plačati več in se ne strinjam, če govorim iz sebe, moje osebno mnenje, že s tem, da se zdaj to 85 % plačuje, 50 % naj se plačuje ali pa nič. Ampak mi mamo odločbo Ustavnega sodišča, zame precej sporno, jaz jo lahko komentiram, nisem pri tem žaljiva, 5 : 4 je bila takrat sprejeta, ki pa je bila zelo nejasna. In če se spomnite in tisti, ki me poslušate, jaz sem na to ves čas opozarjala. Brala sem določbo, brala sem ločena mnenja, takrat ni bilo povsem jasno, ali se tista določba, ki je bila tudi neverjetno kratka glede na problematiko, nanaša samo na obvezni del ali na razširjen del. Ni bilo jasno. In zdaj imamo novo odločbo, ki pa pravi, da se mora 100-odstotno financiranje, s katerim se mimogrede ne strinjam, sem že omenila, ampak pač spoštujem Ustavno sodišče, navajati samo, tako je reklo Ustavno sodišče: »Naloga države je 100-odstotno financirati le obvezni del programa, ne pa tudi dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja.« Zdaj pač to določbo imamo in znotraj teh določb moramo živeti. Zato sem jaz in moja stranka in, mislim da, cela takratna koalicija brez težav podprli, mislim da, dober zakon prejšnjega ministra, ministra Pikala, ki je to reševal točno na tak način, kot sem zdaj povedala in kot je Ustavno sodišče reklo, da je ustrezno. Ker drugače se pa, ponavljam, izgubi vsaka razlika med zasebno in javno šolo. In res, kar solze mi pridejo v oči, ko poslušam ta stališča koalicijskih strank, družba mora zagotoviti enaka izhodišča in možnosti za vse otroke. Družba je zagotovila enaka izhodišča in enake možnosti za vse otroke. Vsi otroci lahko obiščejo, se vpišejo v katerokoli javno šolo, tudi če so doma visoko v hribih, tudi če so telesno prizadeti in rabijo poseben dostop v šolo, zato ker so, recimo, na invalidskem vozičku, tudi če imajo posebne potrebe glede njihovega šolanja, morda imajo kake avtistične težave ali kaj podobnega, tudi če so iz ciganske družine, tudi če so iz albanske družine, vsi imajo možnost tega šolanja. Po drugi strani imamo pa zasebno šolo, ki reče, aha, mi imamo 50 mest letos, starše vabimo na razgovor, potem se pa malo pogovarjajo pa pogledajo, kakšni so ti starši, od kod prihajajo, pa če ima otrok težave, je to dodatni strošek. Saj malo sem nesramna, saj vem, mogoče sploh ni tako, ampak hočem reči, oni lahko izbirajo, javno šolstvo pa ne more. In ko je 50 mest zasedenih, gospa žal. In jih nič več ne briga, kje bo teh vseh otrok nad 50, ker to ni njihov problem, to je problem države. Oni bi se pa šli zasebno šolstvo, ki je pa 100-odstotno financirano. To bi se pa šli. Dokler imamo mi tako kvalitetno šolstvo, dokler država ustrezno vzdržuje javno mrežo osnovnih šol in dokler so te osnovne šole v takšnem stanju, kot so, da jih je treba, seveda, več let se sploh niso vzdrževale, dodatno vzdrževati, obnoviti, protipotresno sanirati, ne vem, delati pač stvari, ki jih delaš na vsaki stavbi za to, da jo vzdržuješ, jaz ne želim dati niti 100 tisoč evrov za tak namen, to se me zdi katastrofa. Še ena izjava je. Ena od stališč je bilo: »Družba šteje več z vsakim dobro izobraženim posameznikom.« Pazi to sedaj! Ker ne bodo v zasebni šoli, ne bodo dobro izobraženi posamezniki. Ali tisti starši, ki nočejo dati v zasebno šolo, potem otroka ne bodo dali v šolo, če ne bo zasebna šola zastonj? Dajte nehati! Dajte nehati zavajati! Vsi vemo, zakaj gre. Gre za neke posebne pedagoške metode včasih priznam – waldorfska šola, mislim, da že sedaj financirana 100 %. [[oglašanje iz dvorane]] Ena je 100 %, seveda, potem so pa štiri šole s precej katoliškim predznakom, nima nič proti katolikom, če bi radi, da so njihovi otroci izrazito v tem duhu vzgajani pa se jim zdi, da javno šolstvo pa tega ne razume, naj dajo v te šole, ampak naj nekaj plačajo. Ne moremo pa pristajati na to, da se neke posebne potrebe plačujejo z javnim denarjem, sploh, kot vedno rečem, ker nam nafta ne teče izpod stola in nimamo idealno rešene situacije za javne šole, ki so pa za vse. Vedno sem izjemno čustvena pri tej temi. Saj veste, vem, da grem komu tudi na živce, ampak to mi ja toliko pomembno. Tukaj se začne res razlikovanje. Ti imaš javne šole tudi v Veliki Britaniji pa v Ameriki tudi, ampak poglejte filme, kdo gre v javne šole in kaj se tam dogaja, kdo gre pa v zasebne šole in koliko te zasebne šole stanejo in kakšna je razlika. Začne se s takimi malimi stvarmi, kot je s tem, da je razlika minimalna in zakaj, kot rečeno, ne bi dal otroka tja, kjer je 15 v razredu, ne pa tja, kjer jih je 30. Zasebno šolstvo je lahko samo dopolnitev, mora biti posebej financirano s strani tistih, ki si ga želijo. Mi kot država pa moramo ves denar, in tega je vedno premalo, dati za kvalitetno javno šolstvo, boljše, kot je to sedaj, bolj prilagojeno potrebam sodobne družbe, bolj fleksibilno, bolj blizu otrokom, bolj hitro se razvijajoče v skladu s temi trendi, ki jih poznamo. Za to se bomo v SAB in jaz osebno vedno borili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Mojca Škrinjar.
Hvala lepa. Najprej 54. člen Ustave Republike Slovenije: »Starši imajo pravico in dolžnost vzdrževati, izobraževati in vzgajati otroke. Ta pravica in dolžnost se staršem lahko odvzame ali omeji samo iz razlog, ki jih zaradi varovanja otrokovih koristi določa zakon.« Torej, starši imajo lahko tudi željo, v kakšno šolo bi otroke vpisali, in imajo iz tega izhajajoče tudi možnost izbire. 57. člen Ustave pravi: »Izobraževanje je svobodno. Osnovnošolsko izobraževanje je obvezno in se financira iz javnih sredstev. Država ustvarja možnosti, da si državljani lahko pridobijo ustrezno izobrazbo.« Odločba iz leta 2014 pravi takole glede tega člena, o katerem se danes pogovarjamo: »Prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja je v delu, ki se nanaša na javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja v neskladju z ustavo.« Kaj pa pravi ta 86. člen? Drugi odstavek 86. člena govori o zasebnih šolah, pa ne samo o osnovni, ampak o vseh zasebnih šolah, osnovnih in srednjih šolah, in pravi takole: »Zasebni šoli, ki izvaja programe iz prvega odstavka tega člena, se za izvedbo programa zagotavlja 85 odstotkov sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za izvajanje programa javne šole. Zasebnim šolam ne pripadajo sredstva za naložbe, investicijsko vzdrževanje in opremo.« Torej, to je drugi odstavek. In 2014 reče Ustavno sodišče, da je ta odstavek v neskladju z ustavo. Potem pa Ustavno sodišče popravi svojo odločbo in 12. 3. 2020 pravi: »Prvi stavek drugega odstavka 86. člena v delu, ki se nanaša na javno financiranje dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja v zasebni osnovni šoli s pridobljenim javnoveljavnim programom, ni v neskladju z ustavo.« Torej, dopusti dikcijo iz leta 2014, da je v neskladju z ustavo, vendar en del programa pa ni v neskladju z ustavo. Kar pomeni, da je stavek, da se za izvedbo programa, torej dopolnilnega dela programa, dopolnilnega pouka, dodatnega pouka, podaljšanega bivanja, zagotavlja 85 % sredstev, da je to v redu. To se pravi, 85 % sredstev, ki jih država namenja oziroma lokalna skupnost za izvajanje programa javne šole, je čisto dobro za financiranje tega razširjenega programa, dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja. In hkrati, seveda, pusti pri miru tisti del, za katerega je Ustavno sodišče že reklo, da pa je v neskladju z ustavo, torej za obvezni predmetnik, to je slovenščina, matematika, tuji jeziki in vsi predmeti, ki jih poznamo v osnovni šoli. Gospa predhodnica, poslanka Maša Kociper, je rekla, da bo tisočkrat povedala, da ni potrebno financirati ničesar. Jaz ji bom seveda povedala, da obstaja ustavna odločba številka 68/98 iz leta 2001, kjer je v 21. točki komentarja zapisano glede obveznega sofinanciranja zasebnih šol s strani države. In sicer pravi tako: »Če naj bo ustavno zagotovljena pluraliteta nosilcev izobraževanja uresničena, je država dolžna ustvariti tudi finančne možnosti za to. Njen prispevek je sicer odvisen od tega, koliko zmore, vendar mora biti podpora taka, da omogoči dejanski obstoj zasebnega šolstva.« Ta odločba ostaja. Torej, če gospa tisočkrat pove to, potem negira tisočkrat to ustavno odločbo iz leta 2001. Torej, če mi dopustimo obstoj zasebnega šolstva, ga je treba tudi financirati, vendar v višini, kot država zmore. Država pa zmore, po sedanji dikciji 86. člena, 85 % sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za izvajanje programa javne šole. In kaj pravi ustavna odločba iz leta 2020? Da je to čisto dovolj. In tu odloči o tej višini, da je to čisto dovolj, torej v delu, ki se nanaša na javnoveljavne programe, ni v neskladju z ustavo, torej dopolnilni pouk, jutranje varstvo, podaljšano bivanje. Mi imamo zdaj tu dokazano, da je 85 % po mnenju Ustavnega sodišča za dopolnilni pouk, podaljšano bivanje, jutranje varstvo dovolj. Hkrati pa odločba iz 2020 ne negira odločbe iz 2014, ki pa pravi, da pa mora biti izobraževanje brezplačno, ker je v neskladju z ustavo. Torej pove, da mora biti 100 % financiran obvezni program. Gospa predhodnica pravi tudi, da ni nobene razlike v financiranju zasebnega pa javnega šolstva, kar ne drži. Lepo pravi 86. člen: »Zasebnim šolam ne pripadajo sredstva za naložbe, investicijsko vzdrževanje in opremo.« Torej, če hočete vi postaviti zasebno šolo, morate zgraditi stavbo. Če približno vemo, koliko stane dvooddelčna šola [[…]]torej javna dvoodelčna šola, vam povem, da to ni manj kot 7, 8 milijonov. Torej, absolutno mora nekdo, ki naredi zasebno šolo, investirati znatna sredstva v hišo, da jo sploh postavi. Ne sicer tako razkošno, definitivno ne more biti razkošna, kot je javna šola, ker jaz mislim, da noben zasebnik ne razpolaga s takimi sredstvi. In seveda že to pomeni naložbo. Potem pa še investicijsko vzdrževanje. Če boste vi zamenjali streho na javni osnovni šoli, bo to plačala občina. Če bo pa zamenjal streho na zasebni šoli, potem pa bo moral to plačati zasebnik sam. Treba je povedati, če želite imeti zasebno šolo, potem morate najprej na strokovni svet prinesti program, strokovni svet ta program potrdi in mora biti v skladu z zakonodajo. Potem šele se vpiše taka šola v razvid. V amandmajih, ki so danes prisotni, pa tudi navajajo te zadeve, da bi morali izpolniti še naslednje pogoje, da so vpisane v razvid javnoveljavnih programov vzgoje in izobraževanja. Seveda morajo biti vpisani, saj to tudi zahteva ZOFVI v 34. členu. Vsaka šola mora biti vpisana v razvid javnoveljavnih programov izvajalcev vzgoje in izobraževanja, če hoče biti javna šola oziroma če hoče izvajati javnoveljavni program in če hočejo otroci dobiti spričevalo, s katerim bodo pač dokazovali, da imajo ustrezno izobrazbo. Govor je bil o tem, kakšno bo lahko razlikovanje glede na narodnost, raso, spol, jezik in vero. Poglejte, ZOFVI v 2. členu govori o ciljih vzgoje in izobraževanja. In ta 2. člen je povsem jasen. Imate drugo alinejo, ki pravi, da so cilji sistema vzgoje in izobraževanja: »Vzgajanje za medsebojno strpnost, razvijanje zavesti o enakopravnosti spolov, spoštovanje drugačnosti in sodelovanje z drugimi, spoštovanje otrokovih in človekovih pravic in temeljnih svoboščin, razvijanje enakih možnosti obeh spolov ter s tem razvijanje sposobnosti za življenje v demokratični družbi.« Vidite, nikakršno rasno ali kakršnokoli razlikovanje ni možno. Potem navajajo v svojih amandmajih tudi to, da bi morala osnovna šola izvajati vsebine obveznih predmetov, ki jih zakon, ki ureja osnovno šola, določa za javne osnovne šole. To tudi izvaja. Edino v čem se razlikuje predmetnik zasebne osnovne šole je to, da namesto, da reče, da imate biologijo, kemijo in fiziko, da imate vsaj en naravoslovni predmet. Mi vemo, da imamo do konca 7. razreda v javni osnovni šoli predmet naravoslovje, ki vse te tri predmete vsebuje, potem pa se ločijo v tri različne predmete v 8., 9. razredu, in sicer na biologijo, kemijo in fiziko. Mnoge šole po svetu in tudi pri nas mnogokrat vznikne debata, da bi bilo dobro, da bi bili ti trije predmeti kar do konca devetletne osnovne šole javne osnovne šole združeni v naravoslovje. Na tak način deluje tudi ekonomska srednja šola, ki ponuja tri predmete: fiziko, biologijo, kemijo. Kot vem, mislim, da skoraj nobena ekonomska srednja šola ne izvaja pouka fizike, ampak samo biologijo in kemijo. Torej se zasebna šola po predmetniku tudi ne razlikuje z javno šolo. Seveda pa imajo tudi svoje predmete, recimo kultura religije ali nekaj podobnega, če se ne motim, to pač imajo dodatni predmet. V amandmaju govorijo tudi predlagatelji, da imajo zaposleni vsaj 80 % učiteljev oziroma vzgojiteljev, potrebnih za izvedbo programa, ki je pridobil javno veljavnost. Ta amandma, torej to določilo v tem amandmaju je povsem nepotrebno. 104. člen ZOFVI govori o pogojih, ki jih mora šola izpolnjevati. Vse šole morajo imeti učitelje, ki imajo to izobrazbo, in sicer da izpolnjujejo pogoje za strokovnega delavca. ZOFVI govori tudi o tem, da mora imeti šola zagotovljene delavce. Zdaj pa, ali je zaposlen za polni delovni čas ali pa za krajši delovni čas, je pa odvisno, koliko ima oddelkov. Vemo, da povprečna dvooddelčna javna osnovna šola nikoli ne more zaposliti polnega učitelja tehnične vzgoje, ker preprosto ni dovolj ur. Veliko učiteljev tehnične vzgoje uči na dveh javnih osnovnih šolah. Torej je ta obseg seveda odvisen od števila ur. Če pogledate tudi način zaposlitve, je vedno redna zaposlitev. Ne poznam in sem se tudi pogovarjala, da bi imele šole zaposlene učitelje po podjemni pogodbi. Morda ima tudi kakšna javna šola za krajši čas, morda za kakšno nadomeščanje, vendar so te podjemne pogodbe tudi v javnih šolah zelo redke, v zasebnih jih pa sploh ni, ker je enostavno podjemna pogodba strašno draga. Polet tega je plača učitelja v zasebni šoli enaka, kot je v javni šoli, ne more biti višja. Nikakor ne more biti višja, ker ZOFVI govori o tem, da morajo biti plače enake. Zasebne šole morajo seveda tudi skleniti pogodbo s svojimi soinvestitorji, večinskimi investitorji, to je z državo in z občino, kjer se dogovorijo za točne zneske in namene, za karkoli se financira. In če se zdaj še vrnem na to, da se financira zasebne šole. Če bi se financiralo zasebne šole in če bi bile te profitne, pa ne smejo biti, ker to natančno decidira ZOFVI, da zasebne šole ne smejo biti profitne, torej če bi se ta profit zbiral skupaj in potem kupovalo ne vem kaj iz tega, kar sploh ne zadeva šolstva, potem bi to bile profitne šole, pa vendarle niso, ker ne smejo biti. Ves denar, ki pride v šolo, je namenjen učencu. Vse, kar bo izplen današnjega dne, današnje debate in pa sprejetja tega zakona, je to, da bodo starši na položnicah plačali manj šolnine, ker zdaj morajo oni 15 % prispevati tudi za plače učitelja obveznih predmetov, potem jim pa ne bo več treba plačati za plače učiteljev obveznih predmetov. Če pa bodo svoje otroke pošiljali v podaljšano bivanje, pa bodo po tem zakonu, ki sledi točno tej odločbi do pike natančno, seveda še vedno morali poravnavati 15 % za plače učiteljev v podaljšanem bivanju in pa za didaktična sredstva, ki se tam uporabljaj in materiale, ki so potrebni za izvedbo pouka. Jaz mislim, da gre, prvič, za zanemarljiva sredstva, v tridesetih letih slovenskega obstoja je nastalo 6 zasebnih šol, imamo pa 448 javnih šol. Torej govorimo o 1 %, govorimo o 1 %. Ali si kdo v tej državi predstavlja, da lahko 1 % razkroji javno šolstvo. Preprosto gre tukaj za starše, ki imajo nekoliko drugačen pogled. Jaz zagotavljam nekaj, pa sem bila ravnateljica uspešne in dobre in odlične osnovne šole in ponosna sem na njeno delo, na delo vsega kolektiva, pa tudi skromno povedano, sem zadovoljna s takratnim svojim delom. Ampak, verjemite mi, uspela sem pa uvesti vsaj elemente montessori pedagogike. Montessori pedagogika je s svojo matematiko zlasti vplivala na ustvarjanje učnega načrta iz matematike, ker predstavlja veliko večjo predstavljivost, individualizacijo in otroci bolje napredujejo. Zato so te šole, ki so drugačne od javne šole, tiste šole, tisti pouk, tiste pedagogike, ki bogatijo to prakso, jih je malo, pa vendarle so dragoceni biserčki, ki predstavljajo neko razliko, in te razlike nas bogatijo. Predstavljajte si, da bi bili čisto vsi enakega mnenja v tem Državnem zboru. Jaz mislim, da bi bil zelo zelo hud dolgčas. Čeprav je včasih neprijetno, čeprav se velikokrat ne strinjamo, pa vendarle je ravno debata tista, ki prinaša novo dodano vrednost. In še nekaj, vsi ti starši, ki pošiljajo svoje otroke v zasebne šole, so tudi davkoplačevalci. Oni prav tako plačujejo dohodnino in iz te dohodnine se financirajo tudi javne šole, kamor pa njihovi otroci ne hodijo. Jaz mislim, da bi lahko v naši družbi pokazali toliko strpnosti, da bi lahko ta zakon ki sledi točno ustavni odločbi, danes podprli in s tem pomagali staršem, da bi plačevali manj, kajti v te zasebne šole ne hodijo samo bogati. Ravno obratno. So ljudje, ki imajo lahko zelo nizke dohodke, sama jih poznam nekaj, in jim je težko plačevat šolnino. Pa vendarle jo morajo, ker ste slišali, da nikakor država niti lokalna skupnost ne more nekaterih stroškov in ne sme sofinancirati. Naložbe v prostor niso financirane z davkoplačevalskim denarjem, čeprav ta isti ljudje tudi plačujejo davke za to, da financirajo javno šolstvo pa še kaj javnega. Hvala.
Hvala lepa. Repliko ima Maša Kociper.
Ja, predsednik, hvala lepa. Jaz se bom sicer potem še enkrat prijavila, da ne bom kršila poslovnika, ker imam za odgovoriti kolegici Škrinjar več stvari, ampak imam v skladu s poslovnikom klasično repliko, ker me kolegica ali ni dobro poslušala ali pa ni želela pravilno razumeti. Jaz nikoli v svoji razpravi in to je sigurno razvidno tudi iz magnetograma, če bo kdo želel pogledati, nisem rekla, da bom stokrat oziroma tisočkrat ponovila, da ni treba financirati nič. Tega nisem nikoli rekla, ker tega nikoli ne bi trdila. Rekla sem pa, da bom stokrat ali tisočkrat ponovila, da pravica do izbire ni enaka pravici financiranja. To sem rekla. In ko berete iz ustave in tako naprej, saj nam je vse jasno. Ustava je jasna, ampak ustava tudi določa, da je država tista, ki ustvarja možnosti za osnovnošolsko izobraževanje. In država te možnosti ustvarja. In jaz govorim o tem, kako se bo za starše izenačilo plačilo tega programa, seveda je pa tukaj izgradnja stavbe, financiranje obnove in tako naprej, ampak gospa Škrinjar, nihče zasebnih šol ne sili, da zgradijo šolo, zgradbo za šolo, jo vzdržujejo, menjajo streho, zaradi mene ni treba, sploh ne jim ni treba tega zgraditi, pa jo oni vseeno zgradijo in ponudijo zasebno šolo. Vi pravite, oni delajo popolnoma neprofitno, to zahteva zakon. Ja, se pravi, oni zgradijo šolo, en kup sredstev vložijo v nakup zemljišča, v vse te stavbne dajatve in tako naprej, zgradijo šolo, jo vzdržujejo, pa nič nočejo za to. A ni to zanimivo? Kar tako dobrodelno se gredo šolstvo, samo hočejo, da imajo starši pa enako možnost plačila za vse. Jaz bom pa rekla, očitno imajo neke interese, da se gredo zasebno šolo. In tudi vi jih imate. Vse ostalo pa v razpravi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlagatelj.
Hvala lepa. Seveda ima vsak, ki se gre zasebno šolstvo, nek interes. Če bi bila danes mnogo mnogo mlajša, bi tudi jaz naredila montessori šolo, ker bi si želela delati na tak način, ker je to čudovita pedagogika. In ti ljudje, pravzaprav vidite, da so zaposleni, vodje teh šol tudi poučujejo v teh šolah, torej gre za entuziaste. Prej je gospa Kociper govorila o tem, da če bi v Afriki imeli tako javno šolstvo, kot pri nas, potem ne bi bilo takih težav, kot jih vidimo in tudi občutimo tudi v Evropi. Poglejte, veliko ljudi je dejansko entuziastov in veliko ljudi je že šlo tudi v Afriko in ustanovilo tam šole, pa ne zaradi profita, ampak preprosto zaradi idealizma ali pa zaradi navdušenja nad neko pedagogiko. Morate razumeti, da smo različni ljudje na svetu. Ene zanima to, nekoga nekaj drugega. In dejansko ljudje, ki smo živeli za svoje poklice, smo jih imeli zelo zelo radi. In ti ljudje, ki ustanavljajo zasebne šole, preprosto imajo motiv in interes. In lahko vam povem, da je mnogo teh zasebnih šol zraslo iz zasebnih hiš, kjer so se lastniki umaknili na podstrešje zato, da so lahko hišo prepustili najprej vrtcu, potem pa še šoli. In v 20, 25 letih uspeli prihraniti toliko, da so postavili neko majhno šolo. Nihče izmed teh zasebnikov ni bogat, nihče ni bogat, ampak dejansko pa ima zaposlitev tam in dela tam in uresničuje svoj življenjski poklicni interes.
Hvala lepa. Besedo ima Marko Koprivc.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Gospa Škrinjar, to, kar govorite, verjamem, da tudi sami sebi ne verjamete. Dejstvo je, da pač očitno je nek interes. In tukaj sta dva interesa. Na eni strani je kapitalski interes tistih, ki ustanavljajo šole, na drugi strani, kar pa je še bolj pomembno, je pa politični interes vas, da lahko preko zasebnih šol vplivate na izobraževanje bolj, kot lahko to delate preko javnih šol. Tako da jaz prosim, da nehamo z zavajanji. Socialni demokrati stojimo na stališču, da je prav, da se razlikuje financiranje javnih in zasebnih šol v večji meri, kot ga predpostavlja ta zakon. Ker boste rekli seveda nazaj spet, kot ste kolegici Kociper, saj investicije, gradnje hiš in tako naprej pa niso del financiranja iz javnih sredstev. Ja, hvala bogu. Še to bi želeli? Potem pa res lahko ukinemo javno mrežo. Zakaj pa potem, če bi pa vse financirala država, je pa potem jasno, da se v celoti izenači financiranje, ampak to je seveda nesprejemljivo in do tega ne sme priti. Bi pa rad še enkrat izpostavil eno zadevo. Nekaj se na ustavo sklicujete, kako imajo vsi otroci pravico do izbire in tako naprej in do izobraževanja, do brezplačnega obiskovanja osnovnih šol. Seveda imajo, ampak v Sloveniji imamo javno mrežo osnovnih šol razpredeno po celotni državi. In težiti je treba k temu, da se ta javna mreža izboljšuje, da se nadgrajuje, da se vlaga sredstva v investicije za te javne šole in da so dejansko te šole dostopne vsem otrokom v naši državi. In so dostopne, ne glede na vero, ne glede na raso, ne glede na to, iz katerega dela države prihajate itd., kar seveda za zasebne šole ne velja. Že na prvi točki pademo. Glede na regionalno zastopanost pač nimajo vsi otroci pod enakimi pogoji možnost dostopati do zasebne šole, ker kot vemo, se zasebne šole ustanavljajo predvsem v Ljubljani in večjih mestih. Zakaj? Popolnoma logično zakaj – zaradi tega, ker se v manjših krajih zasebniku pač ne splača iti v to, v narekovajih, investicijo. In to je ta ključni problem in že tukaj pademo na točki zagotavljanja enakosti, da ne govorim vseh ostalih stvareh. Jaz si ne bi želel svojega otroka voziti v šolo, kjer visijo po steni križi in kjer je eden izmed premetov verouk. In zakaj bi bila država dolžna tako šolo financirati v celoti? Ne govorim o obveznem delu programa, ampak razširjenem. Zakaj? Ustavno sodišče je jasno povedalo, zelo jasno, kolega Lisec, zelo jasno je povedalo. Zdaj je pa res jasno povedalo, da je država dolžna financirati obvezni del. Ja, to je povedalo. Tudi sami ste to priznali. Vi pa želite politično – in ponavljam še enkrat, je legitimno, ampak za nas Social demokrate nesprejemljivo – ob obveznem delu ohraniti še 85 % financiranja razširjenega programa. S tem se dejansko skoraj približamo na financiranje javnih šol, kar je nesprejemljivo. Jaz nisem proti temu, da obstajajo tudi zasebne šole kot nek korektiv, kot neka možnost izbire. Ampak če se starš odloči dati otroka v zasebno šolo, pa naj si bo to šola montessori, waldorfska šola ali pa katoliška šola, je potem na njemu, pač ima možnost izbire, nobeden mu ne ovira te možnosti izbire, ampak na njemu pa je, da bo zato, ker želi dati otroka v neko drugačno šolo, kot jo nudi država, nekaj za to plačal. Čeprav tukaj, sploh, ko govorimo o katoliških šolah, vemo, da je cerkev ena izmed kapitalsko najmočnejših organizacij v Republiki Sloveniji in bi bilo na nek način v skladu s krščanskimi vrednotami, da tem staršem pomaga in da se financira mogoče iz njihovih sredstev ta manko sredstev, kot vi pravite, ki je potreben za normalno financiranje teh šol. Jaz mislim, da bi bilo prav, da bi danes in že mnogokrat prej, ko smo govorili o teh zasebnih šolah, tekla raje razparava o tem, kako izboljšati javni šolski sistem, kako zagotoviti več sredstev za javne šole in hkrati sprejeti na področju financiranja zasebnih šol neko rešitev, ki je skladna z odločitvijo Ustavnega sodišča in hkrati ne postavlja zasebnih šol v privilegiran položaj. Tako rešitev smo predlagali v prejšnji vladi pod ministrovanjem dr. Jerneja Pikala, pa žal ni dosegla dovolj velike podpore. Danes s popolnoma enako rešitvijo ponovno stranke opozicije, SD, SAB in LMŠ, predlagamo amandma, s katerim bi obvezni del programa financirali v višini 100 %, kot je reklo Ustavno sodišče, razširjenega dela programa pa ne bi financirali, ker to je pa stvar šole, da zagotovi sredstva za to, pa najsibo na plečih šole oziroma investitorja, ko gre za katoliške šole, je to Rimskokatoliška cerkev, ali pa pač staršev, ker starši imajo še vedno možnost izbire otroka vpisati v brezplačno javno šolo. Poleg tega z amandmajem postavljamo še neke druge pogoje, ki jih je potrebno izpolnjevati za to, da je šola upravičena do financiranja. Tako da vas jaz pozivam, da se ta amandma sprejme, da se ta zadeva zaključi in da si »ne delati bruk« tik pred koncem vašega mandata, ker mandat se vam tako ali drugače zaključuje, štete so vam ure. Jaz razumem, ponavljam še enkrat, da želite pač pograbiti še nekaj sredstva za te vaše zasebne šole, ampak vse skupaj je res neokusno in skrajni čas je, da se ta pravljica čim prej konča. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlagateljica, imate besedo.
Hvala lepa. Najprej, rekli ste »vaše zasebne šole«. Jaz nimam nobene zasebne šole niti ne vem, da bi kdo od nas imel zasebne šole, nimamo jih in jih tudi ne bomo imeli. Drugič, še enkrat povem, da drugi odstavek 86. člena pravi, da zasebnim šolam pripada 85 % in odločba Ustavnega sodišča pravi, da v tem delu ta zakon ni neustaven. To pomeni, da za dopolnilni pouk je ravno primerno 85 odstotkov. Dajte, gospod Koprivc, prebrati ustavno odločbo, ne govoriti na pamet, zakon točno sledi ustavni odločbi. Pušča tistih 85 %, ki niso v nasprotju z ustavno odločbo, in seveda je tisto, kar je že prejšnja ustavna odločba rekla, da je obvezen program pa 100 % treba financirati. Treba je razlikovati. Pa še nekaj, država skrbi za javno mrežo osnovnih šol. Prvič po letu 2012 je namenila sredstva za sofinanciranje, mislim da, 70 milijonov za obnovo osnovnih in srednjih šol in vrtcev. Hvala.
Hvala lepa. Replika, kolega Koprivc.
Gospa Škrinjar, očitno me niste dobro poslušali, tako da bi vam želel replicirati. Jaz nisem govoril o tem, da Ustavno sodišče pravi, da ni v skladu z Ustavo tistih 85 %, ker Ustavno sodišče o tem ni govorilo. Sem pa povedal, da je treba ustavno odločbo izpolniti. Ustavno sodišče je govorilo izključno in samo o obveznem delu, o obveznem programu, tako da prosim, ne zavajati. S tem, ko se zagotovi 100 % financiranje obveznega programa, se odločba ustavnega sodišča izpolni. Nikjer in v ničemer, in ponavljam še enkrat, ker zavajate javnost, pa Ustavno sodišče ni govorilo o razširjenem programu, to je politična odločitev, to je politična odločitev. In ker si želi ta iliberalna desnica pač razgraditi javno mrežo osnovnih šol, želi dajati ta neprimerna darila zasebnim šolam. Samo za to gre in to sem jaz povedal. Jaz nisem rekel, da je to neustavno, da daste tam 85, ampak da Social demokrati pač take rešitve ne bomo podprli, je ne moremo, ker gre na škodo javnih šol. Potem pa še tista vaša opazka, da vi nimate nobene zasebne šole. Verjamem, da vi osebno nimate, imate sicer medije, ste solastniki, vi in vaši poslanci, ne vi konkretno, medija Nova 24 in verjamem, da bi želeli imeti tudi zasebne šole v lastništvu. Nisem pa govoril o tem, da ste vi osebno ali pa vaš kolega Tanko ali pa ne vem Ferjan lastnik kakšne šole, konkretno hiške, ampak da želi pač ta vaša klika prevzemati na neki način vpliv nad temi šolami. To je nesprejemljivo in na to ne bomo pristali in zato se prosim ustavite.
Postopkovno, kolegica Škrinjar.
Prosim, predsednik, opomnite mojega kolega, mi nismo klika, mi smo ljudje. Smo izvoljeni poslanci, mi nismo klika. To je žalitev. Prosim, če se ne žali v tem parlamentu.
Jaz mislim, da je razumel vaše sporočilo. Predlagam, da gremo naprej. Besedo ima Lidija Divjak Mirnik, potem bom pa še enkrat sprožil listo.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav državni sekretar s sodelavci, kolegice in kolegi! V Listi Marjana Šarc smo prepričani, da je znanje temelj družbenega in tudi gospodarskega razvoja. Slovenija ima človeški kapital, in to moramo vzdrževati in to moramo nadgrajevati, ker mislim, da je že danes nekdo rekel, da nam ne teče nafta izpod ne vem kod. Skratka, imamo človeški kapital in okolje, in to so naše prednosti, ki jih moramo znati izkoriščati. Zaradi hitrih in obsežnih ter mnogokrat tudi zelo nepredvidljivih sprememb pa moramo vsem državljanom omogočiti, da se bodo lahko razvijali, kot se pač želijo razvijati. Zato v LMŠ zagovarjamo dve osnovni načeli, kar se tiče izobraževanja: prvič, visokokakovostno in pravično javno šolstvo, in drugič, spodbujati želimo vseživljenjsko izobraževanje s kompetencami prihodnosti, ker verjamemo, da je to tisto, kar bo našo družbo popeljalo v boljše čase. Zato je seveda današnja razprava pomembna. Pomembna je zato, da se bomo lahko odločili, kam želimo iti. Kar se tiče LMŠ, želimo iti v javno šolstvo in ga tudi podpiramo. Namreč, če želimo uspešne mlade, ki bodo na trgu dela lahko konkurirali v tem globalnem svetu, potem po mnenju LMŠ potrebujemo kakovostno inkluzivno javno izobraževanje in usposabljanje ter formalno in tudi neformalno učenje, ki mlade ljudi opremi s kvalifikacijami in kompetencami, potrebnimi za njihovo smiselno sodelovanje v družbi, tudi za medkulturno razumevanje in za uspešen prehod na trg dela. O kulturnem, medkulturnem razumevanju bi v Državnem zboru lahko tudi ogromno govorili, pa danes to ni tema, zato tega ne bom odpirala. Kot rečeno, želimo javno šolstvo, ki je dostopno vsem in ki ne izbira učencev po kriterijih, tudi ne tistih, ki se nanašajo na spol, narodnost, jezik, raso, vero, politično ali kakšno drugo prepričanje, sploh ne po gmotnem stanju, rojstvu, izobrazbi ali celo mogoče družbenem položaju staršev ali invalidnosti. Kar pomeni, da zagovarjamo javno šolstvo, ki v svoje razrede, če povem po domače, vzame čisto vse učence, ne glede na to, kakšni so in od kod prihajajo. In tu se razlikujemo od kolegov iz desne pozicije, da tako rečem. Da bo še enkrat jasno, kot je Aljaž že v predstavitvi povedal, mi ne nasprotujemo zasebnim šolam, ker bogatijo prostor, o tem sploh ni debate, smo pa – in tega nikoli nismo skrivali in to bomo večkrat ponovili – na strani tistih, ki zagovarjajo izenačitev financiranja zgolj in samo obveznega programa osnovnega šolstva, kar je Ustavno sodišče tudi povedalo in kar smo nenazadnje z vsemi amandmaji, ki smo jih v opoziciji vložili, tudi predlagali. Torej smo za 100-procentno financiranje obveznega programa. Ker se ves čas vrti to, kaj so zasebni, kaj so javni, kdo kakšen program izvaja pa kdo kakšnega ne izvaja, dostikrat namreč predlagatelji, tudi predlagatelji današnjega predloga, zamolčijo, da zasebne šole vsebino programa določijo same v skladu s svojimi prepričanji in v končni fazi tudi v skladu s financerji. Tiste, ki jih je ustanovila krščanska cerkev, se pač fokusirajo tudi na te krščanske vsebine, s čimer jaz v osnovi nimam nobene težave, si pač ne želim in tega z mojim možem nisva storila, nisva vpisala otrok v tisto šolo, kjer bi utrjevali te krščanske vrednote. Tako preprosto je to. Nimam pa nobene težave, če to počno drugi starši. Zagovorniki zasebnega šolstva tudi zamolčijo, da zasebne šole niso dolžne vpisati vsakega otroka. To dolžnost imajo samo javne šole. Zasebne šole namreč lahko izbirajo, katerega otroka bodo vpisale v šolo. In verjetno, to sem prepričana, to tudi počno. Kakšni so pa kriteriji in kateri otrok je tisti, ki bo obiskoval to zasebno šolo, se pa odloči tista zasebna šola sama. Tega si javna šola ne more privoščiti. Verjetno bi bilo mogoče tudi narediti kakšno analizo, v katerih šolah je več, da rečemo, invalidnih otrok ali pa kako drugačnih otrok, ki mogoče potrebujejo kakšno drugačno obravnavo. Pa ne bom špekulirala, ker ne poznam te analize, niti ne vem, če obstaja. Mogoče mi lahko gospod državni sekreter to pove. Tretjič, zagovorniki zasebnega šolstva tudi ne povedo ali pa povedo bolj po tiho, da zasebne šole pobirajo šolnino. In te ta iste zasebne šole, sem skoraj prepričana, bodo to šolnino tudi obdržale v primeru, da bo danes ta sprememba zakonodaje ZOFVI tudi potrjena. Ker za to namreč gre, ko nekdo ustanovi zasebno šolo. Saj entuziazem je tudi od zadaj definitivno, sploh ni vprašanje. Zasebne šole zagovarjajo in zasledujejo tudi kakšne drugačne interese. Interese, ki so seveda skladni s svetovnonazorskimi, pedagoškimi, verskimi ali kakšnimi drugimi interesi staršev, s čimer v osnovi tudi nič ni narobe. Vprašanje je samo, ali je to država dolžna financirati. In odgovor LMŠ je, da ni dolžna tega financirati. Zakaj? Zato ker vsi ti starši, ki so svoje otroke in ki bodo svoje otroke vpisale v zasebne šole, lahko svoje otroke vpišejo tudi v javne šole. In ta koncept javnih šol smo v Sloveniji že zdavnaj dorekli. Zato tudi imamo 448 javnih šol, ker je pač to bil nek dogovor v tej državi in ker so te šole tudi stoprocentno financirane in ker so to šole, kjer staršem ni treba plačevati šolnin. Seveda je tudi v teh javnih šolah verjetno potrebno marsikaj spremeniti. Ampak covidna situacija je pokazala, da je javno tisto, ki vzdržuje sistem in ki ljudem v najbolj kritičnih trenutkih omogoča, da preživijo, v navednicah seveda, tako ali drugače, če samo pogledamo javno zdravstvo. Zato se mi zdi ključno, da danes tukaj še enkrat povemo, da pri tem predlogu zakona, ki so ga predlagatelji vložili, pravzaprav ne gre samo za uresničevanje ustavne odločbe, kot trdijo vsaj v SDS in v NSi, ampak gre pravzaprav za financiranje zasebnega šolstva. Pomeni 100-procentno financiranje obveznega programa in 85-procentno financiranje razširjenega programa. Za to gre in to je treba korektno povedati. Čeprav je Ustavno sodišče jasno povedalo, da je naloga države stoprocentno financiranje obveznega programa, pika. In temu s temi amandmaji, ki smo jih v opoziciji predlagali, tudi sledimo. Danes smo slišali že tudi argumente, da je zasebnih šol samo 6 in da je to samo 1 % in da je to tako malo, da to zdaj pa res, teh nekaj procentov še damo, financiramo, vse skupaj bo skoraj stoprocentno, ampak nima veze, to je tako malo, da ni nobene bojazni, da bi se zasebne šole razširile. Mogoče danes res ne, vprašanje pa je, kaj bo jutri in kaj bo pojutrišnjem. In glede na to, da je seveda entuziazem tudi tisti, ki zasebne šole ustanavlja, pa še kaj drugega, se bojim, da zna v drugi fazi ali pa v tretjem koraku priti do razkroja javne mreže, ki je dobra, ki deluje, dokazano deluje. Enega razloga v LMŠ ne vidimo, da bi to zadevo, ki so jo generacije in generacije učiteljev gradile, razkrojili. Enega razloga ne vidimo. Osnovna šola je ključni prostor socializacije, ker se izničijo tudi raznorazne socialne razlike, zato se nam zdi pomembno, da sistem kot takšen, kot je, vzdržujemo in ga tudi nadgrajujemo. Tu je lahko naša dodana vrednost in tukaj lahko Slovenija prosperira. Zaenkrat imajo še vsi, hvala bogu, enake možnosti in se lahko vpišejo in obiskujejo šole, ki jih želijo. In stališče LMŠ kot takšnega je, da naj tako tudi ostane, zato absolutno podpiramo javno šolstvo. Nekaj razpravljavcev pred mano je tudi povedalo, da imajo starši pravico do izbire. Seveda jo imajo, ampak pravica do izbire še ne pomeni pravice do financiranja. In predlagateljica je tudi povedala, da so starši otrok, ki obiskujejo zasebne šole, tudi davkoplačevalci in morajo plačevati javne šole. Zdaj, to njeno logiko seveda lahko takoj obrnemo in tudi povemo, da so tudi vsi ostali starši davkoplačevalci in financirajo zasebno šolstvo, čeprav ga njihovi otroci ne obiskujejo. Takšne primerjave so [[…]]se bom vzdržala komentarja. Jaz si želim, da danes ta zakon zavrnemo, ker si želim, da javno šolstvo in javna mreža v Sloveniji ostaneta javna, zasebno pa naj ostane in se naj financira tako, kot je Ustavno sodišče tudi povedalo – sto procentov obveznega programa, ki ga te zasebne šole tudi izvajajo. V skladu z vsem tem, bom seveda glasovala proti temu predlogu zakona. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Vidim, da je še interes, zato prosim za prijavo. Sedem prijavljenih. Preden dam besedo razpravljavcem, bi vse lepo opozoril, da ste pri svojih razpravah spoštljivi, tako kot imamo zapisano v etičnem kodeksu, in da spoštujete tudi tisto, kar je zapisano v ustavi med človekovimi pravicami, sicer bom skladno s poslovnikom tudi ustrezno interveniral. Najprej dobi besedo Jure Ferjan. Izvolite.
Gospod podpredsednik, najlepša hvala za besedo. Spoštovani državni sekretar in spoštovane poslanke in poslanci in seveda vsi, ki nas spremljate, eden lep dan! Za nami je že kar nekaj časa razprave, relativno zanimive, bi pa jaz želel izpostaviti v bistvu tisto osrednjo zadevo, ki je seveda tudi tema te točke in tega amandmaja. Skratka, govorimo o 86. členu, ki govori o pogojih za financiranje. Ko se nanašamo na obe odločbi Ustavnega sodišča Republike Slovenije, ki sta o tem odločali oziroma presojali in tudi sklenili, prva je iz decembra 2014 in druga iz marca 2020, ki se je potem nekoliko spremenila. Da bomo vedeli pravzaprav, o čem govorimo, verjamem tudi za vse, ki nas spremljajo, je prav, da določene stvari vendarle bolj eksplicitno poudarimo. Tukaj je govora o prvem stavku drugega odstavka 86. člena obstoječega zakona, ki govori o pogojih financiranja. Ga bom citiral, ker je zelo kratek: »Zasebni šoli, ki izvaja programe iz prvega odstavka tega člena, se za izvedbo programa zagotavlja 85 odstotkov sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za izvajanje programa javne šole.« In če se sedaj navežemo na obstoječi odločbi Ustavnega sodišča, najprej na tisto iz decembra 2014, v kateri je Ustavno sodišče sklenilo, da je omenjeni prvi stavek drugega odstavka 86. člena tega zakona v delu, ki se nanaša na javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, v neskladju z ustavo. Potem pa smo dobili še eno odločbo iz marca 2020, ki potem to področje še bolj dodatno razdela. Če bi upoštevali odločbo iz decembra 2014, bi lahko rekli, da je Ustavno sodišče sklenilo, da gre za 100-odstotno financiranje tako obveznega dela kot dopolnilnega. So pa potem to odločitev nekoliko spremenili z marcem 2020 in seveda ta zakon, ki ga imamo pred seboj oziroma Predlog zakona o dopolnitvi sledi tej odločbi iz marca 2020, torej zadnji odločbi Ustavnega sodišča Republike Slovenije na to temo. In sicer gre tukaj za to, da se obvezen pouk financira v stotih odstotkih, torej se dvigne iz obstoječih 85 na 100, in pa, da se dopolnilni pouk, dodatni pouk in podaljšano bivanje financirajo v višini 85 odstotkov. To narekuje tudi zakona o dopolnitvi tega zakona, ki ga danes obravnavamo. V Slovenski demokratski stranki, v vladni koaliciji v Vladi Republike Slovenje s tem zakonom končujemo večletno agonijo, ko se je prelagalo odgovornost na druge, ko se je tudi večkrat poskusilo, pa žal neuspešno, da se to področje uredi in uresniči odločba Ustavnega sodišča Republike Slovenije. Pomembno je zavedanje, spoštovane in spoštovani, da denar, ki gre iz državnega proračuna za to področje, ni namenjen šolam, ampak je namenjen otrokom, to je ključna zadeva. Slišali smo danes v uvodu, da nekatere skrbi, da bo šola postala podjetje. Šola ne bo postala podjetje, šola je neprofitna ustanova, izobraževalna ustanova in denar se namenja otrokom in ne šoli. To je ključna zadeva. Zanimivo je, vseeno ne morem mimo tega, da imamo v Sloveniji 448 javnih osnovnih šol in šest zasebnih šol, vas v levi opoziciji pa skrbi, da bo ta zakon povzročil to, da bo zasebno šolstvo preplavilo javno šolstvo, razmerje pa je 448 proti 6. Spoštovane in spoštovani, osebno bom Predlog zakona o dopolnitvi Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, ki uresničuje odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije, podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Aljaž Kovačič. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik. Državni sekretar, kolegice in kolegi! Najprej naj povem, da obžalujem, da ta predlog podpira tudi Ministrstvo za izobraževanje. Pred časom smo imeli predlog zakona, ki smo ga vložili v LMŠ, glede otrok s posebnimi potrebami in je bil argument ministrstva, da zakon ni sistemski, tudi glede finančnih posledic so imeli kar nekaj pomislekov, tokrat pa imamo pred sabo ponovno poslanski zakon in ga, zanimivo, ministrstvo in ministrica dr. Simona Kustec podpira. Danes je bilo že kar nekaj povedano tudi o 57. členu Ustave, kjer piše, da je osnovno šolstvo obvezno. Mislim, da danes nihče iz Liste Marjana Šarca niti iz drugih strank opozicije ni temu nasprotoval. Vendar, ko se bere ustavo, se mora brati vse člene in jih med seboj tudi povezovati. Na primer, 7. člen tudi govori, da so država in verske skupnosti ločene. Tukaj se potem tudi lahko sprašujemo, kako je potem možno, da neka verska skupnost ustanavlja takšne in drugačne šole. Da bomo razumeli, v čem je sploh razlika med javnim šolstvom in zasebnimi šolami. Javne šole na eni strani sprejmejo vse, tudi videli smo, kako so javne zadeve pomembne. V tej zdravstveni krizi je zmagovalo javno zdravstvo in tudi javno šolstvo, ki je bilo v zelo težkem položaju. Vsi ti učitelji, ki v njem delujejo, so dejansko pripomogli, da so se lahko učenci, kolikor je sploh bilo možno, izobraževali. Zasebne šole na drugi strani niso dolžne vpisati vsakega otroka, kot je bilo danes že povedano, medtem ko javne šole so. Se pravi, ne glede na narodnost, raso, spol, jezik, vero, družbeni položaj ali politično prepričanje, na primer staršev, se v javno šolo lahko vpiše vsakdo, medtem ko ima zasebna šola možnost, da izbira. Prav tako imajo zasebne šole šolnino. In ne glede na to, na kakšen način se bo uredilo njihovo financiranje, nikjer ni varovalke, da bodo potem te zasebne šole znižale šolnino ali pa jo celo ukinile. Prav tako pa zasebne šole zasledujejo neke partikularne interese staršev, ki imajo takšno ali drugačna prepričanje. Seveda s tem ni nič narobe. Nihče zasebnim šolam ne nasprotuje, tudi vsak kdor ima možnost in pravico, da svojega otroka vpiše v katerokoli šolo želi, vendar pa mora biti jasna meja med javnim in zasebnim in tudi na takšen način mora biti zadeva financirana. Potrebno je poudariti tudi stališče Evropske komisije in Evropskega sodišča za človekove pravice, ki je v več izrekih zapisalo, da države niso dolžne subvencionirati zasebnih izobraževalnih institucij. Se pravi, vsaka država se po lastni presoji odloči, na kakšen način bo financirala zasebno šolstvo in v kolikšni meri. Slovenija se je odločila, kot se je, in tudi tukaj smo imeli kar nekaj odločb Ustavnega sodišča. Moj predhodnik je rekel, da je Ustavno sodišče leta 2020 nekoliko spremenilo odločbo. Sam se s tem ne bi strinjal, kajti mi v Listi Marjana Šarca smo si celoten čas ustavno odločbo iz leta 2014 razlagali tako, kot ga je potem tudi potrdilo Ustavno sodišče leta 2020. Se pravi, da imamo v izobraževanju obvezni in razširjeni program, in da je država dolžna financirati le obvezni program, se pravi v 100 %, vse kar je pa več, pa je dobra volja države. Nihče ne govori, da bi bil ta zakon, če bi bil sprejet, neustaven, kajti tudi če damo na financiranje sto, sto plus pa država še vsem zasebnim šolam zgradi infrastrukturo, tudi tam najverjetneje ni nič neustavno, se pa sprašujem, kakšen je smisel, če imamo kvalitetno javno šolstvo, zakaj bi javnemu šolstvu nekaj vzel in dajal zasebnemu šolstvu. Se pravi, tisto kar je nujno, se naj financira, vse kar pa je več, pa je stvar neke dobre volje. Tudi sam podpiram financiranje, ki smo ga vložili že v času vlade Marjana Šarca in ki je tudi reševalo ustavno odločbo, kar je dejansko Ustavno sodišče potrdilo s še eno odločbo iz leta 2020, se pravi 100 proti 0. Zanimivo, da danes govorite, da je Ustavno sodišče spremenilo svoje razmišljanje. Kajti, kot sem rekel, govorili ste, ko smo mi dali predlog, da bomo dali 100 : 0 ali pa 100 : 25, da je to neustavno. Se pravi, da je vse, kar pije vodo, le 100 plus 100. Očitali ste nam tudi barantanje, ampak očitno ste se danes premislili in danes barantate vi. Nihče tudi ne trdi, da bo, če bomo to sprejeli, dejansko zmanjkalo denarja za javno šolstvo. So pa to neki nastavki za naprej, ki bodo omogočili vsem zasebnim šolam, da bodo rasle kot gobe po dežju, in še to le v nekih velikih mestih, kajti dvomim, da se bo kdo na podeželju odločil za ustanovitev zasebne šole. In prav to je odgovor, da so bolj kot ne te šole kot neka podjetja, kajti če ne bi bila, bi najverjetneje v vsaki vasi bila neka zasebna šola. Ja, kolegica Škrinjar, delate tako [[…]]se pravi, ni ustanoviteljem v interesu, ker ne bo dovolj priliva v njihovo blagajno, zato delujejo le bolj kot ne v Ljubljani in Mariboru. Se pravi, zadeve je treba ustaviti pravi čas, ko je še možno, kajti ko bo enkrat uničeno javno šolstvo, ga ne bo mogoče postaviti nazaj. Lep primer tega je, recimo, Anglija, kjer je dejansko javno šolstvo bolj kot ne propadlo in javne šole obiskujejo le tisti najbolj socialno ogroženi učenci, vsi drugi pa hodijo v zasebne šole, ker je kvaliteta tako padla. Kot sem povedal, v Listi Marjana Šarca in tudi sam bom glasoval proti temu škodljivemu zakonu za slovensko šolstvo.
Hvala lepa. Besedo ima Maša Kociper.
Hvala za besedo. Ponovno se javljam k besedi, ker je bilo v tej razpravi nekaj stvari, ki enostavno ne držijo, in kdor nas posluša in tole spremlja, mislim, da si zasluži resnico oziroma, saj vem, resnica je zelo tak pojem, povedala bom pač, kako jaz razumem trenutno situacijo. Ja, tukaj imamo Ustavo Republike Slovenije, ki govori o osnovnošolskem izobraževanju in tako naprej. In res pravi, izobraževanje je svobodno – hvala bogu –, osnovnošolsko izobraževanje je obvezno in se financira iz javnih sredstev – ja – in država ustvarja možnost, da si državljani lahko pridobijo ustrezno izobrazbo. Skratka, ta člen jaz razumem kot zavezo države, da vsem otrokom ponudi možnost brezplačnega osnovnega šolanja v javnih šolah. Kot sem prej ponovila, javne šole so tiste, ki morajo biti ustanovljene povsod, po vsej Sloveniji, tudi v hribovitih območjih, tudi tam, kjer je malo prebivalcev, morajo vzeti vsakega otroka, tudi tistega, ki ima telesno okvaro ali posebne potrebe, tudi tistega, ki je musliman ali Albanec in ne zna slovensko, ali pa tistega, recimo, ki prihaja kot azilant v našo državo. Vse to so obveznosti javne osnovne šole. In kot že stokrat povedano, v naši poslanski skupini podpiramo kvalitetno javno osnovno šolstvo in menimo, da je treba vlagati vanj. Ampak zakaj sem se še enkrat pravzaprav oglasila? Zato ker se vendarle ne pove jasno, da se je Ustavno sodišče do zdaj vedno opredeljevalo pravzaprav samo glede obveznega dela programa, ne pa glede tega, recimo mu, razširjenega dela programa. In glede tega razširjenega dela programa – in tukaj ima poslanka Škrinjar prav – je reklo, da sedanjih 85 % zadostuje. Ja, tako je reklo. Nikoli pa še v tej državi nismo pred Ustavnim sodiščem presojali, kaj bi bilo, če bi manj dali za ta razširjen program. Mogoče bi pa reklo, da je že 50 % dovolj ali pa nič, tako kot je predlagal prejšnji minister. Tako da jaz, vidim, da mi časa zmanjkuje, jaz sem prepričana, da vsi ljudje razumejo razliko. Zamislite si situacijo, če bo zasebna šola enako stala kot javna. Kaj bo, recimo, v Kranju, kjer hodijo v javno šolo vsi ti albanski otroci, ki ne znajo slovensko? To je treba sistemsko reševati, ne pa tako, da ustanovimo zasebno šolo, da bodo vsi otroci šli tja. Kam to vodi? Žal mi je, da mi je zmanjkalo časa, ampak saj bo še [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Besedo ima mag. Branislav Rajić. Izvolite.
Hvala, gospod predsedujoči. Dober dan. Jaz sem se ves čas trudil držati to konsistentnost in vprašanje, o katerem danes govorimo, presojati predvsem politično objektivno in stran od ideologije. Zavedal sem se tudi tega vidika, kaj nam je naložilo Ustavno sodišče in kaj nam je storiti kot zakonodajalcu. Javno šolstvo pa seveda, da je temelj izobraževalnega sistema in ga moramo zaščititi, da pa v duhu svobodnega izobraževanja in pravice do svobodnega izobraževanja seveda moramo tudi dopuščati možnost izbire. Jaz sem se tudi zavzemal, da pojasnim, da ni pošteno, da na plečih tovrstnega obračunavanja trpijo otroci in da se jim zaradi nekaterih političnih kapric jemlje nekaj, kar jim pripada že po rojstvu. Da elaboriram to – gre za otroka, ki seveda ne more v čestem letu življenja odločati, ali bo šel v privatno, zasebno šolo ali pa v javno šolo. To namesto njega naredita starša. Ampak ta otrok, če je v zasebni šoli, lahko ves čas posluša, da država ni za njega dala enako kot za druge, da je oškodovan. In mene res skrbi, ali mogoče takšni otroci, če so deležni seveda takega tretmaja, res začnejo malo manj ljubiti svojo državo in če je res to malo število, s katerim imamo za opraviti, vredno tako velikega rizika. Zato sem zagovarjal to rešitev, da se uporabi formula financiranja 100 % za obvezni program in 85 % za razširjeni program. Sem pa vedno tudi poudarjal in tudi tokrat želim to storiti, da zasebne šole morajo izkazovati zadostno stopnjo kakovosti in da nujno potrebujemo ne samo to obljubo, ampak da moramo vpeljati varovalke glede ne samo ustanavljanja in delovanja zasebnih šol, temveč tudi glede nadzorovanja teh šol. In tega v noveli, ki je danes v obravnavi, ni. Zato so ta varovala, vsaj ta osnovna, v amandmaju, ki smo ga v Poslanski skupini nepovezanih poslancev vložili. Jaz se zavedam, da bi teh varovalk moralo biti še več, ker bi morale biti širše od tega, kaj mi danes v tem amandmaju poskušamo vpeljati, ampak v okviru tega člena je bilo samo to možno. In da spomnim, tu gre za obvezo po vpisu zasebnih šol v razvid, za obvezo po zagotavljanju enakih vpisnih pogojev glede na osebne okoliščine. Tu bi se malo ustavil, ker to je tako lepo povedano – na osebne okoliščine – in kolegica, ki je pojasnjevala, da je ta pogoj izpolnjen, je v zelo splošni maniri to pojasnila in utemeljevala, ampak, recimo, nihče noče na glas povedati, da tu gre za odprtost vseh teh šol, tudi za otroke iz, recimo, Bližnjega vzhoda, za otroke iz družin z istospolnimi starši, za vse tisto, kar pač je lažje zamolčati in samo na splošno reči, da je to garantirano. Ampak dajte en primer. Ali je kje to vidno? To pa mislim, da ni, ker to tudi gre težko čez usta. Nadalje predlagamo v amandmaju obvezo po določenem obsegu zaposlenih učiteljev. V primerjavi s tem, kar je kolegica Škrinjar utemeljevala, imam jaz informacije, da so eni učitelji prav ustrahovani, da imajo podjemne pogodbe, za katere vemo, da so izjemno davčno obremenjene, da pa zelo malo neto od tega dobijo, da nimajo druge možnosti in da, če želijo poučevati, pa največkrat gre za zelo vizionarske osebe, ki želijo po novih pedagoških principih ali po posebnih pedagoških principih izvajati pouk, da so prisiljeni v to in tudi delati za drobiž, ki je nepojmljiv in neprimerljiv velikosti tega poslanstva, ki ga opravljajo. Mi bi torej želeli tudi to, da se, ko gre za obvezni del programa, te zasebne šole zavežejo, da, če že prejmejo 100 % plačilo države za izvajanje tega dela programa, ne morejo, ne smejo zaračunavati staršem šolnine za ta del. To je nekaj, kar želimo, da se jasno zapiše in da se spoštuje. Ampak danes ne moremo. Samo mi bi želeli vpeljati tudi dodatne varovalke, ki so po naši oceni res potrebne – tu gre za dokazovanje programske raznolikosti in bogatenja šolskega prostora, ker eno je, ko je ta namen izkazan ob ustanovitvi šole, čisto drugo je, ko se začne to šolanje in ko več ni nekega spremljanja pa tudi ne valorizacije vsega tega. Želeli bi tudi, da se pojasni in definiran način, kako bi se potegnila jasnejša ločnica med temi programi, ki so javno veljavni, in programi zasebnih šol, ki so pridobili javno veljavnost. In nenazadnje, mi menimo in želimo, da bi tudi obstajala možnost odvzema javne veljavnosti, če programi zasebnih šol ne bi sledili ciljem in izobraževanja v Republiki Sloveniji. Tukaj je nekaj, kar lahko presojamo samo iz pozicije sedaj obstoječih šol. Če si predstavljate, da bi lahko nastale neke druge šole nekih drugih doktrin ali svetovnih nazorov, jaz mislim, da je to izjemno pomembno, da bi ena taka varovalka morala biti veljavna. Ampak, kot rečeno, novela je odprta samo v tem enem členu, se navezuje na financiranje zasebnih šol, druge možnosti nimamo. Nismo zadovoljni, da gre samo za to, ker govorimo le o minimalnih varovalkah, ampak, čeprav so minimalne, so za nas, govorim za nepovezane poslance, izključni pogoj, da bi ob sprejetju tega sploh lahko šli naprej k premisleku za potrditev tega zakona. Mi želimo zadostiti kriteriju kakovostnega delovanja zasebnih šol, zlasti v povezavi z njihovo opravičenostjo do financiranja. To so varovalke, o katerih smo govorili ali odločali še v prejšnjih variantah predloga zakona, in kot vidite niso nobene revolucionarne narave, nimajo namena, da bi blokirale delovanja ali financiranje zasebnih šol, se pa z njimi vseeno postavlja jasna zahteva v odnosu do javnih šol, ki so in tudi bodo in morajo ostati primat našega izobraževalnega sistema. Mi po moji oceni s tem ne ogrožamo in ne postavljamo v slabši položaj ne enih in ne drugih. Mi udejanjamo tisto, kar nam je naloženo, če hočete, tudi približujemo dva svetovna nazora, ki zaradi medsebojnih nezdružljivih karakteristik svoj strup zlivajo na izobraževanja, kamor ga res ne bi smeli. Nam je Ustavno sodišče z obema odločbama dalo jasno smer, kako rešiti to, že preveč časa trajajočo, agonijo in seveda so danes tudi deljena mnenja o tem drugem delu razširjenega programa. Jaz tukaj seveda ne bom polemiziral, ker je to res slika nekega ideološkega naboja oziroma ocenitve smotrnosti tega, ampak za mene je bolj pomembno, da je ta formula v skladu z obema ustavnima odločbama. Moram povedati, da razumem tisti, ki jim je 85 % dovolj, razumem pa tudi tiste, ki jim je to preveč, ki jim je 50 % preveč, tudi 15, ker tukaj gre za neko zavedanje naše pluralnosti in pogleda na njo, kdo je tega zmožen, kdo ni zmožen, to je seveda drugo vprašanje. Želim še nekaj povedati, da bi se mogoče morali izogniti takim primerjavam, če parafraziram ta primer plačevanja dohodnine, da bi vsi tisti, ki plačujejo dohodnino, tudi s tem financirali javne šole, čeprav jih otroci ne obiskujejo. To je nekako plehko, ker mi vemo, kako družba funkcionira. Vse razvite družbe, denimo Norveška, Islandska, Finska, imajo ravno te visoke prispevke in tam na misel ne pride ljudem, da se sprašujejo, kaj in koliko smo plačali, kaj pa je moj otrok od tega dobil. Da vam mogoče ponazorim, kako gledam na plehkost take teze, bi tudi povedal, da za plačevanje v zdravstveno blagajno, v katero vplačujemo vsi, da se iz tega tudi financira služba ginekologije in porodništva, da pa te storitve uporablja samo polovica populacije, ampak nobenemu ne pride na misel, da bi to problematiziral. Zato bi res bil vesel, da v tem smislu šolstvo ni razlika, da je eno razumevanje in da ta populizem in zamenjavo tez pustimo za nekaj, kar ne prizadene tako močno vseh nas na najbolj ranljivem področju, kot so naši otroci. Izključno napovedujem, da je premislek o podpori temu zakonu možen edino, če bo amandma, ki smo ga predlagali, potrjen. Hvala.
Hvala lepa. Predlagatelj. Mojca Škrinjar, izvolite.
Samo glede zaposlenosti. Za izvajanje vzgojno-izobraževalne dejavnosti lahko šola oziroma vrtec sklene pogodbo o delu, podjem pod pogoji, določenimi z zakonom, ki ureja obligacijska razmerja, če so bile izkoriščene vse možnosti za sklenitev pogodbe o zaposlitvi in je treba zagotoviti nemoteno izvajanje vzgojno-izobraževalne dejavnosti. 109.a člen. Podjemnih pogodb torej ni, če pa so, so v teh pogojih. Šolska in delovna inšpekcija pa nadzorujeta delovna razmerja.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Besedo ima Alenka Jeraj. Izvolite.
Hvala za besedo. Glede na povedano je treba na nekaj stvari opozoriti. Mi imamo waldorfsko šolo v Mariboru in v Ljubljani, ljubljanska je financirana 100-odstotno, torej program, zato ker je bila ustanovljena v šolskem letu 1992–1993, pred spremembo zakonodaje, medtem ko je javni program waldorfske šole v Mariboru financiran 85-odstotno. Torej že takrat so čisto pravilno razumeli, kaj in na kakšen način je treba osnovno šolo financirati. Glede na to, da gre za javno veljavni program, ki ga je odobrilo ministrstvo, strokovni svet za izobraževanje in tako naprej. 28 let deluje te nekaj zasebnih šol, nobene velike drame, odprlo se je v zadnjih letih nekaj oddelkov. In to primerjati z javnimi šolami, ki jih je bistveno več, in da to ogroža javne šole, je pač slab argument. Ustavno sodišče je z odločbo leta 2014 dejalo, da je prvi stavek drugega odstavka 86. člena ZOFVI v delu, ki se nanaša na javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, v neskladju z ustavo. Mi smo potem imeli nekaj poskusov sprememb zakona, noben na podlagi ustavne odločbe ni bil sprejet. In zato smo potem prišli leta 2020 še do ene odločbe, kjer je pa Ustavno sodišče zadevo še malo bolj podrobno povedalo, in sicer je povedalo, da je ta del, ki se nanaša na javnoveljavni program, neskladen z ustavo, ta, ki pa se nanaša na javno financiranje dopolnilnega pouka, jutranjega varstva, podaljšanega bivanja, pa ni v neskladju z ustavo. Ravno zaradi tega, ker so bile tendence, da se za razširjeni program da 0 %. Ampak Ustavno sodišče je deklo, da je 85 % okej. Ni v neskladju z ustavo. In samo to mi sedaj zagovarjamo in tudi predlagamo, da to ostane. 100 % del se mora financirati osnovni program zaradi tega, ker gre za enako število učnih ur matematike, slovenščine, geografije in tako naprej, vse, kar je predpisano za srednješolski učni načrt. In to izvajajo tako javne šole kot zasebne. In po ustavi, 57. člen Ustave pravi: Ne glede na to, ali se izobražujejo v javnih ali zasebnih osnovnih šolah, mora biti osnovnošolsko izobraževanje za otroke financirano 100-odstotno, zato ker je obvezno, ker je država rekla, da je obvezno in zato ga mora tudi financirati. In samo še to. Ena odločba iz leta 2014 in potem odločba iz 2020 − odgovor na to je točno tak zakon, kot smo ga predlagali, kot ga zagovarja predlagateljica. In jaz bom seveda to podprla brez amandmajev, ki vedno hočejo nekaj spreminjati na slabše in poslabševati situacijo za otroke, ki obiskujejo zasebne šole.
Hvala lepa. Besedo ima Tomaž Lisec. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovana predstavnika ministrstva, vsem skupaj še enkrat lep pozdrav! V bistvu je danes spet en izmed žalostnih dni za demokracijo. Namesto da bi se korektno in konkretno pogovarjali o tem, da izpolnimo to, kar nam je v dveh odločbah Ustavnega sodišča bilo zapisano, nekateri strašijo z lažmi. Slišimo laži o tem, kako naj bi se z spoštovanjem teh odločb uničevalo javno šolstvo. Nobenega uničevanja javnega šolstva ni. Za javno šolstvo se ne bo spremenilo čisto nič. Čisto nič. Dali pa bomo šestim zasebnim osnovnim šolam tisto, ne, kar smo si zamislili mi, predlagatelji, ampak tisto, kar nam je zadalo Ustavno sodišče v odločbi iz leta 2013 in kasneje to odločbo malo skorigiralo, spremenilo, leta 2020. Skratka, v neki ihti napada na vse, kar je zasebnega, kar se dogaja v zadnjih letih, ko je vse, ali na področju zdravstva, izobraževanja, celo gospodarstva, strah me je, da bo nekoč prišlo tudi do debate glede zasebne lastnine, je vse treba uničiti. Šest zasebnih osnovnih šol naj bi ogrozilo 448 javnih šol. Jaz sem že na odboru povedal, da naj mi pove, ali je možno, da bi en igralec premagal sto igralcev v nogometu na nasprotni strani? Ali jih lahko eden ogrozi 100, kajti 1 % je zasebnih šol v Sloveniji. Danes poslušamo o napadu na javno šolstvo, uničevanju javnega šolstva. Spoštovani, da ta koalicija ne uničuje javnega šolstva, so dokaz zadnje investicije. En razpis, potem pa še sklep Vlade, mislim da, 74 milijonov bo šlo za investicije v vrtce in osnovne šole. To, kar ni bilo desetletja narejenega, bo ta vlada naredila v letu oziroma dveh letih, ko se bo gradilo. Toliko o uničevanju javnega. Javno je potrebno podpore in ta vlada ne samo govori, ampak dela tudi za javno šolstvo. Gre za tiste investicije v javne šole, v prostore, kjer državi ni treba nič dati zasebnim osnovnim šolam. Skratka, nič se ne jemlje javnemu, daje pa se to, kar je odločilo Ustavno sodišče. Danes smo slišali, kako je to, da spoštuješ dve odločbi Ustavnega sodišča, celo neokusno oziroma so to neprimerna darila. Sicer meni je logično, glede na to, kaj ste včeraj na levi strani z neglasovanjem oziroma protiglasovanjem o vrhunskem slovenskem pravnem strokovnjaku, ki so ga imeli sicer vsi njegovi študentje za bavbava, ker je hotel imeti znanje, z neizvolitvijo takega danes dajete še drugi pljunek Ustavnemu sodišču, ker ne želite izpolniti odločb Ustavnega sodišča. In da gre zakon v pravo smer, pravi tudi Zakonodajno-pravna služba, citiram: »ZPS meni, da predlog zakona sledi vsebini odločb Ustavnega sodišča in odpravlja ugotovljeno neskladje z drugim odstavkom 57. člena Ustave. Še enkrat, v Poslanski skupini SDS smo od prvega zakona, ki mislim, da smo ga vložili tam nekje konec leta 2015, ko se je iztekel enoletni rok, ki ga je v drugi točki sklepa izdalo Ustavno sodišče, da moramo to urediti, zagovarjali tako imenovano načelo 100 plus 100. Nismo si mi premislili zaradi neke demagogije v zadnjem letu, kar določeni želite napotiti, ampak zato, ker spoštujemo odločbo iz 12. 3. 2020, v kateri piše − jaz bom rekel na žalost, ampak, odločbe je treba spoštovati in uresničiti −, da v delu, ki se nanaša na javno financiranje dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja, ni v neskladju z ustavo. Torej je v delu, ki se nanaša na dopolnilni pouk, jutranje varstvo in podaljšano bivanje, dosedanje financiranje okej. Ampak, ker govorimo o javnem financiranju javnoveljavnih programov, sam osebno ne vidim razlike, zakaj bo nekdo prikrajšan pri financiranju dopolnilnega pouka, jutranjega varstva in podaljšanega bivanja. Gre za tri komponente javnega šolstva oziroma javnoveljavnih programov, ki jih morajo šole izvajati. Ampak kot rečeno, odločba Ustavnega sodišča nas napotuje namesto na 100 : 100, kar smo bili v Poslanski skupini SDS prepričani od leta 2015, na rešitev 100 za obvezni del in 85 procentov financiranje razširjenega programa. Tako da mene danes zares zelo žalosti, da namesto o tem, da bi se pogovarjali o pravni državi in izpolnjevanju odločb Ustavnega sodišča, poslušamo napade, laži, celo ustrahovanja z zasebnim. Kar pa se tiče amandmajev, sam osebno mislim, da bi znal biti amandma nepovezanih poslancev morda v praksi celo problematičen. Sam osebno poznam primere, ko neka učiteljica uči na treh šolah likovni pouk. In sedaj jih obvezati, da mora biti večinsko zaposlen v eni šoli, zna biti po mojem mnenju problematično, ampak če se motim, bodo verjetno vsaj predstavniki ministrstva rekli, da se motim. Kar pa se tiče amandmaja ostalih levih poslanskih skupin, gre pa direktno v nasprotje z odločbo Ustavnega sodišča. Skratka tisti, ki so v besedah najbolj močni glede ustave, spoštovanja pravne države, s svojimi dejanji, ki so zapisani tudi v tem njihovem amandmaju, rušijo to. Skratka, v besedah so za pravno državo, v dejanjih pa jo rušijo. In danes je bilo tudi rečeno, da bi morali sprejeti nek konsenz. Jaz osebno mislim, da pri tako jasnih odločbah Ustavnega sodišča ne rabimo nobenega konsenza. Ustavno sodišče lepo napišejo, obvezni javni program 100-odstotno, dopolnilni pouk, jutranje varstvo in podaljšano bivanje pa naj ostane tako, kot je. Skratka, nobenega konsenza, nobenega strašenja z ničelnim financiranjem razširjenega dela, kar nekateri želite narediti s svojim amandmajem. Bomo pa v Poslanski skupini SDS še enkrat pogledali, kaj je s tem amandmajem nepovezanih poslancev. Saj pravim, sam osebno mislim, da je glede na določbe Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja celo nepotreben. Upam pa, da se motim, da tudi ni škodljiv, ampak ne škodljiv zaradi političnega dela, ampak škodljiv, da bi potem pri posameznih osnovnih šolah lahko prihajalo do posameznih problemov, ko bi imeli posamezni učitelji probleme z zaposlitvijo, ker ne bi spoštovali amandmaja oziroma zakona. Namesto da bi se v Sloveniji pogovarjali o dobrih in pa slabih šolah, nekateri strašijo z javnimi in zasebnimi. Sam bom zakon z veseljem podprl in upam, da po 6 oziroma 7 letih končno končamo to agonijo oziroma sago na tem področju. Hvala.
Hvala lepa. Replika, Lidija Divjak Mirnik. Izvolite.
Hvala za besedo. Jaz bi želela spoštovanemu kolegu Liscu replicirati v tistem delu, ko je razlagal, kako s strani opozicije danes posluša napade, laži, celo ustrahovanja, da strašimo z zasebnim in javnim. Jaz te sicer, kolega Lisec, nisem videla tukaj cel čas razprave, ker verjetno si to nekje drugje poslušal, jaz sama nisem ne napadala nikogar, nisem govorila laži niti nisem nobenega ustrahovala. Sem pa z argumenti nanizala, zakaj v LMŠ menimo, da je to, kar predlagate, pač napačno. Še enkrat bom prebrala amandma, ki smo ga tudi v LMŠ vložili, kjer pišemo takole, citiram: »Zasebni šoli, ki izvaja programe iz prvega odstavka tega člena, se za izvedbo obveznega programa, določenega v zakonu, ki ureja ustavno šolsko izobraževanje zagotavlja, pozor, spoštovani kolega, 100 % sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za izvajanje programa javne šole. Zasebnim šolam ne pripadajo sredstva za naložbe, investicijsko vzdrževanje in opremo.« Konec navedka. Kot rečeno, Ustavno sodišče je povedalo, da je naloga države, da 100 % financira obvezni program, ne pa tudi razširjeni program. To je povedalo Ustavno sodišče v svoji zadnji odločbi. In tako preprosto smo tudi predlagali. Nismo pa nikoli napadali, niti ustrahovali niti lagali o zasebnih šolah. Nasprotno, povedali smo da jih podpiramo, vendar menimo, da pravica do izbire ni pravica do 100 % financiranja. Kot rečeno, v LMŠ ne bomo podprli vašega predlaganega zakona. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kot zadnji v tem krogu dobi besedo mag. Marko Koprivc. Izvolite.
Hvala lepa. Sem se prijavil k besedi ponovno, da bi predstavil bolj podrobno naš amandma, amandma opozicije, ampak, kolega Lisec, dovolite mi, čeprav vem, da se ponavljam, ampak tudi vi se ves čas ponavljate, zavajate, zavajate in še enkrat zavajate, stalno z eno in isto dikcijo. Prej gospa Škrinjar, zdaj vi. Nihče v opoziciji ne govori, da je 85 % financiranja razširjenega programa protiustavno. Tega ne govorimo. In o tem ne govori tudi odločba Ustavnega sodišča. Odločba Ustavnega sodišča govori izključno o financiranju obveznega programa. In odločba Ustavnega sodišča zahtevo 100 % financiranje obveznega programa. To, kar je povedala odločba Ustavnega sodišča 12. marca 2020, še enkrat, še bolj jasno, smo zagovarjali tudi mi v takratni koaliciji in minister dr. Jernej Pikalo, da je treba obvezni program financirati 100 %. In v tem smo si enotni, po mojem. Mislim, enotni smo si v tem, da je treba izpolniti odločbo Ustavnega sodišča. Čeprav hočete vi ves čas prikazati, da smo mi proti temu. Drugo pa je razširjeni program. In ponavljam, tretjič, tudi vaše razmišljanje je legitimno, ampak za nas socialiste je pač nesprejemljivo, ker ne vem, zakaj bi morali državljanke in državljani, preko države seveda, financirati razširjeni program neke zasebne šole. Zakaj enačite pravico do izbire s pravico financiranja? Nikjer ne piše, da mora imeti enake pogoje nekdo, ki gre v zasebno šolo, v katoliško šolo, kot nekdo, ki gre v javno šolo. Vsak državljan ima možnost in pravico vstopiti v brezplačno in zelo kvalitetno javno šolo. In s tem [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, brezplačno. Se strinjam, da bi tudi marsikakšno dodatno aktivnost lahko še zagotovili, da financira država, in da bi raje v to vlagali sredstva, energijo in te dolge debate, kot v to, da se spet pregovarjamo tukaj okoli financiranja zasebnih šol, kot že neštetokrat do zdaj. Naj povem, da smo včeraj predstavniki demokratične opozicije vložili predlog spremembe ZOFVI, ki govori o urejanju tega sklada šolskega, ki bi dodatno vzpostavilo sistem financiranja in hkrati opravičilo uporabnike plačila dohodnine. Ker je namreč trenutni sistem nelogičen. Nekdo, ki dobi pravico uporabe teh sredstev, mora potem plačati državi dohodnino. Totalni nesmisel. In o teh stvareh bi se raje pogovarjali. Tukaj gre za eno rešitev, ki je konec koncev korektiv državi, ker bi država morala te stvari financirati, ampak ker jih država ne, dopustimo, da vsaj preko te skupnostne pomoči, preko solidarnosti drugih na nek način omogočimo, da se vsaj dohodnini tukaj država odreče. In to so vprašanja, o katerih bi morali govoriti. To, ja, gospod Lisec, tudi to, da bi bilo še več delovnih zvezkov brezplačnih, da bi se morda še več sredstev vlagalo v neke dodatne programe za višanje kvalitete osnovnih šol. Ne pa v to, da se bo zdaj financiralo skoraj v isti meri kot javne šole neke zasebne šole s parcialnimi interesi, katoliške šole pa še kakšne druge seveda tudi. In prav je, da obstajajo te šole, ne morejo biti pa enake javnim šolam. Ne morejo biti, ker že na prvi točki pade enakost. Vsak otrok nima možnosti pod enakimi pogoji pristopiti v zasebno šolo, kar za javno šolo velja. Tako da še enkrat prosim zaradi javnosti, ne zavajajte, Socialni demokrati smo za to, da se udejanji odločba Ustavnega sodišča. Socialni demokrati smo skupaj s koalicijskimi partnerji v vladi Marjana Šarca prinesli na mizo konkreten predlog, ki to odločitev udejanja, pa ga niste podprli. Gre pa za to, da Ustavno sodišče govori o obveznem delu, ne o razširjenem. In še enkrat, tudi če bi ta vaš predlog obveljal, 85 % financiranje tudi razširjenega dela, ni protiustaven in tega Socialni demokrati ne govorimo. Je pa za nas idejnopolitično nesprejemljiv, ker razgrajuje sistem javnih šol. In ja, res, danes je teh zasebnih šol nekaj, ampak s tem, ko jim bo vlada Janeza Janše dolgoročno omogočila nedostojna darila s strani države, bo seveda interes po ustanavljanju takih šol večji in večji. Gre za načelno vprašanje, ne zgolj za tistih 100 tisoč evrov na leto. Čeprav bi tudi tistih 100 tisoč evrov lahko uporabili na druge načine. Na primer tako, kolega Lisec, da bi še kakšno dejavnost, ki je plačljiva za otroke v javnih šolah, naredili brezplačno. Zdaj pa, če smem, bi predstavil še naš amandma, kaj konkretno naš amandma predlaga. Poleg tega, kot sem že rekel, da bi se razširjeni program financiral v višini nič, da je to pač strošek zasebnih šol, predlagamo tudi neke konkretne pogoje, ki so pogoji za sploh začetek financiranja zasebnih šol s strani države; tu govorimo o 86. členu ZOFVI. Citiram: »Zasebnim šolam, ki izvajajo programe osnovnošolskega izobraževanja, osnovnega glasbenega izobraževanja, srednjega splošnega izobraževanja ali poklicnega in strokovnega izobraževanja, ki so pridobili javno veljavnost, pripadajo sredstva iz državnega proračuna oziroma proračuna lokalne skupnosti, če izpolnjujejo naslednje pogoje: so vpisane v razvid izvajalcev javnoveljavnih programov vzgoje in izobraževanja [[…]]«, sicer gospa Škrinjar pravi, da to že itak velja, ampak mislim, da ni popolnoma nič narobe, če se tudi konkretno ta zadeva zapiše, »so vpisni pogoji določeni tako, da zagotavljajo vpis učencev in dijakov ne glede na narodnost, raso, spol, jezik, vero, politično ali drugo prepričanje, gmotno stanje, rojstvo, izobrazbo, družbeni položaj, invalidnost ali katerokoli drugo osebno okoliščino; imajo vključena oziroma vpisana najmanj dva oddelka prvega razreda oziroma glasbena šola v vzgojno-izobraževalnem glasbenem programu izvaja pouk najmanj treh orkestrskih instrumentov in ima vpisanih najmanj 35 učencev; izvajajo vsebine obveznih predmetov, ki jih zakon, ki ureja osnovno šolo, določa za javne osnovne šole; imajo zaposlenih vsaj 80 % učiteljev oziroma vzgojiteljev, potrebnih za izvedbo programa, ki je pridobil javno veljavnost v skladu z zakonom in drugimi predpisi za polni delovni čas oziroma temu ustrezen obseg zaposlitev za krajši delovni čas od polnega in ima zagotovljene druge učitelje oziroma vzgojitelje, potrebne za izvedbo programa, ki je pridobil javno veljavnost.« In še eno zelo pomembno določilo: »V teh šolah se ne sme zaračunavati šolnin.« To je amandma demokratične opozicije. V primeru, da se ta amandma sprejme, je predlog zakona, ki ga predlagate, tudi za nas sprejemljiv. Nikakor pa ne bomo pristali, da bodo neke zasebne šole, ki so vam očitno osebno blizu, ker so vam lažje dostopne za obvladovanje kot javni šolski sistem, prevladale na nek način nad kvalitetnim javnim šolstvom. Še enkrat, šole v Republiki Sloveniji so tudi po mednarodnih primerjavah ene izmed najkvalitetnejših na svetu. Gradili smo jih 75 let in ne bomo dopustili, da jih Janševa vlada skupaj s svojimi prijatelji, interesnimi prijatelji, uniči. Hvala lepa.
Hvala lepa. Samo vprašanje predlagateljem tega amandmaja. V tretji alineji imate verjetno neko redakcijsko napako? Zdaj pa sprašujem, če želi še kdo razpravljati kot predlagateljica ali kot razpravljavec. Še kdo želi? Bom vseeno začel postopek prijave. Izvolite se prijaviti. Dva prijavljena. Najprej dobi besedo Mojca Škrinjar. Izvolite.
Hvala lepa. Danes smo že velikokrat povedali, da je v 86. členu drugi odstavek, ki govori o tem, da je financiranje 85 %. Potem imamo pa dve odločbi, ena odločba pravi, da mora biti 100-odstotno izobraževanje, v celoti, druga odločba pa pove, da pa 85 %, kot je zapisano v tem zakonu, to je pa odloča iz leta 2020, je pa čisto v redu. Tako poenostavljeno povedano. Vi pa pravite tako, ne trdite, da želite biti neustavni, ko rečete, da to ni prav, kar je reklo Ustavno sodišče, ampak da je lahko tudi manj kot 85 % ali pa nič, karkoli. Zdaj pa vam bom prebrala odstavek iz obrazložitve iz ustavne odločbe št. 68/98 iz leta 2001, ko se je že pogovarjalo o tem financiranju. In sicer piše takole Ustavno sodišče: »Iz 57. člena Ustave izhaja obveznost države, da ustvari potreben pravni okvir za ustanovitev in delovanje zasebnih šol in da prizna javno veljavnost izobrazbe, pridobljene v zasebnih šolah. Odločitev države, da ne dovoli zasebnih šol, temveč samo javne, v praksi zaradi izredne rigidnostne težnje javnih šol načeloma ni več v sorazmerju s pojmovanjem demokratične družbe. Nadaljnje vprašanje je, ali mora država zagotoviti tudi njihov dejanski obstoj, se pravi, ali mora zagotoviti sofinanciranje. Ob upoštevanju ustavne pravice, da mora biti zagotovljena možnost učinkovitega in dejanskega izvrševanja človekovih pravic, je odgovor pritrdilen. Če naj bo ustavno zagotovljena pluraliteta nosilcev izobraževanja dejansko uresničena, je država dolžna ustvariti tudi finančne možnosti za to. Njen prispevek je sicer odvisen od tega, koliko zmore, vendar pa mora biti podpora taka, da omogoči dejanski obstoj zasebnega šolstva. Pomislek, da so starši otrok, ki pošiljalo otroke v zasebne šole in morajo plačevati šolnino, v neenakopravnem položaju v primerjavi s tistimi, katerih otroci obiskujejo javne šole, pa z vidika ustave ni utemeljen. Zakonodajalčeva odločitev, da država financira v celoti le javne šole, v katere lahko vpišejo svoje otroke vsi starši, je v polju njegove presoje in zato ni v nasprotju z ustavo.« Tako torej pravi ta ustavna odločba. To se reče, izvršljivost je tudi pomembna. ZOFVI je bil sprejet leta 1996. Sprejet je bil v času, ko so se dejansko tehtale pravice otrok in je potekala reforma šolstva. ZOFVI v tej obliki, s to dikcijo je bil sprejet v času ministra Gabra. To se reče, liberalnega demokrata, ki je bil večkratni minister in mislim, da najbolj znan minister, kar zadeva izobraževanje v Sloveniji. 85 % je torej tista meja, najnižja meja, po kateri se zdaj plačuje program, izobraževalni program v zasebnih šolah, ne pa stavba, ne pa vzdrževanje, investicijsko vzdrževanje stavbe, kar pomeni, da teh 85 odstotkov sploh ni 85 odstotkov celotnega zneska, ampak nekje izračunano okoli 60 odstotkov, torej še vedno bodo zasebni ustanovitelji iz interesa in pa dejanskega idealizma ustanavljali zasebne šole, ker ljubijo pedagogiko, in iz tega tudi imeli svoje zaposlitve. 15 odstotkov, ki pa sledi iz ustavne odločbe še iz leta 2014, po kateri se mora dopolniti financiranje obveznega dela programa, kot potem še zaključi odločba iz leta 2020, teh 15 odstotkov pomeni nekih 300 tisoč letno. To je pravzaprav delovanje enega močnejšega kabineta enega župana v Sloveniji. Zaradi tega, ker je bilo doslej 85 % financirano, je nastalo 6 osnovnih zasebnih šol v Sloveniji v primerjavi z 488 javnim. In zaradi teh 15 odstotkov, zaradi teh 300 tisoč letno vi pravite, da bo pa sedaj razmah zasebnih šol. Povem vam, da to ne bo tako. Ne more biti, ker toliko idealizma sicer morda ljudje premorejo, ker ljubijo posebne pedagogike, nimamo pa toliko financ, zato jaz mislim, da morda bo še kakšna šola ustanovljena, kaj dosti pa ne več. Naj še odgovorim na pomisleke. Amandma nepovezanih poslancev – vse, kar navajajo, je že v zakonu, kar bi pomenilo podvajanje zapisanega, kar navajajo. Dvom o kakovosti zasebnih šol, mislim, da je odveč. Poglejte maturitetne izide srednjih šol, poglejte NPZ izide osnovnih zasebnih šol in boste videli, da so dobri, odlični. Poleg tega zasebno šolo seveda nadzoruje tudi šolska inšpekcija, kadarkoli lahko vstopi tudi v zasebno šolo in preverja kakovost oziroma sledenje ciljem. Kadarkoli lahko tudi ministrstvo nadzoruje izvajanje pogodbe, ki jo je sklenilo z zasebno šolo, kjer natančno opredeli, zakaj se porabljajo sredstva, ki jih ji je namenilo. Zasebne šole pošiljajo bilance na ministrstvo kakor tudi na občine. Tako da se to njihovo delo ves čas lahko kontrolira. Poslušali smo, da obstaja razlikovanje in omejevanje, da javna šola mora sprejeti vse. Seveda, javna šola mora sprejeti vse otroke iz svojega okoliša, če ji pa zmanjka prostora, mora pa občina dograditi prostor. Zasebna šola pa seveda tako kot srednja šola, ki ima omejitve vpisa, ker ima pomanjkanje oziroma omejen prostor, seveda tudi tam omeji prostor, kot je omejil vpis, kolikor jih pač lahko vpiše. Vem pa, da imajo prednostni vrstni red, in sicer imajo vedno prednost bratci in sestrice tako, da je lahko družina skupaj, da niso starši obremenjeni z obiskovanjem več šol. Govorite o tem, kako se lahko razlikujejo šolajoči. Ne morejo se razlikovati, kajti tudi za zasebno šolo veljajo cilji iz 2. člena ZOFVI, kjer se zahteva enak odnos do vseh učencev. Torej, še enkrat povem, izvršuje se zgolj odločba Ustavnega sodišča iz leta 2020 ter odločba iz leta 2014. Upošteva se odločba iz leta 2001. Preprosto je ta zakona zelo zelo preprost, samo izvršuje tisto, kar je naložilo Ustavno sodišče Državnemu zboru. Dejstvo je, da če govorite o vladavini prava, bi to moralo biti že zdavnaj izvršeno. 15 % je nič, 300 tisoč je nič za državo, pa veliko za te starše, kajti tudi revni starši imajo otroke v teh šolah. Hvala.
Hvala lepa. Preden dam besedo še kolegu Aljažu Kovačiču, bi samo eno informacijo še dal. Kolega Koprivc je govoril, da ste 75 let gradili šole oziroma šolski sistem. Rad bi vas informiral, da je v Ribnici šola vsaj že od leta 1407 in da je med leti 1812 in 1814, to se pravi pred 209 leti, to šolo obiskoval tudi Prešern. Tako da se ni vse začelo leta 1945. Postopkovno, izvolite, Bojana Muršič.
Spoštovani podpredsednik! Jaz se vam sicer iskreno zahvaljujem za vašo razpravo, ki je to bila. Zato bi mogoče predlagala, da se usedete v klop, razpravljate in to nam vsem skupaj pojasnite. Tam boste lahko še več povedali, kajti kot predsedujoči ne morete komentirati takšnih stvari. Lepo prosim, usedite se v klop pa razpravljajte. Hvala.
Hvala lepa za opozorilo. Jaz sem vam samo informacijo povedal, da boste vedeli tudi za naprej. Besedo dajem Aljažu Kovačiču. Izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Tudi sam bom sedaj le dal informacijo poslanki Škrinjar, da mi že celotni čas odločbo iz leta 2014 razumemo enako. Vi ste očitno potrebovali šest let, da vam je Ustavno sodišče še enkrat moralo razložiti. Mi že od vsega začetka, ko smo prišli v parlament, govorimo, da je država dolžna financirati le obvezni del programa. In zato, sicer se z vami strinjam, da je nazaslišano, daje toliko let ta ustavna odločba nerešena, ampak mi smo, mislim da, v roku nekaj mesecev, ko smo prevzeli vlado, tudi dali zakon v parlament, ki pa ste ga zavrnili, ki je reševal ustavno odločbo, tako kot rešuje, po vašem, najverjetneje res rešuje, tudi vas zakon. Ampak mi smo sledili razmerju 100 : 0. In vi danes trdite, da če bi bil tisti zakon sprejet, bi bil neustaven. Jaz mislim, da ne. Zato ker je Ustavno sodišče tako leta 2014 kot leta 2020 zapisalo, da je država dolžna financirati le obvezni del programa. Vse kar pa je več, ustavno ni sporno, je pa dobra volja države. Vi pa ste celoten čas do leta 2020 trdili, da vse, kar je 100 plus 100 in je manj, je neustavno. Sedaj pa vam je Ustavno sodišče točno to povedalo, kar vam mi govorimo že leta in leta – da ni res. Vi ste do leta 2020 celo trdili, da v šolstvu ni obveznega in razširjenega programa, ampak je le javno veljavni program. Sedaj pa je Ustavno sodišče leta 2020 lepo zapisalo, da imamo obvezni kakor tudi razširjeni program. Skratka, imeli ste možnost že dve leti nazaj, da bi to ustavno odločbo rešili, ampak niste imeli želje, zato ker ste pač hoteli dati več. In tudi sedaj ne morete od nas pričakovati, da bomo pač nekaj potrdili, kar gre proti našim stališčem, ki ga imamo tudi nenazadnje zapisanega v stranki, se pravi, da zagovarjamo javno šolstvo, ki je vsa ta leta veliko naredilo. Kolega je omenjal, da smo včeraj delovali proti šolstvu, ker smo glasovali proti predlogu predsednika republike glede ustavnega sodnika. Sam sem govoril preko 50 študentom, ki so obiskovali tako pravno fakulteto v Mariboru kot pravno fakulteto v Ljubljani, že prej sem skozi delovanje spoznal veliko študentov in zagotavljam vam, če bi naredili, v narekovajih, referendum o tem profesorju med bivšimi študenti, bi za njega najverjetneje glasovalo manj ljudi, kot ste vi zbrali pri zakonu o vodah.
Hvala lepa. Želite Škrinjareva? Replika. Izvolite.
Gospod Aljaž, narobe ste razumeli. Jaz nisem rekla, da je neustavno to, kar Ustavno sodišče predlaga. Ustavno sodišče je vrhovna avtoriteta in seveda je treba njegovo odločbo spoštovati. Govorila pa sem, da je nestrokovno govoriti o razmejitvi obeh programov. Ampak tukaj jaz nimam kaj govoriti, kadar govorim naproti Ustavnemu sodišču. Če Ustavno sodišče nekaj reče, potem moram jaz to upoštevati in prav tako se upošteva sedaj dikcija tega zakona. Ta zakon ta trenutek govori samo o obveznem programu, ne dotika se nič razširjenega programa. Ampak naš člen govori samo o tem, da je potrebno za 15 % to povečati, tako da se pride do 100 % plačevanja obveznega programa. O tem se mi danes pogovarjamo. Samo o tem členu je govora. In jaz bi vas lepo prosila, da še enkrat preberete, da se doda nov tretji odstavek, vse ostaja v 86. členu tako, kot je, in doda se samo ta odstavek, s katerim se izpolni odločba Ustavnega sodišča, teh 15 % se doda. In sicer se glasi: »Poleg sredstev iz prejšnjega odstavka se zasebni šoli, ki izvaja javnoveljavni program osnovnošolskega izobraževanja, iz državnega proračuna oziroma proračuna lokalne skupnosti za izvedbo obveznega dela javnoveljavnega programa zagotavlja tudi razlika do višine sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja javni šoli za izvajanje obveznega dela javnoveljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja.« Samo to je. Mi danes govorimo o teh 15 % za obvezni program. In to je Ustavno sodišče reklo in v tem členu piše samo to in nič drugega. Hvala.
Hvala lepa. Sprašujem, če želi še kdo razpravljati? Še. Bom sprožil postopek prijave. Trije prijavljeni. Najprej dobi besedo mag. Marko Koprivc.
Ja, hvala lepa. Žal nimam več prav veliko časa na voljo, bi pa želel še enkrat gospe Škrinjar odgovoriti na to dilemo o obvezni razširjeni program. Poglejte, dejstvo je, da je Ustavno sodišče res govorilo o obveznem programu in da se ta obvezni program mora financirati v višini 100 %, se pravi v celoti. Tudi sam bi lahko, bi morda želel polemizirati tudi s to odločitvijo, ampak ne bom, zaradi tega, ker mislim, da to, kar reče Ustavno sodišče, je pač sveto. O odločbah Ustavnega sodišča se ne polemizira, pa če se z njimi strinjamo ali pa ne. Čeprav je SDS marsikdaj v preteklosti ravnal zelo zelo drugače in zato razumem, gospa Škrinjar, da vas tudi danes malo srbi jezik in ste vendarle želeli pokomentirati vaše mnenje do same odločbe. Ampak na drugi strani, na drugi strani pa Ustavno sodišče z besedo ni omenilo, v kakšni višini bi bilo potrebno financirati razširjeni program. In če je do te odločbe Ustavnega sodišča, veljal v družbi nek konsenz, da se oba dela financirata v enaki meri, vendar ne v višini 100 %, je prav, da se na tej točki odpre tudi vprašanje glede financiranja razširjenega programa, ki sicer ni bilo omenjeno s strani Ustavnega sodišča. In zato Socialni demokrati menimo, da je prav, da se vendarle ohranja neka razlika med financiranjem javnih šol in zasebnih šol, da se pač tega razširjenega programa ne financira več, ker ni nobene potrebe po tem v primeru, da se tisti obvezni del financira v višini 100 %. Kot rečeno, rešitev, ki pa tako rekoč izenačuje financiranje javnih in zasebnih šol, pa je za nas nesprejemljiva in šli bomo do konca, tudi na referendum, če je potrebno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Predstavniki ministrstva, dragi kolegice in kolegi! Mi smo dopolnitve Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja spisali na podlagi zdaj že kar dveh odločb Ustavnega sodišča. Seveda so lahko interpretacije teh odločb različne, tako kot je nedolgo nazaj kolegica pravnica rekla, da pravo ni eksaktna veda, ampak da je pravo stvar interpretacije; ampak to zdaj ni toliko pomembno. Vendar če si prizadevamo za vladavino prava, potem se najbrž – poskušam iti k točkam, kjer se strinjamo – vsi strinjamo, da je treba odpraviti neustavnost – tu se najbrž strinjamo – v tem zakonu. In naprej, če zagovarjamo vladavino prava, potem – po mojem poznavanju prava, pa nisem pravnik, ne mi zameriti – ni referenduma o zakonu, ki odpravlja neustavnost. Ni referenduma. V Novi Sloveniji, kot nas poznate, vedno zagovarjamo javno šolstvo, javno zdravstvo, ker javno je tisto, kar je financirano iz javnih sredstev. Seveda je pa izvajalec pri javnem šolstvu lahko tudi zasebnik. Hvala bogu, če nekoga najdemo, da zgradi stavbo in da tam izvaja obvezni program osnovne šole, ki ga verificira država – beri Vlada, ministrstvo –, nič drugega ne dela. Za današnjo razpravo sem si ponovno prebral mnenje zelo zanimivega slovenskega pravnika. Posebej sem brskal po levem političnem spektru, saj mi ne zamerite, in med mnogimi shranjenimi razpravami sem našel zelo dobro razpravo dr. Andraža Terška, dr. Andraž Teršek, saj ga vsi poznate. To, kar je napisal, bom jaz povzel – upam, da mi ne bo zameril gospod doktor –, je pa to napisal ob tretji obletnici neuresničitve odločbe Ustavnega sodišča, se pravi, decembra 2017. »Seveda je zasebne šole v sodobni socialni in ustavni demokraciji, utemeljeni z doktrino o temeljnih človekovih pravicah in svoboščinah, podčrtano z vrednoto svobode, politične enakosti in pravne enakopravnosti, dopustno ustanavljati.« Torej, zasebne šole je po naši ustavni ureditvi dopustno ustanavljati. Tisti, ki hočejo ali hočete zrušiti ustavni red, potem bom moral pač to preklicati, ko bo neka druga ustava. In to je jasno, to pove tudi dr. Andraž Teršek. In seveda jih lahko ustanavlja kdorkoli, kdorkoli, ki ima na voljo sredstva in zakoniti, poudarjam, zakoniti namen, ki ga spet presoja država, nihče drug, država. Poudarjam še enkrat, kdorkoli, jaz, vi, drugi ljudje, kdorkoli. Žal je pač tako, da velika večina ljudi skoraj ne prebere in še manj študira tem, o katerih se govori v javnem prostoru, predvsem v dnevni strankarski politiki. Ljudje se le redko poglobijo v vprašanja, o katerih bi tudi sami radi nekaj rekli na glas, zato govorijo površno in so vklenjeni v zmoto, prepogosto tudi v totalno nevednost. K temu pomembno prispeva tudi zabetoniranost njihovih prepričanj, vsesplošna naivnost, ki je posledica kroničnega pomanjkanja sposobnosti za mišljenje, pa seveda tako osupljiva dojemljivost človeških možganov za napake v selektivnem spominu, laži in manipulacijo. Tako dr. Teršek. »Gledanje televizije in prebiranje kratkih časopisnih ali spletnih vestičk pač ne zagotavlja, sploh pa ne omogoča informiranja in vednosti. Tako pač je v današnji družbi. Posledice dejstva, da je tako, so očitne tudi v neposredni povezavi s temo o državnem financiranju javnih in zasebnih šol. Državo je očitno preplavila popolna zmota nemara skoraj vsega ljudstva, da aktualna polemika zadeva vprašanje, ali bo država iz proračuna in z denarjem vseh davkoplačevalcev kar tako financirala vse zasebne šole in to počela enako, v enakem obsegu in znesku, kot pri javnih šolah. K temu pa je, kot rečeno in očitno, odločilno prispevala stalna in enoznačna medijska uporaba poenostavljene, zato pa zelo zavajajoče sintagme financiranje zasebnih šol.« Tako dr. Andraž Teršek. In tu imamo problem, financiranje zasebnih šol. Ko to rečeš, potem se razume, aha, država bo dajala zasebniku denar. To je popolnoma zmotno – tako gospod Andraž Teršek –, brez nujnega dodatka, kakšno financiranje in katerih zasebnih šol. Kar financiranje zasebnih šol. Ljudstvo pa je poenostavljeno in zavajajočo sintagmo vzelo dobesedno. Financiranje zasebnih šol. Eksplozija čustev in prepiranja na meji sovraštva je bila, kot običajno, popolna, ko je način medijskega poročanja o tej temi ljudstvu pred očmi razgrnil skoraj kategorično tezo, da gre spet za epizodo zgodovinskega konflikta med državo in cerkvijo, RKC –neverjetno –, v katerem država ne da cerkvi tistega, za kar druga trdi, da ji gre, cerkev pa od države terja tisto, do česar ni upravičena, tako dr. Andraž Teršek. Od tod naprej, konstruktivna in produktivna in univerzalna razprava ni več mogoča, je iracionalna. Ljudje, predstavniki ene in druge strani, glasno ali molče kričijo, poslušajo in slišijo pa se ne. Javnost to navijaško spremlja in tako je tudi vselej, tudi ob tem zakonu. »Odločilno je, da je mogoče samo tako, po odločbi Ustavnega sodišča zaščititi pravice otrok do šolanja brez diskriminacije.« Pika. To je stavek, ki sem ga dobesedno prebral iz kolumne, iz komentarja dr. Andraža Terška. Pri tem vprašanju, ki neposredno zadeva problem neuresničitve odločbe Ustavnega sodišča, ne gre za vprašanje državnega financiranja zasebnih šol kar tako, vseh zasebnih šol in vsega, kar počnejo zasebne šole, problem je enostaven, kot je enostavno razumljiva tudi odločba Ustavnega sodišča št. UI-269/12. Problem, ki je ustavnopravni problem, posledično pa seveda družbeni in strankarskopolitični, je problem neuresničene odločbe Ustavnega sodišča, ki pravi, da je treba enako financirati javne šole in tiste zasebne šole, ki po avtonomni odločitvi države tudi za to isto državo izvajajo enak program obveznega šolanja, kot to počnejo javne šole, ali drugače, če zasebne šole zato, ker jim je to delo prepustila država, izvajajo tudi program, ki je enak programu obveznega šolanja, ki ga izvajajo javne šole, predpiše in vsebinsko pa ga določi država, potem mora po odločbi Ustavnega sodišča država oboje financirati enako in v enakem obsegu. Pika. Tako dr. Andraž Teršek. Upam, da mi ne bo zameril, da sem na hitro povzel njegov, po moji oceni zelo dober komentar. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dobi še Aljaž Kovačič, izvolite.
Hvala. Glede na to, da koalicijski poslanci govorijo o vladavini prava, se sprašujem, zakaj niste potrdili našega predloga, iz časa vlade Marjana Šarca, ko je reševal ustavno odločbo, se pravi 100-procentno financiranje obveznega programa, razširjenega pa, kolikor država želi. In, spoštovani kolega Horvat, pravkar ste brali mnenje pravnika Terška – tudi on o tem govori. Kar je v javnem šolstvu obvezno, plača država, tako tudi v zasebnem. Zdaj pa, če mi vi najdete strokovnjaka, ki bo povedal, če učenec v zasebni šoli ne obiskuje podaljšanega bivanja in zaradi tega ne bo mogel napredovati v višji razred, jaz mislim, da to ne obstaja. Se pravi, plačuje se tisto, kar je obvezno, česar se moraš udeleževati, podaljšanega bivanja pa se ni obvezno udeleževati, ker se starši odločijo, ali bodo učenca v to vpisali ali ne, tako v javnem kot zasebnem. Zato je tukaj dejansko Ustavno sodišče bilo jasno leta 2014 kakor tudi leta 2020. In še kolegu Horvatu, ki je citiral pravnika glede ustanavljanja šol. Jaz se sprašujem, ali je komu v Sloveniji prepovedano ustanoviti zasebno šolo. Mislim, da ne. Kdorkoli si želi. Je pa zanimivo zadevo povedal, kdorkoli ima sredstva, je rekel kolega Horvat. In zdaj se sprašujem, kdor ima sredstva, obenem pa pričakuje financiranje države. Ja, če ima sredstva pa šolo ustanovi, zakaj bi potem potreboval financiranje države? Skratka, kot sem že povedal, v Listi Marjana Šarca seveda tega predloga ne bomo podprli.
Hvala lepa. Želi še kdo besedo? Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. V tem delu, ko sem vodil sejo, se vsem razpravljavcev zahvaljujem za korektne razprave. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v četrtek v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA – TRETJA OBRAVANVA PREDLOGA ZAKONA O NACINLANEM DEMOGRAFSKEM SKLADU V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo ministru za finance mag. Andreju Širclju. Izvolite.
hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Pred vami je Zakon o nacionalnem demografskem skladu, pripravljen za tretjo obravnavo. O demografskem skladu govorimo v državi Sloveniji več kot 9 let in razprave so potekale več kot 9 let. Leta 2013 je bil dan predlog v takratni ZPIZ-ovski zakon, da se pripravi poseben sklad v okviru ZPIZ. In v času takratne vlade Janeza Janše je bil ta predlog sprejet. Tudi o tem zakonu govorimo že 9 mesecev in 9 mesecev potekajo različne razprave tako v Državnem zboru kot izven Državnega zbora. Skratka, o tem zakonu in o tej tematiki je opravljena široka javna razprava, strokovna razprava, razprave javnosti, vseh javnosti, vseh deležnikov, ki so vključeni v demografski sklad, in teh je veliko. To so tisti, ki so danes starejši, ki prejemajo pokojnino, in to so mladi. In ravno zato ta zakon povezuje več generacij. Povezuje jih tako, da se bo s prihodki od demografskega sklada zagotavljala varna starost. Zaradi tega bo ta sklad predstavljal enega izmed virov za financiranje pokojnin. Enega izmed virov za financiranje pokojnin. In medgeneracijska solidarnost je osnova za to, da bo ta sklad dejansko deloval v smeri zagotavljanja čim večjih pokojnin. Na drugi strani bo zagotavljal tudi sredstva za starejše in zagotavljal bo tudi sredstva za mlajše, za družinsko politiko in za štipendiranje. S tem se enostavno povezuje različne generacije in s tem se dejansko tudi zagotavlja, da bo upravljanje in vodenje tega sklada potekalo na transparenten način, potekalo na način, da bodo seveda tisti, ki bodo upravljali, odgovorni z državnim premoženjem in da bodo seveda delali vedno v korist vseh generacij. Tukaj seveda lahko rečemo, da upravljamo z državnim premoženjem. In vse te naložbe, ki jih bo imel demografski sklad, so razdeljene na strateške, ki bodo zagotavljale skladu stabilnost, in na drugi strani na tako imenovane gospodarske, ki bodo v večji meri kot strateške zagotavljale večji donos in v okviru večjega donosa seveda tudi prihodke za demografski sklad, ki se bodo ob temu, če upoštevamo povprečno stopnjo donosa v zadnjih letih SDH, ki upravlja državno premoženje, to je 5 %, bodo znašali ti prihodki na letni osnovi 1,4 milijarde v 15 letih oziroma to seveda pomeni, da bo iz tega naslova seveda prišel pomemben denar za pokojninsko blagajno. Po drugi strani moramo seveda tudi povedati, da je sklad narejen tako, da se bo 40 % dividend in 60 % kupnin namenjalo za krepitev premoženja, 40 % dividend in 40 % kupnin za financiranje pokojninske blagajne in seveda, da se bo po 10 % namenjalo tudi za mlade, za starejše in za štipendiranje oziroma tudi za družinsko politiko. Predlagatelj je v postopku sprejel predloge javnosti in strokovne predloge in predlaga, da Državni zbor ta zakon sprejme. Hvala lepa.
Hvala lepa. Na vrsti je predstavitev stališč poslanskih skupin. Marko Bandelli bo predstavil stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek. Izvolite.
Spoštovani! Zakonska obveznost oblikovanja demografskega rezervnega sklada je zapadla 31. decembra 2015. Dejstvo je, da z vsakim dnem zamude pri oblikovanju tega sklada izgubljamo čas, znotraj katerega bi se morala sredstva sklada plemenititi. Vendar to, kar nam ponuja sedanja vlada, ni prava pot. Je le ponovni poskus največje vladajoče stranke spraviti upravljanje premoženja pod eno streho in pod krinko skrbi za pokojnine razprodati vse, kar je v tej državi še vrednega. To potrjujejo tudi številne pripombe, ki jih je bil deležen ta zakon, a vlada niti tokrat ne želi prisluhniti ljudstvu, kateremu bi morala služiti, delati za njegovo dobro. Namesto tega brezkompromisno vztraja pri skladu, od katerega bo imela korist le vladajoča politika. Zato bi morali danes vsi tisti, ki jim je resnično mar za upokojence, glasovati proti temu zakonu. Glas proti − kaj pomeni? Glas proti, kot prvo, pomeni glas proti plenjenju po državnih podjetjih, kot drugo, je glas proti demontaži zdajšnjega sistema upravljanja državnega premoženja, ki smo ga gradili zadnje desetletje, tretje, glas proti razprodaji 9 milijard evrov vrednega državnega premoženja, in četrto, glas proti sprotnemu trošenju sredstev, ki se morajo akumulirati za naslednje generacije upokojencev. Stališča SAB, socialnih liberalcev do obveznosti oblikovanja demografskega sklada so vseskozi jasna. Premoženje sklada mora ostati v lasti države, sklad pa lahko z njim le upravlja. Sredstva sklada morajo biti namenjena samo pokojninam. Sredstva sklada se morajo akumulirati vsaj 20 let, sprotno trošenje sredstev je nesprejemljivo. Sklad mora imeti zagotovljene dodatne vire, in to je denar od uporabe dveh naravnih slovenskih dragocenosti − vode in lesa. Vse našteto je tisto, kar želimo v stranki SAB zagotoviti tako sedanjim upokojencem kot mladim, ki se bodo upokojevali čez 20, 30, 40 let, stabilne vire za pokojnino tako danes kot seveda čez 40 let. Če bo disciplinirana večina Državnega zbora potrdila demografski sklad, kot si ga je zamislila vlada Janeza Janše, na tem mestu pozivamo vse državljane in državljanke, naj prispevajo svoj glas za zakonodajni referendum. Pozivamo jim, da tej vladi ponovno izrečejo nezaupnico, tako kot so jo izrekli pri Zakonu o vodah. To je njihova pravica in dolžnost. Naši državljani so že pokazali, da znajo pred to gluho vlado in razširjenemu koalicijskemu stroju zaščititi vodo. In verjamemo, da bodo na enak način zaščitili prihodnost svojih pokojnin. V SAB bomo glasovali proti zakonu, ki je škodljiv za državo, za pokojninski sistem in njegovo dolgoročno stabilnost. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Robert Polnar. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Gospe poslanke, gospodje poslanci! Demografski sklad je nacionalna inštitucija, ki jo Slovenija potrebuje. Na prihodkovni strani Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje v prihodnje ne bo stabilnih virov, tako po vsebini kot po višini. Prihodkovna stran s svojo dinamiko ne bo mogla slediti naraščajočim odhodkovnim potrebam. Po določbi Zakona o Slovenskem državnem holdingu bi se morala Kapitalska družba do konca leta 2015 preoblikovati v neodvisni avtonomni demografski rezervni sklad. To se ni zgodilo. Državni proračun je od leta 2000 po zakonu dolžan skrbeti za izravnavo prihodkov in odhodkov Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje in omogočati njegovo uravnoteženo poslovanje. Obveznost državnega proračuna za pokrivanje razlike med prihodki in odhodki zavoda ostaja tudi v veljavnem pokojninskem zakonu. Obveznosti za pokrivanje primanjkljaja niso povezane s konkretnimi pravicami iz javnega pokojninskega sistema, marveč pomenijo nedoločeno in spremenljivo obveznost državnega proračuna. Navidezno uravnoteženi proračun zavoda zato pomeni latentno grožnjo uravnoteženosti državnega proračuna. V preteklih letih je Desus poskrbel za enega od virov financiranja. V Zakonu o Slovenskem državnem holdingu iz marca 2014 so poslanci Desusa dosegli, da se nameni 10 % kupnin od prodaje državnega premoženja za financiranje demografskega sklada. Do konca avgusta leta 2020 je na tem računu zbranih 159 milijonov evrov za prenos na sklad. Poslanska skupina Desus je v prejšnjem mandatu Državnega zbora, 30. januarja 2018, vložila v zakonodajni postopek zakon o slovenskem demografskem rezervnem skladu. Vlada je mesec in pol kasneje odstopila, zato je bil zakonodajni postopek končan. Glavni vzrok za nezmožnost sprejetja odločitev v zvezi s to pomembno inštitucijo je razpetost med privatizacijskimi ambicijami in zagotavljanjem socialne države. Nasprotniki aktualnega koncepta demografskega sklada izpostavljajo notranje protislovje, ki se izraža v navzkrižju med razvojnimi interesi podjetij v lasti sklada in njihovim financiranjem ter zagotavljanjem visokega kapitalskega in dividendnega donosa za sofinanciranje bodočih pokojnin. Tega tveganja kajpada ni mogoče zanikati, upoštevati pa je treba, da je to konceptualna lastnost tovrstnih organizacij, ki jo morajo obvladovati lastniki in upravljalci. V drugi polovici leta 2019, od avgusta do novembra, v okviru prejšnje koalicije, smo poslanci Desusa sodelovali pri pripravi zakona o demografskem skladu. Veljali sta takrat dve temeljni predpostavki, prenos Kapitalske družbe na demografski sklad in 20-letna doba akumulacije. V sodelovanju z Ministrstvom za finance je bilo pripravljenih pet variant velikosti in struktur začetnih vrednosti naložb. Za vsako varianto so bile izdelane simulacije bodočih donosov, z upoštevanjem različnih stopenj donosnosti in 20-letne akumulacijske dobe. Izpostavili sta se dve glavni pomanjkljivosti: velikost premoženja demografskega sklepa je bila v vsakem primeru prenizka, ravno tako velikost njegovih sofinanciranj pokojninske blagajne v prihodnjem obdobju. Od tedaj pa do danes pa se je zgodila še ena radikalna sprememba − epidemija je temeljito spremenila javnofinančno stanje države, saj njenih posledic ni mogoče blažiti in omejevati brez uporabe težke oborožitve, visokega zadolževanja. To je, gospe in gospodje, potrebno upoštevati, zato ker gre za neizpodbitno realnost. Različni scenariji časovne dinamike tako polnjenja demografskega sklada kot črpanja njegovih donosov so postavljeni v popolnoma drugačen in predvsem popolnoma nepričakovan kontekst. Zanikanje realnosti pomeni nepriznavanje objektivnih dejstev. V našem, Desusovem, primeru je to privedlo do revizije stališča o nujnosti akumulacijske dobe, v stališče do potrebe po sprotnem akumuliranju sredstev bodočega demografskega sklada in hkratni delni uporabi donosov za sofinanciranje pokojninske blagajne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Na vrsti je Jurij Lep, predstavil bo stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani minister, državni sekretar, kolegice in kolegi, vsem lep dober dan! Kot veste, smo na 75. izredni seji Državnega zbora obravnavali predlog Levice, LMŠ, SD in SAB, da naj Državni zbor za vladni predlog zakona o nacionalnem demografskem skladu razpiše posvetovalni referendum. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev smo že pri predlogu za razpis posvetovalnega referenduma koalicijo opozorili, da v primeru, da pred nadaljevanjem obravnave zakona ne bo pristala na to, da se naj o njem na referendumu izrečejo volivke in volivci, predloga zakona ne bomo podprli. Tudi sicer v poslanski skupini predloga zakona s tako popotnico, kot je ignoranca vlade in vladajoče koalicije do javne razprave in pogajanj s ključnimi deležniki, poleg tega pa je predlog zakona botroval tudi razpadu socialnega dialoga in umiku predstavnikov delojemalcev iz Ekonomsko-socialnega sveta, preprosto ne moremo podpreti. Opozarjamo namreč, da to ni zgolj vladni predlog oziroma predlog vladajoče koalicije, ampak gre za zakon, ki bi moral uživati karseda široko družbeno podporo, še posebej tistih deležnikov, ki se jih najbolj dotika. S predlaganimi rešitvami niso zadovoljni zgolj predstavniki delojemalcev, temveč tudi delodajalcev, ki so ocenili, da zaradi premočnega vpliva politike predlagane rešitve ne sledijo ocenjenim dolgoročnim potrebam pokojninske blagajne in bodo komaj odgovorile na pričakovanje povečanje bremena zaradi usklajevanja pokojnin. Zoper predlagane rešitve se je izrekla tudi Zveza društvo upokojencev Slovenije. Zdi se nam naravnost neodgovorno, da se o predlaganih rešitvah ne vodita socialni dialog niti strokovna razprava. Večina ekonomskih strokovnjakov tako z leve kot tudi z desne nas opozarja, da si želijo, da bi prišli do boljših rešitev in da bi se razprava okoli demografskega sklada morala odmakniti od tega, kdo in kako bo nadziral ta sklad, k vprašanje o tem, kaj naj bo sploh namen tega sklada, kakšno premoženje naj ima ter predvsem kako naj se polni. To so ključna vprašanja, na katera pa ta predlog ne ponuja zadovoljivih odgovorov oziroma ustreznih rešitev. Ker namreč predstavlja zgolj pragmatični politični kompromis med interesi stranke SDS, ki je koalicijskim partnerjev uspela vsiliti večino svojih predlogov, in drobtinicami, s katerimi so se ti zadovoljili oziroma s katerimi opravičujejo svojo podporo. Pred kratkim smo v medijih lahko ponovno zasledili iz pete potegnjene argumente, s katerimi je eden od predsednikov strank utemeljeval odločitev, da bodo poslanci zakon podprli. Žal nobeden od njih ne vzdrži resne presoje, saj nadzorni svet, Državni zbor in pa tudi urad Vlade Republike Slovenije za demografijo, ki še ni zaživel, pri delovanju nacionalnega demografskega sklada in izvrševanju zakona nimajo takšne vloge, kot jo je zatrjeval. Predlagane rešitve namreč ne sledijo zgolj osnovnemu namenu, ponavljam, osnovnemu namenu demografskega rezervnega sklada, to je sofinanciranje obveznega pokojninskega in invalidskega zavarovanja. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev, zato ponovno opozarjamo na to, da že sam koncept zakona bolj temelji na koncentraciji upravljanja z državnim premoženjem in na razpolago z donosi iz tega premoženja, ki niso najbolj ustrezne za zagotavljanje varne starosti tako trenutnih generacij upravičencev iz naslova pokojninskega in invalidskega zavarovanja kot tudi ne naslednjih generacij. Zgolj iz razmerij, ki jih določa zakon, je nedvoumno jasno, da bo nacionalni demografski sklad dve tretjini denarja zagotavljal za tekočo porabo, zgolj 40 % pa za akumulacijo oziroma za vlaganje v tako imenovane portfeljske kapitalske naložbe, ki bodo edine zagotavljale donose. Iz teh donosov pa se ne bo financirala zgolj pokojninska blagajna, temveč tudi številne politike, ki se dotikajo starejših in družin, ki bi jih že sedaj moral financirati državni proračun. Da ne omenjamo, da ima SOD oziroma SDH kot njegov naslednik še obveznosti izplačevanje odškodnin. Poleg tega velja opozoriti, da je nacionalni demografski sklad lastnik kapitalskih naložb v državnih podjetjih, kar pomeni, da bo moral kot pravni in aktivni lastnik financirati tudi morebitno slabo poslovanje ali pa bo moral zagotavljati sredstva za njihove dokapitalizacije, za nadaljnji razvoj in še bi lahko naštevali. S tem se bodo zniževali tudi njegovi donosi, ki bodo edini vir financiranja ne zgolj pokojninske blagajne, ampak tudi državnega proračuna. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev predloga zakona ne moremo podpreti tudi zato, ker vladajoča koalicija nadaljuje z ignoranco in tudi za tretjo obravnavo ni pripravila predloga amandmajev, s katerimi bi naslovila vsaj katero od omenjenih dilem, na katera opozarjajo številni deležniki in ki strokovno stojijo. Kot se kaže danes, pa niso politično sprejemljive predvsem za največjo stranko, ki ima za nacionalni demografski sklad svojo računico. Sicer pa bomo v Poslanski skupini nepovezanih poslancev tudi v prihodnje podpirali zgolj rešitve, ki sledijo zavezam Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ki nedvoumno in jasno določa, da obvezno pokojninsko zavarovanje financirajo zavarovanci, delodajalci, Republika Slovenija in demografski rezervni sklad. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Jani Ivanuša. Izvolite.
Lep dober dan vsem skupaj, še posebej gospodu ministru. Kot že rečeno, smo v tretjem branju zakona o nacionalnem demografskem skladu. Kot je bilo že večkrat poudarjeno, smo v Sloveniji, na žalost, v samem vrhu evropskih držav po staranju prebivalstva. Po projekcijah Združenih narodov je Slovenija uvrščena med 10 najstarejših držav v celotnem svetu. Poleg tega je vsak 5 prebivalec starejši od 65 let, zato so konkretne sistemske rešitve več kot očitno za naš narod nujno potrebne. Saga z demografskim skladom se vleče že nekaj časa. V preostali opoziciji pa še kar naprej za svojo propagando uničujejo tako dober predlog zakona, kot je ta zakon o nacionalnem demografskem skladu. Vsi tisti, ki so ves trud, ki je bil vložen v ta zakon, blokirali, so s tem neposredno blokirali prihodnost naših najstarejših rojakov, ki so ustvarili in gradili našo domovino. Ob takih stvareh se vprašam, ali jim je sploh mar za dostojno življenje in prihodnost naših ljudi ali pa samo za tujce in prišleke, ki bodo povečevali njihovo volilno bazo. Nujno je, da se prestrukturira mehanizem financiranja sedanjih in prihodnih generacij slovenskih upokojencev in jim omogoči dostojanstveno jesen življenja. Preoblikovanje naše državne srebrnine, se pravi Slovenskega državnega holdinga v nacionalni demografski sklad, je odlična rešitev. Lastništvo mora biti koncentrirano, da se lahko produktivno in bolj racionalno upravlja z naložbami in se preko tega lahko financira naše slovenske upokojence. Če želimo, da to vse skupaj v praksi normalno funkcionira in posledično poskrbimo za naš narod, mora demografski sklad nujno delovati neodvisno pri upravljanju z naložbami. S tem zakonom se bo tudi bolj pregledno videlo, kdo ima kakšne pristojnosti in pooblastila, ter se transparentno upravljalo z vsemi naložbami. V Slovenski nacionalno stranki ta predlog zakona absolutno podiramo. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Mag. Marko Pogačnik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, spoštovani minister, kolegice, kolegi! Pred nami je Predlog zakona o nacionalnem demografskem skladu. Dejstvo je, da Slovenija demografski sklad potrebuje in je Državni zbor o ustanovitvi demografskega sklada razpravljal že kar nekajkrat, vendar vse do sedaj neuspešno. Ne moremo mimo dejstva, da bi Slovenija demografski sklad morala ustanoviti že v letu 2012. Že Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju je predvidel, da bo ustanovljen v letu 2013. Ta poizkus je propadel. Potem je 79. člen Zakona o Slovenskem državnem holdingu predvidel preoblikovanje Kapitalske družbe v avtonomni demografski sklad najkasneje do konca leta 2015. Tudi ta zadeva ni bila realizirana in ni bila izpeljana. Kar nekaj vladam, predhodnicam vlade Janeza Janše, ni uspelo ustanoviti demografskega sklada, čeprav zakon to določa. Ena izmed glavnih prioritet te koalicije, te vlade je bila ustanovitev demografskega sklada. Cilj predlaganega zakona je skoncentrirati vse naložbe države na enem mestu, z nekaterimi specifičnimi izjemami. Poglavitne rešitve tega zakona, ki ga imamo danes na mizi, so preoblikovanje Slovenskega državnega holdinga v novo družbo, to je v nacionalni demografski sklad, pri katerem je lastništvo in upravljanje naložb Republike Slovenije skoncentrirano na enem mestu, prenos vseh naložb Republike Slovenije z nekaterimi izjemami in naložb Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje v Zavarovalnici Triglav, Nepremičninskemu skladu pokojninskega in invalidskega zavarovanja na Nacionalni demografski sklad, pripojitev Kapitalske družbe in Družbe za svetovanje in upravljanje ter prenos premoženja ter pravic in obveznosti Družbe za upravljanje terjatev bank k nacionalnemu demografskemu skladu. Z ustanovitvijo nacionalnega demografskega sklada, smo v Slovenski demokratski stranki prepričani, da se bo razbremenil pritisk na javne finance ob hkratnem zagotavljanju dodatnih sredstev za dostojne pokojnine. Pomen demografskega sklada je tudi, da se razbremeni državni proračun ne le pri rednih vplačilih v Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, ampak tudi v času kriz, ko je proračun še bolj obremenjen. Po predlaganem zakonu naj bi upravljanje nacionalnega sklada temeljilo na načelih neodvisnosti, ki zagotavljajo neodvisnost, samostojnost in nepolitično delovanje. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo prepričani, da uveljavitev in pa implementacija tega zakona pomeni pozitivni vpliv tako za sedanje upokojence kot tudi za vse bodoče upokojence. Prepričani smo, da bo z uveljavitvijo tega zakona slovensko državno premoženje v upravljanju uspešnejše. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da bo tudi po uveljavitvi tega zakona pokojninski sistem v Sloveniji še naprej ostal solidaren in v Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da bo po uveljavitvi tega zakona pokojninska blagajna stabilnejša. Zaradi vsega navedenega bomo v Slovenski demokratski stranki predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavila Andreja Zabret. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Demografski sklad je le kaplja v morje pokojninske blagajne. Vsi namreč vemo, kakšna je demografska slika pri nas. Slovenija velja za eno od držav članic EU, v kateri bodo imele pričakovane demografske spremembe oziroma staranje prebivalstva najbolj negativen učinek na javne finance, posebej na pokojninsko in zdravstveno blagajno, ob tem pa posredno in neposredno tudi na državni proračun. Iz zgoraj napisanega izhaja nedvoumno dejstvo, da moramo nekaj narediti na tem področju, poleg tega nas zavezuje že vrsto let zakonodaja, da moramo ustanoviti demografski sklad. Vendar vprašanje je, na kakšen način in na čigav račun. Demografski sklad, kot si ga je zamislila vladajoča stranka SDS, nikakor ne odgovarja namenu demografskega sklada, kot je sofinanciranje pokojninske blagajne oziroma dolgoročna javnofinančna vzdržnost. Namesto, da bi vlada ustanovila sklad, ki bi upravljal državno premoženje in ga plemenitil na dolgi rok, si je vlada oziroma vladajoča stranka SDS pripravila zakon, kako si bo čimprej prilastila in razprodala še nekaj tistega, kar nam je ostalo. Zakon o nacionalnem demografskem skladu ne predvideva nobene akumulacijske dobe, temveč predvideva takojšnje redno izplačevanje sredstev za namene družinske politike, oskrbe starejših in pokojnin. Za dolgotrajno oskrbo bomo potrebovali približno dodatnih 300 milijonov evrov letno, vemo pa, da že sedaj državni proračun letno primakne v pokojninsko blagajno približno dobro milijardo evrov. Demografski sklad, kot si ga je zamislila vlada, ne bo sklad za upravljanje državnega premoženja, temveč za razprodajo državnega premoženja. Gre za koncentracijo vsega državnega premoženja pod eno streho in upravljanje ter nadzor sklada daje v roke političnim strankam in vladi ter ne zagotavlja vključenosti predstavnikov delavstva, katerih socialno varnost v času starosti naj bi pravzaprav zagotavljal sklad. Demografski sklad naj bi po vladnem predlogu upravljal tudi DARS. Koalicija pa se ni ustavila le pri naštetih naložbah, ampak je vključila še amandma za novi 86a. člen, ki določa, da bodo po ustanovitvi sklada pod njegovo okrilje prišle tudi Slovenske železnice, Slovenski državni gozdovi, Kobilarna Lipica, Uradni list, Modra zavarovalnica, STA, Gospodarska družba za urejanje voda na vplivnem območju energetskega izkoriščanja spodnje Save in SID banka. Gre za korenite posege v lastništvo in upravljanje omenjenih družb. Kot že ves čas poudarjamo, smo v LMŠ zagovorniki celovite pokojninske reforme, ki naj bi zagotovila dolgotrajno vzdržnost pokojninskega sistema. Del te reforme je lahko tudi pokojninsko demografski sklad, kot delni odgovor na demografske trende, ki naj bi prispevali k zmanjševanju vrzeli v pokojninski blagajni. Sklad mora biti portfeljski in temeljiti na temeljnih načelih, kot so donosnost, varnost, likvidnost, gospodarnost, fleksibilnost, transparentnost in pa predvsem neodvisnost. Pokojninsko-demografski sklad sam ne bo rešil te problematike, zato potrebujemo celovito pokojninsko reformo. Skozi celoten zakonodajni postopek omenjenega vladnega predloga smo si v LMŠ ves čas prizadevali, da bi najbolj škodljive določbe izvzeli iz zakona in predlagali učinkovitejše rešitve, vendar je koalicija na žalost zavrnila vse naše predloge za izboljšanje zakona. Ni zanemarljivo tudi dejstvo, da je Vlada poslala zakon v Državni zbor brez kakršnegakoli dialoga in usklajevala s socialnimi partnerji in drugimi deležniki, da sta predlog zakona raztrgali Komisija za preprečevanje korupcije in tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora. Zato takega predloga, ki bo škodljiv za javne finance in za vse državljanke in državljane Slovenije, v LMŠ ne moremo podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Soniboj Knežak. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik. Spoštovani minister, kolegice, kolegi! Zakon o nacionalnem demografskem skladu, ki ga bomo danes zadnjič obravnavali, jutri pa o njem glasovali, predstavlja dolgoročno najbolj škodljiv predlog zakona, kar jih je predlagala ta vlada. Z njegovo uveljavitvijo bi vladi uspelo dolgoročno spremeniti ustroj pokojninskega sistema tako, da bi politično ugrabili zadnje rezerve, namenjene za zavarovanje pokojnin v prihodnosti, njihovo premoženje in donose pa potrošili za tekočo uporabo, nedefinirane druge cilje in pa seveda predvolilne bombončke. Prihodnjim generacijam bo vzela garancijo njihovih pokojnin. Vladni koncept demografskega sklada tako zelo odstopa od strokovnih podlag in političnih zavez preteklih desetletij, da ga ni mogoče imenovati drugače kot večmilijardni in večgeneracijski rop. Vse odkar so pred 25 leti takratni vladajoči znižali prispevke za delodajalce, pokojninska blagajna s prispevki ne zbere dovolj za kritje vseh pokojninskih potreb in manjkajoče je treba doplačevati iz proračuna. Ta problem so takratni vladajoči prevalili na državo, njegovo reševanje pa preložili na prihodnje generacije. Že takrat so se sprejemale sebične odločitve, ki so generaciji vladajočih omogočili kratkoročne koristi, negativne posledice v obliki pokojninskih reform in negotovosti pa prepustili njihovim otrokom. Demografski sklad bi tako moral predstavljati nov, tretji vir pokojninske blagajne, da ta ne bi bila odvisna zgolj od plačanih prispevkov in sposobnosti proračuna, da bi tudi čez 20 let imeli pokojnine v zadostni višini. Število upokojencev namreč raste in bo kmalu preseglo število zaposlenih, ki financirajo ta sistem. Tretji vir pokojninske blagajne je nujen, saj proračun krije vedno višji vsakoletni primanjkljaj ZPIZ. Čez 15 do 20 let bodo razmere postale nevzdržne. Ukrepati bi bilo potrebno sedaj. Gre za vprašanja, ali bomo danes zavarovali rezerve, povečali njihovo vrednost, garantirali pokojnine tudi prihodnjim generacijam, ali bomo mladim generacijam sporočili, da bomo vso dediščino porabili zase, oni pa naj sami plačajo svoje in naše pokojnine, povrh vsega pa naj njihova generacija odplača še kredite, ki jih je najela naša generacija. Tu dileme sploh ne bi smelo biti, če imamo seveda kaj vesti. Ta zakon ne rešuje nobenega od problemov, ki bi jih moral. Ni dolgoročne akumulacije za prihodnost, ni dodatnih virov, ki bi polnili sklad, ni ustrezne strokovnosti in nadzora nad delom sklada. Na drugi strani pa je zakon poln napačnih rešitev: sprotno izčrpavanje 60 % vseh ustvarjenih donosov za tekočo porabo in volilna darila, prenos vsega državnega premoženja v last sklada, kot mimogrede pa še ukinitev celotnega sistema iz strategije upravljanja državnega premoženja. Namesto demografskega sklada današnji vladajoči vidijo le politični plen. Prav nič jih ni sram, nasprotno, še ponosni so, da bodo mlajšim ugrabili še zadnjo rezervo in jo porabili zase. Spoštovani kolegice, kolegi, zavedamo se, da ustrezen demografski sklad doslej ni bil oblikovan. Povedati je treba tudi, da je najpomembnejši razlog za ta neuspeh, da nekateri niso zmogli obvladovati svoje sebičnosti in kratkovidnosti. V vseh zakonskih predlogih so se pojavljale težnje po nadaljnjem sprotnem izčrpavanju Kapitalske družbe, ki bi morala postati demografski rezervni sklad. Če bo ta zakon obveljal, bo zmagala prav ta sebičnost, še naprej bomo sproti porabljali, kar bi morali akumulirati za prihodnost, in to kljub temu, da alternativna rešitev obstaja. Socialni demokrati smo s partnerji pripravili dober predlog, v katerem smo se izognili skušnjavam sebičnosti. Vladajoči so ga gladko zavrnili brez pomisleka in brez prave razlage. Vladni predlog predstavlja tak odmik od generacijskega dogovora o ustroju pokojninskega sistema, da si ni mogoče predstavljati, da bi bil sprejet brez širokega soglasja in poglobljene predhodne obravnave. Seveda česa takega Vlada pri pripravi tega zakona ni storila. Izognila se je celo dialogu z Ekonomsko-socialnim svetom in v celoti ignorirala opozorila sindikatov, stroke, protikorupcijske komisije, da ta zakon odpira vrsto korupcijskih tveganj in niža strokovne standarde. Odločitev za tako spremembo stvari, ki bo vplivala na vse v prihodnjih 50 letih, ne sme biti sprejeta brez soglasja ljudi. Socialni demokrati, spoštovani kolegice in kolegi, še zadnjič predlagamo, da se iz zakona črta vsaj najbolj škodljiva rešitev, tista o sprotnem izčrpavanju sklada. Prav tako pa še zadnjič pozivamo vse kolegice in kolege poslanke in poslance, ki boste jutri odločali, da dobro premislite, kako boste s svojim glasovanjem vplivali na prihodnje generacije. Trenutna rešitev namesto demografske rezerve ustvarja trajen medgeneracijski konflikt, katerega ceno bodo plačali vsi, ki se nadejajo pokojnin čez 20 ali 30 let. To pa je seveda večina med nami. Jutri bo torej zadnja priložnost, da ta neizmerno škodljiv zakon konča svoj postopek. Če nekateri med nami v tem času dojamejo, da gre ta predlog v svoji sebičnosti predaleč, da bo prihodnjim rodovom povzročil takšno škodo in negotovost, da si bodo podporniki tega zakona upravičeno ustvarili trajen madež na svojem imenu. Spoštovani kolegice in kolegi, vsak od nas ima svoje ime in priimek in jutri ju bomo zastavili tudi na glasovanju o tem zakonu. Jutri bo torej zadnja priložnost, da res glasujemo za vse generacije in zavrnemo ta škodljiv zakon. Če se to ne bo zgodilo, se ne moremo predati, Socialni demokrati se bomo pridružili slovenskim sindikatom in vsem, ki bodo zahtevali, da o zakonu na referendumu odloča ljudstvo [[…]]
Spoštovani gospod poslanec, čas hitro beži.
[[…]]ljudstvo pa si pred nekaj dnevi ni pustilo vzeti dostopa do vode, zato bomo Socialni demokrati podprli prizadevanja za referendum. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil Miha Kordiš. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. V nedeljo smo lahko v živo spremljali, kako se je ljudstvo postavilo na zadnje noge in Vladi dejalo: »Ne! Ne pustimo si vzeti naše vode!« Enako se obeta tudi demografskemu skladu, kot ga je pripravila vlada Janeza Janše. Sindikati so že napovedali postopke sklica referenduma, če bo ta škodljivi zakon sprejet. Za referendumsko akcijo imajo vse prave razloge. Demografski sklad naj bi, kot pravi Vlada, opravljal dve funkciji. Če ga beremo s poudarkom na »demografski«, naj bi v pokojninsko blagajno zagotovil prepotrebna sredstva za financiranje od dolgotrajne oskrbe do dviga najnižjih pokojnin, skratka celovitega naslavljanja vseh potreb upokojencev. Če ga beremo s poudarkom na »demografski sklad«, pa obljublja, da se bo državno premoženje upravljalo boljše, kot je to v tem trenutku. Žal, nič od teh komunikacijskih linij vlade Janeza Janše ne drži, kot smo se v letu in pol te vlade lahko že navadili. Samo za prejšnje leto je transfer iz proračuna Republike Slovenije v pokojninsko blagajno znašal 1,15 milijarde evrov. Toliko je denarja, ki v pokojninski blagajni zmanjka iz naslova prispevkov, zato da lahko izplačuje svoje obveznosti, ki jih ima do zavarovancev. Dodatnih 300 milijonov evrov bi bilo potrebnih vsako leto, po oceni Vlade, za financiranje dolgotrajne oskrbe, medtem ko v vrstah za posteljo v domovih starejših čaka več kot 10 tisoč upokojencev. Ob tem imamo slabo polovico upokojencev, kar 240 tisoč jih je, ki morajo shajati z manj kot 600 evri pokojnine. Če vse te izdatke zložimo skupaj, se nam pokaže slika, po kateri bi danes za dostojno starost potrebovali vsaj 2 milijardi evrov investicij oziroma odhodkov iz javnih sredstev vsako leto. Kako se s tem spoprijema demografski sklad vlade Janeza Janše? Tako, da se ne. 56 milijonov evrov naj bi v letu 2021 v pokojninsko blagajno prikapljalo iz naslova demografskega sklada. To je 56 milijonov evrov nasproti 2 milijardama evrov izkazanih potreb. Argument torej, da bomo z demografskim skladom pokrivali minuse v pokojninski blagajni, ne pije vode. Edini način, da zagotovimo dodatne vire pokojninski blagajni, je dvig prispevne stopnje za delodajalce in približevanje ravni prispevkov za delodajalce tisti ravni, ki jo plačujejo delavci. Minus v pokojninski blagajni je namreč nastal šele od leta 1996 naprej, ko se je prispevna stopnja za delodajalce praktično prepolovila. Razcveta delovnih mest nismo dobili, smo pa dobili luknjo v javni pokojninski blagajni in ogromen odtok državljanskih milijard v davčne oaze. Nekaj dni nazaj je Državni zbor obravnaval pobudo Levice, da se dvigne prispevno stopnjo za delodajalce na pravičnejšo raven za 0,8 odstotne točke vsako leto, kar bi po štiriletnem obdobju pripeljalo do 560 milijonov evrov novih dohodkov v blagajno, stabilnih dodatnih virov, ki jih financiranje varne starosti v tej državi zagotovo potrebuje. Kakšnih hudih simpatij med večino poslancev s tem zakonom nismo užili, čeprav je to edina pot, kako zavarovati pokojninsko blagajno. Kar me pripelje dalje, do vprašanja upravljanja državnega premoženja. Zelo očitno je, da s tem zakonom vlada Janeza Janše ne želi upravljati državnega premoženja, ampak si ga želi zgolj podrejati. Govorimo o 8,6 milijarde evrov državne srebrnine, ki pripada vsem ljudem v tej državi, še posebej pa pripada delavkam in delavcem, ki so ga s svojimi rokami in svojimi možgani ustvarili. A prav njih je iz novih vodstvenih organov, kot jih v zakonu postavlja, vlada Janeza Janše izključila. Delavski predstavniki pri upravljanju s sadovi lastnega dela glasu ne bodo imeli. Na široko so odprta tudi vrata privatizaciji, ki jih glede na videno pod to vlado v zadnjem letu in pol ne obravnavamo zgolj kot odprta vrata tveganja, ampak odprta vrata bodočega dejstva. Eno leto bodo novi organi, nastavljeni popolnoma po koalicijski večini, delali z državno srebrnino, kar bodo želeli, saj jih ne bodo zavezovale nikakršne podlage, kaj gospe in gospodje lahko privatizirajo in česa ne. V Levici seveda bomo nasprotovali temu zakonu, se bomo aktivno pridružili referendumski pobudi, če bo ta zakon sprejet. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov bo predstavil Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister mag. Šircelj, dragi kolegice in kolegi! Obžalujemo, mi v Novi Sloveniji, da se v tej dvorani, v templju slovenske demokracije ne moremo dogovoriti o nekih ključnih zadevah. Recimo, tudi o tem, kakšen model gospodarstva želimo razvijati v naši državi, ali nam je blizu, bom rekel, zahodno svobodno socialno-tržno gospodarstvo ali pa želimo voziti vzvratno, torej nazaj v socializem, in zagovarjamo plansko gospodarstvo. Nekateri enostavno v iracionalnih razpravah omenjajo družbeno ali državno srebrnino, ampak pozabljajo povedati, da ima ta državna srebrnina žal tudi rok trajanja. Poslovni subjekt, ki je bil recimo še leta 2008, ne bom ga posebej omenjal, vreden 3 milijarde evrov, danes zanj ne dobite niti 300 milijonov evrov, kar pomeni, da je iz srebrnine nastalo staro železo. Zdaj pa konkretno k tretji obravnavi Zakona o nacionalnem demografskem skladu. Najprej naj povem, da ga bo Poslanska skupina Nova Slovenija – krščanski demokrati, podprla. Naj spomnim, da smo decembra 2012 sprejeli ZPIZ-2, tako imenovano malo ali pa, če hočete, Vizjakovo pokojninsko reformo, mislim da, celo soglasno. V tem zakonu smo sprejeli tudi zavezo, da bi s 1. januarjem 2015 moral začeti delovati Nacionalni demografski sklad, kakorkoli bi ga pač imenovali. Zamujamo torej 6 let, kmalu bo 7 let. Ravno zaradi tega, ker je zakone potrebno spoštovati, in zaradi konsenza takrat še štirih koalicijskih strank smo v koalicijsko pogodbo zapisali, kot našo koalicijsko zavezo štirih strank, da bomo ustanovili nacionalni demografski sklad, se pravi, da bomo spisali Zakon o nacionalnem demografskem skladu. Še več, ta sklad bi imel sedež v Mariboru, ravno tako tudi demografski urad, prav tako bi imel sedež v Mariboru. Morda je za koga to sporna točka, ker pač vse mora biti v Ljubljani, vse mora biti centralizirano. Ne pustimo nič, da gre karkoli dobrega v vzhodno Slovenijo. Morda je kdo proti temu, mi nismo, mi so za decentralizacijo. Evropska komisija nas že dolga leta opozarja, da smo družba, ki se v Evropi najhitreje stara. Na tem področju do nedavnega nismo naredili praktično nič, ampak res nič. Tukaj iz tega mesta zelo jasno povem, da nacionalni demografski sklad ne bo, nikakor ne bo reševal pokojninske blagajne, ni možno. Pokojninska blagajna ima na letni ravni obseg več kot 6 milijard evrov. Ko bomo s tem državnim premoženjem, ki bi ga dali pod streho v nacionalni demografski sklad in bi ga optimalno upravljali, če bomo s tem za pokojninsko blagajno dobili 100 milijonov iz naslova dividend, morda 200, smo lahko zadovoljni. Po našem razumevanju, razumevanju Nove Slovenije, bi se morali pravzaprav najprej lotiti pokojninske reforme. Ampak kot rečeno, ko gre za koalicijo, ko gre za pogajanja partnerjev, potem pač partnerju tudi prisluhneš. Zato smo rekli, gremo v ustanovitev nacionalnega demografskega sklada, kajti res je, temeljita pokojninska reforma, ki je na nek način že nakazana v beli knjigi, ki jo mi rešpektiramo, traja pravzaprav najmanj 4 leta ali pa celo seže čez mandat. Nova Slovenija razume, da je nacionalni demografski sklad, sklad za vse generacije, seveda tudi za družinsko politiko, za mladinsko politiko, za štipendiranje. Ker če bomo imeli dobro družinsko politiko, če bomo imeli izobražene ljudi, vse to pomeni, da bomo imeli več davkoplačevalcev, plačevalcev prispevkov v pokojninsko blagajno, in da bodo, če bodo izobraženi ljudi, imeli dobre plače in bodo torej več vplačevali v pokojninsko blagajno. Na mizi imamo zakon, ki pravzaprav v nadzornem mestu pušča mesto, definira mesto tudi z vsakokratno opozicijo. Takšne rešitve niso pogoste v tem Državnem zboru. Kolegice in kolegi, ta koalicija premika nekatere zadeve. V javno šolstvo vlagamo 120 milijonov po 10 letih, gradimo domove starejših in tako dalje. Zakon o dolgotrajni oskrbi − po 20 letih ga imamo na mizi. In če jutri ne bomo sprejeli tega zakona, trdim, da ga še 20 let ne bo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališča Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavila Monika Gregorčič. Izvolite.
Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani predstavniki Vlade! V okviru tretje obravnava ponovno govorimo o Predlogu zakona o nacionalnem demografskem skladu. Naj spomnim, da je njegov ključni namen ustanovitev posebnega sklada z namenom sofinanciranja razlike med prihodki in odhodki pokojninske blagajne. Ustanovitev tovrstnega sklada pa je bila zakonsko predvidena že v okviru pokojninske reforme leta 2012. Dejstvo je, da je naš pokojninski sistem brez vsakoletne proračunske infuzije nevzdržen, slaba demografska slika pa ga le še dolgoročno slabi, zato bo v bližnji prihodnosti prenova pokojninskega sistema nujna. Ustanovitev demografskega sklada vidimo kot uvodno potezo, a hkrati opozarjamo tudi, da takšen sklad ne bo mogel celovito rešiti pokojninske finančne vrzeli. V SMC se strinjamo s temeljnim konceptom predloga zakona, ki hkrati s primarnim ciljem sofinanciranja pokojninske blagajne kot sekundarno rešitev uvaja tudi racionalnejše upravljanje z državnim premoženjem. Gre za koncentrirano upravljanje vseh vrst naložb skladno s smernicami dobre prakse, korporativnega upravljanja in ob zagotavljanju ukrepov za krepitev upravljavske integritete. Novi demografski sklad bo svoje cilje − ti cilji so povečevanje vrednosti naložb in zagotavljanje njihovega čim višjega donosa − uresničeval ob spoštovanju vseh naslednjih upravljavskih načel: načela neodvisnosti − to pomeni, da bo sklad svoje naložbe opravljal neodvisno in samostojno −, načela skrbnosti in odgovornosti, načela preglednosti, načela gospodarnosti ter načel varnosti, razpršenosti in donosnosti. Zaradi pregledno zasnovanih procesov ter sestave organov nadzora in upravljanja, ki jih boste imenovala Vlada in Državni zbor, se ne moremo strinjati z očitki, da je ustanovitev nacionalnega demografskega sklada korak v smeri zniževanja transparentnosti pri upravljanju z javnim premoženjem. Menimo namreč, da je resnica precej drugačna. Predlog zakona namreč določa, da bo sklad s svojimi naložbami upravljal na podlagi strategije upravljanja kapitalskih naložb države, ki bo vsebovala natančne kriterije, merila in smer ravnanja z državnim premoženjem, sprejel pa jo bo ta državni zbor. Na podlagi strategije pa bo nato Vlada vsako leto sprejela še načrt upravljanja naložb sklada. Ker bo delovanje novoustanovljenega sklada s takšnimi dokumenti jasno definirano, se bodo na ta način minimizirala upravljavska tveganja, povsem pa se bo eliminirala možnost kakršnekoli ad hoc privatizacije, s katero predstavniki opozicije, nasprotniki tega zakona, ves čas zavajajoče strašijo. Strategija upravljanja s kapitalskimi naložbami države bo namreč jasno definirala, kaj so domače kapitalske strateške in nestrateške naložbe ter poleg njih še finančne naložbe in naložbene nepremičnine. Od kategorije naložb bo odvisno, katere in kolikšne bodo pristojnosti sklada glede določenih poslovnih odločitev. V Poslanski skupini SMC ocenjujemo, da je bodoči nacionalni demografski sklad zasnovan v duhu medgeneracijske solidarnosti, saj bo preko učinkovitejšega in transparentnega načina upravljanja z javnim premoženjem omogočal sofinanciranje finančne vrzeli med prihodki in odhodki pokojninske blagajne. Zato bomo poslanci Stranke modernega centra predlog tega zakona ponovno podprli. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členih in o vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 13. 7. 2021. V razpravo dajem 38. člen ter amandma Poslanske skupine SD. Želi kdo razpravljati? [[Da.]] Ugotavljam, da ja. Prosim za prijavo. Gospod minister, ste želeli besedo? Želite prej? [[Da.]] Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik, za besedo. Rad bi pojasnil nekatere teze, mnenja oziroma stališča, ki so bila izražena v predstavitvi poslanskih skupin. Z nekaterimi se vsekakor ne strinjam, in sicer kot prvo, da gre za razprodajo državnega premoženja. S samo ustanovitvijo, delovanjem in z vsebinskimi določbami, ki določajo način, sestavo nadzornih organov, uprave in tako naprej ni nobenih podlag, da bi šlo za razprodajo. S tega zornega kota moram reči, da v tem primeru gre enostavno za neko tezo, ki ne temelji na nikakršnih realnih osnovah. Drugo, kar bi rad zavrnil, je to, da bo prišlo s prenosom premoženja na demografski sklad do potrošnje za tekočo porabo. Enostavno na podlagi določb zakona, ki med drugim določajo, da se 40 % dividend in 60 % kupnin namenja za akumulacijo sklada, se pravi za povečanje premoženja sklada. To enostavno ne drži in te teze, če jih lahko tako imenujem, ali pa ta mnenja ali te trditve ali ta stališča enostavno nimajo nobene vsebinske podlage. Naslednja zadeva, o kateri bi rad govoril, je, da gre tukaj za kakršnokoli sebičnost in podobne zadeve. Jaz mislim, da tukaj gre za dolgoročno naravnanost reševanja pokojninskih težav oziroma zagotavljanje financiranja pokojnin. In tukaj lahko rečem, da nobena vlada do sedaj od leta 2013 ni naredila nič v zvezi s tem, da bi ustanavljala, da bi predlagala kakršenkoli dodaten vir za pokojninsko blagajno. Bili so dani predlogi poslanskih skupin za ustanovitev skladov. Te predloge so dali SD in SAB, Desus in SDS. In vse vlade do sedaj so jih zavrnile. Nisem šel po vrstnem redu, se opravičujem, ampak naštevam samo predloge, ki so bili dani. Poglejte, do sedaj se tukaj ni nič naredilo. Da gre za sebičnost? Poglejte, oprostite, tukaj gre ravno zato, da se rešuje in da se naslavlja težave, ki jih imamo s financiranjem tega. Pravite, seveda, da si bo SDS podredila državno premoženje in tako naprej. Na podlagi katerih določb? Na podlagi tega, da ima nadzorni svet 11 članov in da jih 7 določi oziroma predlaga Državni zbor. In da Državni zbor naredi to, da pet teh članov predlaga na predlog poslanskih skupin. V poslanskih skupinah so poslanci in poslanci so predstavniki ljudstva, o katerem govorite, da ni dejansko sodelovalo. Tukaj naslavljam na vas apel, da se to seveda naredi. In med drugim so v nadzornem svetu tudi predstavniki združenja upokojencev, mladinskega sveta in štiri imenuje Vlada. Tako da se jaz opravičujem, ampak jaz tukaj ne vem ,na podlagi katerih določb so te teze, ki jih dejansko imate v stališčih poslanskih skupin. Tukaj se jaz ne morem s tem strinjati. Naslednja zadeva, o kateri se želi ob tem, ko se dela napor, da se zagotovi dodatne vire za financiranje pokojninskih blagajn, govoriti − o črni sliki glede pokojnin. Pokojnine so se v zadnjem letu in pol do zdaj najbolj povečale. In ni te črne slike, da bo zdaj zmanjkalo denarja in tako naprej. Ja, proračun, da vedno v pokojninsko blagajno, poenostavljeno povedano, toliko, kolikor zmanjka. In pokojnina je pravica. Zaradi tega naslavljati zadevo na ta način, da se enostavno prikazuje, kako bo pa zdaj vsega konec in konec sveta, poglejte to ne temelji na nobenih realnih osnovah. Naslednja zadeva, katero želim tukaj povedati, je dejansko struktura tega premoženja. Če govorimo strateških naložbah na eni strani, potem lahko govorimo na drugi strani seveda tudi o nestrateških naložbah, finančnih naložbah, nepremičninah in tako naprej, ki prinašajo določen donos in s katerimi dejansko bo upravljal ta sklad in ki bodo zagotavljali dodaten vir za pokojnine, govorimo o dodatnem viru za pokojnine. In če so ustvarjale to premoženje, o katerem danes govorimo, potem je vsekakor upravičeno, da so generacije, ki so ustvarjale to premoženje, tudi upravičene od dohodkov oziroma od dobičkov, ki ga bo ta sklad prinašal in ki bodo plačani ZPIZ v obliki dividend. Še več. Tukaj želimo narediti tudi sklad, ki bo s svojim upravljanjem lahko upravljal globalno naložbeno politiko. Norveški sklad je podoben, o njem večkrat govorite tudi v teh razpravah. Govorite o tem, da so predlog zakona nekateri organi raztrgali in tako naprej. Predlogi Zakonodajno-pravne službe so upoštevani, upoštevani so predlogi Komisije za preprečevanje korupcije in upoštevani so predlogi Združenja nadzornikov Slovenije v največji možni meri od vseh. Naredili smo razgovore na podlagi tega. S tega zornega kota, poglejte, se jaz s temi tezami, mnenji, stališči in tako naprej enostavno ne morem strinjati, ne zaradi tega, ker se ne bi hotel, ampak zaradi tega, ker nimajo realne osnove. Drugo pa je seveda, kakšna je sebičnost upravljalcev sedanjih skladov, da imajo tako velike zadržke, da bi bili sedanji skladi vključeni v demografski sklad, v en sklad, kjer bi se enotno upravljalo to premoženje. Tako da o sebičnosti tukaj lahko na zelo široko govorimo in tudi zelo natančno. S tega zornega kota, poglejte, jaz dejansko predlagam tudi glede na strukturo naložb, ki zagotavljajo na eni strani stabilnost, na drugi strani zagotavljajo seveda tudi določene donose, te stabilne naložbe so naložbe železnica, energetika, transport, če tukaj omenim Luko Koper. Kdo si tukaj predstavlja, ko govorimo o strateških naložbah, o neki razprodaji. Kdo iz sedanje vlade je kdaj kaj rekel o razprodaji glede tega? Nikoli. Sploh je vprašanje, kaj je to razprodaja, če govorimo tudi nekoliko iz strokovnega vidika ali pa strokovskega vidika, da gre za kakršenkoli politični plen. Ne. Tukaj ne gre za noben politični izplen. Še enkrat sem povedal, kdo predlaga največ nadzornikov. Držani zbor. In Državni zbor v vsakokratni sestavi. Da ni dolgoročno iz strategije. Poglejte, dolgoročna strategija je ravno − se strinjam tukaj s tistimi, ki ste omenjali pokojninsko reformo, ampak to je eden izmed virov dolgoročne strategije. Tako da iz tega zornega kota je seveda vprašanje o tem, da je to nek prispevek k dolgoročni strategiji. Na eni strani to dolgoročno strategijo zavračate, spoštovani poslanci, nekateri, po drugi strani pa pravite, ukrepati bi bilo treba zdaj oziroma je že prepozno. Tukaj v teh besedah vidim določeno dvoličnost. Ja, ukrepati je treba zdaj. Ukrepati je treba zdaj glede na demografsko sliko, če ni že prepozno, ker leta 2040 in v letu 2050 bo prišlo do tega, da bo premalo delavcev za to, da bi lahko financirali pokojninski sistem. In če bo premalo delavcev, potem seveda bo ta pokojninski sistem potreboval zmeraj več dodatnih virov in eden izmed dodatnih virov je tudi premoženje demografskega sklada. Zadeve so precej enostavne s tega zornega kota. In še enkrat, ta zakon je bil usklajevan s koalicijo, bil je usklajevan z deležniki, o tem se govori 9 let v državi, dejansko je bil usklajevan tudi s strokovno javnostjo. Temelji na medgeneracijski solidarnosti in ta medgeneracijska solidarnost se kaže v tem, da se dividende, dobički, kakorkoli že, delijo tako na ZPIZ za pokojnine, tako za mlade in za mlade družine in za štipendije, da bodo ustvarjali ti mladi večjo dodano vrednost, večje donose, in da bodo prispevki v pokojninsko blagajno tudi večji, namenja pa se seveda del tega tudi za to, da se ohranja samo premoženje za to, da se to premoženje plemeniti, zato da je tega premoženja vedno več in da je čim bolj stabilno. Toliko bi imel, spoštovani poslanke in poslanci, kot odgovor na nekatera stališča in mnenja, ki so bila do sedaj prikazana. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Dejan Židan. Izvolite.
Gospod podpredsednik, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci in gospod minister s sodelavci, lepo pozdravljeni! Ali vladni predlog demografskega sklada pomeni boljše upravljanje državnega premoženja in ali pomeni varovanje državnega premoženja pred politiko in političnimi funkcionarji? Ali novi demografski sklad pomeni, da se bo v bodoče preprečilo, da bi hišni odvetnik največje vladne stranke postal nadzornik Luke Koper? Ali novi demografski sklad pomeni, da bi podpredsednik druge vladne stranke postal direktor Darsa? V resnici ne. V resnici je bil edini resen korak do sedaj, da se vmešavanje v politiko zmanjša, korak Pahorjeve vlade, akreditacijski svet, AUKN in podobno, ko se je želelo iti po načelih OECD, pa so bili zaustavljeni. Ampak se ne spominjam, da bi se takrat v najvišje vrhove vodenja podjetij imenovalo najvišje funkcionarje političnih strank. Sedanji predlog, ki je pred nami, omogoča še večji vpliv politike. Kriterije za vodenje se znižujejo. Politični funkcionarji bodo imeli še več dostopa. Zato to pomeni pri upravljanju državnega premoženja možnost ugrabitve s strani politike. Naslednji pomemben korak je bil narejen pod vlado gospoda Cerarja. Takrat so se prvič jasno določila merila, katera gospodarska družba je v eni, drugi ali tretji kategoriji, katera je državna, zato da bo tudi ostala državna, ker je strateška, katera državna ostaja, ker je pač tako bilo, določili pa so se procenti dobička. Torej, državne družbe imamo zato, da proizvajajo dobiček, da ga dajemo v različne državne blagajne, ker dobiček potrebujemo. To je treba priznati že bivšemu politiku dr. Cerarju, da je bil narejen korak naprej. In zdaj imamo pred sabo nekaj, kar je ponovno kukavičje jajce desne strani tega parlamenta in te vlade. Ali je ta demografski sklad v resnici pravi demografski sklad? Ali je to demografski sklad, ki išče nove vire za akumuliranje denarja, ki se bodo takrat, ko jih bo država potrebovala za to, da pomaga financirati pokojnine upokojencev, sprostili. Demografski sklad je namenjen točno temu, kar pravi ime – pomoči ob prihajajoči demografski luknji. To pomeni več virov, ki naj bodo zaprti, in takrat, ko je potreba, se naj uporabijo za sofinanciranje. Povsem pravilna je ugotovitev nekaterih predhodnikov, da je demografski sklad samo pomoč, v resnici samo pomoč, ampak eden od kamenčkov, da bodo pokojnine varne takrat, ko bo največja pričakovana kriza zaradi demografske luknje. Sedanji demografski sklad tega ne omogoča. Ne prinaša novih kvalitetnih virov za polnjenje. Pa smo vam predlagali naravne vire in še marsikaj drugega – ne, ne, pa ne! Drugič, ta demografski sklad niti približno ni zaklenjen. Zbira se denar, da se takrat, ko je potreba, denar izkoristi. Zdaj bi pa s tem denarjem že sedaj financirali pokojnine. To je naloga proračuna. To je tudi naloga odstotkov zviševanja prispevkov delodajalcev, ki so v Sloveniji nesramno nizki. In ne pozabiti, avgusta 2018, če imam dobro v spominu, so politične stranke, ki so zagotavljale 52 poslank in poslancev, podpisale in se strinjale, da bomo zviševali prispevek delodajalca za pokojnine, da bodo pokojnine varne in višje. Ta teden, poglejte glasovanje, kam gredo politične obljube, tudi ko so podpisane. To je tista temna stran politike, ki ne bi smela biti prisotna. Sedanja verzija demografskega sklada je samo, in zdaj bom naštel, model, kako bi zlasti vladajoča stranka − vsi ostali, ki ste zraven, dobivate samo bombončke in ste zadovoljni zato, da ne vidite cele slike − svoje ljudi nastavila, ker ne bo pomemben izkupiček, kakor tudi ni bil pomemben v letih od 2004 do 2008, pomembno je samo, da nastavijo svoje ljudi. In državno premoženje, ki ga je še tako malo in bi ga bilo treba plemenititi in pripeljati najboljše ljudi, se ne bo plemenitilo. Kot drugo, prenašati obveznosti, ki jih mora financirati državni proračun, kot so v tem trenutku dodatki za pokojnine, na tekoče izčrpavanje demografskega sklada, pomeni razgradnjo demografskega sklada. To potem ni več demografski sklad. Ampak točno to ste naredili, namesto da bi upokojenkam in upokojencem jasno povedali, naslednjih 20 let so pokojnine varne zato, ker če bo premalo zbranih prispevkov, bomo, a, zvišali prispevke, po možnosti že včeraj, b, preostanek denarja zagotovili iz proračuna, ker je to naša dolžnost. Izčrpavate demografski sklad, ki ima bistveno bolj pomembno nalogo, da vskoči takrat, ko bo kriza največja. Jaz vem, spoštovane in spoštovani, saj bom skoraj končal, ker morajo tudi moje kolegice in kolegi imeti svoje minute, jaz vem, spoštovane in spoštovani, da vsi poznate matematiko, ampak boli me, ker se prazne obljube tako rade dajejo v politiki in si državljanke in državljani tega ne zaslužijo. Zato predlagam, prvič, zavrnimo zakon, ki je slab, skupaj, ko rečem skupaj, pa ni potrebno gledati opozicije, ker nas tako ali tako ne marate, ko rečem skupaj, zlasti z predstavniki zaposlenih, sindikalnimi centralami, predstavniki mladih in predstavniki upokojencev uskladite bolj normalno in pametno verzijo, pridite z njo v parlament. In verjemite mi, ni potrebno, da se usklajujete ne z mano, ne z SD, ne z opozicijo, ko pridete sem s predlogom, ki bo usklajen s sindikati, mladimi in upokojenci, v tem trenutku imate moj glas vnaprej. Hvala za vašo pozornost.
Hvala lepa. Andreja Zabret ima besedo. Izvolite.
Hvala za besedo. Najprej bi se odzvala na gospoda Horvata, ki je govoril o naši srebrnini in o omejenem roku trajanja teh podjetij. Jaz ne razumem čisto točno, kaj je kolega Horvat hotel s tem povedati, ampak lahko pa se vprašam, kako nameravate potem financirati vse te politike, ki ste si jih zamislili z demografskim skladom, se pravi pokojnine, domove za ostarele, stanovanja za mlade in pa štipendije, če imajo ta podjetja omejen rok trajanja. Poleg tega pa v bistvu v samem zakonu niste predvideli nobenih dodatnih virov za financiranje demografskega sklada in mi pač tukaj res nekaj ne štima. Ne vem, ali je tukaj mogoče gospod kolega Horvat govoril o razprodaji državnega premoženja, da imajo omejen rok trajanja ta podjetja ali kaj drugega. To verjetno ve samo on. Zamišljeni demografski sklad, ki ga danes obravnavamo, je slaba ideja in ogromno je bilo okoli tega že povedanega in tudi v opoziciji smo do zdaj poskušali narediti vse, kar je možno, da bi preprečili sprejetje škodljivega zakona, vendar so bili na žalost vsi amandmaji, ki smo jih do zdaj predlagali, spregledani. Danes bomo poskusili še enkrat. Skupaj z opoziciji smo vložili oziroma sopodpisali tri amandmaje, nekaj več o tem na koncu. Če ti amandmaji ne bodo sprejeti, so pa sindikati tudi napovedali že zakonodajni referendum, pa upam, da vsaj s tem poskušamo, da se ta škodljivi zakon ne začne izvajati. Predvsem rešitev demografskega problema, ki ga imamo v Sloveniji, je potrebno iskati v smeri večanja produktivnosti in tudi v čim večjem številu delovno aktivnega prebivalstva. Se pavi, več zaposlenih bomo imeli, več bo plačanih prispevkov in več bo denarja v pokojninski blagajni in s tem manjši pritisk na proračun oziroma potemtakem na demografski sklad. Demografski sklad v nobenem primeru ni ena in edina primerna rešitev problema vpliva hitrega staranja slovenskega prebivalstva, ampak je le del tega. Zato se seveda vsi strinjamo, da je potrebno nekaj narediti na tem področju, da demografski trendi kažejo na to in te težave niso od včeraj. Na to nas že vrsto let opozarja OECD, nenazadnje pa nas tudi zavezuje zakonodaja, da se mora Kad preoblikovati v demografski sklad. V Sloveniji vsako leto na trg dela pride 20 tisoč mladih, upokoji pa se jih 30 tisoč. To pomeni, da slovenski trg vsako leto ostane brez deset tisoč delavcev in tudi po projekcijah UMAR, ki ne upošteva migracij, se bo v Sloveniji število delovno sposobnih leta 2026 v primerjavi z letom 2006 zmanjšala za 150 tisoč, število starejših od 65 pa se bo povečala za 180 tisoč. To pomeni, da so številke res kar zaskrbljujoče. Slovenija bo leta 2060 ena najstarejših populacij, starejših od 65 let. Prva stvar, s katero se v LMŠ ne strinjamo, je ta, da bo sklad financiral tudi dodatne politike, kot so domovi za ostarele, stanovanjsko politiko in pa štipendije. Pa ne, da ne bi želeli, da se te politike izvajajo, ampak smo mnenja, da pač je za to zadolžen proračuna, predvsem pa ta demografski sklad, ki se ga ustanavlja. Mi vemo, da imamo cirka 8,9 milijard premoženja, in to je absolutno premalo, da bi mi lahko iz tega denarja sofinancirali vse te politike. Vemo, da že zdaj proračun vsako leto primakne v pokojninsko blagajno cirka milijardo, leta 2060 naj bi bilo to 2,4 milijarde, danes pa je bilo slišano, da bo, mislim da, v 10 letih v demografski sklad prišlo milijardo štiristo, to pomeni, da je to pravzaprav, če sedaj pogledamo, en znesek, ki ga proračun premakne v pokojninsko blagajno. Res ne govorimo o velikih številkah, da bi si lahko privoščili, da bi iz tega financirali prav vse, kar nam pride na pamet. Zato bi moralo reševanje vseh teh nastalih težav, ki so posledica demografskih trendov, recimo zdravstvo, trg dela, reševati na druge načine. Vsi sicer vemo, da je demografski sklad le del tega, ampak predvsem je potrebno narediti urejen sistem dolgotrajne oskrbe. Vemo, da bomo tudi tukaj potrebovali najmanj 300 milijonov letno dodatno s proračuna, predvsem pa seveda dvig produktivnosti, dvigniti delež aktivnih starejših, čim hitrejša vključitev mladih na trg dela. In pa ena stvar, na katero tudi večkrat opozarjam − osveščanje mladih, da bodo varčevali za svojo starost že od svoje prve zaposlite naprej. Seveda pa mora tudi tukaj država poskrbeti za ustrezno zakonodajo in spodbujanje drugega stebra in stimulacijo tretjega stebra, ki pri nas deluje še zelo slabo. Naslednja škodljiva stvar v zakonu je tudi, da bodo vse kapitalske naložbe države pod eno streho. Argument Vlade je, da se s tem pridobiva vire za financiranje pokojninskih in tudi drugih politik, vendar če je namen demografskega sklada priskrbeti manjkajoča proračunska sredstva za omenjena področja in tudi razbremenitev proračuna, bi morala država imeti možnost del naložb v demografskem skladu prodati ali dobivati visoke denarne donose z dividendami, se pravi, bi morali imeti v skladu le portfeljske naložbe. Da to lahko imamo, moramo imeti najprej tudi naložbe, ki so visoko likvidne. Zamišljeni demografski sklad bo imel po vrednosti pravzaprav najverjetneje daleč največ nelikvidnih naložb v infrastrukturnih podjetjih. Ta podjetja so za državo strateškega pomena in jih ne moremo kar tako prodajati, da bi lahko potem v določenem času s kupnino ohranjali socialne izdatke. Poleg tega pa bodo v skladu tudi podjetja, ki opravljajo javno službo. Gre res za popolnoma neprimerno in škodljivo določbo. Pravzaprav ne poznam sklada v svetu, ki bi imel v portfelju naložbe, se pravi, portfelju demografskega sklada naložbe, ki so strateškega pomena za državo, to se pravi, od infrastrukturnih podjetij, telekomunikacij, javnih služb in tako naprej. Se bom zdaj tudi opredelila kar k amandmajem, ker v bistvu potem še prepuščam besedo tudi kolegom, pa se ne bom potem kasneje več oglašala. Predlagamo oziroma sopodpisali smo tudi mi predlaganje črtanje amandmaja k 38. členu. Namreč ta predlog zakona tudi predlaga sprotno črpanje vsega premoženja, kar pomeni, da bomo le del sredstev akumulirali, ostalo pa bomo sproti potrošili. V LMŠ smo vseskozi zagovarjali, da je potrebna akumulacija, govorili smo o akumulaciji dvajsetih let, tu je seveda vsa komunikacija odprta, koliko je zdaj primerna doba, ampak vsekakor pa celotna akumulacija vseh prihodkov, ki pridejo v demografski sklad. Neka strokovna podlaga je, da naj bi bila vsaj 15-letna akumulacija virov in seveda tudi sprotno plemenitenje teh sredstev. In ker tukaj pač ne gre za akumulacijo in še sprotno potrošnjo teh sredstev, smo pač tudi predlagamo črtanje tega člena, ker se nam to ne zdi primerno. In pa še amandmaja k 86.a in 86.b členu. S 86.a členom se demografskemu skladu podeljujejo nove pristojnosti za poseganje v institucije, v katerih demografski sklad nima kaj početi. To pomeni, da bodo pod okrilje demografskega sklada prešla tudi podjetja, v katerih je sedaj Republika Slovenija določena kot ustanovitelj in edini družbenik. To pomeni, da bodo pod okrilje prišle Slovenske železnice, Slovenski državni gozdovi, Kobilarna Lipica, Uradni list, STA, Modra zavarovalnica. In Vlada bo s tem dobila nove vzvode za samovoljno poseganje v vodstvene in nadzorne organe družb, katerih doslej ni uspela disciplinirati, sploh če omenim STA, ali morda prevzeti. Tudi tukaj predlagamo črtanje tega 86.a člena. Ta člen pravzaprav tudi posega v delovanje javne pokojninske blagajne ZPIZ, predvsem iz stališča tega, ker se bodo prenesle vse kapitalske naložbe ZPIZ na demografski sklad, kar pa pomeni, da se bo premoženje javne pokojninske blagajne zmanjšala za več kot 100 milijonov evrov in je tudi v neposrednem nasprotju tega sklada, ki pravzaprav tudi pokojninski blagajni zagotavlja ta sredstva. Vse preveč je odprtih in spornih stvari, kar smo že tudi skozi razpravo slišali in tudi v stališčih. Opozicija ni prisluhnila niti enemu našemu predlogu, zakon nikakor ni bil usklajen s socialnimi partnerji. Če še omenim, da pravzaprav gre za prenos vsega premoženja na demografski sklad in bo država Slovenija ostala čez noč brez vsega premoženja, na to opozarjajo tudi ekonomisti, da se lahko pojavilo težave, da bo Sloveniji padla bonitetna ocena, da se bodo povišali stroški financiranja, poslabšali dostopi do finančnih virov, znižala konkurenčnost in hkrati bodo lahko tudi vsa podjetja, ki bodo v lasti sklada, lahek plen za razprodajo trenutno vladajoče politike, trenutno na čelu stranke SDS. In to mi še enkrat pride na misel izjava kolege Horvata, da imajo vsa ta podjetja omejen rok trajanja, vsa naša srebrnina ima omejen rok trajanja. To se jaz že strinjam, da imajo podjetja omejen rok trajanja, vendar pri tej vladi ni konec nobenih presenečenj, zato me, recimo, neka taka izjava lahko tudi zaskrbi. Zato v LMŠ nikakor tega predloga ne moremo podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Jože Lenart. Izvolite.
Hvala lepa. Kaj še dodati temu, kar so predhodniki že povedali, ampak kljub temu, glejte, jaz nisem populist, prihajam iz gospodarstva, kjer na podlagi populizma podjetja ne moreš reševati. Želim iz tega izhajati. Zdaj govorimo o tem 38. členu, ki je predlagan za črtanje. Predvsem zato, ker pač želimo povedati, da ta zakon v celoti ne prinaša nobene dodane vrednosti, vsaj ne neke nove dodane vrednosti. Zakaj? Ker se pogovarjamo iz žepa v drugi žep, samo v tem je ta problem. Mi pa populistično, predvsem neki kolegi želijo dopovedati, kaj bomo s tem skladom lahko dolgoročno rešili. Ja, pa kaj bomo rešili, če je samo iz enega žepa v drugi, iz enega žepa, kjer je bila skupna državna blagajna, govorim o letu 1996, ko smo znižali prispevke za pokojnine, in seveda iz zavarovanja delodajalcev in pa seveda iz državnega proračuna se takrat zavezali, da bomo to razliko v ZPIZ dajali? V tem je ta vsa poanta. In do zdaj je to teklo tako. Zdaj pač želimo s tem skladom reševati vse. Ampak ta podjetja, ki jih bomo zdaj prenašali sem, seveda ne bodo prinašala čez noč zlatih jajc, tega se moramo zavedat. Seveda Evropa pozna ta sistem. Evropa je solidarna, spadamo v to družino in pokojnine so bile in bodo. Ta solidarnost se bo nadaljevala. Seveda ne gre samo za vplačila. Lepo je minister prej rekel, da pokojnine temeljijo na medgeneracijski solidarnosti, in to je tisti temelj in tudi v naprej bo tako, brez tega ne bomo mogli reševati zadeve. To pa seveda temelji na produktivnosti. Ta dodana vrednost, ki si jo zdaj želimo s tem zakonom reševati, nam seveda tega ne bo dajala. Evropa seveda te sklade pozna, Belgija, Francija, Irska, Norveška, Poljska, Portugalska, Španija, Švedska, vsi se na nek način poskušajo, ampak tam so neka zdrava premoženja, kot je bilo rečeno že, kaj ima Norveška. To so tisti biseri, srebrnina, zlatnina, na kateri lahko gradiš, mi pa žal tega nimamo. Slovenija ima gozdove, pa jih ne zna izkoristiti. Mi še te gozdove rešujemo, kako jih bomo znali oplemenitit, da bi ostal ta les doma, da bi lahko potem lesnopredelovalno industrijo zagnali, mimogrede. Prej sem navedel primerjavo, jaz imam vedno rad, da neko zadevo razumem, poskušam razumeti: Avstralija je verjetno ena teh, kjer so ti skladi zelo močni od nekdaj, in ta sklad pri njih pomeni 7,7 % njihovega BDP, Francija 4,2 % BDP, Japonska, kjer je ta sklad tudi za druge zadeve namenjen, 30 % BDP, tako močni so ti skladi, Norveška 7,3 %, Poljska 1,3 %. Tu smo verjetno mi nekako primerljivi. Pri nas ta sredstva, 140 milijonov smo mi izračunali, da bi iz teh podjetij te dividende prenesli, ta doprinos, ki ga seveda samo prelagamo iz enega žepa v drugi žep, je to to. In to ni tista rešitev. Mi bi se morali danes pogovarjati o popolnoma drugih zadevah. O produktivnosti. Če hočemo mi rešiti, moramo slovensko gospodarstvo s produktivnostjo, s to rastjo, to bo prineslo to. Mi vemo, da danes zaostajamo 15 % z dodano vrednostjo za povprečjem Evropske unije, še več pa s produktivnostjo. S produktivnostjo zaostajamo 20 %. In to je tista prava rešitev, o tem bi se morali pogovarjati, ne pa, da danes populistično govorimo, kaj bomo s tem združevanjem podjetij − tu imate neke druge cilje. Odkrito povejmo ljudem, da je to nekaj drugega. Ne vem, kaj lahko to prinese dobrega. Jaz tega res žal ne vidim. In v tem je stvar. Bo pač ta zakon sprejet, ker ste pač v večini, ampak rešitve na tem področju za pokojnine v bodoče ne bo prinesel. Kup drugih rešitev je, o katerih bi se morali danes pogovarjati. Še enkrat, na seznamu teh naložb, iz katere se izhaja, je 88 podjetij, 7 je tistih, o katerih se tako in tako ne strinjamo. In od teh podjetij jih je 20 v stečaju ali likvidaciji. Cirka 30 teh podjetij, ki so v tem skladu, ki jih predlagate, je potrebnih pomoči, da bodo lahko jutri preživela, so brez dividend. 30 podjetij, če ocenimo, je pa tistih, kjer je država solastnik od 1 % pa mogoče tja do 50 %, tu je tudi še veliko tujcev. In te dividende so zelo zelo omejene. Na dolgi rok je vprašanje, kaj s tem bo. To se pravi, to so zelo zelo male vrednosti, mi pa danes govorimo, kako bomo dolgoročno pokojnine reševali s tem. Ne, ne bomo jih. Pokojnine na dolgi rok, tako kot vse ostale države, bomo reševali z rastjo produktivnosti, če bomo lahko s to medgeneracijsko solidarnostjo potem vzdrževali to. To je pa čisto nekaj drugega. Naše plače bodo morale rasti na podlagi produktivnosti. Delati moramo na tem, da nas ne bodo tuja podjetja, ki pri nas odpirajo podjetja, izkoriščala, da bodo davki plačani tam na izvoru tega podjetja, v državi, kjer so ustanovljena. To bo tista rešitev na dolgi rok. In ko se bomo začeli o tem pogovarjati, potem bom jaz lahko z veseljem tudi ljudem rekel, to pa je tista prava zadeva. Tu pa je samo nekaj iz žepa v žep, ki pa nima tiste prave dodane vrednosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Franc Jurša. Izvolite.
Podpredsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! Demografski sklad oziroma prizadevanja za njegovo ustanovitev naj bi bila, tako nam marsikdo očita, naša zgodba. Pa temu ni tako. To je stvar, ki mora biti skupna vsem generacijam, predvsem pa tistim, ki se bodo v bližnji oziroma prihodnji generaciji upokojevati. To je zgodba, ki bi morala biti izpeljana najpozneje do konca 2014. Namreč, novi zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju je v letu 2012 predvideval ustanovitev financiranja v roku dveh let po uveljavitvi, kar pomeni do konca leta 2014. Zaveza se je za dodatno leto, do konca 2015, prolongirala z Zakonom o slovenskem državnem holdingu, ki določa, da se bo Kapitalska družba preoblikovala v neodvisen in avtonomen demografski rezervni sklad na podlagi posebnega zakona, ki bi določal tudi njegove dodatne stalne vire. Žal se to ni zgodilo. Razlogi so seveda znani. Politika se ni mogla in tudi danes se ne more dogovoriti o tem, kako naj bi se ta sklad, da bo sploh imel učinek, financiral in seveda tudi upravljal. Prav nobena politika tega ni hotela, kljub temu da smo v naši poslanski skupini, v naši stranki ogromno na tem tudi v preteklosti delali. Veste, da je največji problem v tem, da je vsaka politika hotela imeti roko nad državnim premoženjem, pa naj bo to leva ali desna politika, če začnemo pri AUKUM, potem Slovenskem državnem holdingu in sedaj pri demografskem skladu. V Poslanski skupini smo v mandatu 2014−2018 vložili zakon in to z resnim namenom. Kakšen je bil zaključek vemo. Predlog ni bil obravnavan zaradi predčasnega prenehanja mandata državnega zbora, ki ga je sprožil takratni predsednik Vlade Miro Cerar. To je bil prvi zakon, ki je priromal skozi vrata parlamenta, saj je bila želja določenega kroga v vseh političnih opcijah, da bi imeli nad določenim delom državnega premoženja, kot sem že prej omenil, svojo roko. To so bile neizmerno velike želje politike. Vsled tega na zakonodajni ravni ni moglo priti do končnega dogovora in oblikovanja zakonskega besedila, ki bi ustrezal temu, čemur demografski sklad mora biti namenjen. To je upokojencem. Nekateri se dobro spominjate, tudi tisti, ki tam zgoraj sedite, kako je ta zgodba zgledala, kako smo si prizadevali. In, zanimivo, takrat nam je največja stranka, ki je imela 36 poslanskih mest, onemogočila, da bi se ta sklad ustanovil. Slovenija je med državami z največjimi tveganji za dolgoročno vzdržnost javnih financ zaradi staranja našega prebivalstva. Po projekcijah Evropske komisije naj bi čez približno dve desetletji število upokojencev preseglo število zavarovancev. Demografski rezervni sklad bi moral v prihodnjih desetletjih zaradi večjih demografskih pritiskov v luči staranja prebivalstva vsaj delno, kot neka rezervna institucija, pokrivati primanjkljaj pokojninske blagajne. Torej, blažiti proračunske izdatke in hkrati biti dodaten rezervni financer za ohranjanje stabilnosti pokojnin v primeru kakšne gospodarske ali, bog ne daj, ponovno zdravstvene krize. Vemo, da zlasti mladi ne zaupajo pokojninskemu sistemu. Zato je prav, da zagotovimo rezervni sklad, ki bo vplival optimizem mlajšim generacijam, da bodo vedeli, zakaj delajo, in da bodo imeli garancijo, da bodo pokojnine, ki morajo biti dostojne in odraz dela, resnično tudi dobili. Da bo sklad učinkovit in dal rezultate ter uresničil svoje poslanstvo, mora biti, naj se tako izrazim, primerno obut in tudi oblečen ter seveda opolnomočen, samostojen in neodvisen pri upravljanju premoženja, s ciljem maksimalnega plemenitenja, to torej pomeni daleč stran od politično naravnanih apetitov − o njih sem že maloprej govoril −, naj bodo z leve ali desne. In tak je bil naš zakon, ki smo ga vložili v parlamentarno proceduro 30. januarja leta 2018. Sklad bi nastal s preoblikovanjem Kapitalske družbe, iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja Kad v neodvisni avtonomni demografski rezervni sklad. Viri so bili primerno in varno vključeni in naloženi. Celotno premoženje Kada, vključno z Modro zavarovalnico, plus povečanje premoženja s kapitalskimi naložbami Republike Slovenije, Slovenskega državnega holdinga in ZPIZ. Predvidena vrednost prenosa državnih deležev iz nekaterih strateško pomembnih portfeljskih naložb je bila takrat ocenjena na knjigovodsko vrednost 3,85 milijarde evrov. Naj izpostavim nekaj najpomembnejših, to so Nova Ljubljanska banka, Luka Koper, Pošta Slovenije, Petrol, Telekom Slovenije, Zavarovalnica Triglav, Krka, Pozavarovalnica Sava, plus dodatni viri financiranja v obliki kupnin in dividend iz kapitalskih naložb z namenom dodatne krepitve premoženja sklada, 20 % kupnin od prodaje naložb Republike Slovenije in 50 % dividend od naložb Republike Slovenije. Doba akumulacije brez črpanja sredstev do njenega izteka je bila ustrezno dolga, do leta 2039 bi se vložena in sprotno pridobljena sredstva plemenitila, šele leta 2040 bi se začela uporabljati namensko za pokojnine. V blagajno ZPIZ bi se pričela vplačevati sredstva, ki bi jih sklad akumuliral in povečal na podlagi donosov. Po obdobju akumulacije bi se vsako leto neposredno v ZPIZ vplačalo 90 % čistega dobička sklada v prihodnjem letu. Ob predpostavki donosov v višini 5 % letno in nobenih izplačil iz ZPIZ v obdobju akumulacije sklada, razen izplačil v višini 50 milijonov evrov v letih – takrat smo tako načrtovali – 2018 in 2019 je bilo povprečno letno vplačanih v pokojninsko blagajno v obdobju 2040−2060 ocenjeno v višini 740 milijonov evrov. Samo izjemoma bi bilo možno vmesno oziroma predhodno sofinanciranje ZPIZ zaradi odziva na demografske spremembe, ampak izključno za usklajevanje pokojnin, zgolj in izključno za usklajevanje pokojnin. Najbolj ključni organ upravljanja, to je nadzorni svet, je bil uravnoteženo oblikovan v smislu zastopanja vseh deležnikov. Poleg treh predstavnikov ključnih ministrstev je bila zagotovljena enakomerna zasedba tako delodajalske kot delojemalske strani. Člane upokojenske generacije bi zastopali trije predstavniki, mlade pa en predstavnik. Danes smo v sklepni fazi potrditve predloga zakona, ki pod eno streho spravlja večino tistega, kar smo v preteklosti označili kot družbeno lastnino in od katere je danes po več ali manj negospodarnih privatizacijah ostal le še drobiž. Z izjemno premoženja, ki ga ima država v Darsu in v elektro omrežju bi se v sklad prenesle vse naložbe, ki so oziroma naj bi bile v tem trenutku vredne 8,5 milijarde evrov. Ob zavedanju, da pokojninski izdatki samo s sprotnimi plačili že dolgo več ne morejo brez pomoči državnega proračuna kriti sprotnih izplačil, ob zavedanju, da je demografska slika že danes neizprosna in da aktualna zdravstvena kriza in posledično njune finančne prilagoditve danes narekujejo drugačen pristop k oblikovanju politike na odzivnost demografskih vprašanj, med drugim tudi dolgotrajne oskrbe, ob zavedanju, da vprašanja stabilnosti pokojninske blagajne ne bodo rešile niti nove reforme pokojninskega sistema in da je zato treba zagotoviti dodatne učinkovite vire za izplačevanje prislužene in vnaprej plačane pravice do ekonomske varnosti v starosti, razumem predlog zakona kot nujen kompromis med vsemi dosedanjimi zakonskimi predlogi. Ta zakon lahko vsaj po večinskem prepričanju poslancev Desusa resnično učinkovanja po zglednem obvladovanju demografskih razmer v naši državi in hkrati zaustavi nadaljnjo razprodajo premoženja in zagotovi ustrezno in namensko opravljanje naložb. Nezadovoljstvo s terena, naših volivk in volivcem, češ da od državne srebrnine upokojenci, ki so jo sicer ustvarili v svojem dolgoletnem delovanju oziroma delovnem stažu, nazadnje ne bodo imeli nič, pa je dodaten argument, da se z delnim akumuliranjem in delnim črpanjem sredstev za pokojnine že danes medgeneracijsko zaupanje ponovno vzpostavi. Vzpostavitev urada za demografijo, ki bi vsebinsko kompleksno nadziral in upravljal ključne demografske izzive pa je naslednji korak k resničnejšemu zavedanju pomembnosti vseh vprašanj demografskih izzivov in povezovalno gradi medgeneracijsko soodvisnost družbe. Spomnim naj, da si je Desus vrsto let prizadeval, naj se ustanovi urad za starejše, katerega naloga bi bila izvajanje oziroma koordiniranje celovite politike za državljane nad 65 let. Urad, ki je predviden s tem zakonom, ki je v bistvu formalno že ustanovljen, pa zajema širšo poanto, in sicer skrb za celotno problematiko demografije, ampak vendar je prioriteta na skrbi za starejšo generacijo. Za Desus so tudi prihodnja ključna vsebinska vprašanja vezana na oblikovanje dolgoročno vzdržne in celovite sistemske ureditve položaja upokojencev. V prvi vrsti pa izpostavljamo naslednje: popravo krivic upokojencev, ki se še vedno čutijo prikrajšane pri svojih pokojninah zaradi varčevalnih ukrepov v obdobju 2010−2015, sprejetje zakona o dolgotrajni oskrbi, zagotavljanje kakovostnega javnega institucionalnega varstva v zvezi z gradnjo primernih domov za starejše občane in oskrbovanih stanovanj ter zagotavljanje pomoči na domu vsem upokojencem, zagotavljanje kakovostnih javnih zdravstvenih storitev, dostopnost do ostalih socialnih transferjev za upokojence, kot je denarno-socialna pomoč, varstvo in dodatek, dodatek za pomoč in postrežbo, ki pa naj ne bodo vezani na premoženjsko stanje oziroma obremenjeni s hipoteko in potencialno izvršbo, izplačevanje letnega dodatka vsem upokojencem, ne glede na višino njihove pokojnine, upoštevaje določeno lestvico, ki bo pravična in solidarna. Hotel sem vas spomniti predvsem na zakon, ki smo ga vložili. Prepričan sem, da je ta zakon, ki smo ga mi vložili, tisti ta pravi zakon, ki bi ga morali že v preteklosti sprejeti. Ampak glede na to, da so nas vsepovsod spotikali, do tega nismo prišli. Bojim se, da tudi tokrat to ne bo šlo skozi in da upokojenska generacija, starejša populacija in tudi, čutim, mladi ne bodo uresničeni zaradi tega, ker ima politika pač svoje lastne interese.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Slišali smo dolgo ekspertizo mojega poslanskega kolega, ki nam je nekako tudi osvežil, kaj se je dogajalo v preteklih letih z ustanovitvijo demografskega sklada, ki bi z dobički od poslovanja državnih podjetij in premoženja dodatno polnil pokojninsko blagajno in s tem omogočal dodaten vir njene stabilnosti. Predlog ustanovitve demografskega slada ima že res dolgo brado in predolga je tudi neizpolnjena obljuba. In ja, ta vlada je prinesla v Državni zbor ta zakon brez širšega družbenega dogovora, kljub temu, da je minister Šircelj v uvodu povedal, da je bila opravljena širša javna razprava. In če minister meni, da je opravljena širša javna razprava na podlagi tega, kar je kolega že povedal o tem, o čemer smo govorili v preteklosti, ko smo govorili o predlogu, ki so ga v parlamentarno proceduro predlagali Socialni demokrati, potem se krepko moti. Prav tako, če bi bil širši družbeni konsenz in dogovor, ne vem zakaj potem temu nasprotujejo sindikati. In če nadaljujem. Zakaj je potreben širši družbeni dogovor, ker govorimo o skladu, ki bo prihodnim generacijam omogočal stabilno financiranje pokojnin. Ne glede na način sprejemanja, si je ta vlada cilj omogočiti prihodnjim generacijam stabilno financiranje pokojnin dobesedno prikrojila, podredila kot osebni projekt za uresničevanje partikularnih ciljev. Res bi morali imeti sklad, s katerim bi zagotovili stabilen tretji vir pokojninske blagajne v kritičnem obdobju po 20 letih. Ta vladni zakon sklad zasnuje tako, da bo sproti izčrpaval tekočo porabo, donos pa iskal v privatizaciji. Zame to ni demografski sklad, temveč, žal moram tako reči, politično plenjenje, pa ne samo zato, ker gre za privatizacijsko past tistega, kar je ostalo od državnega premoženja. In ko govorimo o tem demografskem skladu, o tem predlogu, gre za sprotno trošenje, ki si ga pa ta vlada predstavlja s tem zakonom o nacionalnem demografskem skladu, ima velike finančne posledice tako za pokojninsko blagajno, pri čemer so že danes sredstva premajhna, da bi učinkovito financirali zraven še gradnjo domov za starejše in, še huje, nedefinirano družinsko politiko. Kljub temu, da je danes bilo govora, da bi tudi štipendijski sklad s tem ustanovili in imeli štipendije, jaz osebno ne nasprotujem štipendijskemu skladu, ampak to mora zagotavljati državni proračun, ne moremo govoriti v tem predlogu demografskega sklada o teh sredstvih. Takšna razpršenost financiranja nikakor ne bo učinkovita. Ne bo učinkovita ne za pokojninsko blagajno, ne za gradnjo domov za starejše o kateri tudi govorite, ne za družinsko politiko, tako da tukaj je še veliko čejev in vprašajev. Še več, zaradi strukture državnih podjetij, veliko med njimi je namreč strateških, pa ostaja tudi velika nevarnost, da se bo sklad polnil na račun izčrpavanja in s pomočjo privatizacije državnih podjetij. In ja, ključno je, da si odgovorimo na vprašanje, ali bo pokojninski sistem v prihodnosti temeljil na solidarnosti, na vseh generacijah, tudi tistih, ki bi morale imeti manjše neposredne koristi od vzpostavitve demografskega sklada. Zakaj govorimo o tem? Kajti luknja v pokojninski blagajni se povečuje. Če jo še dan polnimo z eno milijardnim transferom iz državnega proračuna, bo čez leta ta še višja in večja, lahko ocenjujemo tudi na tri milijarde evrov, na kar nas pa opozarjajo tudi strokovna dejstva, ki govorijo, da moramo povečati vire pokojninske blagajne, akumulirati rezervo, poudarjam, akumulirati rezervo za kritična obdobja, ki šele prihajajo, in to čez 20 let. Takrat bomo potrebovali še vse možne vire, da bomo lahko zagotovili medgeneracijsko solidarnost. Predlog tega predloga, ki ga pač imamo − ustanovitev demografskega sklada, ne gre v tej smeri, ampak lahko brez zadržkom rečem, da je ta predlog škodljiv. Z njegovo uveljavitvijo sklada bo Vladi uspelo dolgoročno spremeniti ustroj pokojninskega sistema tako, da bo politično ugrabil zadnje rezerve, namenjene za zavarovanje pokojnin v prihodnosti, njihovo premoženje in donose pa potrošil za tekočo porabo, nedefinirane druge cilje pa mogoče tudi za kakšne predvolilne bombončke. Kot je bilo danes tudi povedano, srebrnina ima rok trajanja. Srebrnina ima rok trajanja. Srebru se spreminja vrednost, pod to vlado se lahko tudi to zgodi, zato absolutno nasprotujem temu predlogu zakona. Ko je gospod Horvat izjavil, če ta predlog zakona o demografskem skladu ne bo sprejet, ga naslednjih 20 let ne bomo imeli, se mi postavlja vprašanje, ali s tem že kar v naprej napoveduje, da Nova Slovenija nikoli ne bo sodelovala pri pripravi novega predloga zakona o demografsko nacionalnem skladu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Jure Ferjan. Izvolite.
Gospod podpredsednik, najlepša hvala za besedo. Spoštovani državni sekretar na Ministrstvu za finance in pa generalni direktor na Direktoratu za javno premoženje, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci in lepo pozdravljeni tudi vsi, ki nas spremljate! Slovenija potrebuje demografski sklad. To je dejstvo. Ne potrebujemo ga jutri, potrebovali smo ga že včeraj, zato je nujno, da ga seveda sprejmemo in s tem naredimo tisto, kar bi morali narediti že pred leti. Danes smo slišali veliko stvari in mene sicer ne čudi, da imate predvsem na strani leve opozicije nasprotujoče si mnenje, da imate številne predloge, dopolnitve, da imate mogoče drugačen koncept zasnove nacionalnega demografskega sklada, me pa čudi oziroma se mi zdi pa malo neresno, se bom tako izrazil, da po vseh letih, ko ste imeli škarje in platno v svojih rokah, niste uspeli vsaj pripraviti nekega konkretnega zakona, ga spraviti skozi parlamentarno proceduro in danes bi tak sklad že imeli in bi lahko seveda tudi že črpali njegove sadove oziroma imeli neki sistem, neko strukturo, pa tega ni, ker tega niste bili zmožni storiti. Danes pa poslušamo številne nasvete, poslušamo tudi na nek način morda obljubo, kaj vse boste še naredili, ko boste ponovno na oblasti. Bili ste na oblasti, pa niste nič naredili. Zakaj niste nič naredili? Ta odgovor poznate vi sami. Verjetno zato, da ste ohranili svoje privilegije, očitno zato, da se ni spremenilo nič. In danes ponovno rušite, da se ponovno ne bi spremenilo nič, spoštovane in spoštovani, in pri tem vas nič ne moti to, da bo sprejetje tega zakona pravzaprav prinašal korist za vse državljanke in državljane Republike Slovenije. Dolgoročno bo razbremenil državni proračun, kajti ni edini je pa dolgoročni vir financiranja pokojnin oziroma pokojninske blagajne. Predstavlja enoten, pregleden in učinkovit način upravljanja državnega premoženja tudi z nižjimi stroški upravljanja državnega premoženja, in to je zelo pomembno. Iz vaših današnji razprav pa tudi razprav pri prejšnjih obravnavah tega zakona v Državnem zboru izhaja ravno to, kar sem omenil oziroma kar vam očitam, da ne želite, da se karkoli spremeni, ker vam očitno obstoječe stanje ustreza. Preden nadaljujem, mi dovolite še eno intervenco, ki smo jo v zadnjih nekaj urah dostikrat slišali, in sicer se tako radi obešate na besede o državni srebrnini, ko smo danes slišali ravno ta izraz. Glejte, državno premoženje je po mojem mnenju vredno toliko, kolikor znamo z njim upravljati. Če znamo z njim dobro upravljati, se bo plemenitilo, bo vredno več, bomo ustvarili dodano vrednost, se bo kopičilo in lahko seveda tudi plemenitilo v nadaljevanju. Če pa ne, če bomo z državnim premoženjem upravljali slabo, če se ga bo plenilo, kar se je tudi v preteklosti mnogokrat žal dogajalo, predvsem ko je bila na oblasti leva vlada, potem pa je premoženje vredno iz časa v čas, iz leta v leto manj. Veliko je takih primerov, žal. In to je tisto, kar se moramo tudi na tej točki vprašati, da moramo z državnim premoženjem ravnati tako, kot bi ravnali s svojim lastnim premoženjem, torej odgovorno, racionalno, ekonomično, kajti to je premoženje vseh nas državljank in državljanov Republike Slovenije. In tudi po tem zakonu je zelo jasno, kdo postavlja tiste organe, ki bodo s tem premoženjem upravljali. In Državni zbor Republike Slovenije, kar je tudi pravilno, ima tukaj glavno vlogo, glavno moč. Pomembno se mi zdi, da je ta zakon zasnovan tudi tako, da bodo pravzaprav tisti, ki so ustvarjali to premoženje, tudi že deležni sadov tega zakona in ne šele potem prihodnje generacije bodisi nekoč v prihodnosti, če že in tako naprej. Mislim, da je ta koncept pravilen zlasti v času, zlasti v obdobju, v katerem se nahajamo. Zato mi dovolite, da svojo razpravo zaključim pravzaprav z nekaterimi konkretnimi podatki, ki so dostopni po projekcijah in ki jih ima tudi Ministrstvo za finance. Dejstvo je, to vsi vemo, brez da naredimo kako analizo, da smo starajoča se družba in da se bo število upokojencev v prihodnjih letih bistveno povečalo, po nekaterih projekcijah do leta 2070 kar za 20 % v primerjavi z današnjim obdobjem. To pomeni, da bo pritisk na pokojninsko blagajno še večji, kot je danes, in že danes je relativno zelo velik. In v teh projekcijah je moč razbrati tudi to, da je prelomno leto, ko bo število upokojencev povečalo število zavezancev, ki vplačujejo prispevke, leto 2042, ki pa ni tako zelo oddaljeno. Da sklenem svojo razpravo prav s tem, da dejansko nujno potrebujemo zakon o nacionalnem demografskem skladu, zakon, ki ga je pripravila Vlada Republike Slovenije, ki ga je uskladila in ki verjamem, da bo že v nekem srednjeročnem obdobju zelo jasno pokazal, da s tem, ko smo ta zakon podprli, da smo ravnali prav in da smo dobro storili trenutnim generacijam upokojenk in upokojencev in vsem tistim, ki bodo to dosegli v prihodnjih letih oziroma desetletjih. Osebno bom Predlog zakona o nacionalnem demografskem skladu z vso odgovornostjo in prepričanjem, da bom s tem naredil dobro za obstoječe upokojence in vse prihodnje generacije, podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika, Bojana Muršič. Izvolite.
Hvala lepa. Kolega je izpostavil srebrnino. Prvič, srebrnina je imela vedno ceno, v času Rimljanov že seveda, če jo znaš ohraniti. Zato sem tudi povedala, da ta vlada pač srebrnine ne zna ohraniti, zato so tukaj pasti. Drugič, navajanje laži, da nismo na levi strani dali predloga demografskega sklada, to je pa res ena velika laž. Kolega, lepo prosim, poglejte malce nazaj. Ne vem sicer, če ste že bili vi takrat poslanec, ampak Socialni demokrati smo vložili Predlog zakona o demografskem skladu, žal pa ni bil podprt. Zato tudi tako dolga razprava, da smo prišli do tega predloga zakona, ki ga imamo danes. [[oglašanje iz dvorane]] Torej leva sredina ali levica je predlagala zakon o demografskem skladu in ne mi govoriti, da nismo tega naredili. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Miha Kordiš. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Če naj si privoščim eno uvodno opombo, se sprašujem ob tej razpravi o demografskem skladu, če je pogoj, da postaneš funkcionar SDS to, da znaš lagati, ali te tega naučijo šele takrat, ko prideš na funkcijo. Za razliko od govorcev in splošnih stališč, ki jih lahko slišimo okoli demografskega sklada, bi sam izpostavil, da mi nimamo demografskega problema, naš problem je kapitalizem. Ustvarjenega proizvoda je dovolj, ne glede na starajočo se populacijo, je pa zelo nepravično razporejen. Zato smo v Levici tudi predlagali, da se dvigne prispevna stopnja za delodajalce, ki polni pokojninsko blagajno. Če bi bil ta predlog sprejet, bi dobili nov stabilen in družbeno pravičen vir v višini 560 milijonov evrov vsako leto, vir, ki bi praktično prepolovil transfer iz državnega proračuna, ki trenutno znaša 1,15 milijarde evrov, zgolj zato, da pokojninska blagajna pokriva svoje osnovne obveznosti do upokojencev in upokojenk v tej državi, se pravi, da jim izplačuje pokojnine. A kako mizerne pokojnine so to? Imamo 240 tisoč upokojencev, ki živi s penzijo pod 600 evri. To ni penzija za lagodno življenje. To ni dohodek za varno starost. To je revščina v malo drugačni preobleki. Več kot 10 tisoč starejših čaka v vrsti na posteljo za mesto v domovih starejših občanov. Tudi to je neka investicija, ki jo je država dolga leta, desetletja, zanemarjala, sedaj pa je akutna kriza eksplodirala še z dodatnim pospeškom epidemije covida-19. In še in še bi lahko našteval, kaj moramo zagotoviti zato, da bomo našim starostnikom, aktualnim ali bodočim upokojencem, omogočili varno starost, ki so si jo s svojim delom in s svojim prispevkom v družbi zaslužili. Skupaj se že ta hip pogovarjamo o izdatkih in investicijah, ki bi presegli 2 milijardi evrov vsako leto. Vlada Janeza Janše je prehitela v odgovor na to vprašanje z zakonom o demografskem skladu. Trdi, da bo z demografskim skladom okrepila prihodke v pokojninsko blagajno in iz tega lahko zagotovila dvig najnižjih pokojnin. To je v najboljšem primeru zavajanje, v najslabšem primeru pa laž. Zelo radi predlagatelji tega demografskega sklada govorijo o floskulah, kako bo fino za upokojence pa kako je potrebno poskrbeti za državna podjetja in ne vem kaj še vse. Zatakne se jim pa pri številkah, zato o teh številkah zelo malo govorijo. Konkretna številka v tem kontekstu je 56 milijonov evrov. Toliko naj bi se iz demografskega sklada v pokojninsko blagajno prelilo v prvem letu njegovega obstoja. 56 milijonov evrov primerjamo s potrebami, ocenjenimi na 2 milijardi evrov, in aktualnim transferjem v pokojninsko blagajno iz državnega proračuna v višini 1,15 milijarde evrov na leto − vidimo, da demografski sklad nikakor ne more in tudi ne bo rešil vprašanja financiranja pokojnin. Zakaj torej tako na dolgo in široko vlada Janeza Janše razlaga, da demografski sklad pa ja nujno potrebujemo zato, da bomo financirali pokojnine, če je pa dohodek iz tega demografskega sklada za pokojnine taka kaplja v morje, da je vseeno, če je ali če ni, še posebej če vemo, da se dividende iz istega naslova, iz istih podjetij že sedaj stakajo v državni proračun, v ta isti državni proračun, ki varuje in sofinancira pokojninsko blagajno. To me pripelje na drugo poanto. Če sem sedaj govoril s pozicije poudarka »na« demografski sklad, prehajam sedaj na poudarek »iz« demografski sklad, se pravi vprašanje državnega premoženja. In to je tisti grm, v katerem zajec tiči. Vlada Janeza Janše nima nikakršne želje in interesa zares upravljati z državnim premoženjem, toliko bolj pa se ga želi polastiti in ga opleniti. Prva nevarnost, ki se s tem demografskim skladom, na tej točki že lahko rečem v narekovajih demografskim skladom, zelo jasno kaže in odpira, je nevarnost privatizacije. Novi organi, ki so vpisani v zakon o demografskem skladu, bodo postavljeni čisto po politični liniji − nekaj Vlada, nekaj Državni zbor, to predstavlja večino vodstvenega kadra. Seveda je distinkcija med Vlado in Državnim zborom v naši državi precej zabrisana. Tista politična opcija, tisti lok, ki bo zbral dovolj glasov v Državnem zboru, da bo postavil vlado, tisti bo lahko v celoti obvladoval teh 8,6 milijarde evrov premoženja. Kaj bi to pomenilo v primeru takega kolapsa države, kot ga imamo pod vlado Janeza Janše, si lahko predstavljate. A potem je tu še drugo. Ti novi organi, ki bi se vzpostavili, bi imeli leto dni časa, da v osnovi delajo, karkoli želijo, ker bi bilo treba podlage, s katero se upravlja z državnim premoženjem, kaj se prodaja, česa se ne prodaja, kako se dela, šele sprejeti. Se pravi, koalicija Janeza Janše plus vlada Janeza Janše kadrirata nov vrh demografskega sklada z 8,6 milijarde evrov premoženja, s popolnoma razvezanimi rokami bi operiral ta vrh. Kaj mislite, da bi po letu dni ostalo? Ja, pa saj bi vse sprivatizirali, razprodali, tisto, česar ne bi, bi pa prestrelili s svojimi kadri, ki nimajo po dve levi, ampak imajo štiri leve roke; saj vidimo, kako so zavozili epidemijo − presežne smrti, cepljenje je živa katastrofa, da o nabavah mask in ventilatorjev niti ne začnemo. In to je nek interesni moment, vgrajen v ta vladni zakon o demografskem skladu. Za njim se ne skriva noben obči državljanski interes, ampak samo apetiti vlade Janeza Janše, da opleni to, kar je od industrijske baze v tej državi sploh še ostalo. V tem procesu iz odločanja in upravljanja izloča tudi delovne kolektive. Vsa vrednost teh podjetij – ta podjetja sama so plod pokolenj delavskih generacij, ta podjetja so ustvarila in zgradila to vrednost s svojimi rokami in svojimi možgani. Ne le, da jim sedaj vlada Janeza Janše sploh odreka kakršnokoli pravico, da sodelujejo pri pripravi zakona, ki naj bi pokril upravljanje z državnim premoženjem, se pravi s to industrijsko bazo, ki so jo ti delavci sami postavili, iz nadzora in iz upravljanja tega premoženja jih je v celoti izključila. V Levici mislimo prav nasprotno, če se pogovarjamo o upravljanju državnega premoženja so točka ena delavski sveti. V vodstvene organe je treba pripustiti in vključiti tiste, ki so najbolj organsko zainteresirani za to, da podjetja dobro delajo, da so zaposlitve kakovostne, da so plače visoke, da so prispevki plačani, da se firme razvijajo, da se na ta način razvijajo tudi skupnosti, v katerih te firme delujejo. Nekemu menedžerju je pač vseeno, tam si samo reže svoj kos pogače, ga tovori v davčne oaze, lahko je na funkciji, lahko ni več na funkciji, če slučajno posega po nelegalnih goljufijah in svinjarijah in mu na sled pridejo policija, tožilstvo in sodstvo, lahko spakira kufre in pobegne v tujino. Delavci so tisti, ki bodo poskrbeli, da sredstva iz podjetij ne odtekajo, ampak se investirajo nazaj v to industrijsko bazo, in da firme dobro delajo. Večkrat smo že to predlagali, tehnično vzeto po nemškem zgledu, da ne boste vpili, kakšno Kubo, Venezuelo, Severno Korejo se tu gremo, kakor radi pravite. Ne, ne, ne, po nemškem vzoru smo predlagali delavsko upravljanje v državnih podjetjih. Seveda o tem niste želeli nič slišati. Enako, kot ne želite nič slišati o tem, da se menedžerske plače omejijo na desetkratnik, po svoji osebni preferenci bi rekel raje na petkratnik najnižje delavske plače, ki v nekem podjetju obstaja. Še več, še tam, kjer delavci ta hip imajo pravico do soupravljanja, kot je Modra zavarovalnica, ki upravlja z milijardo 300 milijonov evrov sredstev vseh zavarovancev, še tam jih s to transformacijo v demografski sklad mečete ven. To je protidemokratično, o tem ni nikakršnega razvojnega momenta, samo še en pašaluk, ki si ga je zaželela vlada Janeza Janše. Seveda bomo v Levici temu nasprotovali. Če se ne bo zbralo dovolj glasov, da ta škodljivi puč na državno srebrnino in industrijsko bazo v tej državi preprečimo, se vidimo jeseni na še enem referendumu. Vas moram res spomniti, kaj se je zgodilo zadnjo nedeljo?
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? [[Da.]] Ugotavljam, da je še interes, zato prosim za prijave. Prijava poteka. Prva ima besedo mag. Elena Zavadlav Ušaj. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Prav lepo pozdravljeni predstavniki ministrstva, kolegice in kolegi! To, kar danes poslušamo, se sprašujem, ali res nimamo vsi enakega cilja v tem Državnem zboru, in sicer cilja, da bi končno le vzpostavili demografski sklad, ki ga žal, mislim, da ste se napačno izrazili, ker kolega Ferjan ni želel povedati, da ni bil predlog podan, ampak je želel opozoriti, da ni bil podan predlog, zato ker se vi sami niste uspeli uskladiti, da bi se takrat, kadar ste imeli vaše vlade, poenotili in vsi skupaj podprli enoten predlog. Seveda ste prišli s predlogi, ampak niste jih uskladili, niste bili med koalicijskimi partnerji usklajeni, ampak ste bili drug do drugega s figo v žepu. Vsak od vas je žele uresničiti v predlogu tisto, kar je pač cilj vaše poslanske skupine, ne pa da bi enotno imeli pred sabo to, da bi pomagali upokojencem. In to je poanta vsega in vseh težav, da dandanes ni prišlo sploh do prve obravnave oziroma da ni noben vaš predlog prišel tako daleč, kot je ta ki ga imamo danes na mizi, ki je v tretjem branju. Tako kot vse ostale predloge, ki so dobri za državljane in državljanke, vlada je dala marsikaterega že na mizo, pa želite zdaj z enim uspehom, ki ste ga sicer dosegli na lažeh o referendumu, na lažeh, da vam je jasno, zavajali ste ljudi, ker ninče ni želel ukiniti pitne vode, zdaj mislite, da boste z enim uspehom uspeli tudi na vseh ostalih referendumih. Mislim, dajte se malo zamisliti, kaj delate. Mislite, da vam prav res vsi verjamejo vse, kar rečete. Kot drugo boste pa s tem, ko bi vložili za zakonodajni referendum, zavedli državljane in državljanke . In kaj bi se zgodilo v bodoče? Potem bi pa res upokojenci ostali brez pokojnin. Glede na našo demografsko sliko, ki je vedno slabša, ki je taka, da dejansko ni naklonjena takemu pokojninskemu sistemu, kot ga imamo danes, in vsi skupaj vemo, da ga je treba čim prej vzpostaviti na drug način. Vzpostavitev demografskega sklada je samo prvi korak, vse ostalo, celotna reforma mora biti pa še do konca izpeljana. Dajmo rajši vsi skupaj stopiti na skupno stališče in dajmo poiskati, kako bi potem lahko to nadgradili. Pripeljimo ta predlog demografskega sklada v izvajanje in dajmo iskati potem, kaj bomo naredili naprej, da bomo dejansko vzpostavili celoten sistem, ki bo vzdržen za našo demografsko sliko. Glede sredstev in kako bi se ta demografski sklad polnil, je bilo pa jasno povedano s strani ministra. En del bi bil stabilen, tisti, ki bi dejansko skrbel za stabilne finance, drugi bi bil pa tisti, ki bi oplemenitil, ki bi se dejansko poskušal oplemeniti tako, da bi lahko bilo več sredstev za pokojnine. To, da bi si rada ta vlada podredila finance, da bi si rada podredila celotno pokojninsko blagajno, ne drži. Kajti večino članov bi imel Državni zbor in veste, da se sestava Državnega zbora menja. Kar pomeni, da to je spet ena od vaših zavajajočih tez. Naslednje, kar me je tudi zmotilo, je to, da je bilo zelo zelo žaljivo od predhodnika, ki je pred mano razpravljal, rečeno, da imajo tisti kadri, ki sedaj peljejo odločitve v času epidemije, štiri leve roke ne dve. Ne vem, če se je zavedal, kaj je rekel. To je rekel strokovnjakom, to je rekel zdravnikom, to je rekel socialnim delavcem, to je rekel tistim ljudem, ki so v epidemiji delali, in to je rekel tistim ljudem, ki imajo veliko delovne dobe za sabo. Naj se pa vpraša sam, koliko delovne dobe razen v Državnem zboru ima. Zato so take žalitve tukaj notri res nedobrodošle, sploh pa tistim, ki so dejansko v svojem življenju že pokazali neke rezultate. Ne bom se ponavljala. Vse, kar smo že o tem demografskem skladu povedali v prvem in drugem banju, kajti bilo je povedano vse do podrobnosti, kako in kaj bo dejansko skozi vzpostavitev tega demografskega sklada teklo, in danes je še povzel minister. Jaz bi samo rekla, dajmo stopiti skupaj, dajmo narediti nekaj za naše upokojence in za državljane in državljanke in ne ponovno gledati, kako bi se zrušilo. Kajti resnica je pa le res v tem, da če ta zakon ne bo ugledal luči sveta danes, ga res ne bomo videli še 20 let, pa ne zato, ker ga vi ne bi vložili, ampak zato, ker se ne boste uspeli poenotiti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Postopkovno gospod Siter. Izvolite.
Hvala lepa. Poslanci in poslanke Levice smo, če česa vajeni v tem sklicu pa tudi v prejšnjem, vajeni očitkov, da nima nihče od nas delovne dobe, kot da je to, prvič, najbolj pomemben argument. Prosil bi, spoštovani predsedujoči, da opomnite kolegico Ušaj, da osebne diskreditacije v to razpravo dvorano, ki bi morala biti dom argumentirane razprave, ne sodijo. Mimogrede, vsi poslanci in poslanke Levice imamo nekaj delovne dobe pred vstopom v parlament. Kar je kolega Miha Kordiš velel, pa je, da ta vlada katastrofalno upravlja z epidemijo, kar se je pokazalo pri nabavi zaščitene opreme, kar se kaže pri pomanjkanju strategije upravljanja s cepljenjem in z vsemi drugimi ukrepi. Stroka je enotna, ta vlada katastrofalno upravlja z epidemijo in niti en poslanec Levice, poslanka Levice ni kriva za to katastrofalno upravljanje z epidemijo. Hvala lepa.
Spoštovani gospod Siter, moram reči, da to ni postopkovni predlog. Jaz kot predsedujoči nisem za to, da tukaj poslance opozarjam na nekaj in pričakujem od vas, da boste tudi vi spoštovali poslovnik, ki smo ga sprejeli. Hvala lepa. Naprej. Besedo ima mag. Marko Pogačnik.
Spoštovani predsedujoči, hvala za dano besedo. Jaz zdaj pričakujem, da boste v nadaljevanju spoštovali poslovnik dela Državnega zbora, za to ste zadolženi, in da v naslednjem takšnem izpadu nekomu vzamete besedo, ker je šlo, bi rekel, iz aviona vidno, da je šlo za zlorabo poslovnika o delu Državnega zbora. Jaz osebno bom podprl Predlog zakona o slovenskem demografskem skladu. Prepričan sem, da je ta zakon ustrezen in pravilen. Nedvomno bi še enkrat ponovili, da bi ta zakon po prvem koraku moral biti ustanovljen že leta 2013, pa je poizkus propadel. Vemo, katere vlade so v tistem obdobju bile na oblasti. Potem je 79. člen Zakona o Slovenskem državnem holdingu predvidel preoblikovanje Kapitalske družbe v avtonomni demografski sklad in da se to zgodi najkasneje do leta 2015. Danes smo v letu 2021 in Slovenija še vedno nima demografskega sklada, kljub temu da bi ga morala imeti po zakonu. In žal so bili v vseh teh vladah, ki bi demografski sklad morala oblikovati, tudi Socialni demokrati, ki so danes tudi najglasnejši. In ni vam to uspelo. Razloge verjetno poznate sami, ali niste želeli ali vam ni uspelo znotraj koalicije. Ta koalicija vlade Janeza Janše se je pa odločila in postavila ustanovitev demografskega sklada med prioritete koalicijske pogodbe. Jaz sem prepričan, da bo s tem zakonom Slovenija dobila dve zadevi, in sicer uspešnejše upravljanje državnega premoženja, kajti ta zakon predvideva, da bo državno premoženje odslej naprej upravljano z enega mesta. S tem se sigurno poveča učinkovitost, gospodarnejše ravnanje in pa seveda tudi transparentnost poslovanja. V preteklosti smo bili priča, da sta dva paradržavna sklada na skupščini ene družbe glasovala vsak po svoje. S tem zakonom in z upravljanjem državnega premoženja z enega mesta, mislim da, bomo takšnim praksam rekli konec. Na drugi strani pa ustanovitev demografskega sklada pomeni tudi prednost tako za sedanje upokojence kot tudi za vse bodoče upokojence. Prepričan sem, da bo s tem demografskim skladom pokojninska blagajna postala stabilnejša in da se bo tudi razbremenil del proračuna za izplačevanje pokojnin. Slišali smo nekatere očitke s strani opozicije, da ta zakon ni ustrezen, da ta zakon ni primeren, predvsem pa sem prepričan, da tako danes kot tudi pretekle dni, odkar je ta zakon v javni obravnavi, smo bili s strani opozicije priča velikih zavajanj in mogoče celo laži. Dejstvo je, da s tem zakonom in z ustanovitvijo slovenskega demografskega sklada Vlada Republike Slovenije izgublja moč. Po obstoječem Zakonu o Slovenskem državnem holdingu ima Vlada Republike Slovenije bistveno večjo moč pri upravljanju državnega premoženja, kot ga bo imela s sedanjim zakonom. Pa če začnemo že pri nadzornem svetu, nadzorni svet SDH v danem trenutku nima predstavnika opozicije. To pomeni, da Vlada dejansko sama obvladuje in nadzoruje Slovenski državni holding. Nadzorni svet je bil spremenjen v času vlade Alenke Bratušek. Prvotni predlog o Slovenskem državnem holdingu leta 2012 je predvideval tudi, da ima opozicija mesto v nadzornem svetu, vlada Alenke Bratušek je pa takratno opozicijo iz nadzornega sveta vrgla ven in do danes spremembe ni bilo. Z obstoječim zakonom opozicija dobiva moč. Dejansko se nadzorni svet oblikuje tudi s pomočjo Državnega zbora. V nadzornem svetu dobijo mesto tudi ostale inštitucije, ki ga danes nimajo. Že iz tega vidika bo nadzor nad delom vodstva demografskega sklada bistveno kvalitetnejši in bistveno širši. To je en način. Politika se je vedno ukvarjala z državnim premoženjem, kajti po eni strani je to tudi nekako normalno in logično, saj je upravljanje z državnim premoženjem odgovorna Vlada Republike Slovenije. Prepričani pa smo, da nadzor nad tem mora imeti tudi opozicija. In po obstoječem zakonu opozicija dejansko nima nobene moči. Ena izmed zadev, ki jih je imenoval prej kolega Dejan Židan, kako je bilo v času Socialnih demokratov to upravljanje učinkovito, kvalitetnejše z vzpostavitvijo AUKN in pa tudi z vzpostavitvijo takrat tako imenovanega KAS. Mislim, da je bila to Kadrovska akreditacijska komisija, ki je bila ustanovljena v času Pahorjeve vlade. Tedanji predsednik komisije Bogomir Kovač, se mi zdi, je kar po enih treh mesecih že odstopil, ker je videl, da gre bolj kot ne za komisijo na papirju, ki pa nima nobenih dejanskih vzvodov. V času vaših vlad je bilo poslovodstvo Slovenskega državnega holdinga vedno nepopolno. Spoštovani kolegi Social demokrati, spomnite se, koliko predsednikov oziroma predsednic uprav Slovenskega državnega holdinga se je v času vaše vlade zamenjalo. Velikokrat smo bili priča, da uprava Slovenskega državnega holdinga ni bila popolna. Popoln ni bil niti nadzorni svet. V času vaše vlade in vodenja vaše vlade smo prišli celo tako daleč, da je sodišče Republike Slovenije mora imenovati člane nadzornega sveta Slovenskega državnega holdinga. Niste bili sposobni imenovati tudi članov nadzornega sveta. In še bi lahko našteval. Največja laž pa največje zavajanje je pa, da je ta sklad plod dela stranke SDS zato, da bomo privatizirali državno premoženje. Poglejte, spoštovana opozicija, vlada Janeza Janše v svojem drugem mandatu, leta 2011 in leto 2012 ni prodala niti enega podjetja. Vlada Janeza Janše v tem zadnjem obdobju, tretji Janševi vladi, ni prodala niti enega državnega podjetja. Glavnina prodaje državnega premoženja se je zgodilo v času levih vlad. Z vaše strani pa poslušamo, da se ta zakon pripravlja zato, da bo SDS lahko zadevo sprivatiziral. Jaz se ne spomnim, da bi, recimo, Adrio Airways prodala vlada pod vodstvom Janeza Janše. Aero, Elan, Fotona, Helios, Aerodrom Ljubljana, Adria Airways tehnika, Nova kreditna banka Maribor, Nova Ljubljanska banka, Žito, SKB, Gorenje − to so vsa podjetja v državni lasti, ki so bila prodana v času tako imenovanih levosredinskih vlad. Tukaj pa potem poslušamo zadnji govor s strani Levice, kako gremo v privatizacijo, kako se prodaja državna podjetja. Kup zavajanj, kup laži! Prepričan sem, da je ta zakon ustrezen, ta zakon je dober. Pozitivni vidiki bodo tako za upokojence kot za upravljanje državnega premoženja, dobil se bo večji nadzor. Prepričan sem, da bomo danes med razpravo lahko še kaj povedali. Res pa opozicijo naprošam, da ne zavajajo s tem, s privatizacijo, s prodajo državnega premoženja, kajti največ prodaj državnega premoženja se je zgodilo ravno v času vaših vlad.
Hvala lepa. Naslednji razpravljavec je mag. Andrej Rajh, pripravi naj se gospod Luka Mesec. Izvolite.
Lep pozdrav vsem skupaj! Državni sekretar, predsedujoča, kolegi poslanke in poslanci! Danes govorimo dejansko o pokojninah in o vseh težavah, ki so s tem povezane. Jaz bi bil zelo vesel, če bi govorili o prvem, drugem in tretjem pokojninskem stebru v luči, da bi celovito naslovili težave pokojninskega sistema in tudi pozivam Vlado, da začne pripravljati zakon, ki bo vzpostavil tretji pokojninski steber. Danes se, žal, pogovarjamo samo o prvem pokojninskem stebru, in to šele o enem manjšem delu, o demografskem skladu, na kakšen način bomo napolnili ali pa blažili luknjo, ki nastaja zaradi demografskih sprememb v tem skladu. Del te rešitve je seveda tudi demografski sklad. Tu imamo mi diametralno nasprotna stališča, na kakšen način te stvari zagotavljati. In vemo, glede na to, da je preostalega državnega premoženja okrog 9 milijard in če bi zahtevali 10 ali 5 % donos na to premoženje, potem bi morali v bistvu zahtevati, da od tega premoženja dobimo na leto vsaj 500 milijonov evrov. Ampak do takih cifer preprosto ne pridemo. In glede na to, da tega premoženja ni dovolj, da bi pokrili luknjo, ki je v prvem pokojninskem stebru, se nam v SAB zdi edino logično, da se premoženje kapitalizira in da se nameni izključno za pokrivanje demografske torej pokojninske vrzeli. Zavedati se moramo, da odhodki pokojninske blagajne samo na podlagi demografije letno rastejo za okoli 0,8 odstotka, to je v bistvu naravni priliv, kaj šele stroški, povezani z usklajevanjem. Zato preprosto ne razumem in ne vidim, na kakšen način bi iz tega demografskega sklada, ki bi moral biti namenjen za stabilizacijo financiranja prvega pokojninskega sklada, lahko še ob tem financirali gradnjo domov za starejše in druge politike. Ljudem je treba pošteno povedati, da bomo za dolgotrajno oskrbo morali plačati in da to ne bo poceni. Bilo bi korektno od Vlade in ministrstva, če prinaša v parlament zakon o dolgotrajni oskrbi, da pove, koliko bo ta zakon stal in od kje bo financiran. Ker če pogledamo želje oziroma predlog ministrstva, pa ne pove od kje bo to financiralo, lahko sklepamo, da bo za to predvidel tudi demografski sklad pa bo dal 300 milijonov evrov iz demografskega sklada za financiranje dolgotrajne oskrbe, pa še te pokojninske vrzeli in kar hitro se bomo verjetno streznili, da tega denarja za vse te obljube ni. Mi moramo ravno zaradi tega na en pošten in korekten način povedati, da to premoženje, ki je, da ga moramo akumulirati, da se morajo sredstva najprej nabrati in nameniti izključno za financiranje pokojnin ne pa še različnih drugih dejavnosti. Za tiste dejavnosti, kot je dolgotrajna oskrba, bo potrebno vzpostaviti nov prispevek ali pa novo dajatev in jo tudi na solidarni način plačati. Jaz se seveda zavedam, da mora to temeljiti na medgeneracijski solidarnosti in pravičnosti in to tudi na tak način, da bodo mladi v ta sistem imeli zaupanje. Ker vemo, kakšna je demografska slika, če želimo, da nekdo nekaj ne plača in bom rekel te obveznosti prenesti na aktivno populacijo, potem bo nekdo namesto enega prispevka, ki ga sedaj plačuje v znesku 30 ali pa 35 evrov, moral to plačati 150 ali pa 200 evrov, če nekomu rečemo, da mu tega ni treba plačati. Mi moramo na tej osnovi na en korekten in pošten način graditi. Izpostavil sem drugi in tretji pokojninski sklad. Drugi pokojninski steber imamo nekako vzpostavljen, tukaj bi ga morala država bistveno bolj forsirati, da se vanj vsi aktivno vključijo. Opozarjam pa na spregledan tretji pokojninski steber, ki ga pa imajo vzpostavljene vse države. Če pogledamo kam danes, ko imamo rekordne depozite, ljudje vlagajo denar, vemo, da se iz bank seli v nepremičnine, kjer se ustvarja balon, po uradnih podatkih države je več kot 170 tisoč nepremičnin nenaseljenih in se na ta način ustvarja en balon in tu država praktično ne odreagira, da bi to nekako stimulirala. Prav zato bi morali, da bi ljudje nekam pametno denar vlagali ne pa v beton in stene, ta tretji steber ustanoviti čim čim prej. Kar se tiče upravljanja tega demografskega sklada, kolega Pogačnik je govoril o sodelovanju opozicije, pregled in nekaj takega. Če je opozicija konstantno v takem nadzornem svetu preglasovala, potem je to sodelovanje pri upravljanju na enem nivoju, ki ga lahko zagotoviš tudi s tem, da prebereš letno poročilo. Letno poročilo lahko prebereš, podaš pripombe in je pač to to. Jaz sem bolj plastično to povedal. Torej, če opozicija nima dovolj glasov, da lahko vpliva na odločitve nadzornega sveta, ki ga imenuje Vlada, potem je tak nazor relativno neučinkovit. In ko pogledamo, kaj se je dogajalo s premoženjem, tudi kolega Pogačnik je omenjal privatizacijo različnih podjetij, ta podjetja, predvsem banke je bilo treba privatizirati zato, ker bi drugače šle v stečaj. Pokojni dr. Bajuk, ki ga jaz zelo spoštujem, je že leta 2008 kot finančni minister iskal investitorje, ki bi vložili denar v Novo kreditno banko Maribor, v Novo Ljubljansko banko zato, ker so bile kapitalsko neustrezne, pa ni bilo interesenta. Torej tako slabo so poslovale v tem času, ko je nastal ta dolg, to je za časa desne vlade, da ni bilo investitorja, ki bi želel dati v te banke svoj denar. In potem je Evropska komisija sprejela jasen sklep, če ne bodo dokapitalizirane, bodo šle v stečaj. In če gre banka v stečaj. varčevalci izgubijo depozite, kreditodajalci, kreditojemalci morajo hipno povrniti kredite in imeli bi kaos. Če se z državnim premoženjem, kot govorite, ne opravlja pregledno, transparentno in modro, potem nas bo seveda zelo zelo bolela glava. Mi opozarjamo, da ta sistem, kot je nastavljen, kot ga Vlada pripravlja oziroma predlaga, ni dober in ga zato tudi ne podpiramo. Mi se moramo zavedati, da so to premoženje ustvarili naši starši, dedki in babice, in moralna dolžnost vsake aktualne generacije je, da premoženje svojih prednikov ohrani in ga nadgradi in pusti naslednji generaciji. In mislimo, da na tak način, kot to Vlada predvideva, da se bo to premoženje sproti porabljalo, da se ne bo imelo niti časa ustrezno kapitalizirati in da se nanj v bistvu kar prenašajo številne nedefinirane obveznosti, da ta popotnica ni dobra in da taka strategija ni dobra in da bo v bistvu pripeljala k temu, da premoženja preprosto ne bo več. V SAB seveda temu predlogu nasprotujemo.
Hvala lepa. Repliko ima gospod Pogačnik. Izvolite.
Spoštovana predsedujoča, hvala za dano besedo. Zelo kratka replika bo, ker se bom potem še kasneje k razpravi javil. Ne zdaj narobe razumeti, da sem jaz zagovornik državnega premoženja. Jaz sem prepričan, da s mora država postopoma umakniti iz gospodarstva. Me pa boli, ker na nek način vso to prodajo državnega premoženja poskušate dati v čas, ko je bila vlada Janeza Janše. Sem že enkrat povedal, vlada Janeza Janše niti v drugem mandatu niti v tretjem mandatu ni prodala niti enega državnega podjetja. Večina teh prodaj se je zgodil v času vaših vlad, tudi v času vlade Alenke Bratušek je bilo precej prodaje državnega premoženja, ne samo bank, ampak tudi, recimo, Aerodrom Ljubljana in podobno. Nadzorni svet imenuje Državni svet, kolega Rajh. Predlagam da si to pogledate. In v danem trenutku opozicija predstavnika v Slovenskem državnem holdingu v nadzornem svetu nima. Tukaj se strinjate verjetno z mano. In s sprememba tega zakona bo Vlada Republike Slovenije izgubila moč pri upravljanju državnega premoženja, ne pa da bi jo pridobila. Kajti z novim zakonom se odpirajo poti v nadzor ne samo opoziciji, ampak tudi drugim deležnikom.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Luka Mesec. Izvolite.
Ja, hvala lepa. En lep pozdrav! Mislim, da se vsi strinjamo, da so pokojnine v Sloveniji kriminalno nizke. Več kot 240 tisoč ljudi živi z manj kot 600 evri na mesec, to so upokojenci, ki so delali 40 let, pa so zdaj pahnjeni praktično na rob ali pa pod rob revščine. Ob tem je treba spomniti na invalidske in ostale pokojnine, ki so lahko še za polovico manjše od tega in ti ljudje res životarijo oziroma se preživljajo bolj z varstvenim dodatkom kot s tem, kar jim država garantira v obliki pokojnin. In makropodatki niso nič boljši. Če se primerjamo s sosednjimi državami bomo videli, da v Sloveniji delež, ki ga namenjamo za pokojnine v bruto domačem proizvodu, vztrajno pada in mislim, da smo že tretje leto bistveno pod 10 %, medtem ko so v Avstriji na približno 14 %, se pravi, da skoraj polovico več v relativnem smislu namenijo za pokojnine, kot namenimo mi, in zato so seveda pokojnine tam tudi ustrezno višje. Minusi pokojninske blagajne so prav tako zaskrbljujoči. Nabirajo se od leta 1996, ko je bila znižana stopnja prispevka delodajalcev za pokojninsko in invalidsko zavarovanje s 15,5 % na 8,85 %, tam je nastala približno milijardna vrzel na leto. To se je nekaj časa še kompenziralo z davkom na izplačane plače, ki pa je bil dokončno ukinjen leta 2009, se pravi, prva Janševa Vlada ga je več ali manj spravila z obličja zemlje. Od takrat naprej imamo skoraj vsako leto milijardo ali več minusa. Lani je imela pokojninska blagajna 1,5 milijarde primanjkljaja, kar je bil, če se ne motim, drugi največji primanjkljaj v zgodovini. Največji je bil leta 2013 v času krize, ko je znašal 1,6 milijarde, kar je bilo v bistvu tretjina vseh odhodkov pokojninske blagajne. Tretjino je bilo treba pokriti iz proračuna. Tukaj smo, toliko imamo podfinancirano pokojninsko blagajno in zato se ne gre čuditi, zakaj so pokojnine tako obupne v Sloveniji, kot so, ker premalo prispevamo zanje, ker so bile stopnje prispevka za pokojninsko in invalidsko zavarovanje pred 25. leti znižane in od takrat naprej se vsi delate, kot da lahko to ostane, kot da lahko blagajna ostane vzdržna. Tale demografski sklad, ki ga imamo pred sabo, je v bistvu samo pesek v oči. Čeprav tudi na vladni strani ves čas poudarjate, da zdaj to ni neka dokončna rešitev za pokojninsko blagajno, je v podtonu ves čas, da gre za demografski sklad. Se pravi, demografski sklad potrebujemo, ker bomo morali nekako v naslednjih 30 letih iz drugih virov financirati pokojnine, če bomo hoteli, da te ostanejo na neki dostojni ravni. S tem se seveda strinjamo, ampak realnost je precej kruta. Državnega premoženja je ostalo zelo malo, 8,6 milijard ga je še, pri čemer je treba povedati, da če ga primerjamo s tem, kakšno luknjo imamo, bomo videli naslednje. Prej sem rekel, da je bila največja luknja v pokojninski blagajni ustvarjena leta 2013, takrat je bilo treba iz proračuna pokrpati 1,6 milijarde evrov, lani 1,5 milijarde evrov. Veste, koliko smo do zdaj zaslužili s prodajami državnega premoženja? Vse skupaj od začetka obstoja Slovenskega državnega holdinga so prodaje prinesle 1,6 milijarde evrov. Se pravi, vse prodaje skupaj v teh letih so prinesle toliko, da bi lahko pokrpali enoletni primanjkljaj pokojninske blagajne, in nič več. Zdaj seveda je vprašanje tudi, po kakšnih cenah se je prodajalo. Prej sem bral na Bloombergu, da je Fotona, ki je bila na javni dražbi prodana ameriškemu skladu za 18 milijonov evrov − mi smo že takrat opozarjali, da je to naravnost kriminal−, je bila prodana naprej kitajskemu skladu, če se ne motim, za 120 milijonov, zdaj kitajski sklad prodaja podjetje, tako poroča Bloomberg, za 800 milijonov evrov. Podjetje, ki ga je ta država prodala za 18 milijonov, nekdo prodaja naprej oziroma bi rad dosegal ceno 800 milijonov. Pa drugo vprašanje, kako se je to upravljalo, kako se je to prodajalo? Ampak kakorkoli, premoženje, ki nam je še ostalo, ne more pokrpati pokojninske blagajne. Letos bo predvidenih 171 milijonov evrov dividend, predvidena luknja v pokojninski blagajni za 2021 je 1,15 milijarde, se pravi, med dividendami iz državnega premoženja in primanjkljajem v pokojninski blagajni je 1 milijarda razlike. In ni matematike, da bi mi to na kakršenkoli način pokrili, ne danes, ne čez 10 let, ne čez 20, ne čez 30, je ni. Seveda pa ta zakon obljublja še več. Vi pravite, ne samo pokojnin, ta zakon bo krpal tudi družinsko politiko ki, če vas spomnim, letno stane 600 milijonov evrov, če gledamo samo družinske prejemke in starševska nadomestila, in pravite, reševali bomo tudi problem gradnje domov za starejše in dolgotrajne oskrbe nasploh, pri čemer minister pravi, vaš minister Janez Cigler Kralj, da bi za to potreboval 300 milijonov evrov letno. Se pravi, če damo zdaj vse na kup, primanjkljaj v pokojninski blagajni, potrebe dolgotrajne oskrbe, družinska politika, to stane 2 milijardi, da bi samo pokrpal minuse, ki jih trenutno imamo. Prihodki od državnih podjetij pa so 170 milijonov. Se pravi, tisoč 830 milijonov zmanjka, da bi lahko ta zakon dosegel ambicije, ki jih ima. Ponavljam, ni matematike. Nismo Norveška, to sem že večkrat povedal. Tam imajo seveda drugačno situacijo. Nafto kot naravno bogastvo, ki so jo pametno uporablili in so z njo napolnil dva sklada, naftni sklad in pokojninski sklad. Vsak razpolaga z približno tisoč milijardami evrov in vsak ima v portfelju nekih 8, 9 tisoč podjetij oziroma deležev v podjetjih po svetu. In tam je seveda stvar popolnoma drugačna, lahko si tam obetajo, ne samo da bodo pokojnine financiral iz tega, tam lahko država ob relativno nizkih davkih tudi financira marsikaj drugega iz tega naslova, iz naslova kapitala. Ampak, pri nas na žalost ni tako. Kaj se da narediti z državnim premoženjem? Jaz mislim, da bi si morali zadati cilje, ki so uresničljivi. S tem, kar imamo, bi bilo bolj smiselno kot financirati luknje, ki je ne moremo pokriti, financirati tehnološki preboj, ustanoviti tehnološki sklad ali kaj podobnega in se ukvarjati s tem, kako v Sloveniji izboljšati produktivnost, izboljšati vrednost na zaposlenega in kako zmanjšati prekarne zaposlitve. Tukaj je treba še eno stvar povedati. Ko se pogovarjamo o prispevkih in zakaj je prispevkov za pokojnine premalo, je zanimiv tale podatek – približno 1 milijon aktivne populacije imamo v državi, ostalo so upokojenci, šolarji, študenti in tako naprej, brezposelni. 1 milijon pa je razdeljen takole: 750 tisoč zaposlenih za polni delovni čas na mesec vplača v povprečju 450 evrov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, ob 750 tisoč ljudi, ki so redno zaposleni, imamo še 250 tisoč ljudi, ki so v različnih prekarnih aranžmajih ali pa samozaposleni – oni v povprečju prispevajo polovico manj na mesečni ravni oziroma njihovi delodajalci prispevajo polovico manj na mesečni ravni, tam tudi nastaja neka pomembna vrzel, ki jo je treba nasloviti, ampak naslovimo jo lahko tako, da ustvarimo kakovostna delovna mesta in da se te ljudi zaposli na regularen način. Ker mi zmanjkuje časa, bi rad pod črto potegnil samo tole: ni poanta, kakor jo jaz razumem, tega sklada, v tem, da bi dejansko uresničil ambicije, ki so napisane na papirju, to je družinska politika, pokojninska politika in dolgotrajna oskrba, ker tega ne more doseči, ker je enostavno med zmožnostmi in potrebami razkorak prevelik, kar pa bo dosegel, pa je, da bo koncentriral državno premoženje, da bo koncentriral moč. Nadzorni odbor bo sestavljen iz sedmih predstavnikov, ki jih bo izvolil Državni zbor, ponavadi to pomeni, da jih izvoli koalicija, štirih predstavnikov Vlade, se pravi, v najslabšem primeru, bosta imela Vlada in koalicija celoten nadzorni odbor pod kontrolo in s tem tudi pod kontrolo 8,6 milijarde evrov državnega premoženja in na stotine tisoč delovnih mest, stotine ali tisoče delovnih mest, kamor lahko kdorkoli postavlja svoje ljudi.
Hvala lepa. Preden odpremo nov krog prijav, replika. Gospod Pogačnik, izvolite.
Ja, zelo zelo na kratko. Spoštovani kolega Mesec, mi nikdar in nikoli nismo trdili ali pa zagotavljali, da naj bi demografski sklad v celoti zamenjal pokojninsko blagajno. To ne drži. Mi smo samo rekli, da bo to dodaten vir in da bo s tem pokojninska blagajna postala stabilnejša. Na drugi strani, Fotona je bila pa prodana leta 2014, januarja. Vemo, kdo je bila takrat predsednica Vlade in katera koalicija je takrat bila.
Hvala lepa. Sprašujem, če želi še kdo razpravljati? [[Da.]] Vidim, da ja. Odpiram nov krog prijav. Prosim, prijavite se. Imamo štiri prijavljene razpravljavce. Pri dobi besedo mag. Dušan Verbič, pripravi se gospod Soniboj Knežak. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoča. Bom relativno kratek, in sicer uvodoma povem, da po mojem skromnem mnenju vse vlade, ne glede, katere so bile, od leta 2008, so bile dobesedno zelo slab upravljavec državnega premoženja. Kakorkoli lahko tukaj prisotni razmišljamo, vendar me soočanje s to materijo dobesedno prepričuje v to, kar sem tudi rekel. Veliko besed, če govorim tukaj predvsem tako na izvršilni kot zakonodajni veji oblasti, je bilo rečeno, kako je nujno, kako je potrebno korporativno upravljanje državnega premoženja. Dejstvo je, da se je po normativni plati tako, kot je bil ustanovljen SDH, DUTB, da ne bom govoril, že prej Modra zavarovalnica in podobno, so stvari, ki lahko rečemo v pozitivnem smislu, da tako imenovana normativna ureditev, vključno z njihovimi statutu, so zadovoljivo in tudi OECD, tisti, ki je nekoliko spremljal to zadevo, je lahko ugotovil, da so nam dali pozitivno oceno po tej plati. Veste, problem pa je predvsem v osebah, ki se jim zaupa tovrstno upravljanje. Seveda veliko teže tukaj nosijo tudi tisti tako imenovani nadzorni organi ali institucije, glede na to, da imajo tukaj, se pogovarjamo bolj skladno z Zakonom o gospodarskih družbah in z njo povezano zakonodajo, glavno težo uprave in nadzorni svet. In če zaključim v tem delu, lahko rečem, da je kritika, da upravljanje državnega premoženja v teh dobrih skoraj desetih letih ni bilo v korist davkoplačevalcev. V to nas prepričujejo tudi posamezni primeri, ne glede na vrsto politične oblasti, kjer so se odbori Državnega zbora, se pravi nadzor javnih financ, velikokrat soočili z vsebino posameznih primerov, ki so dobesedno klicali po nekih ukrepih daleč od pravil korporativnega upravljanja. In sedaj, če grem dobesedno k samemu bistvu. Sam sem že velikokrat, odkar sem v Državnem zboru, omenil in sem danes še toliko bolj prepričan, da je nujno in potrebno koncentrirati upravljanje vsega državnega premoženja. Zato s tega vidika tudi pozdravljam predlog tega zakona, kajti dobesedno upravljanje in nadzor je s tem predlogom nekako opredeljeno in vzpostavlja se sistem za to tako imenovano enovito upravljanje. In menim, če pogledamo nekoliko širše, tudi tako imenovan koncernski sistem, če nimaš dobesedno koncentriranega upravljanja v neki tako imenovani pravni osebi, potem tudi nekega nadzora ali celovitega vpogleda preprosto skoraj ni. In do sedaj ta praksa upravljanja državnega premoženja izkazuje, da dobesedno ta razpršenost upravljanja po posameznih segmentih marsikomu ustreza. In tisto, kar meni osebno mi je najbolj moteče, pa menim, da v nadaljevanju ali v naslednjih letih, ne glede na to,katera oblast politična bo na oblasti, da se bo nekako ta slaba praksa upravljanja državnega premoženja vseeno počasi odpravljala in da ne bo vse tako hudimano zapakirano pod tako imenovane poslovne skrivnosti in vse mogoče stvari, ki gredo izključno v korist odmika od interesa lastnikov ali davkoplačevalcev, če se pogovarjamo o državnem premoženju. Zato lahko rečem, kot sem omenil, da zelo pozdravljam ta predlog zakona, ker menim, da je zelo dober nastavek za naprej. Je pa sigurno zanimivo in potrebno tudi izpostaviti, spet bomo ključni pri odločitvi, ko se bodo postavljale osebe, nosilci tega tako imenovanega upravljanja združenega upravljavca državnega premoženja. Seveda je tukaj največja teža na članih nadzornih svetov in posledično potem tudi na tistih, ki so neposredno izvrševalci v interesu, kjer se pa takoj postavi vprašanje, ali bomo imeli srečno roko pri imenovanju teh oseb, kajti pred imenovanjem, vemo, da pač imamo široko paleto strokovnjakov s takega ali drugega zornega kota in je tudi referenca ter obljub zelo veliko, kako se lahko dobro upravlja toliko milijard premoženja. Slabost pa je tako, kakor pač velja deloma tudi v privatnem sektorju, da tisti, ki dobi priložnost na tako pomembnih mestih upravljavca, da se postavi vprašanje, ali se to upravljanje resnično izvaja v korist same družbe, v tem primeru družbe, ki jo imamo pred seboj, ali gre v interes tistih oseb, ki jim je podeljena ta možnost, da upravljajo, ali pa mogoče čisto v druge smeri. Mislim, da bo v Državnem zboru na to temo prav gotovo še zanimiva razprava. Če zaključim v tem delu, osebno sem resnično zelo naklonjen združitvi, kajti osebno menim, da je to res nujno, da bosta bistveno večji nadzor in kontrola lahko nad samim upravljavcem in podobno. Bi se pa vseeno dotaknil še, ker je bilo pred menoj nekaj razprave, spet malce preteklosti in te tako imenovane bančne luknje in podobno. Moram priznati, da moram to opozoriti, da neke zadeve niso bile izrečene ravno tako, kot pač se je dogajalo. Dejstvo je, da je v letu 2012 in 2013, ko vemo, da je bila tista, recimo, sila škodljiva za davkoplačevalce 5-milijardna bančna luknja, dokapitalizacija bank, ena od ključnih zadev, kjer je bila skoraj tretjina tega zneska povzročena tudi zaradi tega, ker se je pač takratna oblast, izvršilna veja oblasti, nekako odločila, da si privatne banke podržavi. In kaj se je zgodilo s tem? S tem se je dobesedno obremenilo davkoplačevalce in je bilo prej pač nekoliko drugače rečeno, kar ni bilo prav, zaradi tega to tudi komentiram, kajti s tem, ko se je privatne banke podržavilo, so imeli največjo korist od tega takratni lastniki, če sem konkreten: Factor banka, Abanka in podobno. Tako da bolje, da se o tem zadevah pač več ne pogovarjamo, ker menim, da je to zdaj že zgodovina. Je pa dobro, da se včasih tega dotaknemo, da se kaj podobnega več ne bo dogajalo. Kajti resnično se ne smemo preveč igrati s tem državnim premoženjem, ne glede na to, kdo je na izvršilni veji oblasti. Po veljavnih zakonodaji je izvršilna veja oblasti tista, ki je upravljavec v funkciji nadzora tega državnega premoženja. Sam menim, da je prav to, kar sem že dvakrat omenil, ta predlog je dober nastavek, bo pa prav gotovo še na tak ali drugačen način tudi temu primerna razprava. Hvala lepa.
Hvala lepa. Imamo repliko. Mag. Andrej Rajh, izvolite.
Jaz bi rad repliciral kolegu Verbiču, ker napačno razume dogajanja leta 2012, 2013. Zavedati se je treba preprosto, da dolgove je treba plačati. In če takrat dolgov ne bi plačali, bi ljudje in občine ostali brez depozitov, kreditojemalci bi jih morali hipno poplačati in imeli bi verižno reakcijo stečajev. Evropska komisija je takrat ugotovila in jasno rekla, če bank pod pogoji, kot jih je dala Evropska komisija, ne boste dokapitalizirali, bodo šle čez noč v stečaj. In po gobe bi šli depoziti varčevalcev. In ko govorimo o previdnosti in modrosti upravljanja, moramo imeti pred očmi dejstvo, da se moramo paziti tistih, ki so v preteklosti ustvarjali dolgove. Ker ko je enkrat dolg ustvarjen, potem druge, ki jih morajo plačati, še dolgo časa boli glava. Hvala.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Naslednji ima besedo gospod Soniboj Knežak, pripravi se gospod Marko Bandelli. Izvolite.
Hvala podpredsednica. Bom začel ta moj prispevek, če boste umirili kolege.
Spoštovani kolegi, ali se lahko zunaj zmenite, kar se imate za zmeniti? Nadaljujte.
Hvala. Jaz bi se v uvodu rad strinjal s predhodnikom, kolegom Verbičem, predvsem v tistem delu, ko je omenil, da se v Državnem zboru vse prevečkrat ukvarjamo z zgodovino. Tudi danes smo to izredno pomembno temo, ki jo imamo danes pri tej točki, sprevrgli v neko zgodovinsko obračunavanje, kazanje s prstom, kdo je kaj kriv, kdo je katero zadevo v tej državi prodal, narobe speljal. Skratka, teh zgodovinarjev imam tudi jaz že počasti dosti. Namesto da bi se ukvarjali z pogledom naprej, s tistim, kar od nas pričakuje mladina, ne pa da poslušam o dobrih ali pa slabih zadevah, ki so se zgodile v preteklosti in pa kdo je za kaj kriv. Zaradi tega je tudi moje osebno mnenje, da bi morali tudi mandat poslancev omejiti na dva mandata, pa bi se tega tudi znebili. Nenazadnje se mi zdi, da bi to nezmožnost dogovarjanja, če bi to naredili v tej državi, premaknili na neke višje nivoje, ker izgleda, da se v tej sestavi, ko so leta in leta eni in isti notri, ne moremo o bistvenih vprašanjih te države dogovoriti. Če se vrnem na temo. Mi smo imeli do leta 1996 relativno vzdržen pokojninski sistem. So se že nakazovale seveda tudi težave, demografski kazalniki so že dali vedeti, da bo treba v naslednjih letih nekaj narediti, ampak na žalost smo z nekim, bi rekel, populističnim kvazi razbremenjevanjem gospodarstva zmanjšali za polovico te prispevke, danes že večkrat povedano, delodajalcem. In od tedaj imamo problem v tej pokojninski blagajni. Tistih nekaj sto milijonov gor dol, ki jih pokrivamo iz proračuna, je pač dejstvo, ki je. Po mojem tudi ni tako slaba rešitev, v končni fazi smo se pogovarjali, iz katerega vira države bomo to sofinancirali. To kar je danes, je stabilno, ker zadaj stoji država, vsako leto primanjkljaj, ki ga imamo, kolikor je potrebno, ga dopolni. Ampak demografske projekcije kažejo, da nam bo ta zadeva v naslednjih 20 letih povzročala čedalje več težav. Znesek, o katerem se pogovarjamo, dve milijardi in pol do tri, kolikor naj bi bilo čez približno 20 let primanjkljaja, je pa že tak znesek, da bi v bistvu za državni proračun bistveno zmanjšal možnosti nekih razvojnih projektov in pa stvari, podsistemov, ki jih mora financirati država iz proračuna. Tako da se vse države ne samo Slovenija srečujejo s tem problemom. Na žalost nimamo, tako kot je bilo danes že tudi omenjeno, nafte. Najti moramo v okviru premoženja, ki ga imamo, neke sprejemljive rešitve, da bo ta pokojninski sistem deloval tudi v bodoče, da bomo tudi tisti, ki smo pred tem, tudi kdaj še kakšne penzije dočakali. Nekaj korakov in nekaj nastavkov, čeprav ste vsi kritični, je ta politika v preteklih desetletjih že tudi naredila, in to prav vlada Janeza Janše. Mislim, da je takrat sprejela izhodišča za to pokojninsko reformo, takrat se je nekako uzakonil ta demografski sklad, tako da imamo tudi v Zakonu o ZPIZ pa tudi v Zakonu o SDH že opredeljeno pot, po kateri se je politika strinjala, da gremo, se pravi preoblikovanje Kapitalske družbe in način, da bomo delno krili ta primanjkljaj, saj noben demografski sklad primanjkljajev, ki jih ima, ne krije v celoti, to mora biti jasno povedano vsem. Mi se pogovarjamo, ali bo ta delež malo večji ali malo nižji. Po vsej verjetnosti bodo pa ene rešitve morale iti v več smeri. Po mojem tudi v tisto smer, ki jo je tudi ta problem povzročil, da pod drobnogled zopet vzamemo tudi prispevke delodajalcev, ker mislim, da smo unikum glede na vplačilo zaposlenih in delodajalcev. Pa nisem eden od tistih, sem v gospodarstvu delal skoraj 37 let, daleč od tega, da sem za dodatne obremenitve v gospodarstvu, ampak mi se bomo mogli dogovoriti, kako bomo to starost našega življenja sfinancirali, da bomo imeli neke dostojne pokojnine. Dosedanji ukrepi, ki so šli pri vseh tako imenovanih majhnih pokojninskih reformah v bistvu samo v eno smer − zmanjševale so pravice upokojencev. Tako da imamo danes kategorijo socialnega reveža, če gre danes proizvodni delavec v penzijo, bi lahko rekel, da smo naredili enega socialnega reveža − 600 pa še nekaj evrov pokojnine. Ljudje bi rekli, ni za živeti ni za crkniti, se opravičujem izrazu, ampak tako nekako je. Imamo vsi svojce, starše, stare starše, ki delijo to zgodbo. Za to generacijo, spoštovane kolegice in kolegi, na ta način nismo lepo poskrbeli, to nam ne more biti ravno v čas. Da ne govorim, da smo zniževali prispevne stopnje iz 10 najboljših let smo šli zdaj na 24 let izračuna pa uvedli še neke količnike, skratka smo sedaj tam, kjer smo. Jaz ne bi tukaj zdaj kazal, kdo je za kaj kriv. Vsa politika v preteklih letih je bila neuspešna. Nismo uspeli najti neke rešitve. Me pa danes pri tem predlogu moti samo eno, ker vsi skupaj zagotavljate, sem si zapisal, nihče, ta vlada pa je bila sposobna to narediti. Na tak način, spoštovane kolegice in kolegi, na kakršnega se je ta vlada tega lotila, mi tako pomembnega družbenega vprašanja ne moremo na ta način razreševati. Problema, ki se tiče nas vseh, ne more reševati manjšinska vlada z, ne vem, 43, 44 glasovi v zaprtem krogu brez dialoga. Minister, ki ga sicer ni več in ki ga drugače, moram reči, cenim, ker je bil eden redkih ministrov, ki je v vseh teh PKP-jih, ki so bili finančno težki, ki je bil tu, jih osebno razlagal, dolge ure, ko smo sedeli, je bil tukaj korekten, ni bil žaljiv, ampak danes pa, da je sposoben iti pred govornico in v kamero lagati Slovenkam in Slovencem, češ – sem si prav zapisal – da je bila opravljena širša javna razprava, usklajen zakon. S kom je bil usklajen? Kakšna širša javna razprava? V tej državi smo se dogovorili za neke poti komuniciranja o teh pomembnih družbenih vprašanjih, Ekonomsko-socialni svet je tak, ga ni bilo. Mislim, ne morete, na tak način bi lahko verjetno že kakšna vlada prej sprejela kakšen predlog, ki bi šel skoz. Ker sem ravno pri ministru − tudi pokojnine so se v zadnjem letu najbolj povečale, to je bila njegova izjava danes. Seveda, kaj pa delamo, zakaj pa imamo zahteve upokojencev? Zaradi odprave krivic, ki jih je povzročila Janševa vlada z ZUJF. Leta nazaj ste sprejeli neke obveznosti pa jih danes rešujemo s temi poplačili upokojencev za nazaj. Tako da nehajmo s temi floskulami. Mi smo imeli en predlog, ki smo ga dali Socialni demokrati skupaj s sopodpisniki, ki pa je naslavljal ta problem, ki ga imamo. Problem pa je, da imamo finančni primanjkljaj v pokojninski blagajni. Opredelili smo vire, jih ustrezno tudi zavarovali, da se ne dajo čez noč odprodati brez soglasja Državnega zbora. Omogočili smo akumulacijo teh sredstev z bistveno manjšimi vložki in ne z 8,6 milijard sredstev, ki jih boste prenašali pa se boste šli upravljanja premoženja podjetij pa ne vem še česa, skratka en mastodont, ki bo služil vsemu, le ne temu, kar ima v svojem nazivu. Tudi opredeljen je bil v tem našem predlogu nadzor tistih, za katere se mi zdi, da morajo pri tem biti: zaposleni, delodajalci, mladi, upokojenci. Danes pa vidim, kolega Jurša, sem si nekje zapisal − teh tako ne razumem, Desus zadnje pol leta zelo težko razumem, pa ga poskušam razumeti, je izjavil, da je vsaka politika doslej želela imeti roko nad državnim premoženjem, da je ta zakon pa nek nujen kompromis. Sedem od enajstih članov nadzornega sveta bo predstavnikov vlade, pa pustimo, katerekoli. Kaj ima politika delati pri nekem nadzoru nekega sklada, ki nam zagotavlja vsem skupaj varnost? Kaj ima za delati? Enkrat sistem urediti, kar se tiče nadzornikov, da bodo nadzorniki, ki bodo sedeli ne samo na papirju, odgovarjali za svoja premoženja. Povejte mi enega člana nadzornega sveta, ki je že danes v Sloveniji v zaporu? Zavaruje se z ne vem kakšnimi pogodbami njihova odgovornost. Skratka, norca se delamo iz vseh teh, odgovornosti pa nikjer nobene. Noben pa pri vsej tej prodaji premoženja pa pri vseh stvareh, ki so se dogajale, nepravilnostih, so imeli svoje nadzorne odbore. Nihče ni. Kvaliteten strokovne nadzor nam je edina rešitev za to, ne pa da se bo politika vsakokrat vmešavala. Politika se je vmešavala 96 leta, zato pa imamo danes problem. V tem delu bom zaključil, da pustim še nekaj kolegicam in kolegom. Skratka, ni druge rešitve, kot da gremo nekje v smeri najti dejansko sredstva, ki bodo namenjena in bodo naslavljala vprašanja te finančne luknje v enem delu, hkrati pa iskati tudi druge vire, ki bodo zagotavljali varen, predvsem pa dolgoročno vzdržen sistem pokojnin. Hvala lepa.
Hvala lepa. Imamo eno repliko. Gospod Pogačnik, izvolite.
Spoštovana predsedujoča, hvala za besedo. Replika na dva segmenta. Kolega poslanec Socialnih demokratov je rekel, nismo mogli reševati demografskega sklada z manjšinsko vlado. Poglejte, demografski sklad bi se po zakonu moral ustanoviti že leta 2013. 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 − bili ste v vladi, ki je imela zgodovinsko večino, potem pa zaradi Zujfa, Zujf je bil vzpostavljen zaradi katastrofalnega vodenja Pahorjeve vlade leta 2009 naprej; zaradi katastrofalnega vodenja vlade Pahorja je morala takrat Janševa vlada ustanoviti Zujf, da je rešila državo pred bankrotom. In če ste vi res mislili, da je ta Zujf, o katerem govorite, tako nepotreben, sprašujem, zakaj ga potem od leta 2012 naprej oziroma leta 2013 pa do leta 2020, ko ste imeli vse vlade in ste imeli škarje in platno v roki, zakaj ga niste ukinili. 46 glasov ste imeli. Naslednji dan s prevzemom vlade Alenke Bratušek bi lahko Zujf ukinili. Bi ga lahko ukinili. Ampak niste ga zaradi tega, ker ste vedeli, da bi se brez Zujfa država potopila.
Postopkovno gospod Soniboj Knežak, ampak naj bo v zvezi z rabo poslovnika [[…]]
Hvala. Ne bom zlorabil, brez skrbi, ampak izgleda vsaj v prvem delu, drugega ne bom komentiral, ker ni to stvar postopkovnega [[…]]
Ne, saj tudi ne smete komentirati. V zvezi z rabo Poslovnika [[…]]
[[…]]ker izgleda, da me je kolega narobe razumel v tem delu. Jaz nisem govoril za nazaj za leto 2013, ampak jaz sem govoril [[…]]
Kolega Soniboj Knežak, jaz vas moram na tej točki prekiniti, ker je to replika na repliko in ni postopkovni predlog. Predlagam, da počakate na nov krog prijav in se potem prijavite k razpravi in pojasnite, v čem se ne strinjate s kolegom Pogačnikom, ker replike na repliko se načeloma na daje.
Spoštovana podpredsednica, če tako mislite, je prav. Saj nekaj časa še imam, ampak dejansko sem mislil formulirati v obliki postopkovnega, ampak se bom držal tudi vaših priporočil. Imamo še čas. Hvala.
Se vam zahvaljujem za razumevanje. Nadaljujemo z razpravo. Gospod Bandelli ima besedo, pripravi se mag. Marko Koprivc. Izvolite.
Hvala, predsedujoča, za besedo. Jaz se bom navezal na kratko na zadnji stavek kolega Marka, zakaj Alenka Bratušek ni takoj ukinila Zujfa, in se bom potem takoj navezal tudi na druge zadeve. Ker je bil pogoj za odstop Janše. Janša je dal na mizo, da odstopi, če bo potrjen Zujf, če ne veste tega. Kako ga bo potem ona ukinila, če je bil to pogoj, da on odstopi iz funkcije. Bodimo pošteno, dajmo povedati reči, kakor so. Zujf je naredil veliko škodo. Seveda je bil potreben v tistem trenutku, ampak do zdaj je naredil veliko škodo upokojencem in vse reči, kar je. Ampak to ni tema današnjega dne, dajmo govoriti o tistem, kar je − demografski sklad. Jaz sem v mojem stališču, v stališču naše stranke zelo jasno povedal, kako ga vidimo mi. To kar nam ponuja sedanja vlada, ni prava pot. Bodimo pošteni in povejmo tako, kot je treba. Ni smisel demografskega sklada ta tip in ta forma, ta arhitektura, ki nas čaka tukaj s potrditvijo tega zakona. Jaz razumem in če ste brali poročilo OECD, tudi Evropa sama želi, da bi čim manj država imela v lasti podjetja in da bi se čim manj mešala v gospodarstvo. Jaz to razumem, kolega Marko, in tudi se strinjam v določeni fazi. Ampak je odvisno od države do države, na kakšen način prihajajo prihodki na prihodkovno stran države. In tukaj moramo mi zdaj razmisliti, kaj je na vagi. In tu je tudi tista naša bojazen, česa se mi bojimo. Ampak mi se ne bojimo vas, ki ste zdaj na vladi, zakon, ki se sprejema zdaj v tem trenutku, se sprejema dolgoročno, se pravi vsaka vlada, ki bo prišla na oblast, bo imela možnost manipulirati in upravljati s tem premoženjem. Ja, res je, veliko je bilo slišati, koliko podjetij je bilo prodanih, kdaj, v kakšnem terminu. Ne bom govoril o Mercatorja, ker vemo vsi, da je bil prodan pod mizo za časa Janeza Janše in potem se je samo odvijalo naprej, ampak me ne zanima ta zadeva tukaj. Prodala so se določena podjetja, ko niso bila več profitna in so bila tudi odkupljena od določenih investitorjev ali pa špekulantov ali pa raznih finančnih družb, ki so bile tudi že naprej prodane. Na primer Helios je bil že dvakrat prodan. Dvakrat. Ampak to tudi nima pomena toliko v tem. Mi govorimo zdaj tukaj o eni arhitekturi samega demografskega sklada, ki v taki obliki, kot je predstavljen, ni pravilen, ni prav nastavljen. Ni prav nastavljen iz več razlogov. Veliko razlogov je tukaj. Vsakokratna vlada bi lahko razpolagala s prodajo tega in tukaj ni varovalk in tu je problem. Mislim, jaz sem jasno povedal prej v stališču, zakaj gre. Mi tukaj vidimo en problem. Noben ne reče, da je zdaj ta vlada naredila ali pa sprejema ta zakon, ker hoče prodati v zadnjih šestih mesecih, ko je na vladi, določeno podjetje. Lahko tudi. Ne vem, upam, ne vem. Ampak vsaka naslednja vlada bo lahko s tem delala. In tu jaz vidim en velik manko. Jaz tudi nisem proti centralnemu upravljanju, kolega. Jaz nisem proti. Jaz mislim, da je prav delati centralno upravljanje. Ampak tudi pri centralnem upravljanju mora absolutno ostati premoženje in vsa ta reč v lasti države. Tukaj je zdaj problem. Kakšne so varovalke, da ostane vse v lasti države. Mi moramo imeti en sklad, s katerim vsakokratna vlada upravlja, nima pa možnosti prodaje. O prodaji se mora odločiti Državni zbor, noben drug. Samo to. Potem je drugi problem, ki je v tem demografskem skladu zelo jasen problem. Sredstva tega sklada, ki so namišljena, niso namenjena samo pokojninam, ker to je bil prvotni plan demografskega sklada, da garantiramo ene določene konstantne in konkretne prihodke, da ustvarimo en sklad, ki bo dal sigurnost nam, na primer meni, ko bom šel v penzijo čez, ne vem kdaj, 20 let, če bom šel, ali pa tistemu, ki bo šel čez 10 let, in tistemu, ki bo šel čez 40 let, ki bo začel zdaj delati. To je bistvo vsega. In kakšne garancijo imamo mi prilivov, če bi tako rekel, v ta demografski sklad, če bodo isti donosi, ki bodo prihajali notri, reinvestirani za druge reči, na primer za domove za ostarele, kot ste rekli. To mora biti iz drugačne postavke, to se ne sme financirati iz demografskega sklada. Ali pa investirali v ne vem kakšne druge namene, ki nimajo blage veze s tem − stanovanjska politika. Stanovanjske politike nimamo. Mi v Sloveniji ene stanovanjske politike nimamo, bodimo pošteni. Je nimamo. Obstaja na papirju. Če bi država dala 50 milijonov vsako leto za izgradnjo novih stanovanj, bi imeli v desetih letih nekaj, pa to ni velika številka, ampak se nobeden ne spomni tega. Neprofitna stanovanja, gradnja neprofitnih stanovanj − morajo imeti občine svoje sklade ali kar je. In če že govorimo o skladu, prej ste omenili sklade, edini sklad, ki je nujno potreben v tem trenutku, je odpravninski sklad. Niste nikoli slišali za njega? Odpravninski sklad imajo vse države razen Slovenije, ampak ne bom govoril danes o tem. Človek, ki nas gleda tukaj in se sprašuje, kaj je tukaj narobe, saj v bistvu dajemo skupaj neka podjetja, katerih dobičke bodo akumulirana, te akumulacije bodo šle na en konto, če bodo rekli tako, in potem bomo tisto uporabili za to, kar manjka v naši pokojninski blagajni. To bi bilo vse prav in fajn, če se ne bi ta del denarja uporabil tudi za druge reči. Tukaj je problem, tukaj mene moti. Tukaj mene zelo moti. Tudi mene zelo moti to, da je OECD dal ven, da smo preveč lastniki v državi, v državnih podjetjih. Mislim, smo nad povprečjem. Je tako, državni sekretar? To je podatek, ki je bil pisan, da moramo znižati mi to lastništvo, če bi tako rekel, v teh podjetjih. Ampak oni se ne zavedajo, da mi v Sloveniji nimamo drugih načinov prihodkov. Nimamo. Nimamo. Je malo kaj govoriti tukaj. Toliko pride v državni proračun, od tega moramo živeti. Zaradi tega smo dali mi predlog v SAB, konkretne predloge, ker mi lahko rečemo protestiramo, ko vedno jaz povem, marsikdaj protestiramo, da vidimo, na kakšen način je protest, če ne daš dveh predlogov na mizo, pomeni, da je brez veze. Ti lahko rečeš, s tem se ne strinjam, ampak daj alternativno temu. To je zame protest in to je tisto, kar mi naredimo v SAB dostikrat. Mi smo dali točno na mizo, kateri predlogi naj bi tukaj bili alternativa, kateri viri, kako bi zagotavljali konstantne dodatne vire v ta pokojninski, kličemo ga demografski sklad. Mi smo rekli, da bi bila na primer voda ena od teh, lahko bi bila elektrika na primer en del, to bi lahko bilo, to so konstantni viri, konkretno konstantni. Od bencina, na primer, smo že enkrat zapirali, cestnin. To je samo sistem, napraviti je treba eno projekcijo in videti, kaj to pomeni, da bi bil konstantni priliv v ta demografski sklad, samo to. In tukaj tega nimamo. Jaz tega nisem videl. Sem pa videl, kako bi sredstva, ta sredstva, ki bi jih akumulirali, uporabili za druge namene. To pa sem videl. To sem videl, to je dejstvo tega zakona. In tukaj se mi ne strinjamo, to je problem. Ta prodaja, kdo bo prodajal, kdo je prodajal, ko je bil na vladi in kaj je bilo in kaj ni bilo, o bankah še zdaj govorimo, o tej sanaciji bank, kaj je bilo, kaj ni bilo, če je bilo prav ali ni bilo prav, kaj je. Koga to še briga. Mi govorimo zdaj o teh milijard. 9 milijard premoženja imamo tukaj in bojimo se razprodaje, smo brez varovalk, to je dejstvo tukaj. In še enkrat ponavljam, po mojem mnenju je treba tukaj razmišljati o dodatnih, konstantnih prihodkih v ta, imenujemo ga, demografski sklad in varovalke dati notri, saj lahko, da bo ta zakon sprejet. Vem, da je veliko odpora glede tega, se tudi pripravlja zbiranje podpisov za referendum, se že. Ampak so razlogi, zakaj se to dela. Ampak vi, da bi vi popravili tiste osnovne zadeve, katere mi sprašujemo, ne. Raje z glavo skozi zid, da ostane tako, kot je, kakor da bi sprejeli nekaj naših amandmajev ali kar je treba, da bi to lahko popravili in naredili tako, kot mora biti. Dobro, saj jaz mislim, da več kot toliko nima smisla niti razpravljat, ker so druge točke še za naprej. Ti dnevi so kar konkretni. To je moje razmišljanje v tem trenutku in absolutno jaz v taki obliki, v taki osebi, v takem sistemu, kot je napisan tukaj, v taki arhitekturi mi v stranki SAB na tak način žal ne moremo podpreti zaenkrat te zadeve. Hvala, predsednica.
Hvala lepa tudi vam. Repliko ima mag. Pogačnik.
Spoštovana predsedujoča, hvala za dano besedo. Zelo na kratko. Ne vem, kje je kolega Bandelli našel pogoj odstopa vlade Janeza Janše s sprejetjem Zujfa pred prihodom vlade Alenke Bratušek. Zujf je bil sprejet 11. maja 2012, vlada Alenke Bratušek je pa svoj mandat nastopila marca leta 2013, tako da ta vaša navedba ne drži.
Hvala lepa. Z razpravo nadaljujemo. Besedo ima mag. Marko Koprivc. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednica, za besedo. Spoštovani kolegice poslanke, kolegi poslanci! Poglejte, dve besedi sta, ki najbolj plastično opišeta glavne značilnosti tega demografskega sklada, ki to sicer ni, in ti dve besedi sta kraja in razprodaja. Prvo, kraja − z zakonom zaposleni tako v javnem kot v zasebnem sektorju izgubljajo nadzor nad upravljanjem s sredstvi za dodatno pokojninsko zavarovanje, kar je absolutno nesprejemljivo. In drugo, razprodaja − zakon dejansko odpira vrata za popolno razprodajo premoženja za tekočo porabo trenutne, bom temu rekel, ponovno janšistične klike za njihovo deljenje bombončkov naokrog in ostalih stvari, kar je nesprejemljivo ob tem, da vemo, govorimo že mesece ali pa leta, če je potrebno, da je pokojninska blagajna iz leta v leto bolj prazna, da dejansko potrebujemo sredstva za to, da bodo imeli naši zanamci ali pa mi, generacija, ki bomo čez leta potrebovali pokojnine, od kje črpati sredstva za te pokojnine. In namesto, da bi ustanavljali demografski sklad, ki bi dejansko kumuliral ta sredstva za prihodnost, vi danes ustvarjate nek kvazi demografski sklad, namenjen za tekočo potrošnjo. Pa to je res narobe svet. Jaz se strinjam sicer, da rabimo sredstva za starejše, rabimo sredstva za družinsko politiko, ampak ta sredstva je treba črpati iz proračuna. Prioritete države je treba postaviti, ne pa da vi zdaj farbate tukaj ljudstvo, da boste z demografskim skladom namenjali sredstva za tekočo potrošnjo, zato da boste, ne vem, dajali bombončke PKP župnikom pa onim pa tretjim pa vašim prijateljem. Oprostite, to je nedopustno. In jaz še zadnjič pozivam Državni zbor, da takega škodljivega zakona, zakona, ki vodi v medgeneracijski konflikt, v dolgoročni medgeneracijski konflikt, ta Državni zbor ne sprejme. Dihate na zadnje škrge, konec je, konec je s to vlado. In vi v zadnjih trenutkih skušate spreminjati to Slovenijo na slabše. Če boste pa to sprejeli jutri, smo mi pripravljeni. Gremo skupaj s sindikati in vsemi naprednimi silami v referendum. In spoštovane in spoštovani, združeno ljudstvo je nepremagljivo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko ima mag. Pogačnik.
Ja, jaz kolegu Koprivcu samo predlagam, da si predlog zakona prebere.
Iskreno, to ni bila replika, če smo natančni, ampak [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, saj tudi nimate pravice do odgovora, mag. Koprivc, razen če se zdaj v novem krogu prijavite k razpravi. Sprašujem, če želi še kdo razpravljati? [[Ne.]] Vidim, da ne. Potem zaključujemo razpravo. V razpravo dajem 86.a člen ter amandma Poslanske skupine Levica. Želi kdo besedo? [[Ne.]] Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 86.b člen ter amandma Poslanske skupine Levica. Zaključujem razpravo. S tem smo tudi izčrpali amandmaje. Končali smo z razpravo o amandmajih, o katerih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 33. TOČKO DNEVNEGA REDA − PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O LEKARNIŠKI DEJAVNOSTI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina šestih poslank in poslancev s prvopodpisanim mag. Dušanom Verbičem. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina enajstih poslank in poslancev s prvopodpisanim dr. Matejem Tašnerjem Vatovcem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Najprej za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja. Mag. Dušan Verbič, beseda je vaša, izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednica. Vsem skupaj prav lep pozdrav! Izvajanje lekarniške dejavnosti v starajoči družbi, kamor zagotovo sodi tudi Slovenija, je vedno bolj pomembno in pričakovati je, da se bo to tudi stopnjevalo. Podatki kažejo, da prebivalci v vedno večji meri koristijo lekarniške storitve, zato je nujno, da je vsem zagotovljena še bolj ustrezna dostopnost do zdravil pod enakimi pogoji. K temu lahko pripomore tudi deregulacija lekarniške dejavnosti, saj izkušnje kažejo, da je le-ta običajno usmerjena v povečanje dostopnosti zdravil in zniževanje cen zdravil v sami prodaji. Spoštovani poslanke in poslanci, dovolite mi, da vam predstavim Predlog spremembe Zakona o lekarniški dejavnosti, ki je pred nami. Predlog spremembe tega zakona vsebuje zgolj 11 členov, od tega sta po moji oceni bistvena in za občane, uporabnike storitev samih lekarn pomembna in v njihovo korist zgolj dva člena. Več v nadaljevanju, zgolj v vednost, veljavni zakon vsebuje 132 členov. Namen lekarniške dejavnosti je zagotavljanje kakovostne in učinkovite preskrbe z zdravili in drugimi izdelki za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja ter svetovanje glede njihove varne, pravilne in učinkovite uporabe pacientom in zdravstvenim delavcem v zdravstvu. Menim, da se vsi strinjamo, da so same storitve v lekarnah na zadovoljivem nivoju. Ali pa so te storitve tudi ekonomsko ugodne za vse nas uporabnike, ki pogosto obiskujemo lekarne, pa je drugo vprašanje. S tem v zvezi se moramo vprašati, ali se lekarniška dejavnost prvenstveno izvaja v interesu uporabnika, občana, bolnika, osebe, ki potrebuje svetovanje za uporabo pripomočka za lajšanje bolečin. Odgovor na obe vprašanji sem dobil z obiskom dveh različnih lekarniških zavodov, in sicer Dolenjske lekarne in Lekarne Ljubljana. Pri tem sem nabavil dva različna prodajna artikla, ki sta bila med seboj primerljiva in morda tudi najbolj prodajana. Ne bom delal reklam posameznim proizvodom, vendar jih moram izpostaviti. Lekadol, 20 tablet, in zavoj zaščitnih obraznih mask, take, kot jih imamo mi v Državnem zboru, v paketu 50 komadov. Ugotovitev je naslednja. Lekadol, Dolenjska lekarna: 3,61 €, Lekarna Ljubljana: 3,24 €. Razlika pri enem zavojčku, kjer je 20 tablet, je 35 centov, kar pomeni, da povprečna družina kot uporabnica tega podpornega zdravila na mesečni ravni prihrani kar nekaj evrov, če to kupi v Lekarni Ljubljana. Zaščitna obrazna maska, 50 komadov, Dolenjske lekarne: 47,50 evra, Lekarna Ljubljana: 5,15 evra, kar pomeni zelo veliko razliko in o tem ne bom več razpravljal. Vprašanje je, kje so tukaj inšpekcijske institucije in kakšna je sploh vloga Lekarniške zbornice. Primerjavo sem naredil zgolj z dvema prodajnima artikloma, kaj bi šele bilo, če bi vzel 10 ali več stvari, ki jih nudijo v lekarnah po Sloveniji. Zato se lahko opravičeno sklepa, zakaj so cene tako različne in kdo ima od tega velike koristi. Ali lekarne dejansko prioritetno poslujejo v interesu bolnika občana ali pa imajo na prvem mestu interes lastne ustanove, se pravi lekarne morda celo sedanje dobavitelje? Ravno iz tega razloga so potrebne določene spremembe, ki omogoča, da se v Republiki Sloveniji vzpostavi saj deloma svobodna gospodarska pobuda tudi na področju lekarniške dejavnosti. S tem se vzpostavi možnost lastnih dobaviteljev lekarn, se sprosti konkurenca in posledično prihaja do nižjih cen storitev v lekarnah. To bi bilo izvajanje lekarniške dejavnosti v prvi vrsti v korist občanov. Ravno iz navedenih razlogov in tudi v nadaljevanju same razprave menim, da je razumna naklonjenost predlagani spremembi, ker je ustanovitev lekarna na primarni ravni v izključni pristojnosti občin. Za enkrat hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa tudi vam. Nadaljevati bi morali s predstavitvijo mnenja predstavnikov Vlade, pa ni nikogar s strani Vlade, tako da prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Prvi dobi besedo gospod Branko Simonovič, predstavil bo stališče Poslanske skupine Desus. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, podpredsednica. Lep pozdrav vsem prisotnim! Na prvi pogled je novela Zakona o lekarniški dejavnosti kratka, vendar sama vsebina predlaganih sprememb bistveno posega v sistem lekarniške dejavnosti v Sloveniji, zato v Poslanski skupini Desus seveda pozdravljamo redni zakonodajni postopek obravnave tako pomembne materije. Predlagatelj je v uvodu besedila novele predstavil podatke o spreminjanju starostne strukture prebivalstva in podatke o predvidenem trendu staranja prebivalstva v prihodnje. Posledično se beleži tudi povečana poraba zdravil, torej državljanke in državljani vse bolj posegamo po lekarniških storitvah. Prav tako je po našem mnenju še dodatni razlog, da premišljeno in previdno pristopimo k morebitnim spremembam obstoječega sistema, ki je po mnenju mnogih trenutno dobro urejen. Besedilo, ki je danes na naših mizah sicer zagovarja tezo, da bi deregulacija lekarniške dejavnosti pripomogla k večji dostopnosti zdravil in zniževanju cen. Izkušnje iz drugih držav EU, ki so v preteklosti že pristopile k deregulaciji, pa kažejo drugačne. Prosti trg je marsikje povzročil veliko težav, zdravila namreč niso povsem običajno tržno blago, zato je zaščita javnega interesa na tem področju nujna. Lekarniška dejavnost je danes v Sloveniji del zdravstvene dejavnosti in se opravlja kot javna služba. Gre za posebno vrsto dejavnosti, katere osnovni namen ni pridobivanje dobička, pač pa zagotavljanje kakovostne in učinkovite preskrbe z zdravili in drugimi izdelki za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja. Gre tudi za neodvisno in strokovno svetovanje glede varne, pravilne in učinkovite porabe zdravil tako pacientom kot tudi zdravstvenim delavcem. Predlagana novela, ki torej uvaja novosti v smislu deregulacije lekarništva, med drugim spreminja tudi opredelitev pojma gravitacijsko območje in ureditev položaja dnevnih in sezonskih migrantov pri določanju lekarniške mreže. Bojimo se, da bi ta sprememba predvsem v manjših krajih prinesla razpad mreže lekarn. Odpiranje več lekarn v urbanih središčih zaradi dnevnih migrantov bi posledično pomenilo zaprtje lekarniških enot na obrobju, tega pa se gotovo ne želimo. Na ta način bi za to pomembno storitev prikrajšali prav tiste, ki jo najbolj uporabljajo, torej starejše prebivalce, ki so v manjši meri mobilni. Predlog novele v nadaljevanju odpravlja prepoved tako imenovanih vertikalnih povezav, torej ustanavljanja lastnih dobaviteljev s strani javnih lekarniških zavodov. V Poslanski skupini Desus smo se že v preteklosti zavzemali za prekinitev vertikalnih povezav, saj menimo, da morata biti nosilec in izvajalec lekarniške dejavnosti popolnoma neodvisna pri upravljanju svojega dela. Le na ta način lahko po naši oceni zagotovimo strokovno neodvisnost farmacevtov v javnih lekarnah, katerih temeljno vodilo mora biti skrb za zdravje posameznika in varovanje javnega zdravja. S prepovedjo vertikalnih povezav se po naši oceni minimalizira ekonomski vpliv proizvajalcev in veletrgovcev za izvajanje lekarniške dejavnosti. Na podlagi predstavljenih argumentov v Poslanski skupini Desus zakona ne podpiramo in bomo glasovali za sklep, da zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo mag. Branislav Rajić, predstavil bo stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Dober dan! Državnemu zboru smo predložili novelo Zakona o lekarniški dejavnosti, s katero bi med drugim spremenili merila za oblikovanje lekarniške mreže na primarni ravni. Kot eno od meril bi dodali število prebivalcev ter dnevnih in sezonskih migrantov na območju delovanja lekarne. Dopustili bi možnost, da se lahko s soglasjem Ministrstva za zdravje odprejo nove lekarne ali podružnice tudi na razdalji, krajši od 400 metrov, v urbanem okolju in 5 kilometrov na drugih, če to narekujejo potrebe prebivalstva. Občine imajo pristojnost zagotavljati preskrbo z zdravili, zato jih ni mogoče omejevati z ustanavljanjem javnih zavodov samo na sosednje občine. S tem bo vsem zagotovljena dostopnost do zdravil pod enakimi pogoji. Države Evropske unije imajo v povprečju 32 lekarn na 100 tisoč prebivalcev, pri nas pa le 16. Zaradi dnevnih migrantov potrebujejo nekatere občine več lekarn, zato naj se občine same odločajo, koliko lekarn bodo imele in kje, ne pa da to določa država. Prav tako bi dopustili oglaševanje nekaterih storitev, ki se izvajajo znotraj lekarniške dejavnosti, ker to sedaj ni dopustno. Odpravili bi tudi prepoved vertikalnih povezav. V zakon bi vnesli določbo, da lahko javni lekarniški zavodi ustanovijo organizacijo, katere temeljna dejavnost je dobava zdravil. Predlagane spremembe bodo pozitivno vplivale na izdatke zdravstvene blagajne, ker se bo omogočila dostopnost in zniževanje cen zdravil v prosti prodaji. Hkrati pa bo javnim lekarnam omogočeno lažje poslovanje, za njihovo financiranje pa bo potrebnih manj javnih sredstev. Lekarniška dejavnost pri nas deluje dobro. V to smo se prepričali tudi v času epidemije, saj so bile lekarne in farmacevtski strokovni delavci pacientom ves čas dostopni. Opozarjamo, da so spremembe zakonodaje, ki ureja področje lekarniške dejavnosti, vseeno potrebne. Že leta 2019 je bila namreč dana obljuba, da bo potrebne spremembe pripravila stroka v sodelovanju z resornim ministrstvom. Nekateri od članov Poslanske supine nepovezanih poslancev smo bili namreč tudi sopredlagatelji novele zakona o lekarniški dejavnosti konec 2019. Najprej smo želeli doseči odpravo prepovedi vertikalne povezave, ker pa ta predlog ni dobil podpore, je bil sklenjen dogovor, da se časovni rok, v katerem bi morala nastopiti odprava vertikalne prepovedi, podaljša. V tem primeru bi moral Minister za zdravje opraviti ponovno analizo trga zdravil pri nas in proučiti, ali je ta prepoved smiselna zlasti v luči dejstva, da je bil razpis za zdravila na recept za javne lekarne za štiri leta v vrednosti 1 milijarde evrov konec predlanskega leta razveljavljen. Na razpisu je namreč Lekarniška zbornica veletrgovcem z zdravili prepovedala konkuriranje s ceno, ni dovolila dajanja popustov na najvišje dovoljene cene zdravil, prav tako pa je omejila preostale vrste popustov na največ 4 %. Ta razpis je pokazal, da v izogib tovrstnim odklonskim praksam z vertikalno povezavo med javnimi lekarnami in veledrogeristi pri nas ni nič narobe, ker delovanje v takih sinergijah prinaša koristi javnemu zdravstvu in pacientom namesto sledenja interesom zasebnih lastnikov, ki seveda težijo k višji ceni zdravil in jih vodi le dobiček. Takrat je Agencija za varstvo konkurence podala mnenje, v katerem je menila, da »naročnik s pogojevanjem ponudbene cene ter z omejevanjem popustov neupravičeno omejuje podjetniško svobodo ponudnikov in omejuje, da bi ponudniki v skladu z ekonomsko teorijo primerno prilagodili obnašanje na trgu in oddajali ponudbe z dejanskimi tržnimi cenami ter si dejansko konkurirali. Naročnikovo ravnanje onemogoča velik prihranek javnofinančnih sredstev, namenjenih za zdravila.« Konec navedka. Kot sopredlagatelj omenjenih novel sem zadovoljen, da smo uspeli podaljšati rok za implementacijo 26. člena Zakona o lekarniški dejavnosti, ki lekarnam prepoveduje lastništvo veledrogeristov. S tem smo dosegli, da sta namreč dve največji lekarni vertikalne povezave ohranili. Lekarna Ljubljana ima svojega veledrogerista, to je LL Grosist, Mestna občina Maribor, s tem posredno pa tudi Lekarne Maribor, pa Farmadent. S tem smo omenjenima veletrgovcema omogočili nemoteno poslovanje vsaj še za dve leti. Tako so lahko javne Lekarne Maribor in Lekarna Ljubljana, ki nabavljajo zdravila pri LL Grosistu in Farmadentu, svojim prebivalcem še vedno ponujala zdravila po nižji ceni, kot jih ponujajo lekarnarji zasebniki lekarnam in občinam, pa tudi izplačilo dobička, ki ga lahko namenijo za razvoj javnega zdravja, za zdravstvo na primarni ravni in za izboljšave v lekarniški mreži. Zato je takrat Mestna občina Maribor ustavila postopek prodaje. Ker pa je Ustavno sodišče lani zavrnilo pobudo Lekarne Ljubljana za oceno ustavnosti določb tega zakona, ki prepovedujejo vertikalne povezave, so se ponovno začeli pritiski za prodajo obeh veletrgovcev, ker se podaljšanje roka izteče s tem letom. Tako je mariborski mestni svet letos aprila ponovno sprejel program prodaje domačega veletrgovca z zdravili, Farmadent, in program še ne pomeni odločitve o prodaji. Kot poslanca in mariborskega mestnega svetnika me skrbi, da bi prodaja Farmadenta ogrozila veliko kvalitetnih delovnih mest in eno uspešnejših domačih podjetij predalo negotovi usodi v tujih rokah. Mestna občina Maribor je namreč v prejšnjem mandatu podjetje iz lastništva Mariborske lekarne prenesla neposredno na občine ustanoviteljice, ampak ta sprememba lastništva po mnenju Ministrstva za zdravje ne omogoča Farmadentu, da se izogne prepovedi vertikalne povezave. Kljub temu, da je občinski svet Mestne občine Maribor program prodaje sprejel, sem izrazil pričakovanje, da bi Državni zbor zakon, ki vsebuje prepoved vertikalnih povezav, vendarle lahko spremenil pred iztekom roka za prodajo. Zato bom storil vse, kar je v moji moči, da bi Mestna občina Maribor in občine ustanoviteljice še nadalje ostale lastnice Farmadenta, in v teh prizadevanjih nisem osamljen. Opozoriti želim, da Evropska unija ne prepoveduje vertikalnih povezav, kot se to želi prikazati. Sodišče Evropske unije je namreč določilo, da so omejitve glede lastništva in delovanja lekarn dopustne, če gre za varovanje javnega zdravja in če se tako odloči posamezna država članica. Zato je v nekaterih državah članicah Evropske unije dovoljeno, da veletrgovci ustanavljajo lekarne in da lekarne ustanavljajo veletrgovce, v drugih pa je to prepovedano. Mi se bomo jutri odločali, ali smo tozadevno praktični in pametni ali pač nismo. Nekatere države so se za takšno prepoved odločile, ker so nekateri veletrgovci v zasebni lasti bodisi pokupili ali pa ustanovili večje število lekarn v posameznih državah. Naj vam predočim dejstvo, da je v letu 2020 celoten trg zdravil v Sloveniji znašal 767 milijonov evrov, od tega 217 milijonov v bolnišnicah, v lekarnah pa 545 milijonov. V primerjavi z lanskim letom je trg lekarn zrasel za 5,4 %. Vrednost trga zdravil na recept je znašala 482 milijonov evrov, brez recepta pa 63 milijonov evrov. Odločitev za prepoved vertikalnih povezav, torej glas proti temu zakonu, bo zato razveseljiva novica za multinacionalko McKesson Europe, pa tudi za drugega največja veletrgovca z zdravili pri nas − Salus. Obema sta tako LL Grosist kot tudi Farmadent v napoto. Če bi se največja veletrgovca konkurence znebila, če bi ju kupila, bi lahko sama še več zdravil prodajala prav največjima javnima lekarniškima zavodoma v državi, ljubljanskemu in mariborskemu, po cenah in pogojih, ki ne bodo prizanašali javni zdravstveni blagajni in pacientovemu žepu. Naj spomnim, da gre v primeru LL Grosista in Farmadenta za obvladovanje okoli 20 % trga, kar je 160 milijonov letnih prihodkov od prodaje zdravil in za nekaj milijonov evrov dobička. S tem bi na trgu zdravil nastal duopol, saj bi edina resna igralca na slovenskem trgu ostala Salus in Kemofarmacija, ki sta že danes največja. Kemofarmacija v lasti ameriških lastnikov obvladuje trg približno s 300 milijoni evrov, malo manj Salus, pri čemer velja omeniti, da je njegova delniška struktura tako zakrita, da dejanskih lastnikov ni mogoče identificirati. Prav obstoj veletrgovcev, kot sta LL Grosist in Farmadent, bi torej moral biti v skladu z javnim interesom na področju javnega zdravja, saj več konkurentov na trgu pomeni nižjo ceno zdravil za paciente in javne zdravstvene zavode, bolnišnice in lekarne, ki ta zdravila kupujejo. Vertikalne povezave omogočajo, da lastni dobavitelji javnim lekarnam ustrezno in učinkoviteje zagotavljajo oskrbo z zdravili, kot posebno prednost pa navajam dejstvo, da ostanejo sredstva iz veletrgovske dejavnosti občini ali pa javnim lekarnam, ki ga lahko namenijo za razvoj javne zdravstvene dejavnosti in ne gredo za dobiček tujega lastnika. Zakaj? Ker na spletni strani Kemofarmacije lahko najdemo naslednji zapis: »Smo družba v zasebnem lastništvu s prevladujočim deležem tujega lastnika McKesson Europe, vodilnega mednarodnega trgovca na debelo in drobno z zdravili. Podrobnejših posamičnih podatkov o naših poslovnih načrtih in rezultatih javno ne objavljamo. Vključeni so v predstavitev poslovnih rezultatov večinskega lastnika.« Konec navedka. Od tega, ali bo ta zakon sprejet, ni odvisna zgolj prihodnost podjetja Farmadent, temveč tudi kvaliteta javne lekarniške in zdravstvene mreže v več podravskih občinah. Vprašanje je, ali si bo Mestna občina Maribor po prodaji Farmadenta še lahko privoščila podobne odločitve, kot je bila ta, da si bo iz presežka mariborskih lekarn izplačala sredstva v višini 1,25 milijona evrov, ki jih bo namenila zdravstvenima postajama Tezno in Tabor. Ali drugače, in to vas bo zresnilo, bo ta dobiček namesto občanom in občankam občin ustanoviteljic izplačan lastnikom Kemofarmacije, McKesson Europe oziroma McKesson Corporation, ki ima 170 milijard dolarjev letnega prometa. Še enkrat bi rad spomnil tudi, da se je Farmadent prodajal že večkrat in da je leta 2018 Salus zanj dal zavezujočo ponudbo za nakup 91 %, postopek prodaje pa je bil ustavljen, ker je ta zahteval, da si lastniki ne smejo izplačati dobička. Tisti, ki ste že dlje v Državnem zboru, se lahko spomnite, da se je že pri omenjenih novelah iz leta 2017 in 2019 razkrilo, da imata Salus in Kemofarmacija močno prepredene interesne povezave tudi v politiki, ker nekateri tega sploh niso skrivali in celo javno priznali, da so interesno povezani in da zato tudi zagovarjajo, da ta prepoved vertikalne povezave ostane. Opozarjam vas, da se v zvezi s tem zakonom in prepovedjo vertikalne povezave pogovarjamo o denarju in ne o zdravilih. Če bo zakon zavrnjen, bomo LL Grosista in Farmadent pahnili v prodajo pod prisilo, iztržena kupnina za lastnike javne lekarne in občine pa bo nesramno nizka. Kupci se tega zavedajo in bodo to brez sramu in brez milosti v našo škodo in v dobro tujega, če hočete neidentificiranega lastnika, izkoristili. Ponujena cena za nakup Farmadenta je leta 2018 znašala smešnih 8,7 milijona evrov, v primerjavi z njegovo oceno vrednosti med 20 in 30 milijoni. Glasovanje o tem zakonu bo pokazalo, ali smo sposobni preprečiti izgubo dobičkonosnih podjetij, ki so v lasti javnih subjektov, tokrat lekarn in občin. Sam bom v sodelovanju z nekaj kolegi iz Poslanske skupine nepovezanih poslancev storil vse, da bi obvaroval interese javnih lekarn Maribor in Ljubljana pa tudi šestih podravskih občin. S tem bomo obvarovali javni interes na področju javnega zdravja, ker več konkurentov na trgu pomeni nižjo ceno zdravil za paciente kot tudi za javne zdravstvene zavode, bolnišnice, lekarne pa tudi za domove za ostarele, ki ta zdravila kupujejo. Občine in javne lekarne bodo dobiček lahko namenile izboljšavam lekarniške mreže ali pa za zdravstveno mrežo na primarni ravni. Če povzamem, današnja razprava in jutrišnja odločitev bosta pokazali, ali smo kot zakonodajalec sposobni obrniti zakon našim ljudem v prid, bosta pokazali, če v Sloveniji direktivo razumemo kot direktivo ali diktaturo, bosta pokazalo, če smo se kot liberalna družba sposobni upreti interesom kapitala multinacionalk v lastno korist in racionalno, preudarno, predano in pametno omogočiti domačim zlatim gosem, da doma valijo zlata jajca, ali bomo ubili gosi in le foie gras − gosja jetra ponižno postregli preobjedenim neznancem. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Jani Ivanuša, predstavil bo stališče Poslanske skupine SNS. Izvolite.
Hvala lepa. Lep pozdrav še enkrat vsem prisotnim! Tokrat obravnavani zakon zasleduje interes po spremembah več različnih zadev. Kdor spremlja tovrstno področje, ve, da je glavni namen predlagatelja, da ne bi več prihajalo do nepreglednega delovanja na relaciji od proizvajalca do potrošnika, ostale spremembe so le dimna zavesa. Strahotni pritiski morajo biti v ozadju, da se tovrstno področje želi urediti že drugič v tem mandatu. Farmacevtski lobiji so izredno močni, obvladujejo vedno več različnih segmentov naše družbe, navsezadnje tudi pridelavo in predelavo hrane. Ogromno kapitala se steka prav v farmacijo iz osnovnega motiva, da je med ljudmi zdravje visoko postavljena vrednota. Vprašanje je, kdaj se bomo temu lahko uprli, če sploh. Če bo zakon sprejet, se bo vsililo v prodajo lekarniških izdelkov tiste izdelke, ki so v interesu lastnice lekarne, ki pa niso vedno v korist nas potrošnikov, torej bo ponovno v ospredju kapital, ne pa posameznik. Predlagana novost nikakor ne služi osnovnemu namenu lekarne. Lekarne bi morale zagotavljati proizvode za zdravje ljudi ne glede na to, kdo je proizvajalec, saj le na ta način lahko zagotovijo ustrezno strokovno svetovanje. Če bi bili lastniki lekarne gospodarske družbe, ki delujejo le po ekonomski logiki, bi bila ponudba omejena, storitve pa zagotovo manj strokovne, kot so danes. Veliko pove že to, da sama Lekarniška zbornica Slovenije nasprotuje predlaganim spremembam. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Jožef Lenart bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoča. Lep pozdrav vsem prisotnim! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o lekarniški dejavnosti, ki ga je v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Dušanom Verbičem, torej Zakon o lekarniški dejavnosti, ZLD-1, ne izpolnjuje pričakovanj lokalnih skupnosti in uporabnikov po kvalitetnem zagotavljanju storitev ponudbe zdravil na recept, ponudbe ostalih zdravil ter določenih medicinskih pripomočkov. Kako pomembno je, da je vsem uporabnikom omogočen dostop do storitve lekarniške dejavnosti pod enakimi pogoji, se je izkazalo tudi v času epidemije zaradi nalezljive bolezni covid-19, pravijo predlagatelji. Predlagatelj sprememb zakona se sklicuje na povečanje potreb po lekarniški dejavnosti in s tem tudi na potrebno po dodatnih, novih koncesijah za lekarne. S predlogom zakona ZLD-1C se predlaga sprememba 11 členov, med njimi pa tudi treh pomembnih, zato smo v Slovenski demokratski stranki tudi predlagali, da se zakon obravnava po rednem postopku. Pomembnejše spremembe so torej: sprememba meril za mrežo izvajalcev lekarniške dejavnosti; naslednja pomembna sprememba je s področja vodenja javnih lekarniških zavodov, in sicer gre za institut direktorja ter za ureditev medsebojnih razmerij tako imenovanih izključitev pogoja o konfliktu interesov; potem so vertikalne povezave. Kot navaja v svoji razlagi oziroma mnenju Ministrstvo za zdravje, so bili pri pripravi ZLD-1 upoštevani vsi strokovni standardi in drugi veljavni zakoni, predvsem Zakon o zdravilih ter pozitivne in negativne izkušnje iz našega okolja in tujine. Osnovna usmeritev je bila strokovna neodvisnost farmacevtskih strokovnih delavcev. ZLD1 je bil med drugim sprejet tudi zaradi nesoglasja Evropske komisije in med drugim v smeri nedorečenih kriterijev za ustanavljanje lekarn, torej sledilo se je direktivi EU. Prav tako Ministrstvo za zdravje in Lekarniška zbornica Slovenije trdita, da so bili pri sprejemanju obstoječe zakonodaje udeleženi vsi deležniki, da se je torej dosegel kompromis v dobro vseh, v ospredju pa je bila skrb za ljudi, kar je prioriteta lekarniških strokovnih delavcev še danes. Razlogi za prepoved vertikalnih povezav v obeh smereh proizvajalec−veledrogerist−lekarnar je namen določb 26. člena ZLD-1, s katero zakonodajalec absolutno prepoveduje vertikalne povezave, JV, strokovne neodvisnosti farmacevtom, katerih temeljno vodilo je skrb za zdravje posameznika ter varovanje javnega zdravja, minimaliziranje ekonomskega vpliva na strokovne odločitve farmacevtov ter delovanje izvajalcev lekarniške dejavnosti v skladu s strokovnimi, etičnimi normami. Z drugimi besedami, potrebno je zagotavljati strokovnost, dostopnost, slediti potrebam državljanov po kvalitetnih lekarniških storitvah in zagotavljati lekarnam dovolj sredstev za kritje stroškov in plačilo kadrov farmacevtu. In dobro bi bilo, da bi vsaka lekarna imela vsaj enega strokovno usposobljenega svetovalca na nivoju magistra farmacije. To niso neka teoretična zahteve in pogoji, ki bi si jih kdorkoli dovolil prepisati od drugje, to so izsledki iz izkušenj in prakse ter trenutne situacije stanja na terenu. Mnenja so sicer različna, spet imamo zagovornike predloga in nasprotnike. Nekateri smo mnenje, da bi se s predlogom porušilo ravnotežje dostopnosti. Med manjšimi občinami in tamkajšnjimi prebivalci je prisotno mnenje, da bi se s predlagano uredbo zgodilo, da bi se javne lekarne še bolj selile v urbano okolje, na podeželju pa bi sčasoma izginjale. Taka je tudi teorija oziroma napoved lekarniške zbornice. Spet druge, večje skupine lekarn, kot je na primer javni zavod Lekarne Ljubljana, je za bolj liberalen pristop in za zmanjšanje omejitev za odpiranje novih lekarn po potrebi. Temu pa nasprotujejo zasebni lekarnarji koncesionarji. Predlagatelj zakona je tudi za bolj liberalno razvijanje lekarniškega sistema in bolj svobodno pobudo. Vedeti pa je potrebno sledeče. Lekarniška dejavnost je tesno vezana na zdravstveno dejavnost kjerkoli že ta je. Gre pa tudi za obvezno zagotavljanja varovanja javnega zdravja. Zato popolnoma brez regulacije zakonodajalca ne bo šlo. V Slovenski demokratski stranki si ne želimo, da bi iz lekarn naenkrat zaradi popolne liberalizacije sistema nastale trafike z vsemi kremami in mažami, strokovnost pa bi upadla. Prav tako pa ne moremo mimo dejstva, da je s strani lokalnih skupnosti bil podan resen apel, da naj Lekarniška zbornica in Ministrstvo za zdravje omilita pogoje, da bodo občine lahko svojim občanom lažje in hitreje zagotovile lekarniško storitev v svojih lokalnih skupnostih. V cilju zagotovitve strokovnosti, dostopnosti in celovite lekarniške storitve smo se v Slovenski demokratski stranki odločili na osnovi mnenja, da predlog prinaša nekaj dobrih in nekaj pomanjkljivih rešitev. Zakonu o lekarniški dejavnosti ne bomo nasprotovali oziroma bomo podprli sklep, da je primeren za nadaljnjo obravnavo, kjer se ga bo s skupnimi močmi in znanji še izpopolnilo, da bo dosežen primarni cilj lekarniške dejavnosti − skrb za ljudi.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Jani Möderndorfer. Predstavil bo stališče Poslanske skupine LMŠ. Izvolite.
Me veseli, da je predlagatelj zbral pogum in seveda vložil predlog zakona, o katerem smo večkrat razpravljali v Državnem zboru. Glavni in osnovni namen Zakona o lekarniški dejavnosti številka ena je bil dosežen − da se je takrat celovito in zelo kvalitetno uredilo določena vprašanja v samem Zakonu o lekarniški dejavnosti. Odprta pa so seveda ostala vsaj tri ali štiri stališča, ki so odprta še danes. Govorimo galenskih proizvodih, govorimo o oglaševanju, govorimo o vertikalni povezavi in govorimo seveda tudi o pogojih odpiranja novih lekarn, glede seveda na pogoje, ki so postavljeni v zakonu. Danes govorimo o zakonu o več ali manj samo o dveh stvareh − govorimo o vertikali in govorimo o področju, kjer je bilo veliko govora o samem odpiranju in možnosti povezovanja občin in sodelovanja pri umeščanju lekarn v prostor. Naj spregovorim najprej o prvem delu − o vertikalni povezani. Vse tiste, ki danes govorite in razpravljate ali pa boste razpravljali, kako je vertikalna povezava dobra in zagotavlja neodvisnost farmacevtov, se potem, glede na to, da ta določba sploh še ni uveljavljena in sploh še nikoli ni bila uveljavljena v državi, sprašujem, ali sedaj farmacevti niso neodvisni. Namreč, ker če bi res bilo tako, potem se sprašujem, kaj je z našimi farmacevti. Namreč ta določa, če zakon ne bo spremenjen, bo začela veljati šele konec leta oziroma s 1. 1. naslednje leto. Torej so vse tiste izjave o neodvisnosti farmacevtov iz trte zvite. Druga stvar, ki je pomembna pri sami vertikali, pa je, da veste, da v svetu velja eno pravilo, OECD in pa svetovna Organizacija združenih narodov sta jasno napovedali, da so tri panoge, ki bodo v naslednjih 50 letih najbolj pomembne in se bodo tudi najbolj razvijale, to so pridelava hrane, skrb za starejše in farmacija, in o tem teče tudi boj v našem slovenskem prostoru. Mi imamo v Sloveniji 40 grosistov, ponavljam 40 grosistov, ampak samo štirje so tisti, ki so playerji v tem prostoru. Vse ostalo je, če boste pogledali v razvid na Bizi, boste videli, da pravzaprav praktično gre za večino podjetij, ki pravzaprav nimajo niti enega evra prometa oziroma gre še za tri manjše družbe, ki so pa v resnici v lastniški povezavi. Dve od teh sta v povezavi dveh velikih firm, ki jim gre za to, da se vertikalna povezava prekine v javnem delu. Kemofarmacija ima seveda v lastništvu Vitafarm, ki dela s 15 milijoni, in pa Salus, ki je kupil, tisti, ki ne veste, Sanolabor. In vsepovsod, kjer piše Sanolabor, je v resnici lastnik Salus. To je zelo pomemben podatek, kajti moral bom popraviti kolega, namreč ne gre za 20 odstotkov na trgu, ki ga obravnavata dva grosista, to se pravi mariborskega in ljubljanskega, ampak gre praktično za skoraj 30 odstotkov. In to je zelo pomemben za ti dve podjetji, ki seveda vesta, da če se bo uveljavila določba s 1. 1. 2022, bosta končno v svoj portfelj dobili dodatni denar, ki pa je zelo pomemben iz naslednjega naslova. Firma Kemofarmacija, ki je v tuji lasti Nemcev oziroma Američanov, bo seveda nagrajena, ker bo dobila praktično več kot tretjinski delež na slovenskem trgu. Dočim Salus, ki ima skrite lastnike, pa vsi vemo točno, kateri so, in so Slovenci, pa bo končno lahko s pridobitvijo novega tržnega deleža tudi to firmo prodal za bistveno lepše denarja in točno to napovedujem, da se bo zgodilo, če bomo to dopustili. Zakaj je to pomembno? Zato, ker bomo imeli na koncu samo še dva playerja v slovenskem prostoru, dva velika grosista, ki bosta res postavljala pogoje, pa se bodo farmacevti lahko postavili na trepalnice, ampak pogoji takšni, kot jih bodo določili oni, in točno to bodo lahko prodajali. Kar se tiče regulacije. V slovenskem prostoru imamo mi dva velika regulatorja, ki bdita nad tem, kaj je s slovenskimi zdravili. Eno je agencija, ki jasno bdi nad tem, kakšna zdravila se sploh lahko prodajajo, in drugo je nenazadnje, kar je zelo pomembno, pa zdravstvena blagajna, ki pa določa mejo, kakšna zdravila se bodo prodajala za tisto ceno, kar mi dobavljamo po receptu. Zakaj je to pomembno? Kajti v tem delu cene je pa seveda variabilni del, kjer se pa delajo zaslužki. In to je tisti del, kjer je dopusten, kjer se ustvarja marža. In danes, ko imamo grosiste, ki so v javni lasti, poudarjam, ki so v javni lasti, je več kot jasno, da zato prihaja do razlik v ceni in je v Ljubljani zato aspirin cenejši kot v Celju, pa če mi to hočemo ali ne. Tisti trenutek, ko bomo ukinili te grosiste, bodo te cene drastično zrasle. Zrasle bodo pa zato, ker Lekarna Ljubljana ne bo več mogla postavljati limita in zagotavljati svojim uporabnikom nižje cene, ampak jih bo lahko samo takšne, kakršne jih bo prodal eden od dveh grosistov. Zato tisti, ki si delate utvaro, da bomo rešili s tem vse probleme − jih ne bomo. Na Ministrstvu za zdravje ena oseba, ena oseba pravzaprav že vsa leta do zdaj, mimogrede bila je nekoč v službi v Salusu, danes pa je na Ministrstvu za zdravje, ustvarja in seveda pritiska, da do te vertikalne prekinitve tudi pride. In ni slučaj, da je temu tako. In če si bomo mi tukaj mazali oči in se skrivali in govorili o nekih direktivah, da je temu res tako, bomo naredili samo v Sloveniji veliko škodo. Povejte mi en argument, en samcati argument, zakaj bi ukinjali grosiste, ki so praktično v lasti 100 % lasti lekarn oziroma v mariborskem primeru občin, lokalne skupnosti. Bi jih ukinili zato, da si bodo ta trg razdelili tujci. En argument, pameten argument. Če je argument neodvisnost farmacevtov, mi povejte, kakšno vlogo bo farmacevt imel kasneje, ko bo še vedno v lekarni nekdo direktor, ki ni farmacevt. Povejte. Nobene. Neodvisnost in strokovnost si farmacevti zagotavljajo s strokovnostjo in da znajo reči tudi ne takrat, ko je to potrebno, ne glede na to, kdo upravlja s samim grosistom. Da je pomemben grosist, se je izkazalo v času epidemije. Eni se temu seveda posmehujete, dejstva so pa naslednja. V Ljubljani, če ne bi bilo grosista, ki je dodatno zagotovil zdravila v višini 8 milijonov, določbe Vlade, ki je določila, da lahko vsak prejme samo en izvod zdravila, se pravi, en produkt zdravila na recept, to praktično ne bi bilo izvedljivo. Pa vam povem zakaj? Ker ne bi bilo dovolj zalog. Zasebniki imajo že danes resen problem, ker tega v resnici ne morejo zagotavljati. Nimajo kapacitet zaradi tega, ker tudi nimajo tolikšnega kapitala, zato vedo, da se ne morejo boriti proti velikim in zato pristajajo na vse mogoče kupčije velikih grosistov zato, da seveda lahko speljejo tisti podel, to pa je končna prodaja. Seveda so lekarne posebnega pomena. Lekarne niso trgovina. Vsi, ki to trdite, imate prekleto prav. Vendar je Evropsko sodišče jasno povedalo, da so grosisti pa v okviru svobodne gospodarske pobude. Ker če temu ne bi bilo tako, Salus in Kemofarmacija ne bi obstajala, zato nehajmo fantazirati in pripovedovati pravljice, da so to grosisti pod nekim posebnim pomenom. Ker niso. Vsakdo jih lahko ima. Nenazadnje morate vedeti nekaj, Univerza v Ljubljani ima tudi svoja podjetja, ki jih ustanavlja. Po tej logiki, recimo, dam primer, ne razumem, zakaj v enem delu javnega sektorja to prepovedujemo, v drugem delu to masovno dovoljujemo. Skratka te stvari preprosto ne gredo skupaj in ne zdržijo. Drugi del, ki je pomemben v tem zakonu, pa so seveda omejitve, kdaj in kje se lahko ustanavljajo lekarne. Nekaj občin se strašansko boji in nekateri ste danes tudi javno izrazili to, kar ste seveda prebrali v dokumentih, ki so nam jih poslali vsem nam poslancem in poslankam, to pa je, da obstaja bojazen in strah, da se bodo lekarne zdaj v glavnem samo še ustanavljale v mestih. To seveda preprosto ne zdrži, ker če bi bilo temu res tako, potem lekarne, recimo konkretno Lekarna Ljubljana, ki ima ta hip tudi največ interesa, ne bi ustanavljala lekaren tam, kjer so začele banke in pošte zapirati svoje poslovalnice. Ravno kontra se dogaja. Je pa res, da seveda ne odpira tam, kjer lokalna skupnost ne izkaže interesa. Saj v končni fazi je lekarniška dejavnost na primarnem nivoju, kar pomeni, da mora o tem odločati lokalna skupnost. Mi v Republiki Sloveniji še vedno ne želimo in nočemo dati lokalni skupnosti tiste veljave, to pa je lokalna samouprava, ki je neodvisna od države, in zato hočemo imeti po novem zraven še soglasje Lekarniške zbornice in istočasno še Ministrstva za zdravje. Lepo vas prosim, pa kaj še. Pa kaj še! Bo zdaj Ministrstvo za zdravje vedelo bolje od lokalne skupnosti, kje so potrebo po lekarni in kako je ta mreža razdeljena? Ministrstvo za zdravje, oprostite, ena oseba, zopet ena in ista oseba predlaga ministru, kakšne bodo rešitve na področju lekarniške mreže. Zato se mi zdi ta ukrep skrajno neprimeren. Je pa res, da si je Ministrstvo za zdravje dovolilo še en svojevrsten ukrep, to pa je, da je začelo Ljubljani, ko je želela odpreti lekarno, reklo, da je pomembno število prebivalcev. Število prebivalcev, se strinjam, da je merilo, ko postavljamo različne, takšne in drugačne oblike javnih mrež. Vendar je treba upoštevati, kdo vse pride v to mesto. Mi smo ugotavljali na področju primarnega zdravja, da pravzaprav imamo resne probleme, ker v določena mesta pač gravitirajo še druge oblike ljudi, to so študentje, turisti in pa dnevni migranti, ki se vozijo v službo. Kaj to pomeni? To seveda pomeni dodaten priliv in pritisk na odjemna mesta določenih storitev, zdravstvenih storitev, v našem današnjem primeru pa lahko seveda govorimo tudi o lekarniški mreži. In to je seveda zanimivo, ker Ministrstvo za zdravje po novem trdi naslednje, da zdaj ni več v Ljubljani pomembno samo število prebivalcev v Ljubljani, ampak je zdaj po novem že kar četrtna skupnost odločujoča, se pravi, število prebivalcev v četrtni skupnosti. To je nekaj takšnega, kot da bi v neki drugi manjši občini, kjer četrtnih skupnosti ni, ne bilo pomembno število občine, ampak v resnici vaška skupnost. Mislim, res smo prišli na vse nemogoče konce ob tem, da to seveda v zakonu sploh nikjer ni zapisano. Sploh to nikjer ni določeno. To je preprosto pač neka odločitev zopet neke uradnice na Ministrstvu za zdravje, ki pač na ta način onemogoča že vrsto let, da bi se lahko določene stvari sprovedle. Sam menim naslednje. Konkurence med javnimi lekarnami in zasebnimi lekarnami pravzaprav ni, v resnici ne. Vsi zasebni lekarnarji, ki so s koncesijo odprli lekarne, vedo, da seveda lahko s kapitalom, ki ga imajo na razpolago, predvsem govorim iz vidika skladišč, poslujejo toliko, kolikor seveda imajo kapitala. Vsaka večja javna lekarna pa seveda ima to prednost, ker vi veste, da po zakonu mora vsaka lekarna zagotavljati tolikšno in tolikšno rezervo blaga, zato da ima lahko vsak trenutek na razpolago za potrebe, ki jo seveda odjemalci potrebujejo, bistveno lažje si privošči in je seveda tudi hitrejša v dobavi. Na primer, če pridete k zasebniku in rečete, da bi radi neko zdravilo, vam dostikrat reče, pridite jutri, pa vam bomo dobavili. In v tem enem dnevu seveda zasebni lekarnar pride in priskrbi to zdravilo. Če pridete v javno lekarno, pa reče, pojdite v tisto poslovalnico in tam to imajo, ali pa, čez eno uro boste imeli to zdravilo, samo da pripeljemo iz skladišča. Zaradi tega, ker imajo bistveno večje možnosti, da si privoščijo tako velike zaloge. Ker je zakon jasno napisan. In tukaj bi kvečjemu Ministrstvo za zdravje moralo koncesionarjem omogočati, da se ta nivo bistveno zmanjša, zato da bi lahko lekarnarji dobavljali tista zdravila, ki gredo bistveno bolje in več v promet. Ampak to je že stvar diskusije, zato seveda tukaj predvsem apeliram na vse nas poslanke in poslance, dajmo se vsaj enkrat držati enega pravila. Zlata kura, ki nosi zlata jajca, je fino, da jih imamo, vendar, lepo vas prosim, ne ubijajmo zlatih kur. Ko bomo enkrat ubili zlato kuro, zlatih jajc več ne bo. Res jih ne bo. Lokalne skupnosti z denarjem tako, kot je danes že nekdo povedal, z dobičkom vračajo to po odloku nazaj v zdravstveno dejavnost in v tisto sfero, ki omogoča prebivalcem bolj kvalitetno in zdravo življenje. Še enkrat ponavljam, v Ljubljani se je z 21 milijoni evrov prenovilo praktično vse strehe osnovnih šol in vrtcev, ki so bile narejene iz azbesta, obnovili so se vsi zdravstveni domovi na račun tega denarja. Povejte mi, kdaj bosta Salus in Kemofarmacija dala en evro za en vrtec, za eno šolo, za eno zdravstveno ambulanto. Nikoli, ker bodo lastniki tujci.
Hvala lepa. Naslednja je na vrsti mag. Bojana Muršič. Predstavila bo stališče Poslanske skupine SD. Izvolite.
Hvala, podpredsednica, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Zakon o lekarniški dejavnosti je bil v preteklosti deležen nekaj poskusov in sprememb in dopolnitev. Nekajkrat je na poslanske klopi prišel s strani Vlade, nekajkrat pa so spremembe ter dopolnitve omenjenega zakona na naše klopi prišle s strani poslanskih kolegov. Spremembe so se nanašale na različna področja zakona. Skupna točka v večini teh pa je bila odprava vertikalnih povezav. Tudi današnji zakon je prišel izpod peres poslanskih kolegic in kolegov. Predlagatelji v uvodu navedejo, da smo družba, ki se hitro stara, v celotni Evropi beležimo porast deleža starejših prebivalcev, ki so stari nad 65 let. Po njihovem mnenju bo izvajanje lekarniške dejavnosti v starajoči družbi vse bolj pomembno. Vse več bomo koristili lekarniške storitve, zato je po njihovem mnenju nujno, da se zakonsko uredi ustrezna dostopnost do zdravil za vse državljanke in državljane. Glavni cilj zakona so dostop do lekarniških storitev pod enakimi pogoji, zagotovitev kakovostne lekarniške storitve ter kakovostno in učinkovito preskrbo z zdravili. Rešitve, ki so si jih v vrstah predlagatelja zamislili, urejajo gravitacijsko območje ter ureditev položaja dnevnih in sezonskih migrantov pri določanju lekarniške mreže. Odpravljajo se neustrezne omejitve soustanoviteljstva javnih lekarniških zavodov na sosednje občine ter implementacija direktiv Evropske unije. Ob pregledu zakona smo v Poslanski skupini Socialnih demokratov ugotovili, da bi se z nekaterimi rešitvami morda tudi lahko strinjali, nekatere rešitve pa se nam zdijo malce sporne. Ob branju zakonskega predloga smo prejeli kar nekaj mnenj ter stališč različnih deležnikov, ki se jih spremembe ter dopolnitve tudi dotikajo. Odzivi so različni. Nekateri zakon podpirajo in v njem vidimo dobre rešitve, drugi spet opozarjajo, da je morebitno sprejetje tega zakona lahko še škodljivo za lekarniško dejavnost v Sloveniji. V prejetih stališčih lahko preberemo, da bo sprejetje zakona imelo veliko negativnih posledic na mrežo javnih lekarn. Prišlo naj bi do ogrožanja strokovne neodvisnosti farmacevtskih delavcev in ekonomskega vpliva na strokovne odločitve farmacevtov. V Poslanski skupini Socialnih demokratov menimo, da je potrebno ohranjati, zagotavljati ter krepiti javno mrežo lekarn, ki bo našim državljankam in državljanom nudila dostopna in kakovostna zdravila ter tudi svetovanje. Smo pa mnenja, da se je novele lekarniškega zakona potrebno lotiti tudi širše in bolj poglobljeno, zato tudi predlagamo, da se morebitne ugotovljene težave in neskladja tudi odpravijo. Ta odprava pa mora biti opravljena na način, da bo v oblikovanje vsebina zakona vključena čim širša zainteresirana javnost ter stroka in da bomo na koncu prišli do zakonske materije, ki ne bo povzročala neskladij in bo zagotavljala našim državljankam in državljanom kakovostno in javno dostopno mrežo lekarn, ki bodo nudile kakovostna in dostopna zdravila. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Miha Kordiš. Predstavil bo stališče Poslanske skupine Levica. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoča. Oskrbo z zdravili v tej državi v Levici kot socialisti pojmujemo na enak način kot zdravstveni sistem − kot nekaj, na čemur se ne dela dobiček, kot nekaj, kar ni namenjeno biznisu, ampak zadovoljevanju osnovnih potreb državljank in državljanov. Če je slovenski javni zdravstveni sistem že 30 let tarča privatizacijskega obleganja, če smo kratki za 500 milijonov evrov vsako leto za investicije v ta javni zdravstveni sistem, pa se ta še vedno nekako drži v zasledovanju družbenega mandata, to je oskrba državljank in državljanov z zdravstvenimi storitvami, je na področju lekarn slika nekoliko drugačna. Do neke mere je področje lekarniške oskrbe privatizirano, ni pa to področje liberalizirano. Se pravi, ne glede na to, ali imamo javne lekarne ali imamo zasebne lekarne, je regulacija taka, da varuje ljudi pred raznoraznimi malverzacijami oziroma pred avtohtonimi tendencami kapitalizma, ki se kaj lahko prikradejo v prav vsako panogo takoj, ko jo država spusti izvajati. Kakšne so posledice oskrbe z zdravili kot biznisa, vemo. Verjetno največja nevarnost je prekomerna uporaba zdravil. Če lekarne delujejo kot običajni biznisi, če niso primerno zavarovane s temeljnimi regulativami, potem seveda po tržnih principih poskušajo maksimizirati dobiček. In kako lahko lekarna maksimizira dobiček? Ja, če je to trgovina, ki prodaja zdravila, edino na način, da prodaja še več zdravil. In ljudje, ki zdravil sploh ne bi potrebovali ali jim v prevelikem obsegu celo škodujejo, pridejo v lekarno, ta zdravila kupijo, denar v lekarni pustijo, jih konzumirajo, sami sebi naredijo škodo, s tem škodujejo tudi javnemu zdravstvenemu sistemu. Na srečo nismo še v taki, lahko rečemo, ameriški situaciji na področju oskrbe z zdravili pri nas. Zakon, kot ga imamo trenutno, je približno ustrezen, je pa zelo neustrezno to, kar danes obravnavamo − tipičen lobističen zakon, prestreljen z lažmi in vrsto napačnih sklepanj. Njegovi predlagatelji pravijo, da smo družba, ki se stara, da imamo vse več dnevnih migrantov, in iz tega nekako uspejo potegniti zaključek, da za to pa potrebujemo več lekarn. Kar sploh ni res. Sploh si ne predstavljam, kako lahko to dvoje zloži skupaj in pride do tega zaključka, da potrebujemo več lekarn, kaj šele da bomo do več lekarn prišli na način, da bomo sprostili regulacije, ki sedaj omejujejo proliferacijo lekarn na način običajnega biznisa. V resnici gre za zakon županskega lobija in nič kaj več. Prej sem dejal, da je področje lekarništva pri nas do neke mere privatizirano, da pa ni liberalizirano. Moram na tem mestu malo podrobneje prijeti za to, ko rečem, da je privatizirano. Lahko je dejavnost pravnoformalno privatizirana, nekdo vodi lekarno kot zasebnik, ima koncesijo, lahko pa imamo, tako kot v primeru ljubljanskega župana in Ljubljanskih lekarn, de facto privatizirano lekarno, ki je v javni lasti, ampak se z njo dela kot z običajnim komercialnim fevdom. Rezultati na koncu dneva so enaki. In interesi po širjenju lovk županskega lobija so v ozadju tega zakona. Seveda v Levici podpiramo javne lekarne, ampak te javne lekarne morajo delovati v javno korist in ne da se zgolj spreminjajo v korita, tokrat pač šerifov na lokalni ravni. Zakon, kot ga obravnavamo, bi pomenil monopolizacijo, centralizacijo in uničenje manjših lekarn, tudi koncesionarjev na področju lekarništva in na koncu bi prišli do še več lekarn in do porasta porabe zdravil in ne boljše zdravstvene oskrbe ali dostopnosti zdravil za državljanke in državljane. Še eden izmed argumentov, ki stoji za tem zakonom, je, da imamo pri nas podpovprečno število lekarn glede na Evropsko unijo. Ta podatek dejansko drži, ampak je podpovprečnost v številu lekarn v resnici znak razvitosti. Kje je najmanj lekarn? V razvitih državah, recimo v skandinavskih. Kje jih je največ? V podrazvitih državah, ki mejijo na tretji svet, kot so to Grčija, Bolgarija in podobno. Zakaj je tam največ lekarn? Zaradi tega, ker so najbolj sesuti zdravstveni sistemi, še posebej javni zdravstveni sistemi, ki naj bi servisirali potrebe, in je posledično zdravstvena oskrba državljank in državljanov slaba, ljudje se pač zdravijo sami, kakor vejo, kakor znajo in se obračajo na lekarne po zdravila, če seveda imajo denar za to. Posledica tega je večja prodaja zdravil brez recepta, prehranskih dodatkov. Dobili so torej več lekarn, niso pa dobili več zdravja. Tudi če pogledamo splošne zdravstvene podatke, so te države z večjim številom lekarn, višjo konsumpcijo zdravil, slabše od, recimo, Skandinavije, ki ima manjše število lekarn. Slovenija bi se rada s takimi predlogi, kot je današnji, premaknila po podobni poti, če vemo, da smo že zadnje leto in pol pospešeno izpostavljeni pritisku po privatizaciji javnega zdravstvenega sistema. Opustošen javni zdravstveni sistem, kot sem že izpostavil, se bo tako ali drugače prevedel v večjo konsumpcijo zdravil, ko bodo ljudje iskali načine, da pomagajo sami sebi. Še toliko lažje jim bodo priskočili na pomoč v kakšnih lekarnah, če se število lekarn poveča in če se regulacije, ki trenutno urejajo področje lekarništva, sprostijo. Amerikanizacija lekarništva je torej tista glavna nevarnost, ki nas mora pri tem zakonu skrbeti. Eventualno s to deregulacijo pride monopolizacija trga, oblikovanje monopola oziroma duopola. S konkretnimi določbami v temu zakonu lahko to intenco raztolmačimo. Ta prvi je redefinicija gravitacijskih območij lekarn na način, da bi ta vključevala tudi dnevne in sezonske migrante. To je nek kvantitativen, za lase privlečen argument. Če je na nekemu območju 6 tisoč ljudi, imaš po zakonu pravico ustanoviti novo lekarno. To je že obstoječa regulativa. Če jih je več kot 2 tisoč 500, lahko ustanoviš podružnico. No, ta zakon v tovrstna gravitacijska območja posega in bi pomenil, da se lahko na istemu teritoriju pojavi več lekarn z agresivnejšo komercialno promocijo. Podobno se črta besedica »sosednjih« v določbi, da mrežo lekarniške dejavnosti v skladu s tem zakonom na primarni ravni zagotavlja občina ali več sosednjih občin skupaj. Se pravi, da bi mrežo na primarni ravni lahko sestavljale tudi občine, ki ne mejijo ena na drugo. Če mi že prej niste verjeli, ko sem dejal, da gre za lobističen zakon, potem vas ta določba zagotovo prepriča. Nadalje, predlagatelji dopolnjujejo in rušijo člen, ki določa mrežo lekarniške dejavnosti na primarni ravni, člen, ki določa najmanjše možne razdalje med lekarnami in podružnicami lekarn na urbanih in ruralnih območjih. Tu dodajajo, da ta odstavek ne velja, če se pridobi soglasje Ministrstva za zdravje, ampak dalje brišejo potrebo, splošno potrebo po soglasju ministrstva za ustanovitev lekarn. In za zaključek lajšajo še pogoje za to, kdo je sploh lahko direktor javnega lekarniškega zavoda. Natančneje, brišejo tretjo alinejo tretjega odstavka 33. člena, ki pravi, da je za direktorja javnega zavoda lahko imenovan, kdor ni hkrati član sveta zavoda istega ali drugega javnega lekarniškega, zdravstvenega ali socialnovarstvenega zavoda. Za zaključek. V Levici si želimo javno mrežo lekarn, ki bi v celoti delovala pod okriljem javnih organov pod nadzorom izvoljenih predstavnikov in pod usmeritvami za zasledovanje družbenega mandata in ne kakršnegakoli dobička. Za to smo se tudi v preteklosti že borili v tem državnem zboru v prejšnjemu mandatu, za to, da se, recimo, prepovedo vertikalne povezave, ki bi integrirale maloprodajo in veleprodajo zdravil, ker imamo svarilnih primerov iz drugih držav križem sveta več kot dovolj, kaj tovrstna monopolizacija trga pomeni. Kolateralna škoda tega reza v vertikalne povezave pa so seveda javne lekarne, ki delujejo pod občinskim okriljem, za katere smo pa ravno tako tudi v preteklosti že večkrat predlagali, da morajo zanje veljati drugačne določbe, da če gre za javno instance pod javnim okriljem, ne sme biti posledica zakona in določb zakona, ki preprečujejo vertikalne povezave, ta, da se javne lekarne ali javne veledrogeriste na občinski ravni privatizira, ampak se jim mora dovoliti organizirano delovanje. Znotraj tega, uvodoma v stališču sem že pojasnil, nastopi pa še nek drug problem, da tudi če imamo tukaj javno lekarniško infrastrukturo, imamo opravka z župani, lokalnimi šerifi, ki s to infrastrukturo delajo kot svinja z mehom, jo dobesedno plenijo, namesto da bi svoj mandat razumeli za dobrobit ljudi, za uresničevanje družbenih ciljev in ne kot zgolj nek egotrip moči, zdravje ljudi pa naj bo potem kolateralna škoda tega. V Levici bomo seveda nasprotovali temu predlogu zakona. Hvala.
Hvala lepa. Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Ko razpravljamo o lekarniški dejavnosti, v Novi Sloveniji zastopamo izhodišče, da naj javni zavodi poskrbijo za lekarniško oskrbo prebivalstva, zlasti na območjih, ki za koncesionarje tržno niso zanimivi, tudi na podeželju. V Poslanski skupini Nova Slovenija – krščanski demokrati vedno znova poudarjamo, da je izjemnega pomena to, da imajo vsi državljani ustrezen dostop do oskrbe z zdravili ne glede na to, ali zdravila zagotavlja koncesionar ali javni lekarniški zavod, zato so razlikovanja v prid javnih zavodov neutemeljena. Večjo izbiro in nižje cene dosežemo z več konkurence ne z monopolizacijo trga v prid javnim zavodom, zato je s tega vidika pomembno, da se ustanavljanje lekarn sprosti, vendar ne na račun nižje strokovnosti. Strokovnost zaposlenih, na katero moramo biti v lekarniški dejavnosti še posebej pozorni, je izjemnega in ključnega pomena. Vsak, ki vstopi v lekarno bodisi po zdravila ali medicinske pripomočke, pričakuje, da bo od zaposlenega, navadno je to magister farmacije, dobil zanesljiva navodila za jemanje zdravil oziroma uporabo medicinskih pripomočkov pa tudi, da mu bodo v lekarni odgovorili na morebitna dodatna vprašanja za boljše poznavanje samega zdravila ali medicinskega pripomočka. Pričujoči predlog zakona med drugim prinaša spremembo opredelitve gravitacijskega območja, v katerega bi se po novem vštevali tudi dnevni in sezonski migranti na območju delovanja lekarne. Dodaja se tudi možnost ustanavljanja lekarn na krajših razdaljah od predpisanih, če to narekujejo potrebe prebivalstva. Na urbanih območjih je predpisana razdalja 400 metrov, na drugih območjih pa 5 kilometrov do druge lekarne. Poslanci Nove Slovenije bomo danes pozorno poslušali razpravo o noveli Zakona o lekarniški dejavnosti in od tega bo odvisno naše glasovanje.
Hvala lepa. Mojca Žnidarič bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra.
Hvala za besedo, predsednik. Lep pozdrav vsem prisotnim! Že dolgo vemo, da se soočamo z neizogibnimi demografskimi spremembami. Zaradi manjšega števila rojstev kot v preteklosti in podaljševanja trajanja življenja se soočamo s hitrim staranjem prebivalstva, ki naj bi bilo v Sloveniji bolj intenzivno kot v povprečju Evropske unije. Po podatkih Urada za makroekonomske analize in razvoj bo naraščanje deleža prebivalstva, starejšega od 65 let, pomembno vplivalo na povečanje izdatkov za pokojnine, zdravstvo, dolgotrajno oskrbo in za druge s staranjem povezane izdatke. Slovenija po višini teh v prihodnosti znatno izstopa v primerjavi z drugimi državami Evropske unije. Staranje prebivalstva bo zahtevalo tudi spremembe na področju socialnega varstva, zaposlovanja ter odzive politik na številnih drugih področjih, tudi na prilagoditvi okolja in storitev starejšim. Iz navedenega lahko sklepamo, da obstaja povezava med izdatki Zavoda za zdravstveno zavarovanje, namenjenimi lekarniškim storitvam in demografskimi spremembami, čeprav slednje še zdaleč niso edine, ki so prispevale k povečanju sredstev namenjene za lekarniško dejavnost v zadnjih petih oziroma šestih letih. Dejstvo pa je, da je izvajanje lekarniške dejavnosti v starajoči se družbi, v katero zagotovo sodi tudi Slovenija, vedno bolj pomembno. To kažejo tudi podatki o povečanju števila farmacevtov na tisoč prebivalcev v Sloveniji. Leta 2015 je bilo na tisoč prebivalcev 0.58 farmacevta, leta 2019 pa že 0,7 farmacevta. Nedvomno drži, da prebivalci v čedalje večji meri koristijo lekarniške storitve, pri tem pa nedvomno moramo slediti cilju, da vsem zagotovimo ustrezno dostopnost zdravil pod enakimi pogoji. Ena od rešitev, ki bi lahko vodila do tega cilja, je tudi deregulacija lekarniške dejavnosti. Izkušnje kažejo, da je le-ta običajno usmerjena v povečanje dostopnosti zdravil in zniževanje cen zdravil v prosti prodaji. Rešitve v noveli Zakona o lekarniški dejavnosti lahko strnemo v štiri sklope. Prvi sklop se nanaša na pojem gravitacijskega območja. Ta pojem se namreč spreminja tako, da so po novem v definicijo vključeni tudi dnevni in sezonski migranti. Slednji absolutno vplivajo na učinkovito preskrbo z zdravili in medicinskimi pripomočki na določenem območju. Tudi oni se v času svojega bivanja na določenem območju oskrbujejo z zdravili in medicinskimi pripomočki. V drugi sklop sprememb lahko uvrstimo tiste, ki se nanašajo na po našem mnenju neustrezne omejitve soustanoviteljstva javnih lekarniških zavodov na sosednje občine. Občina ima namreč v skladu z veljavno zakonodajo originalno pristojnost zagotavljati preskrbo z zdravili, pri tem ni smiselno, da se jih po soustanavljanju javnih zavodov omejuje samo na sosednje občine. Gre namreč za nelogično omejevanje občin pri izvajanju njene izvorne pristojnosti, to je zagotavljanje lekarniške dejavnosti na primarni ravni. Poleg tega ni nobenega trdnega razloga, zaradi katerega se občine ne bi mogle odločiti za bolj gosto mrežo, kot je mreža, ki jo določa veljavni zakon. Tretji sklop sprememb se nanaša na vprašanje nakupa blaga in storitev od povezanih oseb znotraj javnega sektorja. Z novelo se odpravlja prepoved ustanavljanja lastnih dobaviteljev s strani javnih lekarniških zavodov, pri čemer gre za zagotavljanje kontinuirane in stabilne oskrbe prebivalstva z zdravili. Četrti sklop sprememb pa se nanaša na možnost sklepanja pogodb, na podlagi katerih bi lahko javni zavod ene od pogodbenih strank izvajal svojo dejavnost tudi na območju druge pogodbene stranke. Takšna rešitev bi bila v prid predvsem majhnim občinam, kjer ustanovitev lastnega zavoda ne bi bila smotrna. V Poslanski skupin Stranke modernega centra bomo novelo Zakona o lekarniški dejavnosti podprli. Hvala.
Hvala lepa. Mag. Andrej Rajh bo predstavil stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek.
Spoštovani predsednik! Predstavnikov Vlade ni. Kolegice poslanke in poslanci! Poglavitna sprememba obstoječega zakona se nanaša na odpravo prepovedi tako imenovanih vertikalnih povezav. Veljavna prepoved vertikalnih povezav v preprostem jeziku pomeni, da javni lekarniški zavodi ne smejo ustanavljati lastnih dobaviteljev ali veletrgovcev za dobavo zdravil. Prepoved vertikalnih povezav je v veljavi od decembra 2016, v prehodnem obdobju, ki se izteče konec letošnjega leta, pa morajo javni lekarniški zavodi prilagoditi svoje poslovanje. To pomeni, da morajo prekiniti vezi s svojimi veledrogeristi oziroma svoje hišne veletrgovce prodati, celo prisilno prodati. Vprašanje, kakšna bo tako dosežena cena, je sila neprijetno, odgovor pa preprost, zelo nizka. Javni lekarniški zavodi bi z novo spremembo dobili priložnost za ustanovitev svojih veledrogeristov, kar nekateri akterji pozdravljajo. Ocenjujejo namreč, da je javno zdravje tako pomembna dobrina, da se položaj javnih lekarn ne more popolnoma primerjavi z zasebnimi lekarnami. Za zasebne lekarne vertikalno povezovanje že sedaj ni dovoljeno, toda z izjemo takšnih povezav za javne lekarne to ne vodi v neposredno v neenakovreden položaj zasebnikov, kajti za javne lekarne tako kot za javne zdravstvene zavode so po njihovem mnenju dopustna določena odstopanja in izjeme. Sicer lahko pridemo do situacije, ko bodo zasebni ponudniki zdravil kurili ceno na trgu. Gledano širše in z upoštevanjem stališč Trgovinske zbornice Slovenije in Skupnostji občin Slovenije pa je odprava prepovedi vertikalnih povezav zgolj za javne lekarniške zavode diskriminatorna, saj v neenak položaj postavlja zasebne lekarne. Zadnje velja 100 % prepoved ustanavljala lastnih veledrogeristov, v neenakopraven položaj bi z odpravo prepovedi vertikalnih povezav lahko spravili 107 veletrgovcev z zdravili v zasebni lasti in 87 zasebnih lekarn, pravijo v omenjenih stanovskih organizacijah. V Stranki SAB poudarjamo, da je lekarniška dejavnost javna služba in del zdravstvene dejavnosti, katere glavni namen je varovanje javnega zdravja in ustrezna preskrba z zdravili in medicinskimi pripomočki. Ne glede na to, ali se lekarniška dejavnost izvaja v okviru javnega zavoda ali podelitve koncesije zasebniku, gre za visoko regulirano dejavnost tako v Sloveniji kot v Evropski uniji, in tako je tudi prav. Večina držav Evropske unije dovoljuje horizontalno povezovanje ali združevanje s specializirano trgovino, medtem ko vertikalna integracija v splošnem ni dovoljenja. V sosednji Avstriji so vertikalne integracije sicer možne, a so omejene, na Finskem pa je, denimo, prepovedano tako horizontalno kot vertikalno povezovanje, tretji primer pa je Nizozemska, kjer država ni nikoli ni postavljala geografskih ali demografskih meril za odpiranje lekarn. Poudarjamo, da se bo dnevni ali sezonski migrant lahko sam odločil, kje bo kupoval zdravila, bodisi v občini, kjer je doma, bodisi v mestu, kjer ima službo, zato so predlogu nenaklonjene mestne občine, medtem ko ima Skupnost občin Slovenija pri tem pomisleke. To pa je neposredna varovalka tudi za manjše lekarne na ruralnih območjih. Že danes vam občani s podeželja ponekod lahko povedo, da si želijo lekarne v svojem kraju, toda to brez soglasja občine ne more biti. Izenačeni pogoj sosednjih občin ne pomeni nujno razpada mreže lekarn v manjših krajih. Da sklenem. Ko sprejemamo zakonodajo za področje lekarniške dejavnosti, je treba venomer imeti v mislih, da lekarne niso za to, da ustvarjajo dobiček, temveč prispevajo k javnemu zdravju in zasledujejo javni interes. Storitev lekarniške dejavnosti mora biti zato dostopna vsem prebivalcem pod enakimi pogoji. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima predlagatelj.
Hvala lepa za besedo, predsednik. Uvodoma iskrena zahvala vsem, ki so predstavili svoja stališča in so v svojih stališčih nekako realno kritično z besedo prikazali stanje, tako dobro kot slabo, v samih lekarnah. Moram priznati, da s tem predlogom zakona se ne spuščamo v področja, ki so lahko še bolj urejena na način, ki ne gredo v prid, v tem primeru, ustanoviteljem lekarn na primarni ravni, in to je županom. Kajti želeli smo ali naša želja kot predlagatelja je, da se v osnovi nekako resnično poskuša priti do spremembe, ki gredo resnično zgolj in samo v korist uporabnikov lekarn. Dejstvo je, kot sem tudi v predstavitvi prikazal, da ne moremo reči, da delovanje lekarn ni zadovoljivo. Žal se pa soočimo s to tako imenovano ekonomsko kategorijo ali ceno, ki jo vsak, ki zaide v lekarno, preprosto mora tudi plačati tovrstno storitev. In tukaj je ta ključ problema, ki se ga nekako s to predlogo sprememb tudi dotikamo. Tako da lahko še enkrat rečem, prav resnično se vam zahvaljujem za to konstruktivno predstavitev. Tukaj moram poudariti, da koalicijski dogovor, ki je za to koalicijo, je v neki določbi tudi zapisano, da morajo nekako občine dobiti tudi večjo avtonomijo. In iz mojega zornega skromnega kota je, da je to tudi ena izmed oblik, ki je poseg v sam lekarniški zakon, ki ima teh 132 členov, in kot sem uvodoma omenil, je težišče zgolj na dveh členih. En je ta, ki se nekako neposredno veže na občine, se pravi župane in mestnih svetov, ki naj bi bili zelo samostojnosti pri teh odločitvah, čeprav je to nekako pogojeno in so v razpravi nekateri tudi predstavili, da resnično niso v celoti samostojni, kajti neko potrebno predhodno soglasje je vseeno s strani Ministrstva za zdravje in tudi Lekarniške zbornice potrebno. Ampak ena ključna zadeva je v tem, če so župani samostojni. Splošno znano je, da so župani občin najboljši gospodarji javnih sredstev na lokalnem nivoju, so tudi edini najboljši poznavalci vseh razmer in potreb lokalnega prebivalstva, in v to se vključuje dejansko tudi ta tako imenovana lekarniška storitev v obliki lekarn ali pa podružničnih lekarn. In tisto, kar je pri tej zadevi pomembno, je, da je prav, da župani pri ustanavljanju vsaj v sedanjih časih, ki je potrebno večja oblika sodelovanja med njimi, med vsemi 212 občinami ali pač kakorkoli se že opredeljuje, da niso vezani pri ustanavljanju teh lekarn zgolj na sosednje občine. Tako da menim, da načeloma sploh ne bi smel biti problem, kajti neko sodelovanje, sploh pa sedaj, ko se pogovarjamo o servisu države, preko tako imenovanih sodelovanj na področju upravnih enot, digitalizacije in podobno, so to eno od ključnih zadev skrbi, če temu lahko tako rečem, za starejšo populacijo. In tukaj posegamo v ta tako imenovani 5. in 27. člen obstoječega zakona in tukaj načeloma tudi iz predstavitev nisem zaznal, da bi bil kakšen poseben problem. Druga stvar pa je, ki je bilo, in se zahvaljujem posameznikom, ki so zelo vsebinsko in poglobljeno predstavljali stališče teh tako imenovanih vertikalnih verig. Preprosto se moramo zavedati, da je dejstvo, da tudi lekarne poslujejo z dobičkom. In še kako je pomembno v zvezi s temi dobički, na kakšen način se ustvarjajo. In resnici na ljubo je, da se dobički najbolj ustvarijo preko tako imenovanih dobavnih verig prodajnih artiklov, katere pač nabavljamo ali dobivamo v samih lekarnah. In zato se pridružujem vsem tistim, ki so v svojih predstavitvah razpravljali in bili trdno na stališču, zakaj bi se dopuščalo, da po tolikih, če temu lahko tako rečem, kar desetletjih gredo ti dobički v roke, če temu lahko tako neposredno rečem, sedanjih dobaviteljev, ki so celo imensko bili opredeljeni, za katere pa si moramo priznati, da občani od teh ustvarjenih dobičkov nimajo popolnoma nič. In tudi ni realno za pričakovati, da bi bili tudi s kakimi donacijami in podobnim zelo naklonjeni, da bi na posameznih lokacijah v občinah temu sledili. In prav zato je tisto, ki nekako napotuje ali, če lahko drugače rečem, prav kliče, da se omogoči občinam, da preko tako imenovanega javnega lekarniškega zavoda ustanovijo tako imenovane lastne dobavitelje. S tem je nesporno, da v pretežni meri tako imenovani ustvarjeni dobički lekarn gredo izključno v korist krajanov. Kakorkoli že, ali se to pozna potem pri ceni posameznih produktov, ki jih lekarne prodajajo, ali pa se dobiček, ki se prerazporeja znotraj občinskega proračuna s potrjevanjem občinskih svetov, prerazporeja v tako imenovane potrebe krajanov. In spet smo pri tistem, kot sem tudi uvodoma omenil, da so župani tiste osebe, ki najbolj poznajo vse potrebe svojih krajanov na lokalnem nivoju. Če se še nekoliko dotaknem samega predloga. Iz do sedaj znanih odzivov v javnosti, je treba priznati, da del zdravstvene stroke, pa bom lahko tudi kar rekel del politike ter interesne zbornice, preprosto ne želijo sprememb, čeprav se s temi majhnimi spremembami v ničemer ne posega v zdravstveno in strokovno pristojnost po samem Zakonu o lekarniški dejavnosti. Kajti omenjena glavna razloga za spremembo, bom še enkrat poudaril, gresta izključno v korist uporabnikov lekarn kot tudi samih občanov ali krajanov. To, kar sem uvodoma predstavljal, to je ceno dveh prodajnih artiklov, praktično samo potrjuje ta tako imenovani moment, da ni dovolj samo prijaznost in svetovanje, ki je na dobrem nivoju, ampak je tudi še kako pomemben ekonomski vidik, in to je cena tistih zdravil ali pripomočkov za zdravljenje, ki jih predvsem starejša populacija praktično skoraj z vrečko odnaša iz lekarne. Moram izpostaviti, da Združenje mestnih občin Slovenije, v katerih prebiva, če grobo rečem, skoraj dobra četrtina slovenskih občanov, si preprosto želi predlagane spremembe, ki nekako vključuje tudi gostejšo in še bolj dostopnejšo mrežo lekarn. Moram priznati, da se na tem mestu ne bi želel kakorkoli spuščati v dialog s tistimi, ki imajo tako ali drugače pomisleke glede tega, ampak bom samo en primer izjemoma navedel, ki ga nekoliko poznam. Glejte, govora je bilo, če omenim samo za mlajšo populacijo ljudi, da ima v Ljubljani Ljubljanska lekarna za potrebe študentov skupaj z zdravstvenim domom posebnega dispanzerja na Aškerčevi ulici, v sklopu katerega je tudi delujoča lekarna. Po splošno znanih podatkih je govora o okoli 40 tisoč, če temu lahko tako rečem, interesentov ali koristnikov te lekarne izključno študentske vsebine. Če pogledamo obstoječi zakon, kar je bilo že tudi rečeno, je 6 tisoč tista meja, na podlagi katere se naj bi posamezna lekarna lahko tako ali drugače odpirala. Če samo tak primer pogledamo, vidimo, da se kar določene zadeve odmika od te starejše vsebine tega zakona, ki preprosto sploh ne sledi današnjim potrebam po tovrstnih storitvah. Pa se bom spet dotaknil nekaj – ali se pogovarjamo, da je dostopnost in da so te storitve, če ne bom potem še v nadaljevanju rekel, relativno hitro in dostopne vsem pod enakimi pogoji. V nadaljevanju lahko rečem, da je Skupnost občin Slovenije, ki predstavlja predvsem manjše srednje občine, tudi dala dopis, da se s tem ne strinja. Vendar odkrito povedano, po razgovoru s predsednikom te skupnosti, ki je rekel, ja, ja imate dopis, vendar smo bili nekateri župani preglasovani, popolnoma legalno in legitimno. Hočem reči, da se marsikdo od teh zaveda, da so to stvari, ki jih je najverjetneje potrebno in je zaželeno, da se posega na nek način, ki bo prav gotovo zagotovil tisto, da če se že ustvarjajo dobički iz tega naslova, da ostanejo dobesedno na lokalnem nivoju. So še določene varovalke v tem predlogu, vendar spremembe so relativno skromne s temi enajstimi členi. Objektivna ocena je, da predlagani spremembi nasprotujejo, kot je klasično v Republiki Sloveniji, zbornice. In, bom kar direktno povedal, zbornice praviloma ščitijo svoj tako imenovani cehovski interes. Dejstvo je, da del zdravstvene stroke in politike, pa jim je praktično tudi v takih primerih očitno bolj v ospredju ohranitev, recimo temu, določenih privilegijev, morda pa bi se lahko pogovarjali tudi o kakšni drugi ugodnosti. Sem pa trdno na stališču, da takrat, ko dobivamo tovrstna sporočila, ki niso naklonjena praktično nobenim spremembam, da samo potrjuje tisto, da se stvari naj ohranijo take kot so in bomo na tak ali drugačen način vse sistemsko reševali. Žal se v Državnem zboru mnogokrat ali prevečkrat uporablja tudi v politiki, kako sistemsko se bo vse reševalo. Dogaja pa se, da prihaja do zamenjave političnih oblasti in s tem se sistemska rešitev kar naenkrat ustavi in najbolj zadovoljni so tisti, ki na tak ali drugačen način izkoriščajo tako imenovano priložnost do sprememb, ki pa jih sami praktično ne želijo. Sem na stališču, da se tudi v lekarniški dejavnosti zavedajo naslednjega. Da za pripomočke za zdravje in lajšanje bolečin, ki se praviloma poleg generikov dobijo v lekarnah, uporabnike lekarn praviloma ne zanima, koliko kaj stane, govorim za uporabnike, mene ali kateregakoli občana, sploh pa starejšega. Kajti bistveno pri obisku lekarne je predvsem v tem, da dobiš nekaj, da se počutje izboljša. In dejstvo je, da se tega tudi močno zaveda lekarniški ceh. In ključni razlog za predlagano manjšo spremembo je, da se preprosto vzpostavi tudi nek način, da so zdravila in razni pripomočki za lajšanje bolečin preprosto dosegljivi tudi po nižji ali najnižji možni ceni. Že iz uvodne predstavitve mislim, da je bilo zelo plastično prikazano, moram pa priznati, da bom prav z zanimanjem najverjetneje še v nadaljevanju obiskal marsikateri lekarniški zavod po Sloveniji in nabavljal isti artikel in me prav zanima, kako lekarniški zavodi ponujajo istovrstne izdelke po kakšni ceni ali se temu res sledi. In če sem zelo grob za oceno do sedaj, me res zanima, kakšna je pristojnost Lekarniške zbornice, da ne bom govoril o raznih inšpekcijah, ki bi tudi morale nadzorovati to zadevo. Žal se to dogaja in ni preprosto nič novega. Zato sem velik zagovornik in je tudi pripravljen ta predlog, da se nekako s to tako imenovano vertikalno povezavo preprosto lahko zagotovi večjo konkurenco med dobavitelji, v katero pa prav gotovo morajo biti vključeni tudi z možnostjo lastnih dobaviteljev zavoda. In tukaj bi rad izpostavil nekaj. Tudi, če je v črki zakona to dopuščeno, avtomatično to ne pomeni, da se lahko tudi izvaja. To je v izključni pristojnosti občin, v tem primeru županov, občinskih svetov, ali se odločijo, da to ustanovijo v okviru svojega lekarniškega zavoda, ki ga ustanavljajo. In tisto, kar je še pomembneje, ali bo prišla ali prihaja tudi na tovrstnih področjih tista velika želja marsikaterega župana v Republiki Sloveniji o močnem povezovanju. Več kot je tovrstnega povezovanja, se preprosto tudi iz naslova konkurence generira relativno nizka cena. In mislim, da je to tudi naša dolžnost, če je to tudi mogoče. Toliko zaenkrat, spoštovani predsednik, in hvala za poslušanje.
Hvala lepa. Besedo ima Lidija Divjak Mirnik.
Hvala za besedo, predsednik. Lep pozdrav še enkrat, spoštovani kolegice, kolegi! Zdaj v vseh predstavitvah stališč je bilo kar nekaj stvari povedanih, ne bom jih ponavljala, ne tisto o lekarniških mrežah niti ne o razlogih za spremembo tega zakona. Ker nimam dovolj časa se bom kot mariborska poslanka osredotočila na eno in edino zadevo, ki me žuli že lep čas in o kateri že tudi kar nekaj časa javno govorim, to je o prodaji Farmadenta. Zdaj za tiste, ki ne veste, podjetje Farmadent, d. o. o., je eno od vodilnih slovenskih podjetij, ki skrbi za kompletno in celovito oskrbo zdravstva. Njen ustanovitelj so bile Mariborske lekarne, ampak po vseh tistih spremembah, ki so se z zakonodajo zgodile, je v tem trenutku Mestna občina Maribor 83,35-odstotni lastnik. Zakaj to razlagam? Zato, ker poslovanje družbe obsega oskrbo zdravstva z inovativnimi in kakovostnimi materiali, med katerimi največji delež zavzemajo zdravila, sledijo jim medicinski pripomočki, kozmetika, prehranska dopolnila, kemikalije, veterinarska zdravila ter različne storitve za kupce in dobavitelje. Njihova glavna naloga je kvalitetna oskrba javnih in zasebnih lekarn, bolnišnic, veledrogerij in pa veterinarskih ustanov. V tem trenutku ima Farmadent cirka 70 ljudi zaposlenih in letno ustvari okrog 100 milijonov evrov prometa in krepko čez oziroma cirka milijon evrov dobička. In to je pravzaprav razlog, zakaj se mi zdi pomembno, da tukaj spregovorim o tem, da je popolnoma nedopustno to, kar v tem trenutku počne župan Maribora, ki je mimogrede SMC-jev župan, ker ga je SMC tudi na to funkcijo predlagala. In kaj počne? Odločil se je, da bo to firmo privatiziral, po domače prodal. Komu ali čemu? Še ne vemo. Zanesljivo pa vemo, da s tem mestni proračun izgubi tisti dobiček, ki drugače vsako leto pride iz tega naslova v proračun Mestne občine Maribor. Prej je o tem, kaj se je vse v Ljubljani zgradilo seveda tudi iz tega denarja, že govoril kolega Jani. Zato se mi zdi popolnoma, ampak res popolnoma nedopustno, da bi se ta firma Farmadent tudi prodala. Namreč zanimivo je sicer v tem trenutku tudi to, ko sem pregledovala, koliko nekih poslov, tudi zdaj v času covida, je ta firma pridobila iz naslova nabave zaščitne opreme za reševanje življenja, sem ugotovila, da nobenega. In potem je bil ta odgovor zelo zanimiv, sploh glede na to, kdo vse je nabavljal zaščitno opremo v času covida, da sploh ne govorimo o vseh tistih »ta pravih« dobaviteljih, ki so to lahko počeli. Firma, ki pa ima know how, ki ima znanje, ki ima v končni fazi tudi te povezave, ki zna, izpolnjuje tudi vse zahtevane pogoje za nabavo medicinske opreme, pa tega ni počela, ampak to je spet drugo vprašanje, vprašanje za tiste, ki to firmo v tem trenutku vodijo. Naj še enkrat ponovim, da ostro nasprotujem prodaji Farmadenta, ki jo načrtuje župan Maribora. To so v mariborskem mestnem svetu kolegi iz moje liste že večkrat povedali in tudi župana pozvali, naj tega ne počne. Žal seveda župan teh pozivov v tem trenutku ne sliši. Namreč javni interes Mestne občine Maribor bi moral biti, da denar ostane v občinski blagajni, ne da se proda neki multinacionalki, ki je za povrhu še v tuji lasti. In ker kot rečeno, župan tega ne želi slišati, sem že v mesecu decembru naslovila na Vlado Republike Slovenije tudi pobudo, da onemogoči možnost odtujitve tega občinskega lastniškega deleža družbe, ker bo s tem občini nastala nepopravljiva škoda, in ji tudi predlagala, da se družbi v izogib privatnim interesom dodeli funkcija ključnega državnega partnerja pri nabavi cepiva za covid-19, kar bi bilo vsekakor v javno dobro in pa v korist vseh državljanov. Ko sem dobila potem odgovor od Vlade republike Slovenije, nisem točno vedela, kaj naj naredim, ali se naj zjočem ali pa naj bentim. Ampak ja, tako pač je, takšen je pač tudi odnos te vlade do zelo zelo pomembnih vprašanj sploh v času epidemije. Ampak kljub temu se mi zdi pomembno opozoriti, da bi bilo zelo smiselno tudi s strani župana Maribora razmisliti o tem, ali se kuro, ki nese zlata jajca, proda. In jaz sem prepričana, da je to slabo, predvsem je to slabo za vse občane Mestne občine Maribor, ker seveda s tem izgubimo kvaliteten priliv v proračun, s katerim lahko seveda potem obnovimo tudi kakšno šolo ali pa zgradimo kakšno zdravstveno postajo. Predvsem zato, ker kot izgleda, župan tukaj zadovoljuje neke parcialne interese, temu, kot rečeno, ostro nasprotujem. Pa se bom tukaj ustavila. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj.
Predsednik, si bom dovolil kar spoštovani kolegici odgovoriti, kajti predlog sprememb tega zakona je nekako tudi neposredno povezan s konkretno zadevo. Poglejte, treba je priznati, da se družba Farmadent dejansko lahko reši in ostane v lasti Občine Mariboru, vendar ta odločitev je ta hip v izključni pristojnosti župana kot tudi občinskega sveta. To se pravi, župan lahko predlaga, občinski svet je pa tisti, ki bo potrdil ali zavrnil njegov predlog ali pa celo sam predlagal kakšno zadevo. Zakaj iz tega zornega kota dosti z gotovostjo lahko govorim, da družba, ki ste jo omenili, lahko ostane in deluje dejansko v korist krajanov ali pač Občine Maribor? Ravno z odpravo absolutne prepovedi vertikalne povezave, ki je mogoča s to spremembo 26. člena, kjer se dejansko praktično ta absolutna prepoved vertikalne povezave ukinja. Tukaj bom še enkrat izpostavil, čeprav je bilo s strani nekoga, ki je v svoji predstavitvi tudi navedel, Ustavno sodišče je imelo ustavno presojo, ki se tiče te tako imenovane absolutne prepovedi, vendar je ugotovilo, da takšna prepoved ni v neskladju s samo Ustavo Republike Slovenije, kar pomeni, da zakonodajalec zaradi njene neprimernosti lahko uredi na nekoliko drugačen način, ki pa je v skladu z evropsko zakonodajo. In ravno ta sprememba je sedaj v predlaganem tako imenovanem 26. členu Zakona o lekarniški dejavnosti, zato menim, če bo današnji predlog šel v prvi obravnavi skozi, da je v drugi fazi ali drugi obravnavi zelo mogoče in tudi realno to zadevo odpraviti na način, da bo ta družba Farmadent ostala v lasti Občine Maribor, je pa, bom še enkrat poudaril, resnično vse v rokah občinskih svetnikov in upajmo, da se bo to tudi zgodilo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika, kolegica Divjak Mirnik.
Hvala. Na začetku nisem povedala, da bom jaz absolutno podprla ta predlog zakona. Vmes se je ta vertikala sicer v Mariboru že prekinila, ampak o tem ne bova midva zdaj tu javno razpravljala, lahko čisto privatno, se pa absolutno strinjam z vami, predlagatelj, da je to v rokah mariborskega mestnega sveta in pa župana, zato še enkrat iz tega mesta pozivam župana, da naj tega ne stori. Obenem pozivam pravzaprav tudi mestne svetnike stranke SMC, da tega ne podpirajo, kar mimogrede zdaj so podpirali.
Hvala lepa. Besedo ima Željko Cigler.
Hvala lepa, predsedujoči. Kolegice in kolegi! Najprej bi rekel, hvala kolegici Lidiji Mirnikovi za njeno razpravo, ker je praktično povedala: Cesar je gol! Rad bi pa tole povedal, Celjske lekarne, jaz prihajam iz Celja, Celjske lekarne so skupaj z 12 občinami soustanovitelj Celjskih lekarn in v Savinjski regiji s tremi zasebniki pokrivajo potrebe po zdravilih. Nobena občina od teh 12 ni sama lastnica in ne uporablja profitov Celjskih lekarn zato, da zamenjuje azbestne strehe v svoji občini na vrtcih, na šolah, na zdravstvenih domovih in tako naprej. In to, kar je prej kolegica Lidija Mirnik rekla, poglejte, LL Grosist v Ljubljani ali pa Farmadent v Mariboru, širše področje, kot bo pokrival z lekarnami, več bo vreden. In v primeru, da se v kateri občini v Ljubljani ali Mariboru dogodi, da rabijo nujno denar, oziroma ugotovijo, da je njihov velegrosist veliko vreden, se bo pač ta zadeva prodala. Tako se dela, poglejte, kot v Ljubljani, zanimivo, ti komercialni interesi nastopajo, govorili smo o Soči pa funkcionalnih zemljiščih, govorili smo o Rogu, kaj se z njim dogaja, danes zjutraj smo govorili o Križankah, kjer ima Srednja šola za oblikovanje in fotografijo prostore. Poglejte, očitno se eno govori, drugo je pa rezultat tega. In gre za očiten lobističen zakon, ki vsebuje vrsto neresnic in tudi napačnih sklepanj, vsaj tako se želi prepričati poslanke in poslance tu notri in pa javnost. Predlagatelj pravi, da smo družba, ki se stara, kar je sicer res, in da je vse več dnevnih migrantov zlasti v Ljubljano in da to pomeni, da se rabi več lekarn in da je zato ponovno treba definirati gravitacijsko območje za ustanavljanje lekarn. In predlagatelji bi gravitacijska območja redefinirali tako, da bi imeli, ker imajo recimo Ljubljanske lekarne interes poslovati tudi drugod po Sloveniji, kar trenutno ne morejo, in to bi dejansko pomenili eno monopolizacijo, centralizacijo in uničenje manjših lekarn in pa koncesionarjev na področju lekarništva. Predvsem pa bi dobili še več lekarn. Glejte, in njihov argument je, da je potreb več in zato potrebujemo več lekarn. Ampak to ne drži. Predlagatelji, argument, da je pri nas podpovprečno število lekarn glede na Evropsko unijo, če beremo gradiva, ni točen. Sicer drži, ampak v tem primeru ta podpovprečnost pomeni znak razvitosti. Bom utemeljil naprej, namreč podatki kažejo, da je najmanj lekarn v najrazvitejših državah, torej ekonomsko in družbeno najrazvitejših, na primer v Skandinaviji. Največ lekarn pa je na primer v Grčiji in Bolgariji, razlog pa je slab, neobstoječ zdravstveni sistem na periferiji, kjer je zdravstvena oskrba slaba in so se pač ljudje prisiljeni sami zdraviti. Posledica tega so pa nakupi večjih količin zdravil brez recepta in prehranskih dodatkov. Ampak več lekarn ne pomeni tudi več zdravja. In te države so tudi, sem omenil Grčijo pa Bolgarijo in še bi lahko našteval, so po zdravstvenih kazalcih slabše od razvitejših, tudi od Slovenije. Slovenija gre zdaj po eni podobni poti, saj se javno zdravstvo pospešeno uničuje, se privatizira. Zdravljenje se vse bolj uveljavlja kot tržna storitev, zdaj pa se želi v enak položaj, na isto pot postaviti tudi lekarniško dejavnost v Sloveniji. Poleg tega predlagatelj neresnično trdi, to je obrazložitev k 6. členu novele, da je bila oskrba v lekarnah med epidemijo motena. To enostavno ni res. In če predlagatelj ima kakšne dokaze, prosim, naj jih pokaže. Glejte, dobili smo stališče komisije Fakultete za farmacijo iz Ljubljane za strokovna vprašanja in iz marca letošnjega leta, kjer posebej izpostavljajo, da je dostopnost do zdravil in medicinskih pripomočkov že v trenutnem sistemu na zavidljivo visokem nivoju, ni razloga za spreminjanje obstoječe mreže. Dnevni migranti imajo osebnega zdravnika tam, kjer živijo, zato je edino logično in tudi smiselno, da se jim tam, kjer živijo, zagotovi tudi dostopna lekarna, mreža lekarn. In predlog koncentracije lekarne v mestih in pa siromašenje mreže lekarn v manjših krajih ni v redu. Namreč, s tem se odmikamo od zagotavljanja lekarniške dejavnosti po celi državi pod enakimi pogoji. In predlagana koncentracija lekarn v mestih ni namenjena zagotavljanju boljše oskrbe z zdravili, ampak nadaljnji, kot sem že prej rekel, komercializaciji lekarniške dejavnosti iz naslova drugih izdelkov, ki se kupujejo v lekarnah. S tem pa se lekarniško dejavnost odmika od njenega primarnega poslanstva, in to je zagotavljanje učinkovitega zdravljenja z zdravili in medicinskimi pripomočki. In negativni so do zakona tudi v Lekarniški zbornici. In ko mi je prej gospod Verbič rekel, da so zbornice po navadi cehovske, glejte, verjamem, ampak imajo neko strokovno znanje zadaj in ena trgovinska zbornica, ki je tudi proti temu zakonu, se je na primer z vašo stranko SMC skupaj borila za to, da bi trgovine ob nedeljah ostale odprte. Kaj Lekarniška zbornica pravi? »Izkušnje kažejo, da se z deregulacijo lekarniške dejavnosti dostopnost do zdravil in lekarniških storitev zmanjša«. In ta predlog vodi v deregulacijo. Rad bi povedal, da je leta 2003 študija Geografskega inštituta pokazala, da imamo v Sloveniji zelo dobro pokritost z lekarnami in da praktično 83 prebivalcev živi manj kot 6 kilometrov oddaljenih od lekarn. In migracij tudi ni in mogoče upoštevati, pravijo v Lekarniški zbornici, kot element meril za lekarniško mrežo. Kot prvo ni realnih podatkov o migracijah, kot drugo pa bi to pomenilo, da bi se ponekod število prebivalcev, ki naj bi jih posamezna lekarna oskrbovala, tudi podvojilo. Posledično pa bi se lekarniška oskrba drugje zmanjšala, kar bi pomenilo, da se zapirajo lekarne na obrobju, podobno, kot se zapirajo pošte, bančne storitve in tako naprej na Koroškem, v Prekmurju, v Zgornji Savinjski in še kje v Sloveniji. Mislim, to potrjujejo tudi izkušnje iz lekarniškega področja iz tujine, bodisi Madžarska, Poljska, Latvija, Estonija. Poleg tega je pomembno tudi, da se lekarne povezujejo na svoji lokalni ravni. Na krajših razdaljah so povezave hitrejše, poslovanje cenejše in kadri se uporabljajo veliko lažje. In prav za časa epidemije covida se je kadrovska oskrba, ko mnogi lekarnarji zaradi karantene ali obolelosti niso mogli iti v službo, se je v teh, vsaj v moji, v Celjskih lekarnah, zagotavljala dostopnost kadra. Prav iz tega razloga konec koncev so regijsko organizirani tudi zdravstveni domovi. Dr. Velimir Bole iz Inštituta za ekonomsko raziskovanja je poleti 2017 objavil raziskavo o učinkovitosti in regulaciji lekarniškega sistema v Sloveniji. In kaj je ugotovil? Da je lekarniški sistem v Sloveniji bolj učinkovit od mediane evropskih držav. Drugič, da so v Evropski uniji bolj regulirani lekarniški sistemi bolj učinkoviti v poslovanju. Naprej, da Slovenija izstopa po reguliranosti lekarniške dejavnosti, ampak je tudi ena izmed držav, ki ima to zadevo bolje urejeno, bolje urejeno in da je stroškovna učinkovitost lekarniškega sistema v Sloveniji višja od mediane evropskih lekarniških sistemov. Namreč, empirični podatki po njegovem kažejo, da intenzivnost deregulacije nima nobenega vpliva na izdatke za zdravila − verjetno se bo zgodilo prav nasprotno − in da vertikalna povezava omogoča zlasti lansiranje izključno donosnih zdravil. Poglejte, vsi navedeni strokovni in na podlagi raziskav predstavljeni argumenti tako Fakultete za farmacijo Univerze v Ljubljani, Lekarniške zbornice, Trgovinske zbornice, tudi mnenja zasebnikov lekarnarjev so takšna, da nasprotujejo predlogu zakona, ki ga je SMC predlagala. Prav tako pa so proti temu predlogu tudi v Sindikatu farmacevtov, ker pravijo, da vertikalna kontrola vodi v cherry picking, torej v eno lansiranje izključno donosnih zdravil, po katerih je veliko povpraševanje, skratka, da se več zasluži in da se dobi še več denarja za menjavo azbestnih streh v lastni občini oziroma da se lažje potem nekoč, ko se bo visoka cena dosegla, ta občinski velegrosist proda. Da zaključim. Zakon je lobističen do skrajnosti.Spominja me na tobačni zakon. Enostavno nima drugega namena kot zagotoviti dodatne profite enemu županskemu lobiju. Če bo tak zakon sprejet, bo zmanjkalo denarja za farmacevtske delavce, ker bo področje osiromašeno, povečala se bo pa predvsem prodaja zdravil brez recepta. Če bo sprejet, bodo propadle tudi lekarne na periferiji oziroma se bodo zapirala, ker ne bodo več donosne. S tem se bo namreč tudi poslabšala oskrba zdravil, izgubljena pa bodo seveda tudi delovna mesta. Rad bi tole rekel, predlog zakona je en pomemben odklon v smeri, da se prodajo zdravil in profitni motivi postavi pred interese javnega zdravja. Temu cilju se podreja in se s tem praktično ukinja tudi neodvisna farmacevtska stroka. Rad bi še tole rekel za konec, prav neučinkovit spopad z epidemijo covida v preteklih obdobnih nas je konkretno, ampak žal tudi krvavo opozoril, da je brez upoštevanja strokovnega mnenja bitka vnaprej izgubljena. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Mojca Žnidarič.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim! Naj najprej takoj na začetku povem, da bom v bistvu zakon oziroma spremembe Zakona o lekarniški dejavnosti, ki jih je vložil naš poslanski kolega gospod Verbič, podprla, in sicer predvsem zato, ker želimo širiti mrežo lekarn v čim več občin in s tem lekarniške storitve čim bolj približati občanov. Kot drugo, ker želimo dejansko znižati cene, kajti povsod, na vseh področjih večja konkurenca pomeni tudi nižjo ceno. Kot je povedal predlagatelj, gre dejansko za spremembe enajstih členov od 128, ki jih zajema ta lekarniški zakon, Zakon o lekarniški dejavnosti, ključna pa sta torej predvsem dva cilja. Torej ta, da se občinam daje večja avtonomija, torej večja samostojnost, kajti v svojih aktih imajo zapisano tudi izključno pristojnost, da zagotavljajo mrežo lekarniške dejavnosti na primarni dejavnosti. To torej morajo svojim občanom tudi zagotoviti. Ampak po sedanji ureditvi so odvisne od soustanavljanja lekarniških zavodov, vezane torej na sosednjo občino. V samem členu se črta beseda sosednja tako, da se potem pušča tudi širša možnost, imajo popolno svobodo pri odločitvi, s katero drugo občino bi se povezale in potem skupaj ustanovile lekarno oziroma lekarniški zavod. Kot drugo pa torej sprostitev trga na področju nabave stvari, ki jih ponujajo lekarne občanu, torej s to možnostjo, da javni lekarniški zavodi sami ali skupaj z drugimi ustanovijo lastne dobavitelje. Tukaj je bilo danes zelo veliko povedano z več strani, tudi s strani različnih strank. S tem se zagotovo poveča konkurenca na slovenskem trgu glede dobave zdravil, raznih dopolnil, s katerimi se lajšajo bolečine, in drugih proizvodov, ki so na voljo v lekarnah in s tem se vpliva na znižanje cen. Želela bi povedati, da je v tem času, ko je bil vložen zakon, že sama vložitev zakona prinesla določena pozitivne spremembe. Najprej smo poslanci SMC zakon s prvopodpisanim gospodom Verbičem vložili februarja, mislim, da je bil to 16. februar. Konec februarja sem dobila dopis župana ene izmed občin Spodnjega Podravja, da naš zakon podpira, kajti občina že sedem let čaka na pridobitev soglasja, da bi ustanovili v svoji občini podružnično lekarno. Ko smo na koalicijskem usklajevanju na te težave dejansko opozorili Ministrstvo za zdravje, se je nekaj že premaknilo, kajti župan mi je potem 17. marca poslal naslednje sporočilo. »Sporočam vam, da smo po sedmih letih, odkar imamo pripravljen prostor za lekarno, in po zadnjem letu zelo intenzivnega dela uspeli dobiti soglasje Ministrstva za zdravje [[…]]« , 12. marca so ga dobili, » [[…]]za ustanovitev podružnične lekarne koncesionarja. Vsekakor pa upam, da bo do sprememb Zakona o lekarniški dejavnosti prišlo, predvsem v delu pristojnosti občin za hitrejše in enostavnejše odpiranje novih lekarn oziroma podružnic po občinah v Sloveniji.« Tako da mnenja občin so različna. Smo pa tudi vsi skupaj, jaz vedno pač pogledam še bolj toliko za naše območje, ker so nas nekateri strašili, da lahko zakon tudi negativno vpliva na manjše lekarne, ampak vsi smo dobili tudi en dopis, in sicer iz Mestne občine Murska Sobota, kakšne težave imajo tam. Tam je 16 občin leta 1996 ustanovilo Pomurske lekarne, potem ob delitvi teh občin jih je zdaj že 25, od tega se na primer v murskosoboški občini realizira 43 % realizacije storitev, imajo pet poslovalnic, dejansko pa imajo v tem svetu le enega ustanovitelja. In potem nas župan poziva, da naj zadeve spremenimo, da naj sprejmemo zakonodajo, ki bo med drugim, piše tudi, ki bo javne lekarniške zavode zavezala k striktnemu upoštevanju veljavne zakonodaje predvsem na področju javnega naročanja in drugo, to me sicer malo preseneča, ker če je zakonsko določeno, bi se moglo izvajati, ampak se očitno ne morejo občine med sabo zmeniti, ampak tudi to zadevo delno rešuje 7. člen teh sprememb, kajti tukaj drugi odstavek pravi: »Občine, ki ustanovijo skupni javni lekarniški zavod, morajo pred njegovo ustanovitvijo sprejeti sporazum o medsebojnih pravicah, obveznostih in odgovornosti glede tega zavoda.« Če bo zakon šel naprej, torej skozi drugo branje, imamo možnost to še tudi kaj dopolniti, da bo torej tudi za tiste javne zavode, ki že obstajajo, da se bodo nekako rešili teh zagat, do katerih očitno res prihaja. Kot pravim, je že sama vložitev zakona sprožila kar nekaj pozitivnih sprememb, verjamem pa, da lahko zakon skozi naslednje faze zakonodajne še vsi skupaj, vse poslanske skupine in tudi s pristojnim ministrstvom, še izboljšamo, če je res kaj takega, kar bi bilo slučajno sporno. Kot rečeno, spremembe zakona bom podprla. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Maša Kociper.
Naj najprej povem, da sem izjemno nervozna vsakič v tem državnem zboru, ko imam občutek, da pol poslancev ne razume čisto dobro, o čem govorimo, pa dopuščam, da se tudi jaz motim. In priznam, da je ta tematika silno komplicirana. Vertikalne povezave, gravitacijsko območje, ne vem kaj vse. Zato bom povedala jaz, kaj je zame pomembno, pa se naj kdo prepozna, če ima iste vrednote oziroma tisti, ki itak ve, da ima drugačne, naj se zamisli če isto razmišlja kot jaz tokrat. Zame je ključno vprašanje, kam gre denar od lekarn, ki vemo, da je velik in dober denar. Človekovo zdravje je človeku tako pomembna vrednota, da smo ljudje pripravljeni marsikaj plačati in tudi država plača veliko za zdravila. Zame je ključno vprašanje, ali gre denar od lekarn nazaj občini za šole, vrtce, ceste, jarke in tako naprej ali gre zasebniku v zasebne žepe. In to, da Levica navija tukaj za zasebnike, je meni totalno presenečenje. Jaz ne vem, če razumete v Levici, da po zdajšnji zakonodaji, če ne bomo sprejeli tega zakona, bosta morala Maribor in Ljubljana, ki še edina imata veletrgovce, to prodati. In potem bodo tujci, dve firmi tuji, diktirali vsem našim lekarnam, javnim in zasebnim, ceno zdravil. A to hočemo? Da bodo tujci lekarnam, javnim lekarnam diktirali ceno zdravil? Ker po zdaj obstoječi zakonodaji bosta morala MOL in Mestna občina Maribor do konca leta to dvoje prodati za slabo ceno in potem smo to za vedno izgubili. Zdaj pa neki dobički, ki tukaj nastajajo, gredo nazaj v občine. Pa ne samo pri Mariboru in Ljubljani, tudi če ima dobiček Lekarna Celje, tudi če ga ima Lekarna Murska Sobota in tako naprej. To je zame prva ključna stvar, da gre denar nazaj občinam. Druga ključna stvar, kakšna je cena za tiste, ki kupujemo zdravila in ostale stvari, ki se prodajajo v lekarnah. V Lekarni Ljubljana in Lekarni Maribor, ki imata svoje veletrgovce, je cena za nas potrošnike manjša. To je kolega predlagatelj prej na primeru povedal. In tako je vedno. In ko jaz grem v Lekarno Ljubljana nekaj kupiti, je res, me včasih farmacevtka vpraša, nekaj sem za imunost kupovala, sem rekla to in to mi dajte, je rekla, vam dam to pa to ali vam dam to pa to od našega veletrgovca, ki je 5 evrov cenejše. Meni se to ne zdi zavajanje. Moja izbira ostaja. Meni je ključno, da denar gre nazaj v javna sredstva ne pa zasebnim lekarnam in zasebnim veletrgovcem, ki jih ne bodo porabile za naše občine, naše šole, naše vrtce. NSi pravi, javne lekarne se naj ustanavljajo samo tam, kjer se koncesionarju ne splača. Ja, lepo vas prosim! Se pravi, tam, kje se zasebniku splača imeti lekarno, tam naj ima zasebnik, tam, kje se pa ne splača, pa naj bodo javne lekarne. Ne, že do sedaj občina mora dati soglasje za novo koncesijo in za novo lekarno. Občina, ki ima svojo lekarno ali pa dobrega zasebnika, ki pokriva potrebe te občine, ne bo dala soglasja za novo lekarno. Občina, ki nima lekarne, ker si nihče ne želi tam iti biznisa, ker se mu ne izplača, bo pa dala rade volje soglasje Lekarni Ljubljana ali Lekarni Maribor zato, da bodo vsaj imeli lekarno. In to, da ne smejo biti bolj dostopne lekarne in take neumnosti, res?! In da naj ljudje kupujejo zdravila tam, kjer so doma, ne pa tam v velikih centrih?! Kdo bo nekomu, ki hodi v službo v Ljubljano preprečil, da bo na poti domov v eni lekarni kupil zdravilo, ne pa v svoji vasi? Nihče. In to se ne da regulirati. Obžalujem, da je predlagatelj en kup stvari dal sem notri in še dodatno zmešal poslance s temi gravitacijskimi območji in z ne vem čem vse in s tem, da ni več sosednja občina samo meja, ker tukaj je eno ključno vprašanje. Ali je javno zdravje in javne lekarne tako pomembna dobrina, da lahko javnim zavodom, v tem primeru javne lekarne, dovolimo neko dopustno prednost pred zasebniki? Vidimo, da po svetu je to urejeno drugače. Eni imajo to popolnoma prepovedano, eni imajo dovoljeno, na Nizozemskem imajo čisto prosto. Tako da mi ne govoriti, da Evropska unija točno določa. Mi se bomo odločili. Hočemo, da dobijo denar nazaj občine, ali hočemo, da jih dobijo zasebniki, se bogatijo, jaz nimam nič proti, da se, ampak našle občine imajo vedno premalo denarja. To je pa njihovo, kot je bilo danes rečeno, zlato jajce. Na ubijmo te zlate kure naših občin, ki delajo za vse nas dobre stvari. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika, kolega Cigler.
Rad bi povedal tole, da namen lekarniške mreže in dejavnosti lekarn gotovo ni na prvem mestu, da ustvarjajo dobiček, ampak oskrba z zdravili in medicinski pripomočki in da so dostopne ljudem po državi, starejšim, ki nimajo prevoznih sredstev v odročnih krajih, tam, kjer zaenkrat še obstajajo lekarne. In poglejte, dobiček je eno, ki se ustvarja v sami lekarni s svojo dejavnostjo, bistveno večji dobiček, če gre za dobiček, se bo pa lahko ustvaril takrat, ko se bo prodal veledobavitelj z eno široko mrežo lekarniških enot od zadaj po eni tretjini Slovenije. In to bo verjetno sledilo, kot je prej tudi na primeru Maribora povedala gospa Mirnik, tudi temu zakonu. In moramo se vprašati, o čem tukaj sedaj govorimo in kaj se bo tukaj zadaj za tem zgodilo. Hvala lepa.
Hvala lepa, to je bila replika. Zdaj pa je nekaj prijavljenih, ki manjkajo. Naslednji ima besedo mag. Dejan Židan, pa potem, da kar povem naprej, mag. Bojana Muršič.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovani predlagatelj tega zakona! S tem, ko ste prišli s predlogom tega zakona, moram povedati, da ste naredili koristno zadeve v Sloveniji zato, ker se je odprla razprava, ki je nujna. In kot prvo je treba povedati, mi imamo lekarniški sistem kvalitetno urejen, je dostopnost prisotna in jaz moram reči sam kot uporabnik, seveda si želim, da sem čim manjkrat uporabnik, sem nad kvaliteto uslug slovenskih lekarn zadovoljen. To je pravo izhodišče. Drugo izhodišče. Predstavili ste analizo oziroma podatke, da je − jaz sem potem tudi nekaj preračunal − povprečno v Evropi na sto tisoč prebivalcev 32 lekarn, v Sloveniji 16, kar je točno toliko kot v Avstriji očitno, pomembno nižje kot v Nemčiji in je nekaj držav, ki so pa še z manj lekarnami pa dosti držav z več. Seveda razloge zakaj je takole, ali je to povezano z zdravstvenim stanjem v konkretni državi ali s čimerkoli drugim ali pa tudi s cehovskimi omejitvami, niste razdelali in to bi bilo mogoče dobro razdelati. Kot naslednje. Tudi sam se izjemno bojim oligopolov ali monopolov. Dejstvo je, da vsi podatki, ki so vsaj meni dostopni, kažejo, da so na področju grosistov slovenske lekarne prišle v nemogoči položaj. V resnici postajajo odvisne samo od dveh grosistov in brez možnosti, da nakupujejo v tujini. Če se pa še ti slučajno pogovarjajo v ozadju več ni samo duopol, ampak je monopol. To je pa nekaj kar je najbolj groznega, kar se lahko zgodi tako nam kot potencialnim pacientom ali slovenskemu zdravstvenemu sistemu ali družbi kot takšni. Tako da vsak razmislek, kako narediti korak naprej, da preprečimo, verjetno bo potrebno na več načinov ukrepati ne samo s tem načinom, ki ga vi predlagate, da se dovoli, da lekarne preko svojih podrejenih družb tudi same nabavljajo, če so cenejša zdravila na razpolago. Verjetno bo potrebno vključiti še kakšno drugo zakonodajo, ker drugače bomo ujetniki in trpela bo država kot takšna oziroma naša zdravstvena blagajna. Pravilno opozarjate tudi, da je v Sloveniji relativno dosti primerov, ko ni bilo sklenjeno tisto, kar bi po Zakonu o lekarnah moralo biti, to je, da bi bili sprejeti sporazumi o medsebojnih pravicah, obveznostih in odgovornosti. To v praksi pomeni, kar verjetno ugotavljajo tudi marsikateri organi že, da imamo pat pozicijo, ker zakonodaja do sedaj ni jasno nalagala, da je to potrebno urediti. Mimogrede tudi ta obličnost zakona še ne nalaga, tako da če dobro razumem predlagatelj, da boste to naredili v nadaljevanju, bo potrebno urediti. Danes se obnašati, kakor da imamo javne zavode brez lastnika, v resnici ne gre. Ali je lastnik česar država, potem ima država ustanoviteljske in lastninsko pravico do tega zavoda, če je ustanovitelj občina, potem občina, če je več oblin, več občin in imajo upravičena pričakovanja in pravice. To, da recimo ta 7. člen do sedaj ni bil realiziran, saj v Prekmurju, Pomurju ustvarja zagate. Jaz v tem trenutku sploh ne razumem, kako je v bistvu možno, da pri upravljanju nekega zavoda sodelujejo občine, ki nimajo nobene lekarne. Občine, ki pa imajo celo večinski delež v lekarni, vsaj po prometu ali pa v bistvu po številu enot v posamezni občini, pa da so v enakem položaju kot občine, ki sploh nimajo lekarn. To že po upravljanju tako javnih zavodov kakor tudi česarkoli drugega v resnici ne gre, in če bo ta zakon to reševal, potem je to dobra pot. Sam sem tudi prisluhnil v bistvu vsem strahovom, ki so prisotni na strani farmacevtov – bral sem te zapise, ki smo jih dobivali. Moram pa tudi sam povedati, da ne razumem sistema, da če občina želi ustanoviti znotraj sebe še eno lekarno, kriteriji so zdaj neki strogi, vi predlagate, da so nekoliko blažji, ker se pač ne upošteva migracij in turistov, da pa za to potrebuje tudi soglasje ceha. Tega pa res ne razumem, kako sploh je lahko prišlo do tega. In vsak ceh, vsako združenje, ali je to zveza ali je to sindikat in tako naprej, vsak ima svoje pristojnosti, vsak ima tudi svoje naloge, ki jih mora urediti, ampak to, da bodo v bistvu tisti, ki so sedaj že dajali omejitve potencialnim novim lokacijam, tega pa v bistvu sploh ne razumem, kako je lahko do tega prišlo v dosedanji zakonodaji. Mi se bomo v poslanski skupini sicer tudi o tem zakonu še pogovorili, tudi v bistvu verjetno še marsikoga vprašali za mnenje, vendar mislim, da je prav, da omogočimo temu zakonu, da s potrebnimi spremembami nadaljuje svojo pot. Hvala za pozornost, predsednik.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič, pripravi se Gregor Perič.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani predlagatelj! Jaz bom začela tam, ko je kolegica rekla, da pol poslancev ne razume, kaj zakon prinaša. Žalosti me dejstvo, kar je pač navedla. Jaz moram reči, da sem prebirala vsa ta stališča, ki so jih pripravili Fakulteta za farmacijo Univerze v Ljubljani, Slovensko farmacevtsko društvo, Koordinacija zdravniških organizacij, v katerega so vključene Zdravniška zbornica Slovenije, Slovensko zdravniško društvo, Slovensko združenje zasebnih zdravnikov, Trgovska zbornica Slovenije, Javna agencija Republike Slovenije za zdravila in medicinske pripomočke in ključno tudi Skupnost občin. Predlagatelj je sicer navedel, da je v bistvu govoril s predsednikom Skupnosti občin, da so pač bili preglasovani, ko so obravnavali ta zakon o lekarniški dejavnosti. Ja, seveda, saj na koncu koncev vse občine, ki so v Sloveniji, niso velike in mestne občine. Ta zakon gre v prid mestnim občinam. Zato pa, ker imamo 212 občin, je pač prišlo do tega, da so bili pač preglasovani. In tukaj jaz vidim zadržke. In kot sem že v stališču poslanske skupine povedala, nekatere stvari so dobre, nekatere stvari so slabe, zato je smiselno, da se o teh stvareh pogovorimo, kajti javna zdravstvena služba, lekarniška, mora služiti vsem državljankam in državljanom ne glede na to, kjerkoli smo. In v času covida se je pokazalo, kaj pomeni lekarna, ki jo imaš v domačem okolju. In tu jaz vidim velike velike težave, da se bodo ustanavljale nove lekarne v urbanih središčih, medtem pa bo prišlo do siromašenja lekarn na podeželju. In ja, ker prihajam s podeželja, vem, kaj se dogaja. V manjših lekarnah se enostavno zdravila ne bodo več toliko nabavljala in jih bo tudi težko tudi dobiti. In kam bomo hodili? Hodili bomo v urbana središča po zdravila. In v času covida, ko smo imeli tako fino zaprte občine, ja, saj je bil izgovor, da si lahko šel v sosednjo občino zaradi tega, ker si pač z receptom šel po zdravila, ampak ja, nekateri so se morali peljati 30 kilometrov pa tri občine prečkati, da so prišli do Mestne občine Maribor. To pomeni tisto, kar moramo mi državljankam in državljanom omogočiti. Da bodo imeli dostopno in kakovostno lekarniško dejavnost. Ali ta zakon to prinaša? Glede na vse zapise, ki smo jih pač dobili, jaz mislim, da ne. Zakaj to navajam? Zaradi tega, ker v bistvu deregulacijo že poznamo. Vemo, koliko časa pa kaj se še dogaja z vsem ostalim. Pred leti se je v bistvu začelo najprej z zapiranjem poštnih poslovalnic na podeželju, sedaj smo priča zapiranju bank, malo še pa bomo vse skupaj na podeželju zaprli in vse skupaj bomo imeli v urbanih središčih. Si to želimo tudi na lekarniški dejavnosti? Jaz osebno ne in niti nimam te pravice, da lahko delam v tej smeri oziroma da lahko pritisnem na takšen gumb. Če pa me bodo argumenti prepričali v nasprotno smer, se pa tudi lahko pogovarjamo o tem. Ampak, ja, učinki tega, o čemer se pač govorimo, se ne bodo pokazali danes, jutri, čez leto dni, čez dve leti. Učinki sprejetja zakona bodo po vsej verjetnosti čez 5, 10 let. Po vsej verjetnosti marsikaterega med nami tukaj v Državnem zboru več ne bo, ampak tisti, ki imamo toliko, bom rekla, srca in odgovornosti, verjemite mi, če bi podprla takšen zakon, da bom imela slabo vest, ko se mi bo zgodilo to, da se bo v neurbanem področju zaprla lekarna, imela bom slabo vest, priznam. Za marsikatero v preteklem mandatu narejeno stvar imam slabo vest. Priznam, imam jo. Ampak takrat so bile situacije malce drugačne, danes pa ponovno moram reči, da sem malce zrelejša, razmišljam, sem na določenih stvareh izjemno izjemno pazljiva. Če bo zakon prišel v nadaljnjo obravnavo, bomo pač poskušali še narediti kakršnekoli spremembe. Kajti sama sem rekla, da so določene stvari dobre, za katerimi tudi stojim in tudi sama se s tem strinjam, da je težava, da se mora Farmadent v bistvu prodati. S tem imam težave. Je pa to potrebno nekako razmisliti in rešiti to situacijo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prijavljene imamo še tri razpravljavce: Gregor Perič, mag. Dušan Verbič in Jožef Lenart. Prvi ima besedo Gregor Perič.
Spoštovani predsednik, hvala lepa za besedo. Kolegice in kolegi, lep pozdrav vsem! Današnja debata je za moje pojme precej zanimiva, bilo je tudi veliko nekih presenetljivih obratov in tudi presenečenj, vsaj zame, tako da mislil, da na različne načine gledamo tudi na ekonomijo, eni se imamo za socialiste, drugi za liberalce, ampak potem vidim, da se je marsikaj spremenilo, vsaj glede Zakona o lekarniški dejavnosti. Prej smo slišali očitek, ki je letel na ta predlog zakona, da je lobistični in da je v bistvu zadaj nek županski lobi. Jaz moram reči, da me je to izjemno zmotilo, ker mislim, da so kolegi iz različnih političnih strank pojasnili, kaj pomeni ta, če temu tako rečem, županski lobi. Kaj se je s sredstvi, ki so bila pridobljena s poslovanjem lekarn v navezavi z grosisti, to pomeni namreč ta vertikalna povezava, katero nekateri zagovarjate, da bi jo bilo potrebno prestriči in jo potem onemogočiti, kaj se je s temi sredstvi, ki so se pridobila na strani občin, potem tudi zgradilo. Če je predmet tega zakona tako imenovan županski lobi in s pomočjo vseh teh sredstev se gradijo šole, vrtci, se obnavlja neka javna infrastruktura, jaz sem vesel, da ga poimenujemo kot lobistični zakon in ga še bolj glasno in s še več srčnosti tudi podpiram. Seveda ta zakon nima samo tega elementa, ima še druge elemente. Strinjam se, da se da še o drugih elementih pogovarjati in bom že na začetku svoje razprave povedal, da bi bilo koristno, da ta zakon v tem prvem koraku spustimo naprej in potem vidimo, kaj se da še naredit in ga izboljšati, popraviti, dopolnit tam, kjer ocenjujemo, da je to potrebno. Zagotovo gre za enega izmed takih zakonov, s katerim se nikoli ne bodo vsi strinjali, zato smo, kot že dostikrat povedano, v parlamentu. Se pa sam ne bom strinjal s tem, kljub temu, da sem liberalec, da ta dva grosista v primeru tako Ljubljane kot tudi Maribora zaradi neke zakonske določbe, ki za moje pojme ni bila premišljena, moramo kot država ali pa morata ti dve lokalni skupnosti prodati pod neko časovno prisilo, pod nekim pritiskom za nek majhen denar in prodati to tistemu, ki mu dejansko ti dve podjetji predstavljata konkurenco. Kaj bomo potem naredili? Bomo iz nekega okolja, nekega trga, kjer je več nekih akterjev, ki so dovolj močni, da si lahko medsebojno konkurirajo, ustanovili nek duopol, kar vemo iz ekonomske teorije, kaj to pomeni – da bodo cene zagotovo šle gor, ker konkurence ne bo, kakšen tretji ali pa četrti ali peti igralec pa bo krepko premislil, če se bo hotel sploh podati na naše tržišče, ker ne bo imel nekega interesa. Kaj bo pomenilo to? Torej imeli bomo duopol, cene bodo šle gor, naši ljudje, ki bodo potrebovali zdravila, bodo seveda ta zdravila plačali veliko bolj, kot jih plačajo danes. In ko govorimo o manjših lekarnah, torej o koncesionarjih, torej te manjše lekarne so običajno v privatni lasti, bodo imele še večjo težavo, da zagotovijo neko ustrezno zalogo zdravil, za katere vemo, da so danes zelo draga, ne govorim o tistih zdravilih, ki so za neko širšo potrošnjo, ki jih dobimo brez recepta, ampak tista, ki so na recept, ki so bolj komplicirana, razvoj katerih je stal kar nekaj sredstev, no, teh zdravil bo enostavno v teh manjših lekarnah pri koncesionarjih absolutno še manj. Kar bo pomenilo, da bodo ljudje, če bodo želeli neko zdravilo, avtomatsko vedeli, ne bom ga iskal pri koncesionarju, ker je ta verjetnost, da ga bom našel tam, veliko manjše, ampak bodo šli spet v tiste večje lekarne v javni lasti. Vleči tukaj neke logične izpeljave na tak enostaven način, jaz mislim, da ni prav in da je situacija veliko bolj komplicirana, kot se zdi. Absolutno pa smo v SMC za to, da odpiramo, pa ne samo lekarne tudi proizvodne obrate, gospodarstvo tudi trgovine, za nas bi bile odprte, zdaj v Levici očitno ste bolj za to, da zapirate, pa ne samo lekarne, ampak tudi trgovine, jutri bomo videli, edino cementarno v Sloveniji bi zaprli, tako da ne vem, kje bomo potem mi stvari, ki jih potrebujemo za delovanje našega gospodarstva, gradbeništva tudi za pomembne projekte, dobili. Lahko potem vse enostavno uvozimo in kupujemo v tujini za neki denar, ki bo absolutno dražji kot, če bi imeli nekaj našega. Mene preseneča ta pozicija Levice, ki je dejansko za to, da dve slovenski podjetji, ki dobro poslujeta, enostavno za neki majhen denar prodate oziroma se privatizira neka javna lastnika nekim tujim farmacevtskim multinacionalkam. Mene je to danes najmanj presenetilo. Jaz tega ne razumem, od kdaj je Levica za privatizacijo. Kot rečeno, ne vidim nič slabe v tem, da sta ta dva grosista v javni lasti, ker je to koristen in dodaten vir za dve občini, bi si želel še več takih grosistov, ker je vsak dodaten vir za lokalno skupnost izjemno dragocen. Da ga mi ostrižemo tukaj na neki tak zelo administrativen način, se mi zdi zelo nepremišljeno in slabo sporočilo za vse prebivalce Mestne občine Ljubljane pa tudi Maribor in verjetno še za koga. Jaz predlagam, da malo razmislimo o teh naših trdnih ali pa tudi zmedenih stališčih in temu zakonu omogočimo neko nadaljnjo obravnavo, da se ta postopek torej nadaljuje, da se ga dodatno še izpopolni, izbrisi in da se mu omogoči, da se tudi lekarne postavijo tudi, ne samo v odročnih krajih, kjer so nujne in so potrebne, jaz, ko sem iskal nekoliko preko spleta, nisem našel ravno nekih primerov, da bi se kakšna lekarna odprla. Tako da mislim, da je tukaj potenciala še precej. Ko pa potujem po svetu, vidim, da je teh lekarn neprimerno več tako večjih kot tudi manjših in so tudi zelo dobro založene. Lahko rečem za Slovensko Istro, da smo imeli v praksi pa tudi še sedaj marsikdaj gremo v lekarne tudi čez mejo v Italijo, ker imajo bistveno drugačen in širši nabor nekih zdravil, ki tudi niso na recept, ampak za katere ljudje enostavno vedo, da pomagajo. Jaz ne razumem, zakaj bi morali Slovenke in Slovenci hoditi v Italijo, če bi lahko imeli tako široko ponudbo nekih zdravil oziroma drugih preparatov, ki niso nujno zdravila, tudi pri nas. Če se ta trg še dodatno izpopolni, se meni ne zdi neki znak neke nerazvitosti, ampak prej obratno, da našim ljudem omogočimo tisto, kar potrebujejo, da se lahko dobro počutijo oziroma da blažijo tiste negativne učinke pri kakšnih svojih boleznih ali drugih nevšečnostih. Jaz še enkrat pozivam, dajmo ta zakon pustiti, da naredi še en korak naprej v tem zakonodajnem procesu. Če so še kakšne stvari, jih v tem postopku, ki ga imamo na voljo, dopolnimo in potem omogočimo tudi temu področju nek dodatek razvoj. Ne razumem pa, še enkrat, vseh teh prizadevanj, da se potem ta dva grosista enostavno za majhen denar prodata dvema velikima podjetjema. Nenazadnje na račun tega izgubimo kar nekaj dobro plačanih delovnih mest, dve lokalni skupnosti izgubita en zelo pomemben vir, ki je investicijske narave, po navadi tukaj občinam vedno zmanjka, mi bi pa vse to zaradi nekega nerazumevanja ali ne vem, kako bi to sploh opredelil, enostavno onemogočili. Še enkrat, razmislimo in omogočimo to, da se tudi v končni fazi številna delovna mesta v dveh krajih v Sloveniji tudi ohranijo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Dušan Verbič.
Še enkrat, hvala lepa za besedo, predsednik. Moram priznati, da bom v tem delu svoje razprave kar malce obrazložil predvsem neke dileme, ki so se pojavljale pri posameznih razpravljavcih. Rad bi vseeno omenil, da ko se je pripravljal ta predlog sprememb Zakona o lekarniški dejavnosti, je bil kar nekoliko bolj razširjen, in sicer je prvotno pač vseboval dobrih 36 členov. Ko se je pa zadeva začela vsebinsko tako ali drugače dotikati, se je pa ugotovilo, da je potrebno zaradi specifičnosti ali urejenosti sedanjih razmer, ki v marsikateri zadevi nekako ni tisto, ki bi morali biti, kajti treba je priznati, da v Republiki Sloveniji 212 občin preprosto ne more vse zadeve enako reševati, najsi bo to za mestne občine ali pa kakorkoli na ruralnem področju. In to je realnost. In skupni imenovalec za to spremembo je to, kar je bilo uvodoma tudi predstavljeno in tudi v razpravi so nekateri izpostavili zgolj 2 zadevi, se pravi tisti tako imenovani 3. člen kot tudi 26., se pravi tako imenovana pristojnost županov ali občin kot tudi, kako praktično omogočit, da se dobesedno, kot je bilo v razpravi rečeno, da danes obstaja tako imenovani duopol za tako imenovano dobavno verigo, kako to preprečit. In zaradi tega je ta zadeva nekako postavljena na način, da se dejansko vzpostavi nekako gospodarska pobuda, konkurenca. In jaz verjamem, da vsi tisti, ki so ustanovili javni lekarniški zavod, kot v tem primeru župani z občinskimi sveti, so, sam menim, zelo dobri, če ne odlični gospodarji s svojimi javnimi sredstvi in so še kako zainteresirani, da bi se ta zadeva izpostavila na način, da ne bo monopola, ampak bo konkurenca, kajti konkurenca ustvarja nižjo ceno. In tukaj preprosto sploh ni dileme in moram priznati, da sem odločno nasprotujoč, da se potem pogovarjamo, da bo nekako monopol. A veste, če je nek javni lekarniški zavod zelo ambiciozen in nekako zelo prisluhne uporabniku in želi zagotavljati odlično ponudbo z zelo ugodno ceno, ja, najverjetneje bi morali praktično spodbujati tovrstne javne lekarniške zavode. In verjamem, da v Republiki Sloveniji je kar nekaj takih. Toliko, kar se tega tiče. Moram priznati, kdo sploh ne želi spremembe tudi nasploh v zdravstveni dejavnosti. Tukaj, dobro, danes je debata bolj o ozkem področju, to je lekarniška dejavnost, in sam sem nekako zelo prepričan, da farmacevtska stroka skupaj z lekarniško zbornico, ki je večletno utečeno stanje z, recimo, tako imenovanim nekim lahko tudi pozitivnim mreženjem in podobno, ki prinese plus in minus, se ne želi spreminjati. Definitivno. Dobro, to je pač preprosto njihovo stališče in tako so tudi zapisali. Sam sem imel sestanek z predsednico Lekarniške zbornice in tudi predstavil to bistvo. Moram priznati, da sem v tistem kontaktu doživel kar neko mero razumevanja, vendar v nadaljevanju, ko se pa začne s tako imenovano pisno dokumentacijo in obveščanjem, je pa potem nekoliko drugačna slika. Predsednik, ali mi dovolite, ko bo čas potekel, da tudi kot predlagatelj, ker imam potem še nekaj časa? Lahko, ne?
Ja, jaz dovolim. Res pa je, da imamo samo še enega razpravljavca in potem spet vi dobite zaključno besedo.
Okej, bom na tej točki zaključil pa bom potem nadaljeval. Okej.
Besedo ima Jožef Lenart. Mikrofon, če izklopite, kolega Verbič.
Hvala lepa za besedo. Tako je, argumenti za in proti. Jaz bom nadaljeval, kjer sem končal v stališču. Upam, da bomo s skupnimi močmi še izpopolnili predlog in da bo dosežen primarni cilj, ki pa je cilj lekarniške dejavnosti – skrb za ljudi. Torej želim dodati, bodimo pazljivi, izkušnje iz tujine govorijo, da jim z deregulacijo na nekaterih mestih ni uspelo zagotoviti niti nižjih cen niti bolj kvalitetne lekarniške storitve. Tako da se moramo vprašati, ali bi taka deregulacija pri nas dejansko prinesla, bom rekel, efekt, boljšo dostopnost storitve, nižje cene, in sicer kot se je cilj, da se doseže s temi spremembami, kot pove predlagatelj, in dejansko bi rekel, da si težko upam napovedati te učinke, dokler ne vidimo teh učinkov in potem naredimo analize in seveda lahko rečemo, zdaj smo pa dejansko spremenili tole v smeri na bolje. Zato še enkrat, bodimo pazljivi in seveda vključimo tudi druge deležnike, kajti nenazadnje ZLD-1 se je spreminjal skupaj z deležniki, tudi potem v kompromisu teh deležnikov in seveda upoštevajo tudi direktive Evropske unije in Evropske komisije. Če bi se sedaj slučajno zgodilo, da bi se s temi spremembami nekako oddaljili od tistih pravil, ki veljajo v Evropski uniji, potem to spet ne bi bilo, bom rekel, preveč dobro. Tako da za samo postopno povečanje lekarn, okej, smo za. Ampak dejansko, če bi gledali samo na to, da je pač v nekem kraju toliko in toliko turistov še dodatno dnevno pa toliko migrantov in bi tam seveda nastajalo več lekarn, tam, kjer je pa morda malo premalo prebivalstva, bi bila odprta posledično tudi malo manjši problem in ni dobičkov, tam pa bi potem izostale in bi bili državljani od teh lekarn oddaljeni, ne vem, sedem kilometrov ali celo več, spet to ne bi bilo v redu. Tako da bo potrebno še nekako krepko predebatirati, izpopolniti predlog, da bo v cilju dobrega javnega zdravja in v skrbi za ljubi, kot rečeno. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik predlagatelja.
Hvala lepa še enkrat, predsednik. Če bom nekako nadaljeval tam, kjer je spoštovani kolega ravnokar končal. Z veseljem smo odprti, da bi ta predlog, ki je pred nami, nekako pripravili v teh ključnih elementih, ki so za marsikoga pomisleki, na nivo in način, ki bo resnično sledil glavnemu cilju, in to je uporabniku, občanu, bolniku ali tistemu, ki potrebuje tako imenovano lekarniško storitev. Kot sem pa prej omenil, sem nekako dolžan še nekaj besed. Tisti, ki je v razpravi nekako malce namigoval, da je ta predlog nekako nakaz neke amerikanizacije lekarn, to kar smo zaznali v sredstvih v medijih, moram priznati, da se temu odločno upiram. To popolna zloraba, da rečem temu, novinarskega naslova nekega prispevka, ker preprosto to ne drži. Dejstvo je, da obstoječi Zakon o lekarniški dejavnosti v 5. členu zelo jasno govori: »Mreža lekarniške dejavnosti v skladu s tem zakonom na primarni ravni zagotavlja občina.« Ne mi kot zakonodajalec, ne sprememba zakonodaje, občina je tista oziroma župan in občinski svet. In če se bo župan skupaj z občinskim svetom odločil, da preprosto skupaj z voljo ali nevoljo krajanov, to so lokalne skupnosti, ki odločajo. In zaradi tega preprosto se ne morem strinjati s to filozofijo, da se bo pa s to morebitno spremembo vse ukinjalo. Spoštovani, lokalna skupnost deluje. In še enkrat poudarjam, 212 županov, imam zelo dobro o njih, mislim, da tudi javnost, so gospodarji, znajo in odlično poznajo lokalne razmere, predvsem pa tudi potrebe svojih občanov. Se pa strinjam, tisti hip, ko je nekdo imel to v smislih, da je ekonomika v ospredju, ima župan obilico možnosti, kako zagotavljati tudi tovrstno storitev, da ne pride do zaprtja, če lahko grobo to rečem. In ravno v tem kontekstu je predlog te spremembe, da se črta, da je lekarna, kar se občin tiče, vezana na sosednjo občino. In ravno zaradi tega bo odgovoren župan iskal možnost, kako ali ohrani ali pa pripelje drugega v svojo občino za potrebe svojih krajanov. In zaradi tega se nikakor ne strinjam z amerikanizacijo. Jasno pa je, da se moramo vsi zavedati in tudi volimo svoje občane in po najboljši moči želimo, da resnično skrbijo za svoje krajane. Naslednja zadeva, prej je bilo nekaj govora, kar se tiče podpore ali nepodpore temu predlogu zakona. Mestne občine močno podpirajo. Zakaj? Mislim, da to je vsem znano. V razpravi je bilo nekaj govora tudi o teh gravitacijskih območjih. Tukaj bi rad povedal samo en primer, ki ga nekoliko bolj poznam, je zelo plastičen in tudi prav, da ga izpostavim. V Ljubljani je centralna lekarna, mislim, da vsi veste, na Prešernovem trgu. In veste, ko nekaj let spremljajo, analizirajo, recimo temu pretok, frekvenco strank, je nesporna ugotovitev naslednja. Samo 20 % uporabnikov centralne lekarne je iz domačega okoliša. Se pravi, ljudje, ki prebivajo v tistem okolišu, skladno s področjem, ki ureja to tako imenovano gravitacijsko območje. 80 % je drugih, to pomeni od delavnih migrantov do tako imenovanih turistov in vseh mogočih. In to so te realnosti, ki marsikdaj ni primerljivo potem s tako imenovanimi manjšimi občinami. Tisto, kar je bilo potem tudi nekajkrat izpostavljeno, kar se tiče zaprtja lekarn. Osebno sem na stališču, da ne glede na to, ali so obstoječe lekarne, ki jih je nekaj čez 300, mislim, da nobenega interesa ni o kakršnemkoli zaprtju. Kajti, v starajoči se družbi smo ne glede na to, v katerem koncu Slovenije se prebiva, veliki uporabniki tovrstnih storitev. In tisto, kar je bilo potem tudi govora, pa je spoštovani kolega, ki je šel sedaj ven, navedel primer slabe prakse Murske Sobote, odzval se je tudi župan, ki ima velike probleme, pa čeprav je praktično preko Združenje mestnih občin podpirl to spremembo. Ravno zaradi takega primera, kot je pri njem, 7. člen s to spremembo odpravlja slabosti obstoječe ureditve. Moram preprosto tudi kar navesti, v čem je ta velik problem, pa verjamem, da ni edina mestna ali pa srednja občina, ki ima ta problem. S to spremembo smo želeli ravno, da javni lekarniški zavod na primarni ravni lahko ustanovi občina ali več občin skupaj ne samo sosednja občina, in to je tisto povezovanje in ohranjanje lokacij širom po Sloveniji. Nadalje. Občine, ki ustanovijo skupni javni lekarniški zavod, morajo pred njegovo ustanovitvijo sprejeti sporazum o medsebojnih pravicah, obveznostih in odgovornostih glede zavoda. Ravno to, ki je očitek, da morebiti kakršna koli neplačila med ustanovitelji, pogodbeniki in podobno, ne deluje. To so varovala, ki zagotavljajo resnično veliko varnost županom ali mestnim svetnikom. In še za konec. Občina ustanoviteljica lahko sklene z drugo občino pogodbo, na podlagi katere izvaja lekarniško dejavnost na njenem območju javni lekarniški zavod, ki ga je ustanovila druga občina. Ravno to je tisto, kar sem prej omenil, da preprosto župani ne bodo dovolili, da se v njegovem kraju praktično ukinjajo lekarne ali lekarniška podružnica. Hočem reči, določene stvari prav kličejo po tem, da se manjša korekcija izvede. Strinjam pa se, da ta zakon bi bil najverjetneje potreben večjih korekcij, ampak kot predlagatelji smo se odločili, začnimo z minimalno zadevo. Predvsem pa moram tukaj zelo jasno povedati, da se zelo strinjam tudi s predhodno kolegico Kociprovo, ki je dala izredno velik poudarek sredstvom ali dobičku iz poslovanja lekarn. Tudi uvodoma ter večkrat sem omenil, preprosto ne smemo dovoliti, da se tovrstni ustvarjeni dohodek, dobiček ali kakorkoli že govorimo, da gre to ali v privatne roke ali v roke tuje pravne ali fizične osebe, praktično mora ostati ustanoviteljem, v tem primeru občinam, in one same skupaj v sodelovanju z javnim lekarniškim zavodom določijo, v kateri namen se ti dobički ustvarjajo. Kakorkoli se odločijo, vedno imajo od tega korist krajani, kjer to deluje. V tem kontekstu samo še zaključim to, kar je bilo zelo jasno povedano, v lekarniški dejavnosti je marsikaj podrejeno vhodni in izhodni ceni posameznih zdravil in zdravilnih pripomočkov. Žal je to realnost in tega se moramo tudi močno zavedati. Spoštovani predsednik, ker sem proti koncu, seveda moram zaključiti. Lahko rečem, da se iskreno zahvaljujem vsem tistim, ki so predlagali svoja stališča poslanskih skupin, tudi razpravljavcem, ne glede na to, v katero smer so razpravljali, dejstvo je, da je razprava koristna, je potrebna, je odprla določene zadeve. Izkazala se je tudi neka naklonjenost. Vendar lahko za zaključek samo rečem, spoštovani poslanci in poslanke, nagovarjam vas, da podprete to prvo branje in da se da v drugi fazi prav gotovo določene zadeve še nekoliko izboljšati. Hvala za pozornost in to je to.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika zbora še kdo razpravljati? [[Da.]] Ugotavljam, da ja. Predlagam, da sprožimo prijave na listo razpravljavcev. Če se želi dodatno prijaviti tudi predstavnik predlagatelja, potem predlagam, da se pač prijavite s pritiskom tipke za vklop mikrofona. V tem primeru dobi predstavnik predlagatelja besedo kot zadnji. Prijave potekajo. Prva ima besedo Anja Bah Žibert.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Jaz sem z velikim zanimanjem poslušala današnjo razpravo, kajti gre za temo, v kateri je bilo, mislim, da tudi danes že rečeno, da jo je potrebno odpreti, da tako, kot imamo danes urejeno, pač lahko rečemo, da je dobro, ni pa popolnoma dobro in da ni res, da so stvari, ki se ne bi smele izboljšati. Morajo se izboljšati. In seveda se morajo izboljšati v interesu državljank in državljanov. In to je tudi nekako moje vodilo, ko razmišljam o predlogu tega konkretnega zakona, se pravi, ali prinaša dobro za državljanke, državljane ali ne. Dejstvo je, da je bilo prej nekako rečeno, da imamo trenutno okoli 300 lekarn v Sloveniji. 300 lekarn, pa če boste na hitro pogledali, boste vedeli, da jih je kar precej v mestnih središčih. Se pravi, z našo mrežo lekarn nekaj ni v redu. Jaz pač govorim tukaj tudi za manjša področja. Veste, to, da imajo nekateri več kilometrov do lekarne, to pač si po moje v tem času ne bi smeli dovoliti. Rečeno je bilo, da v lekarno hodijo in jo obiskujejo in je potrošnja je večja v državah, ki so zaostale. Tega jaz ne kupim, mislim, da je to skoraj že absurdno pa tudi nesramno do vseh tistih, ki nujno rabijo dostop do lekarn in tudi do zdravil, nekateri jih morajo tudi redno jemati in jih zaradi tega jemanja tudi nekako ostajajo pri življenju. Tako da jaz se pač s tem ne strinjam. Dostopnost do lekarn je zelo pomembna in dejstvo je, da smo starajoča se družba in da če je lekarna za nekatere dostopna šele po več kilometrih, je to problem. Je to problem. Jaz sem že govorila, tako kot je problem, da se zapirajo poštne storitve, banke, nekje celo bankomati, tako je tudi slabo to, da pač nekateri še vedno nimajo dostopa do lekarn, pa tudi te včasih delujejo ravno drugače, to so mi pač ljudje povedali, kot je na primer delo zdravstvenega doma, ki je v bližini. Se pravi, da imajo tudi časoven obseg dela ravno drugačen kot zdravnik in potem morajo večkrat na isto lokacijo in tako naprej. Ampak pustimo to, to so že podrobnosti. Kar se mi zdi pomembno, je, da tudi tukaj predlagatelj dopušča možnost, da se zakon v nadaljnjem postopku pogleda še, pogleda, kaj se da še izboljšati, odpravijo se morebitni pomisleki, da bi se s tem zakonom stvari še poslabšale. Mislim, da to nikakor ni bil namen predlagatelja, ampak predvsem, da se stvari izboljšajo. Jaz pač verjamem, da lahko s skupnimi močmi tudi ta zakon pripeljemo tako daleč, da bo pač stanje v državi na tem področju izboljšal. Je pa to en trd oreh in velikokrat se o teh stvareh pogovarjamo, redko pa jih rešujemo. Danes pač je začetek tega in jaz upam, da bomo v nadaljnjih postopkih res prišli do pozitivnih rešitev, ki bodo v pomoč državljankam in državljanom. Kajti ni prav, da nekdo, ki živi v središču mesta, ima lekarno tako, jaz mislim, na 200, 300 metrov, nekdo pa, ki ne živi v mestu, pa po več kilometrov stran. Tudi na te stvari bomo mogli gledati z drugačnimi očmi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Nataša Sukič.
Hvala lepa. Jaz se opravičujem, nisem vsega slišala, ker sem bila nekaj časa odsotna, ampak bom malo pokomentirala. Recimo, prej je kolega Perič polemiziral z Levico. Mene zanima, kako polemizirate z mnenjem Fakultete za farmacijo ali pa z mnenjem Lekarniške zbornice, to so strokovne institucije. Ne vem, zakaj vi polemizirate z Levico. Mi smo si zelo dobro prebrali, kaj pravita ti dve strokovni instituciji, in misim, da je to zelo relevantno, kar pravijo. Ne vem, zakaj bi mi bili tukaj. Ali smo mi poslanci tukaj bolj pametni od teh, ki so pa res strokovnjaki? Pa vam bom osvežila spomin, kaj pravijo. Recimo, Fakulteta za farmacijo pravi, da je dostopnost do zdravil in medicinskih pripomočkov že v trenutnem sistemu na zavidljivo visokem nivoju. Lekarne so dostopne in ustrezno založene, ni razloga za spreminjanje obstoječe mreže. Kakršnekoli motnje, povezane s koronakrizo, so povezane z dobavno verigo zdravil in ne z organizacijo lekarniške mreže pri nas. Dnevni migranti imajo osebnega zdravnika tam, kjer živijo, zato je edino logično in smiselno, da se jim tam zagotavlja tudi mreža lekarniške dejavnosti. Tak argument kot ga imajo predlagatelji, bi pomenil, da je potrebno, na primer, koncentrirati tudi osnovno zdravstveno dejavnost. Predlog koncentrira lekarne v mestih in siromaši mrežo lekarn na ruralnih območjih. S tem se odmikamo od zagotavljanja lekarniške dejavnosti pod enakimi pogoji. To, o čemer je prej kolegica Bah Žibert govorila, jaz se strinjam, ni prav, da so neenaki pogoji, ampak je treba zelo pazljivo gledati, zakaj gre tukaj. Jaz osebno se zelo dobro spomnim v mestnem svetu, ko sem bila mestna svetnica MOL, mislim, oprostite, Lekarna Ljubljana ima ekspanzionistične težnje že od nekaj in na koncu se bo Slovenija res spremenila v veliko Lekarno Ljubljana in pa mogoče še Lekarno Maribor. Ali je to to? Jaz kolikor se spomnim, SDS ni zagovarjal te ekspanzije, vsaj na mestni ravni ne, zato me čudi zdaj, če boste pa to naenkrat podprli, ker je treba malo pogledati. To je lobistični, v resnici lobistični zakon. Tukaj so določeni župani lepo zlobirali zadeve. Poglejte, Lekarna Ljubljana je, še celo tako bom rekla, brezsramna, da si je drznila prevzeti hospic v Ljubljani, ki ga je prej imela nevladna organizacija. Še celo tako daleč grejo v svoji nehigieničnosti, dobesedno, in v svoji ekspanziji in v svoji dobesedno požrešnosti s poslom. Dejansko gravitirajo k neki monopolizaciji, k centralizaciji in posledično to lahko pomeni uničenje manjših lekarn in koncesionarjev na področju lekarništva. Predvsem pa, ja, zdaj predlagatelj pravi, da mi imamo podpovprečno število lekarn glede na države EU. Pa poglejmo, kater države imajo kaj. To, da imaš ti takšno mrežo, kot jo imamo mi, je lahko recimo znak razvitosti, ni to nujno, da je znak nerazvitosti. Recimo Skandinavija, ki je tako ekonomsko kot družbeno izjemno razvita država, je na tem nivoju primerljiva. Imajo pa v Grčiji, Bolgariji, in tako dalje dosti več lekarn. Ali so za to bolj razviti od nas? Ne, niso. Razlog je v tem, da imajo slab ali pa neobstoječ zdravstveni sistem na periferiji v teh državah. Več lekarn ne pomeni nujno več zdravja, lahko pa pomeni večjo potrošnjo raznih teh dopolnilnih, teh komercialnih stvari brez recepta, ki jih lekarne kot posel izvajajo in hočejo prodajati čim več teh prehranskih dopolnil in ne vem česa. To pa sigurno je dober biznis. Jaz bi rekla, da predvsem poglejte, kaj pravita Lekarniška zbornica in Fakulteta za farmacijo. Mislim, da so oni relevantni. Ves čas govorimo, da je treba poslušati stroko, in ja, treba je poslušati stroko. In poglejte, jaz res ne bi, da se kar tako po domače tukaj nekaj gremo, se odločimo in povozimo neko dobro delujočo mreže. Bog vedi, kaj bo s tega potem ratalo. Dajmo malo zaustaviti konje pa premisliti pa mogoče res prisluhniti stroki pa se spomniti, kaj se dogaja z Lekarno Ljubljana. Saj veste, tisti, ki ste v mestnem svetu iz SDS, zelo dobro, kaj se tam dogaja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Andrej Rajh.
hvala lepa za besedo. Lep pozdrav tudi v mojem imenu! Naj takoj jasno povem, da če tega predloga novele zakona ne bomo podprli, bosta Mestna občina Maribor in Ljubljana prisiljeni do konca leta prodati svoja veletrgovca z zdravili. To sta v bistvu podjetji, ki sta v občinski lasti, in ves dobiček, ki ga ti dve podjetji ustvarita, data nazaj mestnim občinam oziroma ustanoviteljem za to, da lahko ustvarjajo za svoje potrebe. Lekarniška zbornica je skupek različnih deležnikov, od tega sta samo dva Maribor in Ljubljana. Jaz razumem, da nekatere druge lekarne temu nasprotujejo. Za širitev lekarniške mreže na lokalni ravni je pristojna lokalna skupnost in ona daje soglasje za to, če lahko kdo notri pride v občino. To je treba jasno povedati. Mariborska ali pa ljubljanska lekarna ne moreta priti v sosednjo občino, ker nimata koncesije brez soglasja mestnega sveta oziroma občinskega sveta občine. Mi se pravzaprav ne moremo razumeti, zakaj bi bilo zaradi tega manj lekarn v lokalnih skupnosti. Mi želimo, da se ne vzpostavijo razmere, ki bi omogočile odtekanje javnega denarja iz zdravstva v zasebne žepe, ker vemo, če bi morali prodati prisilno ta dva veledrogerista, potem bi verjetno potencialna kupca bila Kemofarmacija in Salus. Glede na kratek časovni rok, v katerem je treba izvršiti prodajo, lahko to razumemo kot prisilno prodajo, ker bi bil izkupiček za oba lastnika, Mestno občino Maribor in Ljubljana, zelo boren, na koncu pa bi se v bistvu ustvaril duopol in prebivalci bi morali kupovati prisiljeno dražja zdravila po višjih cenah. Mi moramo v bistvu preprečiti situacijo, kot jo imamo pri dodatnem dopolnilnem zdravstvenem zavarovanju, kjer se bogatijo zasebne zavarovalnice. Mi preprosto ne želimo, da se na tak način bogatijo na ta račun z javnim denarjem tuje multinacionalke, ki imajo celo sedež v tujini in bodo v tujini plačevale davke. Ali si kdo to predstavlja, v kakšno absurdno situacijo bomo postavljeni, če ne spremenimo tega zakona, ki predpisuje prisilno prodajo teh dveh podjetij do konca letošnjega leta? Očitno smo nekako priče temu, da lobisti namenjajo veliko denarja, da se to zgodi. Še enkrat poudarjam, če ne bomo sprejeli te novele zakona, potem bosta Mestna občina Maribor in Ljubljana prisiljeni v skladu z zakonom prodati svoje veledrogerista do konca letošnjega leta. Glede na epidemijo covida in kratko časovno okno, ki je preostalo do konca leta, manj kot štiri meseca, je izvedba take prodaje po nujnih zadevah praktično nemogoča in je mogoče razumeti to kot prisilno, kazensko prodajo po likvidacijski ceni. Prebivalci od tega ne bi imeli nič, še več, ustvaril bi se v Slovenijo monopol dveh podjetij, cene bi bile višje in dobičke bi seveda dobile tuje korporacije, tuje multinacionalke s sedežem v tujini, v tujini bi plačevale davke, in to vse na račun javnega zdravstva in javnega denarja. V SAB bomo vedno zagovarjali močno, javno zdravstvo, ki bo dostopno vsem pod enakimi pogoji. Zagovarjali bomo tudi, da bomo v občinah, kjer ni lekarne, te ustanovljene. Ne moremo pa sprejeti dejstva, da nekdo razlaga, da so javna podjetja kriva, da v nekaterih občinah ni lekarn. Že sedaj v nekaterih občinah določeni zaselki niso zanimivi za privatno gospodarsko pobudo, sedaj pa bi še način, s katerim bi lahko financirali javne storitve, na nek način osiromašili. V SAB bomo seveda podprli to, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Kot zadnji ima besedo Gregor Perič.
Ponovno hvala za besedo. Štartal bom čisto pri malih lekarnah v nekih manjših lokalnih skupnostih oziroma manjših krajih. Običajno so tam tudi koncesionarji in potrebno je vedeti, da nekdo tako lekarno sploh lahko odpre, rabi kar nekaj zagonskih sredstev, tudi da jo napolni, da napolni police, je potrebnega kar nekaj kapitala. In logično je, da je tam zaloga manjša kot na neki frekventni lokaciji. Pričakovati, da bomo v Sloveniji imeli v vsaki vasi lekarno, to pričakovanje nima neke podlage. Zagotovo pa moramo delati vse v smeri tega, da bo ta mreža karseda široka in predvsem dostopna za naše državljanke in državljane. Če se zgodi to, da bosta dve lokalni skupnosti, dve mestni občini prisiljeni prodati dva grosista, se bo zgodilo to, da bo dejansko tretjina trga prešla v roke dveh podjetij. Moram reči, da v SMC nimamo absolutno nič proti tema dvema podjetjema, si pa prizadevamo za to, da bi bila Slovenija taka, da bi na njej delovalo tržno gospodarstvo in da bi se na trgu bojevalo karseda veliko nekih akterjev, ker to pomeni konkurenco in to pomeni optimalne cene, torej da dobimo nek kakovosten proizvod, kakovosten izdelek za ustrezno ceno. To bi moral biti cilj tudi na nivoju grosistov. Zdaj, če dva zradiramo s tega prizorišča, vemo, kaj se bo zgodilo, bodo cene višje in tudi tisti koncesionarji, ki imajo sedaj te manjše lekarne, ki so v privatni lasti, bodo še težje polnili zaloge in police in bodo prebivalci oziroma koristniki teh manjših lekarn še redkeje zašli tja notri oziroma samo takrat, kadar bodo potrebovali in računali na neko osnovno zdravilo, ne pa tista bolj komplicirana in tudi dražja, bodo se pa zato morali odpravit kam dlje v neka središča. Tako da bomo imeli po naši oceni sicer lekarne, ki bodo imele omejen nabor, tako da se bodo nekateri vseeno prisiljeni odpraviti dlje. V tem smislu tudi nismo rešili problema. Jaz mislim, da se ta problem že sam po sebi razreši, če zagotovimo neke ustrezne pogoje neke konkurenčnosti različnih igralcev na trgu. Tiste navedbe, ki mi jih je pa kolegica Sukič namenila, v bistvu se nisva pogovarjala o isti stvari. Jaz sem govoril o privatizaciji, vi ste govorili o nečem drugem. Presenetilo me je predvsem zato, ker še pri prejšnji točki, ko smo govorili o nacionalnem demografskem skladu, je bil glavni očitek, da zdaj pa želimo vse privatizirat in vse prodati, pridemo k naslednji točki, pa v bistvu ugotovimo, da je obratno, da ste v Levici bili na strani tega, da ni nič narobe, če se to proda. Tako da to me je presenetilo. Moram pa poudariti še enkrat, da smo predvsem poslanci tisti, ki predlagamo ta zakon. Ta zakon je poslanski. Kar se pa tiče mreže, ko so padali komentarji na račun tega, kakšna naj bo ta mreža, kako velika bo, kot je tudi kolega Rajh zelo korektno povedal, mreža je vprašanje lokalne skupnosti in lokalne skupnosti imajo v rokah škarje in platno in določajo kdo pride, kdo ne more priti. Je pa marsikomu v interesu, da nekdo pride, da se ta mreža vzpostavi. Smo pa sami danes tudi slišali na konkretnem primeru kolegice Mojce, ki je pojasnila, kako težko je bilo priti do lekarne, koliko energije je bilo potrebne. Tukaj fakulteta taka ali drugačna ali pa zbornica nima prav veliko pristojnosti pri reševanju tega problema. Lahko bi rekli, da je dejansko vsak zakon, ki ga obravnavamo v Državnem zboru, lobističen zakon, ker ga vedno pripravljamo poslanci tako ali drugače, prihaja pa predvsem vedno od ljubi, ker rešujemo neke probleme, neke težave. Zato so taki očitki, najmanj kar so, deplasirani. Tako da verjamem pa tudi, da so številni in izjemno močni interes, da ta zakon tudi pade, tako da ko govorimo o lobističnih interesih, moramo pogledati, mislim da, malo bolj široko, pa dajte tudi vi. Hvala.
Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in 24. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri.