Representantene Torstein Tvedt Solberg og Kristian Norheim, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Følgende innkalte vararepresentanter har tatt sete: For Buskerud fylke: Niclas Tokerud For Oslo: Ingunn Gjerstad For Telemark fylke: Hanne Thürmer Det foreligger tre permisjonssøknader: fra Venstres stortingsgruppe om velferdspermisjon for representanten André N. Skjelstad i tiden fra og med 3. mars til og med 5. mars fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe om sykepermisjon for representanten Tor André Johnsen fra og med 3. mars og inntil videre fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe om permisjon for representanten Christian Tybring-Gjedde i dagene 4. og 5. mars for å delta i møte med Stortingets delegasjon til konferansen for overvåking av EUs utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk i Riga Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Søknadene behandles straks og innvilges. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden: For Hedmark fylke: Hege Jensen For Oslo: Peter N. Myhre For Nord-Trøndelag fylke: Iren Opdahl
Hege Jensen og Iren Opdahl er til stede og vil ta sete.
Presidenten vil foreslå at det velges to settepresidenter for Stortingets møte i dag – og anser det som vedtatt. Presidenten vil foreslå Sverre Myrli og Hans Andreas Limi. – Andre forslag foreligger ikke, og Sverre Myrli og Hans Andreas Limi anses enstemmig valgt som settepresidenter for dagens møte. Før sakene på dagens kart tas opp til behandling, vil presidenten opplyse om at møtet om nødvendig fortsetter utover kl. 16.
Vi som er født i Stavanger, har til alle tider fått tilnavnet siddiser. Det har endret seg de siste tiårene. Unge i Stavanger nå får tilnavnet oljeunger. Om det er fordi vi bader i olje, drukner i olje eller har olje konstant på maten, kan en jo velge selv, men referansen er tydelig: De oppvoksende generasjoner i Stavanger er, om de vil eller ikke, farget av byens oljerikdom. Jeg må vel innrømme at selv jeg er en oljeunge. Denne oljeungen ble 30 år i går. Og når en legger 20-årene bak seg og begynner å dra på årene, blir slike jubileer, når de dukker opp, en tid for refleksjon. I 1985, det året jeg ble født, var året de første estimatene sa at Ekofisk-feltet ville gå tomt – kun 15 år etter at produksjonen startet. Det ble antatt at utvinningsgraden ville være 16–19 pst. Selv optimistenes forventninger har blitt gjort til skamme: I dag er perspektivet for Ekofisk-feltet en utvinningsgrad på 50 pst., og produksjonen er ventet fram til år 2050. Men selv om perspektivet for oljealderens varighet mildt sagt var kort, hadde en et langsiktig perspektiv på forvaltninga av inntektene fra «oljå». Produksjon av olje og gass var ikke produksjon i tradisjonell forstand, men en omplassering av formue, fra petroleumsformue til finansformue. Akkurat dette ble først formulert av Tempoutvalget, som fikk i oppdrag å utrede «alle forhold som er av særlig betydning for vurderingen av den framtidige utviklingen av petroleumsvirksomheten». Og det var Tempoutvalget som først foreslo å etablere et fond der staten kunne spare oljeinntektene. Veien derfra kjenner vi godt. I 1990 vedtar Stortinget loven om fondet. I 1996 får fondet den første overføring fra Finansdepartementet. Verdien er på 43 mrd. kr. I 2013 passerer fondet 5 000 mrd. kr. Og nå – jeg sjekket NBIMs nettsider i går – er fondet på 6 750 mrd. kr. Man har gått fra bare å investere i obligasjoner til å åpne for aksjeinvesteringer, og senere investeringer i eiendom. Det er vedtatt etiske retningslinjer for fondet, og en har blitt tydeligere som eier. Skritt for skritt har en gradvis justert og forbedret forvaltningen av fondet. Statens pensjonsfond utland er eid av det norske folk. Det skal vare i generasjoner, og derfor har vi ikke vært likegyldige til hvordan fondet investerer. I motsetning til andre oljenasjoner med lignende fond er Norge et demokrati og har derfor brede og åpne debatter som har fulgt utviklinga av fondet. I høstens budsjettforlik mellom Kristelig Folkeparti, Venstre og regjeringspartiene baner en vei for et nytt steg for fondet. I merknadene står det at en skal komme «tilbake til spørsmålet om det skal åpnes for at Statens pensjonsfond utland kan foreta unoterte investeringer» osv., med klare referanser til fattige land og investeringer i fornybarprosjektet. Flertallet ber i sine merknader om at problemstillinga omtales i meldinga om forvaltninga av Statens pensjonsfond våren 2015. Den meldinga er rett rundt hjørnet, så jeg håper finansministeren allerede i dag kan si noe om hvilken prosess regjeringa legger opp til. Men bakgrunnen for denne interpellasjonen er ikke først og fremst å diskutere unoterte investeringer. Det skal Stortinget tidsnok komme tilbake til. Jeg tenker mer på den brede og åpne debatten rundt utviklinga av fondet: spørsmålet om Stortingets ønske om åpenhet rundt fondet, og om dagens organisering av kontroll og tilsyn med fondets virksomhet nå er moden for en helhetlig gjennomgang – et tema som er blitt ytterligere aktualisert av den nevnte flertallsmerknaden. For samtidig som vi videreutvikler forvaltninga av fondet, må også tilsynet, kontrollen og åpenheten rundt fondet utvikles. Kun sånn sikrer vi at de brede og åpne debattene kan fortsette, og kun sånn sikrer vi at det norske folk fortsatt får eierskap til fondet. Som alt annet rundt Statens pensjonsfond utland har Norges Bank og NBIMs system for styring, kontroll og tilsyn vært gjenstand for gradvis justering og forbedring parallelt med fondets utvikling. Men fra tid til annen vil det også være behov for en grundigere helhetlig gjennomgang av disse systemene. Arbeiderpartiet mener nå at det er på tide at en tar en ny helhetlig gjennomgang. Målet i dag er ikke å tegne opp den nye strukturen, men å sette i gang en prosess. Det er mer enn den nevnte merknaden som aktualiserer dette. For det første: Det er et stadig voksende fond med en mer omfattende forvaltning: Antall selskaper, bransjer og markeder en er investert i, øker, en har i det siste nå utvidet miljømandatene, som er komplekse, en har innlemmet Etikkrådet i Norges Bank sin struktur, og en har større ambisjoner om å delta aktivt som eier. Det er en ønsket utvikling, men den setter også press på kontroll- og tilsynsfunksjonene. For det andre viser erfaringa med å åpne for eiendomsinvesteringer at det følger store utfordringer med å utvide investeringsuniverset. NBIM har tatt tiden i bruk og ikke forhastet seg. Sånn har en underveis høstet erfaringer og rettet på kursen deretter, men selv med en sånn tilnærming har en støtt på utfordringer. Vi kjenner til debatten og spørsmål rundt opprettelse av datterselskaper, beskatning og forhold rundt skatteparadiser. Det er heller ikke til å legge skjul på at eiendom er ressurskrevende administrativt og stiller fondet overfor en ny type utfordringer når en skal ivareta åpenhet rundt investeringene. Og nå til sist – vurderinga av å åpne for unoterte investeringer. Formel 1-saken, eller rettere sagt investeringa i Delta Topco, viser kompleksiteten i denne typen investeringer og hvilke utfordringer en vil stå overfor om en ytterligere utvider investeringsuniverset til fondet. Igjen kan stikkord som skatteparadiser og åpenhet nevnes. Jeg kritiserer ikke de investeringene som er gjort, og de valgene som er tatt. Stortinget har stått samlet bak utviklinga av fondet. Men skal vi sikre den brede og åpne debatten, og skal vi sikre at det norske folk føler eierskap til fondet, er det viktig å få fram at den økende kompleksiteten fondet har fått, setter oss overfor nye utfordringer. Jeg tror neste skritt vil være å få en helhetlig vurdering av om kontroll- og tilsynsfunksjonene også er innrettet optimalt, og hvordan en samtidig kan styrke arbeidet med åpenhet rundt forvaltningen. Som sagt tidligere: Målet med denne interpellasjonen er ikke å tegne opp den nye strukturen, men å sette i gang en prosess. Jeg ser fram til finansministerens svar og den påfølgende debatt.
Regjeringen sa i Sundvolden-plattformen at rammeverket som er skapt rundt forvaltningen av Statens pensjonsfond utland, ligger fast. Det innebærer at Finansdepartementet har det overordnede ansvaret for pensjonsfondet, at den operasjonelle forvaltningen ivaretas av Norges Bank innenfor et mandat fastsatt av departementet forankret i Stortinget, og at et stortingsoppnevnt representantskap fører tilsyn med bankens virksomhet, herunder forvaltningen av fondet. I meldingen om Statens pensjonsfond, som ble lagt frem våren 2010, Meld. St. 10 for 2009–2010, ble alternative forvaltningsmodeller drøftet. Det ble lagt vekt på at disse burde legge til rette for profesjonell og kostnadseffektiv forvaltning, angi klare ansvarslinjer og forutsigbare rammebetingelser, legge til rette for god kommunikasjon mellom oppdragsgiver og forvalter og mellom forvalter og allmennheten, bidra til at det er sammenfallende interesser mellom eier og forvalter, være robust overfor fremtidige utfordringer, bl.a. stadig større fond, større eierandeler i enkeltselskaper og en mulig utvikling i retning av illikvide aktiva med større styringsutfordringer, ta hensyn til fondets rolle som instrument i finanspolitikken og ta hensyn til forhold som har vært viktige i den internasjonale debatten omkring statlige investeringsfond, og reflektere det som regnes som beste praksis internasjonalt. Det er krevende å lage en forvaltningsmodell som ivaretar alle disse hensynene på en god måte. Vurderingen den gang var likevel at dagens modell har fungert godt. Finansdepartementet skrev samtidig at en ved behov ville foreta ytterligere justeringer for å videreutvikle organiseringen av Norges Bank, i tråd med beste internasjonale praksis. Det er samtidig en løpende utvikling i den viktige oppgaven med å forvalte SPU. Fondet vokser, eiendomsforvaltningen er under oppbygging, og vi har sagt at det skal utredes om det skal åpnes for investeringer i unotert infrastruktur. Vi må være åpne for at behovet for å delegere mer til Norges Bank vil øke i takt med at forvaltningen videreutvikles. Unoterte investeringer stiller nye krav til forvaltningen. Det er bl.a. mindre åpenhet rundt unoterte investeringer enn noterte investeringer. Avkastningen er også vanskeligere å måle enn i noterte aksjer og obligasjoner. Det understreker at det er behov for en god styringsmodell og et godt system for tilsyn og kontroll. Regjeringen mener at styrings- og kontrollstrukturen for Norges Bank må utvikles i takt med de oppgavene banken tildeles. Representanten fra Arbeiderpartiet spør om jeg vil gå gjennom kontroll- og tilsynsfunksjonene for å vurdere om disse ivaretar behovet for kontroll og tilsyn med fondets virksomhet. Det er viktig å understreke at Norges Bank har et selvstendig ansvar for å videreutvikle og tilpasse sin interne organisering til de oppgaver som banken er satt til å utføre. Dette er noe jeg følger med på i den løpende oppfølgingen av Norges Banks arbeid, og som jeg vil holde Stortinget orientert om. Jeg vil også komme tilbake til behovet for eventuelle ytterligere tiltak for å styrke de styrende organer i Norges Bank. Jeg har i den forbindelse merket meg at representanten Tvedt Solberg peker på dagens ordning med representantskapet. Tvedt Solberg spør også om jeg vil gjennomgå åpenheten rundt forvaltningen av fondet sett opp mot ambisjonene for åpenhet satt av Stortinget. Åpenhet er en grunnleggende forutsetning for å bevare befolkningens tillit til forvaltningen av fondet. Forutsetningen om åpenhet er eksplisitt reflektert i forvaltningsmandatet, der det heter at det skal være størst mulig åpenhet om forvaltningen innenfor de rammer som settes av en forsvarlig gjennomføring av forvalteroppdraget. Videre er det over tid satt nye krav til hva Norges Bank skal rapportere om. Ett eksempel er at kravene til rapporteringen om arbeidet med ansvarlig forvaltning nylig er utvidet. Rapporteringen skal omfatte hvordan prinsippene for arbeidet med ansvarlig forvaltningsvirksomhet er integrert i forvaltningen, herunder bruken av virkemidler og virkningen av eierskapsarbeidet. Banken er også meddelt at det er forventet at den skal rapportere om dialogen med enkeltselskaper på egnet måte. Det er videre presisert at banken skal gi en særskilt redegjørelse for investeringer i fremvoksende markeder og fornybar energi. I tillegg til Norges Banks rapportering om SPU rapporterer representantskapet årlig til Stortinget om sitt arbeid. Jeg har for øvrig merket meg at representantskapet siden 2014 har etablert en praksis med å offentliggjøre protokollene fra sine møter. Etter mitt syn er offentlighetens muligheter for å vurdere forskjellige sider ved forvaltningen av fondet godt ivaretatt gjennom offentlig tilgjengelig informasjon, men som representanten Tvedt Solberg også selv sa i sitt innlegg, kommer jo snart meldingen om Statens pensjonsfond utland til Stortinget, hvor regjeringen får anledning til å presentere ulike spørsmål, ulike redegjørelser, for Stortinget, og derigjennom diskutere både eksisterende og nye utfordringer med Stortinget.
Først av alt vil jeg takke finansministeren for svaret. Jeg må innrømme at jeg var litt spent på hvilken linje finansministeren skulle legge seg på. Hun valgte litt av alle alternativene, både den imøtekommende, den avventende og den litt avvisende, akkurat som en finansminister pleier å være, kanskje. Jeg er glad for at også finansministeren ser at problemstillinga er aktualisert. Jeg tror vi alle i denne salen er enige om at målet er at man skal ha den beste praksisen internasjonalt. Ja, det er krevende. Ja, man må jobbe løpende med dette. Men skal målet være nettopp beste praksis internasjonalt – skal man klare å sikre den brede og åpne debatten i Norge, ikke minst at det norske folk føler eierskap – må man jobbe med problemstillinga kontinuerlig. Finansministeren nevnte at unoterte investeringer kommer til å være krevende. Det kommer til å bli en spennende del av stortingsmeldinga som kommer senere i vår. Derfor synes jeg det var viktig å komme den debatten litt i forkjøpet. Jeg merket meg at finansministeren hadde merket seg det jeg sa i innlegget om at man må se grundig på dette. Som jeg sa i hovedinnlegget mitt, tror jeg at neste skritt må være at vi får en helhetlig vurdering av om kontroll- og tilsynsfunksjonene er innrettet optimalt. Jeg er spent på hva som kommer i meldinga, og vil følge det nøye. Det tilligger jo Stortinget å starte en slik prosess, og jeg oppfattet at finansministeren ser på denne interpellasjonen som starten på en slik prosess. Jeg er videre spent på kommentarene fra noen av de andre partiene. Jeg vet at finansministerens samarbeidspartier er i Nydalen og derfor ikke til stede her i dag, dessverre, men dette er et tema som også andre partier i Stortinget har vist interesse for tidligere.
La meg bare understreke at jeg er glad for at interpellanten reiser dette spørsmålet for diskusjon. Det er sånn at forvaltningen av fondet, rammeverket rundt banken, har vært bygget stein for stein, skritt for skritt gjennom bred enighet i Stortinget hvert eneste år, og det er derfor meldingen som snart kommer til Stortinget, er viktig. Det er et viktig verktøy for god dialog mellom regjering og storting om videre utvikling av forvaltningen av fondet. Jeg mener at noe av det som har gjort forvaltningen god, ligger i Stortingets alltid tilstedeværende iver etter å danne bred enighet om videreutviklingen av fondet. Det er viktig å løpende diskutere flere av spørsmålene som interpellanten reiser. Det handler selvfølgelig om hele tiden å ha fokus på organiseringen av banken, slik at vi til enhver tid har det vi mener er den beste måten å løse oppgaven på. Da blir også tilsynsfunksjonene vesentlige. Det er også viktig med jevne mellomrom å sjekke ut om vi har organisert på en riktigst mulig måte, og selvsagt kriteriene for forvaltning – viktige spørsmål. Det som samtidig har vært viktig, er den svært brede enigheten som vi aldri har avveket fra i Stortinget, som handler om hva fondet skal være, og hva det ikke skal være. Det danner en betydelig grad av forutsigbarhet for fondet i dets virksomhet og i dets møte med store, viktige markeder internasjonalt. Det at vi har evnet å holde fast på noen helt grunnleggende prinsipper i vår videreutvikling av dette, gir fondet troverdighet, og sammen med den betydelige grad av åpenhet som ligger rundt fondet knyttet til de etiske retningslinjene, gir det også et veldig godt rammeverk ute, og ikke minst et godt rammeverk når vi hele tiden bygger videre stein på stein for en ytterligere forvaltning.
Det er beroligende når også oljeunger fra Stavanger begynner å interessere seg for vår felles fremtid, og gratulerer med dagen i går! Det er bra at også ungdommen bekymrer seg for fremtiden, slik at ikke dette blir et «privilegium» for oss som er betydelig eldre, som jo alltid bekymrer oss for ett eller annet, ikke minst fremtiden til de unge. Derfor er dette en bra interpellasjon, for dette er en av bærebjelkene i vårt fremtidige velferdssamfunn. Det er bare å se på de årlige budsjetter og hva som tilføres budsjettene av penger og ressurser fra oljefondet. Derfor er det fra Høyres side liten uenighet i det som har vært systematikken i dette, nemlig at åpenheten, tilsynet og kontrollen med fondet er i en gradvis utvikling, sammen med den utviklingen som går, og som interpellanten bruker som inngang til dette, nemlig utviklingen i endringene i investeringsporteføljen i områdene inn på unoterte porteføljer og hva det måtte være. Men det er også en langsom prosess som varsles etter hvert i meldingene, og som Stortinget etter hvert greier å stå samlet om. Det er riktig som interpellanten også sier, at han kritiserer ikke det som har vært, det ville da også ha vært underlig, siden hans parti veldig lenge har sittet i regjering og stått for dette, men han understreker at man står samlet. Jeg tror et hovedpoeng fra Høyres side nettopp må være at dette må være en langsom prosess som må stå i forhold til hvordan forvaltningen endrer seg. Derfor er jeg litt i stuss over hva interpellanten egentlig mener når han snakker om en mer helhetlig gjennomgang. For vi har en helhetlig gjennomgang hvert år når dette legges frem, og spørsmålet er da: Mener man at det skal være en helhetlig endring? Det er nemlig noe helt annet. Jeg føler at de gjennomgangene vi har, er bra. De er helhetlige, men de endrer seg veldig smått, og kontroll- og tilsynsregimet må endre seg på samme måten. Vårt organ for å føre tilsyn er, som finansministeren helt riktig peker på, Norges Banks representantskap. Der får vi også de årlige meldingene – finansministeren peker på at protokollene er åpne. Men det er ingen tvil om at etter hvert som fondet vokser, etter hvert som det brer seg ut på flere investeringsområder, kreves det ikke bare kompetanse i forvaltningen, men det vil jo kreves kompetanse hele veien i kontroll- og tilsynssystemet. Det er en oppgave for Stortinget å sørge for at man har den nødvendige kompetansen. Jeg sier ikke at den ikke finnes, jeg bare sier at det er en forpliktelse til å sørge for at den finnes, for å føre det nødvendige tilsynet. Det er som vanlig ikke de store revolusjonære endringer fra Høyres side. Jeg tror at ikke minst på dette området bør vi gå langsomt frem helt fra forvaltningsområdene og opp til kontroll og tilsyn. Det er ikke bare for vår egen del, det er også fordi dette fondet betraktes fra utsiden. Det er en stor aktør i de internasjonale finansmarkeder. Derfor må det være veldig forutsigbart det vi foretar oss.
Jeg vil gratulere interpellanten med dagen og takke ham for å reise en veldig viktig sak. Representanten Flåtten sa at det ikke var «de store revolusjonære endringer» Høyre ville ta til orde for i forvaltningen av Statens pensjonsfond utland. Det hadde vel heller ingen forventet. Men finansministerens parti har en bedre historikk enn Høyre på dette området og var i sin tid med på å innføre de etiske retningslinjene for Statens pensjonsfond utland, og jeg har forhåpninger om at det fortsatt skal være mulig å motivere finansministeren til å være enda mer aktiv. Finansiell åpenhet er ikke bare et spørsmål om at SPU, som forvalter enorme verdier – 6 750 mrd. kr, sa Tvedt Solberg nå var siste oppdatering – på vegne av det norske fellesskapet skal skikke seg vel. Det er også et spørsmål om hvordan vi skal te oss internasjonalt i møte med en av verdens aller største utfordringer, nemlig ulovlig kapitalflyt, skatteunndragelse og korrupsjon. Svært mye av verdens urettferdige ulikhet er helt avhengig av illegitime og ulovlige strømmer av kapital for å kunne opprettholdes. I Russland f.eks. er det et hundretalls personer som står for om lag 35 pst. av eierskapet til hele landets økonomi. Det ville ikke vært mulig uten å bruke illegitime og skjulte mekanismer for å flytte penger som det skulle vært skattet av, og som skulle vært oppgitt, og som det skulle vært åpenhet rundt. All den tid den ulovlige kapitalflyten ut av utviklingsland langt overgår verdien av samlet bistand – den er mange ganger større – og også overgår verdien av utenlandsinvesteringer, er ikke dette bare en teoretisk problemstilling om åpenhet og gode idealer og etikk, det er et spørsmål om hvorvidt våre investeringer i det hele tatt skal bidra til en positiv utvikling. Etter hvert som fondet vokser, og områdene fondet skal investere i, utvides, blir det så klart stadig mer utfordrende også å holde tilsyn med fondets virksomhet. Tiden er overmoden for mer politisk vilje på dette feltet, og jeg er helt enig med interpellanten i at vi trenger en mer helhetlig tilnærming til dette og en grundigere gjennomgang. All den tid Norge gjennom NBIM er en av verdens største eiere, med en betydelig eierandel i svært, svært mange internasjonale selskaper, er praksisen vi som eiere etterstreber, av helt konkret betydning for mange lands arbeid mot korrupsjon og skatteflukt. Den ideen som noen ganger formidles her i stortingssalen om at SPU er en nøytral, upolitisk sparegris, er feil. For alle andre land og aktører i verden anses oljefondet i høyeste grad som noe politisk, nettopp fordi det er et stort fond, med betydelig makt, som eies av Norge. Én ting er at mange selskaper vi gjennom NBIM eier, eller har en eierandel i, i flere land mistenkes for det jeg vil kalle regelrett bandittvirksomhet, av en art som ikke nødvendigvis omfattes av de etiske retningslinjene, men som likevel er svært alvorlig. Norge eier f.eks. en betydelig andel av selskapet Lonmin, som har vakt stor oppsikt i vinter i Sør-Afrika, da det ble oppdaget at milliarder av kroner har blitt internfakturert ut av landet og til skatteparadiset Bermuda. Denne måten å flytte overskudd på for å unngå skatt er ikke et unntak som noen ganger inntreffer, det er tvert imot en viktig del av hvordan veldig mange store multinasjonale selskaper i dag opererer, og der SPU etter all sannsynlighet i svært mange tilfeller er inne på eiersiden. Det er svært vanskelig å holde oversikt over denne praksisen, fordi mange selskaper organiserer seg på måter som er så komplekse at bare noen få mennesker i selskapets egen administrasjon fullt ut kan gjøre rede for hvordan pengestrømmene egentlig er. Så én ting er at fondets størrelse i seg selv og de nye markedene og områdene fondet skal investere i, er et selvstendig godt grunnlag for en gjennomgang av den typen interpellanten tar opp. Men også fordi ulovlig flyt av kapital allerede er en av vår tids største utfordringer, må det gjøres et arbeid. Vi trenger ikke bare å gjennomgå dagens tilsynsfunksjoner og åpenhet, det er mer vi kan gjøre allerede i dag, og som Stortinget ikke burde ha problemer med å vedta. For det første må et minstemål være at Norges Bank ikke selv bidrar til skatteparadiser og hemmelighold. At SPUs eiendomsinvesteringer i stor grad skjer fra Luxembourg og Delaware, to av verdens viktigste skatteparadiser, er helt uakseptabelt, og det reduserer både NBIMs og Norges mulighet til positivt å påvirke andre land og aktører. Dette må ta slutt, og det kan Stortinget bestemme allerede i vår. For det andre kan skatteuredelighet være et selvstendig grunnlag for uttrekk – det må vurderes i vår – og for det tredje kan Norge hjelpe verdens selskaper å oppnå en helt nødvendig åpenhet overfor fattige land ved å innføre den helt nødvendige utvidelsen av land-for-land-rapporteringen som den rød-grønne regjeringen fikk på plass. Det må det også være mulig å stable opp et flertall for i Stortinget i vår.
La meg først få benytte anledningen til å gi ros til Norges Bank og NBIM for det arbeidet som er gjort med å forvalte SPU så langt. Interpellanten reiser i sin interpellasjon mange spørsmål om dagens organisering – kontroll, åpenhet om fondets virksomhet og om den er moden for gjennomgang. Gjennom en rapport utarbeidet av Norges Bank som er kalt «Ansvarlig forvaltning 2014 – Statens pensjonsfond utland», en rapport på hele 76 sider, som for øvrig er utarbeidet helt på eget initiativ og tar opp i seg de fleste spørsmål reist av interpellanten, viser man samtidig at sentralbanken har stort fokus på nettopp åpenheten. Finansministeren var innom at representantskapet siden 2014 har valgt å offentliggjøre protokollene fra sine møter, noe som også bidrar til – i mine øyne – stor åpenhet fra Norges Banks side. Vi kan i rapporten lese om sentralbankens fokusering på nettopp verdien av videreutvikling av kunnskap på en rekke områder – også de som er reist her i dag. Sentralbanken har satt dette på dagsordenen, og det står i rapporten både tydelig og greit at dette er noe man virkelig vil sette i førersetet. Videre har vi i dag fått høre at finansministeren tar interpellantens spørsmål på største alvor og følger med i utviklingen, og at Stortinget til enhver tid bør være orientert om deres arbeid. Jeg vil påpeke, som også finansministeren har gjort her i dag, at det er Norges Bank som har ansvaret for å videreutvikle og tilpasse sin interne organisasjon, noe jeg har full tillit til at Norges Bank vil gjøre. Jeg kan bare igjen vise til rapporten som er utarbeidet av Norges Bank, og anbefaler at man leser den nøye – og ser at banken har stort fokus på spørsmålene som er reist i interpellasjonen her i dag.
Først av alt takk til interpellanten for å reise denne debatten. Takk også til finansministeren for et grundig svar. For Venstres del har vi vært opptatt av både etikk- og miljøkriterier når det gjelder plasseringene til Statens pensjonsfond utland, og det er viktig å ha en løpende debatt i Stortinget om det. De innleggene som har vært her, viser jo også den langsiktigheten som det må være i denne forvaltningen. Når en ser tilbake på årsrapportene, ser en også at forvaltningen har endret seg. Så må vi være tålmodige når det gjelder mulige framtidige endringer. Dette er jo langsiktig forvaltning, og det er krevende å navigere. Det er to forhold jeg har lyst til å peke spesielt på når det er snakk om åpenhet og kontroll. Det ene er veksten i fondet, som jo er stor. På et eller annet tidspunkt vil det innebære en kapasitetsutfordring fordi det krever mye kompetanse og personale å forvalte så store summer. Vi har mye IKT med som kan hjelpe oss, men på et tidspunkt blir det en utfordring. Det andre jeg vil ta opp, er konfliktrelatert eierskap. Jeg hadde i forrige uke en interpellasjon om norsk vannbransjes kapasitet utenfor Norges grenser. Statens pensjonsfond utland har de siste årene investert stadig mer i vannrelaterte aksjer. Som representanten Snorre Serigstad Valen var inne på, er det en økt bruk av fondet som et politisk virkemiddel i utvikling, kan en si. Jeg synes det er en interessant utvikling og en mulighet for Norge å bidra til å bruke kapitalen fornuftig. Men det åpner også for mulige konflikter. Så langt har vannrelaterte aksjer hørt den vestlige verden til, men i stadig større grad er det slike aksjelselskap også i afrikanske, asiatiske og søramerikanske land, der det er mer nærliggende konfliktområder. Det stiller oss og enhver aktør og eier i sånne regioner overfor nye utfordringer. Miljøkriterier har også vært nevnt i debatten så langt. Det er en utfordring som setter oss på prøve for å utvikle miljøindikatorer. Jeg synes Norges Bank og SPU så langt har gjort en bra jobb når jeg ser tilbake på de siste tre–fire års utvikling når det gjelder vannrelaterte aksjer og bærekraftig utvikling. Der har de faktisk gjort en bra jobb, og jeg skulle ønske Stortinget av og til hadde hatt samme tempo når det gjelder å utvikle miljøkriterier. Jeg tror vi skal skjele litt til den jobben som er gjort der. Når det gjelder unoterte aksjer, er det også, synes jeg, verdt å se litt på den norske forvaltningen av infrastruktur og ikke bare skjele til at vi skal investere i utlandet. Det er mer hvordan vi skal organisere dette på hjemmebane som vi bør se litt i sammenheng. Hvis vi skal bruke kapital på å investere i unoterte aksjer og infrastruktur utenlands, bør vi også ta med i den samme debatten hvordan vi f.eks. kan hjelpe norsk langsiktig kapital til å investere i norsk infrastruktur.
Jeg vil som andre takke interpellanten for et svært godt initiativ. Som interpellanten selv påpeker, er dette fondet nå så stort at det vel langt overgår det noen hadde forestilt seg at vi som nasjon ville ha å rutte med da Statens pensjonsfond utland ble opprettet, og da styringsmekanismene for det fondet ble etablert. Derfor er det svært viktig at vi nå får opp og får drevet fram en debatt om de helt grunnleggende spørsmålene knyttet til dette fondet. Og det er ikke spørsmål om en kritikk av dem som har forvaltet fondet og den måten fondet har vært forvaltet på hittil – det har skjedd på de premissene Stortinget har gitt. Men det er nødvendig å ta inn over seg det grunnleggende faktum at vi nå har til rådighet et internasjonalt virkemiddel som enten vi liker det eller ikke, har politisk effekt, har klimapolitisk effekt og har politisk effekt på en hel rekke andre områder. Det er ikke spørsmål om vi skal eller ikke skal bruke Statens pensjonsfond utland som et politisk virkemiddel. Spørsmålet er: Hvilken politisk effekt ønsker vi at det fondet skal ha? Det har også en politisk effekt å bestemme seg for at man ikke vil bruke fondet aktivt i utøvelsen av norsk politikk og norske målsettinger. Så fra Miljøpartiet De Grønnes side hilser vi velkommen en debatt som i siste instans innebærer hva vi skal bruke dette fondet til, og som i første instans stiller spørsmålet: Hvordan skal vi bruke fondet? Satt litt på spissen er jo kjernespørsmålet i interpellasjonen: Er det riktig at et fagmiljø som utelukkende har sitt utspring i å drive pengepolitikk, skal være bortimot det eneste som styrer og fører kontroll med hvordan vi investerer dette enorme pengefondet? Vi vet at måten vi investerer 6 750 mrd. kr på, har en enorm klimaeffekt. Spørsmålet er: Hvordan vil vi at den klimaeffekten skal være? Vi vet at vi allerede har en rekke politiske føringer på hvordan dette fondet investeres – vi vil ikke investere i barnearbeid, vi vil ikke investere i tobakk, vi vil ikke investere i landminer. Kynisk sett kunne det antakelig vært ganske lønnsomt å gjøre alt dette, men vi har altså fattet politiske og moralsk baserte beslutninger om at dette skal vi ikke gjøre. Det er en tenking som må føres videre. Da Yngve Slyngstad, sjefen for oljefondet, ble spurt om hvorvidt oljefondet burde investere i kull, tok han en liten kunstpause, og så sa han: Det må jo politikerne bestemme. Da må vi altså bestemme det. Det vi nå står overfor, er en vurdering av på den ene siden hvorvidt oljefondet utelukkende skal investeres ut fra en tradisjonell økonomisk investeringshorisont og på den andre siden om Stortinget i større grad skal ta tak i forholdet mellom hva vi bruker 6 750 – og stadig flere – mrd. kr til, og den verdenen vi ønsker at de pengene skal være investert i om 10 år, om 30 år og om 50 år. Det er et spørsmål om politiske valg, og det er et spørsmål om hvem som styrer. Vi i energi- og miljøkomiteen har nettopp vært i Tanzania og Sør-Afrika. Det er to land som har veldig gode eksempler på veivalg som nå er forestående på energi- og infrastruktursektoren. Begge landene har store muligheter til å velge en fornybar vei, begge land står i stor fare for å fortsette en fossil vei og valgmulighetene er i veldig stor grad basert på hvorvidt det finnes investeringskapital for å velge fornybarveien. Dette er ett av mange eksempler hvor Statens pensjonsfond utland i vesentlig større grad kan velge en investeringsprofil som også er knyttet til de langsiktige politiske målene som Norge oppgir å ha internasjonalt, og hvor vi har et virkemiddel som vi i dag eksplisitt sier at vi ikke vil bruke. Det er den typen problemstillinger som jeg er glad for at interpellanten i hvert fall legger opp til at vi etter hvert kan få en diskusjon om, med å starte med å diskutere i større grad hvem som skal føre kontrollen, og hvordan vi skal gjøre det. Vi ser fram til fortsettelsen av denne debatten.
:Først av alt vil jeg takke alle dem som har deltatt i debatten. Jeg synes debatten har vist at dette er et tema som det er tverrpolitisk interesse for å komme videre på. Alle innleggene har vært med og støttet opp om det store målet, som både jeg og finansministeren var inne på, om beste internasjonale praksis. Det krever noe av Stortinget. Det krever noe av regjeringa, og det krever noe av Norges Bank, at en hele tiden forbedrer seg og deltar i den løpende debatten. Representanten Serigstad Valen var inne på noe viktig, dette med ulovlig kapitalflyt. Venstre og representanten Kjenseth var inne på dette med veksten i fondet, ikke minst de konfliktrelaterte eierskapene, og representanten Hansson var inne på dette med veivalg og klimaaspekt. Jeg er enig i det som ble sagt i alle disse innleggene. De er alle viktige tilleggselementer i denne debatten. For å oppklare for representanten Flåtten, som spurte hva jeg mente med en helhetlig gjennomgang, og om det betydde en helhetlig endring. Jeg skal gjerne utdype det. Det jeg ser for meg, er at vi må ha en gjennomgang utover stortingsmeldingen. Det har vi gjort flere ganger før, f.eks. i forbindelse med etikkarbeidet, at en har hatt utredninger som har vært en del av det grunnlaget som har blitt senere stortingsmeldinger. Det som jeg mener er essensen i det hele, er at vi nå må stoppe litt opp, se på denne helheten, men selvfølgelig vil vi se på hva som kommer i meldingen, og komme tilbake til det da og formulere noe i den forbindelse. Jeg vil igjen takke finansministeren for svaret, og jeg håper at Finansdepartementet ser at denne debatten kan være et startskudd for en prosess som det virker som det er stor enighet om. Som sagt, tidligere merket jeg meg at finansministeren merket seg at en skulle se på dette i meldingen, så vi er spent på hva som kommer der. Jeg ønsker uansett å ta med meg de ulike elementene som har kommet fram i debatten, til behandlingen av stortingsmeldingen, som blir om bare noen måneder. Etter å ha lyttet til de ulike innleggene er jeg styrket i troen på at vi kan finne en felles formulering å samles om, slik at vi kan se konkrete resultater av denne debatten allerede senere i år.
Jeg ser frem til å legge frem meldingen om SPU. Den kommer om en drøy måned. Det vil gi Stortinget rikelig anledning til å drøfte mange viktige spørsmål, også spørsmål som ble varslet i fjorårets melding. Da kan jeg også bare nevne for representanten Kjenseth at spørsmålet om norsk forvaltning av infrastruktur og unoterte ble tatt opp i fjorårets melding. Da fikk regjeringen tilslutning til at vi skulle i gang med en utredning også av det spørsmålet for SPN sin del. Det arbeidet er godt i gang. Noen få refleksjoner rundt noen av de spørsmålene som representanten Serigstad Valen var innom: Det er jo slik at selv om man ikke nødvendigvis knytter en del av de problemstillingene til forvaltningen av fondet, er det viktige spørsmål som representanten Serigstad Valen tar opp. Det gjøres nå et bredt stykke arbeid fra norske myndigheters side så vel som på den internasjonale arenaen knyttet til å bekjempe korrupsjon, skatteunndragelse, hvitvasking og flere andre problemfylte spørsmål. Det gjøres gjennom at regjeringen nylig har satt ned et hvitvaskingsutvalg, noe som er viktig. Det gjøres gjennom det såkalte BEPS-arbeidet, Base Erosion and Profit Shifting, som pågår med full kraft internasjonalt. Det handler selvfølgelig også om nylig inngåtte avtaler om internasjonal skatteinformasjonsutveksling. Mye av dette arbeidet vil være viktig for gradvis å evne å bekjempe skatteunndragelser og korrupsjon, som er globale problem, og som i første rekke gjøres gjennom effektive virkemidler fra myndighetenes side. Men så er det heller ingen tvil om at fondet særlig gjennom eierskapsutøvelsen også gjør et viktig stykke arbeid knyttet til dette og andre spørsmål som er trukket opp av Stortinget gjennom de retningslinjer fondet skal være forvaltet basert på. Det var gjenstand for mye diskusjon under høringen som finanskomiteen hadde om meldingen i fjor, hvor særlig spørsmål om eierskapsutøvelse ble viet mye tid. Det er viktig, for det er et av de fremste verktøyene vi har, og fondet har, for å bidra i ulike selskaper rundt omkring i verden. Alt i alt oppfatter jeg at denne interpellasjonsdebatten understreker den brede enigheten som ligger rundt hovedtrekkene i forvaltningen av fondet, men at vi løpende, hele tiden, fortsetter det som har vært grunnlaget – bygge sten på sten og videreutvikle. Jeg vil takke interpellanten nok en gang for å ha satt et viktig spørsmål på dagsordenen.
Da er debatten i sak nr. 1 avsluttet.
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Stortinget har gjennom fleire vedtak over mange år slått fast at det er ønskjeleg med meir konkurranse i meierisektoren. Stoltenberg-regjeringa inngjekk det såkalla mjølkeforliket i 2007. Det gav dei uavhengige aktørane noko støtte finansiert over jordbruksoppgjeret for å fremja konkurranse, slik at dei uavhengige aktørane Synnøve Finden og Q-meieria kunne konkurrera i marknaden for meierivarer. Etter evalueringa av denne ordninga i 2012 melde Stoltenberg-regjeringa at tiltaket verka og måtte vidareførast. Arbeidarpartiet fremjar no eit forslag i Stortinget der dei innser behovet for å styrkja konkurransen i meierisektoren. Det er bra at Arbeidarpartiet ser behovet, men er det eigentleg å styrkja konkurransen dei føreslår i dette forslaget? Svaret er nei. Faktum er at sidan 2006 og fram til no har Tine sin marknadsdominans auka. I dag står dei for 98,5 pst. av kapitalinvesteringane i meierisektoren. Det er gode utgreiingar frå Norges Handelshøyskole gjorde av professorar som konkluderer med manglande konkurranse i meierimarknaden, og at aktørane ikkje får tilgang til mjølk som råvare på like vilkår. Det betyr at Tine sine konkurrentar får betydeleg høgare kostnader. Slik eg oppfattar Arbeidarpartiet sitt forslag, ønskjer dei ikkje ytterlegare konkurranse, slik at fleire aktørar kan etablera seg i konkurransen om å produsera meierivarer, slik Q-meieria og Synnøve Finden gjer. Arbeidarpartiet vil bevara eit sterkt landbrukssamverke. Dei ønskjer berre at det er dei eksisterande aktørane som skal ha lik tilgang på økonomisk støtte gjennom prisutjamningsordninga. Å sikra ein verksam, reell og god konkurranse i foredlingsindustrien for norske produsentar som baserer seg på bruk av norske råvarer, saman med eit sterkt landbrukssamverke, er ei krevjande oppgåve. Det er akkurat derfor tiltaka frå 2007 som Stoltenberg-regjeringa innførte, ikkje er tilstrekkelege. Noko av utfordringane i meieribransjen er eigentleg at det ikkje eksisterer nokon verksam konkurranse i det heile. Det er ikkje mogleg for nye aktørar å sleppa til. Staten med Arbeidarpartiet i spissen kjøpte seg på ein måte ein sånn konkurransesituasjon då dei innførte denne støtteordninga, slik at Q-meieria og Synnøve Finden vart verande i marknaden. Eg er litt undrande til at Arbeidarpartiet ikkje er med på ein merknad om at regjeringa skal vurdera om Landbruksdirektoratet si oppgåve med å overvake om aktørane får like råvareprisar, er nådd. Eg synest rett og slett det er rart når dei fremjar eit forslag om å betra konkurransen i meierimarknaden, at dei ikkje er med og ønskjer å vurdera om prissetjinga er rett. For Høgre er det viktig at dette vert evaluert. Så har eg inntrykk av at Arbeidarpartiet har skifta litt meining i prosessen etter Dokument 8-forslaget. Arbeidarpartiet har ikkje valt å støtta ein merknad om at konkurransen i meierisektoren er gjennomgåande svak, trass i Tine sin marknadsdominans, og at det er påvist at prisane er feil. Men no har dei skifta litt fokus og retta fokus mot utlandet, og meiner at norsk mjølke- og meieriindustri si konkurransekraft overfor utlandet må styrkjast. Høgre gjekk til val på å styrkja norsk konkurransekraft og ikkje svekkja den, slik som eigentleg forslaget til Arbeidarpartiet gjer. Det er nemleg slik at skal ein styrkja konkurransekrafta overfor utlandet, har ein to moglegheiter: Den eine er å redusera kostnadene innanlands. Den andre er å byggja store tollbarrierar og tollmurar overfor utlandet, slik at utlendingane ikkje kjem inn til Noreg. Det kan umogleg Arbeidarpartiet stå for. Det er iallfall ikkje det dei frontar i EØS- og i EFTA-møta som me er på, då dei ønskjer å få meir frihandel og auka handel med Europa. Det å redusera kostnadene er heller ikkje enkelt med Arbeidarpartiet sitt forslag, då dei ønskjer å stimulera dei konkurransepolitiske verkemidla med auka bruk av subsidiar. Dette vil medføra at prisane på meieriprodukt må opp, fordi dei er finansierte ved avgifter på nokre varer og tilskot på andre element innanfor landbruksoppgjeret. Med andre ord: Meir bruk av subsidiar gjev høgare kostnader totalt sett og ikkje lågare. Uansett korleis Arbeidarpartiet vil vri og venda på dette i dag, er denne problemstillinga slik at det ikkje er mogleg å gjennomføra så veldig mykje betre konkurranse i meierisektoren med det Dokument 8-forslaget som Arbeidarpartiet har lagt fram.
Jeg legger merke til at saksordføreren velger å ha en polemisk tilnærming til denne saken. Jeg har ikke tenkt å bruke min taletid på å vri og vrenge på vårt standpunkt – jeg har tenkt å redegjøre for det og vårt forslag. Som jeg tror de fleste i denne salen vet, gjelder det for meierisektoren som for en god del andre aktører i matvareindustrien – særlig dem som er basert på samvirke – å kunne ha flere tanker i hodet på en gang. Det er ingen tvil om – la meg si det med en gang – at Arbeiderpartiet er en tydelig tilhenger av mange av de samvirkeinstitusjonene vi har i norsk matproduksjon. Vi mener i så måte at samvirket knyttet til meieribransjen i veldig stor grad har gavnet norske forbrukere, men også gavnet norsk distrikts- og jordbrukspolitikk. Likevel er det et forslag hvor vi åpner opp for og nettopp har en gjennomgang for å se om den ønskede konkurransen, som også Arbeiderpartiet bidro til for noen år tilbake, fungerer godt nok. Vi mener det er sentralt først og fremst fordi forbrukerne nyter godt av at man har en viss grad av konkurranse også på dette feltet, men også fordi legitimiteten til samvirkene står seg best ved at man faktisk har en viss konkurranse. Jeg mener mye av det som har skjedd på meierisektoren i løpet av de siste årene, i så måte har bidratt til det. Det har vært avgjørende for oss å be om en slik gjennomgang uten å konkludere på om konkurranseforholdene er slik eller slik, noe jeg oppfatter saksordføreren inviterer til. Det har vært avgjørende at en slik gjennomgang nettopp skal ha for øye at en sikrer forbrukerne tilgang på meieriprodukter over hele landet og til samme pris. Det har vært avgjørende at man sikrer en robust og langsiktig råvareforsyning over hele landet gjennom et sterkt landbrukssamvirke. Det har også vært viktig for oss at man sikrer en virksom og reell konkurranse i foredlingsindustrien for norske produsenter som baserer seg på norske råvarer. For meg er det litt underlig at regjeringspartiene ved denne anledning velger en mer polemisk vinkling på debatten når man ser at her ville man ved en slik gjennomgang kanskje også en sjelden gang kunne få flertall for tiltak som ville være viktig for nettopp å sikre de hensynene jeg nå har vært gjennom. Så er det også riktig, som saksordføreren var inne på, at mye av det som har skjedd i løpet av kanskje særlig de siste to årene når det gjelder de internasjonale konkurranseforholdene, også taler for en slik gjennomgang. Når det gjelder konkurranse for meieriprodukter i det norske markedet, har utviklinga gått i retning av et stadig større innslag av importerte produkter. Denne utviklinga ble nylig bekreftet i en rapport fra Landbruksdirektoratet – de siste ti årenes utvikling har endret Norges stilling fra å være nettoeksportør til å bli en nettoimportør av meieriprodukter. Det må vi ta inn over oss. Og vi må bruke de politiske virkemidler vi har tilgjengelig, slik at norsk melk har tilstrekkelig konkurransekraft på hjemmemarkedet. Gjennom handelspolitikken har vi åpnet for tollfri importkvoter samt at vi har åpnet for importkonkurranse på en del bearbeidede meierivarer og ulike næringsmidler fra EU. Da er det viktig at vi sikrer norsk melk konkurransekraft på nettopp disse områdene. På meieriområdet er det også en utfordring at det også er vekst i import av produkter utover kvotene og av bearbeidede produkter utover det vi har åpnet for. Dette kan på sikt medføre at tiltak som er ment å sikre bøndenes avsetning av melk, kan komme under press. Vi må sikre at norsk melk har tilstrekkelig preferanse på hjemmebane. Konkurransen mellom de norske meieriaktørene er en del av det samlede bildet. Det er altså ikke hele bildet. Det er i bruk virkemidler som skal fremme konkurransen mellom de norske aktørene, som jeg var inne på i stad. Styrkinga av disse virkemidlene må selvfølgelig – og det er også vi klar over – avveies mot effekten på norsk melks konkurransekraft samlet sett. Det er den samlede konkurransekraften til norsk melk som er avgjørende i et framtidig perspektiv. Det ligger også bak vårt ønske om en slik gjennomgang og gir anledning også for Stortinget til å kunne ta en drøftelse om mulige tiltak på bredere basis enn vi faktisk gjør i dag.
Rammebetingelsene i meierisektoren er et tema som er under stadig debatt i næringen og i det politiske miljø. I disse VM-tider har vi hørt hva våre gullkandidater drikker til frokost: et glass melk. Det sies at melkeproduktene styrker skjelettet vårt – det er kanskje derfor våre gullkandidater drikker melk – men når det gjelder landbrukspolitikken, kan vi vel også si at melkeproduksjonen er skjelettet. Melkeproduksjonen er helt avgjørende for å opprettholde landbruk i hele landet. Mange steder i landet bidrar melkeproduksjon til bosetting og levende lokalsamfunn – bl.a. er TINEs mottaksplikt et av de avgjørende elementene for at det lar seg gjøre å drive melkeproduksjon i hele landet. Like muligheter til å få omsatt melken som produseres, er et viktig moment for å sikre landbruk også i de områdene som ikke ligger rundt de store byene. På den måten blir deler av de eksisterende rammebetingelsene avgjørende for å sikre at vi når en av de aller viktigste landbrukspolitiske målsettingene våre: utnyttelse av landbruksareal i hele landet. Samtidig er det utfordringer i meierisektoren. Det er særlig utfordringer knyttet til konkurranse. En av aktørene i næringen har en dominerende rolle så å si på alle områder. Vi i Kristelig Folkeparti er for økt konkurranse i meierisektoren, men samtidig er det avgjørende at de viktige rollene som TINE også ivaretar i dag, særlig knyttet til mottaks- og leveringsplikt, blir ivaretatt ved økt konkurranse innad i norsk meierisektor. Men det er behov for å forenkle rammebetingelsene for meierisektoren. Flere av ordningene er svært komplekse. Det gjør det vanskelig å få full oversikt over både innretning og utslag av de forskjellige elementene i ordningene. Derfor er det spennende at det nå kommer en helhetlig gjennomgang og vurdering av markedsordningen for melk. Det skal også være en gjennomgang og vurdering av prisutjevningsordningen, for å sikre økt konkurranse. Et viktig element i dette bør være å forenkle ordningen, og vi vet at forenkling er et av de gode ordene til dagens regjering. Men det er også viktig at vi, når vi nå diskuterer konkurranse i meierisektoren, ikke glemmer den store konkurranseutfordringen for meierisektoren, nemlig konkurransen vi har med utlandet. Det er stadig økt import fra utenlandske meieriprodukter, som gir lavere etterspørsel etter norskproduserte meieriprodukter enn potensialet er. Et viktig element for å sikre en sterk meierisektor i Norge er å sikre at importen ikke utkonkurrerer norske produkter. Skal vi nå målet om økt selvforsyning i takt med befolkningsveksten, som dette stortinget har sagt vi skal, er det også avgjørende med en landbrukspolitikk som ivaretar Norges interesser i møte med EU, som stadig ønsker å ha mer eksport til vårt land. Denne saken dreier seg om handelspolitikk, den dreier seg om konkurranse innad i norsk meierisektor, og den handler om konkurransen norsk meierisektor har med utlandet. De er viktige, alle disse tre elementene, og vi i Kristelig Folkeparti ser fram til de gjennomgangene som skal være for å få den diskusjonen og finne det rette balansepunktet for de ulike konkurranseelementene.
Jeg må si det er et nokså forunderlig forslag vi behandler i dag. Jeg er nokså overrasket over at Arbeiderpartiet kommer med dette forslaget nå. Forslaget tar utgangspunkt i en virkelighetsbeskrivelse av konkurransen i meierisektoren som jeg mener ikke er reell. Faktum er at i dag er det stor konkurranse i meierimarkedet, og den er økende. Et besøk i et kjølerom i en butikk burde være nok til å få en til å legge vekk dette forslaget. Jeg registrerer videre at Arbeiderpartiets forslag blir omfavnet av statsråden i hennes svar til komiteen. Det er likevel gledelig at Arbeiderpartiet har justert kursen for forslaget fram til avgitt innstilling. Det har gått fra å være en bekymring for innenlandsk konkurranse til å bli et spørsmål om forholdet til importerte meieriprodukter. Senterpartiet mener at konkurransen i meierimarkedet i dag er reell, og vi registrerer at den økes gradvis. Vi ser derfor ikke nå behov for ytterligere konkurransetiltak i norsk meierisektor, men vi ser definitivt behovet for å se på hvordan man kan styrke norsk meierisektor i konkurransen med importerte meieriprodukter. Landbrukssamvirket er en av bærebjelkene i den norske landbruksmodellen. Gjennom samvirket sikres landets bønder mulighet til å eie og påvirke videreforedlingsleddet. Det er også slik at det er et betydelig pliktaspekt forbundet med samvirkets virksomhet. Det er leveringsplikt, det er mottaksplikt, ja, det er en byrde som fellesskapet og samvirket har tatt på seg, som jeg mener de takler på en god måte. Det er all grunn til å frykte regjeringens melkepolitikk. Statsråden skriver i sitt svarbrev til komiteen at konkurransen i meierimarkedet er «sterkt begrenset av kvoteordningen for melk, som både begrenser produksjonsmulighetene og mulighetene for å flytte melkeproduksjonen mellom fylker». Det gjør meg urolig. En eventuell mulighet til å flytte kvoter fritt mellom fylker vil være et kraftig angrep på kanaliseringspolitikken og ønsket om å øke matproduksjonen på norske ressurser. Jeg har vanskelig for å se hva regjeringen, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, ønsket da de i jordbruksoppgjøret gikk inn for en slik utredning. Saksordføreren var i sitt innlegg inne på en beskrivelse av tollmurene rundt Norge. Jeg må si at man må legge vekk dette skremmebildet som man lager av Norge som et land med høye tollmurer rundt. Vi importerer en svært stor andel av det vi spiser, fra utlandet, en stor del er fra EU. Vi har, i motsetning til de fleste andre land, få eller ingen tollmurer på øvrig vareimport. Det er det sanne bildet. Vi må også huske på at grunnen til at vi har tollmurene, er jo at næringsmiddelindustrien står for en betydelig del av norsk fastlandsindustri, og en stor andel av investeringene i fastlandsindustrien kommer i matindustrien. Senterpartiet mener det skal være en rettferdig konkurranse i meierisektoren. Det er det i stor grad i dag. Vi avventer likevel utredningen av systemet for balansering av råvaremarkedene i jordbruket. Men vi vil kun gå inn på tiltak som styrker norsk matproduksjon, og som er i tråd med den norske landbruksmodellen. Bakgrunnen for at Senterpartiet ikke støtter merknaden om behovet for forenkling, er tidligere erfaringer med regjeringens definisjon av forenklinger. Det er en forenklingspolitikk der man river ned gjerder uten at man stiller det grunnleggende spørsmålet om hvorfor gjerdene en gang i tiden ble satt opp.
Først vil jeg takke saksordføreren for arbeidet med saken og gjennomgangen som ble gitt her i dag. Jeg deler forslagsstillernes oppfatning av at det har vært et gode for norske forbrukere at det ble etablert konkurranse i det norske melkemarkedet, og at dette har gitt et større utvalg av produkter for forbrukerne. Jeg oppfatter forslagsstillerne slik i den prosessen som har vært. Men har vi kommet langt nok med hensyn til å sikre gunstig konkurranse på dette markedet? I likhet med resten av komiteens flertall er jeg av den oppfatning at konkurransen innenfor den norske melke- og meierisektoren fortsatt er gjennomgående for svak. Det er fortsatt slik at en aktør på de aller fleste områder har en dominerende rolle. Det er gode grunner til det og gode grunner til at det også i framtiden skal være slik. Men det er forbrukerinteressene som i siste instans vil bære ulempene ved mangelfull konkurranse – gjennom lavere effektivitet i foredlingen og mindre produktbredde, med fare for færre innovasjoner og med et antatt høyere prisnivå. Dette må balanseres. I innstillingen vises det til at konkurransen i meierisektoren er avhengig av mange flere elementer enn de konkurransepolitiske tiltakene som omtales i forslaget. Det vises til at regjeringen har nedsatt et utvalg som skal evaluere systemet for balansering av råvaremarkedene i jordbruket. Formålet med gjennomgangen er å legge til rette for økt konkurranse og bedre ressursutnyttelse i verdikjeden sett under ett. Utvalget skal legge fram sine forslag innen 1. juni 2015. Venstre venter i spenning på resultatet av dette utvalgets arbeid. Vi liker at det blir sett nærmere på problemstillingen som det her er tatt til orde for. Men én ting må være klart: Prisutjevningsordningen er en meget komplisert ordning som inneholder mange elementer. Det er derfor gode grunner til å se på mulighetene for en forenkling av ordningen. I Venstre var vi i forbindelse med siste års jordbruksoppgjør opptatt av å opprettholde de samlede overføringene til landbruket omtrent på nivå med det som hadde vært, samtidig som vi vil endre innretningen mot klima- og miljøtilpassede og produksjonsnøytrale tilskuddsordninger. Dette fikk vi til sammen med regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti. Dette er en linje som vi står fast på også framover. I Venstre er vi naturligvis, i likhet med forslagsstillerne, opptatt av å sikre konkurransedyktige rammebetingelser i meierisektoren. For Venstres del vil vi fortsatt stimulere norsk matkultur og produksjon av lokal mat og drikke, men vi må samtidig anerkjenne at norsk meierivirksomhet utsettes for en stadig økende konkurranse fra importerte meieriprodukter. Det må vi ta på alvor. Derfor var vi i Venstre fornøyd med at vi bl.a. fikk til at driftstilskuddet til melkebruk ble økt i siste års avtale. Nå avventer vi resultatene av regjeringens utvalg og ser fram til å få presentert hvilke råd man vil komme med for å legge til rette for økt konkurranse og bedre ressursutnyttelse i verdikjeden sett under ett. Avslutningsvis vil jeg gjerne ta opp et emne som jeg synes er lite belyst i denne debatten, og det er næringsutviklingen og næringsstrukturen i melkeproduksjonen. Om man som melkeprodusent vil drive smått, mellomstort eller storproduksjon, må naturligvis være opp til den enkelte melkeprodusent selv. Men framtidens landbrukspolitikk må utformes slik at hver enkelt bonde får større handlingsrom og økt frihet med økonomisk trygghet i bunnen. Når andre sektorer, både offentlig og privat virksomhet, står overfor store omstillinger tilpasset framtidens utfordringer, må også meierisektoren være en del av denne omstillingen, en omstilling som både er et felles ansvar og den enkelte næringsaktørs ansvar.
Representantene Storberget, Botten og Kjerkol har lagt fram et forslag om å sikre konkurransedyktige betingelser i meierisektoren. Jeg er enig med forslagsstillerne og komiteen i at økt konkurranse i meierisektoren er viktig, og at konkurransen innenfor den norske melke- og meierivaresektoren fortsatt er for svak. Det er forbrukeren som får ulempene når konkurransen ikke er god nok. Det har vært mange utfordringer med konkurransen i melkesektoren. Ny markedsordning for melk ble iverksatt 1. januar 2004 med mål om å bidra til økt konkurranse i meierivaremarkedet, og den har blitt endret flere ganger siden det. Markedsordningen består av kvoteordningen for melk, prisutjevningsordningen og markedsregulering innenfor de rammene som importvernet gir. De konkurransepolitiske tiltakene i prisutjevningsordningen for melk utgjør kun en del av de samlede vilkårene for konkurranse i dette markedet. Import av melkeprodukter er økende og bidrar til større mangfold i norske butikker. Samtidig synliggjør den økende importen at norsk melk og meieriindustri har konkurransemessige utfordringer. Regjeringen ønsker sterkere konkurranse i næringsmiddelindustrien og har gjort flere ting som bidrar til det. Regjeringen har allerede gjennomført reformer av kvoteordningen for melk hvor vi bl.a. har mer enn doblet kvotetaket for enkeltbruk. En arbeidsgruppe som skal se på produksjonsregionene for kumelk, skal legge fram sitt forslag i løpet av denne måneden. Forslagene vil bli fulgt opp i årets jordbruksoppgjør. Jeg har satt ned et utvalg som skal evaluere systemet for balansering av råvaremarkedene i jordbruket, som ledes av professor Erling Hjelmeng. Utvalget skal gjennomgå dagens system for regulering av råvaremarkedene i jordbruket og legge fram forslag til alternative måter å legge til rette for markedsbalansering på. Formålet med gjennomgangen er å legge til rette for økt konkurranse og bedre ressursutnyttelse i verdikjeden sett under ett. Utvalget skal legge fram sine forslag i juni 2015. Jeg ser fram til å motta forslagene som kan stimulere til økt konkurranse. Jeg er glad for at komiteens flertall mener det er grunnlag for å vurdere helheten i markedsordningen for melk og med en særskilt vurdering av prisutjevningsordningen. Jeg ser fram til på egnet måte å komme tilbake til Stortinget med denne gjennomgangen og mine vurderinger.
Det blir replikkordskifte. Før representanten Storberget får ordet til replikk, vil presidenten spørre om han skal ta opp forslag – noe han ikke gjorde da han hadde ordet tidligere.
Takk for påminnelsen. Jeg tar opp mindretallsforslaget. Melkeproduksjon er en bærebjelke i norsk jordbrukspolitikk. Mye vil ramle hvis vi får et svekket konkurransegrunnlag, både innad her i Norge og ikke minst når det gjelder det som nå beveger seg av krefter utenfor våre grenser, i den forstand at vi har beveget oss fra å være en nettoeksportør til å bli en nettoimportør av meieriprodukter. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, påkaller dette et ekstra ansvar for oss på Stortinget, men også for regjeringen, for å se om det finnes politiske virkemidler for raskt å kunne bøte på den utfordringa vi nå står overfor. Vil statsråden komme til Stortinget med tiltak som kan bedre konkurransesituasjonen for meieribransjen i Norge, med henblikk på de internasjonale utfordringene vi står overfor?
Representanten Knut Storberget har tatt opp det forslaget han refererte til.
Jeg mener at det viktigste vi kan gjøre, er å sørge for at vi får til mer effektivitet i denne sektoren. Det er en av grunnene til at regjeringen nå er i gang med å legge om kursen, f.eks. å åpne for større melkekvote, noe som vil ha betydning for Q-Meierienes produksjon på Jæren. Jeg har besøkt Q-Meieriene. De har mange av de store melkeprodusentene, som nå får mulighet til å øke sitt volum, noe som derigjennom gir Q-Meieriene mulighet til selv å kunne motta mer melk til å lage produkter av. Jeg mener også at når det gjelder import, er det med på å stimulere de norske bedriftene til å utvikle nye produkter. Vi ser at det ene selskapet importerte gresk yoghurt. Vi ser videre at da kommer et av de norske selskapene og lager nye produkter for å møte den konkurransen. Jeg mener at totalt sett har norske forbrukere fått et langt bedre vareutvalg de siste årene, og det er bra. Men det viktigste er å sørge for at vi øker effektiviteten og konkurransen.
Jeg er enig i mange av betraktningene som kommer fra statsråden, men det må være et tankekors at i en tid da vi velger f.eks. å øke kvotene, slik som nå er gjort, ser vi en økt internasjonal konkurransesituasjon. Vi kan komme i en situasjon hvor det går ordentlig galt ved at man produserer for mye her i Norge og ikke får avsetning for det. Å øke kvoten er strengt tatt et marginalt svar inn mot de internasjonale utfordringene vi står overfor. Jeg er av den oppfatning at bransjen selvfølgelig bør sørge for å være konkurransedyktig nok ved å komme på banen med nye produkter, som statsråden sier – det er jeg helt enig i. En del av konkurransen i meierisektoren har vist oss at dette evner aktørene, til en viss grad. Mitt spørsmål var om statsråden ser behov for raskt å komme på banen med politiske virkemidler for å kunne demme opp for noe av den internasjonale konkurransen vi ser nå, som på sikt kan svekke norsk meierivirksomhet betydelig.
Jeg mener at det viktigste er å sørge for at vi er konkurransedyktige. Et av hovedproblemene nå er f.eks. at den norske melkeprisen er veldig mye høyere enn den internasjonale. Da Russland stengte sine grenser for europeiske produkter, gjorde det noe med hele melkemarkedet i Europa. Jeg vet at fra 1. april i år bortfaller kvoteordningen som EU har hatt. Det betyr at europeiske bønder da fritt kan produsere det som de ønsker. Det kan by på nye utfordringer og gjøre at prisene faller videre. Derfor er det utrolig viktig i det som skjer videre, at vi evner å sørge for at avstanden mellom norsk produksjon og den som foregår ute, ikke øker ytterligere, og at vi greier å effektivisere hele sektoren, slik at vi på sikt i større grad kan bli konkurransedyktige. Jeg mener at det er den største utfordringen Norge står overfor akkurat nå.
En god og rettferdig konkurranse i meierisektoren er viktig, men det er noe jeg vil utfordre statsråden på. Hvis en ser på alle tiltak, ordninger og plikter som de ulike meieriaktørene – Synnøve Finden, Q-Meieriene og TINE – har, er dette et resultat av at en har funnet en slags balanse mellom TINE på den ene siden og Q-Meieriene og Synnøve Finden på den andre siden. Mitt spørsmål er: Er statsråden enig i den balansen som er nå, eller ønsker en gjennom de virkemidlene som en nå vurderer, å bruke ytterligere politiske virkemidler for å hjelpe Q-Meieriene og Synnøve Finden? Eller vil en også se på tiltak som kan styrke meierisamvirkets rolle?
Meierisamvirket har jo en voldsom posisjon i det norske melkemarkedet. På kjøttsiden, f.eks., har de mer konkurranse til samvirket, mens på melk er det en veldig dominerende aktør. Derfor mener jeg at det ville være positivt hvis vi greide å legge til rette for et større innslag av konkurranse også i det markedet. Jeg mener at etter at den konkurransen kom, har det vært positivt for TINE også, fordi med mer konkurranse har TINE stadig utviklet nye produkter, stadig gått framover, noe som har vært bra for norske forbrukere. Konkurranse gir viktige stimuli for at en hele tiden skal jobbe videre og finne nye, gode løsninger. Denne markedsreguleringsgruppen som jobber med å se på markedsreguleringsordninger, skal komme med sin rapport 1. juni, og det blir veldig spennende å se hva som kommer der. En av utfordringene som er blitt pekt på, er at samvirket er både en regulator og en aktør i markedet.
Jeg fikk ikke svar på mitt spørsmål. Jeg er enig i at konkurranse er viktig. Det framgår av saken og av utredning at konkurransen i meierimarkedet er økende. Det er alle enig i. Mitt spørsmål er om statsråden, slik hun i dag vurderer meierimarkedet, mener det er behov for ytterligere politiske virkemidler til fordel for Synnøve Finden og Q-Meieriene, på bekostning – siden dette er en balanse – av meierisamvirket, eller mener en at der en er i dag, er et godt balansepunkt? Jeg ber ikke om detaljer i politikken, men jeg ber om en vurdering av status for de tiltakene som en har i dag – om det er den rette balansen for å sikre økt konkurranse i meierimarkedet også i framtiden, samtidig som en ivaretar muligheten til å få levert og få betalt for melken, samme hvor i landet en produserer den.
Jeg mener jeg var ganske tydelig – eller veldig tydelig – da jeg sa at jeg ønsker økt konkurranse. Jeg mener at det er for lite konkurranse, at én aktør er veldig dominerende, og at det sånn sett hadde vært mer positivt for norske forbrukere hvis det hadde vært flere aktører og en større konkurranse i det markedet. Jeg vil selvfølgelig ha det for øye i de gjennomgangene jeg skal ha når vi skal gjennomgå ulike ordninger. Den gruppen som har jobbet med å se på markedsreguleringsordningen, vil komme tilbake også med forslag til hvordan man eventuelt kan gjennomføre den ordningen på en annen måte. Men konklusjonen er det altfor tidlig å trekke. Jeg ser fram til å få et bredt grunnlag å starte den jobben ut fra.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Eg føler behov for å ta ordet fordi det heng igjen nokre poeng her som bør tilbakevisast. Det er ikkje slik at Høgre er imot at me skal ha bondeeigde vidareforedlingsbedrifter, det må me gjerne ha, men me ønskjer reell konkurranse i vidareforedlingsleddet, slik at nye aktørar og dei andre aktørane som er i vidareforedlingsleddet, får tilgang på råvarer på same vilkår som dei eksisterande bondeeigde bedriftene har. Dette er ikkje til hinder for å ha lik mjølkepris over heile landet. Det er fint mogleg å få dette til likevel. Det er òg slik at me alle er for auka sjølvforsyningsgrad, det er ikkje slik at det er eit par parti i opposisjonen som har monopol på å meina det. Me er for auka sjølvforsyningsgrad, men me ønskjer å nytta konkurransen og konkurransekrafta til å få auka sjølvforsyningsgrad. Det er konkurranse som er nøkkelen til å få dette til. Det får me ikkje ved å skjerma landbruket og landbrukssektoren, me får det ved å opna opp, med konkurranse, ved å utnytta stordriftsfordelar og ved å utnytta konkurransen i marknaden. Dette står faktisk òg i den stortingsmeldinga som kom under den raud-grøne regjeringa, og det er litt artig å følgja debatten her i dag, for det kjem påstandar frå dei raud-grøne som ikkje er heilt i samsvar med den stortingsmeldinga dei sjølve skreiv.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Presidenten vil videre foreslå at det blir gitt anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Ingunn Foss er sakens ordfører, men det er representanten Trellevik som skal ha ordet først.
Det er slik at Ingunn Foss er ordførar for saka og har sjukdomsforfall i dag, så eg lyt trå til. Eg tek gjerne ordet og håpar at me er sånn nokolunde samstemde. Ingunn Foss takkar for samarbeidet i komiteen om den saka som me skal diskutera no. Ho opplevde det slik at det var ein samstemd og god komité som jobba fram denne saka. Eg reknar med at forslagsstillarane sjølve gjer greie for forslaga sine undervegs i debatten. Dette representantforslaget handlar om endring av omsetningslova for å redusera reklame for kjøt. Forslagsstillarane meiner at forbruket av kjøt i Noreg er for høgt, og at det har uheldige verknader, både helsemessig og klimamessig. Eg er einig i at balanserte kosthaldsråd er viktige. Eg ikkje sikker på at ei endring av omsetningslova for å redusera den generiske marknadsføringa for kjøt er eit riktig verkemiddel. Eit tydeleg fleirtal i komiteen deler denne oppfatninga. Opplysningskontoret for egg og kjøt marknadsfører kjøt i Noreg. Det er ein jobb dei gjer som ein del av marknadsreguleringa heimla i omsetningslova. Marknadsregulerande tiltak og opplysningsverksemd vert finansierte av råvareprodusentane gjennom avgift på produksjonen. Budsjettet til opplysningskontoret vert godkjent av Omsetningsrådet, der organisasjonane til jordbruket har fleirtal. Oppdragsrapport nr. 4-2014 frå SIFO, Kjøtt og reklame, viser at det i 2010 vart brukt totalt 147 mill. kr til annonsering for kjøt i Noreg. Opplysningskontoret for egg og kjøt stod for under 10 pst. av dette. Det er i hovudsak daglegvarekjedene og merkevareleverandørane som er avsendarar av kjøtreklame. Å redusera delen til opplysningskontoret vil ha marginal effekt. Kjøt er ikkje det same som alkohol og tobakk når det gjeld skadeomfang. Me kan ikkje forby private aktørar å marknadsføra kjøt. I mars 2014 vart det sett ned eit utval som skal evaluera systemet for balansering av råvaremarknadene i jordbruket. Utvalet vert leidd av professor Erling Hjelmeng. Utvalet skal gjennomgå dagens system for regulering av råvaremarknadene i jordbruket og leggja fram forslag til alternative måtar å leggja til rette for marknadsbalansering på. Omsetningslova er altså allereie under utgreiing. Utvalet skal leggja fram forslaga sine innan 1. juni 2015. Eg er glad for at eit klårt fleirtal i komiteen ser det som tenleg å venta på rapporten frå utvalet.
Aller først har jeg lyst til å takke forslagsstillerne for å reise denne problemstillinga. Det kan jo være en mager trøst når man ikke får gjennom forslaget, men jeg sier det allikevel, for som det også ligger i komiteens merknader, avventer man utvalgets innstilling, som vel er varslet å komme i sommer, for å gå inn i denne problemstillinga. Vi fra Arbeiderpartiets side støtter det, men det betyr ikke at vi er fremmede for de problemstillinger som trekkes fram av forslagsstillerne. Jeg mener ganske så sikkert at vi alltid bør være på vakt for å se hvordan denne type instrumenter fungerer, særlig i den tida vi lever i nå, hvor vi bør ha og har mer fokus inn mot bærekraft, miljø og helse. Så mange av de problemstillingene som trekkes fram, mener jeg er relevante i den diskusjonen som må komme i oppfølginga av innstillinga som utvalget skal avgi i sommer. Den diskusjonen vil Arbeiderpartiet også gjerne være med på. Så er det også grunn for oss til å si at vi mener at mye av det arbeidet som opplysningskontoret har gjort knyttet til kjøtt, er bra, og at mye av den informasjonen som kommer, også har positive effekter, bl.a. det å kunne stimulere til god norsk matproduksjon og gjøre det mer attraktivt å velge å prioritere norsk når man står i butikken. Det er dessuten etter mine begreper en fordel at man har god informasjon knyttet til de produkter som man blir tilbudt, noe vi også skal diskutere i neste sak. I så måte må vi finne en balanse for hvordan dette skal fungere videre. Som komiteen også har bemerket, har mye av rammeverket og strukturen rundt dette, og særlig økonomien i det, også vært gjenstand for behandling tidligere, bl.a. i Meld. St. 9 for 2011–2012, jf. sitat i komiteens merknader. Men jeg forstår det sånn at dette er et tema som også er blitt dratt videre inn i jordbruksoppgjøret, slik at man ved behandling av jordbruksoppgjøret, om partene skulle høre på dette, har god anledning til også å ta inn over seg de problemstillinger som forslagsstillerne faktisk reiser. Så dette er en debatt som vi mener ikke avsluttes med dette, men som vi må komme tilbake til når vi har nødvendig utvalgsarbeid på bordet.
Utgangspunktet for diskusjonen er at kjøtt er en lovlig vare. Det er en naturlig del av et sammensatt og sunt kosthold. Derfor går Senterpartiet mot et forslag om å begrense kjøttprodusentenes mulighet til å reklamere for kjøtt, for det er ikke statens midler som brukes – dette finansieres av produsentene selv. Senterpartiet er opptatt av ren, trygg og norsk mat. Vi mener derfor at landbrukspolitikken fortsatt må innrettes slik at vi kan øke selvforsyningen, og det gjelder særlig saue- og storfekjøtt, der det har vært en underdekning. Jeg er litt glad i disse reklamesnuttene som sendes på tv. Mitt hovedinntrykk er at budskapet først og fremst er at det er enkelt, raskt og lettvint å lage skikkelig mat fra bunnen av. Det er et fornuftig og viktig budskap å få fram i en tid da ferdigpizza, boksemat og andre bearbeidede produkter dominerer stort. Så det undrer meg at SV, Venstre og Miljøpartiet De Grønne i et folkehelse- og miljøperspektiv velger å angripe fårikålen, slik de gjør i dette forslaget. Det er et forslag som ikke Senterpartiet vil støtte, men vi ønsker gjerne å ta en skikkelig og bred debatt om hele ordningen. Det vil vi få mulighet til senere.
Eg er glad i fårikål, men eg er også glad i fakta. Eg er glad i miljø og klima, og eg synest folkehelse er viktig. Difor synest eg også at det er viktig å begynne med litt fakta: 15 pst. av menneskeskapte klimautslepp kjem frå kjøt- og mjølkeproduksjon – 15 pst. Det er meir enn heile transportsektoren, inkludert flytrafikk. Å produsere ein kilo storfekjøt gir 50 gonger høgare klimautslepp enn å produsere ein kilo poteter. Dei siste 25 åra har det årlege kjøtforbruket i Noreg auka frå 53 kilo til 75 kilo. Det vil seie at om kvar av oss åt kjøt ein dag mindre i veka, ville det ha kutta klimautsleppa tilsvarande 200 000 bilar. Det er med andre ord ikkje nokon marginal problemstilling vi snakkar om her – det er ei svært viktig problemstilling. Og dette er berre miljøbiten av det. Viss ein ser på det som gjeld folkehelsa, et nesten halvparten av oss meir raudt kjøt enn det Helsedirektoratet anbefaler. I ein sånn samanheng er det klart at det er eit paradoks at det årleg blir brukt 147 mill. kr i reklame for å få oss til å ete meir kjøt – det inkluderer den delen som Opplysningskontoret for egg og kjøtt brukar. Vi kan ikkje og bør ikkje forby nokon å reklamere for produkta sine – det er ikkje det dette handlar om. Dette handlar om at Stortinget skal ta ansvaret for det som Stortinget har ansvaret for. Sett frå eit miljø- og helseperspektiv er det ei uheldig utvikling vi ser. Og det er klart at når både Helsedirektoratet og FNs klimapanel tydeleg tilrår eit redusert kjøtforbruk som eit verkemiddel mot høvesvis livsstilssjukdommar og utslepp av klimagassar, er det noko ein bør ta på største alvor. Måten omsetningslova blir praktisert på, tek ikkje høgde for dei omsyna, korkje folkehelse eller miljø. Derimot gjev den heimel for å påleggje omsetningsavgift på jordbruksvarer. Det er med andre ord ikkje slik Senterpartiet gjev inntrykk av, at dette er ei slags frivillig ordning. Det er eit politisk ansvar korleis denne ordninga blir styrt. Kjøtprodusentar kan bruke så mykje dei vil frivillig på å reklamere for det dei vil – det er ikkje det vi her snakkar om. Omsetningsavgifta blir innbetalt av produsentar av kjøt, korn, egg og andre meieriprodukt, og ho blir brukt til finansiering av avsetningstiltak. Det er faglege tiltak, greitt nok, men ho blir også brukt til opplysningsverksemd: reklame. Og saka sin kjerne er jo den at når det gjeld opplysningsverksemd, blir det kanalisert i mykje høgare grad midlar til nettopp reklame for kjøt enn det som blir brukt til reklame for f.eks. frukt og grønt. Det er i strid med kosthaldsråd frå Helsedirektoratet, og det er i strid med Stortinget sine målsettingar på klima- og miljøfeltet. I Venstre meiner vi – slik dei andre forslagsstillarane gjer – at finansieringsmodellen for desse opplysningskontora, som Stortinget bestemmer, gjev ein konflikt mellom Stortinget sine mål innanfor landbrukspolitikken, Stortinget sine mål for folkehelsa og måla innanfor klima- og miljøfeltet. Så spørsmålet vi må stille oss, er ikkje om vi likar fårikål eller ikkje, men om vi vil sjå ein heilskapleg og harmonisk bruk av omsetningslova, slik at alle politiske føringar blir ivaretekne. Det er det som blir føreslått her. I brevet frå statsråden viser ho til at det er eit utval som no jobbar med å evaluere systemet for balansering av råvaremarknadene i jordbruket. Det er vel og bra, men det er likevel slik at vi, frå forslagsstillarane si side, ser eit tydeleg behov for å endre lova, noko som vi også meiner at mandatet til utvalet ikkje gjev tydelege føringar om. Vi frå Venstres side opprettheld våre fire konkrete forslag i dag og håpar at det er mogleg å samle støtte til dei. Det er rimeleg moderate forslag – dei snur ikkje noko opp ned – men dei gjev ei tydeleg bestilling til regjeringa om at omsetningslova også bør vareta formålet om helse og miljø Omsetningsrådet blir utvida til også å ha representasjon frå dei nemnde interessene utan at landbruksnæringane skal miste fleirtalet sitt det skjer ei endring, sånn at delen av midlar som blir overførte til opplysningskontora, ikkje er bundne til produkttypen som avgiftene er kravde inn frå, og ikkje minst formålet om at vi bør evaluere systemet i sin heilskap Eg opplever ikkje det fleirtalet i komiteen har innstilt på, som ei total avvising av det vi her føreslår, og eg set pris på dei positive signala som har kome bl.a. frå Arbeidarpartiet i debatten. Det trur eg er viktig, for dette er ikkje ei lita, marginal problemstilling. Det er ei stor og viktig problemstilling.
Har presidenten oppfattet det riktig når han tror at representanten Rotevatn vil ta opp de fire mindretallsforslagene fra Venstre i innstillingen?
Ja.
Representanten Sveinung Rotevatn har tatt opp de forslagene han refererte til.
Jo meir kjøt vi et, jo meir kjøt produserer vi, og jo meir reklame for kjøt får vi. Det er den enkle logikken og spiralen som forslagsstillarane ønskjer å kome ut av. Som det har vore påpeikt i fleire rundar frå departementshald og i denne salen, har loven frå 1936 gått ut på dato. Han har gått ut på dato, han forheld seg ikkje til vår tid, han forheld seg ikkje til den kunnskapen vi i dag har. Det er klart at å auke kjøtforbruket kan ikkje vere ei målsetting i seg sjølv i eit land som Noreg i 2015. Vi veit at det er ein serie utfordringar knytt til kjøtproduksjon og kjøtinntak, både for helse og for miljø. Ifølgje Helsedirektoratet var det totale kjøtforbruket i landet dobbelt så høgt i 2010 som i 1970, og Statens institutt for forbruksforsking har funne ut at norske forbrukarar blir utsette for eit veldig press for å auke kjøtforbruket ytterlegare. Daglegvarehandelen har i fleire år hatt massive kampanjar med låge prisar på kjøt for å lokke forbrukarane inn i butikken. Dette – som forslagsstillarane tar opp – er ein del av den spiralen, og vi håper Stortinget kan sjå med friskt blikk på representantforslaget som vi har fremja. Resultatet av denne spiralen er at det i dag blir brukt tre gonger meir pengar i Noreg på å reklamere for kjøt enn for frukt og grønt. Det er ingen, trur eg, i denne salen som vil påstå at det er viktigare at folk spis kjøt enn frukt og grønt, men det er altså resultatet av denne politikken frå 1936. Opplysningskontoret for egg og kjøtt har tre gonger så mykje musklar: I 2013 blei det delt ut 61,5 mill. kr til marknadsføring for kjøt – vi trur ikkje at landbruket ønskjer å bli fritatt for mål om å fremje eit helsemessig og miljømessig forbruk. Den sjølvforsterkande finansieringa av Opplysningskontoret går på akkord med Stortingets miljøpolitiske og helsepolitiske mål. Dette kan neppe bli løyst med eitt enkelt forslag, men det er likevel slik at marknadsføringsaktivitet som er organisert og administrert gjennom statlege ordningar, må ta omsyn til dei store utfordringane vi som samfunn og som klode står overfor. Eg håper forslaget blir sett på med eit friskt blikk og at dette forslaget iallfall kan setje i gang ein prosess i denne salen.
Det er en litt trist illustrasjon på en manglende vilje til å ta denne problemstillingen inn over seg når både Høyre og Senterpartiet gjør dette til et spørsmål om angrep på fårikålen og et spørsmål om å forby kjøttprodusenter å reklamere for produktene sine. Det er ikke det det er spørsmål om. Spørsmålet er om det er Stortingets oppgave å opprettholde en lovfestet ordning som fremmer stadig økt kjøttreklame på bekostning av reklame for andre miljømessig, klimamessig og helsemessig riktigere matvarer. Forslaget som nå debatteres, handler ganske enkelt om at vi har et lovverk i Norge som ble opprettet i en mellomkrigstid, altså omsetningsloven, som hadde den hensikt å fremme norske landbruksprodukter. En effekt av omsetningsloven er en kjøttomsetningsspiral, hvor nordmenn spiser stadig mer kjøtt – stikk i strid med helse- og miljøpolitiske mål og i strid med våre internasjonale klimaforpliktelser – bl.a. fordi omsetningsloven etablerer og opprettholder en finansieringsordning av de såkalte opplysningskontorene, som driver denne spiralen. Dette foreslår Venstre, SV og Miljøpartiet De Grønne i all beskjedenhet å be regjeringen komme tilbake til Stortinget med et forslag til en løsning på. Som vi vet, kommer inntektene til både avsetningstiltak og såkalte opplysningstiltak fra avgifter som matprodusentene betaler. Slik loven virker, blir det mer kjøttreklame jo mer kjøtt som produseres, og for hver reklamekrone som går til kjøtt, blir det mer kjøttkonsum. For det kan vel ikke være noen tvil om at hele poenget er at kjøttreklame fungerer. Så forestillingen om at det ikke spiller noen rolle at denne reklameordningen finnes – det setter et veldig stort spørsmålstegn ved hvorfor man da trenger å opprettholde den. Fordi vi har disse ordningene med at det brukes mange milliarder kroner på kjøttreklame generelt hvert år i Norge, øker kjøttforbruket. For oss i Miljøpartiet De Grønne er det derfor ganske skuffende at et flertall i komiteen ikke engang vil gå inn i den alvorlige problemstillingen som er reist. Flertallet i komiteen velger å utsette saken fordi de venter på et utvalg, men det utvalget har faktisk et annet mandat. Utvalget, som evaluerer systemet for balansering av råvaremarkedene, har ikke som mandat å vurdere effekten av opplysningskontorenes virksomhet og kjøttforbruk, og det er altså effekten som er kjernen i vårt forslag. Matpolitikken – og opplysningskontorene – har en effekt på forbrukersiden, og den har en effekt på andre politiske mål. Derfor blir det for snevert å behandle dette bare som et reguleringstiltak for landbruksaktører, men komiteens flertall vil altså ikke utvide mandatet til utvalget slik at vi kunne få den helhetsvurderingen som vi etterspør. Statens institutt for forbruksforskning gjør det helt klart at norske forbrukere utsettes for et sterkt press for å kjøpe og spise stadig mer kjøtt, og det presset virker. Og den ordningen som vi nå diskuterer, kommer på toppen av den rikelige reklamen som matvarekjedene og omsetningsleddet allerede står for i seg selv. Senere i dag skal vi diskutere flere forslag for å styrke forbrukerinformasjonen, og alle partier bortsett fra regjeringspartiene later til å være for opprettelsen av en dagligvareportal. Det støtter også vi i Miljøpartiet De Grønne, men det vi diskuterer her, omsetningsloven, er en ordning som opprettholder et inntrykk av å gi informasjon til forbrukerne, men som i realiteten er reklame. Det er veldig mange forbrukere som opplever begrepet «opplysningskontor» som ganske villedende: Opplysningskontoret – altså matprat.no – jobber ikke på oppdrag fra forbrukerne, det jobber heller ikke bare for norske bønder, og ikke minst: Reklamen som dette kontoret formidler, er generell, og kostholdsråd og matoppskrifter derfra er ikke innstilt på å fremme norsk kjøttproduksjon spesielt – det reklamerer i praksis like mye for importert kjøtt som for norsk kjøtt. Vi håper derfor at komiteen i en senere omgang vil revurdere sin holdning til dette forslaget og ta en alvorlig gjennomgang av det.
Representantene Hansson, Gjerstad og Rotevatn har fremmet et forslag om å endre omsetningsloven for å redusere reklamen for kjøtt. Målet med endringen er å kunne redusere den opplysningsvirksomheten som opplysningskontorene i landbruket bedriver. Jeg mener at forbrukerne må stå fritt til å kjøpe det de vil ut fra sine egne preferanser, uten at myndighetene skal regulere dette i den ene eller andre retning. Jeg er glad for at Stortinget har merket seg at vi er i ferd med å evaluere systemet for balansering av råvaremarkedene i jordbruket i et utvalg ledet av professor Erling Hjelmeng. Utvalget skal gjennomgå dagens system for regulering av råvaremarkedene i jordbruket og legge fram forslag til alternative måter å legge til rette for markedsbalansering på. Utvalget skal vurdere behovet for endringer i omsetningsloven, og det skal evaluere og vurdere opp mot mål om styrket konkurranse i verdikjeden, en kostnadseffektiv, lønnsom og bærekraftig matproduksjon og landbruk over hele landet. Opplysningsvirksomheten er med andre ord ett av elementene som utvalget er satt til å evaluere. Utvalget skal gjøre sin evaluering opp mot et bredt spekter av kriterier som jeg mener dekker de hensynene som forslagsstillerne er opptatt av. Utvalget skal legge fram sine forslag i juni 2015. Deres rapport vil gi et godt faktagrunnlag for å diskutere opplysningsvirksomheten. Jeg er glad for at komiteen ser det som hensiktsmessig å avvente utvalgets rapport. Jeg ser fram til å komme tilbake til Stortinget når utvalget har lagt fram sin rapport og regjeringen har forberedt sine forslag.
Det blir replikkordskifte.
Eg har tre spørsmål til statsråden. Det første gjeld at statsråden seier at forbrukarane må stå fritt til å ete og kjøpe det dei vil, utan at det er regulert i den eine eller den andre retninga. Då lurar eg på: Meiner statsråden verkeleg at det ikkje er regulert i ei retning i dag? Med omsetningsloven, innkrevjing av avgifter som gjeld for alle, og styrt bruk av det inn mot kjøtreklame, er det då ikkje regulert i ei retning? Det er spørsmål ein. Spørsmål to er: Er statsråden einig i at sett i eit folkehelseperspektiv et nordmenn for mykje raudt kjøt? Spørsmål tre er: Er statsråden einig med FNs klimapanel i at vi er nøydde til å redusere kjøtforbruket for å redusere utsleppa av klimagass?
Når det gjelder om det er regulert i en retning, er det sånn at det er veldig mange produktslag som det drives annonsering og reklamevirksomhet for. Når en ser på tv, ser en reklame for fisk, en ser reklame for rødt kjøtt, en ser reklame for hvitt kjøtt, en ser reklame for frukt og grønnsaker – en ser i grunnen reklame for det meste. Jeg mener at forbrukerne har mange ulike produkter å velge mellom, og at det til syvende og sist er de som bestemmer hva de ønsker å spise, når de kommer inn i butikken. Når det gjelder om vi spiser for mye rødt kjøtt, er det godt mulig at vi gjør det i forhold til de anbefalingene som Helsedirektoratet har gitt, men jeg mener at det ikke er politikernes oppgave å styre folks valg av middagsmeny. Det må de nesten gjøre selv. Så er det selvfølgelig det offentliges oppgave å informere om hva som vil være lurt å spise, men derifra til å styre folk, synes jeg er å gå ganske langt.
Eg har tre oppfølgingsspørsmål. Det første er: Ser ikkje statsråden at det er forskjell på reklame som ein frivillig driv med frå produsentane og aktørane si side, og reklame som i praksis er statleg pålagt, gjennom avgiftsinnkrevjing og føring for bruk av pengane? Det er spørsmål ein. Spørsmål to er: Er det regjeringas oppfatning at anbefalingane frå Helsedirektoratet om kosthald ikkje skal få nokon som helst konsekvens for politikken som blir ført? Det vil eg i så fall seie er ganske oppsiktsvekkjande. Spørsmål tre er: Kan statsråden svare på mitt førre spørsmål tre, om ho er einig i at for å få ned dei globale og dei norske klimagassutsleppa bør det vere eit mål at ein et mindre raudt kjøt?
Når det gjelder reklame, mener jeg at vi blir påvirket fra mange ulike kanaler. Når det gjelder det som ligger i omsetningsloven, har jeg i mitt første svar henvist til at det blir gjennomgått i dette utvalget som nå jobber, så det vil vi få anledning til å diskutere senere. Men generelt sett kommer reklamepåvirkningen fra mange kanter. Når det gjelder Helsedirektoratets anbefalinger, mener jeg at de finnes på veldig mange områder, og vi skal selvfølgelig ha et ansvar for å informere folk og legge til rette for at de skal ta de riktige valgene. Det gjør vi f.eks. når det gjelder røyk – det gjør vi på ulike områder. Men til syvende og sist er det du som enkeltperson som bestemmer hva du skal spise, og jeg mener at i et liberalt samfunn er det slik det også må være. Så er det oss politikeres oppgave å legge til rette for at vi kan tilby det som norske forbrukere vil ha. Når det gjelder f.eks. kjøtt, er situasjonen at vi må importere ganske mye for å dekke den etterspørselen som er i Norge.
Eg oppfattar svaret til statsråden no om Helsedirektoratet som eit steg i rett retning, at det er klart at når Helsedirektoratet kjem med anbefalingar, bør det også få konsekvensar for den statlege politikken som blir ført. Så eg ser fram til at vi skal diskutere det, og eg håpar at statsråden har eit ope sinn når det gjeld forslaga som vi kjem med i dag, når vi ser fram mot den vidare prosessen. Men eg etterlyser framleis eit svar på mitt spørsmål nummer tre: Er statsråden og regjeringa einig i at eit høgt kjøtforbruk er ei medverkande årsak til globale klimaendringar – ei stor medverkande årsak – og at det bør vere eit politisk mål å redusere det?
Når det gjelder landbruket og klimautslipp, mener jeg det er viktig at vi selvfølgelig ser på den rollen som landbruket har, og legger til rette for at vi kan få det ned. Det gjelder egentlig alle typer landbruksvirksomhet, og derfor jobber vi selvfølgelig med å se på hvilke grep som kan gjøres der. Så mener jeg at når det gjelder Helsedirektoratet og anbefalingene osv., skal vi selvfølgelig diskutere det, men det å tenke seg at vi på noen måte f.eks. skal begynne å avgiftsbelegge rødt kjøtt kontra annen type kjøtt for å styre hvilke produkter man ønsker å spise, er noe denne regjeringen vil ha store problemer med å kunne være med på.
Eg er ikkje sikker på om eg klarte å følgje resonnementet til ministeren når det gjaldt reklame. Vi veit at reklame fungerer, og når reklame fungerer, betyr det noko kva staten legg til rette for av reklame. Eg har to spørsmål. Det eine er: Meiner statsråden at det er for sterkt reklamepress på forbrukarane om å kjøpe kjøt? Det andre: Meiner statsråden at nordmenn i dag et for mykje raudt kjøt?
Jeg tenker at det ikke er min rolle som politiker å være kjøttpoliti og blande meg inn i hva folk ønsker å spise, men det er min rolle å legge til rette for produksjon av de varene som norske forbrukere ønsker. Det er slik i Norge at vi faktisk produserer for lite rødt kjøtt til å dekke eget marked. Det er også derfor alle partier her i salen er enig i at vi skal øke den produksjonen, noe som selvfølgelig også vil kunne bety økte klimagassutslipp – men det er altså alle partier for. Når det gjelder om det er for sterkt press, er det opp til den enkelte å bedømme. Personlig synes ikke jeg at jeg merker noe stort press, men jeg mener det er grunn til å se på omsetningsloven og de ordningene som ligger der. Det er nettopp derfor vi også har satt ned et utvalg som skal jobbe med å se på det.
Eg er einig med ministeren i at vi ikkje skal vere kjøtpoliti, men det ein opptrer som her, er kjøtpushar. Det er ein stor forskjell. Spørsmålet her er om ein ønskjer å roe kjøtpushinga litt ned. Det får vi kome tilbake til. Det andre spørsmålet eg reiste, var om det er for mykje press. Statens institutt for forbruksforsking har gjort den forskinga som ministeren leitar etter, ettersom ministeren ikkje opplever at ho sjølv er utsett for stort press. Statens institutt for forbruksforsking har funne at norske forbrukarar blir utsette for eit veldig press for å kjøpe kjøt. Vil ministeren ta omsyn til denne typen forsking?
Når det gjelder reklame som har sitt utspring i omsetningsloven, er det noe som må gjennomgås, og som vi vil komme tilbake til i forbindelse med rapporten den 1. juni. Når det gjelder annen reklame, mener jeg det ikke er politikernes oppgave å styre hvordan reklamepengene til private bedrifter blir brukt – så lenge det er innenfor det regelverket som til enhver tid gjelder. Det er heller ikke slik at jeg har noen rolle som kjøttpusher. Det som er min rolle, er å sørge for at vi produserer de varene som norske forbrukere vil ha. I dag er situasjonen den at vi i Norge produserer mindre rødt kjøtt enn det norske forbrukere vil ha. Det er nettopp derfor vi ønsker å stimulere til økt innenlandsk produksjon.
Vi får bare notere oss at statsråden er blant dem som gjør seg til talsmenn for denne merkverdige logikken om at reklame er noe som serverer forbrukeren det de vil ha, og ikke omvendt, som nok de fleste reklamefolk vil mene at man står overfor. Statsråden slo innledningsvis fast at forbrukerne må stå fritt til å velge de matvarene de vil ha, uten at myndighetene påvirker dem. Det er nettopp det som er spørsmålet. Mener statsråden at det er myndighetenes oppgave å opprettholde en lovfestet ordning som gir ekstra og selvforsterkende reklame for kjøtt, når man for øvrig har et fritt marked hvor man kan reklamere for seg selv? Når statsråden mener at det ikke er myndighetenes oppgave å påvirke folks matvarevalg, hvorfor skal vi da opprettholde en lovfestet ordning som forsterker kjøttreklame?
Som jeg var inne på, påvirker myndighetene allerede i dag våre valg av matvarer. Det gjør man gjennom kostholdsrådene fra Helsedirektoratet. Noen velger å følge dem, andre velger å ikke følge dem. Man kan på sett og vis ikke være med forbrukerne inn på butikken og legge de rette varene i kurven for dem. Det er det den enkelte som må ta ansvaret for. Så mener jeg at jeg har vært ganske tydelig i denne diskusjonen på at når det gjelder den lovfestede ordningen, det som gjelder omsetningsloven og reklamen som går gjennom den ordningen, har jeg ikke sagt at jeg er noen tilhenger av den. Det jeg har sagt, er at det nå er et utvalg som jobber med å se på den loven, og som snart vil komme tilbake med forslag til eventuelle endringer. Jeg avventer det arbeidet før regjeringen vil behandle saken og komme tilbake til Stortinget på egnet måte.
Dermed er replikkordskiftet over. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Eg forstår det slik at SV og Venstre er ivrige etter at det vert gjort eit arbeid med dette, og at det må finnast løysingar. Det er slik at både departementet og jordbruksavtalepartane også tidlegare har signalisert at Omsetningsrådet må gjennomføra ei løpande og kritisk vurdering av ressursbruken til merkenøytral marknadsføring. Dette er også omtala i sluttprotokollane frå jordbruksoppgjeret både i 2009, i 2010 og i 2013. Det kan sjå ut som at aktørane sjølve går i retning av å redusera den marknadsføringsaktiviteten som forslagsstillarane vil til livs, og dette styrkjer eigentleg argumentet for å vurdera eventuelle endringar i omsetningslova i eit heilskapsperspektiv. Eg tenkjer som så at eit heilskapsperspektiv må til for å ta både forslagsstillarane og forslaget alvorleg, og då trur eg òg det er greitt at me ventar på Hjelmeng-utvalets rapport.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3. Etter ønske fra næringskomiteen og familie- og kulturkomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 4 og 5 behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra næringskomiteen og familie- og kulturkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det er to representantforslag – ett fra Arbeiderpartiet og ett fra Venstre – som behandles sammen. Ett av dem har familie- og kulturkomiteen hatt til behandling, og ett har næringskomiteen hatt til behandling, men de dreier seg om det samme – opprinnelsesmerking av mat og opprettelse av en dagligvareportal. Det siste har vært til behandling i begge komiteene. Dette er ikke første, og neppe siste, debatt vi har om mattrygghet. De siste månedene har det vært en rekke debatter i det offentlige ordskiftet om mattrygghet og forbrukerhensyn. Vi har særlig hatt debatter knyttet til antibiotikabruk og -resistens. I noen tilfeller har til og med enkelte leger gått ut og advart mot å spise enkelte matvarer, og vi har de siste ukene sett nye tilfeller av antibiotikaresistente bakterier i norsk husdyrhold. Slik jeg ser det, er dette noe av bakteppet for forslaget om opprinnelsesmerking av mat og opprettelse av en dagligvareportal. Det er en delt innstilling i næringskomiteen i denne saken. Samtidig opplever jeg at det er et samlet engasjement for matsikkerhet. Alle i komiteen er enige om å sikre forbrukerne god og etterrettelig informasjon om matvarer. Sammen mener vi det er viktig at det gis god informasjon om produkter og mulighet til å sammenligne disse for å styrke forbrukernes mulighet til å ta bedre valg. Flertallet i næringskomiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, foreslår at en dagligvareportal skal inneholde sammenlignbar informasjon om næringsinnhold, ingredienser, pris, opprinnelse for produktet, allergener og hvor varen kan kjøpes. Flertallet foreslår videre at en slik portal skal være på plass senest i løpet av 2016. Dette samsvarer med flertallet i familie- og kulturkomiteens innstilling. Deler av den anbefalingen vi i dag behandler, ble allerede foreslått av Matkjedeutvalget i NOU 2011: 4. Utvalget anbefalte at næringsdeklarasjon på dagligvarer skulle bli obligatorisk, og at opprinnelsesmerking, produsent og produksjonssted skulle innføres som en obligatorisk merking, også for kjedenes egne merkevarer. Mindretallet i næringskomiteen, bestående av Høyre og Fremskrittspartiet, foreslår at regjeringen skal legge fram forslag om hvordan man kan sikre god og pålitelig informasjon om dagligvarer til forbrukerne. De ber også regjeringen utrede konsekvensene og kostnadene ved opprettelse av en dagligvareportal. Landbruks- og matdepartementet, på sin side, påpeker i svaret til næringskomiteen at de generelle merkereglene som følger av EUs nye matinformasjonsforordning, trådte i kraft 13. desember 2014, og at næringsdeklarasjonsreglene trer i kraft 13. desember 2016 her i landet. Departementet oppgir at det nye regelverket for matinformasjon vil gjøre det enklere for forbrukerne å lese og forstå hva maten inneholder. For Kristelig Folkeparti er det avgjørende at forbrukeren settes i sentrum. Som leder av det første matmaktutvalget, Einar Steensnæs, sa: «Forbrukeren er helten.» Kristelig Folkeparti vil gi forbrukeren mer makt. Vi som forbrukere – som vi alle er – er opptatt av hva vi gjør, og hvordan vi gjør det. Vi søker stadig informasjon for å ta mer opplyste valg, og da er det viktig at informasjonen er nøytral, upartisk, riktig og oppdatert, slik at vi kan være sikre på at de valgene vi tar, er de rette for oss. Når forbrukeren kan ta objektive og gode valg, basert på hvilke preferanser hun eller han faktisk har, vil forbrukeren få tilbake makten, slik Kristelig Folkeparti ser det. Derfor støtter Kristelig Folkeparti opprettelse av en dagligvareportal. Kristelig Folkeparti vil at vi som forbrukere skal få se det fulle og hele bildet og på den måten kunne ta valgene våre mye mer fritt. For frie valg blir ofte også mye bedre valg. På den bakgrunn anbefaler jeg komiteens innstilling.
Jeg kan stille meg bak saksordførerens innlegg fullt og helt. Det er jeg glad for. Jeg vil takke for jobben som er gjort. Det er jo en skjebnens ironi at mens regjeringspartiene og andre sitter og slikker sår i Nydalen, har Stortinget nå en mulighet for å fatte et vedtak som kanskje er av de første substansielle vedtak på matfeltet, danne et flertall som faktisk vil bringe mange av utfordringene noe framover. Som saksordføreren var inne på, har vi hatt nok av utredninger om hvordan matkjedene fungerer, og hvordan makten er fordelt, og det har vært mange diskusjoner rundt det. Vi har endog også gjennom de utredningene som har kommet, fått tydelige anbefalinger med hensyn til hva slags virkemidler man kan få for å få bedre maktfordeling i matkjedene, og ikke minst sikre at vi får en effektiv og god konkurranse, som også gjør sitt til at forbrukeren faktisk får, som saksordføreren også var inne på, mer makt, i den forstand at det blir enklere å velge, og at man får bedre innblikk i det som er markedets tilbud. For meg er det også underlig at Høyre og Fremskrittspartiet ikke bidrar ytterligere til et mer kvalifisert flertall i denne saken. Det er jo to partier som er kjent for å ha fri konkurranse som et evangelium. Det er helt åpenbart at en av forutsetningene for fri konkurranse er av ledende teoretikere på feltet sagt å være at da må informasjonen være fullstendig overfor dem som skal være konsumenter, og overfor dem som skal være kunder. Det er også helt åpenbart at på matvarefeltet er det betydelige utfordringer av konkurransemessig art i strukturen, det er få aktører som konkurrerer, og det er vanskelig å få innblikk i hva som faktisk er realitetene når det gjelder pris og ikke minst kvalitet og innhold. Så jeg vil poengtere veldig sterkt at fra Arbeiderpartiets side har et av motivene for å fremme disse forslagene nettopp vært å gi forbrukeren mulighet til å ta reelle valg. Går man inn og ser på de prissammenligninger som foretas, er det jo løpende debatter om hvor gode de er kvalitetsmessig. Jeg mener det har vært god grunn til å stille spørsmål ved hvor riktig utfallet av diverse handlekurver faktisk er. Her har man en mulighet til å få en betydelig sikker og mer kvalitetsbasert vurdering av slike forhold, noe som etter mitt skjønn er en forutsetning for et effektivt marked. Det er mange tiltak som har vært trukket fram i debatten om det å bedre konkurranseforholdene i matbransjen. Jeg må si at jeg syns at regjeringen har hatt en defensiv linje knyttet til dette, og det overrasker meg. Det overrasker meg når det gjelder den gryteklare lov om god handelsskikk som ligger klar i departementet, og som man etter mitt skjønn burde ha fremmet for lenge siden, at man ikke nå tar tak i dette som stortingsflertallet nå tydeligvis, og antageligvis, vil stemme fram i dag knyttet til dagligvareportalen og ikke minst spørsmålet om merking. Jeg vil bare si aller først når det gjelder spørsmålet om merking, at jeg på mange måter finner de utfordringer man der står overfor, som rimelig åpenbare. Skal man kjøpe en ost i dag, syns jeg det bare skulle mangle at man – sjøl om det var en ost som var undergitt såkalt private label, altså en egen merkevare – i det minste fikk vite hvor osten var produsert. Det ville kanskje kunne resultere i at flere kjøpte de produktene når man fikk øye for at de faktisk var nesten så å si identiske med tradisjonelle merkevarer, slik at man med god grunn kunne kjøpe de varene som var rimeligst. Men det aller viktigste med merking er selvfølgelig det behovet som befolkningen har knyttet til mange av de diskusjonene vi har hatt om matkvalitet. Når det gjelder portalen, er jeg glad for at store aktører ute i bransjen nå ser ut til å slutte opp om å etablere en slik portal, som man har gjort på andre typer felt hvor forbrukerne står overfor veldig vanskelige valg, og hvor det nå ser ut til at store aktører mener at dette er veien å gå, og i så måte også støtter opp om det. En god dag for forbrukeren, hvis dette går igjennom i Stortinget.
Jeg er glad for at saksordføreren poengterte at alle står bak intensjonene, men vi er veldig i tvil om man når dem. Det er to forslag som behandles. Det ene er om bedre matmerking, og det andre er om en matportal. At folk vet hva de kjøper, og at de har god informasjon, er vi alle enige om er viktig, men det er verdt å merke seg statsrådens brev til komiteen når det gjelder matmerking. Som saksordføreren sier: Her har EU allerede kommet med sin matinformasjonsforordning, og den er innlemmet i EØS-avtalen. Man må altså jobbe sammen her. Men i det brevet står det også at EU er ganske betenkt over hvor store kostnader man faktisk pådrar matvarekjeden. Og det er verdt å merke seg at undersøkelser, i hvert fall i EU, viser at interessen fra forbrukeren for å få bedre informasjon også svekkes kraftig hvis prisen på varen går opp. Så her er det en pen balansegang mellom det å skaffe god informasjon og det ikke å pådra hele matvarekjeden en kostnad som man ikke er tjent med. Matmarkedet i Norge er heller ikke isolert fra resten av verden. Vi har akkurat hørt at det er økende konkurranse internasjonalt, og vi ser også av statistikken at importen øker. Ergo er det egentlig ikke noen annen løsning enn det som statsråden påpeker i sitt brev, at man må følge med på hva som skjer i EU. Vi må selvfølgelig implementere det man gjør der, men dette er en internasjonal utfordring som vi må løse sammen med våre naboland. Derfor ber vi om at dette også utredes. Så til matportalen – for her er spørsmålene veldig mange. Spørsmålet er om vi vil øke konkurransen, eller om vi vil begynne å båndlegge konkurransen. Spørsmålet er også hvordan vi skal få det til. Dette er egentlig et enormt IKT-prosjekt som man starter uten å kjenne kostnadene. Jeg vet ikke hvor Storberget har sine referanser fra, men når jeg spør bransjen, sier man at dette nærmest er en ny månelanding. For alle kjedene har sin spesielle IKT-programvare, og det skal kobles sammen i en portal. Himmel og hav, sier jeg – for dette kommer til å bli komplisert. 15 mill. kr i etableringskostnader og 10 mill. kr i årlig drift holder på langt nær. Jeg er ganske sikker på den prognosen, og da har vi ikke engang inkludert hvilke kostnader vi pådrar aktørene i markedet. Det andre er, siden vi her har partier som vanligvis er veldig opptatt av nærbutikkene i mange sammenhenger: Hva skjer hvis vi får en effektiv prisportal – som jeg tviler på at vi får? Vil ikke det komme til å stimulere reisevirksomhet? Folk vil begynne å hive seg i bilen og kjøre forbi sin egen lokalbutikk og til et større kjøpesenter. For hvis man spør matvarekjedene, varierer prisen enormt. Prisen varierer nesten hver dag. Kampanjene er mange, og de er definitivt flest i de store butikkene i sentrale områder. Spørsmålene er så utrolig mange. Konkurransetilsynet advarer også mot dette fordi de mener at det fører til priskoordinering. Vi burde kanskje lytte til det, ikke bare se oss blinde på at vi skal ha fram informasjon og pris til forbrukeren, for det er faktisk en annen side av det, at også de som er aktører i markedet, får muligheten til samarbeid. Og de er det atskillig færre av. Så vi bør stoppe opp og tenke gjennom dette og be regjeringen analysere hele problemstillingen for å se hva slags kostnader vi pådrar oss her. Oppnår vi målsettingene? Vil det føre til mer prissamarbeid? Vil det bli et mer effektivt marked? Hvordan får vi dette til å fungere – sammen med våre naboer – uten å pådra oss altfor store kostnader? Det er meg en gåte at vi ikke stopper opp. Jeg vil henstille til partiene å vurdere å gå inn for Høyres og Fremskrittspartiets forslag. Da får vi i hvert fall en liten pause, hvor vi kan vurdere hvordan vi faktisk når målsettingene best – ikke hoppe rett på og etablere noe som vi overhodet ikke har oversikt over konsekvensene av. Jeg tar opp forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Representanten Gunnar Gundersen har tatt opp det forslaget har refererte til.
Intensjonen med forslaget om å sikre opprinnelsesmerking på mat og opprette en dagligvareportal er god. Målet er å styrke forbrukernes kunnskap om maten vi handler, og i tillegg skjerpe konkurransen i markedet. Når det gjelder det siste, å skjerpe konkurransen, vil nok dessverre utfallet bli det motsatte på en del områder. Derfor er Fremskrittspartiet meget skeptisk til forslagene. Vi ønsker først å få vurdert konsekvensene. Årsaken er at en slik portal ikke tar inn over seg de underliggende svakhetene i bransjen, nemlig at en håndfull aktører styrer hele markedet. I tillegg åpner en slik portal med prisinformasjon for både prissamarbeid og økte matvarepriser. Det er ikke uten videre uproblematisk. En portal må oppdateres kontinuerlig dersom den skal oppnå det flertallet ønsker. Kostnaden for bare å oppdatere en slik informasjonsportal vil bli høy. Flere har nevnt IKT-kostnader helt opptil 600 mill. kr for dagligvarebransjen alene. De kostnadene vil uten tvil bli lagt på sluttsummen på maten som forbrukerne må betale, og vil neppe bidra til styrket konkurranse. Videre har en europeisk matindustriorganisasjon, FoodDrinkEurope, anslått at det vil bli opp mot 50 pst. økte kostnader for opprinnelsesmerking. Fremskrittspartiet er enig i at det å merke mat er viktig. Det er man også enig i i EU, og derfor trådte matinformasjonsforordningen i EU i kraft i desember 2014. Dette er nå også innlemmet i EØS-avtalen, som Gunnar Gundersen nevnte. I 2016 trer også EUs krav om næringsdeklarasjon inn, og virksomheter kan allerede nå ta i bruk de nye reglene, så her skjer det mye allerede. I forbindelse med at EU vurderte hva som skulle merkes, vurderte EU-kommisjonen nøye ytterligere merking, deriblant opprinnelsesmerking av bearbeidede kjøttprodukter. Da ble det imidlertid konkludert med, basert på en egen rapport om dette, at forbrukernes interesse for opprinnelsesmerking av produkter av kjøtt ikke var så viktig hvis det medførte prisstigning, noe som altså gjorde at vi ikke gikk videre med dette. En slik statlig obligatorisk opprinnelsesmerking vil innebære behov for radikale tilpasninger i verdikjeden for mat. Det er vi altså meget skeptiske til, i hvert fall uten grundige utredninger, noe som ikke har vært gjort. Det er altså flere usikre momenter i denne saken, både med tanke på om det er fordeler for forbrukerne at det er usikre kostnader for næringen at det er tvilsomt med hensyn til konkurransesituasjonen om det i det hele tatt er samfunnsøkonomisk fornuftig Stortingsflertallet går likevel lenger enn EU og krever ytterligere merking. Jeg vet også at det stilles spørsmål om vi i Norge faktisk har mulighet til å stille nasjonale tilleggskrav om opprinnelsesmerking utover det som nå er i EUs og EØS´ regelverk som følge av matinformasjonsforordningen. Det har tydeligvis heller ikke vært utredet. Jeg setter også store spørsmålstegn ved realismen i forslaget og det som skrives i innstillingen om at denne portalen skal etableres «senest i løpet av 2016», vel vitende om at det i Forbrukerrådets rapport blir anslått at dette vil ta mellom to og tre år å utvikle. Å sikre økt konkurranse og bedre informasjon til forbrukerne er et sammensatt og et større problem enn det forslagene, som til nå er behandlet, har tatt inn over seg. Intensjonene er, som sagt, gode, men vil trolig gi økte matvarepriser og svekket konkurransekraft for norsk mat. Det er heller ikke akkurat en håndsrekning for grensehandelsutsatte varer. Grensehandelen vil etter min mening trolig øke. En reell bedret konkurransesituasjon og konkurransedyktige priser får vi først den dagen vi har fått flere aktører inn på markedet. Større varemangfold og flere aktører gir bedre konkurranse og bedre priser.
Dette handler om to forhold. Det ene er bedre merking og informasjon til forbrukerne, det andre er opprettelse av en dagligvareportal. Senterpartiet har kommet til at vi støtter begge deler. Det er sagt mye klokt om behovet for å vite hva som er i maten, og der må jeg si at jeg reagerer litt på statsrådens svarbrev. Det henvises til rapporten fra EU-kommisjonen av 17. desember 2013, der det står at et ønske om opprinnelsesmerking av produkter med kjøtt vil falle dersom det fører til prisstigning. Jeg er uenig i det, for jeg er faktisk villig til å betale noen øre ekstra for å få vite hvor kjøttet er produsert. Jeg merker meg at statsråden i samme brev gir tilslutning til den vurderingen som EU-kommisjonen har gjort. Jeg er ikke sikker på at stortingsflertallet deler en slik oppfatning av verdien av å vite hvor maten er produsert. Dette må følges opp. Forbrukerne trenger mer informasjon, og vi skal aldri frykte å gi forbrukerne informasjon. Så til forslaget om en dagligvareportal, eller «månelanding», som representanten Gundersen valgte å omtale det som. Det er også et viktig tiltak. Regjeringspartiene ønsker å utrede mer, men på et eller annet tidspunkt må Stortinget sette foten ned. Det har vært snakket mye om forbrukermakt fra denne regjeringen, men vi hadde prosessen med å få på plass en lov om god handelsskikk. Den prosessen gikk under den forrige regjeringen. Nå har den prosessen stoppet opp fordi en ikke er sikker på om dette er det rette virkemidlet – det skal komme noe nytt og annet. Dagligvareportal: det samme, dette er flott, intensjonene er vi enige om, sier alle, men vi må finne noe annet. Jeg lurer på hva dette andre er. Det eneste vi har sett fra denne regjeringen når det gjelder forbrukermakt, er en litt underlig pressekonferanse med dagligvarekjedene, som var innkalt til statsråden for å måtte svare på spørsmål om avokadoprisen sist sommer. Det er ikke å ta forbrukerne på alvor. Regjeringen utviser betydelig snakkekraft. Når det kommer til handlekraft, blir det langt svakere. Når det gjelder dagligvareportalen, må det ligge noen forutsetninger til grunn. Den må for det første – det viktigste – inneholde informasjon om varene. Det må være en mulighet for produsentene til å synliggjøre sine produkter. For Senterpartiet er ikke dette prisjaget et mål i seg selv, og det må ikke utvikle seg til å bli en ren prisportal. Dette skal være en dagligvareportal. Andre føringer er at det må være enkelt både for produsenter og butikker å forholde seg til, og det må være grunnlag for å utvikle nye tjenester basert på den informasjonen som ligger i portalen. Til Konkurransetilsynets innvending: Der registrerer jeg at det kommer av et presseutspill der den samme konkurransedirektøren tar et oppgjør med det norske tollvernet og grunnlaget for store deler av norsk matproduksjon, så en kan spørre seg om det er fagorganet eller om det er politikeren som snakker der. Denne typen utspill svekker iallfall vår og min tillit til konkurransedirektørens råd. Så blir det også sagt at hvis det blir full informasjon, kan det legge grunnlag for prissamarbeid. Det er et underlig standpunkt. Er det slik at vi skal være forsiktige med å la forbrukerne vite f.eks. hva bensinen koster, fordi det kan danne grunnlag for prissamarbeid? Skal vi være forsiktige med å opplyse om hva teleselskapene tar per samtale, fordi det kan skape prissamarbeid? Skal vi være redde for å informere om hva advokatene tar i timepris, fordi det kan gi grunnlag for et prissamarbeid? Det er et underlig argument som her blir framført. Senterpartiet støtter forslaget. Vi er enige når det gjelder intensjonene, men vi har ennå til gode å få vite – og det begynner å bli en del tid siden denne regjeringen tiltrådte – hva regjeringen tenker å gjøre for å styrke konkurransen i dagligvaresektoren, til beste for norske forbrukere og til beste for norske matprodusenter.
Jeg vil først takke saksordføreren og komiteen for godt arbeid og et godt resultat. Det er to viktige forslag som er oppe til behandling her i dag, to saker som vil skape et bedre maktforhold mellom produsenter, dagligvarekjeder og forbrukere. Å styrke forbrukermakten er viktig for Venstre, og derfor har vi fremmet forslaget om opprettelse av en dagligvareportal. Vi er også positive til forslaget fra Arbeiderpartiet om opprinnelsesmerking av bearbeidet kjøtt og bearbeidede meieriprodukter. Dette er to viktige skritt for økt åpenhet i bransjen. Folk er svært opptatt av innholdet i maten de spiser, og i andre varer som de omgir seg med i hverdagen. Folk har ulikt behov for informasjon, men det som er helt sikkert, er at folk vil vite og forstå hva produkter inneholder, og de er også opptatt av pris og opprinnelsesland. Da folk ble spurt i en stor europeisk forbrukerundersøkelse om de ville betale mer for å få vite hvor maten de spiser, kommer fra, svarte et stort flertall ja. Til tross for behov for informasjon opplever forbrukerne det som nesten umulig å orientere seg om innholdet i ulike varer. Forbrukere opplever det som svært vanskelig å orientere seg om ingredienser, næringsinnhold, pris og hvordan varen de kjøper, er produsert. En digitalisering av innholdet i varer og sammenstilling i en egen dagligvareportal vil gjøre viktig og nødvendig informasjon til forbrukerne lettere tilgjengelig og vil skape en bedre maktfordeling. Dette ble også påpekt i NOU 2011: 4 Mat, makt og avmakt, der et av forslagene for å skape en bedre balanse var å etablere en dagligvareportal. Med dagens teknologi er det rart at innholdet i dagligvarer ikke er digitalisert allerede, også på emballasjen og ikke bare i datasystemet til produsenter og butikker. Det meste er allerede i dag digitalisert, men det er ikke gjort godt nok tilgjengelig for forbrukerne. Innholdet står med liten skrift, og det er bruk av mange fremmedord, gjerne uforståelige fremmedord, som vi ikke kan forvente at forbrukerne skal skjønne hva er. Det er rart at ikke informasjonen er bedre tilgjengelig når dette kunne vært gjort for flere år siden og det likevel er et krav at en rekke typer informasjon om varen skal stå på emballasjen. Ved å digitalisere innholdet på varen vil forbrukerne gjennom skanning av QR-koder eller strekkoder enkelt og raskt kunne lese av innholdet digitalt med en telefon eller et lesebrett. Tenk hvilket bra hjelpemiddel det vil være for en synshemmet, som vil kunne blåse opp skriftstørrelsen på et lesebrett, eller hvor bra det er om Astma- og Allergiforbundet kan utvikle en app man kan lese av innholdet i varen med, og som dernest kan advare forbrukeren dersom varen inneholder noe man er allergisk mot. En digitalisering vil åpne for en rekke bruksområder og vil være et godt hjelpemiddel, slik at forbrukeren kan orientere seg bedre om de dagligvarer de kjøper. Tilgjengelige og gratis data vil kunne åpne for en rekke muligheter for private og ideelle aktører til å sammenstille dataene på en måte som er etterspurt av forbrukeren. En dagligvareportal vil også kunne være veldig nyttig for småprodusenter fordi de får en effektiv kanal der de kan synliggjøre varene sine. Jeg tror mange forbrukere ville valgt bort en bestemt vare om en organisasjon de har tillit til, vurderte varen til å være en trussel mot regnskogen, at den hadde blitt produsert gjennom bruk av barnearbeid eller utgjør en helserisiko. For eksempel har det vært et betydelig press fra forbrukerne for å fjerne innhold av palmeolje fra matvarer. Dette er eksempel som viser at forbrukerne endrer adferd basert på tilgjengelig informasjon, og at mange tar valg om varer ut fra flere hensyn, som egen helse, miljø, etikk osv. Jeg mener det er i alles interesse med åpenhet rundt dagligvareprodukter, særlig med tanke på at vi alle må være med på å dra samfunnet i en mer klima- og miljøvennlig retning. Jeg er glad for at det nå skal handles.
Når nordmenn blir spurt på generelt grunnlag om hva de er opptatt av i landbruks- og matpolitikken, svarer de: trygg mat, høyere dyrevelferd, bedre miljø, osv. Likevel er det blitt typisk norsk at vi ser etter pris. Vi bruker en rekordlav andel av inntekten vår på mat, og det vi har kjøpt, kaster vi omtrent en tredjedel av. De store butikkjedene og de store landbrukssamvirkene vet godt at forbrukerne responderer veldig raskt på ny informasjon, og at de endrer trender og holdninger hvis informasjonen treffer riktig. Det er en av grunnene til at vi på den ene siden er veldig opptatt av tilliten til norsk mat, men at vi på den andre siden veldig ofte ikke får informasjon om f.eks. forholdene for jorda, dyrene, bonden osv. Det holdes borte fra oss, og det har sin grunn. Dette er altså bakteppet. Forbruk, og hvordan forbrukerne opptrer, handler om både pris, kultur og politikk. Det er veldig viktig å huske på når noen synes å begrunne landbruks- og matpolitikk nesten utelukkende med at forbrukerne ønsker billigst mulig mat. Det blir lett en selvoppfyllende profeti, og det er en profeti som langt fra er helt sann. Forbrukerinformasjon er et demokratisk spørsmål, for forbrukeren har svært stor innflytelse på markedet og på landbruks- og matpolitikken, forutsatt at forbrukeren får en informasjon som gir ham eller henne et grunnlag for å handle – bokstavelig talt – riktig. Dessuten er informasjon og produktmangfold et spørsmål om forbrukerfrihet. Mange av oss ser etter mange flere faktorer enn pris når vi handler mat, bare vi kan få øye på den informasjonen. Vi er dessuten interessert i allergihensyn, etiske valg osv. i tillegg til hensyn jeg har nevnt før. En elektronisk portal som gjør det mulig å skaffe denne informasjonen, gjør det ikke bare mulig å gjøre de riktige innkjøpene, den gjør det også mulig å planlegge sine innkjøp, planlegge sitt forbruk, på en mye bedre måte. Derfor er det viktig hva en dagligvareportal inneholder. Den må kunne vise alle produktene som er tilgjengelige i Norge, ikke bare de som er tilgjengelige fra de største kjedene – den må vise hele mangfoldet. Miljøpartiet De Grønne vil derfor stemme for å be regjeringen om å etablere en dagligvareportal, og vi er takknemlige for at dette forslaget er kommet. Vi vil også stemme for opprinnelsesmerking av kjøtt, som er ett av flere grunnlag for bevisste valg. På torsdag blir det klart om Coop og ICA får slå seg sammen. Hvis de får det, får vi tre dagligvarekjeder i Norge som vil dominere noe sånt som 99 pst. av markedet. Merking og en dagligvareportal er et veldig viktig steg i motsatt retning, mot maktkonsentrasjonen i dagligvarehandelen, men det er langt fra nok. For Miljøpartiet De Grønne er det også viktig i seg selv å styrke posisjonen for mindre leverandører, nye dagligvarekjeder og enkeltstående lokale utsalg. Derfor har vi fremmet et forsiktig forslag nylig om å be regjeringen vurdere å senke grensen for det som regnes som dominerende aktører i dagligvaremarkedet, fra 40 pst. til 30 pst., slik de har gjort i Finland. Det ble dessverre nedstemt, men vi minner om at dette er en del av helhetsbildet. Tidligere i dag debatterte vi hvordan staten aktivt gjennom omsetningsloven bidrar til økt kjøttreklame og derfor økt kjøttkonsum, stikk i strid med det som allment sett regnes som helsepolitisk og miljøpolitisk gode mål. Det som for borgerne ser ut som forbrukerinformasjon gjennom matprat.no, er altså i realiteten generell reklame for kjøtt, opprettholdt gjennom en lovfestet ordning. Dette er nok et eksempel på forhold som motvirker det frie valget som forbrukeren bør ha i et godt opplyst marked. Miljøpartiet De Grønne vil derfor i sak nr. 4 stemme for forslag til romertallsvedtak I i innstillingen – også gjengitt i forslag nr. 1 til sak nr. 5 – om å opprette en dagligvareportal, slik Forbrukerrådet også anbefaler – og for romertallsvedtak II, om opprinnelsesmerking av kjøtt som en forutsetning for gode og bevisste matvarevalg.
Det vises i innstillingen i sak nr. 4 til to representantforslag. Jeg skal i mitt innlegg ta for meg opprettelsen av en dagligvareportal, og så kommer landbruks- og matministeren inn på den andre delen, som gjelder opprinnelsesmerking. Det har vært snakk om månelanding eller ikke. Når jeg hører representanten Pollestads innlegg, som går på at denne regjeringen overhodet ikke gjør noen ting for forbrukermakt, lurer jeg på om vi befinner oss på to vidt forskjellige planeter. Det er jeg helt uenig i. Denne regjeringen har faktisk styrket forbrukermakten, både ved at vi nå setter i gang en utvidelse av klageadgangen på diversevarer, og – ikke minst – ved at vi har vedtatt et nytt angrerettsdirektiv. Vi har også opprettet en ny prisportal for strøm i regi av Forbrukerrådet, og vi har utvidet Finansportalen, så denne regjeringen leverer overfor forbrukerne. Først og fremst vil jeg si at jeg deler forslagsstillernes synspunkter på at digital produktinformasjon og gode digitale verktøy kan bidra til å gjøre hverdagen enklere for forbrukerne. Regjeringen er opptatt av å sikre forbrukerne god og pålitelig informasjon. Det er nettopp på den bakgrunn at vi i 2014 tok initiativ til å opprette en ny prisportal for strøm i regi av Forbrukerrådet, som blir lansert i løpet av våren. Som jeg har vært inne på, har vi også gått inn for å utvide Finansportalen med informasjon om pensjonsprodukter og om personlig økonomi for ungdom. Forslaget om å opprette en offentlig finansiert dagligvareportal ble først fremmet i NOU 2011:4 Mat, makt og avmakt, som skulle vurdere hvordan dagligvarekjedenes makt kunne balanseres i forhold til produsenter og forbrukerinteresser. Siden portalforslaget bare ble helt kort skissert i NOU-en, ga mitt departement Forbrukerrådet i oppdrag å konkretisere og vurdere hvordan en slik portal kunne utformes. Forbrukerrådets forslag forelå sommeren 2013 og ble vurdert av Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet i samråd med de mest berørte departementene. Som jeg tidligere har redegjort for, ble regjeringens konklusjon at vi valgte å ikke gå videre med forslaget. Begrunnelsen hadde flere sider: Virkningene eller konsekvensene av en portal – for forbrukerne, for de næringsdrivende og for samfunnet – var etter vårt syn ikke godt nok dokumentert. Konkurransefaglige innvendinger – som gikk ut på at med strukturen i dette markedet vil en portal med full prisinformasjon gi økt fare for prissamarbeid og dermed økte priser i butikkene, som igjen rammer forbrukeren. For øvrig vil en portalløsning som skal omfatte bl.a. priser på alle produkter i «sanntid» og i hver enkelt butikk, være meget krevende å få til rent teknisk – som flere har vært inne på. Når det nå gjennom næringskomiteens behandling synes å være flertall i Stortinget for å opprette en portal for dagligvarer, vil jeg følge opp dette på best mulig måte i samarbeid med andre berørte statsråder. I det arbeidet må vi bl.a. se på følgende utfordringer: I Forbrukerrådets rapport fra 2013 ble det lagt opp til en utviklingsfase på to til tre år. I næringskomiteens merknad, som er tatt inn i innstillingen i denne saken, vises det til at en portal skal etableres «senest i løpet av 2016». Tidsaspektet i seg selv vil dermed være meget krevende. Vi må også i det videre arbeidet sikre tilstrekkelig utredning av saken og medvirkning fra berørte private aktører, altså handelsnæringen. Konsekvensene for disse må utredes skikkelig, og de må få anledning til å uttale seg om saken, slik at det endelige forslaget, hvis det blir flertall for det i dag, kan bli best mulig. Forbrukerrådets rapport fra 2013 gir etter min mening ikke tilstrekkelig grunnlag for å sette i gang et utviklingsprosjekt direkte. Jeg finner det derfor nødvendig å gå nærmere igjennom de premissene før jeg – så snart som mulig – vil melde tilbake til Stortinget hvordan den saken på best mulig måte kan følges opp.
Det blir replikkordskifte.
Det var et litt underlig innlegg, det må jeg med all respekt å melde si. I denne saken, som handler om mat, argumenteres det med at man har etablert en strømportal og en finansportal. Det er jo sånn at de fleste av oss ikke spiser strøm eller penger. Her diskuterer vi mat – kanskje det viktigste produktet forbrukeren skal kjøpe – med henblikk på helse, men også annen type velferd. Hva er det som gjør at det i strøm- og finanssektoren er hensiktsmessig å etablere en portal, og at det på de områdene ikke er fare for prissamarbeid, som er argumentet mot matportal? Og hva er det som gjør at det på de to områdene ikke er de ulempene som beskrives med tanke på en matportal, som f.eks. at varene totalt sett blir dyrere?
Først og fremst fikk vi den utredningen fra Forbrukerrådet i 2013, og den sa helt klart at vi er nødt til å bruke lengre tid på dette. Når det gjelder det konkrete spørsmålet fra representanten Storberget, viser det seg at både strukturen og konkurranseforholdene i dagligvaresektoren tilsier – og det er det konkurransemyndighetene som sier – at det her kan ligge spesielt til rette for et stilltiende prissamarbeid, for noen få store kjeder deler så å si hele markedet mellom seg. Etableringskostnaden for nye aktører er høy. Sånn sett skiller dagligvareområdet seg fra andre markeder, der det offentlige har etablert prisportal, som finansportalen og innen tannhelsetjenester og strøm. Informasjonen om konkurrentenes priser, slik at man kan reagere raskt på prisendringer, er avgjørende for koordineringen, og vi vet at kjedene i dag bruker betydelige ressurser på å overvåke konkurrentenes priser. Faren er at en portal som gir full gjennomsiktighet, legger mer til rette for samordning enn andre portaler.
Jeg mener at dette ikke var svar på spørsmålet. Alle de innvendinger man har mot en matportal, kan jo reises mot Finansportalen og også den portalen som regulerer strøm. Etter mitt skjønn er det kanskje nettopp i de bransjene hvor man mistenker mest prissamarbeid, at man kjører opp prisene. Regjeringen har jo nærmest gått til valg på – og for så vidt også smykket seg med – at man ønsker å være handlekraftig. Nå har vi hørt regjeringspartienes representanter i salen, og vi hørte statsråden nå: Det er det motsatte av handlekraft. Det er mer utredning, det er for dyrt – man kommer med alle motargumenter. Jeg vil gjerne spørre forbrukerministeren, som har ansvaret for dette: Når vi ser at det er et skrikende behov for å bringe mer konkurransemakt inn til forbrukeren på matområdet, hva slags konkrete alternative tiltak ser forbrukerministeren for seg som et svar inn mot en matportal som et alternativ til de forslagene som nå ligger på bordet? Så langt har vi ikke hørt noen ting.
Jeg er enig med representanten Storberget i at det er viktig at forbrukeren får god informasjon og kan gjøre de rette valgene. Men som flere har vært inne på her, er det få aktører i akkurat denne bransjen, og det med å få på plass en dagligvareportal er for lite utredet, slik det er i dag. Jeg er redd for at hvis vi skal få på plass en dagligvareportal, vil det gjøre at den kostnaden – for dette kommer ikke til å være gratis, det kommer til å koste ganske mange millioner – som dagligvarekjedene kommer til å få med utvikling av dette, blir lagt på prisene, noe som igjen vil ramme forbrukerne. Så i det store og hele mener jeg at en dagligvareportal ikke vil være en fordel for forbrukerne, men at det faktisk vil ha motsatt virkning, fordi forbrukerne vil måtte betale en høyere pris for varene.
Jeg vil følge opp litt videre den parallellen som ble trukket mellom strømportalen og en dagligvareportal. I strømmarkedet er det en rekke aktører – i dagligvaremarkedet noen få. Ergo må det være lettere innenfor dagligvaremarkedet, uten portalen også, å ha oversikt over prisene. Strøm er i stor grad strøm – enten en får den fra Hafslund eller Lyse, er det den samme strømmen en får. Forbrukerinteressene går jo på å sammenligne ikke bare pris, men også kvalitet, og det er et viktig element ved en dagligvareportal som en ikke har ved en strømportal. Så jeg spør igjen: Hva er det som gjør at det er en god idé å ha en strømportal, og at det ikke vil føre til skjult prissamarbeid, mens når en gjør det i dagligvaremarkedet, mener regjeringen at det vil føre til et prissamarbeid?
Representanten var inne på det selv. I dagligvaremarkedet er det få aktører – det blir kanskje enda færre hvis Coop skal kjøpe ICA på torsdag – i strømmarkedet er det flere aktører. Bare det i seg selv tilsier at det er mindre konkurranse. Også strukturen og konkurranseforholdene i dagligvaresektoren tilsier at det her ligger spesielt til rette for et stilltiende prissamarbeid. Det har konkurransemyndighetene faktisk tatt hensyn til. Stortinget er veldig opptatt av å lytte til hva konkurransemyndighetene sier i veldig mange saker, og jeg mener at også i denne saken bør vi lytte til konkurransemyndighetene, som sier veldig klart at med så få store kjeder, som deler så å si hele markedet mellom seg, og etableringskostnadene for nye aktører, som er relativt høye, vil dette faktisk vil være et minus for forbrukerne og ikke et pluss.
Matvarekjedene har enorm makt og enorme ressurser, og de er få. De følger med på hverandres priser. Men i argumentasjonen fra regjeringspartiene her er det nærmest sånn at en dagligvareportal vil gjøre at Coop nå vil få vite hva baconosten koster hos REMA 1000. Da er mitt spørsmål ganske enkelt: Tror eller tror ikke statsråden at f.eks. Coop i dag har full oversikt over hva varene koster på REMA?
Jeg tror nok at de har ganske god oversikt over hvilke priser de enkelte kjedene har. Men det dette spørsmålet handler om, er hva etablering av en dagligvareportal koster, og hva denne kostnaden vil utgjøre for forbrukerne. Vi er enige om at det kan være fornuftig at forbrukerne får – og trenger – opplysning om pris, men det jeg likevel vil ønske å poengtere, som også flere har tatt til orde for, deriblant konkurransemyndighetene, er at her er det en kostnad, en kostnad som en ikke kjenner, og en kostnad som vi er redd for kommer til å bli pålagt forbrukerne. Da er det altså ikke et pluss for forbrukerne med en dagligvareportal, snarere tvert imot.
Jeg må si jeg reagerer på forsøket på bortforklaring fra statsråden. Det kan indikere at statsråden mener at god oversikt over strømpriser bidrar til høyere strømpris, og at oversikt over hva bankene tar i rente, bidrar til at det blir høyere rente. Det er selvfølgelig med respekt å melde bare tull. Det hadde vært mer renhårig om statsråden heller sa at det ikke er et prioritert område for denne regjeringen å styrke forbrukernes rettigheter når det gjelder å gjøre trygge valg når de kjøper mat. Jeg reagerer også på at statsråden ikke svarer på spørsmålet som hun blir utfordret på av Knut Storberget, nemlig: Hva konkret gjør statsråden for å styrke forbrukernes rettigheter og sikre at de kan ta trygge og bevisste valg når de kjøper mat?
Presidenten vil bemerke at begrep som «tull» neppe bidrar til å bedre debatten i Stortinget.
Ifølge konkurransemyndighetene er strukturen og konkurranseforholdene i dagligvaresektoren – det sies ganske klart og tydelig – slik at denne sektoren skiller seg fra andre sektorer, deriblant både finansielle tjenester, tannhelsetjenester og strøm. Denne regjeringen er opptatt av å sikre forbrukerne god informasjon og at de har den forbrukermakten som en forbruker skal ha. Jeg registrerer også at når det gjelder Forbrukerrådets rapport som forelå sommeren 2013, sa heller ikke den forrige regjeringen noe om at de skulle komme tilbake igjen til dette med en gang og skulle jobbe med dette, så det var kanskje ikke en prioritert oppgave så raskt for den forrige regjeringen heller. I Forbrukerrådets rapport ble det lagt opp til en utviklingsfase på to–tre år, og at vi trenger mer informasjon før vi får på plass en dagligvareportal. Jeg ønsker at forbrukerne skal ha den makten de skal ha, med ønske om mer informasjon, som sikrer forbrukerne.
Det er litt vanskelig å skjønne hva statsråd Horne mener. På den ene siden sier hun at man ikke ønsker en portal, fordi det kan skape høyere priser for forbrukerne. På den andre siden sier statsråd Horne at man nå skal utrede mer for å finne ut om man vil dette. Når man da også bruker sammenligninger med strømpriser og finansielle tjenester, blir mitt spørsmål til statsråd Horne: Mener statsråd Horne at de portalene som nå er opprettet for strøm og finansielle tjenester, skaper høyere priser?
Jeg er veldig glad for at vi har fått på plass de portalene vi har i dag. De portalene vi har, vil også medføre at forbrukerne har en større forbrukermakt enn det de har hatt før. Det er det tverrpolitisk enighet i Stortinget om at de skal ha. Jeg er også veldig glad for at regjeringen har utvidet de portalene vi har. Så er det sånn at jeg må forholde meg til et flertall her i Stortinget, og derfor har jeg sagt at hvis Stortinget vedtar at vi skal få på plass en dagligvareportal, ønsker jeg også å komme tilbake igjen til Stortinget og forklare hvordan tidsaspektet skal være. For vi trenger mer informasjon. Også Forbrukerrådets rapport i 2013 sa at vi må se på utviklingskostnadene ved dette. Det jeg er bekymret for, er de tekniske løsningene og den kostnaden en slik dagligvareportal vil medføre for forbrukeren. Det er da forbrukeren vil få høyere priser, og det vil veie motsatt av det å få informasjon om pris.
Replikkordskiftet er omme.
Innstillingen fra næringskomiteen omhandler to forslag, som begge handler om trygghet for forbrukeren på det matpolitiske området. Jeg vil kommentere forslaget om opprinnelsesmerking, som er mitt ansvar. Jeg gjør oppmerksom på at mitt innlegg om opprinnelsesmerking på bearbeidede kjøttprodukter og meieriprodukter er utformet i samråd med helse- og omsorgsministeren, som har ansvar for de generelle merkebestemmelsene for mat. Forbrukerne skal være sikret god informasjon om matens opprinnelse. Utformingen av norsk regelverk på dette området følger av EUs matinformasjonsforordning. De nye reglene for merking av mat, som ble gjeldende i norsk rett fra desember 2014, innebærer en ytterligere styrking av prinsippene for å sikre et høyt nivå for beskyttelse av forbrukernes helse og interesser. Jeg er opptatt av god opprinnelsesmerking, og jeg vil følge opp Stortingets vedtak og se nærmere på hvilke muligheter vi har for å styrke kravene ytterligere i Norge. Jeg vil også sørge for at Mattilsynet legger Stortingets ønske om opprinnelsesmerking av kjøtt og melk som ingrediens i bearbeidede produkter til grunn i sine innspill til regelverksutviklingen i EU. Jeg mener det er viktig å finne et balansepunkt mellom forbrukernes behov for informasjon og kostnadene merkingen innebærer for næringen og tilsynsmyndighetene. Nasjonale tilleggskrav vil også kunne være fordyrende for norskproduserte varer sammenlignet med varer produsert i andre EØS-stater. Alle krav om merking har et kostnadselement i seg for næringsutøveren, og strengere krav i Norge enn i andre land vil kunne være konkurransevridende. Vi hadde en diskusjon tidligere som omhandlet konkurransesituasjonen i meierimarkedet, og det ble fra Stortingets talerstol fra mange uttrykt bekymring for det allerede i dag, uten at vi har en sånn type regelverk. Som nevnt i skriftlig svar til komiteen, antar vi at matinformasjonsforordningen gir svært begrensede muligheter til å stille nasjonale tilleggskrav om opprinnelsesmerking. Utgangspunktet er at EØS-avtalen forplikter oss til å følge EUs regelverk om matinformasjon, inkludert reglene om opprinnelsesmerking. Foreløpig har ikke EU kommet med regler som krever opprinnelsesmerking av bearbeidede kjøttprodukter. EU-kommisjonen har utredet hvorvidt det er ønskelig med opprinnelsesmerking av kjøtt som ingrediens i bearbeidede kjøttprodukter, og konkluderte i en rapport fra desember 2013 med at ytterligere merking vil koste mye for næringen og vil medføre økte matpriser. Det framgår også av en forbrukerundersøkelse i EU at forbrukerens støtte for mer opprinnelsesmerking faller drastisk dersom dette fører til økte matpriser. Kommisjonen har derfor ikke kommet med regler som setter krav til opprinnelsesmerking av denne typen produkter. Signalene fra EU er imidlertid ikke helt entydige på dette området. Europaparlamentet vedtok 11. februar i år en resolusjon hvor de anmodet kommisjonen om å følge opp med mer regelverk. En slik anmodning er imidlertid ikke bindende, og det vil vise seg om kommisjonen vil følge anmodningen. Vi vil selvfølgelig følge EU tett på dette området. Når det gjelder opprinnelsesmerking av melk som ingrediens i meieriprodukter, avventes det en rapport fra EU-kommisjonen om dette. Vi følger nøye med på utviklingen i EU også på dette.
Det blir replikkordskifte.
Det ligger an til at regjeringa går på en smell i Stortinget i dag på kanskje et av de viktigste forbrukerområdene, hvor et klart og tydelig stortingsflertall, slik det nå avtegner seg, ønsker seg både portal og merking. Jeg legger merke til at statsråden sier man selvfølgelig skal følge opp de vedtak som fattes av EU, der man skal følge opp, og det er bra. Men når det gjelder spørsmålet om merking, skal man altså, for å sitere statsråden i innlegget, «se nærmere på hvilke muligheter vi har». I det vedtaket som Stortinget er invitert til å fatte i dag, ber man «regjeringen sørge for å ta initiativ til bedre merkeordninger for mat, som også stiller krav til opprinnelsesmerking på bearbeidede kjøttprodukter og meieriprodukter». Vil statsråden følge opp dette vedtaket om det får flertall i salen i dag utover det å «se nærmere på hvilke muligheter vi har»?
Merkeregelverket i EU er gitt i en forordning. Forordninger skal etter EØS-retten gjennomføres i norsk rett som de er. Nasjonalstaten har derfor lite rom for individuelle løsninger. Så det vi eventuelt skal gjøre her, må – og det regner jeg med at representanten Storberget er enig i – være i tråd med det EØS-regelverket som Norge har forpliktet seg til å følge. Denne regjeringen tenker også på det å ha en sosial profil når det gjelder matpriser. Går man inn og ser på SIFOs undersøkelser, viser de at er man førskolelærer og enslig forsørger for to barn, bruker man i dag over 25 pst. av lønnen på mat. Det å støtte forslag som kan innebære økte matpriser, som vi mener at begge de forslagene som er til behandling i dag, vil innebære, mener vi er å gå i gal retning.
Statsråden representerer et parti som til stadighet har sagt at det er for økt konkurranse, noe statsråden ved flere anledninger også har gitt uttrykk for. Utredninger, gjennom både Matkjedeutvalget og Dagligvarelovutvalget, har påpekt at konkurransen i dagligvaremarkedet er svak. De har også påpekt en del virkemidler som kan bedre situasjonen, bl.a. lov om god handelsskikk, som statsråden hadde ansvar for, og også dette med en dagligvareportal. Regjeringspartiene stemte for noen uker siden imot lov om god handelsskikk, og nå stemmer de også imot en dagligvareportal. Hva er årsaken til at statsråden/regjeringen ikke ønsker å levere på det å bedre konkurransesituasjonen?
Nå brukte vi mye tid i den forrige debatten på å si at vi kommer tilbake på et senere tidspunkt med forslag til hvordan man kan bedre konkurransesituasjonen i dagligvaremarkedet. Det vil vi selvfølgelig gjøre. Så er vi opptatt av matpriser. Vi mener det er mange i Norge i dag som sliter med å få endene til å møtes, og derfor må vi som politikere fokusere på det. De to forslagene som er til behandling her, kan begge medføre økte matvareutgifter for vanlige folk. Hvis man ser på dem som er å regne som lavtlønte i Norge, viser Arbeids- og sosialdepartementets tall fra 2011 at 350 000 nordmenn er i den kategorien. Derfor mener vi at uten videre å vedta noe som kan ha store kostnadsimplikasjoner som gjør at maten for vanlige folk blir dyrere, er noe vi ikke ønsker å være med på. Men vi vil følge opp de forslagene som Stortinget vedtar – selvfølgelig.
Jeg så meg nødt til å ta opp det forhold at når representanten Storberget utfordret statsråden konkret på om hun ville følge opp det vedtaket som det ser ut som Stortinget i dag kommer til å gjøre, så var altså svaret en sammenhengende argumentasjon om hvorfor dette er en dårlig idé å gjøre. Så jeg spør igjen: Vil statsråden ta initiativ til å bedre merkeordningene for mat, som også stiller krav til opprinnelsesmerking på bearbeidede kjøttprodukter og meieriprodukter, hvis Stortinget i dag vedtar dette?
Vi vil selvfølgelig følge opp dette, men hvis det betyr å bryte de avtalene som vi har inngått med EU, det lovverket som vi har implementert gjennom EU, så regner jeg med at det er flere i denne salen som vil ha en utfordring med det. Men vi vil selvfølgelig ta dette videre og se hvor mye vi kan gjøre innenfor det lovverket som vi er en del av. Så må jeg si at det er ganske forbløffende å høre representanten Pollestad, for i en tidligere sak her var han veldig opptatt av konkurransesituasjonen for meierisektoren, for næringsmiddelindustrien, og her er altså Senterpartiet med på et forslag som potensielt kan gjøre konkurransesituasjonen til norsk næringsmiddelindustri langt vanskeligere enn det den er i dag. Vi har allerede store utfordringer med å ha konkurransen i forhold til EU. Dette vil i hvert fall ikke bidra positivt hvis vi skal ha egne krav for norsk produksjon, og det vil selvfølgelig også være store utfordringer med hensyn til grensehandel. Økte priser i Norge vil føre til at flere reiser over.
Det er jo også bakgrunnen for at Senterpartiet i sitt alternative budsjett kuttet kraftig i de særavgiftene for næringsmiddelindustrien. Statsråd Horne kritiserte meg tidligere i dag for å være på en annen planet da jeg sa at det var lite handlekraft og mye snakkekraft i regjeringen. Så da lurer jeg på om landbruks- og matministeren kan si: Hvilke av tiltakene fra Matkjedeutvalget og Dagligvarelovutvalget har denne regjeringen fulgt opp, og hvilke forslag har kommet fra regjeringens side på bakgrunn av dette omfattende utredningsarbeidet?
Først må jeg bare si at jeg tror ikke at et kutt i de særavgiftene vil redde norsk næringsmiddelindustri hvis vår kostnadsvekst skal fortsette å gå i taket med egne særkrav, i motsetning til hvilke regler våre naboer har. Det er jo nettopp derfor det er så viktig at vi har det samme regelverket, at vi har det samme utgangspunktet for den konkurransen som vi skal være en del av. Når det gjelder oppfølgingen videre, så har vi hatt en runde på det tidligere i denne salen, der jeg har sagt at vi vil komme tilbake med en sak til Stortinget. Vi gjennomgår nå selvfølgelig dette i regjeringen og jobber sammen med Næringsdepartementet, sammen med Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet for å komme fram til hva våre anbefalinger til Stortinget vil være. Men dette er en sak som – som jeg også sa tidligere – er prioritert.
Det kan synes som om statsråden hopper bukk over det faktum at EU-parlamentet for bare nesten en måned siden fattet et vedtak hvor man ba kommisjonen om å tette nettopp det hullet som vi er opptatt av i denne saken. Parlamentet har oppdaget at dagens unntaksbestemmelser i EU-bestemmelsen er såpass vide at det er mange hull som bør tettes. Det er hele bakgrunnen for at vi ønsker dette vedtaket i Stortinget i dag – nemlig for å tette de hullene. Det har også EU-parlamentet oppdaget og bedt kommisjonen om å rette opp. Det hadde vært interessant om regjeringen ville være med i den prosessen – være med og utforme framtidens regelverk i EU og delta i den prosessen, i stedet for å stritte imot hele prosessen og bare tilbakevise med at dette blir dyrt og vanskelig og at man frykter høye priser.
I mitt innlegg pekte jeg nettopp på det vedtaket som ble fattet av EU-kommisjonen, så jeg hoppet ikke bukk over det i mitt innlegg. Jeg nevnte også at vi selvfølgelig vil delta videre når det gjelder EU, og prøve å påvirke den prosessen som pågår der. Men jeg tror vi alle sammen skal ta inn over oss at EUs næringsmiddelindustri også har store utfordringer. Vi vet at den situasjonen som er med Russland, har hatt store konsekvenser for mange innenfor næringsmiddelindustrien i EU. Mange har måttet finne andre markeder, mange har problemer med å finne andre markeder, og en er i en vanskelig situasjon. Så for både Norge og EU handler det om å finne en balansegang mellom kostnadsøkninger og hva forbrukerne reelt sett kan få – innenfor det som er ansvarlig. Jeg regner med at jeg har med meg alle i denne sal på at vi må finne den balansegangen på en fornuftig måte.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg må si at det er gledelig at det er et flertall i næringskomiteen som stiller seg bak vårt forslag om å sikre opprinnelsesmerking på mat og opprette en dagligvareportal. Norske forbrukere er i økende grad opptatt av hvor maten kommer fra, og den skal også være trygg. Både mattrygghet og dyrevelferd står høyt i forbrukernes bevissthet. Vi har i media sett en rekke oppslag om utfordringer i matproduksjonen i andre land, bl.a. knyttet til antibiotikabruk. Antibiotikaresistens er nå i ferd med å bli en alvorlig trussel mot folkehelsen. I EUs nye matinformasjonsordning, som det ble vist til her i debatten, vil det bli obligatorisk å merke flere matvarer med opprinnelsessted – og det er bra. Men det som er bekymringsfullt her, er at det ikke er krav om å merke bearbeidete kjøttvarer og meieriprodukter. Derfor mener vi at det må tas et initiativ her. Hele 70 pst. av de spurte i en undersøkelse som Norstat utførte for Forbrukerrådet, mener at det er veldig viktig eller ganske viktig med merking av opprinnelsesland på kjøtt og kjøttprodukter. Mange er opptatt av å bedre merkingen for å gjøre det lettere å unngå varer som det kan være mindre trygt å spise. Jeg ser det som viktig at det blir opprettet en dagligvareportal for å sikre informasjon til forbrukerne, i tråd med anbefalingene fra Matkjedeutvalget. Målet med en sånn informasjonsløsning er å legge til rette for at den enkelte forbruker skal gjøre bedre valg, og den skal bidra til å skjerpe konkurransen i markedet. Det er viktig med åpenhet, både for å sikre mattrygghet og for å styrke en bærekraftig og etisk forsvarlig matproduksjon. Det vil også virke helsefremmende. Vi mener at det er uheldig at innholdsdeklarasjoner i dag framstår som ufullstendige, og at de er vanskelige både å lese og å forstå for forbrukeren. Dette kan også være med på å bidra til en økt markedsadgang for småskalaaktører som i dag ikke selger sine produkter til de store dagligvarekjedene. Derfor er det på tide – og nesten overmodent – at sånn informasjon gjøres tilgjengelig digitalt. Saken er godt utredet gjennom et bredt sammensatt matkjedeutvalg, og derfor undrer det meg at regjeringspartiene ikke er med på å vise handlekraft gjennom å støtte dette forslaget.
Det har vært mye snakk om gode intensjoner i dag, og gode intensjoner beskrives jo gjerne på litt lødig vis, men da med ord som ikke er parlamentarisk gode – jeg tenker da på den noe folkelige beskrivelsen av veien til et visst sted, et sted mange er redde for å havne, noen av oss med god grunn. Uttrykket sier at veien dit er brolagt med gode intensjoner. Forslaget om dagligvareportal har gode intensjoner, men vil – slik det foreligger nå – føre oss på feil vei. Vi er alle enige om at god og tilgjengelig informasjon er avgjørende for at forbrukerne skal kunne gjøre opplyste valg. Når de aller fleste går rundt med mobilen i lomma og teknologien muliggjør rask distribusjon, blir det fort besnærende å tenke at en elektronisk portal med all tenkelig informasjon om alle dagligvarer utelukkende er av det gode. Men merking av dagligvarer er viktig. Det pågår mange gode prosesser rundt dette – ikke bare i Norge, men også i utlandet. Koordinert samarbeid over landegrensene ville i større grad gitt oss gode verktøy, i stedet for å bruke store summer på hjemlig nybrottsarbeid med svært usikkert utfall. Dagens forslag er svært omfattende – vi hører allerede i dag i debatten her i salen at det dyttes inn stadig nye ting før vi er kommet i gang – og vil påføre dagligvarebransjen titalls millioner kroner i kostnader for pålagt løpende rapportering. Staten vil også få en stor regning. De får en regning for å starte og drifte portalen. Det er så langt anslått årlige totale kostnader på 50–60 mill. kr, og det skal betales av noen. «Noen» er deg og meg. Vi skal ta den økte kostnaden med dyrere matvarer og økte offentlige utgifter. Det som gjør det enda mer betenkelig, er at når alle priser skal rapporteres i sanntid – alle priser skal rapporteres i sanntid – blir det svært enkelt for bransjen å tilpasse prisene til konkurrentene i nærområdet. Det øker risikoen for priskoordinering, og det er ikke nødvendigvis på laveste nivå. Kast et blikk opp på prisskiltene på bensinstasjonene: Det er få lokale forskjeller. Det er nok en grunn til at det ikke finnes en VG-børs over bensinpriser. Det er over 5 000 butikker i Norge. Hundrevis av varer prisjusteres hver eneste uke. I tillegg har butikkene kampanjer som «tre for to», lojalitetsprogrammer og medlemsfordeler. Det vil være en umulig oppgave å holde informasjonen oppdatert og riktig. Dermed blir denne portalen villedende – ikke veiledende. Opprinnelse, innholdsdeklarasjon og advarsel om farlig innhold er viktig informasjon for forbrukeren, og en ny ordning for merking er vedtatt og kommer i 2016 – nettopp for å gi forbrukeren god informasjon om varens innhold. Men det er ikke statens oppgave å fortelle forbrukerne hvor de kan kjøpe billigst melk. Faktum er at portalen i første omgang vil tjene dagligvarebransjen – ikke forbrukerne. Dette vil svekke – ikke skjerpe – konkurransen i dagligvaremarkedet, og resultatet blir dyrere mat.
Intensjonen med forslaget tror jeg faktisk er god – jeg vil tro på det. Når det gjelder prisportal og pris på dagligvarer, lurer jeg litt på hvor kunnskapen er hentet fra med tanke på at man mener at det blir billigere for forbrukeren. Jeg har gjort en rask undersøkelse, som sikkert flertallet – som går inn for en sånn portal – også har gjort. Man kunne snakket med NorgesGruppen, men jeg gikk litt lenger ned i systemet, til min kjøpmann, i en Meny-butikk som er ganske stor. Så kunne man spørre – som komiteen sikkert har gjort – f.eks.: Hvor mange butikker er bare Meny, som er en liten del av NorgesGruppen, men som har en stor andel? Det er 190 butikker. Hvor mange er kjedeeide? Cirka 150 er kjedeeide, og det er 40 kjøpmannseide. Så regner jeg med at Storberget m.fl. har undersøkt om prisene er like hos de kjøpmannseide og de kjedeeide. Nei, de er ikke det. Er prisene like blant de kjedeeide? Nei, de er ikke det. Er sortimentet likt blant de kjedeeide? Nei, det er ikke det. Det er tre forskjellige kategorier for et produkts sortiment. Det er fra ca. 2 000 varelinjer, altså produkter, i de minste dagligvarebutikkene til 20 000 i de største. Når man trekker parallellen til strøm, så er det ett produkt. Her er det snakk om 20 000 produkter i én butikk – i én og samme butikk. Og når bransjen sier – i hvert fall NorgesGruppen, Konkurransetilsynet og SIFO – at man ser for seg en kostnad for forbrukerne og butikkene på en halv milliard kroner, lurer jeg på hva intensjonen er. Det er heller ikke slik at man kan sitte og se i de kjedebutikkene i Oslo – som jeg regner med at komiteens flertall har sett på og undersøkt – eller på grossistnivå hva som er utsalgsprisen i den og den butikken i dag. Det kan man ikke, for det bestemmes lokalt. Når man trekker denne enkle parallellen til strømportal, skjønner jeg det ikke. Det sier seg jo selv at det må bli betydelig økte kostnader for forbrukeren. Det må bli det. Det er ikke ett strømprisprodukt – det er 20 000 varelinjer, produkter, i én og samme butikk. Det er én av de ca. 4 000 butikkene, i forhold til det tallet jeg har. Når Storberget sier at det er en stor dag for forbrukerne, er jeg jammen enig i det, men det er ikke med et positivt fortegn, for det blir dyrere varer hvis staten skal pålegge å gi en prisinformasjon som gjør det dyrere for forbrukeren. Da er jeg glad for at det er denne regjeringen som sitter – ikke den rød-grønne.
På vegne av saksordfører for Dokument 8:82 S for 2013–2014, Hege Haukeland Liadal, vil jeg takke komiteen for en veldig grei jobb. Det er i dag vanskelig for en forbruker å finne ut av de produktene en skal kjøpe, både når det gjelder priser, produktinformasjon, kvalitet og miljøvennlighet – eller om opprinnelsen, slik som forslagsstillerne sier. Når de fremmer forslaget om den dagligvareportalen som vi nå har diskutert opp og in mente, betyr det faktisk en lettere tilgang for forbrukerne til å få sjekket alt dette. En dagligvareportal vil gjøre det lettere å orientere seg i det store markedet som finnes, der en kan søke på og finne ut om en ønsker et produkt. Det mener også mange av de ledende dagligvarekjedene i Norge. De sier at det er en god idé, og at den informasjonen som etterspørres i en slik portal, har bransjen allerede tilgjengelig i dag. De ser hverandres priser og utvalg hver dag for å justere. Og hvis det er konkurransefremmende eller -hemmende, er det allerede i gang i dag. Men forbrukerne kan ikke kikke. De kan ikke se om det er noen konkurranse de kan være med på. Det er det vi ønsker skal skje. I Danmark er de kommet lenger. Der kan en som forbruker gå inn via en internettbasert informasjonskanal og sjekke. Det er særlig de unge som er opptatt av dette, og som bruker det mest. Sånn er det ofte med nye ting. Men det forteller at behovet er til stede, og at det er dette framtidas forbrukere ønsker. Det å ha tilstrekkelig og god kunnskap gir forbrukermakt. Det gjør det mulig å ta de rette valgene, og det er viktig å ha god og nødvendig informasjon for å kunne sammenligne. I dag er det et skjevt maktforhold, der det er dagligvarebransjens egne regler som gjelder. Det vil en portal kunne endre. Den skepsis vi har hørt her fra høyresida og fra Fremskrittspartiet, at dette betyr mer regler, at det vil være vanskelig, kan tilbakevises når vi ser hva Finansportalen eller Tannlegeportalen har gjort og lyktes med. Det neste er å etablere en ny portal. Statsråd Horne nevnte strømportal. Ja, dagligvareportal er det neste naturlige. Det er viktig å se dette i sammenheng med handlingsplanen om en giftfri hverdag, og at denne portalen også kan være et bidrag for at man skal unngå å kjøpe giftige varer. Felles nordisk samarbeid er viktig. Vi har et stort felles marked. Også på dette området vil jeg framheve at vi bør se på hva vi i fellesskap kan gjøre. Felles databaser, bruk av eksisterende teknologi og erfaring er viktig, noe også Høyre og Fremskrittspartiet sier i sin merknad. Men jeg etterlyser den handlingskraften som regjeringa skryter av. Er det handlingslammelse, bortforklaringer og svogerforskning som er grunnene til at de ikke ønsker en dagligvareportal, eller er det andre ting?
Denne saken handler om én ting, og det er at Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å gjøre det enklere for norske forbrukere å ta bevisste valg og handle trygg mat. Det handler videre om at regjeringspartiene i Stortinget, bestående av Høyre og Fremskrittspartiet, stritter imot og prøver å bortforklare sin motstand med at dette er vanskelig, at dette blir dyrt, og at dette nær sagt er umulig. Det er åpenbart at Fremskrittspartiet og Høyre, som ellers snakker i fine ord og vendinger om mer konkurranse, i denne saken står på feil side. Når norske forbrukere går i butikken, ønsker de å ha muligheten til å orientere seg og se hva slags opprinnelse den maten de kjøper, har. Det viser undersøkelser, og vi ser stadig eksempler i media på at folk reagerer når systemet svikter. Dette har man tatt sikte på å prøve å gjøre noe med i et nytt og bedre EU-regelverk, men det har mange åpenbare hull. Jeg synes det er merkelig at bearbeidet kjøtt, i det øyeblikket man tilsetter noe, salt eller tilsetningsstoffer, skal unntas fra regelverket om opprinnelsesmerking. Jeg synes det er merkelig at Høyre og Fremskrittspartiet slutter seg til det, og jeg vil nok en gang vise til at EU-parlamentet har oppdaget dette hullet og mener at det er en svakhet ved regelverket. De har bedt kommisjonen om å rette opp dette og styrke forbrukernes rettigheter. Jeg registrerer at landbruks- og matministeren sier at dette er noe man har oppfattet også i departementet og vil ta hensyn til i sitt videre arbeid, men jeg kunne ønske meg en noe mer proaktiv holdning til problematikken. Det er mange gode eksempler i Norge på aktører i bransjen som driver god forbrukerinformasjon, og som opplyser om opprinnelsen til produktene sine. På mitt eget hjemsted har Ytterøykylling gitt muligheten til at man kan gå inn og se bilder av gården til den enkelte bonden. I går besøkte jeg Brattlia Økogård, hvor det i hvert fall ikke er noen tvil om opprinnelsesmerking, og jeg tror disse produsentene vil være dem som vinner i konkurransen om forbrukernes oppmerksomhet i framtiden. Når jeg hører retorikken fra Fremskrittspartiets og Høyres representanter i denne sal, må jeg utfordre de to statsrådene som er til stede, på om den retorikken hvor det bare pekes på hvor vondt og vanskelig og dyrt dette er, betyr at saken skal treneres. Representanten Morten Stordalen avsluttet sitt innlegg med å si at han er glad at det ikke er de rød-grønne, men Høyre og Fremskrittspartiet som har makten. Betyr det at de skal stoppe hele prosessen?
Dette har i sannhet vært en underlig debatt, og den viser at vi har to vidt forskjellige syn på hvordan man fremmer effektiv konkurranse. Det er, som en tidligere taler sa, mange kanaler i dag som gir informasjon. De gir helt sikkert nyttig informasjon for dem det gjelder, men her snakker vi om en statlig opprettet kanal – en portal. Når man sammenligner prisportaler for strøm og renter med en portal for dagligvarer, må jeg si at man umulig kan forstå hvor mye mer komplekst dagligvaremarkedet er. Når det gjelder strømprisportalen eller Finansportalen, har vi den situasjonen at det er mange aktører om et produkt som er rimelig homogent. På dagligvaresiden har vi det stikk motsatte, der har vi tre–fire aktører om produkter som er svært heterogene, som skiller seg ut på veldig mange områder, og en prisportal er så utrolig mye mer komplisert å bygge for den. Jeg må si at det at man etterlyser handlekraft og hopper på et forslag som man ikke aner kostnadene av, finner jeg nesten bemerkelsesverdig. Dette med produktinformasjon må skje i et internasjonalt samarbeid, for ellers er vi fryktelig lett på et rent proteksjonistisk spor. Produktinformasjon er jo noe produsentene er pålagt i dag, og det kan være et godt salgsargument. Men jeg tør påstå at når det gjelder disse portalene, vil de små produsentene bli skadelidende fordi de ikke har verktøyene for å kunne følge med i utviklingen – det vil begunstige de store – og de små har vi altfor få av allerede. Jeg kan godt gjenta at intensjonene er gode. Men det er slik, som også Eidem Løvaas var inne på, at veien til et visst sted faktisk var brolagt med gode intensjoner. Jeg vil gjenta at det at et stortingsflertall hopper på at her skal vi bygge opp noe uten å ha oversikt over kostnadene, uten å ha oversikt over konsekvensene, og på tross av Konkurransetilsynets tilråding, som er at de advarer mot dette – Konkurransetilsynet er faktisk vårt fagorgan for hvordan man bygger konkurranse – finner jeg ganske bemerkelsesverdig. Og det er i hvert fall et veldig godt argument til næringsministeren om at vi trenger et uavhengig organ til å vurdere Konkurransetilsynets avgjørelser. Her viser Stortinget at man egentlig ikke helt skjønner utfordringen.
Debatten er interessant, og argumentene endrer seg gjennom debatten. I sitt forrige innlegg var representanten Gundersen opptatt av at det var for komplisert å lage en portal for dagligvarer. Nå er det andre argumenter som gjelder. Når representanten Morten Stordalen begrunner sitt standpunkt med at han har besøkt opptil flere butikker for å sjekke hvordan dette henger sammen, synes jeg vi skal lytte, for det hender jo at Forbrukerrådet og andre offentlige instanser faktisk har like god kjennskap til de forskjellige problemstillingene som her blir presentert, som man får gjennom et lite besøk på nærbutikken. Men det var representanten Kårstein Eidem Løvaas’ innlegg som fikk meg til å ta ordet, for Eidem Løvaas uttrykte en betydelig bekymring for forbrukernes merkostnader ved å opprette en sånn dagligvareportal. Jeg vil utfordre Eidem Løvaas til å svare på hvor hen han var da plastposeavgiften ble innført. Den vil vel påtvinge forbrukerne betydelig mer kostnader enn det han antyder at en sånn dagligvareportal vil koste. Så hvor var Eidem Løvaas da plastposeavgiften ble innført, og hvilken omsorg viste han for forbrukerne da?
Debatten nærmer seg slutten. Det er noen av oss – og ganske alvorlig nok tydeligvis et stortingsflertall – som har en noe annen oppfatning enn det regjeringspartiene nå ganske så aggressivt og polemisk går til kamp mot. Det syns jeg man skal ha respekt for. Jeg var litt nysgjerrig da statsråd Listhaug i fjor sommer med brask og bram gikk ut og fortalte oss at avokadoen hun hadde sett i butikken, var for dyr. Jeg skal ikke gå inn på om avokadoen er for dyr, men jeg hadde faktisk forventninger til regjeringa når den gikk ut så pass mot dagligvarekjedene og sterkt poengterte behovet for mer konkurranse. Man tok også en tur til London for å se på hva slags virkemidler man har i England, for å kunne gjøre noe på dette området. Jeg hadde forventet at denne debatten hadde avklart i større grad enn bare å være ren polemikk mot vårt forslag, som antakelig får flertall, og at man faktisk la alternative tiltak på bordet. Man har liksom føyset av det som har vært utredet over mange år i Norge og de forslagene som har kommet – enten det er lov om god handelsskikk, matmerking eller matvareportal – og bare lagt det til side. Jeg har i løpet av de siste månedene vært nysgjerrig på om man virkelig ville bruke det credo som man har, at det er en regjering med handlekraft. Man er inne i sitt andre år, man har mange utredninger, og så langt på matsektoren har vi ikke sett noen ting. Det syns jeg er rart. Det syns jeg gir regjeringa en viss bevisbyrde utover det som har vært framvist her i salen mot de forslagene som faktisk ligger på bordet. Jeg må igjen også få bemerke at hvis det er slik – og det er det med stor sannsynlighet – at et stortingsflertall så klart vedtar det som ligger på bordene våre i dag, må det bli en annen oppfølging av det enn bare å se på om dette kan være mulig. En mindretallsregjering ville leve svært farlig om den skulle begi seg inn på de betraktninger som representanten Gunnar Gundersen gir uttrykk for i sitt siste innlegg, om at det også her, blant Stortingets flertall, er akkurat sånn som han sier om befolkningen, at det er noe de ikke helt skjønner, for å sitere Gunnar Gundersen. Det er en farlig strategi. En mindretallsregjering lever ikke lenge hvis den begynner å operere etter de levereglene. De vedtak som ligger på bordet – om de får flertall – fordrer at regjeringa faktisk må snu seg ganske fort. Det er tidsfrister i disse vedtakene, og jeg mener at man har et godt grunnlag, bl.a. gjennom de utredninger man har fått, men også gjennom det arbeidet som Forbrukerrådet har gjort, til å iverksette det som er Stortingets vilje. Det er regjeringas plikt.
Debatten nærmer seg slutten, og jeg har lyst til å knytte noen kommentarer til noe av det som er sagt. Forslagsstilleren, representanten Farstad fra Venstre, vet jo hva portalen skal være, han vet hvordan den skal lages, og han vet når den skal lanseres, men så hører vi i debatten at man allerede begynner å dytte inn flere elementer i den – noe som kanskje illustrerer litt av utfordringen med dette. Som han sa: Hadde det ikke vært fint om det f.eks. fantes en app som kunne fortelle om allergener i mat. Det finnes det massevis av, så det er allerede mye tilgjengelig informasjon. Arbeiderpartiets representant Storberget var inne på at han trodde at evangeliet til Høyre var fri konkurranse, og han syntes det var rart når vi ønsket å gå imot dette. Slik vi ser det, vil dette svekke konkurransen, ikke skjerpe konkurransen. Jeg tror det heller er Arbeiderpartiets evangelium som råder her, nemlig pålegg, rapportering og kontroll. Senterpartiets representant Pollestad sa at han håper denne portalen blir en portal for innhold og ikke for pris. Da tror jeg kanskje man undervurderer folks valgmønstre og handlemønstre. Jeg tror ikke nødvendigvis folk reiser i store mengder til Sverige fordi innholdet i matvarene der er bedre enn innholdet i matvarene i butikkene på den norske siden av grensen. Så plastposeavgiften og representanten Aasrud. For det første er det en god del butikker som har valgt å by på plastposen, men for det andre er det en ganske stor forskjell – og jeg vurderte om jeg skulle kommentere det i det hele tatt: Plastposen kan man velge bort, mat må man ha. Arbeiderpartiet og Senterpartiet har gjennom flere representanter understreket at en portal er en portal. Jeg får litt tanker om reklamen «Samma det vel. Gulost er gulost!» Det er jo ikke det. Denne portalen er helt annerledes. Rapporteringen er annerledes, markedene er annerledes, strukturen av leverandører er annerledes, kommunikasjonen ut til forbrukerne er annerledes, og forbrukeratferden er annerledes. For å ta frem Sverige igjen: Man drar ikke til Sverige for å åpne en konto eller for å kjøpe strøm. Så introduseres vi plutselig fra Senterpartiet for kvalitet som en parameter i portalen. Er det da sånn at myndighetene skal begynne å gi karakterer til de ulike dagligvarene? Det hadde det vært interessant å høre litt mer om. Det dyttes altså mer og mer inn i denne portalen. Og som jeg sa i sted: Miljøpartiet De Grønne fikk jeg inntrykk av hadde lyst til å ta med alt fra den aller minste butikken og produsenten helt opp til de store kjedene. Det høres ut som, hvis vi går videre med dette, at vi er i ferd med å skape en portal som blir en dagligvareportal, men som har så mye innhold at det blir en liten monsterportal.
Det er altså slik at regjeringen vil følge opp de vedtak som er fattet i denne salen, og det er heller ikke slik at vi vil trenere dem. Når det gjelder EU, så handler det om å være med på de prosessene som går der, og hele tiden prøve å ligge så mye som mulig i forkant av dem, og det er jo noe som denne regjeringen virkelig har tatt tak i etter at vi kom til makten. Så er det viktig for oss å understreke de utfordringene som vi har diskutert her i dag. Det er ofte slik at noen gode intensjoner kan slå andre gode intensjoner i hjel, og jeg har vært inne på flere ting; det første er konkurransesituasjonen i næringsmiddelindustrien. Dersom vi skulle få lov til å utvikle eget regelverk, og vi valgte å gjøre det, så ville vi altså ha satt norsk næringsmiddelindustri i en svært vanskelig situasjon når det gjelder konkurransen mot utlandet, både på grunn av særregler og på grunn av grensehandel. Alle tiltak vi vedtar som øker kostnadene, som øker prisene, gir jo selvfølgelig en større villighet til å reise over grensene og handle, og vi vet at det var over 13 mrd. kr som ble brukt i Sverige siste år. Det andre er at sterk økning av matvareprisene er usosialt. Det er kanskje litt lett å glemme hvordan det er å være lavtlønnet når vi er her i salen – alle som er her i salen, tjener forholdsvis godt – men mange sliter med å få endene til å møtes, og mange opplever at matvareprisene er noe av det som gjør at de har en vanskelig økonomisk hverdag. Og da mener jeg at vi også plikter å ha et øye og et hjerte for dem i den politikken vi fører. Når det gjelder avokado-debatten som man var inne på her, mener jeg at den diskusjonen som startet etter ferien, var veldig bra, for den satte konkurransesituasjonen i dagligvaremarkedet på agendaen, og det har også ført til at en vedvarende har hatt en sterk konkurranse på pris. Det har vi også sett i månedene som etterfulgte den debatten. Så vil denne regjeringen komme tilbake til spørsmålet om lov om god handelsskikk. Vi vil også komme tilbake til spørsmålet om hvilke andre grep som kan gjøres for å bedre konkurransen i dagligvaremarkedet, men det trenger vi noe mer tid på å få lov til å gjøre, og det hadde vi også en egen diskusjon om.
Rigmor Aasrud var en liten visitt innom noe jeg skulle ha sagt: Hun var imponert over at Stordalen hadde besøkt sin nærbutikk, hvilket jeg ikke hadde gjort, men jeg hadde ringt NorgesGruppen, og jeg hadde ringt denne butikken. Det er tydeligvis feil at en stortingsrepresentant skaffer seg informasjon og kunnskap. Det er spesielt. Representanten Arild Grande lurte på om Høyre og Fremskrittspartiet ville trenere – at de ikke ville ha en slik portal. Nei, men vi er opptatt av konkurranse for å få best mulig pris for kunden, best mulig kvalitet, og det får man ikke når bransjen selv sier at det kommer til å bli atskillig dyrere også for kunden. Derfor synes vi en prisportal er feil å innføre. Produktinformasjon er lett tilgjengelig hos grossistene i dag, det er noe annet, som man bør kunne se på, men en prisportal er ikke mulig uten å innføre kostbare systemer der noen skal sende prisene inn til en portal ukentlig eller hver dag, noe som det er snakket om vil være veldig kostnadskrevende. Man anslår at kostnaden kan være ca. en halv milliard kroner totalt sett, som man lemper over på bransjen, noe som igjen går ut over kunden. Jeg får bare repetere det jeg sa tidligere i dag. I dag er en stor dag, ble det sagt. Jeg synes det er en litt trist dag, da kundene skal få økte kostnader. I dag står Høyre og Fremskrittspartiet sammen med forbrukeren fordi vi ønsker en lavest mulig pris og best mulig kvalitet. Det er det det handler om. Konkurranse er det for så vidt allerede også i dag mellom butikkene, internt i kjedene også – internt i de samme butikkjedene – uansett hvilket navn de har. Jeg tror vi kan gjøre mye annet som bidrar til bedre konkurranse, enn å innføre en statlig prisportal som lemper kostnadene over på kunden.
Jeg tar ordet for å gi uttrykk for et ønske om litt mer respekt for det som ser ut til å bli et flertallsvedtak i dag. Vi har hatt en lang debatt. Det er brukt uttrykk som «månelanding», det er sagt at det er de fattige som må betale prisen, og det er brukt uttrykk som at stortingsflertallet her slenger seg på et forslag. Det blir sagt at kjedene ikke vil ha det, men samtidig blir det hevdet at kjedene vil nyte godt av dette fordi det kan legge til rette for et prissamarbeid. La meg slå fast: Jeg tror at de partiene som står bak dette – i Senterpartiet har vi drøftet dette og tenkt oss godt om – har sett det slik at dette vil være en fordel for forbrukerne. Men det er jo slik – og det kan en jo merke seg for kommende saker som måtte komme fra representantforslag – at det er mulig å kreve høring hvis en mener at en sak skal være bedre belyst enn det som en tydeligvis mener at denne er. Det er slik at statsrådene kan gi grundigere og mer utfyllende svar til komiteen om de forslagene som framsettes. For vi må kunne forholde oss til at det beslutningsgrunnlaget vi har, og som også departementet bidrar til, er det beste tilgjengelige beslutningsgrunnlaget som finnes. Så nå forventer jeg at vedtaket, når det blir gjort, blir fulgt opp med den største iver, at en får dette på plass, og at en ikke ser seg blind på problemstillingene, slik en har gjort i debatten i dag, men søker å finne løsninger til beste for forbrukerne. Det tror jeg saken vil være tjent med. Og la meg gjøre det klart: Det er definitivt mer krevende å lande på månen enn det er å etablere en dagligvareportal.
Jeg har bare en kort merknad på slutten av debatten. Jeg inviterte Høyres og Fremskrittspartiets representanter til å si noe om man akter å gjennomføre denne saken og Stortingets vilje, eller om man vil trenere saken. Samtlige representanter fra de to partiene som har vært her oppe, har bare bekreftet min frykt for at denne saken blir trenert. Gunnar Gundersen har gjentatt hvor vanskelig og komplekst dette er. Kårstein Eidem Løvaas har sagt at det hemmer konkurransen. Morten Stordalen har sagt at det er nesten umulig og i hvert fall svært kostnadskrevende. Så det virker som at vi, til tross for alle gode intensjoner fra Sylvi Listhaug om at man ønsker å følge prosessen og vurdere tiltak, i hvert fall ikke får noen drahjelp fra Høyre og Fremskrittspartiet på Stortinget. Flere av representantene fra disse to partiene har fra denne talerstol i nesten rørende ordelag snakket om hvor opptatt de er av prisen for forbrukerne. Vi mener at en portal, en bedre oversikt og en bedre opprinnelsesmerking vil kunne bidra til økt konkurranse og til å presse prisene nedover. Det er kun to ting den siste tiden som har bidratt til frykt for økte priser i butikken. Det ene er plastposeavgiften til regjeringen, det andre er forslaget fra regjeringen om å åpne opp for søndagsåpne butikker, som hele bransjen har varslet også vil bidra til å presse opp prisene – for at man i det hele tatt skal klare å ivareta en lønnsomhet i dette. Hadde man vært ærlig og oppriktig engasjert i spørsmålet om å redusere prisen for forbrukerne, burde man kanskje sett nærmere på sin egen politikk og ikke forsøkt å trenere en sak som er uttrykt så sterkt fra Stortinget, når vi fatter det vedtaket som vi gjør. Helt til slutt: Norske forbrukere kan i hvert fall merke seg at Stortinget nå i dag vedtar at man ønsker bedre opprinnelsesmerking og en sånn portal, og i den grad det tar tid å få gjennomført dette, bør man henvende seg til regjeringspartiene og be om fortgang i det arbeidet for å følge opp Stortingets – og flertallet i befolkningens – vilje.
Til Arild Grandes informasjon står det vel på vg.no nå at REMA 1000 går inn for søndagsåpne butikker. Men jeg skal la den saken ligge. Det har blitt stilt spørsmål om regjeringen vil følge opp dette vedtaket som Stortinget vedtar i dag. La det være helt klart at regjeringen forholder seg til det flertallet som er i Stortinget, og vedtak fra Stortinget skal oppfylles så godt som mulig. Men det må likevel være mulig for både regjeringen og regjeringspartiene å uttrykke bekymring i forbindelse med et slikt vedtak som Stortinget gjør i dag. Som jeg også uttrykte i mitt innlegg, er et av hovedpunktene i saken at det er knyttet betydelig usikkerhet til nytteverdien for forbrukerne, til virkninger på samfunnet som helhet, men ikke minst også til den samlede kostnaden med dette vedtaket. I den utredningen som forelå fra Forbrukerrådet i 2013, var det estimert en utviklingskostnad – en engangskostnad – for det offentlige, for staten, på 7 mill. kr og en driftskostnad på 6 mill. kr i året – da er det skåret ned helt til et minimum. Når det gjelder kostnadene som en portal vil medføre for dagligvarebransjen, altså butikkjedene, er det foreløpig ikke gjort noen endelige beregninger, men departementet ga Forbrukerrådet beskjed om at det ble foretatt en samfunnsøkonomisk analyse av det tiltaket, og merutgiftene for kjedene ble i den forbindelse estimert til 480 mill. kr – ut fra kroneverdien i 2013. Så dette er en kostnad som vil komme på forbrukerne. Som jeg har sagt, anser jeg at den utredningen, den rapporten, som foreligger fra 2013, ikke gir tilstrekkelig grunnlag for å gå direkte i gang med det utviklingsprosjektet, og et av spørsmålene som reiser seg, er hvordan aktørene også kan pålegges en lovhjemlet plikt til å rapportere inn alle data som det her er snakk om. Jeg må derfor komme nærmere tilbake til Stortinget med hvordan dette konkret skal følges opp, og senest i budsjettproposisjonen til høsten.
På tampen av en lang debatt med to komiteer synes jeg det er naturlig som saksordfører å si at det som i alle fall Kristelig Folkeparti har hørt i denne saken, er at regjeringen ønsker å ta inn over seg det Stortinget kommer til å vedta i dag: et forslag om opprinnelsesmerking av bearbeidet mat og opprettelse av en dagligvareportal, og at dette skal skje senest i 2016. Det er altså slik at det er Venstre og Kristelig Folkeparti som skaper flertall i denne saken, sammen med Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV. Det er et ansvar som Venstre og Kristelig Folkeparti påtar seg: å være utålmodige overfor dagens regjering og se til at Stortingets vedtak i dag blir fulgt opp, slik at man klarer det tidsperspektivet som Stortinget har lagt på bordet. Så er det helt riktig, som statsråd Horne sier, at man i stortingssalen og i debatten skal kunne komme med bekymringer og med motargumenter. Men når dagen i dag er over og vedtaket er fattet, er det om å gjøre å levere. I statsbudsjettet for 2016 er det vel sent å komme tilbake til Stortinget med denne saken. Jeg vil anmode statsråd Horne om å komme tilbake i revidert budsjett i mai. Det er en mye bedre dato.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 4 og 5.
Etter ønske fra komiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det er ikke en god dag eller en stor dag for norsk idrett når vi vet at det har startet en rettssak mot spillere fra både Follo og Asker om kampfiksing. Nå er ikke disse spillerne dømt, men det pågår i hvert fall en rettssak. Så rødt kort til kampfiksing er en klar melding fra Stortinget. Dette er de som bestemmer utfallet av kamper og hendelser i løpet av kampen. De vedder på utenkelige resultater med høye odds. De vinner masse penger fordi de vet hva som kommer til å skje. Vi som uskyldige idrettstilhengere, som leverer inn tippekupong, er de som er taperne. Er dette greit? Nei, det er det ikke. Dette må vi og vil vi til livs, vi i Stortinget. Kampfiksing er ødeleggende for idretten og er i tillegg tyveri fra de uskyldige spillerne. Dette må det slås hardt ned på, og det er noe vi er enige om alle sammen. Derfor er jeg glad for at denne regjeringen, med støtte fra hele Stortinget, tar tak i dette. For å styrke arbeidet mot kampfiksing og manipulering er det ifølge forslagsstillerne behov for en nasjonal enhet som kan bidra med kunnskap og overvåking, og som kan gjøre det enkelt å melde fra ved mistanker og henvendelser. Forslagsstillerne mener også at det bør kunne etableres et spleiselag mellom Norsk Tipping, Lotteritilsynet og myndighetene. Stortinget ber regjeringen om å opprette en nasjonal enhet mot kampfiksing og manipulering, og der leverer jo regjeringen. Det er satt ned en supergruppe for å jobbe med å ta kampfiksere i dette landet. Komiteen er også enig om at kampfiksing og manipulering er en alvorlig trussel for idretten, og mener at dette er det viktig å slå hardt ned på, som jeg har vært innom tidligere. Jeg vil så vise til et høringsnotat som vi har fått fra Idrettsforbundet vedrørende en sak vi har hatt tidligere om å oppheve lov om forbud mot profesjonell boksing. Der settes det fram påstander om at det er organisert kriminalitet, doping og kampfiksing innen profesjonell boksing. Det vises også til at det er velkjent fra media at doping og kampfiksing er nært tilknyttet miljøer som er forbundet med organisert kriminalitet. Er det ikke litt naivt av Idrettsforbundet kun å peke på boksing? Er det ikke å være veldig navlebeskuende når det eneste de nevner innenfor dette området, er profesjonell boksing? Disse opplysningene var ukjente for flertallet i komiteen, og vi synes det er merkelig at Idrettsforbundet ikke har kommet med disse opplysningene før, når vi ser en så klar sammenheng mellom doping, kampfiksing og kriminalitet. Når vi vet at det i hvert fall er doping og kampfiksing innen norsk idrett, betyr det at vi har en annen utfordring her. Kampfiksing og doping er også velkjent innenfor andre grener av norsk idrett. Komiteen er også glad for at Norge er et av de land som nylig har underskrevet Europarådets konvensjon som gjelder akkurat dette problemet. Det er en reell vilje til å gjøre noe med dette viktige området og bruke de kontrollmekanismene som finnes innen den organiserte idretten. Der har idretten en forpliktelse. Men vi bør ikke være naive, og vi bør heller ikke slå oss på brystet og tro at dette går veien uten at vi legger mye ned i det. Det er på tide å se kampfiksing for hva det virkelig er, nemlig tyveri, og behandle det deretter. Jeg mener kjeltringene må tas. Det er derfor viktig å følge med og gi rødt kort til kampfiksing. Det er nå, som sagt, opprettet en supergruppe som skal se på dette i samarbeid med Norges Fotballforbund, Norges idrettsforbund, Lotteritilsynet, Norsk Tipping og norsk travsport. Dette bør derfor være i trygge hender, og det er store forventninger – det er signalet fra Stortinget – til disse organisasjonene og denne supergruppen. Dette problemet må vi til livs, slik at det snart vil være en saga blott i Norge.
Kriminalitet i idretten er et økende problem internasjonalt. Derfor berører det også oss nasjonalt. Dagens rettssak minner oss dessverre på det. Da Stortinget hadde kampfiksing på dagsordenen den 8. mai i fjor, var mitt inntrykk at fenomenet ikke var særlig kjent, men at det ble omfattet med betydelig tverrpolitisk interesse. Norges idrettsforbund hadde på sitt fagseminar noen uker tidligere satt temaet kampfiksing på dagsordenen, og på det seminaret ble det delt kunnskap fra så vel internasjonal ekspertise som norske enkeltidrettsutøvere som hadde vært utsatt for fenomenet. På et seminar under VM i Falun i forrige uke var temaet på nytt på dagsordenen. Det er bra at temaet diskuteres, for det sier seg selv at det er totalt ødeleggende for idretten om medaljefordeling er avklart før ulike former for mesterskap starter, slik det hevdes skjedde i Asialekene for noen år siden. Kampfiksing er av flere betegnet som et større problem enn doping, og det var grunnen til min interpellasjon for ti måneder siden. Det var også grunnen til mitt spørsmål om statsråden kunne tenke seg å vurdere å opprette et uavhengig organ i Norge, sånn vi har opprettet et uavhengig organ for antidoping, og i sin tur bakgrunnen for det representantforslaget om en nasjonal enhet mot kampfiksing og manipulering som ble fremmet helt tilbake til 20. juni i 2014. I sin vurdering av vårt forslag bekreftet statsråden den 10. oktober i fjor at hun og regjeringen ønsker å følge opp Stoltenberg-regjeringens handlingsplan mot kampfiksing, og at hun på vegne av Norge har signert en konvensjon under Europarådets idrettsministerkonferanse. Det er bra. Et tiltak som foreslås i konvensjonen, er opprettelse av en nasjonal plattform. Statsråden orienterer i sitt svarbrev om at en sånn nasjonal plattform var til vurdering i Kulturdepartementet og forutsatt finansiert gjennom spillemidler til idrettsformål. Vi hadde trodd at det kanskje hadde skjedd noe i forbindelse med statsbudsjettet som ble lagt fram for 2015, men det skjedde ikke. I løpet av det halve året som har gått siden statsråden skrev sitt svarbrev den 10. oktober, har vi registrert følgende presseoppslag: «Hvitvasket pokergevinst i kampfiksingsaken» – Dagbladet 20. oktober. «Fotballagent skremt til taushet om kampfiksing» – NRK 21. oktober. «Åtte personer arrestert for å ha fikset storseier til Elfsborg» – Dagbladet 24. oktober. «Tapte kamper – vennene gamblet og vant» – Dagbladet 9. desember. «Matchfixing rammer hele Danmark», skriver Berlingske 25. januar, og viser til at både håndball og ishockey er involvert, at to danske badmintonspillere ble tilbudt penger for å fikse kamper, og at en tennisspiller ble tilbudt 30 000 kr for å tape et sett. Og den 10. februar i år skriver Nettavisen: «To fotballdommere pågrepet for kampfiksing» i Sverige. Så det skjer altså mye på området. Og Norge var lenge i forkant. Vi utarbeidet tidlig en handlingsplan. Sånn sett skulle jeg ønske at vi fortsatt kunne si at vi var i forkant, men Danmark leverte et lovforslag om å kriminalisere korrupsjon i sport den 26. januar i år, og hos oss har det altså ikke skjedd så mye. Derfor er det bra at statsråden nå gjennom VG varsler at hun skal orientere Stortinget om at hun setter i gang arbeid med å komme videre med en nasjonal plattform. Derfor vil jeg være positiv og utfordre statsråden på å fortelle hva hun har tenkt å gjøre, og gi svar på hva slags plattform det nå er hun setter i gang et arbeid med. Det må jo være noe helt annet enn det samarbeidsforumet som ble etablert av Lotteritilsynet tidlig i 2012, og som har hatt møter løpende, der både politi og andre offentlige myndigheter er med. Hvordan har man tenkt at man skal ta vare på enkeltutøverne i et sånt arbeid? Hvordan skal økonomien være – og ikke minst det prinsipielle ved å legge oppgavene til et tilsyn og ikke til et mer operativt organ, sånn vi er vant til gjennom at vi bruker direktorater og andre for å fremme aktivitet? Så jeg ser fram til statsrådens redegjørelse og vil vente med å ta opp mitt forslag til jeg har hørt hva statsråden sier i dag.
Dette er en sak vi samstemmig skulle ønske ikke var aktuell. Kampfiksing og manipulering er ord som åpenbart beskriver hendelser et samfunn som vårt ikke vil være assosiert med, og slettes ikke i forbindelse med alle de positive opplevelser, aktiviteter, det fellesskap og den positive deltakelse idretten står for på alle nivåer. Jeg har lyst til å takke saksordføreren for jobben som er gjort, godt arbeid, tydelig innlegg, og jeg stiller meg opp sammen med saksordføreren og holder oppe det røde kortet. Dette vil vi ikke ha! Men vi har erfart at det er nødvendig å jobbe med dette. Det dukker stadig opp historier der norsk idrett er involvert i utenlandsk pengespill, og i dag starter altså, som andre har nevnt, dessverre en omfattende rettssak knyttet til norsk fotball med kampfiksing som utgangspunkt. Dette må vi ta på alvor. Jeg er glad for at det synes å være full enighet om å ta ansvar for å forebygge og avdekke slik virksomhet. Absolutt nulltoleranse må flagges høyt, og det er derfor helt nødvendig at dette følges opp med handling og tiltak. Det er veldig bra at Norge var det første landet til å ratifisere konvensjonen fra Europarådet som i 2014 ble undertegnet av 15 land. Det viser en aktiv og offensiv holdning til utfordringene. Vi er også glade for at regjeringen har fulgt opp både med samarbeidsrådet og ikke minst ved å ha konkludert i spørsmålene om hvor en nasjonal enhet best kan etableres. Det blir spennende å følge etableringen av enheten med henblikk på å få på plass den rette kompetansen og å se hva dette vil avsløre av omfang og arten av utfordringer. Jeg ser at dette følges godt opp av statsråden, og er trygg på at en slik enhet også vil følges nøye i fortsettelsen. Jeg tror nok at vi også må arbeide med dette langs flere stier. Holdningsskapende arbeid både blant barn og unge og ikke minst i miljøer som kan være utsatt for muligheter og tilbud, vil være viktige bidrag. Mange deler av idretten har allerede tatt dette på alvor, og skal ha ros for det, og andre deler må komme med. Jeg håper og tror at det videre arbeidet i en nasjonal enhet også kan bidra til at storting og regjering får økt kunnskap, slik at vi på en god måte kan gjøre de nødvendige politiske grep for å få bukt med kampfiksing og manipulering i idretten. Da er vi med og holder opp det røde kortet.
Kristelig Folkeparti vil takke forslagsstillerne for å rette søkelyset mot en viktig og alvorlig sak. All manipulering i idrettskonkurranser, enten det er doping eller kampfiksing, innenfor alle idrettsgrener er uakseptabelt. Slikt er ødeleggende for idretten. Det er bra at Norge, som ett av 15 land, har underskrevet Europarådets konvensjon mot kampfiksing. Det er bra at Norge som første land har ratifisert den samme konvensjonen. Det er også bra at statsråden i sitt svarbrev til komiteen bekrefter at regjeringen har et stort internasjonalt og nasjonalt engasjement mot kampfiksing. Dagens debatt handler i stor grad om tempoet, om utålmodighet, for det haster å få på plass sterkere strukturer. Kristelig Folkeparti mener det må tas grep nå, og vi forutsetter at regjeringen tar signalet om vår store utålmodighet i dag. Kristelig Folkeparti vil votere for komiteens tilråding, med den forutsetning at regjeringen raskt etablerer sterke strukturer for kampen mot kampfiksing og manipulering, med understreking av at dette haster.
La meg først få takke forslagsstillerne for å ha fremmet dette representantforslaget. Senterpartiet deler forslagsstillernes og komiteens bekymring og utålmodighet og er enig i behovet for ytterligere å konkretisere oppfølginga av handlingsplanen mot kampfiksing med nye tiltak. Det er under ett år siden Stortinget sist debatterte kampfiksing i idretten, og dessverre viser de siste månedenes medieoppslag at temaet fortsatt er høyst aktuelt, både internasjonalt og her hjemme, ikke minst med tanke på den rettssaken som startet i dag. Det er også vist tidligere her til ferske avsløringer i Sverige der det opplyses at saken har forgreininger til andre land, og jeg tror det har gått opp for oss alle for alvor at kampfiksing og manipulasjon av resultater er et aktuelt problem også her til lands. Det er derfor tvingende nødvendig at vi politisk tar nødvendige grep for å demme opp for og avdekke denne formen for kriminalitet. Jeg synes det er bra at statsråden i dag har opprettet en egen gruppe som skal jobbe med dette, og jeg er spent på å få en redegjørelse om det og den videre oppfølginga av dette. De seinere åras avsløringer av kampfiksing i internasjonal idrett gir innblikk i en omfattende underverden. Som vi vet, ble sju personer i høst tiltalt for grov korrupsjon i forbindelse med en kampfiksingssak i norsk fotball. Uten å gå inn på en sak som startet i rettssystemet i dag, understreker dette at heller ikke norsk idrett er immun mot kriminelles forsøk på å infiltrere idretten. Som det er referert til i representantforslaget, anses kampfiksing nå for å være et problem på linje med doping og annen kriminalitet. Det kaster mørke skygger inn i norsk idrett og truer med å undergrave idrettens grunnverdier. Til nå er det særlig fotballen som har vært gjenstand for mistanker, men som flere har nevnt, er det ingen grunn til å tro annet enn at også andre idretter er utsatt. En annen alvorlig konsekvens dersom kampfiksing får fotfeste, vil være at den legale spillvirksomheten rammes, for hvem er det som er interessert i å satse penger på Norsk Tipping dersom kampene avgjøres gjennom avtalt spill og ikke gjennom ferdigheter? Konsekvensen vil da være at det ikke bare rammer toppklubbene; det vil også slå beina under finansiering av breddeidretten og finansiering av anlegg gjennom tippemidlene. Og vel så alvorlig som at kampfiksing rokker ved idrettens integritet og omdømme, er det forholdet at kampfiksing innebærer en omfattende svindelindustri der kriminelle har kastet sine øyne på idretten som en arena for å tjene penger og bedrive hvitvasking. Gjennom media får vi et bilde av hardkokte miljøer som lokker med store summer, og som truer med grove represalier. Dette er åpenbart ikke noe idretten kan håndtere på egen hånd, og sjøl om idretten gjør en god jobb gjennom skolering og holdningsskapende arbeid, er det dessverre slik at enkelte vil la seg friste. Sigmund Loland, professor i idrettsfilosofi ved Norges idrettshøgskole, beskrev det slik i en kronikk i Aftenbladet i fjor: «Kampfiksing er korrupsjon og juks satt i system.» I sum dreier dette seg om grov kriminalitet. Som det har vært understreket i den forrige debatten om kampfiksing, er det nødvendig å angripe ondet fra flere hold – én ting er å sørge for et tilstrekkelig lovverk og at spillselskaper som Norsk Tipping kontinuerlig overvåker spillerne. Det er i tillegg en utfordring for både idretten og ansvarlige myndigheter å holde seg oppdatert og overvåke situasjonen. Ikke minst er det en utfordring å sørge for at de som blir utsatt for press og alvorlige trusler – det være seg utøvere, dommere eller andre aktører – har et sted å henvende seg der en kan føle trygghet og få kompetente råd. En er jo avhengig av å få inn tips og få personer til å stå fram med sine mistanker. En lav terskel gjennom en egen enhet som kan bidra til systematisering av informasjon, kan være en nøkkel til å demme opp for kampfiksing og manipulasjon av resultater. Våren er i anmarsj, og om ikke mange uker kan de som er fotballinteressert, igjen glede seg over avspark for en ny sesong. Det påhviler nasjonale myndigheter et ansvar for å sørge for nødvendige tiltak, slik at norsk idrett ikke skal være et lett bytte for kriminelle, men at vi fortsatt kan glede oss over idrettsresultater basert på ferdigheter og ikke økonomisk vinning.
Forslaget om å etablere ei eiga eining mot kampfiksing og manipulering er eit godt og høveleg forslag, og det reiser ein viktig debatt om det eg vil kalle ei gift for idretten – forsøk på systematisk å manipulere eller bryte ned det som er kjernen i idretten, nemleg rettferdig konkurranse om å vere best. Eg trur, som fleire talarar har vore innom i debatten før, at vi må rekne med at dette kjem til å fortsetje å vere ei stor utfordring i idretten, for det er jo to grunnidear som særleg vert utfordra. Det eine er: Der det, sjølvsagt, er veldig mykje å vinne på å vere best, kan det liggje til rette for manipulering av forskjellig slag – i den eine enden doping, i den andre enden manipulering av resultat. Men ikkje minst der det er stor økonomisk vinning i form av spel på idrett, kan kampfiksing vere aktuelt og noko det er mykje å hente på. Og det vil fortsetje å vere der: Mange av oss likar å spele, og derfor vil det å systematisk jobbe mot det òg vere – som fleire talarar har vore innom – å jobbe for at idrettens kjerneverdiar skal bestå. Så SV kjem til å stemme for forslaget til Arbeidarpartiet som ligg i innstillinga, men eg vil leggje til at eg oppfattar at statsråden – og regjeringa – har eit engasjement på dette området. Eg òg ser måten ho har møtt dette på, som eg synest er ein måte som fortener ros herfra. Så vi trur at dette er eit spørsmål det går an å jobbe tverrpolitisk og breitt med vidare i Noreg, og vi har tru på at regjeringa og statsråden vil fortsetje å auke merksemda på dette. Sjølv om ikkje dette forslaget vert vedteke, ser vi fram til korleis det vil verte følgt opp når ein no har sett ned ei gruppe som skal jobbe med det.
Presidenten gjør oppmerksom på at forslaget ennå ikke er fremmet.
Idrett er en kilde til glede og overskudd både fysisk og psykisk, også når vi som tilskuere får kjenne idrettsglede. Det har ikke minst de siste ukene fra VM i Falun bekreftet. Den gode konkurransen hvor alle deltar på like vilkår, er vesentlig for å fremme sportsånd. Respekten for motstanderne og enighet om felles regler og verdier er viktig og god lærdom som både barn og voksne tar med seg på andre arenaer i livet. Kampfiksing hører overhodet ikke hjemme i dette, men er en trussel mot idrettens verdigrunnlag, integritet og omdømme, på lik linje med doping. Europarådet vedtok i juli i fjor en ny konvensjon om manipulering av idrettskonkurranser – kampfiksing. Formålet er å styrke mulighetene for å forebygge, oppdage, men også sanksjonere slik manipulering. Den nasjonale og internasjonale koordineringen mellom offentlige myndigheter, spillselskaper og idretten skal styrkes. Under det europeiske idrettsministermøtet i september i fjor signerte jeg den nye konvensjonen for Norge som ett av 15 land. Og 9. desember ble Norge det første landet som ratifiserte konvensjonen. Så hører det også med at konvensjonen foreløpig ikke har trådt i kraft. Å sikre god oppfølging av konvensjonen er en høy prioritet. Det er grunnen til at Kulturdepartementet og Europarådet skal arrangere et internasjonalt seminar i Norge 17.–18. mars. Der vil vi stille sentrale spørsmål i arbeidet mot kampfiksing: Hvordan skal vi koordinere arbeidet mellom offentlige myndigheter? Hvordan skal vi sikre en effektiv informasjonsutveksling mellom spillselskaper, idrettsorganisasjoner og offentlige myndigheter, både nasjonalt og internasjonalt? I konvensjonen heter det at alle parter skal etablere hver sin nasjonale plattform i arbeidet mot manipulering av idrettskonkurranser. Når vi nå skal etablere en nasjonal plattform i Norge, er det to sentrale hensyn som skal ivaretas. For det første må den ivareta det Norge har forpliktet seg til i konvensjonen. For det andre skal våre behov for styrket informasjonsutveksling og samordning mellom berørte parter i Norge ivaretas på en god måte. Kulturdepartementet har i denne saken hatt en tett og god dialog med våre samarbeidspartnere i det nasjonale samarbeidsforumet mot kampfiksing. I tillegg til Norsk Tipping og Lotteri- og stiftelsestilsynet er både Idrettsforbundet, Fotballforbundet, Kripos, Norsk Rikstoto og Travselskapet representert der. Vi har drøftet hvilke oppgaver som skal ivaretas, og hvilke kompetansekrav som skal stilles. Basert på disse drøftingene har Kulturdepartementet nå besluttet at en slik nasjonal plattform – eller enhet – i Norge skal etableres hos Lotteri- og stiftelsestilsynet. Lotteri- og stiftelsestilsynet er alt en viktig partner i det nasjonale samarbeidsforumet mot kampfiksing. Ved å plassere ansvaret nettopp der vil de kunne dra nytte av sin betydelige fagkompetanse på området og samtidig sikre en god kobling mellom arbeidet nasjonalt og – ikke minst – opp mot samarbeidspartnerne. Målrettede forebyggende tiltak mot manipulering av idrettskonkurranser forutsetter kunnskap om hvilke utfordringer vi står overfor. Den nasjonale plattformen skal bidra med gode trusselvurderinger som berørte parter kan bruke i deres forebyggende arbeid. Den skal også kunne komme med anbefalinger til konkrete kunnskapsbaserte tiltak. I tillegg skal den nasjonale plattformen gjennom informasjonsinnhenting, analyse og videreformidling av informasjon bidra til å avverge og også avdekke konkrete tilfeller av manipulering av idrettskonkurranser i Norge. Kulturdepartementet arbeider nå med å utforme de konkrete detaljene knyttet til etableringen av en nasjonal plattform. Dette gjør vi i nær dialog med Lotteri- og stiftelsestilsynet. For regjeringen er det viktig at Norge ivaretar arbeidet mot kampfiksing på en god og effektiv måte. Vi vil derfor sikre nødvendige økonomiske ressurser til dette arbeidet gjennom spillemidlene til idrettsformål. Det er min vurdering at den nasjonale plattformen vil ivareta de hensynene som ligger til grunn for representantforslaget. Gjennom et bredt samarbeid med styrket informasjons- og kunnskapsutvikling både nasjonalt og internasjonalt vil vi legge grunnlaget for mer målrettede tiltak, slik at alle parter kan ivareta sine oppgaver på en effektiv måte og stå sterkere rustet til å bekjempe kampfiksing. Jeg føler meg trygg på at det ikke er noen stor uenighet om det som er målet, og da er det også viktig at vi jobber sammen for å være sikre på at vi klarer å gjøre det som er mulig for å hindre at vi får en negativ utvikling i årene som kommer.
Det blir replikkordskifte.
Jeg takker statsråden for informasjonen om hva som skal være en nasjonal plattform. Men det er litt vanskelig for meg å finne ut hva som er forskjellen på det samarbeidsforumet som er etablert i dag, og det som er den nasjonale plattformen. Det er jo de samme aktørene som er der allerede. Formålet med plattformen er informasjonsutveksling og kompetansedeling, forumet ledes av Lotteritilsynet, så hvis statsråden kunne si noe mer om hva som er forskjellen på det som er dagens situasjon, og det som er det nye som nå foreslås. Og det andre som jeg vil bruke anledningen til å få statsråden til å si noe mer om, som jeg ikke hørte det ble sagt noen ting om i innlegget hennes: Hvordan tenker man å ivareta de utøverne som blir berørt av kampfiksing, som vil bli stående i en ganske spesiell situasjon inntil sakene er avklart?
For det første er det, som jeg sa, slik at denne nasjonale plattformen får veldig mange oppgaver. Det er behov for å ha noen som koordinerer det – selv om samarbeidsforumet kommer til å bestå, er det veldig viktig at man også får noen til å koordinere dette arbeidet. De skal innhente opplysninger som er relevante for bekjempelsen av manipulering av idrettskonkurranser, de skal analysere den mottatte informasjonen, og de skal også videreformidle aktuell informasjon til berørte organisasjoner, for å nevne noen av de mange oppgavene som denne nasjonale enheten må ivareta. Jeg ser for meg at det blir et sekretariat, at det kommer til å bli ansatt noen personer som får ansvaret for å koordinere og lede dette viktige arbeidet framover. Men så er det viktig i forhold til samarbeidsforumet – det er jo mange forskjellige enheter som har forskjellige oppgaver som de skal ivareta – å knytte dette opp mot den koordinerende rollen som den nasjonale enheten skal ha.
Jeg registrerte at statsråden ikke svarte på det om enkeltutøvere, men det kan hun få anledning til å svare på i forbindelse med dette spørsmålet. Men til finansieringen av et sånt organ: Dette er et samfunnsproblem, og jeg kunne gjerne tenke meg å høre statsrådens begrunnelse for at det kun er de spillemidlene som går til idrettsformål, som skal brukes til å dekke de kostnadene en sånn enhet har. Det er jo ikke idretten som er skyld i at disse problemene oppstår, det er helt andre grupper i samfunnet som sørger for at kampfiksing foregår. Så hvorfor er ikke dette et ansvar der man også tar av storsamfunnets penger, og ikke av idrettens andel av spillemidlene?
Kostnadene ved etablering av driften av en slik nasjonal enhet synes vi det er rimelig dekkes av spillemidlene til idrettsformål. Vi vet at når det gjelder antidoping, er det også kostnader som dekkes av spillemidlene i dag, selv om det er ulike andre samfunnsaktører som også har et ansvar for å være med på å følge opp når det er konkrete ting som blir avdekket. Jeg mener at arbeidet mot manipulering av idrettskonkurranser inngår som en viktig del av den statlige idrettspolitikken, og derfor mener jeg at det er naturlig at vi bruker spillemidler til å sikre de økonomiske rammene for en nasjonal plattform framover. Så har de ulike andre aktørene i dette forumet ansvar for å være med på å følge opp, og jeg la spesielt merke til at det ble sagt i innlegget fra Aasrud tidligere at det er noen andre land som allerede har fulgt opp med lovgivning. Det blir også gjort i Norge.
Det siste spørsmålet mitt til kulturministeren dreier seg om den innstillingen som er presentert her i dag, der regjeringspartiene angriper Norges idrettsforbund for å ha meninger om kampfiksing knyttet til boksing. Da er mitt spørsmål til idrettsministeren: Er idrettsministeren enig i det angrepet, og hvordan vil man nå sørge for at den uorganiserte idretten, altså den idretten som ikke er en del av Norges idrettsforbund, som f.eks. proffboksing ikke er, undergis de samme regler og det samme forebyggende arbeid og den samme finansieringsbiten som det vi ser i det forslaget som statsråden her refererer til?
Kampfiksing er blitt et økende problem i internasjonal idrett – vi har sett en økning de siste årene – og de fleste kjente tilfellene knytter seg til fotball. Men så er det også registrert en del saker innenfor andre typer idretter, både individuelle idretter og lagidretter, og kampfiksing er ikke en utfordring som knytter seg særskilt til profesjonell boksing. Så tror jeg det er viktig, i hvert fall fra regjeringens side, at det har høy prioritet å styrke arbeidet mot manipulering av idrettskonkurranser. Det er derfor det er så viktig å få etablert denne enheten og jobbe tett også på et internasjonalt nivå.
Replikkordskiftet er slutt. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.
Etter ønske fra familie- og kulturkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Gjennom folkebibliotekloven er alle landets kommuner pålagt å ha et folkebibliotektilbud for sine innbyggere. For å sikre dette og sikre at bibliotekene er i stand til å levere digitale produkter til sine brukere – kunder eller innbyggere – i tiden som kommer, mener forslagsstillerne at et femårig nasjonalt bibliotekløft bestående av fem deler er svært viktig. Jeg har inntrykk av at det er en rørende god framtid for biblioteker og folkebibliotekene i Norge. Komiteen står sammen om å fremme følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen om at den varslede bibliotekstrategien inneholder tiltak for å fremme bibliotekene som møteplasser for debatt og offentlig samtale arena for kulturopplevelser og læring e-bok utlån i alle bibliotek styrking av innkjøpsordningen for litteratur for å sikre bredde i sjangre med særlig vekt på barn og unge styrking av samarbeidet mellom folkebibliotek og skoler» Vi ser at en del bibliotek og skolebibliotek lider under at folkebiblioteket er sterkt i kommunen, men noen kommuner har med hell slått sammen folkebiblioteket og skolebiblioteket. Stortinget må sikre tilbudet kommunene er pålagt gjennom folkebibliotekloven, og sikre at bibliotekene er i stand til å levere digitale produkter til sine brukere i tiden som kommer. Komiteen er enig i at bibliotekene er svært viktige, fordi de gjør kunnskap, kultur, litteratur og verdier tilgjengelig for alle grupper i samfunnet, uavhengig av sosiale, økonomiske og geografiske skillelinjer. Folkebibliotekene er viktige lavterskeltilbud som kulturarenaer, kan være en integreringsarena og har betydning for demokrati og ytringsfrihet. Alle forstår at bibliotekene er viktig for Norges innbyggere. Hele komiteen er derfor svært positiv til svarbrevet fra kulturministeren, hvor statsråden skriver at det er behov for å utforme en offensiv bibliotekpolitikk – det er jeg enig i – for å utvikle robuste folkebibliotek for framtiden. Samtidig har regjeringspartiene i sin politiske plattform blitt enige om å forberede bibliotekene på framtidig utvikling, som står som et eget punkt i plattformen, og sikre fortsatt gratis utlån av litteratur. Hele komiteen mener gode bibliotektjenester tilpasset behovene i et lokalsamfunn best kan utvikles av lokale krefter. Det betyr at Stortinget ikke skal overkjøre lokale krefter eller lokalsamfunn, men vi må lage en lov som kan tilpasses den enkelte kommunes behov. Det er viktig at det legges en plan for hvordan staten best kan bidra til en god utvikling av folkebibliotekene. Kulturdepartementet har satt i gang et arbeid med å utarbeide en nasjonal bibliotekstrategi i samarbeid med Nasjonalbiblioteket og andre aktører som har levert innspill. Regjeringen er nå i gang med å effektivisere ulike ordninger innenfor forvaltningen av statens kulturpolitikk – et felt som er preget av mye god dynamikk hos de mange aktørene, og som kan bli bedre utnyttet innenfor barne- og ungdomslitteraturpolitikken. Det bør ses på gode elementer som digital utvikling av barne- og ungdomslitteratur, kunnskap om barne- og ungdomslitteratur på alle plattformer, landsdekkende formidling, litteraturtilbudet i Den kulturelle skolesekken, tilstanden for original norsk faglitteratur og forholdet mellom folke- og skolebiblioteker, som vi har vært innom før. Dette vil bidra til at barne- og ungdomslitteratur av høy kvalitet blir tilgjengelig uansett geografi og leseferdigheter, ledsaget av god formidling til glede for hele mangfoldet av unge kulturbrukere.
Bibliotekene er et strålende eksempel på behovet for fellesskap og møteplasser. Bibliotekene sikrer befolkningen, barn og unge, uavhengig av sosial bakgrunn, tilgang på kunnskap, kultur, litteratur og verdier og er i dag en møteplass som svært mange setter pris på og er glad i. Synet på hva biblioteket er, har også forandret seg veldig på bare få år. Jeg vil påstå at jeg selv er forholdsvis ung, men jeg husker tilbake til da jeg gikk på skolen, at vi nærmest var redd bibliotekaren og ble hysjet på. Det var et sted hvor man kom inn med en andaktsfølelse. Besøker man et bibliotek i dag, er det en helt annen situasjon: Det yrer av liv, det yrer av glede – leseglede, fellesskap, muligheten til å være sammen og utvikle seg for seg selv og sammen med andre. Jeg vil innledningsvis gi honnør til SV, som har tatt opp denne saken og på den måten minner oss om behovet for fortsatt å styrke bibliotekene, og gir Stortinget en anledning til å gi noen perspektiver på hva man ønsker med bibliotekene for framtiden. Helseundersøkelsen i Nord-Trøndelag, som jeg kjenner godt, dokumenterer at nærheten til kulturtilbud er avgjørende for i hvor stor grad man bruker et tilbud. Jo nærmere man er et tilbud, jo mer bruker man det. Bibliotekenes betydning i så måte kommer tydelig fram, da vi ser at det er et tilbud som ligger nært folk. Uansett hvor man bor, har man tilgang på og muligheten til å benytte seg av bibliotektjenester på en eller annen måte. Det viser at vi har lyktes på mange områder. Vi var også opptatt av dette under den rød-grønne regjeringen. I Kulturløftet I slo vi fast at vi mente det var nødvendig med en offensiv språkpolitikk for å styrke det norske språks posisjon. Norge er et lite språkområde, og språket er derfor under konstant press. Særlig nynorsk er under press. Der skrev vi også: «Vi er opptatt av at bibliotekene skal gi et godt digitalt tilbud, og går inn for etablering av en digital nasjonal kunnskapsbase. Vi vil styrke innkjøpsordningen for norsk litteratur.» I Kulturløftet II ble dette videreutviklet, og det lød slik: «Styrke bibliotekene som arenaer for leselyst, læring og kulturopplevelser. Bidra til et kvalitets- og kompetanseløft i bibliotekene gjennom utviklingstilskudd og modellbibliotek og bruk av ny teknologi. Innkjøpsordningene for litteratur skal styrkes. Etablere en norsk Språkbank. Sikre nynorsken gode kår. Gjøre 2010 til et nasjonalt leseår.» Kulturløftet bidro med andre ord til at vi over lang tid har hatt en betydelig vekst i statlige midler til språk, litteratur og bibliotek. Mens det i 2005 ble bevilget 428,7 mill. kr over Kulturdepartementets budsjett, var summen i 2013 hele 873,6 mill. kr, en realvekst på nesten 50 pst. Innkjøpsordningen har vært og er avgjørende for å sikre utgivelse av norsk og oversatt litteratur for barn og voksne, gi tilbud gjennom folke- og skolebibliotekene og sikre forfatterne bedre inntekter. Det ble i 2011 besluttet opprettet en prøveordning med innkjøp og utlån av e-bøker. Da Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen tiltrådte, satte de umiddelbart kulturpolitikken og ikke minst innkjøpsordningen i spill. Mange vil huske at det ble kuttet 10 mill. kr i litteraturordningen, hvorav 5,3 mill. kr til innkjøp. Debatten i kjølvannet av daværende statssekretær Knut Olav Åmås’ idé om å fjerne krimbøker dokumenterer det store engasjementet dette skaper. Jeg er glad for at en samlet komité uttrykker sterk støtte til en biblioteksatsing. Nå er finansieringen av utviklingstiltakene i bibliotekene avhengig av det norske folks spillelyst ved at det er overflyttet til spillemidlene, men likevel mener vi, i tråd med det som er uttalt fra komiteen, at det ligger an til et formidabelt løft for bibliotekene også i framtiden.
Først en kommentar til dette med norsk, og for så vidt også nordisk, som lite språkområde: Det er en utfordring som er viktig å ta med seg for oss som ansvarlig komité. Jeg kom på da representanten Grande sto her, at jeg siste uke har fått henvendelse om at trøndersk kanskje burde inn i språkopplæringen. Det har vel noe med en særdeles vellykket uke i Falun å gjøre, antakelig – det var ikke Grande som var vanskelig å forstå! Men det viser i hvert fall at språket er viktig for mange. Språket er avgjørende for kommunikasjon, og vi må ta på alvor de utfordringene som ligger i det. Så til saken. Jeg vil først takke SV for gjennom det framlagte representantforslaget å ha synliggjort et tydelig ønske om å satse på bibliotekene som en viktig arena i alle kommuner. Satsingen på bibliotek som arena for å fremme litteratur, for formidling og for kunnskapsdeling er jo sammenfallende med regjeringens tydelige vilje til satsing på nettopp dette i de to budsjettene som er lagt fram av denne regjeringen. Gjennom å løfte fram bibliotekene som satsingsområde disse årene er det gitt klare signaler til kommunene om å ta bibliotekutvikling på alvor, og vi ser at kommunene setter pris på dette og bidrar til ønsket om å gjøre bibliotekene til en samlingsplass for mennesker og en møteplass mellom forskjellige kulturuttrykk som alle har det skrevne ord til felles i sitt uttrykk. Det er også bra at SV løfter fram noen tanker om hvordan den elektroniske utviklingen på en god måte kan integreres i bibliotekene. Det er imidlertid underlig at representantene ikke synes å ha fått med seg at dette har vært et svært sentralt tema allerede, både i debatten om bibliotekene og ikke minst i debattene omkring bokbransjens betingelser. Det er utfordrende å gjennom politiske vedtak legge til rette for den rivende utviklingen som nå skjer, men det viktigste vi kan gjøre, er antakelig i hvert fall å fjerne alle mulige hinder for utviklingen. Dette betyr ikke at vi skal abdisere fra denne prosessen og utviklingen, men at vi må ha en kontinuerlig dialog med bransjen for å støtte opp om utviklingen og muligheten til å ta i bruk nye virkemidler, til det beste for publikum. Vi må også ha is i magen – eller is i buken, som det vel heter i dag – til å la utviklingen gå litt videre før vi låser løsningene. Statsråden har selvfølgelig et aktivt forhold til bibliotekene og utviklingen. Det vises gjennom satsingen i budsjettene. Derfor varsler hun også en bibliotekstrategi i løpet av året, der det blir mulig å stake ut noen retninger for det videre arbeidet. Det er bra. Dette, sammen med Høyres grunnleggende skepsis til å overstyre kommunene i deres prioriteringer, gjør det vanskelig å støtte SVs forslag om øremerking, et forslag som er meget omfattende, og som ser ut til å kunne låse holdninger og løsninger midtveis i en utvikling som må få gå sin gang. Høyre og regjeringspartner Fremskrittspartiet mener imidlertid at det forslaget som er fremmet av komiteen, på en god måte gir signaler om satsingsområder i en bibliotekstrategi. Det er naturlig at en slik strategi inneholder tiltak for å fremme bibliotekene som møteplass for debatt og offentlig samtale. Det har vært vår satsing og er selvsagt helt naturlig å følge opp. Det samme er tilfellet når det foreslås at strategien skal inneholde tiltak for å fremme bibliotekene som arena for kultur og opplevelser. I 2014 er det videre helt naturlig at det må satses på å sikre e-bokutlån i alle bibliotek. Det er helt avgjørende i vårt politiske arbeid for bibliotekene og for litteraturen at barn og unge ivaretas på en spesiell måte. Det har regjeringen allerede tatt på alvor. Å nå barn og unge på nye plattformer og med et mangfold som vekker interesse, er krevende, og det er viktig at tiltak for å fremme dette er en naturlig og sentral del av en strategi og framtidige satsinger. Samarbeid mellom folkebibliotekene og skolebibliotekene er i dette bildet også helt nødvendig og av det gode der det ligger til rette for det. Et mangfold av etablerte tilbud og store forskjeller i Kommune-Norge gjør arbeidet utfordrende. Det er derfor viktig at videre satsing på og utvikling av bibliotekene ivaretar alt det gode som har skjedd, samtidig som det utløser satsing på de steder der det trengs. Jeg gleder meg over det felles engasjementet, som er til beste for folkebibliotekenes framtid, og gleder meg til dialog med regjeringen i arbeidet med en bibliotekstrategi.
Kristelig Folkeparti vil også gi honnør til SV for deres klare og sterke engasjement for biblioteksektoren. Det er et engasjement Kristelig Folkeparti deler. Kristelig Folkeparti er opptatt av at bibliotekene skal tilby et bredt spekter av tjenester. Vi mener biblioteksektoren må styrkes og videreutvikles i årene framover. Dette handler om at kunnskap og utdanning skal være tilgjengelig for alle, uavhengig av sosial og økonomisk situasjon, uansett hvor i landet vi bor, og uavhengig av alder. Bibliotekene er kanskje aller viktigst for de yngste, og kanskje også de eldste. Bibliotekene bidrar til å styrke demokrati og ytringsfrihet. Bibliotekene fremmer integrering og inkludering. På bibliotekene kan folk som vil lære norsk språk og lære å kjenne det norske samfunn og norsk kultur, gjøre det – helt gratis. Bibliotekene representerer slik sett grunnleggende fellesverdier i samfunnet vårt. Bibliotek er kulturarenaer på så mange måter og gir mange av oss økt livskvalitet. Forslaget om et nasjonalt bibliotekløft rommer mange viktige elementer. Kristelig Folkeparti er glad for at statsråden i sitt svarbrev skriver at det er behov for en offensiv bibliotekpolitikk, og at man skal utvikle robuste folkebibliotek for framtiden. Vi vet at Kulturdepartementet har satt i gang et arbeid med nasjonal bibliotekstrategi. Dersom strategien skal gi bibliotekene et løft, mener Kristelig Folkeparti det er viktig at bibliotekenes rolle som møteplass for debatt og offentlig samtale vektlegges. Biblioteket må styrkes som en arena for læring og for kulturopplevelser. Innkjøpsordningen for litteratur må styrkes, særlig litteratur for barn og unge. Samarbeid mellom folkebibliotekene og skolen er også avgjørende viktig. Det er naturlig og nødvendig at alle bibliotek gis anledning til å låne ut e-bøker. Kristelig Folkeparti har programfestet at vi vil at bibliotekenes digitale verktøy og tilbud må videreutvikles, bl.a. bør Nasjonalbiblioteket legge til rette for utlån av e-bøker på alle folkebibliotek. Kristelig Folkeparti vil derfor votere i tråd med komiteens innstilling.
Jeg vil først få takke forslagsstillerne for å fremme dette forslaget. Senterpartiet mener at bibliotekene skal være en av de viktigste møteplassene i alle lokalsamfunn. En må ikke være interessert i verken idrett, musikk, data eller kulturliv for øvrig for å komme på biblioteket. Biblioteket er derfor en av de viktigste lokale kildene til kunnskap og opplevelser som også kan bidra til å sette folk i stand til å delta i og forstå samfunnet. Senterpartiet er opptatt av at alle skal ha samme tilgang til litteratur og kultur, uavhengig av hvor de bor. Folkebibliotekene er et lavterskeltilbud og bunnplanken i det lokale kulturtilbudet, med tilbud der en møter bøker, film og musikk. Ved siden av den geografiske spredningen av filialer er den viktigste forutsetningen for at folkebibliotekene har kunnet omgjøre disse verdiene til praksis at de har et gratis tilbud om bøker og andre trykte og digitale medier. Til tross for at besøkstallene har gått nedover utover 2000-tallet, tyder undersøkelser på at folkebibliotekene i stor utstrekning fortsatt lykkes i å forvalte samfunnsoppdraget med å gjøre kunnskap og kultur tilgjengelig for alle. I flere studier dokumenteres det at en stor del av befolkningen bruker folkebiblioteket jevnlig, at det er høy grad av tilfredshet med folkebiblioteket i befolkningen, og at en stor andel av befolkningen mener det er viktig å opprettholde dette tilbudet i kommunene. Av disse studiene framgår det også at barn, unge og kvinner er hyppige brukere av folkebibliotekene, og at dette er et kulturtilbud som innvandrerbefolkningen i stor grad også benytter seg av. I høst var kirke-, undervisnings- og forskningskomiteen på New Zealand, og vi vet at New Zealand er et land som gjør det rimelig greit på internasjonale kunnskapstester. Det besøket ga oss et interessant innblikk i hvordan newzealendere bruker biblioteket som en sterk og viktig støtteenhet for skolen, i tillegg til deres egne skolebibliotek. Ikke minst var det viktig for skoler med elever fra hjem med få bøker i bokhylla. De vektla bibliotekenes funksjon spesielt også i arbeidet med integrering. Senterpartiet har alltid vært opptatt av de lokale folkebibliotekene. Vi har også alltid vært opptatt av skolebibliotekene og vært bekymret for en utvikling i skolen der skolebibliotekene ikke er gitt prioritet. Vi mener derfor det er bra at representantforslaget peker på akkurat hvordan folkebibliotekene kan samarbeide med skolen om bedre bibliotektjenester. Hovedpoenget må være god tilgjengelighet og attraktivt tilbud. Enkelte steder vil kanskje et styrket skolebibliotek derfor være en bedre løsning. Sjøl om vi er i teknologiens tidsalder, ser det ikke ut til at de trykte bøkene blir borte med det første. Likevel er det sånn i dag at de fleste av oss får det meste av det vi ønsker oss inn i stua på et brett. Trolig vil flere og flere både låne og kjøpe e-bøker via nett. Men digitalisering av bibliotektjenester hos folkebibliotekene krever at kommunene har god bredbåndsdekning. Digital samhandling bibliotekene imellom og oppgradering av bibliotekenes grunnleggende infrastruktur må altså være på plass. Senterpartiet forutsetter at oppgradering av nettkapasitet må være en del av et nasjonalt bibliotekløft. Bibliotekene må være der folk er, gjerne i flerbrukskonsept, som forslagsstillerne foreslår. Ulike steder velger ulike løsninger. En nasjonal plan må ikke stenge for lokale løsninger. Strukturen i folkebibliotekene må være finmaskede nok. Både bokbuss, bokbåt og bok i butikk bidrar til å sikre likeverdig tilgang på bibliotektjenester. I perioden med Kulturløftet var den kulturpolitiske oppmerksomheten i stor grad rettet mot det statlige nivået, men det er fortsatt sånn at kommunene er førstelinjetjenesten på kulturfeltet. Det er de som i størst mulig grad bidrar til offentlig finansiering av kulturliv i Norge. Andelen av kommunenes kulturbudsjetter som brukes på folkebibliotekene, har blitt redusert gjennom det foregående tiåret, og det har i samme periode vært en reell nedgang i kommunenes driftsutgifter til dette formålet, målt i kroner per innbygger. Det er en utvikling som vi, som liker å kalle oss for en kunnskapsnasjon, ikke kan være bekjent av. Lite i verden er gratis, og derfor er det viktig at denne planen blir en opptrappingsplan før den overføres til kommunenes rammebudsjett. Senterpartiet er opptatt av at det er den kulturelle grunnmuren som nå skal prioriteres, og vi støtter derfor forslaget fra SV.
Det er svært gledeleg at ein samla komité går inn for tiltak som kan utgjere starten på eit heilt nødvendig bibliotekløft. Venstre vil med dette varsle støtte til innstillinga. For Venstre er biblioteket ein avgjerande demokratisk institusjon. Biblioteka er eit av dei viktigaste verkemidla for å sikre lik tilgang til kunnskap for alle. Biblioteket er også ein viktig møtestad mellom ulike menneske, ulike idear, ulike stadar, tider og tankar. Nokre vil hevde at biblioteka får ei mindre sentral rolle i eit samfunn der tilgang på kunnskap ikkje lenger er ein knapp ressurs, men er rundt oss heile tida. Det vil eg seie er fundamentalt galt. Det å ha ein institusjon og ikkje minst ei faggruppe, nemleg bibliotekarane, som kan hjelpe oss med å skilje relevant frå ikkje relevant informasjon, og som kan gje oss innsikt i evner vi frå før av ikkje visste at vi trong innsikt i, vil vere like viktig framover som det har vore. Eg vil likevel stille meg litt undrande til at det er SV som har kome med dette representantforslaget. I to stortingsperiodar har dei stemt mot forslaga til Venstre om nettopp eit bibliotekløft. Det har vorte sagt frå raud-grøn side at Kulturløftet var med på å styrkje breidda. Men no har ein, om ikkje anna implisitt, innrømt at det har det ikkje gjort, i alle fall ikkje for biblioteka. Ja, ein har endra biblioteklova og gjeve biblioteka eit større samfunnsoppdrag, m.a. som debattarena. Det er bra. Men ein har ikkje lagt til rette for den utviklinga biblioteka burde hatt, i takt med at måten vi tileignar oss kunnskap på, endrar seg. Venstre har vore med på å løfte kulturlivet dei siste ti åra. Vi har vore med på å auke den offentlege pengestraumen til kultursektoren, både i opposisjon og i konstruktiv opposisjon. Samtidig har vi vore svært kritiske til måten den førre regjeringa pumpa opp størrelsen på tunge institusjonar på, framfor å styrkje grasrota i Kultur-Noreg. Enger-utvalet dokumenterte det som vi var urolege for, nemleg at ein bygde opp eit kulturliv med mange slott og lite grasrot. Kulturskulane, grasrotfrivilligheita og nettopp biblioteka har i liten grad fått vere med på løftet fram til no. Vi i Venstre er svært fornøgde med at regjeringspartia er einige med oss i at eit løft i biblioteksektoren er nødvendig, og vi er svært glade for at ein samla komité og eit samla storting med dette no ser at biblioteka ikkje har fått det løftet som kunnskaps- og kulturinstitusjon som det har fortent dei siste åra. No er det på tide at det løftet startar.
Mitt barndoms bibliotek var i den mørke korridoren, ein liten tarm, mellom barneskuledelen og ungdomsskuledelen av Naustdal barne- og ungdomsskule. Representanten Rotevatn må gjerne verte sitjande, for eg har tenkt å avleggje han ein visitt seinare. Viss han absolutt må springe, så skjønar eg det, men sidan han inviterte til det i innlegget sitt, er det kanskje høfleg. Det biblioteket var den siste staden vaktmeisteren skifta pære. Det var nesten alltid mørkt der. Og det var ei litt avgrensa boksamling. Den boka eg hugsar aller best derfrå, er boka eg inntil ganske nyleg hugsa som «Historiske skip», og som stod heilt nedst, litt til venstre for midten. Eg lånte henne nok mellom fem og ti gonger. Eg var og opna Litteraturfestivalen i Akershus i fjor haust, og då fortalde eg om dette biblioteket og denne boka. Det som då skjedde, var at ein dyktig medarbeidar, mens eg heldt føredraget mitt, begynte å søkje – eg har leitt etter den boka på mange bibliotek og googla henne. Ho tenkte OK, når er han oppvaksen, når kan boka vere gjeve ut, ho søkte med «berømt», «historisk» og andre ord, og så kom ho fram til boka: «Berømte skip gjennom tidene» av Frank Knight. Ho fann ut at boka låg i magasinet i kjellaren på Bekkestua-avdelinga, ho sende nokon ned som henta henne opp og gav henne til sjefen sin, som så kunne overlevere eit utlån av boka som presang for føredraget mitt. Eg begynner med dette fordi biblioteka i Noreg, som fleire talarar har vore innom, i dag er noko fullstendig anna enn det var. Det er lyse, luftige, flotte, moderne lokale med topp kompetente menneske over heile Noreg, som tilbyr eit breitt sett av tenester til oss alle. Eg hugsar, på same måte som representanten Arild Grande hugsar folkebiblioteket, fylkes- og folkebiblioteket i Førde som ein stad der ein kunne gjere kva ein ville, så lenge ein ikkje åt, snakka, lo, smilte eller sprang. No er det stikk motsett. Det vert invitert til aktivitet. På Sølvberget i Stavanger går dei kule ungdommane for å sjå og bli sett. Det er ikkje ein stad ein gøymer seg bort. Og på biblioteket i Molde, som fekk bibliotekprisen sist år, har dei den viktigaste debattarenaen, gratis, i ein mellomstor norsk by. I tillegg tek biblioteka vare på den funksjonen dei har som den viktigaste formidlaren av kunnskap og av den nasjonale kulturarven. Samtidig er inntrykket mitt – etter å ha besøkt mange av dei – at er det éin ting biblioteka i Noreg har nok av, er det honnørord frå politikarar. For det finst jo ikkje eitt parti eller éin politikar i Noreg som er imot bibliotek. Det er derimot ganske godt dokumentert at mens kultursektoren i Noreg vart dobla frå 2005 til 2013, har bruken av biblioteka per innbyggjar gått svakt ned, og som del av kulturbudsjettet er det ein ganske klar nedgang. Det er ikkje på grunn av vond vilje frå nokon av partia her på Stortinget, men fordi vi ikkje har teke i bruk dei verkemidla som er nødvendige. Det er mykje bra i det komiteen føreslår når det gjeld sak, av tema som må inn, men det verkemiddelet som ville gje eit løft, er det eg kallar barnehagemetoden, altså ei mellombels opptrapping som er øyremerkt over nokre år, og som så vert ført over i ramma. Det er ein metode som alle partia på Stortinget dei siste ti åra i minst éi sak har vore villige til å stemme for –Stortinget har nytta metoden både på barnehage og på barnevern. Fleire parti har i tillegg vore tilhengjar av å nytte han på eldreomsorg og andre område. Eg er overtydd om at viss vi verkeleg vil styrkje biblioteka, slik at dei ikkje taper mot andre tilbod, er det nøydd til å skje på denne måten. Eg synest det er skuffande at ikkje fleire parti støttar det. Venstre gjekk, som representanten Rotevatn sa, til val på omtrent det same som vi no føreslår, og han undrast over at vi føreslår det, sidan vi ikkje fekk gjort meir med det i løpet av åtte år. Eg er einig, eg har i ei rekkje debattar innrømt at vi burde fått gjort meir. Men viss han undrast over at vi no føreslår det, og ikkje fekk det til, så er det uforståeleg at Venstre ikkje støttar det når det faktisk vert føreslått å gjere noko med det. Eg må òg seie at det er overraskande for meg at Arbeidarpartiet ikkje støttar forslaget, all den tid det er ein metode dei har brukt på andre område, og dei i retorikken har vore positive til ei slik biblioteksatsing. Eg fryktar at det som her blir lagt fram av føringar for ein strategi, ikkje fører til eit verkeleg økonomisk løft, sjølv om det er mange positive intensjonar og ein klar vilje til den økonomiske opptrappinga som er nødvendig for å få til det. Så vil eg i tillegg ta opp forslaget vårt, nr. 1.
Da har representanten Bård Vegar Solhjell tatt opp det forslaget han refererte til.
Folkebibliotekene er unike kulturinstitusjoner hvor både kunnskap, kultur, litteratur og verdier tilgjengeliggjøres for alle grupper i samfunnet. De bidrar til vår dannelse, og de utvider også forståelsen av oss selv og samfunnet vi lever i. Bibliotekene er grunnleggende for ytringsfrihet og demokrati, og de utgjør et lavterskeltilbud og er kanskje vår mest vellykkede integreringsarena. Derfor satser også regjeringen stort på folkebibliotekene. I dem har vi altså 428 norske litteraturhus med til sammen 715 avdelinger. Regjeringen har en ambisiøs bibliotekpolitikk. Vi vil forberede bibliotekene på en digital hverdag, samtidig som vi ivaretar næringsdrivendes muligheter til å leve av kultur for å sikre verdikjeden på litteraturfeltet. Utlån av litteratur i bibliotekene skal fortsatt være gratis, og i årets budsjett kommer målet om å styrke bibliotekene i deres samfunnsoppdrag tydelig fram. Vi legger til rette for at bibliotekene kan utvikle sin rolle som kunnskapsformidlere og gjør dem bedre i stand til å formidle sitt litteratur- og kulturtilbud. I ordskiftet om satsing på folkebibliotek dukker tidvis spørsmålet om øremerking opp, så også i dette representantforslaget. Etter norsk lov har kommunene hovedansvaret for at innbyggerne får et godt bibliotektilbud. Det er – og det bør være – lokale prioriteringer og beslutninger som setter rammene for folkebibliotekene. Øremerking til bibliotekene gikk man i hovedsak bort fra for om lag 30 år siden. Det strider, etter mitt skjønn, mot prinsippet om lokalt selvstyre og bør ikke gjeninnføres. De siste årene har regjeringen nesten tredoblet utviklingsmidlene til folkebibliotekene ved en styrking på til sammen 32,1 mill. kr, så i dag forvalter Nasjonalbiblioteket 48,5 mill. kr. Utviklingsmidlene skal styrke bibliotekene som møteplass og arena for offentlig samtale og debatt, som læringsarena, og skal brukes til tjenesteutvikling og nye formidlingsmetoder. Jeg har også satt i gang et arbeid med å utarbeide en nasjonal bibliotekstrategi, som etter planen legges fram senere i år. Strategien vil ta for seg statens ansvar og oppgaver for å utvikle folkebibliotek for framtiden. Med innspill fra Nasjonalbiblioteket, Kulturrådet og andre sentrale bibliotekaktører vil vi utarbeide en strategi for hvordan staten best kan løfte folkebibliotekene som et supplement til kommunenes egen satsing. Komitéinnstillingen tar opp viktige punkter som jeg vil følge opp: Bibliotek som møteplass og arena for debatt, offentlig samtale, kulturopplevelser og læring vil bli drøftet i strategien. Fjorårets lovendring, som fastslår folkebibliotekenes møteplassfunksjon, har satt i gang mange gode og spennende endringsprosesser i folkebibliotekene. Strategien vil også drøfte e-bok i bibliotek, som jo er et relativt ungt og utfordrende marked. Kulturrådets innkjøpsordninger sikrer bredde i utgivelsene for både voksne, barn og unge. Innkjøpsordningene er styrket og oppdateres nå for tiden vi lever i. Nye retningslinjer for skjønnlitteratur har allerede trådt i kraft både for voksne og for barn, og sakprosa. Bibliotekstrategien vil drøfte forholdet mellom bibliotekene og innkjøpsordningene. Samarbeidet mellom folkebibliotek og skoler er viktig. Regelverket hadde tidligere et ensidig krav hvor folkebibliotekene måtte samarbeide med skolene. Med fjorårets lovendring fjernet Stortinget dette kravet fordi kommunen selv bør kunne optimalisere sin ressursbruk. Folkebiblioteket og skolebiblioteket bør som to enheter internt i en kommune kunne samarbeide der det er formålstjenlig, uten statlig regulering. Bibliotekene er vår mest brukte kulturarena og den offentlige tjenesten innbyggerne er mest fornøyde med. Hovedutfordringen vår framover er å utvikle folkebibliotekene slik at de fortsetter å være relevante og kan ivareta sin samfunnsrolle. Økonomiske ressurser er én faktor, men jeg tror det kan være mye å hente ved å tenke nytt, f.eks. om samarbeid med andre kultur- og kunnskapsinstitusjoner i kommunene. Det skjer mye i Bibliotek-Norge, og jeg har tillit til at folkebibliotekene også i framtiden vil spille en betydningsfull rolle i samfunnet vårt.
Det blir replikkordskifte.
Det har i denne debatten kommet veldig tydelig fram at et samlet storting ønsker å bidra til å styrke bibliotekene for framtiden. Det er mange måter å gjøre det på, og regjeringen har varslet en bibliotekstrategi som et bredt flertall i Stortinget nå stiller tydelige forventninger til. Vi synes også det er viktig at man har fått med seg flertallet på at man ønsker å styrke innkjøpsordningen for litteratur og sikre bredde i sjangrene, med særlig vekt på barn og unge. Vi har tillit til at kommunene forstår behovet for å ha gode bibliotek også i framtiden, og at det vil bli reagert hvis kommuner forsøker seg på kutt der. Det statlige bidraget er i alle fall å styrke innkjøpsordningen, og vi har sterke forventninger om at dette vil synliggjøres allerede i statsbudsjettet for 2016. Kan statsråden bekrefte at dette vedtaket blir fulgt opp ved første anledning, og at vi vil se resultater allerede i statsbudsjettet for kommende år?
Jeg er enig i at det er viktig å arbeide med en god utvikling av feltet bibliotek, og framhever da spesielt tiltak som kan styrke barne- og ungdomslitteraturen. Vi vet at bl.a. tiltak som gir incentiver og legger til rette for utgivelser i digitalt format, er svært viktig. Vi vet at formidling av barne- og ungdomslitteratur bør være særlig prioritert. Det er noe regjeringen understreker overfor de flittigste brukerne av bibliotek. Derfor har også bevilgningen til innkjøpsordningen for barn og unge økt med 5 mill. kr i 2015, så vi synes at dette er viktig. Vi kommer til å følge dette opp, men når det gjelder hva budsjettet for 2016 kommer til å inneholde, kommer vi tilbake til det. Jeg tror det er viktig nå at vi prøver å få til en bredest mulig samling om den nasjonale strategien for bibliotekene som vi kommer til å legge fram senere i år. Det er en viktig kulturarena, og det er en viktig arena for barn og unge å møtes på.
Eg trur eg er, som komiteen, einig i kvart ord av det som står som kriterium nemnde som punkt som bør vere ein del av ein nasjonal bibliotekstrategi. Det er fornuftige og allmenne ting, og det er bra at det skal leggjast fram ein slik strategi. Men eg trur at på bibliotekfeltet er noko av utfordringa at alle er det, men korleis sørgjer ein for at det òg vert følgt opp av eit substansielt økonomisk løft? For mange av desse tinga krev faktisk at ein styrkjer biblioteka. Biblioteka har vore gjennom nokre år no der heile kulturfeltet voks enormt, men ikkje biblioteka, noko eg trur vi breitt kan vere einige om etter Enger-utvalet. Spørsmålet mitt til statsråden er ganske enkelt: Er det hennar ambisjon at biblioteka skal få eit klart økonomisk løft dei neste åra? Korleis vil ho sikre det når ho er skeptisk til øyremerking?
Regjeringen har en stor ambisjon for bibliotekene og for å styrke dem. Det er også grunnen til at vi har tredoblet satsingen på å styrke den viktige opplysningsvirksomheten som Nasjonalbiblioteket ivaretar, for å være med på å bidra til at vi får levende bibliotek rundt omkring. Som jeg sa i mitt innlegg, har vi allerede satt av 32,1 mill. kr, som gjør at de har nærmere 49 mill. kr disponible til å kunne være med på å sette i gang ulike utviklingstiltak. Når det er sagt, er det viktig for oss å være med på å legge forholdene til rette for at bibliotekene får gode rammevilkår. Det er en av de tingene som vi selvfølgelig kommer til å drøfte – ikke konkret hva budsjettene kommer til å inneholde – ved at vi konkretiserer hvilke områder den nasjonale strategien skal omfatte når vi legger den fram senere i år.
Det er veldig bra med dei 30 millionane, men om ein samanliknar med det folkebiblioteka i sum kostar i Noreg, ca. 1,5 mrd. kr – i tillegg kjem då andre typar bibliotek oppå det – er dette 2 pst. av folkebiblioteka og endå mindre av dei samla biblioteka, så det er ikkje eit substansielt økonomisk løft for biblioteka i Noreg. Så eg vil eigentleg gjenta spørsmålet: Vil statsråden jobbe for eit substansielt økonomisk løft for norske folkebibliotek – og med kva metode? Så vil eg leggje til eit kort spørsmål, og det gjeld innkjøpsordninga, som det er veldig positivt at ein tek tak i. Eitt område der det særleg har vore svakheiter, og der det er behov for å gjere noko, er sakprosa for barn og unge. Sakprosa er eit veldig viktig felt. For mange barn er det dette som er deira inngang til litteraturen, og det er eit altfor dårleg tilbod om det på mange bibliotek. Kan statsråden tenkje seg særleg å ta tak i feltet sakprosa for barn og unge når ho skal jobbe med forbetringar i innkjøpsordninga?
Når det gjelder de økonomiske midlene som kommer til å bli stilt til disposisjon – utviklingsmidlene, som staten har ansvar for – får vi komme tilbake til det i de kommende budsjettene. Jeg bare minner om at den forrige regjeringen, som også representanten satt i, la fram en bibliotekmelding der mange av disse tiltakene ble fremmet. Den var relativt tykk. Og jeg la merke til at det på et senere tidspunkt ble laget en kortversjon fordi hovedmeldingen var så tykk. Jeg registrerer samtidig at de ikke var i stand til å følge opp de tiltakene som faktisk sto i denne meldingen, for det er en vesentlig del av disse tiltakene som ennå ikke er fulgt opp. Vi har så langt vært med på å bidra til at vi i hvert fall har satt i gang arbeid med å fremme forslag om å øke midlene til bibliotekene. Utviklingsmidlene er vesentlige. Det er viktig at bibliotekene faktisk klarer å få til en reorientering, at de klarer å tilpasse seg den nye framtiden som vi står overfor.
Eg prøver meg ein gong til, for eg synest faktisk statsråden skal svare på det eg spør om i Stortinget. Så då tek eg altså replikk nr. 3. Eg er heilt einig i at det er ting som ikkje har vorte følgt godt nok opp når det gjeld bibliotek dei seinare åra. Det er til og med ganske veldokumentert. Så det eg prøver å finne ut, er om den statsråden vi no har, har tenkt å gjere dette betre og i større grad – sånn som SV vil – enn det som har vorte gjort av skiftande regjeringar det siste tiåret. Difor spør eg: Er det ein ambisjon for kulturminister Thorhild Widvey å få til eit substansielt økonomisk løft for norske folkebibliotek, som kommunane då har ansvaret for? Om ho finn tid til det, kan ho òg prøve å svare på spørsmålet mitt om sakprosa for barn og unge.
Ja, regjeringen har en ambisjon for bibliotekene, som jeg også sa i mitt innlegg. Vi synes de er svært viktige, både som kulturarenaer og som arenaer for viktige møteplasser. Litteraturpolitisk er det utrolig viktig. Så det kommer vi til å satse på også i årene som kommer. Jeg synes det er gledelig at SV har større tro på at denne regjeringen vil være villig til å være med på – og innfri – mer satsing på bibliotekene enn den regjeringen de selv var medlem av. Jeg har også lyst til å framheve behovet for å satse på tiltak innenfor barne- og ungdomslitteratur. Det er svært viktig – og det er viktig med alle formålene der. Når det gjelder e-bøker og utviklingen der, har vi gjort e-bøker til en permanent del av innkjøpsordningen i dag – når det gjelder både skjønnlitteratur for voksne og sakprosa for barn og unge.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.
Som det står i interpellasjonsteksten, er karbonfangst og -lagring kanskje den viktigste enkeltteknologien. Det er all grunn til å være bekymret over utviklingen på dette feltet internasjonalt. På begynnelsen av dette århundret var det stor entusiasme og driv for å få dette til. Vi startet opp med Gassnova, et arbeid som ble startet av Bondevik-regjeringen. Den rød-grønne regjeringen forsterket denne satsingen kraftig. Vi fikk på plass teknologisenteret på Mongstad. Vi startet arbeidet med fullskalarensing på gasskraftverket på Mongstad og fikk mange erfaringer ut av det som har vist seg å være nyttige i senere tid, selv om fullskalaprosjektet måtte stoppes. Det er mange grunner til at karbonfangst og -lagring og arbeidet rundt dette stanser opp. Vi merket innslaget av finanskrisen. Det ble straks mindre interesse for å investere i denne typen teknologi og teknologiutvikling. I våre dager har vi et oljeprisfall som gjør at mange av motorene i denne forskningen, nemlig oljeselskapene, prioriterer annerledes. Men mest av alt tror jeg at manglende pris på CO2-utslipp er det som gjør utslaget, at det ikke er mulig å lage en forretningsmodell – sånn som forholdene ligger til rette i dag. Vi skal heller ikke underslå at dette ikke er plankekjøring. Det er ikke rett fram-teknologi. Det er ikke hyllevare. Det trengs mye utvikling på dette området. Et punktutslipp er ikke bare et punktutslipp. Hvert enkelt punktutslipp har sine teknologiske muligheter og begrensninger når det gjelder karbonfangst og -lagring, og hele bildet er rimelig komplisert. Det som er problemet, er at vi nå taper momentum i arbeidet med karbonfangst og -lagring. Jeg mener at regjeringens passivitet på dette feltet, sånn som den viser seg i regjeringens strategi for karbonfangst og -lagring, ikke hjelper. Vi har sett at regjeringen har kuttet betraktelig i bevilgningene til teknologisenter på Mongstad i forhold til de forslagene som lå inne fra Stoltenberg-regjeringen, og sågar gjorde det borgerlige stortingsflertallet ytterligere kutt da dette kom til Stortinget sist høst. Det er tragisk. Det globale energibehovet øker sterkt. Det vet vi alle. Komiteen var nylig på studiereise til Tanzania og Sør-Afrika. Vi fikk bl.a. se hvordan utviklingen er med hensyn til urbanisering i Tanzania, noe som driver fram behovet for moderne energi i storbyene, en utvikling som er klassisk for hele den delen av verden som opplever økonomisk vekst, som arbeider seg ut av fattigdom. Dette medfører i stor grad at man tar i bruk fossile energikilder for å produsere elektrisitet, og vi kommer til å se økte utslipp på grunn av dette. I Sør-Afrika har de en stor energikrise for tiden. Strømutkobling er en del av hverdagen. Dette skal avhjelpes med to svære kullkraftverk, hvorav bare det ene skal forberedes for CO2-fangst og -lagring. India ba i fjor om anbud på to store kullkraftverk som til sammen har like stor eller større effekt enn all installert fornybar energi i India. Dette er bildet som kommer framover. Det betyr at vi kommer til å sitte med store punktutslipp i framtiden, uansett hva vi ellers i verden måtte få til på energisiden for å få mer fornybar energi og mindre utslipp. Derfor må vi utvikle en teknologi som tar vare på utslippene fra disse punktutslippene. IEAs scenarioer som viser at fossil energi fortsatt vil være en viktig del av energimiksen framover, og som viser at vi kan nå togradersmålet, også med et innslag av fossil energi, forutsetter at vi har CO2-fangst og -lagring på plass. Hvis vi ikke har CO2-fangst og -lagring på plass innen kort tid, vil kostnadene med å kutte CO2-utslipp framover bli enorme. Virkningene av en effektiv klimapolitikk vil føles negativt i mye større grad enn det vi ser konturene av, dersom vi klarer å få på plass CO2-fangst og -lagring. Vi må ikke undervurdere at kostnadene ved å sakke akterut i forskning og utvikling av karbonfangst og -lagring er store. Regjeringen har lagt fram en strategi for dette, og vi har fra denne talerstolen tidligere sagt at den framstår som både uklar og lite forpliktende. På den ene siden framheves det at CO2-fangst og -lagring er en umoden teknologi: «Teknologi for CO2-handtering er framleis relativt umoden og det er behov for ytterlegare oppskalering og utprøving.» På den andre siden listes det opp en rekke eksisterende og nylig ferdigstilte prosjekter: «Ifølgje Global CCS Institute[[GCCSI]] er det 60 CO2-handteringsprosjekt internasjonalt med ulik mogningsgrad. 21 av desse prosjekta er aktive fullskala CO2-handteringsprosjekt, dvs. i drift eller under bygging.» Dette viser at vi har teknologi på plass. Det må fortsatt utvikles – helt klart. Men vi vet hvordan vi skal få til det som må gjøres. Det som er det store problemet, er at det ikke er økonomi i det. Det er ikke en forretningsmodell. Vi mangler incentiver, og vi mangler en CO2-pris som kan sette opp en forretningsmodell. I de prosjektene vi ser i USA, er det en forretningsmodell som går ut på å bruke CO2 til økt utvinning. Den type modeller har vi ikke i Norge i dag. Vi vil ikke få det i framtiden heller. Vi må se på andre incentiver, i tillegg til CO2-avgift og kvotepris. Jeg mener vi må se på positive virkemidler, som støtte til bygging av CO2-fangst og -lagring og en form for støtte til drift av dette som gir en trygghet for dem som investerer i denne typen teknologi, slik at de ikke taper penger, men at samfunnet også er med og tar en del av kostnadene med dette. Norge ligger langt framme i dette arbeidet – på forskningssiden – men når denne teknologien skal rulles ut, vil det også bli et enormt marked. Vi skal ikke undervurdere effekten det vil ha for norsk industri å være en del av en klynge som kan bidra og delta i dette. Dette kan også bli en stor næringsutviklingssak. Utenlandsprosjektene som støttes, er viktige, og jeg mener at det skal man fortsatt gjøre. Det som skjer ute, er like viktig som det som skjer her hjemme når det gjelder selve klimakampen og den delen av det, men vi må også se på næringsutviklingen. Vi må også se på hvordan vi girer vårt samfunn inn til å bli et lavutslippssamfunn og et klimanøytralt samfunn i 2050. Da må vi også ha på plass karbonfangst og -lagring i Norge på store punktutslipp. I lys av den vage strategien som regjeringen har lagt fram, som ikke gir noe svar på dette, vil jeg utfordre statsråden: Hvordan vil statsråden legge til rette for at CCS blir tatt i bruk på punktutslipp i Norge? Hva er regjeringens ambisjoner på dette feltet? Hva er regjeringens ambisjoner for bruk av karbonfangst og -lagring som en forretningsmulighet for norsk industri, for å engasjere norsk industri i dette arbeidet?
Jeg vil takke representanten Henriksen for muligheten til å gjøre nettopp det; redegjøre for aktiviteten fra vår side for å realisere CCS generelt og også arbeidet med kartlegging av mulighet for fullskala demonstrasjonsanlegg i Norge, som omtalt i Sundvolden-erklæringen. Det er sånn at kombinasjonen av klimautfordringer og et stadig økende energibehov i verden er bakgrunnen for både regjeringens og stortingsflertallets ambisjoner for arbeidet med fangst og lagring av CO2. Det er helt åpenbart at CO2-håndtering er og vil forbli et viktig klimatiltak, særlig på lang sikt. Det var den forrige regjeringen som valgte ikke å fortsette planleggingen av et fullskalaprosjekt på Mongstad i 2013, en vurdering jeg tror var klok. I forslaget til statsbudsjett for 2015 la vi fram vår strategi for CO2-håndtering. Den inneholder som kjent et bredt spekter av aktiviteter innen fangst, transport og lagring av CO2, og kjernen i arbeidet er å bidra til teknologiutvikling og ikke minst kostnadsreduksjoner. Det er ingen tvil om at for at CO2-håndtering skal nå det potensialet det har som klimatiltak, må også denne teknologien spres. Da er kostnadskontroll viktig. Tiltakene i strategien inneholder en rekke aktiviteter innen forskning, utvikling, demonstrasjon og ikke minst en bred satsing internasjonalt, så jeg er glad for at representanten Henriksen viser til at de nettopp har vært i Sør-Afrika. Sør-Afrika er et av de landene vi samarbeider med, bl.a. med støtte til en injeksjonspilot for CO2-lagring. De aktivitetene som ligger i strategien, er delvis aktiviteter som er videreført fra den forrige regjeringen, og teknologisenteret på Mongstad er et bærende element i denne strategien. Teknologisenteret på Mongstad har allerede gitt betydelig læring, gjennom både byggingen og de testene som over tid er gjennomført ved anlegget. Både Aker og Alstom viste gode resultater fra engasjementet på Mongstad, og det er nå stor interesse for å teste ny teknologi på TCM, bl.a. fra leverandørselskapet Cansolv, som er eid av Shell, som nå tester ut sin aminteknologi på Mongstad. Det er et kjempespennende tilfelle, fordi Cansolv er teknologileverandør til Peterhead-prosjektet i Storbritannia, som etter planen skal fatte investeringsbeslutning i løpet av 2015. At Cansolv velger å teste på TCM før de skal bygge anlegg i full skala, mener jeg viser både behovet for og nytten av TCM. Det foreligger også planer for videre testing på aminanlegget når Cansolv er ferdig med sin kampanje, og det er gjennom TCM etablert interessante teknologisamarbeid med flere internasjonale aktører, særlig i Nord-Amerika. Så til dagens tema: Regjeringen har en ambisjon om å få på plass minst ett fullskala demonstrasjonsanlegg for CO2-fangst og -lagring innen 2022. I den anledning ser vi på muligheter både i Norge og i utlandet. Jeg er glad for at vi fikk bred tilslutning fra Stortinget til å sette av penger sånn at vi kan bidra til å realisere et fullskalaanlegg i Europa. Regjeringen har på forespørsel fra Europakommisjonen svart at Norge er innstilt på å delta i et samarbeid med minst to andre europeiske land for å medvirke til å realisere et fullskala CO2-håndteringsprosjekt i Europa. ROAD-prosjektet i Nederland er i dag det mest modne prosjektet i Europa og vil være en svært aktuell kandidat. Samtidig studerer vi mulighetene for å realisere fullskala demonstrasjon i Norge. Som representanten Henriksen er inne på, er det ikke noen grunn til å legge skjul på at 2020-ambisjonen er krevende, men vi arbeider for å få dette til. Vi har gitt Gassnova et oppdrag, og det er at de i samarbeid med Gassco og Oljedirektoratet skal utarbeide en idéstudie for å kartlegge potensialet for fullskala demonstrasjon i Norge. Samtidig jobber vi med å utarbeide rammevilkår for et første fullskala demonstrasjonsprosjekt. Formålet er å finne et best mulig grunnlag for å beslutte hvordan vi skal gå videre. Gassnovas idéstudie vil bli overlevert departementet i begynnelsen av mai, og jeg har vært opptatt av at vi skal gjøre et grundig, systematisk arbeid for å finne de beste løsningene. Det mener jeg det arbeidet som er gjort på Mongstad, har vist oss nødvendigheten av. Representanten Per Rune Henriksen var inne på at dette er krevende, og at dette ikke er hyllevare. For få år siden så man for seg å ha mer enn ti fullskala karbonfangstanlegg klare i Europa innen dette året. Det er klart at slik vil det ikke bli. De fleste av karbonfangstanleggene som er i drift i verden, er jo anlegg som er i drift på gass-strømmer som ikke er røykgass. Det er ingen tvil om at det er adskillig mer krevende å få dette til med gode løsninger for røykgass, som det er adskillig færre eksempler på. Jeg minner igjen om at vi har to fantastisk viktige karbonfangstanlegg i Norge, i Sleipner og i Snøhvit, og hvor Gudrun også nylig er koblet på. Jeg tror det er viktig at skal vi virkelig få et fullskalaanlegg som gjør oss i stand til å overføre teknologi, gjøre teknologien relevant, så må det være av en viss størrelse. Vi mener at det ligger i størrelsesorden 400 000 tonn CO2 per år, og da er det ikke veldig mange landbaserte utslipp i Norge som er egnet. Det største utslippet, som representanten Henriksen er veldig godt kjent med, er fra raffineriet på Mongstad, som har vært, mildt sagt, undersøkt nøye. Det samme gjelder gassprosesseringsanlegget på Kårstø og LNG-terminalen på Melkøya. Øvrige større utslipp i Norge kommer i all hovedsak fra gjødsel, sement og aluminiumsproduksjon. Hydro Aluminium har satt i gang et stort pilotprosjekt på Hydro Karmøy som mottar støtte fra Enova. Dette er et kjempegodt eksempel på at andre tiltak enn CO2-fangst også kan gi gode miljø- og ikke minst klimaeffekter. Da står vi igjen med forholdsvis få utslipp som faktisk er aktuelle kandidater for fullskala demonstrasjon. Jeg tror et av de viktige grepene vi har gjort, er å skille arbeidet med fangst fra arbeidet med transport og lagring. Selskaper som er aktuelle for realisering av fullskala demonstrasjonsanlegg for CO2-fangst, trenger ikke nødvendigvis å måtte ta ansvar for planlegging og gjennomføring av transport og lagring av CO2 i en demonstrasjonsfase. Vi arbeider med et forslag til organisering og finansiering av transport og lagring av CO2. For et første fullskala demonstrasjonsanlegg er det antageligvis skipstransport som er mest aktuelt, og vi ønsker også å se på muligheten for å samordne lagring med andre CO2-håndteringsprosjekter i Nordsjøen. Hva slags løsninger som til slutt blir valgt, avhenger bl.a. av hvilke fangstprosjekter og lagringslokasjoner idéstudiene viser er mest aktuelle. Resultatene fra idéstudiene vil være viktige for den vurderingen vi gjør videre av hva slags forretningsmodeller og hvilke virkemidler som bør benyttes for å realisere fullskala CO2-håndtering i Norge. CO2-fangst og -lagring er en viktig del av regjeringens klimaarbeid. Behovet for CO2-håndtering er godt dokumentert gjennom rapporter fra FNs klimapanel og Det internasjonale energibyrået, som representanten Henriksen også var inne på. Det er stor enighet om at demonstrasjonsanlegg er nødvendig for teknologiutvikling og for å oppnå helt nødvendige kostnadsreduksjoner som kan bidra til teknologispredning. Samtidig er innsatsen vi gjør innen både forskning og utvikling, arbeidet internasjonalt og innsatsen vi legger ned i TCM for utvikling av CO2-håndteringsteknologi, viktig. For at CO2-håndtering skal bli et klimatiltak med stor effekt, må det bygges store anlegg. Derfor vil vi, bl.a. basert på idéstudiearbeidet, komme tilbake til Stortinget i statsbudsjettet for 2016 med våre videre planer for realisering av fullskalaambisjonen.
Jeg takker for redegjørelsen fra statsråden om arbeidet. Det jeg savnet, var en redegjørelse for ambisjonene på dette feltet. Det foregår et arbeid. Det blir videreført et arbeid. Man tar med seg de erfaringene som er gjort, gode og dårlige, fra det arbeidet som er gjort. Men jeg savner det som handler om ambisjoner, utover en ren faktabeskrivelse. Særlig savner jeg noen betraktninger fra statsråden rundt de industrielle mulighetene som denne teknologien gir, og kan gi, for norsk industri, i lys av at vi ligger så langt framme som vi gjør. Statsråden sier at spredning av teknologien er viktig. For å få det til må kostnadene ned. Det er også et faktum at spredning av teknologien i seg selv – skalering av teknologien, utbredelse av teknologi – også vil føre til kostnadsreduksjoner. Det er det ene poenget mitt i denne saken. Det andre poenget mitt er at vi må også få på plass denne typen teknologi som reelt CO2-reduserende tiltak i Norge dersom vi skal nå de målene vi har satt oss med tanke på både 2030 og 2050 – ikke minst 2050. Derfor savner jeg en mer offensiv holdning fra statsråden på rensing av norske punktutslipp, som finnes i lite antall, men i viktige sektorer.
Jeg er glad for noe representanten Henriksen sa da han vektla perspektivet fram mot 2050. Skal vi oppnå målet om et lavutslippssamfunn i 2050, må det gjøres et stort arbeid på mange områder, bl.a. innen karbonfangst og -lagring, men også innen utfasing av fossile energikilder i Norge og produksjonen av fornybar energi. Så snakket representanten Henriksen i sitt siste innlegg om ambisjoner. Ja, jeg skal notere meg kritikken fra Henriksen. Nå er det vel ikke sånn at det er ambisjoner som har vært fraværende i dette arbeidet opp gjennom årene. Det har vel heller vært tvert imot – vært motsatt. Jeg er, som jeg sa i mitt innlegg, opptatt av å gjøre dette arbeidet grundig for å skaffe i første omgang regjeringen og så Stortinget et tilstrekkelig godt beslutningsgrunnlag for den videre prosessen med dette. Derfor har vi også satt i gang disse idéstudiene som vi vil motta rapport på i begynnelsen av mai, og som Stortinget vil bli orientert om senest i forbindelse med statsbudsjettet for neste år. Så er jeg helt enig i det representanten Henriksen sier: Det som virkelig vil bidra til å vise at vi faktisk får ned kostnaden, er selvfølgelig ikke PowerPoint-presentasjoner, men det er at vi faktisk realiserer fullskala karbonfangstanlegg, enten i Norge eller andre steder rundt oss. Det er det som vil åpne for industrielle muligheter for norske leverandører, og det er det som på sikt har mest å si for å redusere karbonutslippene og klimagassutslippene. Jeg var gjennom dette i mitt innlegg. Vi har veldig få utslippspunkter i Norge som er veldig godt egnet for karbonfangst og -lagring. Det er ingen tvil om at ved en framtidig utbygging av rikgassfeltene på norsk sokkel, så er karbonfangst og -lagring høyst aktuelt. Når det gjelder røykgassutslipp, er det sånn at det er veldig få utslippspunkter, men vi jobber som sagt videre med å identifisere mulighetene i den idéstudien som Gassnova nå i samarbeid med Oljedirektoratet og Gassco jobber med. Så ser vi på mulighetene for å identifisere eventuelle muligheter i Norge, og det vil Stortinget bli behørig informert om fram mot statsbudsjettet for 2016.
Med utgangspunkt i kanskje å kunne komme til å si noe som kan virke litt urimelig på enkelte i salen, tror jeg – i hvert fall er det min observasjon – at når det gjelder temaet karbonfangst og -lagring, inntok det en ny fase etter høsten 2013. Etter min mening er det opplagt sånn at en nå er kommet inn i en mer passiv fase. En er veldig redd for å vise en tydelig, klar vei, og en er også veldig redd for å innta en ambisiøs holdning. Det kan hende forhistorien er noe av årsaken til det, men jeg mener at det er usedvanlig viktig at de mulighetene Norge har som nasjon til å bringe fram en ny teknologi på et så viktig område, vil være helt avgjørende. I år feirer Gassnova sitt tiårsjubileum. Jeg hørte et intervju med administrerende direktør der for litt siden, hvor han skrøt av den kompetansen som Norge har tilegnet seg gjennom de ti årene, og at en langt på vei er ledende i et internasjonalt bilde nettopp på karbonfangst og -lagring i de norske miljøene. Det er jo utrolig viktig, for det er helt utenkelig – i hvert fall ut fra mitt ståsted – å tro at vi skal klare å nærme oss lavutslippssamfunnet uten at en finner en løsning på karbonfangst og -lagring. Da synes jeg denne interpellasjonen er høyst betimelig, for vi vet ikke helt konkret hva regjeringen vil gjøre. Vi vet ikke hvordan en vil være med og stimulere norsk kunnskap, stimulere norske industribedrifter osv. i fortsettelsen for å tilegne seg en framtid hvor en også kan få bukt med de utslippene som representerer en fare og en utfordring for klimaet. Så er det bra, det som Hydro nå har gjort på Karmøy. Den piloten som de nå har utviklet, sier de nå selv er prosessuell, med så lave utslipp at de prosessuelt ikke kan komme lenger ned. Skal de ha ytterligere utslippskutt, må det være sånn at en huker på en eller annen form for karbonfangst og -lagring. Det er jo en veldig tydelig beskrivelse av hvor langt teknologien på enkelte områder er kommet – og den er brakt fram av norske industrimiljøer og av norsk kunnskap. Det er den motivasjonen også norsk industri, norsk kunnskap, må få i fortsettelsen. De må understøttes av det også regjeringen velger å gjøre på dette feltet. Så er det prisverdig nok nå sånn at en kan skyve problemstillingen bort fra seg og si at vi har ikke store nok punktutslipp i Norge til å håndtere den type oppgaver. Men det er jo sånn at industrien, f.eks. en samlet sementindustri, har valgt å bruke Norcem i Brevik som en mulighetsstudie for å fange karbon og eventuelt håndtere CO2-utslipp. Det i seg selv er en betydelig oppmuntring med hensyn til hva industrien kan vise fram av resultater i Norge, og viser at den norske industrikompetansen og forståelsen er ganske vesentlig. Så istedenfor å bekymre oss for at en ikke har store nok punktutslipp i Norge, kan vi kanskje bekymre oss for den industrien som velger å gå noen modige skritt, som tør å ta litt risiko. Så kan vi stille oss spørsmålet: Vil regjeringen gå sammen med den type industri og avlaste risiko for å få til CCS-prosjekter og karbonfangst og -lagringsprosjekter i Norge? Er olje- og energiministeren – og regjeringen – interessert i å bruke de erfaringene som er gjort på norsk jord, innenfor denne teknologien? Da burde det være et enkelt svar – å få rede på i denne interpellasjonsdebatten hvorvidt regjeringen vil bidra til å avlaste risiko og stimulere norske industrimiljøer som på egen hånd tar et ansvar for å prøve å håndtere klimagassutslippene i egen regi.
Som interpellanten, representanten Per Rune Henriksen, er inne på, er fangst og lagring av CO2 sett på som den viktigaste enkeltteknologien i arbeidet med å redusere verdas klimagassutslepp. Eg er einig i hans vurdering av at Noreg ligg langt framme i dette arbeidet, med erfaringar frå Sleipner og Snøhvit på norsk sokkel og TCM-kunnskap frå arbeidet med fullskala CO2-handtering på Mongstad. Så spør representanten statsråd Lien om korleis han vil leggje til rette for at CCS blir tatt i bruk på større punktutslepp i Noreg. Problemet, som statsråden òg er inne på, er at det er mange små punktutslepp her i landet, og mange vil nok meine det er bra at dei er små, men det ville vere langt lettare med få, store når det gjeld karbonfangst og -lagring. Eit anna problem – og det burde Arbeidarpartiet og tidlegare statssekretær Henriksen vere godt kjende med – er at teknologien er svært krevjande både teknisk og ikkje minst økonomisk. Med milliardar svidde av på dei raud-grønes månelanding på Mongstad er det viktig å lære av desse fadesane og satse der det er mogleg å lukkast. Når ein kallar det tragisk og seier at det er å tape moment, må vi kunne spørje oss sjølve om kva som er tragisk. Er det det at Arbeidarpartiet ikkje har evna til å ta inn over seg erfaringar, som er mest tragisk, eller er det det at ein søkjer ei framdrift som er hensiktsmessig? Norsk industri har kunnskap og teknologi som kan bidra til framtidig verdiskaping på dette feltet, men med dagens kvoteprisar og manglande marknad for CO2 må det, som interpellanten er inne på, ytterlegare verkemiddel til for å utvikle ein forretningsmodell for CCS i Noreg. Det er også kjent at delar av industrien, f.eks. Norcem i Brevik, som også Aasland var inne på, er på søken etter gode løysingar for dette, men det er eit av dei store utsleppa i landet. Og spørsmålet er: Skal ein gjennom den monopolsituasjonen som Norcem då ville få, satse på dette? Så seier interpellanten at for at vi skal nå våre ambisjonar om kutt i klimagassutslepp, må ein også ta CO2-handtering i bruk i Noreg. Det kan ein vere einig i, men det er ikkje teknologi som vi får over natta, slik som den raud-grøne regjeringa lenge trudde. Men det som framleis står ope, er om vi bør utvikle denne teknologien – som heile verda etterspør – innanfor Noregs grenser, eller om vi bør søkje eit større internasjonalt samarbeid for å løyse denne betydelege utfordringa, som også er internasjonal. Erfaringane så langt frå Mongstad viser etter mi meining at ein bør søkje eit større fagmiljø, eit breiare økonomisk fundament, gjerne gjennom internasjonalt samarbeid, og også innanfor EU, der vi har felles næringsmarknad og samarbeid innan forsking, slik statsråden nemner. Fram til det må vi tenkje oss grundig om, slik at vi denne gongen lukkast i å nå våre mål om ein teknologi som er både kostnadseffektiv og teknisk gjennomførbar også innanfor dei småpunktutsleppa vi har innanfor våre grenser. Det er hovudoppgåva til statsråden, som eg er sikker på at han gir den nødvendige merksemda framover. Så det som må liggje i botnen, er det å vere grundig, målretta og resultatorientert.
FNs klimapanel har gjennom sine rapporter vist oss hvor katastrofale konsekvenser en global temperaturøkning på over 2 grader vil ha. Vi vil oppleve store endringer i kystlinjer og oversvømmelse av lavtliggende områder. En stor del av det biologiske mangfoldet vil bli borte. Store deler av verden vil oppleve økende knapphet på ferskvann. Ukontrollert oppvarming vil føre til at tundraen og polisen smelter, og at verdens regnskoger brenner ned. Smelting av tundraen og store skogbranner vil frigi store mengder klimagasser, som igjen vil føre til økt oppvarming. Både FNs klimapanel og Det internasjonale energibyrå mener CCS vil være den viktigste enkeltstående teknologien for å redusere klimagassutslipp. CCS er en teknologi som er i bruk i verden i dag, selv om det i debatten ofte ikke høres sånn ut. Norge har til og med vært en foregangsnasjon på CCS. Gjennom utdanning, forskning og industriutvikling har norske miljøer utviklet kompetanse, teknologier og prosjekter som er ledende i en global sammenheng. Sammen med Norges sterke klimaengasjement har dette gitt oss en unik posisjon som pådriver for en mer klimavennlig samfunnsutvikling. Dette er særlig viktig ettersom Norge også er en betydelig produsent og eksportør av olje og gass. På norsk sokkel har vi to CO2-lagringsprosjekter, Sleipner og Snøhvit. Canada er i gang med et CCS-anlegg som i størrelse tilsvarer et fullskala gasskraftverk, dvs. ca. 1 million tonn CO2 per år. Dette tilsvarer om lag fullskalaanlegget på Mongstad, som ble skrinlagt. Vi mener det bør utarbeides en handlingsplan for CO2-fangst og -lagring fra de største punktutslippene i industrien. Rensing av store punktutslipp i industrien er et av de mest effektive og målrettede tiltakene for å få til store nasjonale utslippsreduksjoner. Ved incentiver, lover og regler samt bruk av konsesjoner klarer man å gjøre CCS mer attraktivt enn å slippe ut CO2 – eller det gir tilgang til store verdier hvor CCS-kostnaden blir liten i sammenligning. Både Sleipner og Snøhvit ble realisert uten en krone i offentlig støtte, mens fullskala Mongstad-initiativet kostet Norge milliarder. Klimadirektøren i SINTEF har sagt det slik: «Poenget er at CCS må gjøres lønnsomt for at det skal få utbredelse og staten må inn som premissgiver i form av incentiver, lover og rammeverk for operasjon. Slik har det også vært for introduksjon av bioenergi[[Sverige]] [[Tyskland]] og vindkraft[[Danmark]] Selv oljenæringa ser at CCS er nødvendig for å sikre egne inntekter og livsgrunnlag i fremtiden. Shell er et eksempel som investerer stort i CCS både for oljesandvirksomhet, i teknologiutvikling og deltakelse i nye prosjekter. Sement- og stålindustrien har få andre muligheter enn CCS for å redusere sine utslipp, og HeidelbergCement investerer f.eks., som vi har hørt, i et svært viktig testanlegg hos Norcem i Brevik. En norsk satsing på CCS er ikke bare et bidrag til den globale kampen mot klimaendringene. Med offensiv og ambisiøs satsing kan det bli et konkurransefortrinn for landet vårt.
Takk for en god interpellasjon fra Arbeiderpartiets Per Rune Henriksen. Spørsmålet han stiller, er veldig viktig: Hvordan vil statsråden legge til rette for at karbonfangst og -lagring blir tatt i bruk på større punktutslipp i Norge? La oss starte med å gjøre en ting helt klart: Det som var en stor og banebrytende og veldig engasjerende visjon om at Norge skulle bli landet som serverte verden banebrytende klimateknologi gjennom CCS, var en visjon som ble skutt ned av den rød-grønne regjeringen med fynd og klem sommeren 2013, da de avlyste fullskalaprosjektet på Mongstad. Hele poenget med denne visjonen, hele poenget med en månelandingsvisjon, er at den blir gjennomført selv om det er vanskelig, og selv om det er dyrt. Og når man velger å avlyse det, har det konsekvenser utover bare det at man ikke gjennomfører prosjektet selv – det betyr at man har skiftet syn, at man har skiftet linje, at man ikke er villig til å gjøre de investeringene som skal til for at Norge skal være teknologileverandøren. Miljøpartiet De Grønne var helt fra starten av kritisk til karbonfangstsatsingen på Mongstad, fordi vi mente at hovedfunksjonen med det prosjektet, i tillegg til å sørge for at vi fikk et gasskraftverk, ville være å sørge for en utsettelse av å stille harde nok klimakrav til norsk olje- og gassvirksomhet. Det må jeg si at vi har fått fullstendig rett i. Men selv om karbonfangst og -lagring ikke lenger kan sies å være et teknologiflaggskip og en visjon for Norge i forhold til resten av verden, er også Miljøpartiet De Grønne av den oppfatning at teknologien må tas i bruk der den kan tas i bruk. Der vil jeg gi statsråden fullstendig rett i en ting han nettopp sa, nemlig: Det er først når vi gjennomfører konkrete fullskala prosjekter på karbonfangst og -lagring, at vi får prisen ned. Det er det samme med karbonfangst og -lagring som med all annen ny teknologi: Vi må være villige til å investere for å få teknologien operativ og for å få prisene ned. Den første vindmøllen, den første elbilen, det første solcellepanelet var kjempedyrt og fryktelig ineffektivt, og noen måtte betale for det. Det store eksemplet som vi alle kjenner, er Energiewende og tyske skattebetaleres vilje til å betale det hvite ut av øynene for å få bygd opp fornybarindustrien i Tyskland, og det har da også virket. Men det koster penger. Vi har én mulighet her i landet. Det er å ta teknologien i bruk og ta den i bruk der vi trenger den. Og vi trenger den veldig, for vi klarer ikke å gjennomføre de utslippskuttene vi har satt oss som mål og vedtatt i denne salen selv her i Norge. Vi har store punktutslipp. Vi har det berømte Mongstad-raffineriet, inklusiv kraftverket, som i 2013 slapp ut 2,4 millioner tonn CO2 til sammen. Gassco har sitt anlegg på Kårstø, som i 2013 slapp ut 1,1 millioner tonn. Yara har sin fabrikk i Porsgrunn, som i 2013 slapp ut 900 000 tonn. Snøhvit utenfor Hammerfest slapp ut 900 000 tonn i 2013. Og Norcem Brevik slapp i 2013 ut 800 000 tonn. Gassnovas mulighetsstudie trekker særlig fram Norcem og Yara som aktuelle punkter for CO2-fangst og -lagring, mens de ikke er like offensive på Snøhvit, men her er begrunnelsen hovedsakelig finansiell, ikke teknologisk. Karbonfangststrategien som ble presentert i statsbudsjettet for 2015, er ikke særlig offensiv. Der er jeg enig med Arbeiderpartiet, selv om jeg er fullstendig uenig med Arbeiderpartiet i en framstilling som gir den nye regjeringen ansvaret for at lufta har gått ut av karbonfangstsatsingen i Norge. Det ansvaret må den rød-grønne regjeringen ta veldig mye av. Vi har altså en situasjon hvor utslippskildene finnes, teknologien finnes, og virkemidlene finnes. Forurensningsloven har hjemmel for å pålegge selskaper, også i kvotepliktig sektor, å ta i bruk den best tilgjengelige teknologien. Dagens praksis, hvor store utslipp av klimagasser i realiteten er unntatt lovendring, og hvor man ikke bruker forurensningsloven, er sterkt medvirkende til at klimaforliket, som alle de andre partiene i denne salen er så opptatt av at de har vedtatt, faktisk ikke blir oppfylt. Miljøpartiet De Grønne mener derfor at staten for det første må gjøre det fullstendig klart at de store punktutslippskildene i Norge skal renses, og man skal bruke det lovverket man har, forurensningsloven, eller etablere en ny og enda bedre lovgivning, en klimalov, for å gjennomføre dette. Man bør utlyse en bred konkurranse om å gjennomføre disse renseprosjektene – alle sammen, ikke bare noen av dem – og man må være forberedt på at staten må betale i betydelig grad. Det er en illusjon å tro at man kan etablere en verdikjede og en lønnsom gjennomføring av denne teknologien uten at det betales betydelig i utgangspunktet for oppstarten.
Realisering av fullskala CO2-fangst og -lagring har vore det sentrale målet for CCS-politikken i Noreg sidan 2005. I budsjettet for inneverande år blir det teke eit skritt i riktig retning for å bidra til realisering av fullskala anlegg internasjonalt, men det er ikkje noka vesentleg framdrift for realisering av fullskala anlegg i Noreg. CCS-strategien til regjeringa viser at dei framleis tenkjer på CCS-teknologien som umoden, mens ein samtidig peikar på ei rekkje framståande prosjekt, både i Noreg og elles i verda. I skildringa av bakgrunn og status for karbonfangst og -lagring i Noreg og internasjonalt er det lagt til grunn ei rekkje faktorar som er meinte å teikne eit heilskapsbilete, men som i praksis fungerer villeiande, og attpåtil motstridande. På den eine sida står det: «Teknologi for CO2-handtering er framleis relativt umoden og det er behov for ytterlegare oppskalering og utprøving. Dei første prosjekta vil gi nødvendig erfaring med bygging og drift av storskalaanlegg for fangst og lagring av CO2. Dette er ein viktig del av teknologiutviklinga og nødvendig for å kunne oppnå kostnadsreduksjonar.» På den andre sida listar ein opp ei rekkje eksisterande og nyleg ferdigstilte prosjekt: «Ifølgje Global CCS Institute[[GCCSI]] er det 60 CO2-handteringsprosjekt internasjonalt med ulik mogningsgrad. 21 av desse prosjekta er aktive fullskala CO2-handteringsprosjekt, dvs. i drift eller under bygging.» Deretter skildrar ein anlegg, spesielt i Canada og USA. Dette er anlegg i fullskala og i mindre skala. Fleire har eksistert i tiår, nokre er nyleg bygde. Det er på tide at styresmaktene i Noreg anerkjenner at vi er forbi stadiet der CCS som teknologi blir sett på som uprøvd eller umodent. Dette er svært viktig for å kunne fokusere på området som verkeleg er utfordrande, nemleg å få på plass eit skikkeleg rammeverk for CCS. Venstre har sagt at det bør bli opna for at internasjonale CCS-prosjekt kan bli støtta av norske styresmakter. Men det er nødvendig å utarbeide og setje i verk ein plan for å realisere CCS framfor nye utgreiingar. Strategien slår fast at det er for få og til dels små utslepp i Noreg. Venstre vil nok likevel understreke at dette er punktutslepp som bør bli reinsa for å nå dei langsiktige klimamåla for Noreg. Noreg har i tillegg eit ansvar for å utvikle CCS i praksis, og for å gå føre som eit godt førebilete. Spesielt gjeld dette gass og industri, der ein treng meir erfaring internasjonalt. Alt ligg til rette for at Noreg skal kunne klare det – forsking, erfaring og økonomisk grunnlag. Klimaforliket legg også opp til det – og klimaforliket, det ligg fast. Det blir fokusert mykje på fangstdelen, men CCS-strategien til regjeringa nemner potensialet for ein stor lagringsplass i Nordsjøen for å dekkje det europeiske behovet for eit CO2-lager. CO2-lagringsatlasa er laga av Oljedirektoratet, og arbeidet er gjort av North Sea Basin Task Force. Det viser at det er store moglegheiter for lagring, både på norsk sokkel og i Nordsjøen. Regjeringa peikar i strategien på at kostnadane for lagring av CO2 i Nordsjøen er høge, og behovet for ny lagringsplass er for augneblinken lågt. Men det er likevel kritisk at arbeidet med å avklare dei juridiske konsekvensane av offshorelagring og flytting av CO2 over landegrensene blir starta no, dette for å sikre den nødvendige lagringskapasiteten i tide inntil eit fangstanlegg er på plass. Norske styresmakter må vidareføre arbeidet med å utvikle CO2-lager i Nordsjøen for å redusere risikoen for komande fangstprosjekt og for å sikre at mangelen på lagringsplassar ikkje står i vegen for utvikling av CCS. Nødvendig rammeverk må vere på plass sånn at eit lager står klart den dagen CO2 blir fanga.
Jeg takker for en god debatt om et viktig tema – en debatt som viser at det er bred enighet om at karbonfangst og -lagring er viktig. Jeg har lyst til å kommentere noe av det som har kommet fram i debatten. Jeg er helt enig med statsråden i at det er viktig med et grundig arbeid, at det fortsatt blir gjort studier, at det arbeides med organisering av modeller og prosjekter for å få realisert dette. Jeg er glad for at det arbeidet som har blitt gjort med dette, blir videreført, og at det bringes inn nye elementer også, etter hvert som ny kunnskap kommer. Internasjonalt samarbeid har alltid vært viktig i de norske strategiene med CO2-fangst og -lagring, men det må presiseres at dette handler ikke om at det skal være et alternativ til prosjekter i Norge, eller at vi, dersom vi satser på Norge, ikke skal satse internasjonalt. Dette er i høyeste grad et arbeid som har betydning internasjonalt, og som må gjøres internasjonalt, men det er også viktig at vi har et norsk perspektiv på dette, som jeg skal komme inn på. Jeg imøteser regjeringens bebudede forslag i statsbudsjettet til høsten, etter at Gassnova har levert sine innspill. Jeg kan si at Arbeiderpartiet vil støtte en offensiv politikk på dette. Vi får snart en plan for utbygging og drift for Sverdrup-feltet til Stortinget. Vi har håp om at det skal bygges ut store felt i Barentshavet. Vi ønsker å få etablert industri basert på det kraftoverskuddet som vi har i Norden. Alt dette vil i varierende grad gi oss utslippskilder som vil stå i årtier framover. Innelåste CO2-utslipp, altså CO2-utslipp som blir store punktutslipp, som blir bygget nå, og som vil stå i mange, mange år, er i høyeste grad en problemstilling også for oss i Norge. Derfor tror jeg at den typen debatter som vi har hatt her i dag, også i fortsettelsen må være en viktig del av klima- og miljødebatten i Norge, og jeg mener at karbonfangst og -lagring må innarbeides konkret i vår strategi for å bli et klimanøytralt land i 2050.
La meg først bare slå fast at det er rett det representanten Aasland sa: Arbeidet med karbonfangst og -lagring gikk høsten 2013 inn i en ny fase. Og det er jeg glad for – veldig glad for. Da hadde man holdt på med fullskala karbonfangst og -lagring på Mongstad i mange, mange år, og brukt milliarder av kroner på det. Så jeg er glad for å kunne slå fast at representanten Aasland har helt rett – høsten 2013 gikk arbeidet med karbonfangst og -lagring inn i en ny fase. Det er helt riktig. Jeg er imidlertid ikke enig med representanten Aasland – man har i hvert fall fått et grunnlag fra vår side for hva vi skal gjøre. For det første gjør vi mye – vi driver med forskning, vi driver med utvikling, vi driver med demonstrasjon, og vi driver et omfattende internasjonalt arbeid med støtte fra våre samarbeidspartier i Stortinget. Så er jeg også både glad for og setter pris på engasjementet til Norcem og Heidelberg-konsernet og deres medspillere i europeisk sementindustri når det gjelder Norcem Brevik. Nå framstilles dette arbeidet som noe staten ikke har deltatt i – som representanten Aasland og et par av de andre talerne sa. Det mener jeg er helt fullstendig urimelig, gitt at staten gjennom CLIMIT betaler 75 pst. av kostnadene med prosjektet, som har en totalkostnad på 93 mill. kr. Det er et veldig bra prosjekt, jeg er glad for støtten fra Norcem, men det er altså et prosjekt som i all hovedsak er finansiert med midler fra regjeringen og Stortinget. Det testes fire teknologier på Norcem, og det ser veldig spennende ut det som kommer ut derfra. Så sa jeg i stad litt om at det vi har jobbet med i Norge, er først og fremst røykgass. Det er etablert noen få karbonfangstprosjekter på røykgass, men det er ikke veldig mange i full skala, og det er nok heller ikke til å stikke under en stol at det har vært utfordringer med dem. Noen av disse utfordringene har blitt mindre fordi man har fått hjelp av kompetanse hentet ut av testsenteret på Mongstad. Så har representanten Sveinung Rotevatn helt rett når han sier at en av de tingene som det må jobbes videre med, er muligheten for å flytte CO2 over landegrensene. Det er et arbeid som både min kollega Tine Sundtoft i Klima- og miljødepartementet og jeg jobber med – å få flere land til å ratifisere London-protokollen, som vi har gjort, som muliggjør nettopp slik transport. Så har jeg lyst til å si at vi i Nordsjøen allerede har etablert god kompetanse om lagringsmulighetene, og vi har allerede lagret CO2 i Nordsjøen.
Debatten i sak nr. 8 er dermed omme.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Stortinget går da til votering.
Under debatten har Knut Storberget satt frem et forslag på vegne av Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen foreta en gjennomgang av virkemidlene innen melkeproduksjon og meierivirksomhet, herunder prisutjevningsordningen for melk, med sikte på å styrke samlet konkurransekraft for norsk melk og norsk meieriindustri, og fremme sak om dette for Stortinget.»
Under debatten har Sveinung Rotevatn satt frem i alt fire forslag på vegne av Venstre. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om endring av omsetningsloven § 1, slik at formålet utvides til også å skulle hensynta helse og miljø.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om endring av omsetningsloven § 2, slik at sammensetningen av Omsetningsrådet utvides til også å ha representasjon fra helse- og miljøinteresser eller -myndigheter, uten at dette skal forskyve landbruksnæringenes flertall i rådet.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om endring av omsetningsloven § 11, slik at andelen midler som overføres til opplysningskontorene via Omsetningsrådet, ikke er bundet til produkttypen avgiftene er krevd inn fra.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber regjeringen gi utvalget som skal evaluere systemet for balansering av råvaremarkedene i jordbruket, i mandat å vurdere i hvilken grad dagens system bidrar til å fremme Stortingets helse- og miljøpolitiske føringer og forpliktelser.» Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de støtter forslagene.
Under debatten har Gunnar Gundersen satt frem et forslag på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen legge frem forslag til hvordan man kan sikre god og pålitelig informasjon til forbrukerne om dagligvarer. Stortinget ber regjeringen utrede hvilke konsekvenser og kostnader opprettelsen av en eventuell dagligvareportal vil ha for norske forbrukere.»
Det er Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre som står bak komiteens innstilling til I og II. Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de også vil stemme for komiteens innstilling til I og II. Det betyr at Høyre og Fremskrittspartiet skal stemme imot.
Under debatten har Bård Vegar Solhjell satt frem et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget er gjort tilgjengelig for representantene. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om en helhetlig plan for et femårig, nasjonalt bibliotekløft. Bibliotekløftet skal inneholde en nasjonal strategi for folkebibliotekene, en øremerket opptrapping av bevilgningene til kommunenes bibliotekdrift, etablering av et felles nasjonalt, digitalt mediebudsjett og en utredning av hvordan man best kan sikre tilgang på bøker og e-bøker, økt tilskudd til kompetansehevingstiltak for ansatte, og støtte til etablering, tilpassing eller utvidelse av biblioteklokaler.» Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de støtter forslaget.
I sak nr. 8 foreligger det ikke noe voteringstema.
Sakene nr. 9 og 10 er andre gangs behandling av lovsaker og gjelder lovvedtakene 41 og 42. Det foreligger ingen forslag til anmerkning. Stortingets lovvedtak er dermed bifalt ved andre gangs behandling og blir å sende Kongen i overensstemmelse med Grunnloven.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Er det noen som ønsker ordet før møtet heves? – Det er det ikke.