Head ametikaaslased, austatud Riigikogu! Austatud külalised! Tere hommikust! Alustame Riigikogu täiskogu IV istungjärgu 11. töönädala neljapäevast istungit. Kõigepealt palun Riigikogu kõnetooli neid Riigikogu liikmeid, kes soovivad üle anda eelnõusid või arupärimisi. Rainer Vakra, palun!
Austatud juhataja! Lugupeetud kolleegid, hea Riigikogu! Viiel demokraatide ühenduse liikmel, Deniss Boroditšil, Lembit Kaljuveel, Inara Luigasel, Kalle Laanetil ja Rainer Vakral, on arupärimine austatud peaminister Andrus Ansipile. See tuleneb eelmise nädala Saarte Hääle artiklist, kus lühidalt öeldes oli kirjas, et käske ja makse tuleb aina juurde. Sellisena saab võtta kokku ajalehes Saarte Hääl sõnastatud riiklikku anomaaliat. Juba mõnda aega valitseb Eestis olukord, kus erinevad inspektorid ja kontrollijad teostavad ettevõtetes oma tööajast, mis on niigi riigi tasustatud, pistelisi kontrolle. Selle tegevuse eest kirjutatakse hiljem ettevõtjatele arve, mille aluseks on kontrollija tunnitasu. Eespool viidatud artiklis sõnas mittetulundusühingu Eesti Maaturism nõukogu esimees Signe Sarah Arro, et tegu pole ainult ühe konkreetse ettevõttega, vaid probleem on tunduvalt üldisem. Seda on kinnitanud erinevate teenindus- ja toitlustusasutuste juhid, kelle sõnul on kontrollijatele graafikuväliste kontrollide eest maksmine igapäevane tegevus. Sellest tulenevalt on meil neli küsimust. Kas valitsus peab õigeks olukorda, kus riiklike kontrollijate ja inspektorite pisteliste kontrollide kulud maksab kinni ettevõtja? Kas kirjeldatud teguviis ei loo täiendavat korruptsiooniohtu ning ebavõrdset kohtlemist ettevõtte suhtes, keda kontrollitakse teistest sagedamini? Kas eelarvesse on juba sisse arvestatud selliste pisteliste kontrollide käigus laekuvad tulud? Kas põhjendatud kontrollitegevuse käigus tekkinud kulud kavatsetakse ettevõttele tagasiulatuvalt ka hiljem kompenseerida? Aitäh!
Palun Riigikogu kõnetooli Kadri Simsoni!
Lugupeetud istungi juhataja! Head kolleegid! Annan Keskerakonna fraktsiooni nimel üle alkoholi-, tubaka-, kütuse- ja elektriaktsiisi seaduse muutmise seaduse eelnõu. Sellega me muudame paragrahvi, mis sätestab elektrienergia aktsiisimäära. Teeme ettepaneku, et alates 1. juulist 2013 alandataks Eestis elektrile lisatavat aktsiisi Euroopa Liidu miinimummäärale ehk ühele eurole megavatt-tunni kohta. See tähendab, et elektriaktsiisi alandataks neli ja pool korda. Kuna see eelnõu antakse siin Riigikogus üle juba kolmandat korda, siis ma räägin natuke ajaloost. Esimest korda andsime selle eelnõu üle mais 2011. Siis see hääletati maha. Majandusminister Juhan Parts tuli toona, kui suurettevõtjad olid just läinud üle avatud elektriturule, Riigikogu ette ja küsis, mis annab meile üldse õiguse öelda, et elektri hind hakkab kodutarbijatele ning väike- ja keskmistele ettevõtetele peale elektrituru avanemist tõusma. Ta ütles, et tema ei ole selles üldse kindel, et elektri hind tõuseb. Teine kord andsime selle eelnõu üle selle aasta mais. Siis hääletati see maha ettekäändel, et Juhan Parts tuleb välja taastuvenergia tasude vähendamisega. Toona seda plaani veel ei olnud, aga täna me teame, et see taastuvenergia tasude vähendamine on poole väiksema mõjuga kui elektriaktsiisi alandamine ja sellest ei piisa. Praegu, seda eelnõu üle andes, teame, et selleks hetkeks, kui eelnõu on läbinud valitsuse kooskõlastusringi ja meie komisjoni, on inimestel juba elektriarved käes ja need kaks esimest argumenti enam ei päde. Tõenäoliselt võidakse hakata rääkima kolmandast argumendist ehk sellest, et me teeme maksualandused keset eelarveaastat, kuna eelnõu jõustuks 1. juulil 2013. Seetõttu on meil välja toodud ka selge katteallikas. Poolest aastast elektriaktsiisi alandamine maksaks 12 miljonit eurot. Meil on käepärast Maksu- ja Tolliameti arvutused, mis näitavad, kui suur on Eestis maksuauk – see on 422 miljonit eurot aastas. Maksuamet on välja käinud kolm meedet, kuidas maksu paremini koguda. Tänan tähelepanu eest!
Palun Riigikogu kõnetooli Vabariigi Valitsuse esindaja Heili Tõnissoni!
Austatud istungi juhataja! Hea Riigikogu! Vabariigi Valitsus algatab põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse ja sellega seonduvalt teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu. Riigikogus esindab Vabariigi Valitsust seaduseelnõu menetlemisel haridus- ja teadusminister Jaak Aaviksoo. Aitäh!
Head ametikaaslased! Olen juhatuse nimel vastu võtnud kaks eelnõu ning ühe arupärimise. Vastavalt meie kodu- ja töökorra seadusele otsustab juhatus nende edasise menetlemise. Liigume edasi teadete juurde. Riigikogu juhatus registreeris Riigikogu liikme Tiina Lokk-Trambergi Eesti Reformierakonna fraktsiooni liikmeks. Riigikogu juhatus kinnitas Riigikogu liikme Tiina Lokk-Trambergi maaelukomisjoni liikmeks. Eesti Keskerakonna fraktsioon võttis tagasi Riigikogu otsuse "Riigikogu otsuse "Riigikogu uurimiskomisjoni moodustamine välismaalastele tähtajaliste elamislubade andmisega seotud asjaolude väljaselgitamiseks" muutmine" eelnõu 218. Riigikogu esimees edastas Riigikogu liikmete arupärimise peaminister Andrus Ansipile. Head ametikaaslased! Viime läbi kohaloleku kontrolli. Kohalolijaks registreerus 73 Riigikogu liiget, puudub 28.
Alustame tänase päevakorra menetlemist. Esimene päevakorrapunkt on Vabariigi Valitsuse algatatud veeseaduse ja maksukorralduse seaduse muutmise seaduse eelnõu 319 kolmas lugemine. Kas fraktsioonide esindajad soovivad avada läbirääkimisi? Kõnesoove ei ole, läbirääkimisi me ei ava. Seega alustame lõpphääletuse ettevalmistamist. Panen lõpphääletusele eelnõu 319. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Poolt oli 73 Riigikogu liiget, vastuolijaid ega erapooletuid ei olnud. Seega on Vabariigi Valitsuse algatatud veeseaduse ja maksukorralduse seaduse muutmise seaduse eelnõu 319 seadusena vastu võetud. Esimese päevakorrapunkti käsitlemine on lõpetatud.
Liigume edasi teise päevakorrapunkti juurde, milleks on rahanduskomisjoni esitatud Riigikogu otsuse "Hasartmängumaksust toetuste määramise nõukogu liikme nimetamine" eelnõu 327 esimene lugemine. Palun ettekandeks Riigikogu kõnetooli rahanduskomisjoni liikme Inara Luigase!
Austatud kolleegid! Austatud istungi juhataja! Hasartmängumaksu seaduse § 7 lõike 4 järgi moodustab hasartmängumaksust toetuste määramise nõukogu Riigikogu. Nõukogusse kuulub kuus Riigikogu liiget, üks Haridus- ja Teadusministeeriumi, üks Kultuuriministeeriumi ja üks Sotsiaalministeeriumi esindaja. Sotsiaalminister tegi rahanduskomisjonile ettepaneku Sotsiaalministeeriumi esindaja muutmiseks. Seetõttu esitas rahanduskomisjon s.a 21. novembril Riigikogu otsuse "Hasartmängumaksust toetuste määramise nõukogu liikme nimetamine" eelnõu. Sellega arvatakse hasartmängumaksust toetuste määramise nõukogu koosseisust välja Riho Rahuoja ning määratakse uueks Sotsiaalministeeriumi esindajaks nõukogus kantsler Marelle Erlenheim. Muudatusettepanekute esitamise tähtajaks eelnõu kohta muudatusettepanekuid ei esitatud. Menetlusotsused olid järgmised. Rahanduskomisjon otsustas 3. detsembri istungil teha ettepaneku saata eelnõu täiskogu 2012. aasta 13. detsembri päevakorda ning panna eelnõu lõpphääletusele. Kõik need otsused tehti konsensuslikult. Aitäh!
Head ametikaaslased! Kas teil on ettekandjale küsimusi? On. Viktor Vassiljev, palun!
Aitäh, härra juhataja! Hea ettekandja! Sotsiaalministeeriumi kantsler Marelle Erlenheim on pikemat aega haiguslehel ja teda asendab praegu Tiiu Aro. Kas hasartmängumaksu nõukogus hakkab teda samuti keegi asendama? Kas sellest on midagi teada?
Aitäh küsimuse eest! Komisjonis ei arutatud, kes on haiguslehel, kes tööl. Komisjonile tuli sotsiaalministri kiri. Ma loen teile selle ette: "Palun hasartmängumaksust toetuste määramise nõukogu koosseisust välja arvata Sotsiaalministeeriumi esindaja Riho Rahuoja. Uueks Sotsiaalministeeriumi esindajaks nõukogu koosseisus on kantsler Marelle Erlenheim." Me loodame, et proua Marelle saab varsti terveks ja asub oma tööülesannete täitmisele.
Aitäh! Rohkem küsimusi ei ole. Kas fraktsioonide esindajad soovivad avada läbirääkimisi? Läbirääkimisi avada ei soovita. Asume otsuse eelnõu 327 kohta tehtud muudatusettepanekuid läbi vaatama. Eelnõu kohta ühtegi muudatusettepanekut laekunud ei ole. Juhtivkomisjoni seisukoht on viia täna läbi ka lõpphääletus. Alustame lõpphääletuse ettevalmistamisega. Panen hääletusele otsuse eelnõu 327. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Poolt oli 74 Riigikogu liiget, vastuolijaid ega erapooletuid ei olnud. Seega on rahanduskomisjoni esitatud Riigikogu otsuse "Hasartmängumaksust toetuste määramise nõukogu liikme nimetamine" eelnõu 327 otsusena vastu võetud. Teise päevakorrapunkti käsitlemine on lõpetatud.
Liigume edasi kolmanda päevakorrapunkti juurde, milleks on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni algatatud olulise tähtsusega riikliku küsimuse "Omastehoolduse olukorrast, selle mõjust majandusele ning moraalsele keskkonnale" arutelu. Head ametikaaslased! Lubage mul enne arutelu algust lühidalt tutvustada ka selle arutelu korda. Tulenevalt meie kodu- ja töökorra seaduse §-st 153 määras Riigikogu juhatus Sotsiaaldemokraatliku Erakonna ettepanekul olulise tähtsusega riikliku küsimuse arutamisele järgmise korra. Kõigepealt on Tartu Ülikooli dotsendi Jüri Kõre ettekanne kuni 20 minutit, seejärel on küsimused ja vastused kuni 20 minutit. Peale seda on Tiina Kangro ettekanne kuni 20 minutit ja küsimused-vastused kuni 20 minutit. Seejärel on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni liikme Helmen Küti ettekanne kuni 20 minutit ja küsimused-vastused kuni 20 minutit. Riigikogu liige võib selle päevakorrapunkti raames esitada kõigile ettekandjatele kokku kuni kaks suulist küsimust. Siis tulevad läbirääkimised, kus võivad sõnavõttudega esineda kõik Riigikogu liikmed, fraktsioonid ja komisjonide esindajad. Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni palvel teen Riigikogule ühtlasi ettepaneku, et kõigepealt esineksid sõnavõttudega fraktsioonide esindajad. Arutelu lõppemisel Riigikogu otsust vastu ei võta. Ühtlasi on algatajad teinud ettepaneku pikendada vajaduse korral istungi tööaega päevakorra ammendumiseni, kuid mitte kauem kui kella 14-ni. Vaatame seda, head ametikaaslased, töö käigus – kui see vajadus tekib, siis viime selle hääletuse ka läbi. Alustame selle päevakorrapunkti menetlemist. Ma palun ettekandeks Riigikogu kõnetooli Jüri Kõre!
Lugupeetud istungi juhataja! Lugupeetud Riigikogu liikmed ja külalised! Ma tänan teid võimaluse eest teie ees esineda! Ma asun kohe teema juurde. Mul on hea meel, et Riigikogu seda probleemi näeb, sest tegemist on n-ö varjatud teemaga. Need inimesed, kes on kodus hooldusel, ja ka need, kes neid inimesi hooldavad, ei ole igapäevaselt huvi ja tähelepanu all. Samas on nende roll Eesti hoolekandes tervikuna äärmiselt oluline. Miks? Kas või statistilisel põhjusel, sest teiste hooldada on 17 000 Eestimaa inimest. See on suurim grupp hoolekandes, keda me käsitleme teenusesaajana. Miks see teema veel oluline on? Kahtlemata on igal lähenemisviisil omad nõrkused ja tugevused. Protsessides osaledes ja neid juhtides on võimalik aga nõrkusi pehmendada või leevendada ja tugevusi tugevdada. Järgmine moment omastehoolduse teema juures on see, et tegelikult on see süsteem, mida omavalitsused haldavad, määrates hooldajaid ja kontrollides nende tegevust, ainult üks osa. See on formaliseeritud ja nähtav süsteem, kus osapooled on teada ja kirjas. Selle kõrval eksisteerib täiesti mitteformaalne süsteem, kus hooldussuhted ei ole kuidagi kirja pandud ega sätestatud, hooldajatoetust ei maksta. Need on inimestevahelised kokkulepped. Ja viimaseks, sisuliselt on hooldus, sh omastehooldus siiski jagatud vastutus. Seal ei ole sajaprotsendiline vastutus ühe isiku, näiteks formaalse hooldaja peal, vaid erinevad osapooled peavad tegema koostööd. Sotsiaalhoolekanne saab tihti kriitikat sellises hästi lihtsas vormis, et varsti on meil pooled eakad inimesed puudega ja teine pool on puudega inimeste hooldajad ning see süsteem on kontrollimatu. Siin on rida arve. Esimesed arvud näitavad raske ja sügava puudega inimeste arvu dünaamikat. Need on need, kellel põhimõtteliselt oleks õigus saada hooldaja. Seda süsteemi haldavad kahe peale hoolekanne ja meditsiin. Edasiste otsustuste tegemise aluseks on valdavalt meditsiiniline diagnoos, aga lõpliku otsuse puude kohta teeb tõesti hoolekandesüsteem – Sotsiaalkindlustusamet. Hooldajate süsteemi haldab täielikult sotsiaalhoolekanne. See on kohalike omavalitsuste ülesanne. Kui me vaatame hooldusel olevate inimeste ja hooldajate arvude dünaamikat, siis need vähenevad. Ma julgen väita, et see süsteem on paremini kontrolli all ja juhitud kui esimesena nimetatud süsteem. Ma palun sotsiaalhoolekande suhtes tehtud kriitika puhul olla mõnikord natuke tagasihoidlikum. Mitte küll alati, aga paljudel juhtudel see süsteem siiski suudab hallata oma tegevust. Minu väide, et me siiski ei tunne kogu tervikut, põhineb 2009. aastal Tallinna Linnavalitsuse ja Tartu Ülikooli tellitud uuringul. Uurimisobjektiks olid tööealised puuetega inimesed, s.o ainult üks osa koduhooldusest. Vaatame kõigepealt esimest rida ja protsenti – 18,2%. Need on inimesed, kes on formaalsel hooldusel, kellele on Tallinna Linnavalitsus määranud koduhooldaja. Teine rida – 2,6%. Need on omavalitsuse professionaalsed hooldajad, kelle töö kohalik omavalitsus ka kinni maksab. Järgmiste ridade peal on selline hooldus, kus on tinglikult taga erasektor, mis baseerub inimestevahelistel suhetel. 3,2% – hooldus, mille eest makstakse tasu, aga seda maksab teenuse saaja. 10,7% – tegu on mitteametliku hooldaja, naabri või sugulasega (kellega tahes, kes ei ole formaliseeritud süsteemi osa), kellega pole mingit lepingut ja kellele ka tasu ei maksta. Me näeme, et umbes kaks kolmandikku süsteemist on formaliseeritud ja me tunneme seda hästi või halvasti ning üks kolmandik on formaliseerimata. Mis ma tahan sellega öelda? Ma tahan öelda, et tegelikult on meil ühiskonna ja inimeste vastutus eakate ja puuetega inimeste eest siiski täiesti olemas. Ja kui ei ole võimalik asju formaliseerida ega n-ö kolmandatest allikatest selle teenuse osutamist rahastada, siis tehakse seda ise. Me võiksime olla optimistlikud oma ühiskonna ja selle sidususe suhtes, sest see on täiesti olemas ja toimib. Siin on nüüd natuke vanem pilt asjast. Need on ühe valla sotsiaaltöötaja lõputöö järeldused. Ta hindas kaks aastat pärast seda, kui hooldaja määramise ja hooldajatoetuse maksmise kohustus anti üle kohalikule omavalitsusele, millised on probleemid nende kolme osapoole seisukohast, kes asjade sees on: kõigepealt puudega isik või hooldatav, siis hooldaja ja kohalik omavalitsus. Tänaseks on asjad loomulikult edasi liikunud, pilt on muutunud mitmekesisemaks ja kokkuvõttes paremaks, aga osa muresid on ikka lahendamata. Näiteks on informatsiooni puudumine hoolekandes igavene probleem ja seda ei saa kunagi sajaprotsendiliselt lahendada ehk kõikide inimeste informatsioonivajadust rahuldada. Aga see ei tähenda seda, et me ei peaks kogu aeg süsteemi arendama, kasvatama ja sinna uusi kihte lisama. Paljudel juhtudel on hooldajad eakad inimesed. See on tüüpiline olukord, et hooldatav on 90-aastane ja hooldaja on 70-aastane. See 70-aastane aga paljudel juhtudel tänapäevaseid infokanaleid ei kasuta, internetipõhist infot ei saa jne. Aga hooldatava seisukohast on kõige olulisem probleem see, et tema igapäevased vajadused on küll rahuldatud, aga ta on siiski suhteliselt kinni oma kodus, ta on ühiskonnast eraldatud. Selles mõttes ei ole pilt sageli väga palju parem sellest situatsioonist, kui inimene elab hooldekodus. Ka hooldekodus olevate klientide puhul on sama probleem ehk teiste sõnadega – seotus ühiskonnaga, st tugiteenused, mida peaks korraldama ka kohalik omavalitsus, ei ole piisavalt arenenud. See mõjutab inimeste üldist seisundit, aga tegelikult ka elukvaliteeti ja -viisi. Mitteformaalse hooldaja või omastehooldaja jaoks on väga oluline koolitus, info, teadmised jne. Seesama 70-aastane hooldaja ei pruugi olla elu jooksul nende probleemidega üldse kokku puutunud. Eriti keerulises seisus on mehed. Paraku on hooldusel sooline aspekt. Mehed ei ole väga palju lastega tegelenud ega varem ühegi teise eaka inimese hooldamisega kokku puutunud ja peavad siis hakkama tegelema abikaasa probleemidega. See on suhteliselt raske situatsioon. Väga oluline on siinkohal professionaalne ergonoomika koolitus. Seda tehakse, aga selle kvaliteedi üle on tihti nõrk kontroll. Teiste sõnadega, see, mida peaks saama teha ja mida lubatakse teha, ei jõua inimestele pärale. Seesama ergonoomika koolitus ei puuduta ainult hooldatavate kihti, vaid vajadus selle järele on hästi lai. Seda vajavad väga paljud hoolekande valdkonnas töötavad inimesed ja ka meditsiiniinimesed. Näiteks, kui me räägime veel hoolekandeteenustest, siis isikliku abistaja teenuse puhul on täpselt seesama koolitus vajalik. Hooldajate puhul on väga kriitiline teema puhkuse puudumine. See on vastuoluline situatsioon: ühelt poolt on hooldajad väsinud, aga teiselt poolt nad ei taha paljudel juhtudel astuda sellist sammu, et anda oma perekonnaliige lühemaks või pikemaks ajaks hooldusasutusse. See on väga keeruline situatsioon, kus kolmas osapool ehk sotsiaaltöötaja peab aitama kaasa ratsionaalse otsuse langetamisele. Mis puudutab kohalikku omavalitsust, siis siin on probleemide hulk hästi lai. Alates sellest suhtumisest, mis valitseb poliitilisel tasandil stiilis, et kui me oleme hooldaja määranud, siis on probleemid lahendatud ning meil ei ole vaja nende inimeste muredega aktiivselt ja iga päev tegelda, kuni rahani välja, mille puhul selgub mõnes uuringus huvitaval kombel, et sotsiaaltöötajate sõnul ei ole raha probleem, kui esitatakse abstraktne küsimus, mis takistab hoolekande arendamist, ehkki tegelikult on see probleem igapäevaselt siiski olemas. Üldine taust, mille raames hoolduse korraldamine toimub, on perekond ja perekonnaseadus. Meil on väga pikka aega olnud hoolduskohustus perekonnaseaduses ühtemoodi sätestatud. Meie naabrite juures on olukorda tänapäevastatud – vastutus on perekonna ja kogukonna vahel suuremal määral jagatud kui Eestis. Ühelt poolt peame tunnistama, et perekonnaliikmete kasutamine omastehooldusel on meie oludes paratamatu ja otstarbekas, teisalt peaksime oma käsitlust muutma. Ma olen seda tinglikult nimetanud sunnimudeliks, mis ei kõla väga hästi, aga sisuliselt on seaduses sätestatud liikumine koostöömudeli ehk suurema hulga osapoolte aktiivse osaluse ja koos tegutsemise suunas. Ma olen ka seda meelt, et erinevate osapooltega koostööd tehes ei tohi me sugugi loobuda n-ö eravastutusest, indiviidi vastutusest. Kui toimuvad diskussioonid erakindlustuse ja selle laiendamise üle, keskendutakse minu arusaamise järgi mõnikord natuke valedele asjadele. Tavaliselt läheb mõte raha toomisele erakindlustusest meditsiini. Mulle tundub, et see ei ole tõhus tee, sest me ei suuda erakindlustuse kaudu tuua meditsiini piisavalt raha, et süsteemi olulisel määral muuta. Küll aga saaksime hoolekandesse raha tuua hoolduskindlustuse läbimõtlemise kaudu, ja kui selle läbimõtlemise tulemus on otstarbekas süsteem, siis selle kehtestamise kaudu. Ühelt poolt peame arvestama, et selle perioodi jooksul, kui meil on toiminud hoolduse sunnimudel, on muutunud majandus ja selle soovid ühe olulisema majandusteguri ehk tööjõu suhtes. Ühe töötajaga perekonna asemele on asunud kahe töötajaga perekond. Samal ajal on teenuse osutajad eri positsiooni tõttu majanduses ja erinevate palkade tõttu väga diferentseerunud. Nii nagu ühiskonnas on tinglikult jõukamad ja vaesemad kodanikud, on meil ka jõukamad ja vaesemad hooldusüksused. Kui on tegemist vaese hooldatava ja vaese hooldajaga, siis on probleemiks tänapäevase elukvaliteedi kindlustamine, aga sisulises mõttes ka selle hoolduse kindlustamine. Kohalik omavalitsus peab kontrollima hoolduse kvaliteeti. Aga tal on väga raske esitada nõudeid, kui hooldav leibkond on väga väikese sissetulekuga, sest tegelikult ei võimalda see ressurss, mis on nende käsutada ja riigi poolt lisatud, sugugi mitte alati kvaliteetset hooldust. Teiselt poolt peame arvestama seda, et perekond on muutunud. Naiste haridustase on meil väga kiiresti tõusnud, aga see mõjutab nende suhtumist, mida nad tahavad teha ja mida nad ei taha teha. Naiste huvi ja soov hoolduse eest vastutada väheneb. Abielusuhete muutumine, vabaabielu ehk nõrgenevad partnerlussuhted mõjutavad seda situatsiooni. Ka noorte tööealiste inimeste ränne vähendab potentsiaalsete hooldajate hulka, sest distantsi tagant on seda asja väga keeruline teha. Samuti on muutunud väärtushinnangud, mis on muidugi hästi keeruline ja pikka aega mõju avaldav teema. Me peaksime arenema, edasi liikuma selle käsitluse suunas, mille keskmes on kogukonna hoolduse mõiste. See on see käsitlus, mis on tänapäeval Euroopa keskmes. Euroopas on alanud nn teine institutsioonidest väljumise laine. Esimene laine oli 1970. aastatel, kui eelkõige psüühiliste erivajadustega inimesed toodi hooldusasutustest välja kogukonna hooldada. Praegu tehakse pingutusi selle nimel, et saaks inimesed n-ö tavalistest hooldekodudest koju saata ja kodus osutatavate teenuste kaudu nende toimetulekut kindlustada. Omastehooldus on üks osa sellest, üks kogukonna hoolduse variant. Selle pildiga siin püüan ma teile tõestada, et kohalikud omavalitsused suhtuvad vastutustundlikult sellesse töösse, mida nad teevad. Siin on näha erinevate teenuste dünaamika, see, kuidas klientide arv on muutunud. Kaks alumist arvurida näitavad, et kõige vähem on nende teenuste kasutajaid, mis on kallimad. Need on ühelt poolt Tartu linnas hooldekodus olevad inimesed ja teiselt poolt linna rahastatud koduhooldusteenuse saajad. Keskmine rida näitab päevakeskuse teenuse kasutajaid. See on märkimisväärselt odavam teenus kui eelmised kaks. Tõsi, päevakeskus kui hooldusasutus vajab paremat lahtimõtestamist. Praegu on see eelkõige institutsioon, mis seob inimesi ühiskonnaga. See on tegevuskoht, kus saab teha erinevaid üritusi: koosolekuid, kultuuriüritusi jne. Otseseid hoolekandefunktsioone on päevakeskusel vähemal määral. Seda, kas neid hoolekandefunktsioone peaks tal olema rohkem või kui palju täpselt, ei hakka ma praegu teiega arutama. Päevakeskus ei ole sada protsenti hooldusasutus ja ei peagi seda olema, aga küsimus on, kas tal võiks olla rohkem hooldusfunktsioone. Viimane, kõige kõrgemal asuv rida näitab omastehooldusel olevate isikute hulka. Nagu te näete, on Tartu linnas nende arv langenud, mis on kooskõlas üldise suundumusega. Me käsitame seda ressurssi, mida riik meie kätte annab. Ressurss tuleb riigieelarvest ja me jagame seda laiali ning käsutame seda vastutustundlikult. Millised on võimalused kohaliku omavalitsuse tasandil? Igavene võimalus on paremini anda informatsiooni, tutvustada õigusi ja võimalusi ning teha omastehooldajate esmast koolitust. Tõsi, ei ole mingit mõtet sellel, et iga omavalitsus tegeleks eraldi selle teemaga, võiks olla mingi üldisem süsteem. Ka see, kui kellelgi on olemas koolitusluba, nagu ma eelnevalt rääkisin, ei taga teenuse saajate jaoks rahuldavat tulemust. See koolitus peab olema paremini kontrollitud. Teiseks, meil on olemas omastehooldajate põlvkond, kes on saanud praktilise kogemuse oma perekonnaliikme hooldamisega ja kes üldjoontes teavad, kuidas see asi toimib. Teistes riikides kasutatakse neid tugiisikutena, st nad aitavad uutel hoolduskohustusega inimestel teemasse sisse elada. Nad on toetajad ja koolitajad. Neid nimetatakse erineval viisil, aga põhimõtteliselt on see teenus, mida nad pakuvad, kogemusnõustamine. Kolmas moment on kogu süsteemi parem sidumine. Miks jällegi ühe kohaliku omavalitsuse pingutustest alati ei piisa? Sellepärast et ühes kohalikus omavalitsuses ei pruugi olla süsteemi kui tervikut. Seal võivad olla mingid lülid: ühes on päevakeskus, teises hooldekodu, kolmandas mingi muu institutsioon. Kõikidel nendel tasanditel on olemas oma kompetents. Me ei pea hooldekodu hoolduse seisukohalt alati kõige otstarbekamaks lahenduseks. Tegelikult on aga hooldekodus kõige suurem ja kõige kvaliteetsem kompetents, sest seal puututakse kokku hoolduse tehnikatega, sotsiaalsete küsimustega, meditsiiniküsimustega jne. Selle tõttu ei tohiks me hooldekodu kui süsteemi juhtlüli alahinnata. Ma pean vist oma jutu kokku võtma?
Mitu minutit te juurde soovite?
Üks minut. Kohaliku omavalitsuse ülesed võimalused on täiesti olemas. Esiteks, me peaksime kontseptuaalsel tasandil tunnistama seda, et hooldus- ja abivajadus on erinev ning omastehooldusest ei piisa mõnikord tänapäevase elukvaliteedi kindlustamiseks. Paljudel juhtudel sellest piisab, aga mitte kõikidel juhtudel. Teiste sõnadega ei ole omastehooldus n-ö hoolduse tipp või lõpp, vaid sellele on tihti vaja lisada kõrgemaid ja keerukamaid kihte. Praktikas hooldust lihtsustavate hooldus- ja abivahendite kasutamise koolitusest. Meil on invaabivahendite rentimise ja müügi keskused, kus on olemas toredad kataloogid. Põhimõtteliselt on kõik olemas, mis vaja. Aga nende vahendite praktikas kasutamise oskus on siiski kehv. Ma alahindasin ennast. Kas ma saaksin veel ühe minuti lisaks?
Muidugi saate.
Mõnes riigis on üleriigilised organisatsioonid, mis liidavad miljoneid inimesi, näiteks Inglismaal. Nad täidavad just seda osa, mis on seotud infovahetuse, praktilise koolituse ja tugiisikute võrgustikuga. Meil on selline organisatsioon üksikute mittetulundusühingute näol tekkimas, aga võrgustikku ei ole kujunenud. Ratastoolis inimestel on väga palju juriidilisi ja majanduslikke takistusi oma eluruumi kohandamisel, majast väljapääsemisel jne. Formaalselt on see pandud kohalike omavalitsuste õlgadele, aga tihtipeale ei ole see neile jõukohane. Siin on vajalik mingi koostöö. Paljud süsteemid, mis on praegu lokaalsed, on tegelikult efektiivsed üleriigiliselt. Me peame ka hoolekande puhul arvestama süsteemide efektiivsust, mitte seda positiivset momenti, mis tuleneb kliendi lähedusest ja detsentraliseeritusest. Näiteks invatakso teenust ja hädakutsungi süsteemi teenust arendatakse väga paljudes riikides, kus omavalitsused on tugevad, omavalitsuse teenustena. Näiteks Soomes lasub suur osa hoolekandevastutusest omavalitsusel ja seal on invatakso teenus regionaalne ehk omavalitsuse ülesanne. Need on sellised hästi minimaalsed asjad, mida me saame teha süsteemi edasiarendamiseks, ilma seda lõhkumata, rikkumata ja kardinaalselt ümber korraldamata. Ma tänan teid heatahtliku suhtumise eest!
Mina tänan teid väga hea ettekande eest! Meil on teile ka küsimusi. Maret Maripuu, palun!
Aitäh! Austatud ettekandja, lubage teid kõigepealt tänada väga sisuka ettekande eest! Tahaksin veel teie mõtteid kuulda. Üks suurimaid probleeme on minu arvates teenuste väga ebaühtlane kättesaadavus ja ka kvaliteet. Sotsiaalministeerium on pikka aega püüdnud seaduse raames kirjeldada erinevate teenuste miinimumstandardit, kuid see seaduseelnõu pole Riigikokku jõudnud, sest omavalitsustega ei ole suudetud ühist keelt leida. Te olete ka ise omavalitsuse taustaga. Millised oleksid teie soovitused, et see miinimumstandard saaks ikkagi seaduse tasemel paika, et abivajajad teaksid, mida oleks neil õigus oodata?
Vastus on ühelt poolt lihtne, aga teiselt poolt väga keeruline – anda kindlus mõlemale osapoolele, nii teenuse vajajale või teenuse õigust omavale isikule kui ka teenuse osutajale ehk kohalikule omavalitsusele, et teenust on võimalik osutada, st selleks on ressurss ehk hästi lihtsalt öeldes raha olemas. See ei tähenda alati seda, et kohalikule omavalitsusele peab raha juurde andma. Aga need päris head analüüsid, mida meil praegu omavalitsuste võimekuse hindamiseks tehakse, peavad minema järgmisele tasemele. Kohaliku omavalitsuse tasandil hoolekannet analüüsides peab olema näha, kas raha on sisuliselt olemas teatud miinimumhulga miinimumkvaliteediga teenuste osutamiseks või mitte ja kuidas on rahakasutus kohaliku omavalitsuse eelarves eri sektorite vahel jagunenud. Ma ei ütleks, et see töö, mida Sotsiaalministeerium on miinimumstandardi kirjeldamisel teinud, on kasutu olnud. Ka Tartu linn, mille olusid ma suhteliselt hästi tunnen, kasutab oma teenuste kirjeldamisel sisuliselt neid definitsioone, mille ministeerium on kirja pannud.
Kajar Lember, palun!
Aitäh, hea juhataja! Tänan ka selle hea praktilise vaatega ettekande eest! Omastehooldus on meil hästi palju suunatud perekonnapõhisusele, hooldatavate hoidmisele või hooldamisele nende lähedaste poolt. Iseenesest on seal ühelt poolt see probleem, et kaudselt jääb riigil tulu saamata. Kui hooldaja tööl käiks, teeniks ta võib-olla riigile palju tulu. Teine pool on aga see, et hooldaja saab ju tulevikus väga väikest pensioni, sest 19- või 25-eurone toetus ei anna talle sissetulekut. Milliseid lahendusi te siin sotsiaalteadlasena näete, et sellest ringist välja tulla?
Tegelikult on see probleem, et hooldamisel on teenuse osutaja vaatenurgast mõju tema tulevasele situatsioonile, laiem. See ei puuduta ainult omastehooldajaid. Ma tõin siin ühe näite isikliku abistaja teenuse kohta, et selle teenuse osutajad vajavad samasugust koolitust nagu omastehooldajad. Ka isikliku abistaja teenuse osutajad töötavad tihtipeale niimoodi, et nende tööajaarvestus käib tunnipalga alusel ja see ei anna alati kokku miinimumpalka. Teiste sõnadega, ka neil ei ole sotsiaalkindlustuse garantiisid, pensionigarantiisid jne. Mis puudutab omastehooldust, siis selle süsteemiga garanteeritakse inimestele, kellel muud tegevust ei ole – osal on ju põhitöökoht, st nad teevad tööd –, pensionipunktid miinimumpalga alusel. Neile kindlustatakse see miinimum, nad ei ole täielikult kindlustamata, pigem on küsimus pensionipunktide kaalus ja pensionisüsteemis. Miinimumtasemel kindlustus annab väga väikesed garantiid tulevikus. Hästi lihtne oleks öelda, et suurendame neid garantiisid. Eelkõige on ju küsimus selles, et otseste garantiide, hooldajatasu ja pensionigarantiide vahel on tegelikult tohutu lõhe. Hooldajatasu on iseenesest hästi väike ehk seda tegevust hinnatakse väga madalalt. Aga me ei saa ka viia pensionikindlustust hüppeliselt kõrgemale. Need asjad peaksid olema omavahel tasakaalus.
Jaan Õunapuu, palun!
Aitäh! Hea ettekandja, ka mina tänan teid selle väga põhjaliku ja hea ettekande eest, mille te meile tegite! Peab ütlema, et see on ühiskonnas väga valus teema, olgu selleks hooldekodutöötajate madalad palgad või hooldekohtade puudus mõnes Eesti maakonnas. Ma olen ka ise väga lähedase inimesega seoses hoolekandeprobleemidega lähedalt kokku puutunud. Olen kuulnud, kuidas inimesed räägivad, et nad ei saa oma hooldatavat hooldekodusse tuua sellel lihtsal põhjusel, et neil ei jätku selleks raha. Meile pole teadmata ka see, et teatud majandusraskuste puhul tuuakse inimene hooldekodust ära. Mis te arvate, milline võiks olla ühiskonna ja riigi roll, et see probleem saaks lahendatud?
Ma arvan, et me tervikuna ei loobu detsentraliseeritud hoolduse mudelist, mis meil praegu on. Sellel on siiski omad väga suured plussid. Aga nagu ka kolleeg Maripuu tähelepanu juhtis, me peame seda tegevust ühtlustama. Me peame looma mehhanismid, mis seda tegevust ühtlustavad. Mõningatel juhtudel on selleks vaja konkreetsetele omavalitsustele karmimaid nõudmisi esitada, mõningatel juhtudel ressursse juurde anda jne. Ja seesama jagatud vastutuse mudel, mida ma enne nimetasin, peaks olema kõige alus. See kõlab hästi keeruliselt või halvasti, sest jagatud vastutus tähendab ju mõnes mõttes ei kellegi vastutust. Alati on hea, kui asi on ühe isiku vastutada. Aga me oleme oma hoolekande tervikuna niimoodi üles ehitanud, et meil on teatud vastutus riigil, omavalitsustel ja perekonnal. Ja järjest rohkem me räägime ka seda, et isiku enda vastutus peaks olema suurem. Ma pakkusin ennist välja ühe isiku enda vastutuse suurendamise võtte – hoolduskindlustuse. Ma olen teiega nõus, et neid juhtumeid on, mida te nimetasite, st omaksed võtavad hooldekodust inimese ära, kuna nad ei suuda maksta. Paraku on need veel üsna mõistetavad juhtumid, kuna ette tuleb ka selliseid, kus kohalik omavalitsus lõpetab omapoolse teenuse rahastamise. Osal juhtudel on vastutus selle summa maksmise eest kohalikul omavalitsusel. Nagu öeldud, ka selliseid juhtumeid on olemas. Seni, kuni konkreetne isik ei suuda kinni maksta kogu hoolduse kulu, mis on institutsioonis teenuse osutamiseks vajalik, on ja jääb jagatud vastutus kehtima. Kohalikud omavalitsused käsitavad mõnikord perekonnaliikmete omavastutust siiski paindlikult. Nad toetavad konkreetseid peresid või isikuid erineval määral. Omavalitsuse eelarvest kaetakse kogu vahe isiku pensioni ja hooldekodu koha hinna vahel või kaetakse see osaliselt, mingis väikeses puuduolevas osas. Seda paindlikku käitumist ei taha, ei suuda kõik omavalitsused mis tahes põhjustel rakendada. Aga see mõtteviis levib ja areneb.
Jaak Allik, palun!
Lugupeetud ettekandja! Andke andeks, ma ei ole eriti kursis selle probleemi juriidilise taustaga. Kui me räägime koduhooldusest, siis mul tekib küsimus, kas üldse ja kui jah, siis millal kohalikul omavalitsusel tekib kohustus sellist teenust osutada. Või see sõltub omavalitsuse heast tahtest? Ja mille järgi määratakse tariifid, kui palju ta selle teenuse puhul omalt poolt kinni maksab?
Tariifiga on lihtne – see on kulupõhine teenus. Teiste sõnadega, kui on optimaalne hulk hooldatavaid, siis on see teenus omavalitsuse jaoks odavam. Ja kui on väike omavalitsus, kus on vähe koduhooldusel olevaid isikuid, siis on hind ka kõrgem. Põhimõtteliselt kehtib siin seesama perekonnaliikmete vastastikuse ülalpidamise kohustus. Kui hooldust vajav inimene elab perekonnas, siis teda peavad üleval perekonnaliikmed. Kui perekond ei ela hooldust vajava isikuga koos, aga elatakse samas linnas või ligiduses, leiab omavalitsus, et perekond on võimeline oma kohustust täitma ja omavalitsuse tasutavat teenust ei osutata. Sel juhul on võimalik teenust osta kas sama omavalitsuse teenuseosutajalt, omavalitsusasutuselt, või erastruktuuridelt. Ma tean päris kindlasti, et näiteks Tallinnas ja Tartus pakuvad eraõiguslikud isikud koduhooldusteenust. Aga see ei ole väga laialt levinud, sest hind on inimeste jaoks liiga kõrge. Näiteks Tartu linna asutus, päevakeskus Kalda oleks võimeline seda teenust osutama mõnevõrra odavamalt kui eraõiguslik isik, aga seal tekib küsimus konkurentsist erasfääriga. Kui moraalne on konkureerida erasfääriga odavama hinna kaudu? Samas laiendaks see teenuse saajate ja toimetulevate inimeste hulka.
Mailis Reps, palun!
Aitäh, lugupeetud Riigikogu aseesimees! Hea ettekandja, kõigepealt aitäh teile väga hea ülevaate ja heade vastuste eest! Mul on natuke laiem küsimus. Kuna te olete Tartus ka täidesaatva võimu otsuste juures, siis te kindlasti oskate vastata. Kui me vaatame oma puudega või erivajadusega laste n-ö kasvamise lugu, siis me oleme üsna tublid olnud. Me oleme neile loonud erinevaid lasteaiavorme ja meil on olemas eritasemeline koolisüsteem. Julgen öelda, et meie eripedagoogid on väga hea professionaalse haridusega. Lõpuks jõuame veel lisa-aastani. Kui noor inimene saab aga 17–18-aastaseks, siis ei järgne tegelikult enam mitte midagi, välja arvatud kaks noortekodu. Mis on teie ettepanek Riigikogule? Kuidas me sealt edasi peaksime minema?
Ma usun, et varem või hiljem peab Riigikogu hakkama muutma ja edasi arendama sotsiaalhoolekande seadust. See on just õige koht, kus vaadata üle selliste teenuste nimekiri. Ma korrigeerin teie esitatud pilti. Tegelikult on meil siiski ka peale erilasteaeda ja erivajadustega laste kooli või klassi teenused olemas. Me teame Raplamaal Camphilli küla ja Põlvamaal Maarja küla. Praegu arendab Maarja kooli vanemate grupp Päikeseküla projekti Haaslava vallas Tartu ligidal. See peaks olema järgmine, kolmas küla. Nad loodavad väga koostööle nii omavalitsuste kui riigiga. Näiteks Maarja külas ei ole ühtegi maja, mis oleks täielikult üles ehitatud Eesti riigi vahenditega, aga seal on olemas Eesti maja, mis on üles ehitatud Eesti eraisikute vahenditega. Ja Tartus töötab sellesama Maarja kooli kõrval tugikeskus, kus käivad just koolist väljakasvanud inimesed. Koolisüsteem on meil ju üles ehitatud selliselt, et ka erineva raskusastmega puudega lastele on koolis koht. Koolisüsteem ja hariduskorraldus on ühiskonna tähelepanu all olnud pikemat aega ja järjest rohkem, ja seal on asjad viidud mingi tervikuni, kus on koht ka erivajadustega lastel. Me peame sotsiaalhoolekandesse suhtuma sama tõsiselt ja ka lähenemisviis peaks olema sama, et seal oleks nendele lastele koht.
Eiki Nestor, palun!
Aitäh! Jätkan seda mõttevahetust, mis sul oli Maret Maripuuga. Eks oleks lihtsam hooldusteenuseid ühesugusele tasemele viia, kui selleks oleks küllaldaselt raha. Kas sa oskad peast öelda, kui suure osa kuludest maksab näiteks Eestis ja ka meie naabrite juures kinni avalik sektor ning kui suur on see osa, mida võib omaosaluseks nimetada?
Mati Raidma, palun!
Mul ei tule nii äkki need arvud ette. Ma ei hakka siin spekuleerima, mõtlema ja aega raiskama. Äkki ma otsin need arvud kuskilt paberitest üles ja diskuteerime kirja teel edasi?
Suur tänu! Austatud ettekandja, tänan teid sisuka ettekande eest! Ma ei ole asjaga igapäevaselt tegelenud, aga tahan küsida. Kvaliteetne hooldus oli teil üks märksõna. Teie ettekanne ja kõik vastused küsimustele sisaldavad ühte mõtet: kui on raha, siis on hooldus kvaliteetne. Ma tahan küsida sisu poole pealt: kas te saate lühidalt kokku võtta kvaliteetse hoolduse sisu, puudutamata rahalist aspekti?
Indrek Saar, palun!
Kvaliteetne hooldus peab isikule kindlustama tema tervist ja muid tegureid arvestades võimalikult kõrge elukvaliteedi. Seejuures ei ole kvaliteedi mõõdupuu otseselt teenus. Teenusest oleneb vaid osa sellest, kuidas inimene elab. Hooldusteenuse abiga peab aga olema võimalik tagada maksimaalne elukvaliteet, mis oleneb mitmesugustest teguritest. Ma ei ole teiega päris nõus. Kolleeg Maripuu aitas mul selle kvaliteedi teema peale minna ja ma olen temaga standardite koha pealt nõus: standardid sisaldavad ka kvaliteedielementi. Ma tunnistan, et hoolekandes on kvaliteedi mõõtmine ja hindamine väga keeruline teema, ja seetõttu ma seda ühelgi slaidil eraldi ei käsitlenud. See oleks võtnud mult väga palju aega, sest seda on keeruline seletada.
Aitäh! Austatud ettekandja, suur tänu teile ettekande eest! Teie ettekande ühel viimastest slaididest olid tegevused, mida me peaksime ette võtma. Seal oli lause, et vajalik on toetada üleriigilise omastehoolduse tugistruktuuri loomist, ja sulgudes oli "puuetega inimeste kojaga analoogiline struktuur". Kas te peate silmas täiendavat struktuuri? Või on puuetega inimeste koda oma ülesehituselt selline struktuur, mida tuleks süsteemsemalt ja rohkem toetada, et selle pealt võiks edasi minna?
Jah, minu arvamus on sama, nagu kõlas teie viimases ütluses. Ma olen puuetega inimeste koja esinaisele teinud ettepaneku näha ette koht selle organisatsiooni jaoks, kui ta tekib või arendatakse välja üleriigilisena. Aga talle oli see mõte esialgu võõras, kuna mujal maailmas on esindusorganisatsioonid eraldi. Tegelikult on kunstlik eraldada hooldajad hooldatavatest. Hooldatavad on oma puude ja puudepõhiste mittetulundusühingute kaudu koja liikmed. Kliendid on koja liikmed ja klientide teenindajad peaksid siis olema eraldi. Loomulikult on teenindaja ja teenuse saaja natuke nagu vastaspositsioonidel, teine teisel pool barrikaade. Aga sisulises mõttes on ju probleemid, millega ühed kokku puutuvad ja mida teised lahendavad, samad. Minu arusaamise järgi ja ka selle järgi, et me peame oma ühiskonda väga ratsionaalselt korraldama, oleks üleriigilise tugistruktuuri õige koht puuetega inimeste koja all. Aga ma panin selle ettevaatlikult kirja, kuna kojas endas ei ole selget ühest seisukohta.
Kalev Kotkas, palun!
Tänan, härra eesistuja! Austatud ettekandja! 1990-ndate esimesel poolel tasuti üldtüüpi hoolekandeasutuse koha maksumust kolmest allikast: abivajaja ja/või tema seadusjärgsed ülalpidajad, kohalik omavalitsus ja riik. Kuna see inimene oli ju terve elu maksnud riigile ja kohalikule omavalitsusele makse, siis tundus selline vastutuse jagunemine õiglane. Praeguseks on riik sellest vastutusest vabastatud. Kuidas teile tundub, kas me peaksime kunagise süsteemi taastama? Kas nii oleks õiglasem?
Tegelikult riik ikkagi vastutab ühe osa hooldusvajadusega inimeste eest. Need on psüühiliste erivajadustega inimesed. Riik ei ole täielikult eemaldunud, ta on lihtsalt ratsionaalsuse põhimõttel vastutuse ühe sektori eest enda peale võtnud. Miks ratsionaalsuse põhimõttel? See on kallim teenus, mida riik rahastab, ja keerukam teenus. Seal on ka teenuse osutajate kvaliteet, nende peale tehtavad kulutused, koolitusmaht jne suuremad. Nii et ma ei ütleks, et riik on eemaldunud. Kui me ei suuda kindlustada n-ö ühesugust suhtumist klientidesse ja omavalitsuste ühesugust toimimist mingite standardite ja muu sellisega, siis ma ei tea, kuidas me selle rahastamise mehaaniliselt omavalitsustele peale surume. Loomulikult on see seadusandja õigus, kui teisi lahendusi ei ole. Me oleme püüdnud koostööd omavalitsustega arendada dialoogivormis, aga standardite seadusesse panemise ettepaneku lükkasid nad tagasi. Selle lükkasid tagasi omavalitsusjuhid, samal ajal ütlevad aga omavalitsuste sotsiaaltöötajad, et see on vajalik ja tehke ära. Me liigume esialgu edasi koostöö- ja dialoogivormis, aga kui see ei õnnestu, siis läheme resoluutsemate lahenduste juurde, kuni sinnamaani välja, nagu on ette pandud – ühtse kvaliteedi tagamiseks ei ole teist teed kui hoolekandeasutuste riigistamine. Riigistamine iseenesest ei garanteeri esimesel etapil ühesugust kvaliteeti, sest infrastruktuur on erinev, teenuse osutajad, töötajad on erinevad ning mentaliteedid on erinevad. Vaatame seda dünaamikat, mis on toimunud teenuse osutajate suhtumises. Perioodil 1980-ndatest 2000-ndateni on inimesed vahetunud. Nad on endistviisi suhteliselt madalapalgalised töötajad, kuid mentaliteet on oluliselt paranenud ja selle kaudu ka teenuse osutamise kvaliteet. See ei olnud väga konkreetne vastus teie küsimusele, vabandust, aga selline see minu vastus oli.
Austatud Jüri Kõre, ma tänan teid ettekande ja vastuste eest! Ma palun nüüd ettekandeks Riigikogu kõnetooli Tiina Kangro! Palun vabandust, ma võtan juhataja vaheaja 40 sekundit! Juhataja võetud vaheaeg on lõppenud. Hea ettekandja, palun, sõna on teil!
Lugupeetud rahvasaadikud! Mul on suur au olla kutsutud täna siia seda ettekannet tegema. Mulle tundub, et ma olen juba päris kaua oodanud seda võimalust. Võiksin selle teemaga sisustada pikki ööistungeid, kui jaguks kuulajaid, aga ka osapooli, kellega teemat arutades saaksime midagi ette võtta, et Eestil läheks tulevikus paremini. Kuulates eelnevat ettekannet ja mõttevahetusi, tekkis mul üks kommentaar. Asi ei ole ju tegelikult mitte ainult hooldamises. Ma kutsun teid kõiki, kui te kaasa mõtlete, aru saama sellest, et sõna "omastehooldaja" räägib meile küll hooldamisest, aga hooldamine on selles "mängus" ainult üks väike segment. Tegelikult me räägime ühiskonna funktsioneerimisest, me räägime inimestest. Ja omastehooldajad ei ole mitte ainult hooldajad, vaid nemad on strateegiliselt hästi oluline lüli selles, kuidas meie ühiskond funktsioneerib, kuna neid inimesi on palju. Kui ma 14 kuud tagasi avaldasin selle artikli, mis praegu on seinal, kutsus see minu imestuseks esile suure üllatuse ühiskonnas. Mu enda jaoks ei olnud selles midagi üllatavat nii nagu ka, ma arvan, mitmekümne tuhande inimese jaoks, kelle igapäevast elu kirjeldasid nii see artikkel kui ka mõned järgnevad artiklid sellelsamal teemal. Ainult et see nende igapäevane, tavaline elu sattus äkitselt must valgel paberile, ja nii tundus see kõik muidugi veel kohutavam kui tegelikkus. Meil tekkis siis küsimus, kas tõesti meie kõrval, meie ühiskonnas on sellistes oludes inimesi. Ja kuidas on võimalik, et keegi ei ole neid märganud, et ühiskond ei ole nagu sellega kursis? Ma tahtsin täna näidata väikest filmijuppi, mis oleks olnud kõnekas seda teemat avama, aga selgus, et siin saalis ei ole videol heli. Kuna öeldakse, et üks pilt on rohkem väärt kui tuhat sõna, siis ma tegin siiski sellise pisikese piltidega jutustuse, et lühidalt teile tutvustada, kes need omastehooldajad on. Me oleme "Puutepunkti" saates pikki aastaid iga nädal jutustanud lugusid, avanud nende tagapõhjasid ja tõstatanud probleeme. Näiteks siin pildil on Anne ja Peeter. Peetri vanem õde on ka seal. Peeter on 15-aastane ja Anne on Tartu Ülikooli haridusega majandusküberneetik. Poja hooldusvajaduse pärast jäi Anne koju, sest nad elavad väikeses Kesk-Eesti vallas ja muud lahendust lihtsalt ei olnud. Keegi ei tea, miks Peetriga niimoodi läks – sünnitus oli õigeaegne ja rasedus kulges probleemideta. Ometi tekkisid lapsel krambihood, ta jäi arengus maha, 6-aastaselt läks olukord päris hulluks. Peeter ei suuda ennast liigutada, ta vist ei näe ja teda tuleb toita otse makku paigaldatud sondiga. Lämbumise vältimiseks tuleb pidevalt aspireerida tema hingamisteid. Alatasa, ka öösel, tulevad talle krambid peale ja ta vajab kiiret esmaabi. Peetril on küll rehabilitatsiooniplaan, kuid nii raske puude tõttu ei ole õnnestunud talle mingeid teenuseid ega abi saada sinna Eestimaa nurka, kuigi ta on Kesk-Eestis. Kooliõpet Peeter ei saa, sest pere elab väikeses kohas ja transporti ei ole. Anne hooldajatoetus on 19 eurot. Olga ja Irina lugu võisite te lugeda ajakirjast, mille ma eile teile kätte jagasin. Ehk teil on olnud aega sinna sisse vaadata. Terve see ajakirjanumber on pühendatud tänasele üritusele. Sinna on koondatud lisamaterjalid juhuks, kui teie seas on neid, kes tahavad rohkem süveneda ja kaasa mõelda. Irina anti Olgale poolteist aastat tagasi haiglast kätte vegetatiivses seisundis. Keegi ei tea, kas ta kuuleb ja näeb, mida ta tunneb, ta ei saa ennast liigutada. Olga magab juba poolteist aastat kümneminutiliste seansside kaupa. See on maksimum. Selleks et Irina lamatiste vältimiseks hommikul voodist suurde rataskärusse tõsta, on vaja oodata naabrinaist. Õnneks tuleb naabrinaine iga päev. Eve ja Triinu lugu me jälgisime "Puutepunkti" saadetes ja enne seda mitu aastat "Puutepunkti" meeskonnaga. Triinu aju hävines, sest sünnitusabiga jäädi hiljaks, kuigi ema oli haiglas õigel ajal. Te kõik ilmselt teate seda kohtuprotsessi, mis on siiani käimas. Triinu vajas hooldust sõna otseses mõttes iga hetk. Isa läks perekonna juurest ära välismaale raha teenima, sest sellise lapse vajadused on niivõrd suured, et üks inimene sellise perekonna vajadusi meie tingimustes ära ei kata. Meie sotsiaalabisüsteemid ei näe ette lahendusi raskete juhtumite jaoks. Meil on kõigile näpuotsaga pisut anda. Hooldusele andmine oleks tähendanud sellele perele väljaminekut 600–1000 eurot kuus, mis oli mõeldamatu. Teine võimalus on sellistel vanematel muidugi veel. Neil on võimalik paluda kohtu kaudu endalt hooldusõiguse äravõtmist. Kui kohus seda aktsepteerib, muutub see laps riigi omaks ja ta saab riigi kulul minna lastekodusse. Neljandal aastal hakkas Eve tervis jukerdama, sest ta oli kõik need aastad olnud täiesti magamata, ülepinges, stressis ja kohutavalt mures. Äkitselt hakkas ta organism kõikide kohtade pealt murduma. Eve sai võimaluse minna haiglasse – ta leidis koos omavalitsusega lühikeseks ajaks hooldaja, kes oli nõus tema last vaatama. Siiski tuli Evel ravi katkestada, sest laps haigestus võõra inimese juures ja tema olukord muutus kriitiliseks. Eve pidi tulema haiglast koju tagasi ja jätma ravi pooleli. Lõpuks leiti Triinule siiski linna ja abistajate toel ööpäevaringne hooldusteenus ja Eve sai minna psühhoneuroloogia haiglasse. Pool aastat hiljem Triinu lahkus meie hulgast, enne oma kuuendat sünnipäeva. Sellest saab nüüd varsti aasta. Eve teeb alles oma esimesi samme töötukassa teenuste toel. Varem oli ta keskastme spetsialist, nüüd ei olnud ta äkitselt enam mitte keegi. Tema elust oli üle käinud hiidlaine. Ta üritab õppida uuesti kõndima. Uurime nüüd natuke rahaasju. Võtame näiteks sellesama Anne, kellest sai Peetri hooldaja 37-aastaselt. Me palusime pensioniametil teha arvutused. Need ei ole muidugi kuigi detailsed, aga siiski kõnekad. Me näeme, et kui Anne jätkab hooldaja tööd pensionieani, kaotab ta üle poole oma pensionist. Ajakirjas on neid tulpasid rohkem, tehtud mitme inimese kohta, neid saab võrrelda. Siin on Anne miinus ja riigi miinus. Me võtsime kokku, kui palju Anne kaotab pensionis, kui ta elab keskmise Eesti eluea piires, ja kui palju tal 37-aastaselt tööturult eemale jäädes palka saamata jääb. Samuti vaatasime, kui palju jääb riigil makse saamata ja kui palju riik siiski Anne peale kulutab, et tal hinge paelaga kaelas hoida hooldajatoetuse ja n-ö sotsmaksu abil, mis annab talle pensionistaaži. Me saame nende skemaatiliste arvutuste põhjal teada, et üks omastehooldaja tähendab tegelikult ligi miljonit eurot. Kui neid Annesid on aga 10 000, siis on Eesti riigi kulu kümme miljardit. Aga tegelikult on neid Annesid 20 000, võib-olla 30 000. Sellele skeemile tuleks joonistada veel kolmas tulp – vaimse ressursi raiskamise tulp, aga mina ei tea, kui suur see on. Milline on majandusküberneetiku, mõne teise spetsialisti, oskustöölise või lihtsalt inimese tegelik panus riigi arendamisse? Mis on perekonna lagunemise, sündimata jäävate laste, kogukonnaga suhtlemise või selle tegemata jätmise hind? Ma ei tea. Kõik omastehooldajad ei jää sugugi tööturust eemale. Me oleme juba paar aastat jälginud Mare ja Riina elu. Mare käib tööl lasteaia köögis. Riina on Downi sündroomiga 32-aastane naine, kellel on taskus lihtsustatud õppekava läbimisel kutsehariduskeskusest saadud kokaabi diplom, mille ta sai 16 aastat tagasi. Pärast väga hea hindega lõpetatud koolipraktikat pole ta aga päevagi töötanud. Mare ja Riina elavad Läänemaal Ristil väikses kohas, kus tööd ei ole. Riina on üksi kodus, mängib pabernukkudega ja kujutab ette, et ta on moemaja juhataja – see on tema lemmiktegevus. Kui aga kodus midagi juhtub, tekib mõni võõras olukord, hüppab ta voodisse teki alla ja helistab mobiiltelefoniga emale. Siis peab ema kiiresti töölt koju jooksma ja olukorra ära lahendama. Marel on mure, mis saab siis, kui ta ühel hetkel enam ei jaksa, sest pensionipõlv läheneb, või kui teda enam ei ole. Mis siis Riinast saab? Võtsime "Puutepunkti" saate meeskonnaga aasta tagasi ühendust AS-iga Hoolekandeteenused, kellele Sotsiaalministeerium on andnud ülesande just sellistele inimestele erihoolekandeteenuseid osutada. Meile öeldi alguses, et milles küsimus – kõik teenused on olemas ja miks Riina ei ole tulnud, et teenusele saada. Natuke rohkem kui aasta on kulunud ja me oleme nüüd jõudnud selleni, et Riinale on tehtud rehabilitatsiooniplaan. Talle on ka öeldud, et kodus elava lapsena kulub tal teenusele saamiseks ilmselt veel paarkümmend aastat. Või võtame Maire ja Reinu loo, millele ma viitasin ka oma artiklis "Juhtmega seina küljes". Reinu tabas 51-aastaselt insult ja ta pole enam iseseisev. Maire on koolis õpetaja. Kui ta jätkaks tööd, saaks mehe invaliidsuspensionist vaevalt tasuda eluasemelaenu. Tööl käimiseks tuleks aga mees panna hooldekodusse, mis maksab 600 eurot kuus. Maire teenib 500 eurot. Väikevallal ei ole võimalik teda toetada, vähemalt lähiaastail mitte – niimoodi talle öeldi. Maire läks juristi juurde nõu küsima, et mida teha, kuidas edasi elada. Jurist oskas öelda ainult seda, et andku naine ühepoolselt lahutus sisse. Nii vabaneb ta kolme aasta pärast hoolduskoormusest ja mees saab riigi kulul hooldusele. 1993. aastal võttis ÜRO vastu puuetega inimestele võrdsete võimaluste loomise standardreeglid. See oli esimene puuetega inimeste inimõigustealane ühisdokument maailmas. Nüüdseks on olemas ka puuetega inimeste õiguste konventsioon ja selle on isegi Eesti riik vastu võtnud. Ka eelmise dokumendi võttis Eesti valitsus vastu, kiitis selle heaks 1995. aastal. Dokumendi eestikeelne tõlge oli "Eesti Vabariigi invapoliitika üldkontseptsioon". Puuetega inimeste kojale pandi kohustus jälgida nii kontseptsiooni kui standardreeglite täitmist. Me hakkasime uurima selle dokumendi teksti. Nii nagu väga paljudes meie dokumentides oli eestikeelne tekst üsna raskesti loetav, natuke segane ja seega võtsime ette originaali. Töötasime selle põhjalikult läbi ja saime päris targaks. Ajakirjas on ka toodud mõned kohad, mis on sellest dokumendist hoopis teistmoodi eesti keelde tõlgitud. Ja me püüdsime ajakirjas hästi lihtsas keeles ja muidugi lühendatult anda edasi originaaldokumendi sisu, mis on üsna kõnekas. Meil läksid paraku kõik osapooled alusdokumendi, eriti ingliskeelse originaali lugemisega nii hoogu, et kellelgi ei jäänud muuks mahti, veel vähem nende asjade üle järelemõtlemiseks. Eesti sotsiaalsüsteem hakkas pusletükkidena eraldiseisvaid teenuseid arendama, riik ja omavalitsused pingpongimatši pidama – kelle kohustus ja ülesanne miski on – ning ilma keskse plaanita ülesandeid üksteise õlgadele veeretama. Igal hetkel võis iga osapool viibutada näppu perekondade poole, et meil on kaasav ühiskond, puuetega inimesed on teistega võrdsed ja teil kui perekondadel ongi kohustus oma lähedaste eest hoolitseda. ÜRO standardreeglites on aga must valgel kirjas, et enne, kui puuetega inimesi saab hakata institutsioonidest välja võtma ja muul moel tavaühiskonda integreerima, tuleb riigil – avalikul võimul, st nii riigi- kui omavalitsusasutustel – täita neli väga konkreetset eeltingimust. Teistmoodi see asi lihtsalt ei tööta, sellest tuleb vaid suur segadus. Selle "pisiasja" unustasid aga meil äkitselt ära nii sotsiaalelu juhid, poliitikud, kontrolli teostajad kui ka asjaosalised ise. Viimaste puhul, ma arvan, on see kõige rohkem vabandatav, sest nende šokk, ülekoormus, abitus ja aheldatus on olnud lihtsalt sedavõrd suured. Ent vaatame nüüd, mis eeltingimused need on, millest me 17 aastat mööda vaadanud oleme. Need on selles rahvusvahelises dokumendis reeglid 1–4. Esiteks, laialdane selgitustöö, et kõik osapooled ehk asjaosalised, nende abistajad, riigijuhid ja ka laiem publik saaks aru, millest käib jutt. See töö on meil paraku tegemata. Üks pisike pusletükk on küll tehtud: kõik teavad, et ratastooliga inimesed on olemas. Aga juba üksi see fakt, kui näiteks teie siin saalis ajakirja lugedes leiate sealt midagi, mis on teie jaoks uus või üllatav, tähendab, et tegelikult on see töö jäänud tegemata. Reegel nr 2 on arstiabi, sh taastusravi kättesaadavaks tegemine. Võimalikult vara ja efektiivselt tuleb sekkuda, et takistus kõrvaldada või selle ulatust minimeerida. Nii on kõige odavam ja praktilisem. Meil jäetakse asjad väga sageli soiku, nii et nad halvenevad. Varane avastamine, varane märkamine on üks olulisemaid märksõnu. Võtame kas või autismi. Meil avastatakse see, et laps on puudega ja temaga on ületamatuid probleeme siis, kui ta kuskil teismeeas muutub agressiivseks, tal tekivad tõesti sügavad probleemid. See, et maailmas teatakse, kuidas õige sekkumisega juba eelkoolieas on võimalik enamikku autiste aidata nii, et nende puhul ületamatuid probleeme ei pruugi tekkidagi, on meile täiesti uudis. Vabandust, kas see piiks oli mulle? Kas ma võin küsimuste arvel viis minutit aega juurde paluda?
Palun, viis minutit lisaaega küsimuste arvel!
Reegel nr 3 on rehabilitatsiooni kättesaadavaks tegemine. See on meil üks suur tants rehabilitatsiooniplaanide ja -teenuste ümber. Põhiliselt nähakse probleemi selles, et raha ei ole, aga tegelikult on asi korralduses ja arusaamises, mis asi on rehabilitatsioon. Kui me teeme puudega inimesele rehabilitatsiooni kättesaadavaks, siis on temaga palju lihtsam edasi toimetada. Neljas oluline reegel on tugiteenuste kättesaadavus. Sellega on meie ühiskonnas jälle nii, et kui omavalitsusel on võimalik, siis ta aitab omastehooldajat. See peaks aga olema teistpidi. Tugiteenused on mõeldud selleks, et kui puue on ka taastusravi ja rehabilitatsiooni järel säilinud, tuleb tugiteenustega see takistus kompenseerida, et inimene saaks liikuda, pääseks tööle või suudaks endast oma olukorras maksimumi anda. Vaatame seda skeemi – riik ja puuetega inimesed. (Ma hüppan üle nendest mõtetest, mida ma tahtsin veel välja pakkuda.) Me oleme oma süsteemis jõudnud umbes sellise lahenduseni. Veel hiljuti kuulusid puuetega inimesed üldjuhul riigile. Puuetega inimesed olid häbiasi ja nad paigutati tervetel jalust ära hooldekodudesse. Raskemate puuetega inimesed surid lihtsalt ära. Nüüd, kui meditsiin on võimas ja ühiskonnad väärtustavad humaansust, kui kõigil on õigus elule ja osalusele, püüab ka Eesti lahendada seda teemat õigesti, maailmale sobivas toonis ja vastavalt sellele, mis Euroopas kombeks on. Me oleme ära lõhkunud institutsioonid. Me oleme kuulutanud puuetega inimesed teistega võrdseteks ja räägime, et me tegeleme nende kaasamisega. Tegelikku koormat kannavad aga omastehooldajad. (Ma jätan ühe teema vahele.) Kust tuleb see omastehooldajate koormus? Ilmselt on ka see maakera mõnele teist oktoobrikuisest ajakirjast tuttav. See pilt on kõnekas selle pärast, et täpselt nendest sektoritest, nende töö kvaliteedist, toimimisest ja koostööst sõltubki see, kui palju koormust langeb omastehooldajate õlgadele. Tegelikult on ju ka meil süsteem mõeldud sellisena, et kõik need valdkonnad töötavad ja nendesse vahedesse, kus on punktiirid – eriti sinna vahedesse, kus on tugev must joon –, ei peaks inimesed kukkuma. Paraku on meil sageli aga niimoodi, et just need vahed, tühemikud tuleb välja kanda omastehooldajatel. Vaadake, siin keskel on 200 000 omastehooldajat. Lihtne on mõelda niimoodi, et kui hooldajatoetust saab praegu Eestis 13 000 inimest, siis see ongi nende 13 000 inimese probleem. Aga me arvutasime kokku (jälle üsna skemaatiliselt), kui palju inimesi on igapäevaselt ja pidevalt Eestis omaste hooldamisega hõivatud – mitte nalja pärast, vaid olulisel määral. Näiteks mina olen tegelikult ka 24 tundi omastehooldaja. Ma olen lihtsalt suutnud selle asja enda jaoks teisiti korraldada. Kui me paneme nende 200 000 inimese kõrvale 100 000 puudega inimest ja veel 100 000 spetsialisti, kes nendega iga päev tegelevad, siis me saame umbes 400 000 inimest. See on kolmandik Eesti elanikkonnast, keda kogu see temaatika kõige otsesemas mõttes puudutab. Kõik inimesed tahavad tegelikult oma lähedaste eest hoolitseda, selles ei ole ju küsimus. Küsimus on selles, kuidas me sellel oma riigis laseme sündida. Mina näen siin inimõiguste küsimust. Omakseid võib hooldada omastehooldajate abil, seda peabki tegema, sellepärast et see on lõpptulemusena riigile kulusäästlik ja kasulik ning inimestele südamelähedane. Aga me peaksime tagama nende omastehooldajate inimõiguste täitmise. Aitäh!
Suur tänu, proua Kangro! Jätkame küsimustega. Palun, kolleeg Rein Randver!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Austatud ettekandja, tänan teid selle huvitava ettekande eest! Te tõite oma ettekandes välja käitumisreeglid ja ka näiteks dokumendid, millega Eesti on ühinenud. Minu küsimus on, kas nendele erinevatele teemadele, mis on tõenäoliselt üksikjuhtumid, on nii ajakirja Puutepunktid kui telesaate "Puutepunkt" abil leitud ka lahendused. Kas te olete seal kajastatud probleemide kaudu saanud inimestele head teha? Kas üksikküsimustest on tehtud üldistusi ja need küsimused ka lahendatud?
Aitäh! See on hea küsimus selles mõttes, et me oleme tõepoolest läinud seda teed, mis ei ole ajakirjandusele tüüpiline. Klassika on see, et ajakirjanik peab tõstatama teemasid, rääkima, kirjutama ja näitama ning seejärel peab ühiskond haarama härjal sarvist ja asuma tegudele. Ma olen ise ajakirjanikuna juba ligi 25 aastat kajastanud puudega inimeste temaatikat. Mul on sellel alal väga pikk kogemus. Tõesti, viimasel viiel-kuuel aastal oleme läinud n-ö agressiivsemat teed ning üsna palju oma energiat mängu pannes püüdnud ka olukordi lahendada ja inimestele abi otsida. Me oleme seda teinud sellisest tunnetuslikust huvist, et vaadata, kuidas asjad siiski konkreetselt töötavad. Võtame näiteks kas või Riina ja Mare loo. Kui me oleksime ajakirjanduse kombe kohaselt ainult teenuste osutajatelt intervjuu võtnud ja teada saanud, et Riina peab minema teenuse järjekorda, siis oleks see ju olnud üks lugu. Aga me jälgime neid juba teist aastat ja võib-olla jälgime veel mitmeid aastaid – kui me saame seda saadet ja ajakirja jätkata –, et kuhu me sellega välja jõuame. Kuidas need asjad üldse Eesti riigis toimuvad? Mida peab tegema ja missugused tulemused milliseid teid pidi üldse tulla saavad? Me oleme saanud seda tööd teha ja sellest on ilmselt meie väikesele toimetusele kogunenud see suur kogemuste pagas, mis võimaldab meil nüüd juba teha üldistusi, järeldusi ja pakkuda välja lahendusteid. Mis puutub ajakirja Puutepunktid, siis selle me tegime poolteist aastat tagasi. Me nägime, et telesaade üksi ei paranda maailma nii palju, kui me tahaksime. Seega me asutasime selle ajakirja, mis, nagu te võib-olla teate, läheb inimestele otsepostiga koju. See on suure tiraažiga ajakiri. Kahjuks me teeme seda siiamaani täiesti tasuta, maksame ise osaliselt kinni trüki- ja postikulud ning kogume annetusi selleks, et saata see üle Eesti puudega inimeste peredele koju. Nad ei käi kuskil seda infot otsimas, sest neil ei ole võimalik välja minna. Meie eesmärk on saata see ajakiri üle Eesti absoluutselt kõikidele asutustele, kelle töötajad tegelevad spetsialistidena selle temaatikaga, ja riigijuhtidele, nagu teiegi siin olete, ning loota, et tänu sellisele koosmõtlemisele, ühtsele probleemide tõstatamisele ja läbimõtlemisele tekib mingisugune koostöö platvorm. Suurim tunnustus, mida me oleme saanud, pärineb hästi paljudelt lugejatelt just nendest kodudest, nelja seina vahelt. Nad ütlevad, et nad tunnevad esimest korda, et nendest räägitakse, ja neil on suur rõõm sellest teadmisest, et seesama ajakiri tuleb näiteks ka siia Toompeale. See on nagu nende nähtamatu side riigiga. Neil on lootus, et kui seda lugu, mis on kirjutatud nendest – mitte täpselt nendest, aga kus nad tunnevad ennast ära –, loevad ka inimesed, kes teevad seadusi, hääletavad ja kirjutavad strateegiaid, siis peab midagi muutuma.
Palun, kolleeg Jaak Allik, teine küsimus!
Lugupeetud proua Kangro, ma tahan teid väga tänada selle töö eest, mida te olete pika aja jooksul teinud selle probleemi teadvustamiseks ühiskonnale! See tänane arutelu on ka suures osas teie tegevuse tulemus. Aga mina olen väga pragmaatiline inimene, seetõttu on mul väga konkreetne küsimus. Kui te oleksite Eesti peaminister, siis millised oleksid need kolm esimest sammu, mida te teeksite selle probleemi leevendamiseks? Ma küsin spetsiaalselt peaministri kohta, kuna Eesti on autoritaarne riik, kus valitsus teeb seda, mida peaminister ütleb, ja meie siin parlamendis teeme seda, mida valitsus ütleb. Nii et nimetage, palun, need kolm meedet! Äkki siis keegi neid ka rakendab.
Hästi "tore" on muidugi sellele ühe sekundi jooksul vastata, aga ma annan nii kvaliteetse ühe sekundi vastuse kui võimalik. Ma püüaksin kõik teha selleks, et hästi kiiresti tehtaks perekonnaseadusesse see muudatus, et perekonnal ei ole eluaegne hoolduskohustus oma puudega lapse eest. Enamikus normaalsetes riikides on selline seisukoht, et ka puudega laps, isegi kui ta on sünnist saati puudega, saab 18-aastaselt täisealiseks ja muutub iseseisvaks, kuigi ta ei seisa võib-olla ise. Ma võin tõesti öelda, et meil on olukord selline, et kõige hullemas olukorras on omastehooldamise mõttes just need inimesed, kellel sünnib väga raske puudega laps. Ja tegelikult on siis perspektiiv selline, et need emad – isadega on natuke lihtsam, sest nendel on kergem mängust välja astuda, mis väga-väga sageli ka juhtub – on määratud selle lapse eest ihulikult surmani hoolitsema. Kuigi tegelikult ütlevad Eesti jaoks siduvad rahvusvahelised aktid ka seda, et see ihulik seotus kehtib ainult kuni täisealiseks saamiseni. Täisealisusest alates peaks normaalne olema see, et perekonna, st ka ema panus on rahaline. Ja raha ei saa temalt võtta lõputult. Seda saab võtta ainult nii palju, et emale jääks oma sissetulekust üks osa inimväärikaks elamiseks, ja ainult seda raha, mis sellest üle jääb, saab temalt ära võtta. Seda ütlevad rahvusvahelised aktid, aga meil neid ei järgita. Nii et esimese asjana tuleks viia seadusesse sisse punkt, et vanema hoolduskohustus oma raske puudega lapse eest lõpeb lapse 18-aastaseks saamisel ja ühiskond võtab selle kohustuse sealt alates üle. Loomulikult jääb ema omastehoolduse normaalsetes oludes alati selle lapse kontaktisikuks. Teine asi, mida ma peaministrina teeksin, on järgmine. Ma järgiksin sellessamas viidatud ÜRO dokumendis, mis on meil praeguseni invapoliitika alus, ja ka kõikides järgmistes dokumentides, mille Eesti on heaks kiitnud, väga selgelt välja öeldud põhimõtet – selleks et süsteem areneks normaalselt, peab riigis olema sõltumatu ja väga kompetentne kehand (body), koostöökogu, kes on riigi partner. Need ei ole mitte kolmanda sektori seltsid-organisatsioonid, milleks minu nägemuses on praeguseks kujunenud ka puuetega inimeste koda. Ta kujunes ajalooliselt välja küll Sotsiaalministeeriumi käepikendusena, aga praegu on ta MTÜ. Minu arusaamise kohaselt ei ole siiski nende puhul tekkinud väga sõltumatut, professionaalset ja jõulist sekkumist poliitikasse just riigi ja inimvara arengu nimel. Juriidiliselt ei saa võib-olla MTÜ puhul ka eeldada, et see tekiks. Kolmas sektor on iseasi – need on eneseabiorganisatsioonid, kellel on oma roll. Aga just nii tuleks teha, nagu maailmas tavaks on, st luua korralik, väga professionaalne, vajalikke osapooli liitev ja täiesti sõltumatu nõuandev organ partneriks riigile, et neid küsimusi lahendada. Mida ma kolmandaks teeksin? Püüaksin ilmselt otsida lahenduse sellele küsimusele, et puudega inimese pension on umbes 250 eurot, aga hooldusteenus (nt hooldekodus elamine, erihoolekandeteenusel olemine) maksab 1000 eurot. Kuidas see saab nii olla? Ma püüaksin otsida vastuse sellele küsimusele ja seda olukorda muuta.
Palun, kolleeg Kalev Kotkas, teine küsimus!
Tänan, proua eesistuja! Austatud ettekandja! Kuidas te hindate erainitsiatiivi, sh kiriku senist panust omastehoolduse probleemide lahendamisse? Ma pean eeskätt silmas Maarjakodu tüüpi lahendusi. Kuuldavasti on praegu vist teisigi selliseid projekte töös.
Aitäh! Siin oli tegelikult kaks küsimust. Üks on kirikute tegevus ja see liin. See on vaimses mõttes kohutavalt vajalik. Me teame väga palju rasketes oludes peresid, kes lõpuks, kui nad on põhjas, isegi veel madalamal kui põhjas, leiavad lohutust usust. Arvestades seda, et meie ühiskonnas hinnatakse praegusel arenguetapil moraalseid väärtusi ja hingelist mõttelaadi niivõrd vähe, on kirikute osalus kindlasti väga teretulnud. Mis puutub Maarja küladesse ja nendesse kodudesse, mida ehitavad lapsevanemad, siis nad teevad seda iseendaga võidu. Nad ei tee seda ju mitte n-ö normaalse kolmanda sektori tegevusena, vaid õudusest, hirmust ja paanikast tuleviku ees. See töö on tunnustust väärt, aga see on kohutavalt raske töö. Saada eikusagilt kokku sellised summad, et ehitada põllu peale kuus maja ja panna sinna oma lapsed elama – see on väga-väga raske töö, eriti pärast masu. Ja tegelikult lahendab see ainult nende vanemate probleemi. Vaadake, normaalset ringkäiku hooldekodudes või sellistes külades ei toimu. Kui sinna lähevad elama 20. eluaastates noored, siis nad elavad seal 60 aastat, seal ei vabane järgmistele kohti. Need vanemad, kelle lapsed on koolis, juba algklasside laste vanemad, peaksid hakkama praegu ehitama neid külasid oma lastele, et nad jõuaksid luua neile selle paiga. Mida ma tahan selle peale lõpetuseks öelda? Miks on meie riigis niimoodi, et kui sul on tavaline laps, siis sa eeldad, et üldjuhul on sulle garanteeritud koht lasteaias ja koolis, ta saab suureks ja muutub iseseisvaks? Kui sul on aga puudega laps (kusjuures me teame, et see ei ole nende inimeste süü või vaba tahe, et neil on puudega laps – elu on lihtsalt selline), siis äkitselt peavad lapsevanemad ise ehitama lasteaedasid ja koole, kui nad ei ole rahul riigikoolidega, ning lõpuks tuleb neil veel ehitada hooldekodud oma lastele. Kas see ei ole siiski liig?
Palun, kolleeg Priit Toobal!
Aitäh, lugupeetud esimees! Lugupeetud ettekandja! Sellessamas artiklis "Juhtmega seina küljes", mille te rohkem kui aasta tagasi kirjutasite, ütlete järgmist: "Meie riik on aga teflonist, sealt põrkab igapäevane tegelikkus lihtsalt tagasi. [...] Isegi kui keegi näeb, et asjad pole korras, lükatakse probleem kõrvale ja leitakse kibekähku pädevad vabandused. Näiteks et raha ei ole. Või et Eestis on omastehooldus traditsiooniline, see on alati nii olnud. Ent et olud on muutunud, et perekondade struktuur pole enam taluaegne ja kunagi varem pole meditsiin olnud ellujätjana nii kõikvõimas, see riigielu korraldajaid nende tões ja õiguses ei kõiguta." Ütlesite, et see artikkel tekitas ühiskonnas üllatust. Ma küsin, kas juhtus ka midagi muud peale üllatumise. Kas otsustajad on probleeme vähemalt teadvustanud? Ma ei räägigi niivõrd lahendustest.
Aitäh! See artikkel oli esimene osa kolmeosalisest n-ö orjapidamise tsüklist. Mul on siiralt hea meel, et selle sõnum jõudis tegelikult üsna paljudele kohale. Vist esmakordselt hakkas selle peale minu elus asju toimuma. Vaadake, kolmas osa sellest seeriast käsitles ju eestkostjate tšekimajandust. Ja ma olen kohutavalt tänulik kõikidele, kes aitasid kaasa sellele, et vastav seadus sai väga kiiresti, operatiivselt muudetud. See oli muidugi hästi pisike ja lihtne asi, mida oligi võimalik korda teha, aga ma olen väga-väga tänulik. Ma arvan, et suur samm on küll edasi astutud, aga see on siiski liiga väike, et sellega rahule jääda. Ma tahan lihtsalt seda öelda, et mul on "Puutepunkti" kontaktide ehk nende inimeste hulgas, keda me aastaid-aastaid tunneme, küllaltki palju selliseid puudega laste vanemaid ja pereliikmeid, kes siis, kui sa neil külas oled, tõmbavad kapist välja kaustasid, kus on nende kirjavahetus riigiasutuste, Sotsiaalministeeriumi, vallavalitsuse, Riigikogu sotsiaalkomisjoniga (mitte teie koosseisu omadega, vaid 8–12 aasta tagusest ajast) jne. Ma ütlesin ennist "teflonist", aga need on ju teflonvastused, mis tulevad eraisikule. Mul on natuke lihtsam nüüd, kui mul on taga saatesari ja kõik väljundid selleks, et neid asju ajada. Sellepärast ma seda teengi.
Palun, kolleeg Helmen Kütt!
Aitäh, proua juhataja! Mul on protseduuriline küsimus, täpsemalt üks pakkumine, millega head kolleegid ehk nõus on. Ja ehk te eesistujana võimaldate seda, mida ma küsin. Kas oleks võimalik minu küsimuste aeg, 20 minutit anda proua Tiina Kangrole? Mind saab küsitleda koridorides ja igal pool mujal. Kõik head kolleegid, kes on siin ennast registreerinud (neid on siin kaheksa), sooviksid tegelikult küsida proua Tiina Kangrolt. Mina võtaksin lihtsalt selle teema oma ettekandega kokku ja kes minult küsida tahab, see tuleb ja keerab nööpi. Ma väga palun teid!
See ei ole küll traditsiooniline ettepanek, aga kui te seda soovite – te oleks võinud selle juba siis ette näha, kui te teema välja pakkusite. Asi on selles, et juhatus võtab alati palveid kuulda. Aga jah, kui te seda soovite, siis teile küsimusi ei esitata, võite ainult ettekandega esineda. Ma võtan selle otsuse praegu vastu, aga see on erandlik otsus. Ma palun järgmine kord kõikidel, kes tulevad sellise probleemiga välja, juba varem mõelda, mis voorus võiks siis küsimustele rohkem vastuseid anda. Mihhail Stalnuhhin soovis ennist ka sõna, käsi oli püsti. Kas teil on mingisugune soov? Palun, Mihhail Stalnuhhin!
Minu aeg oli küsida.
Jah, mul oli põhimõtteliselt sama protseduuriline küsimus. Ma tahtsin pakkuda, et äkki saaksime hääletamisega pikendada vastamise aega, et mitte kellelegi liiga teha. Oli ka pakkumine anda oma esinemisaeg nende vastuste jaoks. Aga kui te nõustute proua Helmen Küti ettepanekuga, siis on asi vist korras.
Asi on selles, et pikendada me ei saa, sest minu ees on palve, mille on esitanud fraktsioon, ja ma järgin seda. Nii et me läheme edasi. Ma olen nõus, nagu ma ütlesin, erandkorras andma selle aja proua Kangrole. Palun, Mihhail Stalnuhhin! Minu meelest oli teil ka küsimus.
Jah. Palun küsige praegu!
Lugupeetud ettekandja! Puutepunktides on üks graafik leheküljel 22, mis näitab, kuidas kasvab puuetega laste arv. See on täiesti rabav. Mul on kolm lühikest küsimust ühe küsimuse sees. Esiteks, kas on kuskilt võimalik vaadata eelmist perioodi ehk mis see arv oli enne 2005. aastat? Teiseks, kas te suudate meile nimetada mingi põhjuse, miks on viimase kuue aastaga toimunud üle 30%-line kasv? Ja mis meid ootab ees lähitulevikus, st kas see protsess läheb sama dünaamikaga edasi ja kui palju neid inimesi juurde tuleb?
Aitäh! Statistikaameti kodulehel, andmebaasis on andmed olemas. Need pärinevad vähemalt aastast 2000, teatud lõigetes on olemas isegi varasemad andmed. Nii et sealt saab seda kõike vaadata. Viimasele küsimusele vastan, et see joon ei tõuse lõpmatuseni, mitte 100%-ni. Seda ei juhtu. Miks see on tõusnud? Sellel on erinevad põhjused. Üks põhjus on kindlasti see, et inimesed on saanud rohkem abi – neid on märgatud, neil on haigusi diagnoositud, neid on võetud arvele. Väga paljusid peeti vanasti, nagu te isegi oma lapsepõlvest teate, lihtsalt asotsiaalideks või imelikeks inimesteks. Ja need, keda peeti joodikuteks ja kes olid kuskil kraavis pikali, olid tegelikult võib-olla autistid. Selles on see küsimus. Kui teie küsimuse tagapõhi oli see, kas ka puuetega laste puhul tuleb ette seda, mis teatud protsendi täiskasvanute puhul – me kõik teame, et puude määramine võib olla n-ö omaalgatuslik tööturumeede ehk kui sa oled meie vallas, sul tööd ei ole, aga jalad valutavad, siis kombineerime sulle puude, et saaksid väikese kopika riigi käest, mitte omavalitsuse rahakotist –, siis ma arvan, et laste puhul seda probleemi üldiselt ei ole. Kui on, siis võib-olla üks, kaks, kolm, neli ehk ühe käe näppudel loetud juhtu. Näiteks siis, kui vanemad on perekonnasiseste vaidluste või hooldusõiguse küsimuste pärast olukorda üle dramatiseerinud ja mingid ülepaisutatud puuded kombineerinud. Aga need on absoluutsed erandid, laste puhul seda üldiselt ikka ette ei tule. Mis see protsent meil võrreldes arenenud maailmaga on? See läheneb sellele protsendile, mis mujal arenenud maailmas on. Nii et sellega peaks enam-vähem okei olema.
Palun, kolleeg Tarmo Tamm!
Aitäh, proua juhataja! Lugupeetud ettekandja, tänan teid väga mõtlemapaneva ja sisuka ettekande eest ning imetlen teie visadust, et te selle probleemiga jätkuvalt tegelete! Tänan ka kolleeg Helmen Kütti, kes poliitikuna vabatahtlikult loobus heast võimalusest suure auditooriumi ees esineda!
Ta esineb ikka küll.
Aga ma tahan teie käest ka küsida. Eestist ei lahku ju ainult töövõimelised inimesed. Eestist lahkuvad ka perekonnad, kus on puudega inimene, sh puudega laps. Nad lähevad riikidesse, kus nende eest hoolitsetakse oluliselt paremini kui meil. Kas teil on olemas mingi statistika selle kohta, kui palju on neid inimesi Eestist juba lahkunud?
Aitäh! See on väga tõsine küsimus. Mulle just ühe rehabilitatsiooniasutuse direktor ütles, et näiteks nägemispuudega inimeste äraminekut saab juba võrrelda n-ö Soome mineku turismiga. Nad lähevad sinna, kus nad saavad elada kvaliteetset elu, neid väärtustatakse ja ka rakendatakse töötajatena. Puuetega laste puhul on tõesti see tendents tekkinud. Me oleme saate meeskonnaga kontaktis viie-kuue sellise perega, kes on läinud Inglismaale, Rootsi, Norrasse ja Soome. Ja mis seal salata, neil kõigil läheb hästi. Ainult et küsimus on selles, et me ju ometi ei taha, et kõik 10 000 peret siit ära lähevad. Teine küsimus selle teema juures on see, et vaadake, need kõige hullemas seisus inimesed isegi ei lähe meilt ära. Nad ei suuda, kuna nad on nii põhjas, et ei suuda isegi ära minna. Ja nad ei suuda teha ka seda, mida peaminister ju mõni aeg tagasi soovitas, et hääletage omavalitsusreformi puhul jalgadega. Kui sa ikka oled oma 19 euro ning mittehingava, mittesööva ja mitteliigutava lapsega kusagil Peipsiääre vallas, siis sa ei ole võimeline kolima Tallinnasse, et saada teenuseid.
Palun, kolleeg Eiki Nestor, teine küsimus!
Aitäh tehtu eest ja jõudu teile! Ennist oli juttu rehabilitatsioonist ja kõlas väide, et probleem ei ole niivõrd rahas, kuivõrd halvas korralduses. Ma annan teile nüüd võimaluse seda selgitada.
Tants rehabilitatsiooni ümber on ju meil kümne aasta vanune. Ma olen ka isiklikult teinud aastate vältel Sotsiaalministeeriumi esindajatele ettepaneku, et tunnistage ometi, et asi läks viltu. Võtame uue lehe, teeme uue ja parema süsteemi, teeme professionaalse süsteemi! Aga see on liiga karm asi, mida alla neelata. Me läheme ikka edasi lappimise meetodiga, mis tegelikult, nagu me teame, mitte kuhugi välja ei vii. Asi on muidugi ka rahas. Siinkohal on hea tuua selline võrdlus: Tallinna linna meediaeelarve on täpselt sama suur, nagu on Eesti riigi kõikide rehabilitatsiooni vajavate inimeste rehabilitatsiooniteenuse hind. See on muidugi juhuslik näide, aga võrrelda on alati mõnus. Küsimus on selles, nagu ma oma ettekandeski ütlesin, et kahjuks ei jätku meie inimestel – neil, kes otsustavad, kuidas asju teha – aega süveneda, teemasse sisse minna, endale asjad selgeks teha, läbi mõelda ja mingi pikem plaan teha. Me oleme sellised ühepäevaliblikad. Igaüks, kes saab oma kätte ühe pusletükikese, imetleb seda ja püüab sellega midagi teha. Inimvaraga ei ole võimalik niimoodi ümber käia. Rehabilitatsiooniteenus rehabilitatsiooniteenuseks. Tegelikult tuleks lähtuda sellest, mida teha tervikuna nende inimestega, kes ei saa ise hakkama, kellel on takistusi, puudeid ja probleeme ning kes vajavad abi. Me ei saa teha niimoodi, et erivajadustega laps käib koolis, kus talle võib-olla näpu otsast, nii vähe kui võimalik on, jagatakse eripedagoogikat, ja tema ema võtab ühe päeva nädalas töölt vabaks selleks, et kihutada taksoga, oma autoga või invatranspordiga kohale, võtta kindlal kellaajal laps koolist ära ja viia ta üheks tunniks rehabilitatsioonikeskusesse logopeediteenust saama. Seejärel viib ta lapse kooli tagasi. Mõelge, mis see maksma läheb! Heal juhul maksab invatransport selle kinni. Aga süsteem on meil selline, kellelegi ei saa midagi ette heita. Ma olen lõputult püüdnud inimesi veenda, et lõpetame selle puslemajanduse ära. Teeme niiviisi, et tõmbame need jutid haridus-, sotsiaal- ja tervishoiuvaldkonna, sh taastusravi ning tööturuteenuste vahelt ära, paneme rahad kokku. Hakkame vaatama seda, et kui väike puudega laps on lasteaias, siis mida me saame seal temaga tervikuna ära teha. See ei ole ju tähtis, et sa 12 nädalat järjest üks kord nädalas lähed polikliinikusse ja saad seal taastusraviteenust, sest rohkem pole sulle ette nähtud. Ja siis viib su ema sind 35 nädalat üks kord nädalas täiendavate kuludega rehabilitatsiooniasutusse sedasama asja saama. Seejärel ütleb kool, et meil ei ole raha, et me võiksime ka seda teie lapsele pakkuda, aga meil ei ole see võimalik jne. See on nagu täielik kuumaastik. Kui ometi oleks Eestis üks professionaalne organisatsioon, mingisugune ajutrust, koostöökoda või -kogu, kes spetsialisti teadmistega visandaks kogu selle teema. Mina ei oska vastata sellele, miks Sotsiaalministeerium ei näe neid asju, või miks puuetega inimeste koda ei ole sekkunud nendesse valusatesse küsimustesse. Miks see koda käib ja kirjutab hea meelega jälle kuhugi pidulikult alla ning siis teevad kõik näo, et asjad on korras? Ei ole ju korras, oleks vaja professionaalsust. Vabandage, aga ma ütlesin seda siiralt!
Palun, kolleeg Andres Anvelt!
Aitäh, proua juhataja! Proua Kangro, tõesti suur tänu teile sügava ja kaasakiskuva ettekande eest! Mul on teile selline empiiriline küsimus. Kui kolleeg Allik küsis, millised oleksid teie kolm esmast tegevust peaministrina, siis mina küsin laiemalt. Me oleme 20 aasta jooksul teinud oma suhteliselt projektipõhises ja väga pragmaatilises riigi arengus mitmesuguseid hüppeid – üks valdkond läheb eest ära, siis jõuab teine järele. Milles on tegelikult probleem poliitika arendamisel laiemalt? Kus me oleme kõige rohkem maha jäänud? Kas asi on raha või empaatia vähesuses, ühiskonna ükskõiksuses nende probleemide vastu, avaliku sektori tahtes, haldussuutlikkuses või eri sektorite koostöövalmiduses ehk selles teflonsuse vastu tegutsemises?
Aitäh! See on keeruline küsimus. Aga mõte läheb sinna, et meil ju äsja oli või isegi veel praegu on selline seisund ühiskonnas, kus küsitakse, et mis toimub. Miks on inimesed ühes kohas ja riigijuhid teises kohas? See on vist sellesama jutu osa. Miks see niimoodi on? Mina ei ole siin praegu see, kes sellele ammendavalt vastaks. Aga ma arvan, et nii väikeses riigis, vallas nimega Eesti peaksid sellised avalikud valdkonnad nagu haridus, sotsiaalsfäär ja tööturg olema riigi vastutada. Tervishoid juba on seda. Ma ei räägi totalitarismist jms. Ma räägin sellest, et riik peab võtma ühese vastutuse. Ma ei taha hakata rääkima haldusreformist, sest reform ei lahenda ka mitte midagi. Me võime 15 valla peale teha suurepärase haldusreformi, aga ikkagi leida võimaluse mitte teha seda, mida on tarvis inimvara säilitamiseks ja arendamiseks. Mina näen, et küsimus on tegelikult selles, et tuleb ära lõpetada see pingpongimäng ja avaliku võimu esindaja ehk riik, mille alla kuuluvad ka omavalitsused, peab võtma selge vastutuse. Loomulikult ei tähenda see seda, mida ütles mulle üks Sotsiaalministeeriumi kõrge ametnik paar aastat tagasi. Kui ma seda juttu rääkisin, siis ta nimelt ütles mulle, et teil on ikka tore idee küll – see tähendab ju seda, et igal hommikul stardib Gonsiori 29 eest 226 autot, mis viivad inimesed omavalitsustesse sotsiaalelu juhtima. Ei, see ei pea nii käima! See on selge, et inimestega tegeldakse kohapeal, aga vastutus peab täiesti kompromissitult olema ühes kohas ehk riigi, avaliku võimu käes. Selline on minu ettepanek.
Palun, kolleeg Neeme Suur!
Aitäh, proua juhataja! Lugupeetud ettekandja, kõigepealt avaldan oma sügavat imetlust teie pühendumuse suhtes! Aga läheme sama jutuga edasi. Eesti panustab praegu väga palju kodanikuühiskonda: asendame kutselised päästekomandod vabatahtlike päästekomandodega, kutselise korrakaitse vabatahtliku korrakaitsega jne. Samas me teame, et Eesti riigis on kodanikuühiskond suhteliselt tugev. Kui see probleem on niivõrd laiaulatuslik ja suur, kus on siis kodanikuühiskonna ja isikliku vastutuse ning riigipoolse korraldamise ja vastutuse piir? Ma saan aru, et see piir peaks nihkuma riigi poole. Aga kui kaugele?
Kõik need asjad on haldusjuhtimise teoorias kirjeldatud ja seletatud. Tegelikult ei ole siin ju mingit raketiteadust. Küsimus on selles, et kodanikuühiskonna avaldumisvorme, kodanikualgatust tuleb arvesse võtta ja nendega koostööd teha. Me ei saa teha niimoodi, nagu ühe suure haigla juht mulle ükskord ütles, et Eesti tervishoiuga on kõik kõige paremas korras ja meditsiinil ei ole ka mitte midagi viga, ainult üks asi on halvasti – kui neid haigeid ei oleks. Riigiga on sama lugu. Seda oleks tore juhtida, kui inimesed saaks kõigega ise hakkama – hooldaks ära oma sandid, ehitaks koole, lasteaedu, mida iganes. Aga siin on küsimus selles, miks me maksame makse ja kus on see erasektor, kes selle kõik kinni maksab. Lahendus on ikkagi see, et kodanikuühiskonnal, kogu sellel kodanikualgatusel ja seltsiliikumisel on oma väga täpselt defineeritud roll, mida tuleb arvestada. Neid tuleb kuulata ja koostöösse kaasata. Koostöö ei ole mitte see, kui riik ütleb, et teie hooldate nüüd need vanamutid seal ära, vaid see väljendub selles, et leitakse optimaalne lahendus, mis viib edasi ja tagab jätkusuutlikkuse. See on kommunikatsiooni, suhtlemise, aga ka professionaalsuse küsimus. Asjadest peab aru saama. Kolmandal sektoril ei ole otsest kohustust asjadest aru saada. Seltsitegevus võib aset leida ka ilma ülima professionaalsuseta, aga juhtida riiki ilma ülima professionaalsuseta nendes valdkondades, mille eest vastutatakse, ei ole minu meelest võimalik.
Palun, kolleeg Karel Rüütli!
Aitäh! Tänan teid ka omalt poolt väga sisuka ja mõtlemapaneva ettekande eest! Me oleme tihtipeale paremerakondade suust kuulnud seda retoorikat, et teeme majanduse korda ja siis pöörame rohkem näo inimeste poole. Täna tuli teie ettekandest välja see, et umbes üks kolmandik Eesti elanikest on kes otseselt, kes kaudsemalt selle süsteemiga seotud, olles ise hooldajad või hooldatavad. See on väga suur hulk inimesi, kelles kindlasti peitub väga suur potentsiaal, st kas ja kuidas oleks võimalik neid rakendada, ühiskonna arendamisel paremini ära kasutada. Kas te oskate ütelda, kas meie riigil on ülevaade, kui palju on neid inimesi, kes vajavad abi, neid, kes vajavad kodust hooldust, ja kui palju on neid, kes seda abi osutavad? Ja kui palju on neid inimesi, kes on sellest süsteemist või statistikast üldse välja jäänud?
Siin oli hästi palju küsimusi koos. Tahaksin kõigile neile vastata, aga me peame siis pärast seda juttu jätkama. Ma alustan viimasest küsimusest, mis oli statistika kohta. Ei, meie riigis ei ole selle kohta statistikat, mis on täiesti hämmastav. Ma hakkasin aasta või poolteist tagasi täpsemalt huvi tundma selle vastu, kas keegi on üldse mingeid samme astunud, ja lootsin, et keegi on teinud plaane, mida võtta ette suureks saanud puudega lastega. Need olid 1980. aastate keskelt alates need esimesed põlvkonnad, keda pered vastuvoolu ujudes koju jätma hakkasid. Need lapsed on tänaseks umbes 35 aasta vanused ja nende vanemad on 65+. Nende laste vanemad on elanud kohutavalt rasket elu, tehes kõike ise oma laste jaoks ja elades vaesuses. Nad on läbi kulunud ja võib-olla ei ela 82. eluaastani, mis on meie naiste keskmine oodatav eluiga. Kas riigil on mingisugune plaan, mis saab praegu kodudes olevatest puudega lastest? Kui palju neid on? Neid tuleb ju kogu aeg juurde. Veel ei ole nende vanemad hakanud ära surema, ehkki üksikuid juhuseid on olnud. Näiteks ühed Downi tõvega kaksikud ütlesid, kui uks maha murti, et nad olid paar nädalat söömata ja pesemata. Nad ütlesid, et ema ei vastanud neile enam, aga nad ei osanud abi kutsuda, nad olid seal oma emaga olnud. Mis plaan on meie riigil? Mis saab nendest inimestest, kes on kodudes peidus? Kas keegi on nad üle lugenud või enam-vähem üle lugenud? Me ju teame, et erihoolekandeteenuseid osutavates hooldekodudes ei ole kohti ja ei ole ka selliseid teenuste mahtusid, et neid inimesi sinna panna. Ma sain Sotsiaalministeeriumist vastuse, et nad ei tea, kui palju neid on. Teatakse üldarvu, kui palju on täiskasvanud puudega inimesi. Ja neil ei ole plaani, mis saab edasi.
Suur tänu, proua Tiina Kangro! Teie aeg on läbi. Ka küsimustele vastamise topeltaeg on läbi. Ma kutsun järgmisena kõnepulti Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni liikme kolleeg Helmen Küti. Rohkem küsimusi esitada ei saa.
Austatud proua eesistuja, kõigepealt minu suurimad tänud, et te võimaldasite selle aja proua Kangrole küsimustele vastamiseks! Kolleegidega me kohtume siin koridoris kogu aeg ja küll nad siis saavad küsida, kui minult midagi küsida on. See ei ole just tavaline, et selline spetsialist nagu proua Kangro, inimene, kes teemat väga hästi valdab, kõneleb Riigikogu kõnepuldis. Lugupeetud kolleegid! Head külalised, omastehooldajad üleval rõdu peal ja omastehoolduse korraldajad! Kõigepealt tahan väga tänada tänaseid ettekandjaid, kes professionaalselt ja ausalt käsitlesid omastehoolduse teemat. Loodan, et kõigile sai selle valdkonna olukord paremini mõistetavaks, mõni sai võib-olla ka esmakordselt teadlikuks tegelikust olukorrast. Iga aasta 3. detsembril tähistatakse rahvusvahelist puuetega inimeste päeva. Seda tehakse ka Eestis, tähistati sellelgi aastal. Sellel päeval pööratakse rohkesti tähelepanu erivajadustega inimeste muredele, neile pakutavatele teenustele, aga ka riigi ja kohalike omavalitsuste kohustustele ja võimalustele ning tegelikele vajadustele. Siis aga tuleb argipäev ning hooldaja ja hooldatav jäävad tihti oma muredega päris üksi. Meie riik on taasiseseisvumise järel, 21 aasta jooksul kahtlemata palju saavutanud. Omastehoolduse teema toomine Riigikogu suurde saali riiklikult tähtsa teemana ei taotle kritiseerimist ega süüdistamist. Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsioon soovib olukorrast ausalt rääkida ning ühiselt ka tegelikke lahendusi leida, seda ilma erakondadevaheliste jõujoonteta ja mõttelise opositsiooni-koalitsiooni eraldusjooneta siin saalis. 13. oktoobril 2011 toimus Eestimaa südames, Paides MTÜ Eesti Omastehooldus korraldatud esimene omastehooldusele ja -hooldajatele pühendatud konverents. Selle aasta 25. oktoobril korraldas Tartu linn hoolekandeteemalise aastakonverentsi "Omastehooldus – hoolekande proovikivi". Eesti ühiskond on hakanud viimastel aastatel teadvustama omastehooldajate tegelikku olukorda ja sinna peidetud ohte riigi jätkusuutlikule toimimisele. Omastehoolduse puhul me räägime väga erineva vanuse ja hooldusvajadusega inimeste hoolekandest sünnist surmani. Me räägime puuetega lastest, tööealistest puuetega inimestest ning eakatest inimestest, kes vajavad hooldust oma puude või vanuse tõttu. Igaühest meist võib hetkega saada hooldaja või hooldust vajav inimene. Inimese elu on habras ja hirmuäratavalt ettearvamatu ning tegelikult sõltub väga palju teistest, eriti abivajaduse seisukohalt. Igapäevaelu rahmeldustes me ei mõtle sellele, et Eestis elab ligi 200 000 omastehooldajat. Nüüd omastehooldusest ja Eesti seadustest. Põhiseaduse § 27 sätestab, et perekond on kohustatud hoolitsema oma abivajavate liikmete eest. Perekonnaseaduse § 97 ütleb aga, et ülalpidamist on õigustatud saama muu abivajav alaneja või üleneja sugulane, kes ei ole võimeline ise enda eest hoolt kandma. 2005. aasta 1. aprillist muudeti seadusi, mille tulemusena andis riik hooldajatoetuse maksmise täisealiste hooldust vajavate inimeste eest üle omavalitsustele. Praegu on Eestis tavapäraselt puudetoetus raske puudega inimese hooldajale 15 eurot ja sügava puudega inimese hooldajale 25 eurot. 2010. aastal hakkasid kohalikud omavalitsused ka puuetega laste hooldajatele toetust maksma. Eri omavalitsused maksavad seda 19–100 euro ulatuses. Seda suurt summat makstakse küll väga harva, levinud on 19 eurot. Hooldajatoetuse maksmisega kaasneb sotsiaalmaksu tasumine sotsiaalkindlustusega hõlmamata hooldajate eest. Riik eraldab selleks omavalitsustele rahalised vahendid. Täiskasvanute puhul laekub hooldajatoetuseks vaja minev raha ja ka toetusraha toetusfondist, laste puhul on tegemist sihtotstarbelise laekumisega. Millised on probleemid? Omastehooldajatele ei osutata piisavalt tugiteenuseid või on need liialt kallid. Teenuste tase ja kättesaadavus on Eestis väga erinev, nii nagu on erinevad ka vallad ja linnad. Teenuste puudus tingib aga omastehooldajate tervisliku seisundi halvenemise ja töövõimetuse. Omastehooldajad ei ole kaetud sotsiaalkaitseliste tagatistega ja neile makstav tasu on liiga väike. Tagatiste all pean silmas näiteks õigust puhkusele jms garantiidele, mida omab tegelikult igaüks, kes on töölepinguga tööl. Eneseabi- ja toetusrühmad pakuvad küll tuge, kuid tihti puudub hooldajatel võimalus neis osaleda, sest hooldatavat pole kuskile jätta. Nagu sotsiaalteadlase Jüri Kõre ettekandest välja tuli, moodustab omastehooldus nii suure osa Eesti hoolekandest, et selleta ei ole valdkonna korraldamine võimalik. Eestis on perekonna hoolduskohustuse käsitus olnud suhteliselt jäik ja muutumatu läbi kolme sajandi. Samas on muutunud nii majandus kui ka perekonna mudel. Naiste haridustase on tõusnud. Muutunud on abielulised suhted, samuti noorte ja tööealiste ränne, eelkõige väljaränne, mis vähendab potentsiaalsete hooldajate hulka. Omastehoolduse teema toomine riiklikult tähtsa küsimusena Riigikogu suurde saali peaks juhtima nii seadusandjate kui ka üldsuse tähelepanu sellele, et olukorras, kus Eesti elanikkond vananeb ning maksumaksjate arv väheneb, tuleb inim- ja raharessurssi õigesti kasutada. Eesti ühiskond on hakanud seda viimasel aastal mõistma. Riigi ja kohalike omavalitsuste pakutavad hoolekandeteenused ei taga aga inimestele kindlus- ega turvatunnet ning tekitavad tegelikult võõrandumist ühiselust. Omastehooldajad on muutunud puhvriks avalike teenuste pakkumisel. Ma tõepoolest väga loodan, nii nagu ka alguses öeldud sai, et nende probleemidega on võimalik tegeleda erakondliku poliitika üleselt, võttes aluseks teadlaste uuringud, kaasates huvirühmi, otsides paremaid sotsiaalpoliitilisi lahendusi ning vaadates üle seadused, neid vajaduse korral ka muutes. Nüüd mõned arvud. Head kolleegid, teil kõigil on ajakirja Puutepunktid numbrid olemas. Ma ei tea, kui palju täpselt, aga loodan, et palju ja et te kõik loete seda. Siiski tahan ma stenogrammi huvides mõned arvud öelda. Need on 2011. aasta detsembri ja 2012. aasta jaanuari arvud. Eestis on 1–17-aastasi puuetega lapsi kokku 9374, kellest sügava ja raske puudega 5800 ning keskmise puudega 3574. Asenduskodudes elab neist ainult 5,7% ehk 512. Perekonna hoole all on 8862 last, neist raske ja sügava puudega 5400. Omastehooldusega on haaratud 16 000 – 17 000 pereliiget, aga laste hooldajateks on vormistatud vaid 1077. Ja need, kes on selleks vormistatud, saavad 19–100 eurot toetust. Tööealisi puuetega inimesi vanuses 18–64 on kokku 54 630. Neist 29 000 on sügava ja raske puudega ning 25 630 on keskmise puudega inimesed, kes üldjuhul saavad ise hakkama. Hooldekodus elab 5,7%, s.o 3130 inimest, perekonna hoole all on ligi 25 000 raske ja sügava puudega inimest. Haaratud pereliikmeid on ligi 50 000, aga vormistatud hooldusi on 3000. Vanemaealisi (64-aastased ja vanemad) on meil kokku 230 250. Hooldekodudes on neist ainult 2,3%. Ilmselt on siin suureks põhjuseks ka rahapuudus, sest omastel on hooldekodu koha eest maksmisega raskusi. Regulaarset kõrvalabi ja hooldust vajab ligi 70 000 eakat, neist vähemalt 30 000 iga päev. Omastehooldusega on haaratud 140 000 inimest, sh pidevalt on sellega seotud 60 000. Ametlik hooldaja on vormistatud 10 000 eakale ja see hooldaja on üldjuhul naise nägu. See on eriti murettekitav, sest naistel on alguses hoolduskohustus oma laste ees, mis muutub hiljem hoolduskohustuseks vanemate ees. Kahjuks ei ole Eestis korraldatud väga pikaajalisi ja põhjalikke uuringuid. Seda ei saa ka ette heita, kuna riik on noor. Me ju tahame, et kõik toimuks ruttu – sellises olukorras ju oodata ei saa. Mulle sattus OECD raportist kätte üks pikaajalise hoolduse juhtumi uuring, kuid kahjuks puudutab see ainult eakaid. OECD raport ongi viimaste aastate kõige põhjalikum ja mahukam Eesti kohta koostatud analüüs, milles hinnatakse tervikuna riigi valitsemises toimuvat. Analüüsitakse nii riigi keskvalitsuses toimuvat kui ka kohalike omavalitsuste avalike teenuste osutamise kvaliteedi tõstmiseks vajalikke tegevusi, korraldust ja võimalikke muudatusi. Raporti ühes osas analüüsitakse seda kõike ka juhtumiuuringuna. Mis on selles raportis välja toodud? See, et Eesti kulutab SKT-st tervishoiule ja hoolekandele Euroopa Liidus kõige vähem. Samas ei ole OECD hinnangul hoolduse halb kvaliteet tingitud mitte ainult rahapuudusest, vaid praegusest killustatud süsteemist, kus tervishoid ja hoolekanne toimivad pigem eraldi, ja sellest, et omavalitsustele on iseloomulik kehv koostöö. See sisaldab endas varjatud ressursse, mida oleks tegelikult mõistlik sihipäraselt ja efektiivselt kasutada. Kuigi abivajadus on suur, on teenuste valik ja kättesaadavus omavalitsuseti väga erinev, nagu ka alguses vihjatud sai. On selliseid omavalitsusi, kes maksavad oma inimestele ainult hooldajatoetust, aga ka selliseid, kes suudavad pakkuda viite-kuute liiki hooldusteenust. Oluline küsimus pikaajalise hoolduse puhul on selle raporti kohaselt just nimelt tervishoiu- ja hoolekandesüsteemi rahastamine ning teenuste korraldus. Süsteemi vähene sidusus avaldab mõju eelkõige aktiivravile, kus abita jäetud inimeste korduv hospitaliseerimine põhjustab ebamõistlikke kulutusi ning tööjõu ja raha ebaotstarbekat kasutamist. Raportis on esitatud ka ettepanekuid ja häid praktikaid, mis võiksid Eestile sobida. Aga nendest rääkimine võtaks kindlasti rohkem aega kui seitse minutit, mis mulle on jäänud. Ma loen lihtsalt ette mõned soovitused ja ütlen siis jõulu- või lõpusoovi. Näiteks näeb raport ette riikliku pikaajalise hoolduse poliitika väljatöötamise. Tahan siinkohal tunnustada MTÜ-d Eesti Omastehooldus, kes on asunud arengukava koostama. Teine soovitus on käsitleda kliendi vajadusi ühtlustamise ja valdkondadevahelise koostöö raames. Kolmandaks soovitatakse olemasolevaid ressursse paremini kasutada. Neljas soovitus on võtta kasutusele terviklik ja sidus vajaduse hindamise metoodika ning juurutada tõenduspõhist hoolekannet analüüside ja teadusarenduse kaudu. Proua Tiina Kangro tõi ka välja selle, et riiki, valdkondi ja asutusi saavad juhtida professionaalid. Mida öelda kokkuvõtteks või lõpetuseks? Ma väga loodan koostööle, et täna selle teema üle ausalt rääkimine nende suurte arvude ja tegeliku olukorra valguses paneb saali tegema koostööd. Puuetega inimeste õiguste ratifitseerimise ainsaks sammuks ei tohiks jääda see, et me ütleme, et paberid on korras. Ma väga loodan ka seda, et kas või väikesed algatused leiavad toetust, mitte tagasilükkamist, kui need on juhuslikult esitanud opositsioon. Olgu nendeks siin juba toodud hea näide seoses kviitungimajanduse lõpetamisega või mõned seaduseelnõud, mis võiksid kergendada hooldajate ja hooldatavate elu. Samuti loodan senise väga hea koostöö jätkumist Riigikogu sotsiaalkomisjonis, kus erinevad osapooled saavad muredest rääkida, ja mitte ainult rääkida, vaid sellele järgnevad ka otsused. Ja ma loodan, et ka uus ametisse asunud sotsiaalminister võtab selle valdkonna ja temaatika üheks oma südameasjaks. Meilt kõigilt loodan positiivseid otsuseid, eriti nende inimeste jaoks, kes neid väga ootavad ja vajavad, sest riigi tugevus sõltub tema kõige nõrgemast lülist. Aitäh!
Suur tänu, kolleeg Helmen Kütt! Avan nüüd läbirääkimised ja alustame fraktsioonide esindajatest. Palun, kolleeg Maret Maripuu Reformierakonna fraktsiooni esindajana!
Austatud istungi juhataja! Head kolleegid! Omastehooldus on Eesti kultuuri ja kirjanduse kõige tähtsam teema. Nii Kõrboja Anna kui ka Joosep Toots mõtlesid sellele, mis saab vanematest pärast seda, kui talu on neile edasi pärandatud. Vaimne, moraalne ja puhtinimlik suhe eri põlvkondade vahel oli osa elust ja südametunnistusest. Samas ei mõelnud keegi sellele, et riik peaks vanemate hoolitsemise eest vastutama. Isa ja ema andmine n-ö hoolekande alla, seeki saatmine oli tegu, millest häbiväärsemat õieti polnudki. Sotsiaalselt võttes oli kõik lihtne ja selge. Eri põlvkonnad elasid üheskoos talus, vanaperemees andis mingil hetkel talu pojale üle, kes omakorda pidas üleval oma vanemaid. Just sellisest endiste aegade arusaamisest räägib ka meie põhiseadus, mis sätestab, et perekond on kohustatud hoolitsema oma abivajavate liikmete eest. Põhiseaduse mitmed sõnastused ja tegelikult kogu meie riikluse alusvaim on varsti juba sada aastat vanad. Samas on põhiseaduses kirjas, et igal kodanikul on õigus riigi abile vanaduse, töövõimetuse, toitjakaotuse ja puuduse korral ning puuetega inimesed on riigi ja kohalike omavalitsuste erilise hoole all. Seega vastutus justkui kahestub. Riik ja perekond kannavad abivajaja eest ühiselt hoolt, aga võivad samas etteheitvalt viidata teineteise peale, et miks just teine pool ei hoolitse nii palju, kui vaja oleks. Ühest vastust siin olla ei saa ja sellepärast ongi hea, et see teema meil täna arutlusel on. Kaasajal on omastehoolduse koorem jäänud suuresti perekonna kanda ja tõele au andes on riik üritanud oma vastutust selles valdkonnas enda õlult ära libistada. Tulemuseks on see, et riigi ja kohalike omavalitsuste pakutavad teenused on raskesti kättesaadavad ja järjekorrad pikad, pakutavate teenuste kvaliteet võib sageli olla nigel ning tihti on teenuse hind nii kõrge, et abivajaja ei suuda seda maksta. See, et hoolitsemine abivajava lapse või eaka eest on vaid perekonna õlul, on pikas perspektiivis riigi seisukohalt väga lühinägelik. Kui perre sünnib puudega laps või üks vanematest vajab hoolt või isegi mõlemad, tekitab see perre lisapingeid. Töögraafikud tuleb ümber teha ja tihti toob see kaasa töökoha kaotuse, mis omakorda seab ohtu pereliikmete endi toimetuleku. Suureneb surve rahakotile ja aeg iseendale muutub pea olematuks. Kõik see võib kaasa tuua selle, et inimene, kes varem aitas teisi, hakkab ise abi vajama. Üks moraalne aspekt on siin ka. Kui asetada vastutus abivajava lapse ja eaka eest täielikult niigi raskes olukorras olevale perekonnale, muutuvad peresuhted kaineteks materiaalseteks olenevussuheteks, milles väheneb inimlik sisu ja põlvkondadevaheliste suhete vaimne moraalsus. 21. sajandi uued olud, sh elu- ja töökohtade paratamatu mobiilsus, tingivad selle, et riigi osa omastehoolduse valdkonnas peab suurenema. Vaadates seda teemat kõige olulisemast ehk abivajaja aspektist, võime öelda, et õige vahekord riigi ja pere pakutava hooldusabi vahel kujuneb siis, kui see saab toimuda vabalt, st ei ole üksnes oludest sunnitud. See tähendab, et lähedast ei abistata mitte sellepärast, et muud varianti ei ole, või riik ei hoolitse abivajaja eest vaid sellepärast, et oma inimestel pole südant, raha või mitte kumbagi. Omastehoolduse vajadus tekib sageli ootamatult ja võib puudutada igaüht meist. Seetõttu on äärmiselt oluline, et seda valdkonda puudutav info oleks kättesaadav. Tähtis on esmane nõustamine, et inimene, kes on sattunud täiesti uude situatsiooni, ei murduks vaimselt. Vaja on pakkuda koolitust selle kohta, kuidas oma lähedast hooldada, ja teadmisi, kuhu pöörduda, et teada saada, milliseid teenuseid pakuvad riik ja kohalikud omavalitsused.
Kolm minutit, palun!
Omastehooldust puudutavaid otsuseid saab teha vaid üheskoos, eri osapooltega läbi rääkides. Selleks tuleb teha selgeks, kuidas jagada hoolduskohustus perekonna, kohaliku omavalitsuse ja riigi vahel. Abivajaja esmased vajadused peaksid olema rahuldatud ja ta ei tohiks olla ühiskonnast eraldatud. Samuti ei tohiks perekonna õlgadele pandud kohustused olla ebaproportsionaalselt suured, kuna need seavad ohtu pereliikmete endi toimetuleku. Ma arvan, et õige vahekorra leidmine on võimalik, aga ma ei usu, et see lõplikult paika jääb. Tegemist on küsimusega, mille juurde tuleb ikka ja jälle tagasi tulla, sest tegemist on valdkonnaga, mis muutub ja areneb samamoodi, nagu muutub ja areneb meie ühiskond. Lõpetuseks tahan tänada sotsiaaldemokraate ja eelkõige Helmen Kütti, kelle eestvedamisel nii oluline teema nagu omastehooldus siia Riigikogu suurde saali jõudis. Aitäh!
Suur tänu, kolleeg Maret Maripuu! Palun nüüd kõnepulti kolleeg Margus Tsahkna, kes esindab Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsiooni!
Lugupeetud esimees! Head kaaslased ja külalised, keda hetkel saalis ei ole, aga küll nad kuulevad! Omastehoolduse teema on väga oluline. Mulle meeldib eriti see pealkiri, mille sotsiaaldemokraadid on selle riikliku tähtsusega küsimuse tänasele arutelule pannud – "Omastehoolduse olukorrast, selle mõjust majandusele ning moraalsele keskkonnale". Ma ei hakka oma kõnes üle kordama kõike seda, mida on täna siin saalis öelnud minust palju pädevamad inimesed. Inimesed, kes on isiklikult neid probleeme kogenud. Inimesed, kes on kõrgel teaduslikul tasemel uurinud neid probleeme ühiskonnas. Inimesed, kes on poliitikuna nende teemadega tegelenud. See kõik on täna siin saalis juba kõlanud. Selles pealkirjas sisaldub üks sõnapaar, nimelt "mõju majandusele". Kui me kõik vaatame poliitikutena otsa oma kogemustele erakondades, siis me teame, et üldiselt jaotatakse ministrid tulu- ja kuluministriteks. Tulupoliitikutel on alati rohkem sõnaõigust otsuste langetamisel, kuna kehtiva arusaama järgi on just nemad need, kelle valdkonnas teenitakse riigile tulu. Ja mis see riik muud on kui selle tulu ümberjagamine vastavalt poliitilisele tahtele ja nendele eesmärkidele, mis riik endale koos rahvaga seadnud on. Kuid ma tahan öelda seda, et see paradigma peab vahetuma. Tihti on need n-ö kuluteemad, mis puudutavad suuresti sotsiaalvaldkonda, pikas perspektiivis riigi ja rahva jaoks just nimelt tuluteemad. Mul on hea meel, et ajakirjas Puutepunktid on toodud arvutuste näide selle kohta, et omastehoolduse teemaga tõsiselt tegeledes tähendab see tegelikult riigile tulu. Nii nagu investeeringutega laste- ja perepoliitikasse ning hariduspoliitikasse saaks ka omastehoolduse abil, kui seda teemat õigesti käsitleda ja õigel ajal õigeid otsuseid langetada, ühiskonnale tulu teenida. Just selles mõttes, et need inimesed, kes omastehooldusega reaalselt iga päev kokku puutuvad, saaksid abi, inimväärselt elada ja võrdse kohtlemise kõigi teiste ühiskonnaliikmetega. Seepärast ongi väga tähtis see, et Riigikogu on minu arvates viimasel ajal hakanud nendel kuluteemadel arutlema just nimelt sellest vaatevinklist, et pikemas perspektiivis on tegu riigi ja rahva püsimajäämise ehk tuluteemadega. Üks probleem, mis on siin ka kõlanud, on see, et praeguse korralduse järgi lasub päris suur vastutus, eelkõige just teenuste osutamisel, kohalikel omavalitsustel. Sotsiaalkomisjoni esimehena ütlen, et Sotsiaalministeerium on ette valmistanud uue sotsiaalhoolekande seaduse, kus on ette nähtud ka miinimumstandardid omavalitsustele mitmesuguste sotsiaalteenuste osutamiseks. See eelnõu ei ole aga ministeeriumist veel meieni jõudnud suuresti seetõttu, et väga paljudes küsimustes ei ole omavalitsused oma nõusolekut andnud. Nende põhjendused on täiesti arusaadavad, sest riik ei ole näinud ette piisavalt vahendeid nende teemadega tegelemiseks ja väga paljude omavalitsuste tulubaasist selleks ei piisa. Ainult riigipoolsete otsustustega me hakkama ei saa. Seetõttu on ülimalt tähtis, et me tõstaksime ühiskonna, samuti otsustavate poliitikute ehk tulupoliitikute teadlikkust sellest, et me ei saa enam mööda vaadata nendest n-ö pehmetest teemadest, milleks on ka omastehooldus. Ma tahan öelda, et tegu on väga tõsiste teemadega ja me peame nendega tegelema praegu – parem hilja kui mitte kunagi. Sellepärast tahan tänada sotsiaaldemokraate eesotsas Helmen Kütiga, et see teema on siin saalis üles tõstetud. Samuti tänan Tiina Kangrot, kes on seda teemat kompromissitult avalikkuse ees, ajakirjanduses kajastanud. Ma arvan, et väga paljud inimesed, kes selle teemaga igapäevaselt kokku ei puutu, on sellest nüüdseks kuulnud ning see teadlikkus ongi aluseks, et tulevikus langetada tähtsaid poliitilisi otsuseid. Jõudu kõigile! Aitäh!
Suur tänu, kolleeg Margus Tsahkna! Palun, kolleeg Mihhail Stalnuhhin Keskerakonna fraktsiooni esindajana!
Proua juhataja! Lugupeetud kolleegid! Mul on kohaliku omavalitsuse taust, mis tähendab, et tänastes ettekannetes polnud minu jaoks mingit suurt üllatust. Sellegipoolest on see väga tänuväärt töö, mis sai täna tehtud, sest paljud siin saalis lihtsalt ei kujuta ette, mis tegelikus elus toimub. Riigikogus on olnud igasuguseid pretsedente. Ma mäletan üheksandast koosseisust, et näiteks ei läinud kolm korda läbi seaduseelnõu, millega piirati metalli kokkuostu võimalusi, aga peale seda, kui ühel Riigikogu liikmel varastati tema metsamajast kaks kilomeetrit kaablit, läks see momentaanselt läbi. Ma mäletan ka neid debatte 1999. ja 2000. aastal, kui hakati tõsiselt rääkima HI-viiruse ja aidsi levikust Eestis, ning siin saalis üleolevalt kõlas, et hoidku kukke püksis. Mäletate ju küll seda lauset. See näitas enam-vähem ametlikku seisukohta, sest tollal algas kõik ju Ida-Virumaalt. Alles siis, kui see haigus liikus Kesk-Eesti, Tallinna ja Tartu poole, hakati sellega tõsiselt tegelema. Ei tahaks seda, et tänane päev jääks ainult emotsionaalses mõttes meelde. Lõpus ma teen ühe ettepaneku, mida palun Riigikogu liikmetel tõsiselt kaaluda. Aga kõigepealt natuke elust. Palju aastaid tagasi oli mul Narvas üks hea tuttav, kes on nüüdseks läinud oma haige lapsega välismaale elama. Ta oli väga asjalik ja energiline ning tema ümber toimus kogu aeg midagi. Tal oli oma organisatsioon, kus ta tegeles haigete laste probleemidega. Ükskord ma küsisin tema käest, kuidas juhtub nii, et kõik käivad minu juures volikogus abi palumas, sina pöördud aga sponsorite poole ja igaüks kindlasti aitab sind. Ta ütles, et ta oskab sponsoritele väga ilusasti seletada, mis võib nendega juhtuda näiteks järgmise minuti või tunni jooksul – lihtsalt üks purjus juht autoroolis või katuselt kukkunud kivi. Ja siis on nad täpselt samas seisus nagu need inimesed, kelle jaoks ta abi palub. Üks asi on muidugi informeerida avalikkust, mis selles valdkonnas toimub. Mind näiteks aitas väga see, kui mind kutsuti täpselt kümme aastat tagasi ühe päevakeskuse tavalisele päevale. Ma saabusin hommikul ja lahkusin õhtul. See oli puudega laste päevakeskus LAD, mis on heas korras, eksisteerib ka praegu ja tegeleb arendustööga. Ma lihtsalt istusin seal terve päeva ja sain aru, mis, kus, kes jne. Minu jaoks ei olnud peale seda enam mingit küsimust, kas toetada seda päevakeskust ja teisi puudega inimeste organisatsioone või mitte. Iga kord, kui keegi hakkas rääkima, et jälle me anname neile 100 000 või 200 000, ütlesin, et mine ja kannata seal kas või pool päeva ära ning pane ennast nende inimeste asemele, ja mitte haigete, vaid nende vanemate asemele. Nii et hea oleks anda selline võimalus kõigile, kes soovivad ettekujutust saada, millistes tingimustes elavad need pered, kus on puudega lapsed. Veel üks asi. Siin kõlas, et on vaja läbi viia ... Palun kolm minutit lisaaega!
Kolm minutit.
... läbirääkimised riigi ja kohalike omavalitsuste vahel. Seda märgiti juba fraktsioonide ettekannetes ja see on täiesti selge. Kohalikel omavalitsustel vähendatakse niigi kogu aeg tulumaksulaekumisi ja pannakse täiendavaid kulutusi. Ma oleksin väga tänulik, kui keegi nimetaks enam-vähem tõsise teema, mille puhul on kohalikud omavalitsused ja riik viimaste aastate jooksul suutnud omavahel kokku leppida. Minu teada sellist teemat ei ole. See on mingis mõttes agitatsioon, et las puudega inimesed hääletavad jalgadega ja marsivad selle omavalitsuse poole, kus on rohkem raha ja võimalik rohkem toetust anda. Mis jutt see üldse on? Kas Eestis on selliseid paiku, kus põhiseadus kehtib, ja selliseid, kus põhiseadus ei kehti? Ma arvan, et selle teemaga on vaja tõsiselt tegelda. Lahendust me kiiresti ei leia, aga kui me ei hakka selle poole liikuma, siis me ei jõua selleni mitte kunagi. Minu arvates on see piisavalt tähtis teema selleks, et me alguses arutaksime kõik küsimused siin omavahel läbi. Te ju teate isegi, et kui me pöördume Sotsiaalministeeriumi või kellegi teise poole, millised vastused sealt hakkavad tulema. Minu isikliku arvamuse järgi võiks Riigikogus moodustada ajutise erikomisjoni, mis tegeleks kompromissi otsimisega selles küsimuses. Omastehooldus on väga tähtis küsimus. Ma arvan, et see 2% ehk piir, milleni tõsteti Kaitseministeeriumi kulutused, omaks palju suuremat tähtsust, kui seesama raha oleks antud haigete laste hooldusteenuste finantseerimiseks. Üks väga populaarne, tuntud ja rahva poolt armastatud vene kirjanik ütles ükskord sellise lause, et haavatud inimesi ei tohi lahinguväljale jätta. Kui need, kes sõdivad, näevad, mis toimub nende polgukaaslastega, st kuidas nad maha jäetakse, ei soovi nad enam sõdida. See käib ka haigete laste kohta. Me peame oma solidaarsust näitama ka selleks, et reaalselt midagi välja tuleks. Me peame kompromissi otsima ja selle leidma siin Riigikogus ilma ministriteta, ilma peaministrita, kes rikuvad nii või teisiti kogu selle asja ära. Aitäh!
Rohkem kõnesoove ei ole, lõpetan läbirääkimised. Ma tänan veel kord kõiki ettekandjaid nii kõnede kui ka küsimustele vastamise eest! Meie istung on lõppenud. Aitäh! Istungi lõpp kell 12.39.