Etter ønske frå kyrkje-, utdanings- og forskingskomiteen vil presidenten gjere framlegg om at taletida blir avgrensa til 40 minutt og blir fordelt med inntil 5 minutt til kvart parti og inntil 5 minutt til medlemer av Regjeringa. Vidare vil presidenten gjere framlegg om at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Som sakens ordfører vil jeg først takke komiteen for ryddig arbeid i denne saken om fritt skolevalg i videregående skole. Jeg kan ikke i denne debatten stå fram og vise til en samla enighet i hele komiteen. Det er greit nok, for vi skal leve med forskjellige politiske meninger. Men jeg er glad for at et klart flertall nok en gang står fast på at dagens ordning skal opprettholdes. Jeg skal si litt mer om det. Retten til videregående opplæring er hjemlet i opplæringsloven, og i henhold til lovens § 13-3 har fylkeskommunen plikt til å gi alle som er bosatt i fylket, et tilbud om videregående opplæring. Ungdom som har fullført grunnskolen eller tilsvarende opplæring, har etter loven rett til inntak på ett av tre alternative utdanningsprogram på videregående trinn 1 og til to års videregående utdanning innenfor utdanningsprogrammet. Det er den enkelte fylkeskommune som ansvarlig opplæringsmyndighet og skoleeier som organiserer, planlegger og dimensjonerer de ulike opplæringstilbuda. Dette gjelder også reglene for inntak. Det er viktig å understreke at fylkeskommunene har full frihet til å innføre karakterbasert inntak dersom det anses som et egna virkemiddel for organiseringa av opplæringstilbudet. Så friheten ligger der, og det er altså en del av det lokale sjølstyret. Det burde vi hegne om. I saken framholder forslagsstillerne – som kjent er de fra Fremskrittspartiet – at rettighetsaspektet er et argument for å pålegge fylkeskommunene lik praksis ved inntak til videregående opplæring. Men det skal bemerkes at det å pålegge alle fylkeskommuner å innføre såkalt fritt skolevalg, vil kunne medføre uheldige konsekvenser. Det vil i praksis kunne begrense den enkelte elevs valgfrihet. Geografi, skolestruktur og organisering av skoleskyss er viktige stikkord her. Dette er faktorer som påvirker den enkelte fylkeskommunes mulighet til å imøtekomme enkeltelevers primære skoleønske. Dersom kun elevenes karakterer skal være utslagsgivende ved konkurranse om elevplasser, vil det kunne føre til at noen elever kan bli påført forskjellige ulemper. Her kan nevnes lengre skolevei, som igjen vil føre til lange bussturer og en unødvendig og slitsom lang skole- og arbeidsdag. Naturligvis vil det også resultere i at noen vil være avhengige av å flytte på hybel. Det er dyrt, og i tillegg snakker vi jo her om svært unge elever. Konsekvensene av å tvinge fylkeskommunen til å innføre karakterbaserte inntak vil i enkelte tilfeller være fordyrende, både for elever og for fylkeskommunen. Fylkeskommunen fratas også muligheten til en fornuftig fordeling av opplæringstilbudet, og den kan altså påføres store skyssutgifter. Til sist kan det være grunn til å understreke at enkelte elever i en slik situasjon vil tvinges til å velge et annet tilbud enn det de primært ønsker. For disse elevene vil altså ikke fritt skolevalg være en realitet. Det kan også knyttes en bekymring til at et karakterbasert inntakssystem vil kunne resultere i en segregert skole. Flertallet mener at det på denne bakgrunn ikke er formålstjenlig å lovfeste en praksis med såkalt fritt skolevalg. Beslutningen om inntaksregler bør opprettholdes. Flertallet er i denne sammenheng Kristelig Folkeparti, Venstre og regjeringspartiene. Vi mener altså at ansvar for skolevalg fortsatt bør være et fylkeskommunalt anliggende. Det følger helt naturlig av at fylkeskommunen allerede har ansvar både som skoleeier og som opplæringsmyndighet.
Det er enkelte verdier og rettigheter som alle bør ta del i, uavhengig av bostedsadresse. Det gjelder også innenfor utdanningssektoren, der alle f.eks. skal være sikret lik rett til utdanning og en gitt kvalitet på den utdanningen som gis. På alle viktige samfunnsområder mener Fremskrittspartiet at det er viktig å finne ordninger som sikrer den enkelte bruker valgfrihet. I dagliglivet har vi en rekke valgmuligheter. Vi foretar en rekke viktige valg uten at staten blander seg inn – det være seg om man tanker diesel på Statoil eller Shell, handler på Rimi, Rema eller Coop for den saks skyld, eller om vi ringer med Telenor, Tele2 eller Netcom. Alle disse valgene foretas uten at vi i det hele tatt tenker over hvor viktig denne valgfriheten egentlig er. Det er nok ikke mange som ser for seg at Statoil skal ha enerett på salg av diesel, eller at Telenor skal få tilbake telemonopolet. Valgfriheten sikrer kvaliteten på den tjenesten som tilbys, fordi vi som kunder blir sett på som noe positivt og viktig. Konkurransen mellom tilbyderne øker vår verdi for tilbyderen. Når elever skal velge utdanning, blir imidlertid valgfriheten snevrere – ikke bare fordi den offentlige skolen nesten ikke har konkurrenter rundt omkring i landet, men også fordi det da er politikerne som skal bestemme ved hvilken skole elevene skal ta sin utdanning. Det hjelper ikke om eleven selv protesterer og lenker seg fast til sengestolpen og mener seg berettiget til å ha innflytelse på sin egen skolehverdag, og berettiget til å bestemme selv hvor han skal ta utdanningen sin. Neida, politikerne sier stopp – hvis du bor i feil fylke da. Dersom du bor i et av de fem fylkene som gir null valgfrihet til eleven, må du gjøre som politikerne har bestemt, uansett. Og det er verdt å merke seg at det bare er fem fylker som ikke gir noen form for valgfrihet for eleven. Dersom du bor i ett av de åtte fylkene med fritt skolevalg, da har du anledning til selv å bestemme hvor du vil gå på skole. Erfaringene fra disse fylkene er jo positive. Elevene mener at det er en viktig frihet. I Vestfold fylkeskommune, som styres av et rød-grønt flertall med RV inkludert, er det fritt skolevalg. Det fungerer utmerket og har gjort det i mange år. Der er det et flertall av politikere som er modige nok til å la eleven ha valgfrihet. Fremskrittspartiet mener at den friheten faktisk bør være universell, og at fylkespolitikerne ikke skulle hatt lov til å sette en barriere for en valgfrihet som nesten halvparten av fylkene innser at eleven bør ha. Det er ikke et tilstrekkelig argument, det som saksordføreren fremførte her i dag, å si at det er opp til fylkene å avgjøre om eleven skal få valgfrihet, bare fordi fylkene har forvaltningsansvaret for videregående opplæring. Skal det da være opp til fylkene å avgjøre om de vil følge læreplanen i fagene, om de vil gjennomføre fagprøver, eller om de vil droppe ut av hele opplæringsplikten? På disse områdene vil alle svare at det er viktig med nasjonale føringer i form av lovbestemmelser, men når det er snakk om elevrettigheter, da er det ikke like viktig med nasjonale føringer. Hvorfor er det slik at fylkene og fylkespolitikerne skal gis frihet på bekostning av den enkelte elev? Fylkenes plikt som ansvarlig forvaltningsnivå er å følge opp de nasjonale retningslinjene for tilbudet til elever i videregående opplæring. Derfor bør vi i dag vedta at prinsippet om fritt skolevalg skal gjelde alle elever i den videregående skolen, uavhengig av hvilket fylke de tilfeldigvis skulle være bosatt i. Jeg tar med dette opp det forslag som er fremmet i innstillingen.
Representanten Anders Anundsen har teke opp det forslaget han refererte til.
Høyre mener at fritt skolevalg skal lovfestes for den videregående opplæringen, og vil støtte Fremskrittspartiets forslag. Men vi vil understreke at den praktiske utformingen av rett til fritt skolevalg kan ha flere former. De økonomiske og administrative konsekvensene av forskjellige løsninger må derfor utredes nærmere. Vi vil også understreke at finansieringsansvaret for den videregående opplæring vil ligge hos fylkeskommunen også etter at eventuelt fritt skolevalg er innført. Vi mener at fritt skolevalg vil øke motivasjonen hos elevene og kan motvirke utvikling av sosial segregering etter bosted. Vi skjønner derfor ikke helt argumentasjonen hos flertallet. Det må tenkes nytt rundt norsk skole: hvordan man skal stimulere motivasjonen, og hvordan man skal stimulere til resultater hos elevene. Bevisbyrden for de negative konsekvensene ved fritt skolevalg burde derfor ligge hos flertallet – at man i hvert fall gikk inn i en prosess for å undersøke hvordan man eventuelt kunne få det til. Her er det viktig ikke å male fanden på veggen før man har fått noe å forholde seg til. Vi merker oss også at flertallet blander karakterbasert opptak inn i denne diskusjonen. Det er i beste fall en dårlig unnskyldning for ikke å ville gå inn i realitetene rundt fritt skolevalg. Det er synd at flertallet ikke vil gå inn i en prosess. Dette dreier seg om politisk vilje. Det dreier seg om elevers like muligheter og rettigheter, uavhengig av bosted. Vi registrerer liten vilje til å imøtekomme innholdet i forslaget og til å imøtekomme ønsket om å sikre elevenes interesser. Det er synd for norsk skole, og det er synd for elevene.
Om Fremskrittspartiet var underlagt markedsføringsloven, ville forslaget fra Fremskrittspartiet om lovfesting av retten til fritt skolevalg bli dømt som villedende og dermed ulovlig markedsføring. Uttrykket «fritt skolevalg» holder ikke det det lover. Det er nemlig ikke elevenes valgfrihet som foreslås, men opptak til skoler basert på karakterer og sortering, og det skal innføres med tvang. For det første er innholdet i forslaget tvilsomt og ikke egnet til å skape en bedre skole for elevene – tvert om. For det andre mener Fremskrittspartiet at staten skal tvinge fylkeskommunene, lokale folkevalgte organer til å innføre Fremskrittspartiets ideologi – enten de vil det eller ikke. Fremskrittspartiet er ikke for folk flest. De prioriterer eliten. De elever som har best karakterer, skal få lov til å velge fremst i køen: hvor de vil gå på skole, og hva slags skole de ønsker å gå på. Fremskrittspartiet har ikke mye respekt for kommunene og vil åpenbart avvikle det lokale folkestyret, unntatt i strandsonesaker og når det gjelder snøscooterkjøring. Det ene er spørsmålet om Stortinget skal overstyre skoleeieren – fylkeskommuner og kommuner – i denne saken: overkjøring av de lokale folkevalgte. Det andre er konsekvensen av å tvinge eieren av de videregående skolene til å innføre karakterbasert opptak. Det er sikkert en meget god høyrepolitikk, men det er ikke bra for elever flest, og det er trussel mot satsing på den offentlige fellesskolen. Dette er ikke nytt. Fremskrittspartiet hadde et likelydende forslag i 2004. Da stod de alene. Nå har de Høyre med på laget. Høyre har snudd. Jeg vil gjerne sitere Høyre fra debatten for to år siden: «For Høyre er det kommunale selvstyret så viktig at rikspolitikerne skal være forsiktige med å detaljstyre når det gjelder lokale initiativ og ulike lokale løsninger.»Og:«Det er mange som ikke er beredt til å akseptere at folk og kommuner velger forskjellig. Heldigvis er vi i Høyre det.»Og videre:«Vi må godta at de velger forskjellig. Det er kanskje det som er Fremskrittspartiets problem, at ikke alle vil som dem, og at de da ikke bør få velge.» Da stod Fremskrittspartiet alene, nå har de fått Høyre med seg. Høyresiden står sammen om tvangen, på sidelinjen, heldigvis. På Høyres landsmøte i 2006, for bare litt over en uke siden, sa partileder Erna Solberg følgende i sin avslutningstale: «Høyres formål er å skape muligheter for alle, og[[…]] vi skal virkeliggjøre dette gjennom å jobbe for fem klare mål for Norge.» Det første punktet var en «kunnskapsskole der ingen elev blir hengende etter». Erna Solberg la vekt på at Høyre fra nå av skulle snakke mer om og fokusere mer på de aller svakeste i skolen. Det varte ikke lenge – nøyaktig fram til 22. mai. Et bredt flertall på Stortinget, fra sentrum til venstresiden, mener at de lokale folkevalgte fortsatt skal bestemme i dette spørsmålet. Det er lokaldemokrati. I tillegg er det brede flertallet enige om at skoleinntak basert på karakterer har mange svært uheldige konsekvenser. Det forsterker sosiale forskjeller, og det innebærer vanvittig mye unødvendig transport, der elevene må bruke mye tid til å komme seg til og fra skolen. Det er dårlig for miljøet, og det er dårlig for økonomien. SV vil bruke penger på å utvikle skolen, satse på kvalitet i skolen, ruste den opp og ikke på å frakte elever over store avstander. Denne frakten fører også til segregering, og i distriktene truer den eksisterende skoler. SV mener at det heller må være en rettighet for 16-åringer å kunne gå på sin nærmiljøskole i størst mulig grad. Denne rettigheten vil Fremskrittspartiet og Høyre ta fra 16-åringer gjennom tvangstiltak og ved lov. Heldigvis vil flertallet på Stortinget noe annet.
Jeg hadde egentlig tenkt å holde et veldig lavmælt og stille innlegg. Det vil jeg fortsatt gjøre, men etter å ha hørt de ideologiske stormdrag fylke seg her, skal jeg innlede med å vise til historikeren Leiv Mjeldheims skildring av Venstres posisjon i norsk politikk, boken «Den gylne mellomvegen». Jeg skal ikke gå videre annet enn å utdype hva det betyr. Det betyr at jeg på vegne av mitt parti er for fritt skolevalg, men jeg synes det skal avgjøres lokalt, og jeg ønsker ikke ved lov i Stortinget å begrense det lokale selvstyret. Så blir det veldig vanskelig for meg når jeg skal lytte til de stormfulle innlegg, enten det kommer fra den ytterste høyre fløy, representert ved Fremskrittspartiet, eller fra Lena Jensen, fra den ytterste venstre fløy. Men jeg tenker at de vanskelighetene er det fullt ut mulig for kloke folk lokalt å finne ut av. For å illustrere alle mellomposisjonene: Jeg har f.eks. lest komiteinnstillingen, og ser at når Fremskrittspartiet og Høyre står sammen og stemmer likt, så er det åpenbart ikke slik at de nødvendigvis tenker likt. Disse nyansene får vi tåle. Det er jo ikke verre enn at Norge er et veldig sammensatt land, det er ulike forhold i dette landet. Vi får tro at det vettet som skal vurdere dette lokalt, er i stand til å gjøre det. Det er mitt utgangspunkt, og det er derfor jeg ikke vil stemme for et forslag som gjør at vi lovfester det nasjonalt. Jeg vil hvor jeg er til stede, kjempe for et slikt fritt skolevalg. Jeg har gjort det i den byen som jeg representerer på Stortinget, og har da markert det standpunktet. Det er ikke slik at vi i dag diskuterer hvordan det skal utformes, hva det skal bety. Det er faktisk ikke tema. Det er et prinsipp som er tema, men det får komme til uttrykk under selve voteringen. Her stemmer folk både for og imot med litt ulike premisser. Jeg stemmer imot forslaget fra Fremskrittspartiet, som støttes av Høyre, med det premiss at jeg er for det frie skolevalg, men jeg vil ikke diktere det lokale selvstyret. Det er Venstres grunnlag, og siden det var mange ideologiske vinder til å begynne med her, får jeg kalle det «den gylne mellomvei».
Fylkeskommunene har etter opplæringsloven plikt til å oppfylle retten til videregående opplæring for alle som er bosatt i fylket. Søkere med ungdomsrett har rett til inntak på ett av tre alternative utdanningsprogram på videregående trinn 1 som de har søkt på – det som tidligere het grunnkurs – og deretter rett til to års videregående opplæring innenfor utdanningsprogrammet. Utgangspunktet er at søkerne må foreta sine valg innenfor det samlede tilbudet av programområder i vedkommendes bostedsfylke. Som komiteens flertall også viser til i innstillingen, er det den enkelte fylkeskommune – som ansvarlig opplæringsmyndighet og skoleeier – som skal organisere, planlegge og dimensjonere de ulike opplæringstilbudene. Det er også fylkeskommunen som avgjør på hvilken skole elevene skal få sitt opplæringstilbud. De 19 fylkeskommunene er svært ulike i forhold til geografi, antall innbyggere, bosettingsmønster, kommunikasjonsmuligheter, skolestruktur, antall søkere til yrkesfag, osv. Og de har ulik praksis i forhold til såkalt fritt skolevalg i videregående opplæring. I mitt svar til Stortinget 13. mars 2006 viser jeg til at fylkeskommunene står helt fritt til å innføre fritt skolevalg dersom de mener dette er et egnet virkemiddel for f.eks. bedre gjennomføring. Jeg mener at en slik beslutning bør være et fylkeskommunalt ansvar, og at spørsmålet om ved hvilken skole opplæringstilbudet skal gis, fortsatt bør ligge innenfor det som er fylkeskommunenes handlingsrom. Den enkelte fylkeskommune er nærmest til å avveie ulike hensyn og sikre at ressursene blir utnyttet best mulig. Når det gjelder elevers muligheter til eventuelt å få tilbud i andre fylker enn hjemfylket, er dette ivaretatt bl.a. ved at fylkeskommunene kjøper og selger elevplasser til hverandre på en rekke tilbud. Det foregår bl.a. et omfattende samarbeid i grenseområdene mellom fylkene og når det gjelder tilbud som bare gis enkelte steder. I tillegg finnes det landslinjer og landsdekkende tilbud. I forslaget om å innføre fritt skolevalg viser forslagsstillerne til situasjonen i videregående skole, hvor frafallet av elever underveis i opplæringen er stort, og de mener at det er sannsynlig at fritt skolevalg kan føre til at flere elever gjennomfører et fullt utdanningsløp. Jeg er enig i at det er bekymringsfullt at frafallet i videregående opplæring er stort – f.eks. er frafallet for gutter på yrkesfag på hele 44 pst. Men vi vet også at forklaringen på frafallet er sammensatt. Jeg har satt ned en bredt sammensatt og hurtigarbeidende arbeidsgruppe som skal foreta en gjennomgang av årsakene til at elever og lærlinger dropper ut av skolen og fagopplæringen. Gruppen skal se på både strukturelle, skolemessige og individuelle faktorer som påvirker elevenes og lærlingenes atferd, og foreslå tiltak som kan føre til mindre frafall. Arbeidsgruppen skal levere sin innstilling til Kunnskapsdepartementet 1. juli i år. Dette vil gi Kunnskapsdepartementet og fylkeskommunene et grunnlag for å iverksette ulike tiltak som kan bedre gjennomføringen i videregående opplæring. Jeg vil for øvrig også vise til den nye strukturen for videregående opplæring som innføres fra høsten. Da vil dagens 15 studieretninger bli redusert til 12 utdanningsprogrammer, og dagens 102 VK 1-kurs vil bli redusert til 53 programområder. Dette vil legge til rette for at enda flere elever enn i dag kan få oppfylt sine primære ønsker om videregående utdanning.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Aristoteles gav oss prinsippet og ideen om at individer er den primære enhet. Samfunnet er således ikke en enhet, men kun en sammenslutning av individer. Individet har sine rettigheter i kraft av sin natur, ikke som et resultat av politiske beslutninger, og staten er individets tjener, ikke menneskets herre. På grunnskolenivå har utviklingen de siste årene gått i retning av at foreldre har fått langt større innflytelse over valg av skole for sine barn. På videregående nivå er det imidlertid slik at en rekke elever kun kan velge skoler som ligger innenfor en viss avstand av der de bor. I Kommunal- og regionaldepartementets veileder om brukervalg i skolen heter det at fritt skolevalg kan bidra til å møte utfordringen i kunnskapssamfunnet. Det vil styrke og profilere skolens rolle og oppgaver i samfunnsutviklingen. Det kan gi elever og foresatte større mulighet til å dekke individuelle ønsker og behov, og det vil medvirke til å utvikle og styrke kontakten og samarbeidet mellom skolen og hjemmet. Det kan gi positiv konkurranse mellom kommunens skoler, og det kan være et redskap for skoleutvikling og profilering av den enkelte skole og bidra til å møte utfordringen fra private skolealternativer. Etter min oppfatning er dette så positive og viktige elementer at Stortinget burde sikre at alle norske elever fikk denne muligheten. Isteden vil vi i dag oppleve at flertallet skyver muligheten fra seg og overlater til det «fylkeskommunale sjølstyret» å treffe avgjørelser om elevene skal få anledning til fritt skolevalg, fullt innforstått med at deres fylkeskommunale partifeller trolig vil gå imot fritt skolevalg av ideologiske grunner. Hva er så galt med at elevene selv får velge skole? Etter videregående skole er det fritt universitetsvalg i hele verden, selv om du kan få samme faget på nærmeste universitet. Det er ingen som protesterer på det. Hvorfor skal elever i videregående skole tillegges mindre medbestemmelse over egen utdanning når de er 16 år, enn når de er 18? Det er ikke slik at alt blir bedre dersom elevene går på nærmeste geografiske skole, enn dersom de selv prioriterer hvilken skole de skal gå på. Et av de viktigste formålene med norsk skole er å skape «gagns menneske». Det er et høyt mål. Én ting er sikkert: Man blir ikke «gagns menneske» uten at man får forsøke å lære å ta egne valg. Jeg tror det bidrar til motivasjon og til forståelse av at valg har betydning, og at innsats har betydning. Sosialistene vil beordre elevene til nærmeste skole. Hva synes så elevene om det? I den eneste profesjonelle undersøkelse som er foretatt, og som er gyldig etter kriteriet for publisering av vitenskapelige undersøkelser, svarer faktisk ni av ti elever at de ønsker en ordning med fritt skolevalg. De ønsker altså ikke den modellen sosialistene vil tvinge på dem. De vil velge selv. Det er et paradoks at det er langt større politisk motstand mot fritt skolevalg enn det er blant dem vi er satt til å være ombudsmenn for. Er det slik at enkelte politikere ønsker å være individets herrer og mener de vet bedre enn de de er satt til å tjene?
Representanten Lena Jensen gjorde et poeng av at Fremskrittspartiets forslag ville komme inn under reklameforbudet i markedsføringsloven hvis politikk kom derunder. Nå er jeg litt usikker på om det er Lena Jensens innlegg her som vil falle inn under den kategorien, eller om det er Fremskrittspartiets forslag. Jeg heller nok til det første. Representanten Jensen sa at fritt skolevalg vil ikke føre til en bedre skole, det vil prioritere eliten, og det er ikke bra for elever flest. Nå hørte vi nettopp representanten Gåsvatn redegjøre for hva elevenes oppfatning av dette er. Men til tross for dette kommer altså Lena Jensen ikke med noen faglige argumenter fra denne talerstolen. Det er et politisk prinsipp Lena Jensen gir uttrykk for, ikke noen faglig argumentasjon. Jeg nevnte i mitt innlegg at Vestfold har hatt fritt skolevalg i mange år. De har også hatt et rødt flertall, ispedd litt gult, i to år. Ikke én gang har det frie skolevalget blitt utfordret – ikke én gang. Jeg er glad for at Vestfold SV ikke har lyttet til Lena Jensens innlegg fra talerstolen i dag. Lena Jensen sier at hun vil ikke overkjøre lokale folkevalgte. Jeg forstår at det er SVs vinkling på det. Vi mener at lokale folkevalgte ikke skal få kjøre over den enkelte elevs rettigheter, og det er nok mye av forskjellen på Fremskrittspartiets og SVs politikk. Og for ikke å forsvinne helt fra Vestfold, så får altså nesten 90 pst. av elevene i Vestfold oppfylt sitt førstevalg både når det gjelder skole og linje. Det er høyt i nasjonal sammenheng. Det er ikke slik, som representanten Jensen forsøker å fremstille det som, at det er en rett for alle å gå på nærskolen. Det er ikke sånn. Det er karakterbasert opptak til nærskolen også, selv der det ikke er fritt skolevalg. Bare da gjelder karakterbasert opptak linjene. Ellers vil jeg bemerke at det er veldig positivt at statsråden gir uttrykk for at han vil komme tilbake til Stortinget med en generell gjennomgang av drop out-situasjonen i videregående skole. Den er dramatisk. Vi vil da også kunne komme nærmere tilbake til om det er en sammenheng mellom fritt skolevalg eller ikke og drop out-prosenten i det enkelte fylket. Så jeg ser frem til den gjennomgangen.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, sjå side 2289]]
Etter ønske frå kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen vil presidenten gjere framlegg om at taletida blir avgrensa til 40 minutt og blir fordelt med inntil 5 minutt til kvart parti og inntil 5 minutt til medlemer av Regjeringa. Vidare blir det gjort framlegg om at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det blir sett på som vedteke.
Da Fremskrittspartiet fremmet dette Dokument nr. 8-forslaget om statlig finansiering av utbygging ved Hopen videregående skole, var mitt og posisjonens mål å komme fram til en merknad som alle partiene kunne stille seg bak. Det klarte vi. Jeg er glad for at det var mulig, og jeg vil berømme posisjonen for resultatet. Hopen videregående skole er en yrkesfaglig skole for rusmiddelmisbrukere i rehabilitering og ettervern. Skolen gjør et verdifullt arbeid for å bringe denne gruppen mennesker tilbake til samfunnet og oppfylle drømmen deres om en vanlig jobb. Komiteen mener at denne skolen er et godt supplement til den offentlige skolen, og vi i Arbeiderpartiet mener at når det offentlige ikke har et skoletilbud til grupper som trenger litt ekstra støtte og en ny sjanse i hverdagen, skal denne typen skoler få slippe til. Jeg føler at vi har alle partiene med på denne konklusjonen. Komiteen ber departementet vurdere å komme tilbake til spørsmålet om offentlig tilskudd til disse skolene for funksjonshemmede, rusmiddelmisbrukere m.v. i forbindelse med statsbudsjettet 2007. I tillegg ber vi departementet vurdere disse skolenes behov for statlig støtte til i dette tilfellet utbygging. Disse skolene favner et ganske bredt spekter av politikkområder, og jeg tror det er mulig å se på skolene i sammenheng med andre departementers områder for å komme fram til den beste løsningen for elevene på denne typen skoler.
Da forslaget om å gi statlige midler til nødvendig påbygging av Hopen videregående skole ble fremmet i salen, registrerte jeg noe undrende at enkeltrepresentanter i foajeen kom med den kommentar at Stortinget ikke skulle forholde seg til denne typen enkeltsaker. Årsaken var antakelig at disse representantene ikke var særlig velinformert om hva Hopen videregående skole er. Som saksordføreren på en utmerket måte har gjort rede for, gir Hopen videregående skole tilbud til de svakeste av de svake. Tilbudet er til elever som arbeider seg ut av et liv med rus, elendighet og ofte kriminalitet, og inn i en ny verden av håp, utdanning og utsikter til jobb. Skolen har søkt om utbyggingstilskudd i mange år, fordi den har utvidet tilbudet sitt for å hindre at elevene blir tvunget ut av Hopen videregående skole etter endt grunnkurs. I dag tilbyr skolen videregående opplæring helt frem til fagbrev, og det er svært viktig for rehabiliteringseffekten for den enkelte. Jeg må innrømme at jeg ble skuffet da statsråd Djupedal avviste offentlig investeringsstøtte fordi penger til skoler skal gå til offentlige skoler og ikke til private. Heldigvis har saksordføreren og regjeringsfraksjonen på Stortinget vist at det fortsatt er mulig å få gehør for viktige og fornuftige forslag. Saksordføreren og regjeringsfraksjonen i Stortinget har tatt saken på alvor, sett viktigheten og fornuften i skoletilbudet, og de har tatt statsministerens gjentatte oppfordringer til bredt samarbeid på ordet. Det er viktig og fornuftig, og jeg vil gi stor honnør til saksordføreren for denne praktiske tilnærmingen. Det er også årsaken til at Fremskrittspartiet ikke trenger å fremme noe alternativt forslag i salen. En enstemmig komite sørger for å løfte problemstillingen inn i budsjettet for 2007, og jeg håper inderlig at statsråden, etter å ha satt seg grundig inn i det arbeidet som disse skolene gjør, vil ha en mer positiv holdning til å støtte opp om dette arbeidet med å gi et tilpasset opplæringstilbud til funksjonshemmede elever. Jeg ser frem til at vi også i budsjettsammenheng kan finne gode og konstruktive løsninger på en problemstilling som er viktig for samfunnet, men aller viktigst for den enkelte bruker.
Som kjent er det Evangeliesenteret som står bak driften av Hopen videregående skole. Evangeliesenteret er vel kjent for de fleste. Det har i mange år vært den største private aktøren i rusomsorgen i Norge, og filosofien om omsorg for enkeltmennesket og trygge rammer preger også Hopen, på samme måte som den preger andre evangeliesenter. Tilbudet på Hopen evangeliesenter er spesielt tilrettelagt for skolehverdagen. Jeg er også veldig glad for å kunne si at det er fint at vi har fått et forslag om dette i Stortinget, og jeg er også glad for den samling som det har avstedkommet i komiteen. Jeg har ikke tenkt å bruke så veldig mange ord på det utover det, men jeg tror at et senter som Evangeliesenteret fortjener å få stå litt i fokus, og jeg vil også gjerne at vi mener alvor når vi gir denne støtten til Hopen. Skolen har behov for å bygge ut undervisningsrom og spesialrom i tråd med offentlige forventninger til utdanningslokaler. Skolen har i dag etablert midlertidige ordninger for ivaretakelse av de mest prekære behovene ved skolen, i påvente av en endelig løsning i forhold til statlige myndigheter. Når regjeringspartiene også har gått inn på dette forslaget, og er enig i at Hopen og lignende skoler er i denne vanskelige situasjonen, håper jeg også at dette er et uttrykk for vilje til å følge opp når budsjettet kommer. Jeg har tillatt meg – også i komitesammenheng – å gi uttrykk for at det at man vil komme tilbake til spørsmålet, er en litt svak formulering. Det ligger ikke så veldig sterk forpliktelse i det, og jeg vil i hvert fall ha sagt fra denne talerstol at vi kommer til å følge opp dette, og være opptatt av at dette blir mer enn ord. Man kommer ikke så langt med honnørord og forståelse når man skal etablere lokaler, verken ved Hopen eller ved andre tilsvarende skoler. Det de trenger, er penger til å realisere disse byggene, og derfor håper jeg at statsråden også kan bekrefte her i dag at det vil komme midler til disse skolene allerede i høstens budsjett.
Jeg tar egentlig ordet for å oppfylle et løfte jeg gav meg selv som veldig ung politiker, for da opplevde jeg ofte at «de gamle gutta» kom og satte seg på meg, og så var jeg sosialt død riktig lenge. Jeg tar også ordet for å gi stor anerkjennelse til sakens ordfører, som debuterer som ordfører, og som har gjort en skikkelig og bra jobb. Hun har klart – jeg holdt på å si – å trenge gjennom ethvert forsøk på å tåkelegge saken og gjøre den til en ideologisk slagmark eller hva det måtte være. Hun har klart å se at det gjelder mennesker som er i en klemme, og hun har klart å formulere en innstilling som har samlet oss. Av og til bør det utdeles ros fra denne talerstolen også, og det gjør jeg herved.
Presidenten er ikkje usamd i det. Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, sjå side 2289]]
Det er heldigvis ingen uenighet om at alle elever, uansett funksjonsdyktighet, har krav på et tilpasset opplæringstilbud i samsvar med evner og forutsetninger. Men dessverre er det ikke alltid like stor enighet om hvordan skolen skal gjøre opplæringslovens klare krav til virkelighet for alle elever. Derfor kommer også debatten om integrering eller spesialtiltak opp med mer eller mindre jevne mellomrom, gjerne inspirert av medieoppslag som viser en elev som åpenbart ikke får et tilfredsstillende tilbud. De siste tiårene har vi kunnet se store endringer i hvilken oppfatning som har vært rådende når det gjelder integrering av såkalte spesialelever – fra en epoke der barn med ulike fysiske og psykiske funksjonshemninger ble «gjemt bort» i institusjoner, til en epoke der full integrering betegnes som det riktige. Det er ingen tvil om at dagens situasjon, med integrering som det absolutte utgangspunktet, er riktig, både ut fra et opplærings- og utviklingssynspunkt og, ikke minst, ut fra et menneskeverdssynspunkt. Jeg vil likevel i denne interpellasjonen belyse at pendelen i noen tilfeller kan synes å ha svingt for langt i retning av integrering. Det kan synes – både ut fra de opplevelsene foreldrene til barn med spesielle behov har med skolen, og ut fra den offentlige debatten – som om ønsket om integrering er så sterkt at man i visse tilfeller overser at eleven kan ha andre behov. Sjøl om integrering er det opplagte utgangspunktet, må ikke systemet komme i veien for foreldres og elevers ønske om andre løsninger i de tilfellene der andre løsninger åpenbart er best for barna. Dokumentarfilmen «Jenta fra Oz» viste skjebnen til en utviklingshemmet elev som var plassert i en vanlig klasse, sjøl om hun åpenbart hadde hatt bedre av å få være sammen med elever i samme situasjon. Denne filmen utløste en kraftig debatt med til dels sterke, følelsesladde og ikke minst kategoriske uttalelser om hvilken løsning som hadde vært best. Jeg håper derfor at denne interpellasjonen kan gi grunnlag for en litt mer avbalansert debatt og samtidig gi kunnskapsministeren mulighet til å følge opp og utdype uttalelsene i Aftenposten den 28. mars, der han tok til orde for en større kartlegging av hvordan elever med ulike utviklingshemninger har det på skolen, og hvilke tilbud de får. Høyre har for sin del lenge ønsket en bred utredning av opplæringen for barn, unge og voksne med spesielle behov. Allerede i 1998 foreslo Høyre for første gang at man skulle foreta en slik utredning, på bakgrunn av utviklingen siden spesialskoleloven ble integrert i opplæringsloven i 1975. Siden den gang har problemstillingen vært oppe mange ganger uten at det har vært mulig å få til en skikkelig kartlegging. Ofte er det vanskelig i det hele tatt å få til en diskusjon, fordi motiver trekkes i tvil, eller synspunktene og konsekvensene trekkes ut i det helt ekstreme. Det mest bekvemme er naturligvis å skygge unna hele debatten eller gjemme seg bak ideologiske besvergelser, men da svikter vi det ansvaret vi har overfor de barna og de familiene det gjelder. For å forebygge enhver misforståelse: Høyres utgangspunkt er at integrering i den såkalte normalskolen er normalløsningen for elever med spesielle opplæringsbehov. Målet om tilpasset opplæring gjelder også for disse elevene, og vi er nokså sikre på at gjennomføringen av kunnskapsløftet, med større vekt på lokal handlefrihet og lokale tilpasninger, vil gjøre det lettere enn før å gi elevene gode lokale tilbud. Men det er et like naturlig utgangspunkt for Høyre at det er foreldrene som må få ha det avgjørende ordet når det gjelder om deres barn skal få opplæring i den såkalte normalskolen eller ikke. Det er ingen tvil om at det er foreldrene som kjenner sine barn best, og det er ingen grunn til å tvile på at foreldrene, når de står overfor et valg, vil velge den løsningen de sjøl er overbevist om er den beste for barna. Vi deler fullt ut synet om at alle barn og unge har rett til å få et tilbud om tilrettelagt opplæring i sitt eget nærmiljø. Det er viktig å bygge opp gode, lokale tilbud i elevenes hjemmemiljøer, men samtidig er det nødvendig å åpne for valgmuligheter. De elevene som åpenbart har behov for et spesialtilbud, må kunne få et slikt tilbud. Det er liten tvil om at integreringen har vært og er positiv for de aller, aller fleste. Men samtidig er det viktig å holde fast på at det må være hensynet til den enkelte elev som er det viktigste, og at man derfor må være åpen for å velge den løsningen som gir elevene de beste utviklingsmuligheter, enten dette skjer gjennom integrering i nærskolen eller gjennom et tilbud i en spesialavdeling eller spesialinstitusjon. Hvis det kan gi eleven et bedre og tryggere tilbud enn det eleven ville ha fått i en vanlig skole, skal ikke politikken stå i veien. Det politiske poenget må være å sette eleven foran systemet og være villig til å ta større individuelle hensyn. Det handler om å se menneskene. I debatten som har fulgt etter visningen av dokumentarfilmen, har bl.a. regjeringspartiet SV vært på banen og ment at integrering er det eneste riktige, uansett. Jeg håper det beror på en misforståelse, eller at standpunktet trekkes litt langt. Man skal også huske på at ganske mange foreldre til elever med spesielle behov ser integreringen fra en annen side, nemlig at deres barn settes «på utstilling» for at samfunnet skal se at det finnes barn som er annerledes enn oss sjøl. Det kan være en ganske grusom opplevelse. Gruppen av elever med spesielle behov er veldig sammensatt, og behovene forandrer seg med barnas alder. For eksempel er forskjellene i barnehagealderen veldig små, mens de i puberteten er veldig store. Elevenes utfordringer spenner over alt fra Downs syndrom til atferdsproblemer av ulik grad og store fysiske eller psykiske handikap. Når det gjelder gruppen med atferdsproblemer, er også den veldig forskjellig. Vi har alt – fra de som lager uro og bråk i timene rett og slett fordi de kjeder seg, til de som har tunge diagnoser. Jeg møtte før helga tre foreldre som har barn med spesielle behov. To hadde barn i barnehage, og en hadde barn i skolen. La meg kort referere noen av de synspunktene som kom fram. For det første: Den største utfordringen er at denne gruppen er så sammensatt, fra barn med Downs syndrom som får lese- og skriveopplæring, til sterkt funksjonshemmede barn hvor den største utfordringen er å få et bleieskift til å fungere. Integrering er viktig i barnehagen hvor andre barn er gode rollemodeller. Integrering er viktigst i ung alder før forskjellene blir for store. Foreldrene trenger muligheten til å velge et akseptabelt tilbud i nærmiljøet og muligheten til å velge forskjellige tilbud etter som barnet vokser. Barn med spesielle behov samlet i grupper i vanlig skole kan gi disse barna en god mestringsfølelse. Foreldrene vil ha valgfrihet til selv å velge det tilbudet som passer best for sitt barn, og en av foreldrene fortalte at hun kommer til å velge et skoletilbud for sin sønn ut fra hvor andre barn han kjenner med Downs syndrom, vil gå, fordi han trenger kamerater. Hun er sikker på at han ikke vil få kamerater på en skole eller i en klasse med bare «vanlige» barn. Ikke minst må skolene ha en verktøykasse de kan bruke, og kompetanse er viktig. Få har den nødvendige kompetansen, og tilbudet blir derfor veldig personavhengig. Hvis ressursene er knappe, blir slitasjen på denne delen av personalet stort. Sykefraværet kan bli høyt, og man kommer inn i en ond sirkel. Det siste poenget som foreldrene nevnte, var at det må være en politisk erkjennelse av at disse elevene og disse barna er svært ressurskrevende, også økonomisk. Kort oppsummert kan man si følgende: 1. Integrering må være hovedgrepet, men ikke for enhver pris. Hensynet til barna må veie tyngst, og foreldrene må ha valgfrihet til å velge det beste tilbudet for sine barn.2. Denne gruppen er så sammensatt at det er behov for differensiering og ulike løsninger.3. Det må finne sted en politisk erkjennelse av at det er ressurskrevende å gi disse barna et godt tilbud.4. Kompetanse må til like mye som penger. Her har f.eks. små kommuner en stor utfordring. Når det gjelder elever med utviklingshemninger eller elever med fysiske funksjonshemninger, er det fristende å si at retten til opplæring i nærskolen er absolutt for foreldrene, dersom de ønsker det. En stor utfordring er imidlertid elever med alvorlige atferdsproblemer. Dessverre er det mye som tyder på at denne typen problemer er økende, samtidig som vi ser eksempler på at denne atferden blir mer voldelig enn tidligere. Mens atferdsproblemer tidligere i betydelig grad var knyttet opp til ungdomsskole og videregående skole, ser vi nå tendenser i retning av at dette problemet sprer seg nedover i alderstrinnene. Det er vanskelig å akseptere at man i en obligatorisk skole ikke kan beskytte elever og lærere mot vold. Det er også vanskelig å kunne akseptere at en eller noen få elever skal kunne ødelegge læringsmiljøet for det store flertallet. Det er derfor nødvendig at kommunene i større grad enn i dag oppretter alternative tilbud for elever med alvorlige atferdsproblemer slik at foreldrene kan ta reelle valg. Atferdsproblemene er altså unntaket fra hovedregelen, og ingen barn med spesielle opplæringsbehov skal tvinges ut av den vanlige skolen hvis foreldrene mener det er best for barna å være der. Men samtidig hadde kanskje dette valget vært lettere hvis det fantes reelle tilbud. Så enkel og så vanskelig er utfordringen, og jeg håper kunnskapsministeren vil ta fatt på den med et åpent sinn.
Regjeringen har som mål å utvikle en skole som bygger på kunnskap, ferdigheter, mestring og fellesskap. Alle barn og unge skal bli sett, stimulert og motivert for å lære og utvikle seg videre – faglig og sosialt. Likeverdig, inkluderende og tilpasset opplæring er et overordnet prinsipp i norsk skole. Opplæringsloven slår fast at alle elever skal få tilpasset opplæring. Elever som ikke får forsvarlig utbytte av opplæringen, har rett til spesialundervisning etter enkeltvedtak. Først og fremst vil jeg understreke at elever med særskilte behov er en svært uensartet gruppe, som også interpellanten var inne på. Det dreier seg om elever med ulike vansker og diagnoser, som bl.a. ADHD, autister og psykisk utviklingshemmede, f.eks. herunder barn med Downs syndrom. Også elever med en og samme diagnose er ulike. Det som passer for en elev, passer nødvendigvis ikke for en annen. Dette er også kommet fram gjennom flere konkrete eksempler i mediene og ikke minst gjennom mange henvendelser som jeg har mottatt i departementet. Det er derfor ikke et enkelt grep eller standardiserte løsninger som er svaret. Flere tiltak må virke sammen og bidra til god oppfølging av den enkelte elev. Det er kommuner og fylkeskommuner som har ansvaret for at alle barn og unge får opplæring i samsvar med regelverket. Opplæringsloven gir alle elever i grunnskolen rett til å gå på den skolen de sokner til. Elever som får spesialundervisning etter enkeltvedtak, vil kunne kreve slik opplæring i nærskolen. Ut fra den enkeltes situasjon kan kommunen tilby opplæring ved en annen skole når dette vurderes som den beste løsningen. Eleven og de foresatte kan likevel avslå et slikt tilbud. Når opplæringsloven åpner for ulike valg og løsninger, vil også tilbudet rundt i de forskjellige kommunene variere. Uansett følger det av loven at tilbud om spesialundervisning så langt som mulig skal utformes i samarbeid med eleven og foreldrene, og at det skal legges stor vekt på deres syn. Alle elever med rett til spesialundervisning etter enkeltvedtak skal ha en individuell opplæringsplan, en såkalt IOP. Planen skal utarbeides i samråd med de foresatte og eleven selv. PPT skal veilede og bistå i dette arbeidet. Planen skal evalueres hvert halvår, og gjennom konkret samarbeid omkring den enkelte elev er denne ordningen forutsatt å avdekke om tilbudet for eleven «åpenbart er en uheldig løsning», slik representanten stiller spørsmål om. Dersom det avdekkes at tilbudet ikke er godt nok, må ansvarlige skolemyndigheter og lærere sammen med foresatte drøfte hva som kan gjøres for å endre og forbedre tilbudet. Nødvendig spesialpedagogisk kompetanse må da trekkes inn. PPT har her en nøkkelrolle, men det kan også være nødvendig med et samarbeid når det gjelder andre aktuelle tjenestetilbud. Statlig spesialpedagogisk støttesystem kan veilede og bistå i en slik prosess. Skulle foreldrene likevel mene at opplæringstilbudet ikke er godt nok, og ikke er i samsvar med loven, har de klagerett til fylkesmannen. Rett til tilpasset og likeverdig opplæring i en inkluderende skole for alle har ligget fast gjennom mange skolereformer. Nyere forskning viser imidlertid at vi ennå ikke har nådd dette målet. For å gi et tilpasset og godt tilrettelagt tilbud må skoleledere og lærere ha god og relevant kompetanse. Tilpasset opplæring og spesialundervisning med god kvalitet er et prioritert område i Kunnskapsløftet og i Strategi for kompetanseutvikling. Spesialpedagogisk kompetanse er et vesentlig element i denne sammenhengen. Universiteter og høyskoler samarbeider med spesialpedagogiske kompetansesentra om å utvikle relevante tilbud. Rapporter fra kommunene til nå viser at tilpasset opplæring er ett av de områdene som skoleeier har prioritert høyest i sine planer. Jeg er glad for at representanten Eriksen i sitt spørsmål peker på at norsk skole bruker – og skal bruke – store ressurser på opplæring av elever med særskilte behov. Vi er begge opptatt av at ressursene brukes riktig, og at elevene får god oppfølging. Representanten Eriksen stiller meg spørsmålet om hvordan jeg vil sikre at hensynet til den enkelte elev med særskilte behov blir tilstrekkelig ivaretatt, også i de tilfeller der integrering i «ordinær skole» åpenbart er en uheldig løsning. Jeg er opptatt av at det blir satt søkelys på spesialundervisningen, men samtidig vil jeg advare mot hastige grep som kan undergrave målet om at flest mulig skal få et godt tilbud innenfor rammen av den ordinære hjemmeskolen. Jeg ønsker meg ikke tilbake til et samfunn hvor vi gjemte bort barna våre på institusjoner, og jeg er glad for at interpellanten også understreket dette poenget. For å sikre den enkelte et godt, tilpasset tilbud er det tre former for oppfølging og vurdering som er relevant å trekke fram. Det ene er den vurderingen som følger av loven, knyttet til individuell opplæringsplan, og som som nevnt skal skje hvert halvår. Det andre er den vurdering som det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet skal legge til rette for. Systematisk bruk av diagnostiske prøver samt annet kartleggings- og observasjonsmateriell er viktige verktøy i den sammenheng. Det tredje er knyttet til evalueringen av Kunnskapsløftet. En samlet gjennomgang av tilpasset opplæring og spesialundervisningens plass i skolen vil bli en viktig del av evalueringen. Dette innebærer bl.a. en kartlegging av organisering og innhold, ressursbruk og resultater, oppgavene til det statlige støttesystemet og PP-tjenesten og Statped. Utdanningsdirektoratet har fått dette som oppdrag. I løpet av evalueringsperioden vil det bli utarbeidet delrapporter, og for å sitere St.prp. nr. 1 for 2005-2006: «Det blir lagt opp til evaluering undervegs, erfaringsutveksling og informasjonsspreiing, slik at positive resultat kan medverke til implementering av kursendringar. Brukargruppene vil vere sentrale i dette arbeidet.» Jeg vil her legge til at jeg allerede har gitt Utdanningsdirektoratet beskjed om å spørre foreldrene til barn med spesielle lærevansker om hvordan de og barna opplever sin situasjon. Dette er en viktig del av evalueringsarbeidet. Det er med andre ord slik at det er skolen som skal tilpasses barnet, og ikke motsatt. Dersom den samlede evalueringen av Kunnskapsløftet senere skulle vise at det er behov for justeringer av regelverket, vil vi måtte se nærmere på dette. Jeg vil for øvrig påpeke at Fylkesmannen har myndighet til å ta stilling til om alle sider ved opplæringstilbudet er i samsvar med loven. Fylkesmannen kan også pålegge en kommune å endre opplæringstilbudet når det ikke er egnet til å ivareta barnets behov. Kommunene kan ikke vise til økonomiske hensyn dersom dette fører til at eleven ikke får et opplæringstilbud med god kvalitet og i samsvar med lovens krav. Regjeringen er opptatt av at alle mennesker er unike og skal møtes av en skole som forstår og tar vare på deres individuelle forutsetninger. Jeg vil igjen understreke at det ikke er et enkelt grep eller standardiserte løsninger som sikrer et godt tilbud til den enkelte. Hvorvidt det er elever som ikke kan få tilfredsstillende tilbud ved den ordinære hjemmeskolen, må vurderes helt konkret. Dette ligger det også under Fylkesmannens myndighetsområde å ta stilling til, bl.a. i klagesammenheng. Videre er det lagt opp til et løp som vil følge utviklingen av dette området nøye framover, slik at hensynet til den enkelte elev med særskilte behov vil bli tilstrekkelig ivaretatt. Det er en viktig debatt som interpellanten reiser. Jeg er også glad for den nyanserte tonen til interpellanten, nemlig at her finnes det ikke noen standardiserte eller lette svar. Et samfunn som vårt må til enhver tid reise debatten om hvordan vi behandler de svakeste, også i skolen. Det betyr at jeg ser fram til denne debatten, og jeg ser fram til det et samlet storting eventuelt vil gjøre hvis det er slik at kursen må justeres. For i likhet med interpellanten har også jeg mottatt mange henvendelser, og jeg har med stor interesse fulgt den debatten som har foregått offentlig, ikke minst etter den filmen som også interpellanten refererte til, som selvfølgelig gjør sterkt inntrykk på alle oss som ser den. Jeg synes denne debatten er god, og jeg takker for at interpellanten legger seg på et nyansert nivå og ikke sier at det finnes lettvinte svar på så krevende utfordringer som vi her står overfor.
Jeg syns kunnskapsministeren peker på noe helt riktig når han innleder og avslutter med å si at det ikke fins en standardisert løsning som passer alle. Det er helt riktig. Og det er kanskje spesielt riktig i situasjoner der vi ser barn med spesielle behov. Men så oppleves det også slik for veldig mange foreldre at det ikke er de formelle rettighetene som er hovedutfordringen, men hvordan situasjonen oppleves når man har et barn med spesielle behov. Veldig mange foreldre opplever f.eks. at de blir møtt av barnehagen eller av nærskolen med en litt rynkete mine som forteller dem at integrering egentlig er litt vanskelig, både fordi det koster veldig mye penger og fordi det krever spesielle tilpasninger, mens andre ganger når foreldrene primært ønsker et spesielt tilbud for sine barn, opplever de at de ikke får noe annet tilbud enn full integrering i nærmiljøet og i skolen. Så det er kanskje behov for større kunnskap også ute i kommunene, det er behov for kunnskapsspredning ute i kommunene. Jeg syns det er et godt forslag, som statsråden påpeker, at det som må komme ut av evalueringen, også er en større grad av informasjonsspredning og spredning av gode eksempler. Jeg legger da også til grunn at statsråden kommer tilbake til Stortinget med resultatene av den evalueringen som direktoratet nå holder på med, og forutsetter at den ikke minst er et reelt verktøy – og en reell lyttepost – for foreldre med barn som har spesielle behov. Statsråden advarer mot hastige grep. Det gjør jeg også, og det er derfor jeg har den innfallsvinkelen i interpellasjonen som jeg har. Men jeg vil allikevel få si at for en del av disse barna haster det faktisk ganske mye med å få på plass et tilbud som er tilpasset de behovene og de ønskene som både foreldre og elever har. Det betyr ikke at man skal velte om hele situasjonen for elever med spesielle behov på én dag eller med ett grep, men det handler om at det haster med å se menneskene, og det haster i mange tilfeller med å se elevene. Jeg vil avslutningsvis også være så frimodig at jeg tolker statsråden dit hen at han ikke er på linje med sin partifelle Rolf Reikvam med hensyn til at integrering er det man skal velge i alle tilfeller.
La meg først få understreke at det ikke skal være økonomiske hensyn som skal være avgjørende for det tilbudet barn skal få. Kommunen har en plikt til å tilrettelegge et undervisningsopplegg for barnet basert på barnets individuelle forutsetning. Det betyr at det må være en dialog mellom foreldre og foresatte, barnet og den lokale skolemyndighet om hvordan dette iverksettes, i den grad man i utgangspunktet ikke er enige om hva tilbudet skal være. Mitt utgangspunkt er at vi i større grad må finne ut av hvordan disse barna har det i den situasjonen de er i. Derfor har jeg også bedt direktoratet om at de skal spørre om dette. Bare denne praktiske tilnærmingen til en skolevirkelighet tror jeg kan være riktig, for det betyr at man får kunnskap om hvordan barna opplever det. Vi ser jo i avisene at mange av disse barna – i hvert fall beskrives det slik – blir ensomme i skolen, de får ikke venner i skolen, de opplever at de er annerledes i skolen, og på den måten skapes det distanse mellom såkalte normalelever og disse elevene. Dette er kunnskap som vi må ta med oss når vi skal tilrettelegge for løsninger for hver enkelt familie og hvert enkelt barn. Mitt – og vår regjerings – utgangspunkt er at løsningene for hvert enkelt barn vil og må være forskjellige, for barn er unike og forskjellige. Det som kan være riktig for ett barn, er ikke nødvendigvis riktig for et annet barn, selv om de kanskje har den samme formelle diagno-se. Utgangspunktet vårt er loven – og vår regjerings utgangspunkt er altså dette: Vi skal møte barna med ulike tiltak, fordi det kan være nødvendig for at de skal få størst mulig sosialt og faglig utbytte av undervisningen. La meg da bare understreke noe som jeg tror interpellanten har veldig rett i, og det gjelder i dette tilfellet som i mange andre av livets forhold: Som foreldre eller foresatte for et barn med spesielle problemer møter man mange mennesker i en kommune eller i en skole, men det er ofte den «driven» man selv har, som gir en del av resultatet. Det er stor forskjell mellom våre mange kommuner og mange skoler, og dette er vel en opplevelse mange av oss har i mange av livets ulike henseender. Men vi mener altså at alle barn skal ha rettigheter, og disse rettighetene skal kommunen oppfylle, med utgangspunkt i – som jeg har understreket – barnets spesielle behov, og tilrettelegge for en sosial og faglig framgang eller mulighet i skolen. Jeg opplever det slik at denne debatten tar utgangspunkt i akkurat de samme forutsetninger som Eriksen har, og som vår regjering har. Jeg tror derfor at denne debatten videre vil bli en god debatt, fordi den også har satt søkelyset på et viktig problem og fordi man ikke har et ønske om at pendelen skal svinge så langt tilbake som jeg registrerer at enkelte i den offentlige debatt har tatt til orde for, nemlig at vi skal reetablere spesialskolene. Jeg er glad for at interpellanten understreker at det ikke er hennes utgangspunkt.
Norsk skole er på mange områder en svært god skole. Et område som er krevende, men som på alle vis også viser kvaliteten og mangfoldet i skolen, er at det skal være en fullt ut integrert skole der alle barn kan få sin skolegang. Vi har en skole som kan tilby den enkelte elev tilpasset opplæring bygd på den enkeltes forutsetninger. Det betyr imidlertid ikke at vi har en skolehverdag fri for utfordringer for å få dette til. Tilpasset opplæring og en skole for alle har ikke på noen som helst måte fjernet behovet for spesialpedagogisk kompetanse, snarere tvert imot. Barn og unge med hørsels- og synsvansker, språkvansker, som er sterkt handikappet, som stammer, har store lærevansker, atferdsproblemer m.m., er avhengig av at skolen har eller får tilført den kompetansen som skal til for at undervisningen tilpasses deres behov. Det er dette jeg synes vi skal fokusere på når vi ser oppslag i media om at barn og unge ikke får det utbyttet av den tilpassede undervisningen som en har forventninger om. Det jeg håper det ikke blir fokusert på, er hvorvidt det er behov for opprettelse av spesialskoler for at tilbudet skal bli godt nok for de elevene det gjelder. Jeg håper tiden er over for behov for spesialskoler, selv om også jeg innser at vi for enkelte elever eller elevgrupper har et for dårlig tilbud i dagens skole. Jeg har ved flere anledninger besøkt skoler i min egen hjemkommune. Ved disse besøkene har jeg spesielt blitt orientert om hvordan en tilrettelegger undervisningen for elever med spesielle behov. Det som har slått meg, og som også er bekreftet gjennom samtaler med foreldre, er at i de klassene disse elevene går, oppleves det som svært positivt at det er en eller flere i klassen eller gruppen som har spesiell tilrettelegging og spesielle ressurser rundt seg. De andre elevene nyter også godt av de ressursene som kommer ekstra i forbindelse med enkeltelever. Det kan være spesialpedagogiske ressurser og miljøarbeiderressurser som oppfattes som svært positivt for læringsmiljøet. I tillegg får elevene et naturlig forhold til funksjonshemning, noe som er et tilleggsgode for de funksjonsfriske elevene. Når jeg ønsker en debatt om hvordan vi greier å tilrettelegge for elever med spesielle behov i nærmiljøskolen, er det imidlertid i erkjennelsen av at det mangler vesentlig kompetanse ved mange skoler i dag, slik at tiltak som pedagogisk-psykologisk tjeneste i kommunene skisserer for enkelte elever, ikke alltid blir fulgt opp. Det kan skyldes mangel på økonomiske ressurser, men også i veldig mange tilfeller mangel på kompetanse ved den enkelte skole. Det er ingen selvfølge at det finnes spesialpedagogisk kompetanse og miljøarbeiderkompetanse ved den enkelte skole. Men ofte er det den typen kompetanse i et kollegium som er nødvendig for at tiltak skal kunne følges opp i forhold til enkeltelever. Spesialpedagogisk forskning innenfor det norske skolesystemet er det ifølge fagmiljøet selv sparsomt med i den forstand at spesialpedagogikk er et ungt fag i forskningssammenheng. Det er et stort behov for denne type forskning, ikke minst i kjølvannet av de reformene som har skjedd i skolen vår. I de siste årene har skolen gjennomgått store endringer. Den endringen som kanskje er størst, er oppløsningen av den faste klassestrukturen og overgangen til gruppa. I tillegg har den faste timeplanen blitt erstattet av ukeplaner. Dette setter store krav til elevenes evne til selv å strukturere skolearbeidet sitt. For elever med behov for struktur i skolehverdagen har dette gitt tilleggsutfordringer vi ikke kjenner konsekvensene av. Men vi vet at medikamentbruken ved f.eks. ADHD har økt. Jeg ønsker at den norske skolen fortsatt skal være en integrert skole der alle barn og ungdommer kan gå sammen. Men det gir store utfordringer i forhold til hvordan vi legger til rette for den enkelte elev. Da trenger vi mer kunnskap om hvordan det står til i skolen på dette området, og vi har behov for at det spesialpedagogiske arbeidet fungerer. Det betyr at vi må stimulere til mer forskning, sikre oss sterke pedagogisk-psykologisk kompetansesentre rundt i hele landet, sørge for gode fagmiljøer i kommunene, og at den enkelte skole stimuleres til å tenke på hvordan den kan sikre at skolen har tilgang til nødvendig kompetanse innenfor spesialpedagogikk og miljøarbeid. Jeg har tillit til at kunnskapsministeren har høy beredskap på dette området, og det gir han da også klart uttrykk for i dag. Det er viktig om vi fortsatt skal kunne si at vi har en fullt ut integrert skole hvor alle barna kan gå sammen, og hvor enkeltelever med behov for spesiell tilrettelegging får det læringsutbyttet han eller hun har behov for.
Jeg vil først takke interpellanten for at hun tar opp til diskusjon et tema som setter mange følelser i sving. Fremskrittspartiet har i mange år tatt til orde for at foreldre må gis en mulighet til å velge et skoletilbud som er best mulig tilrettelagt for elever med spesielle behov også utenfor nærskolen. Sist vi hadde dette oppe til debatt, ble vi torpedert av det jeg vil kalle tilhengere av prinsipiell integrering. De er ikke opptatt av den enkeltes behov, men av at prinsippet om integrering skal gjelde alle, uavhengig av om den enkelte elev gis et best mulig tilbud. Tilhengerne av det jeg kaller prinsipiell integrering er først og fremst en del politikere, noen særorganisasjoner og bedrevitere innenfor egne fagfelt. Samtidig fikk vi dusinvis av støtteerklæringer fra dem dette gjelder. Foreldre og besteforeldre var på telefonen min i flere uker for å gi støtte til Fremskrittspartiets syn. Mange fortalte at de kjempet en håpløs kamp mot egne interesseorganisasjoner og et system som mange kommuner erkjente gav for dårlig tilbud, men som de ikke kunne gjøre noe med. Hva kan være mer krevende og frustrerende enn å se sitt eget barn være ensomt, frustrert og ekskludert i skolesammenheng? Hvem her vil ha den jobben? Hvorfor skal ikke disse foreldrene ha mulighet til å velge et mer tilpasset og kompetent tilbud for sine barn? Eksemplene jeg fikk formidlet fra fortvilte foreldre, var vonde og vanskelige, og det er nødvendig med en total gjennomgang av hele problemstillingen. Det er nødvendig å fjerne seg fra den prinsipielle integreringstanken og innta en mer praktisk tilnærming hvor foreldrenes valgmulighet og den enkelte elevs interesser settes i sentrum. Jeg har lyst til å sitere Tor Inge Romøren, som er forsker ved Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring, NOVA. Han sier: «Spørsmålet om integrering av funksjonshemmede har vært altfor mye preget av ideologi og har ikke hatt utgangspunkt i praktiske vurderinger.» To av ti spesialelever føler seg inkludert. Det betyr at 80 pst. av elevene på en eller annen måte ikke føler seg inkludert. Tre av fire spesialelever leker ikke med jevnaldrende i friminuttene. Kan vi som ansvarlig myndighet sitte rolig og se på denne formen for mistrivsel? Fremskrittspartiet mener det er uakseptabelt, og vi forventer at statsråden følger opp dette på en annen måte enn ved å si at nærskolen skal bli bedre. Det er en umulighet for den enkelte skole og kommune å gi et tilstrekkelig godt tilbud innenfor rammene av en vanlig klasse til svært mange av spesialelevene. Dersom foreldrene deres likevel er fornøyd, skal de selvsagt fortsatt ha rett til å gå på nærskolen. Men der det ikke er godt nok, skal foreldrene ha rett til å velge noe annet. Norge har verdens mest integrerte skole – på godt og vondt. For mange er det viktig at en lar seg tilpasse og omgås alle uansett. Men la oss i det minste erkjenne at ulikhetene når det gjelder spesialelevenes behov, er uendelige. Det som passer for én, passer ikke for en annen, og det var akkurat det også statsråden gav uttrykk for på denne talerstolen. Fremskrittspartiet foreslo i budsjettet å bevilge 50 mill. kr til ulike tiltak for spesialelever. Det gjorde vi fordi vi ville fokusere på den enkelte elevs behov og ønsker og i praksis legge til rette for best mulig læringsutbytte. Vi vil ikke kjempe for prinsipper som fører til at elever blir ensomme og foreldre frustrerte over manglende alternativer. Prinsipielle integreringer er avleggs fordi de ikke fungerer i praksis, og jo raskere vi tar det inn over oss, jo bedre er det for den enkelte bruker. Interpellanten utfordret statsråden til å ta fatt på utfordringen med åpent sinn. Jeg synes faktisk statsråden var mer åpen i tilnærmingen enn jeg har hørt ham på lenge – og det er positivt. Men jeg registrerte også at statsråden sa at målet er å gi et best mulig tilbud i ordinær skole. Vi mener at målet er å gi et best mulig tilbud til den enkelte elev, og det er en vesentlig forskjell.
Temaet som Ine Marie Eriksen tar opp i dag, er enormt viktig. Om et samfunn lykkes, kan måles ut fra hvordan vi lykkes med å integrere og behandle de aller svakeste blant oss. Jeg er glad for det interpellanten og statsråden klart slår fast i sin innledning i dag, at det er viktig å holde fast ved prinsippet om inkludering ut fra menneskelige og pedagogiske perspektiver, at alle barn har rett til å få en skolegang som er tilpasset evner og ferdigheter, og til å få utvikle både faglige og sosiale evner på best mulig måte, og at alle barn har rett til individuelt tilpasset opplæring. Skolen skal være til for ungene våre, og de er mangfoldige, de er frodige, de er forskjellige, og de er en meget sammensatt gruppe. Det er viktig, som jeg sa innledningsvis, å holde integreringsprinsippet høyt i denne debatten. Ingen er tjent med at vi i stor stil stuer bort ungene på skoler og institusjoner. Det er heldigvis bare Fremskrittspartiet som står for dette i Norge, og de er fortsatt langt fra å sitte i regjering. Debatten er på fullstendig gale veier når det en roper på som svar, er spesialskoler. Men ikke alle unger har utbytte av å gå i en full klasse. De opplever tilbakegang i stedet for framgang. Det er veldig individuelt hvordan man lærer og hvordan man tar opp kunnskap. Jeg har møtt foreldre som har fortalt at barna kun gjennom bevegelse og kun gjennom å bruke store rom kan utvikle seg. Mye handler også om å styrke kompetansen blant lærerne og å satse på spesialundervisning. Jeg tror Ine Marie Eriksen har rett i at pengene brukes feil på mange områder. Mange barn får assistenter som underviser dem i ordinære klasserom, som ikke har den kompetansen de trenger og som faktisk kan gjøre vondt verre. Vi har gjennom media i det siste fått et bilde av foreldres fortvilte kamp mot hjelpeapparatet – en kamp for å få en diagnose, for å få et godt tilbud for barna. Mange foreldre og elever sliter for mye og for lenge for å få et godt tilrettelagt opplæringstilbud. Jeg har møtt foreldre som kjemper for å få hjelp og for at barna skal få en diagnose. Det som er viktig for meg og for SV, er at man ikke skal trenge en diagnose for å få den hjelpen man trenger. Hjelpen skal være der når man har behov for den. Jeg kan ta et eksempel som ADHD-foreningen legger fram. Fra foreldrene melder fra om at barnet deres trenger hjelp, tar det gjennomsnittlig fire år før man får den hjelpen og spesialundervisningen man trenger. Og dette er altfor lenge. Det tar for lang tid før man får hjelp, og når hjelpen kommer, kan det ofte være for sent. Elevene har fått så store hull i basiskompetansen sin at de snur ryggen til og gjør det som er helt naturlig for dem – de stiller seg på sidelinjen av sin egen virkelighet. Det er i dag viktig at vi setter inn hjelp på et tidligere stadium. Det er altfor tilfeldig hva slags kompetanse man har på den enkelte skole. Derfor er det veldig forskjell på om elevene får den hjelp de trenger. Vi må også finne de gode skoleeksemplene – der integreringen fungerer, der man har kompetanse på skolen – og belyse dette. Det er nødvendig at vi i denne sammenheng trekker fram og viser til de gode eksemplene på skoler der både integrering og spesialklasser fungerer. Å integrere så mye som mulig der det er mulig, er SVs utgangspunkt. Vi vet også at det er ulik praksis fra kommune til kommune. Vi vet at åtte av ti barn i Oslo og Akershus med store generelle lærevansker går i spesialklasser, mens de i små kommuner oftest går i ordinære klasser. Barn som ikke går i ordinære klasser, blir også oftere segregert i forhold til fritidstilbud og har færre venner enn dem som går i ordinære klasser. Undersøkelsene som har vært gjort, viser store individuelle forskjeller. Det som er utfordringen vår, og som vi er nødt til å gripe fatt i, er å skape en skole som er tilpasset den enkelte unge.
Det er grunn til å gi honnør til interpellanten for at hun tar opp dette viktige, men også vanskelige temaet. «Integrert til ensomhet» var så vidt jeg husker en boktittel for noen år siden, og jeg er redd for at dette kanskje er blitt hverdagen for enkelte elever med spesielle behov. En rekke avisoppslag har også vist at integreringen for mange ikke er reell. Mye kan tyde på at integrering mer er blitt et honnørord på linje med begrepet tilpasset opplæring, ord som vi alle vet er svært viktige, men som vi ennå ikke helt har lyktes å fylle med innhold. Kanskje må vi gå så langt som å stille spørsmålet om integrering av elever med spesielle behov kan ha spilt fallitt her i landet. Kristelig Folkeparti tror fortsatt det er viktig at alle elever blir inkludert på en god måte, og at også barn med spesielle behov går på samme skole som andre barn i nærmiljøet. Nærmiljøskolen skal være en arena hvor barn og unge møtes med sin forskjellighet og lærer respekt for hverandre. Det er viktig for alle å kunne gå på skole med de samme lekekameratene som de har på fritiden. Kristelig Folkeparti er enig i at det er viktig for elevene å bli integrert i nærskolen. Samtidig ser vi at integreringen blir vanskeligere jo høyere opp i klassetrinnene man kommer. Mange elever trenger tilbud som krever mye utstyr eller høy kompetanse blant ansatte. Det kan tilsi at kommuner må kunne søke samarbeid for å gi et godt tilbud. Spesielt kan dette gjelde små kommuner. Enkelte steder i landet har flere kommuner gått sammen om å lage et felles tilbud. Follo barne- og ungdomsskole er et godt eksempel på dette. De har gjennom flere år gitt et godt tilbud til elever med spesielle behov. Skolen ligger i Ski kommune og er eid av de syv Follo-kommunene Ski, Vestby, Oppegård, Frogn, Ås, Nesodden og Enebakk. Skolen har i dag et interimsstyre som har som målsetting å etablere skolen som et interkommunalt selskap. Det har imidlertid vist seg vanskelig å realisere denne målsettingen. Ifølge brev fra Utdanningsdirektoratet viser det seg at denne type drift vil være ulovlig. Etter opplæringsloven er kommunen ansvarlig for å oppfylle retten til grunnskoleopplæring og spesialpedagogisk hjelp. Etter direktoratets mening må det foreligge en klar hjemmel i opplæringsloven dersom en kommunes myndighetsutøvelse skal legges til noen annen enn kommunen selv. En slik hjemmel finnes ikke i opplæringsloven. Det er ifølge direktoratet heller ingen holdepunkter i forarbeidene til opplæringsloven for at kommunene kan overføre myndighetsutøvelse og ansvar til andre organer. Det er kommunen som er tillagt ansvaret etter opplæringsloven. Så er vi imidlertid kjent med at Kommunal- og regionaldepartementet har kommet med et høringsnotat om endringer i kommuneloven som kan bety en oppmyking i forhold til interkommunalt samarbeid. Det ville være interessant å høre i hvilken grad statsråden mener dette etter hvert vil bety endringer i forhold til etablering av interkommunale skoler for elever med spesielle behov. Skolen i Follo er ikke den eneste i sitt slag i landet. Det finnes flere andre kommuner som har gått sammen om å gi et slikt tilbud. Etter Kristelig Folkepartis mening bør man vurdere å endre opplæringsloven slik at det kan åpnes for interkommunalt samarbeid om spesialundervisning. Forutsetningen må være at lokale myndigheter og foreldrene mener at det er dette som gir det beste tilbudet til barna. En annen forutsetning er at de rettighetene elevene har etter opplæringsloven, ikke svekkes. Kommunenes ansvar for å oppfylle retten til grunnskoleopplæring og spesialpedagogisk hjelp for den enkelte elev må fortsatt ligge fast. Den store utfordringen i forhold til integrering ligger i at den må oppfattes som reell for den det gjelder. Først da har vi lyktes. For å få dette til er det avgjørende at selve systemet ikke settes foran elevene og deres behov. Hensynet til den enkelte elev med særskilte behov må bli tilstrekkelig ivaretatt. Det gjelder også i de tilfellene der integrering i ordinær skole åpenbart er en uheldig løsning. Derfor må vi se om det finnes andre og bedre måter å organisere integreringen på, i første rekke innenfor dagens skole. Så må vi også være villige til å endre systemet. Vi må foreta de endringer som er nødvendig for å sikre at inkluderingen kan oppleves som reell for de barna som har spesielle behov.
Først og fremst vil jeg gi ros til Ine Marie Eriksen som tar opp et viktig, men også svært vanskelig tema. Jeg er enig med interpellanten: Her finnes det ikke kjappe og enkle svar. Barn som gruppe er sårbare i seg sjøl. Her snakker vi da i tillegg om ei gruppe med særskilte behov. Retten og plikten til opplæring ble lovfesta for 30 år siden i daværende lov om grunnskolen. Begrepet tilpassa opplæring kom også på dagsordenen. Den retten er blitt mer og mer forsterka, seinest ved ei lovendring i 2003. Av den totale elevgruppa fins det ei mindre gruppe barn og unge med spesielle opplæringsbehov. Dette er, som tidligere nevnt i dag, ei svært uensarta gruppe, som kan ha alt fra relativt enkle lese- og skrivevansker til tunge multiple funksjonsnedsettelser. Svært mange av disse elevene får tilbudet på nærskolen sin, og mange skoler lykkes med denne utfordringa. Men vi står altså igjen med ei lita gruppe som opplever store problemer i «ordinær» skole. Det er grunn til å se nærmere på dette. Disse elevene er fysisk integrert i skolen. Og i denne debatten er nettopp dette begrepet, integrert, brukt en rekke ganger. Men det er mye som tyder på at de ikke er inkludert. Og så er spørsmålet: Kan de bli det? I NOU 2003: 16, «I første rekke», står det bl.a.: «En inkluderende skole stiller store krav til skolen. Når en elev ikke fungerer, er spørsmålet: Hva er galt med skolen? I den tradisjonelle skolen har spørsmålet vært: Hva er galt med eleven?» Senterpartiet mener så definitivt at skolen må bli bedre rusta til å møte ulike elevgrupper ut fra elevens ståsted – ut fra elevens rettigheter og behov. Målet er et best mulig tilbud for den enkelte elev. Skolen skal være et tverrsnitt av hele samfunnet og også ruste barn og ungdom til å ta fatt på livet utafor. I en god offentlig skole må det i utgangspunktet være plass til alle. Men det vil koste, kompetanse koster. Jeg skal ikke påstå at jeg har fullstendig oversikt over den norske skolehverdagen, men det er vel en kjensgjerning at flere av de elevene som hadde trengt et pedagogisk skreddersydd opplegg, overlates til assistenter. Ut fra sine forutsetninger utfører sikkert assistentene en svært god jobb, men de har altså ikke relevant fagutdanning. Lærertetthet og gruppestørrelse er naturligvis viktige stikkord òg. For å kunne gi alle elever individuelle læringsplaner og oppfølging på sitt nivå er det nødvendig at læreren har kapasitet til virkelig å se den enkelte. Det kan fortone seg som ei uoverkommelig oppgave når ei stor elevgruppe rommer et bredt spenn i ferdigheter. Dette fordrer bl.a. at også lærerne tenker litt nytt. For eksempel kunne nok flere være tydeligere på å se elevens sterke sider og utvikle og bygge videre på dem. Kanskje kunne det virke positivt inn på elever med atferdsproblemer. Og så til det jeg føler ligger implisitt i interpellasjonen, og som har vært oppe i ulike media: Bør alle elever gå i nærskolen? Det må være den absolutte hovedregel. Skole og samfunn må bestrebe seg på å legge forholdene til rette slik at det er plass til alle. Så må vi kanskje erkjenne at i noen svært få tilfeller klarer ikke den ordinære skolen å gi et verdig tilbud. For i tillegg til læring må vi vektlegge livskvalitet i skolen. For de få som ikke opplever noen glede eller føler noen form for livskvalitet i skolen, må alternative tilbud være riktig. Det er betryggende å høre en varmhjertet statsråd som er opptatt av denne problematikken. Og det er viktig at vi får ei brei evaluering av Kunnskapsløftet.
Det er ingen tvil om at det er riktig som flere har sagt, og som mange har kommentert, nemlig at interpellanten har tatt oss med på en ganske krevende og vanskelig reise. Det som er fellesnevneren, slik jeg oppfatter det i salen, og som Venstre deler, og som jeg står inne for, er jo at vi skal sette det enkelte barn og den enkelte elev i sentrum. Da tror jeg at i veldig mange tilfeller vil vi ende opp med det svaret at det skjer best i det vi kaller for den vanlige skolen. Men vi vil også ende opp med det svaret at det ikke alltid er riktig, og da har vi en praktisk politisk utfordring, for da er det ulike muligheter i dette landet. Jeg kan illustrere det ved å ta Oslo-skolen. Jeg skal illustrere det ved en meget spesiell spesialskole i Oslo, nemlig Nordvoll skole, som er en skole for autister som er kjempet fram av foreldre etter HVPU-reformen. Og de som jobber der, lærerne, som er svært motiverte og dyktige mennesker, sier at foreldrene har kjempet det fram. Og denne skolen har nå 15 års erfaring i Oslo. Basert på autister sier de tørt – og jeg sier ikke at dette er riktig – at ca. 80 pst. av dem de forholder seg til, kan klare seg om man gjør absolutt alt det man skal på en riktig måte i det vi kan kalle den normale skolen. 20 pst. på gitte vilkår får det ikke til. Noen av dem har man prøvd, og så går det ikke. Da blir det jo systemtvang hvis man skal presse barn til å være med i situasjoner hvor man vet at det ikke går. Så er det slik at i Oslo-skolen, i denne store byen, er den skolepolitiske virkeligheten at det er ca. 126 grunnskoler, 20 spesialskoler og 24 videregående skoler. Da gis det et valg. Det valget fins ikke over alt. Noen steder eksisterer det etter det som representanten Lånke har kalt for tilgivelsesprinsippet – altså at det åpenbart eksisterer – ikke etter tillatelse, men tilgivelse. Så fins det interkommunale løsninger. Jeg har selv sett på en slik interkommunal løsning i Grimstad-området, Langemyr skole. Og jeg har fått alle livets nyanser på bordet, på samme måte som jeg følte at statsråden svarte interpellanten – med vilje til å gjøre det. Jeg har også vært til stede da Christina-filmen ble vist. Det var ingen i den filmen eller noen som var til stede, som bebreidet skolen i Os – tvert imot. De sa jo at de gjorde absolutt det de kunne. Men det som kom fram, var jo at det ofte er vanntette skott mellom skole og mange andre deler av hjelpeapparatet som bør stille opp. Da blir det en jobb for oss som driver med politikk, enten det er i denne salen eller man sitter som statsråd, å sørge for at det drives så mye kulturmassasje at hjelpeapparatet slapper av. Noen av de erfaringene som virkelig er et tankekors for meg, basert på mange års politisk erfaring, er at de beste og mest kompetente fagfolkene ofte skriver en uendelighet av utredninger og planer, hvoretter det overlates til de minst faglærte å gjennomføre jobben som planene forutsetter. Når jeg på min vandring gjennom livet gjennom mange år opplever dette gang på gang, så står vi overfor en systemfeil, vi står overfor en systemutfordring. For det kan da ikke være mening i at vi spanderer den beste og lengste utdanningen på folk for at de skal lage den ideelle utredning for noen, for deretter å overlate det til andre. Nå er det ikke bare på dette området at det er slik. Alle vi som har en viss erfaring, vet jo f.eks. at norsk psykiatris førstelinjetjeneste er politiet og ikke psykiatriske sykepleiere. Men nå snakker vi altså om barn og skolen. Og jeg vil gjerne sende med til statsråden hvordan han kan ta fatt på denne systemklemma som åpenbart eksisterer, og som andre har vært innom her – også representanten Enger. For det blir jo galt at de vi gir den beste utdanningen og forutsetningen for å gjøre noe, de får ikke nok nærkontakt med dem som virkelig trenger det. Så har jeg som utgangspunkt at man faktisk er villig til å stille opp og hjelpe. Jeg ser det som svært positivt at statsråden systematisk vil kartlegge, og at han vil ha som ideologi – for å si det på den måten – å sette det enkelte menneske og den enkelte elev i sentrum. Jeg tror også ut fra den ideologien at det integreringsidealet vi har, vil holde i veldig mange tilfeller, og at vi ikke på noen lett måte skal la oss feie bort fra det. Men vi ville nesten bli grusomme og ubarmhjertige hvis vi ikke så de situasjonene hvor det ikke passer. Det ville være helt forferdelig og vi ville være iskalde hvis vi ikke tok innover oss de foreldrene og de barna som har vært gjennom de situasjonene, for da gjør vi noen til kasteball. Og så blir konklusjonen at da er vi plutselig inne i en vandring som ikke påkaller noen enkle politiske overskrifter, men det påkaller en type reflektert debatt som vi kan få rundt en interpellasjon med den formen den har i Stortinget, og som jeg iallfall ønsker å gi mitt bidrag til. Det gjelder interpellantens og statsrådens idealer og idealene til alle dem som har hatt ordet her. Men utfordringen blir å sørge for at den praktiske valgmuligheten som fins, også kan eksistere flere steder enn i de situasjonene jeg har beskrevet, spesielt med utgangspunkt i Oslo.
Først vil jeg benytte anledningen til å takke for debatten. Jeg syns det har vært en god debatt, og jeg syns den har avdekket det som jeg håper er en større enighet enn man kanskje kan få inntrykk av gjennom mediedebatten. Vi har alle et sterkt ønske om at integrering skal lykkes der det passer, men samtidig har vi en erkjennelse av at det ikke alltid passer, og at man da må trå til med reelle valgmuligheter for de foreldrene og de barna det gjelder. Og med det tror jeg det er viktig å ha med seg følgende spørsmål: Hvorfor integrerer vi, og for hvem sin skyld integrerer vi? Det viktige der er jo å se menneskene, se barna, og si at vi integrerer for barnas skyld. Vi integrerer ikke for samfunnets skyld. Og det er en ganske viktig forskjell. Som jeg også nevnte i min interpellasjon, er det en del foreldre som opplever at de nærmest blir presset til en integrert løsning fordi samfunnet skal se at det finnes barn som er annerledes, og som har andre behov. Det er altså ikke fordi det er til det beste for de andre elevene og for barna selv, men fordi samfunnet skal se at noen er annerledes, rett og slett. Det er ikke derfor vi integrerer – vi integrerer for barnas egen skyld. Jeg tror det er viktig å peke på at mange steder sitter det personer med veldig mye kompetanse på elever med spesielle behov og på spesialundervisning. Men ofte sitter de i kulissene og trener opp andre. De er sjelden i kontakt med barna sjøl. Det er kanskje noe man burde se litt nærmere på og gjøre noe med. Den beste kompetansen sitter altså langt unna barna og kunne kanskje vært brukt bedre nærmere dem. Dette er en problemstilling som ikke er lett i det hele tatt. Erkjennelsen er at det er vanskelig å få det til å fungere i praktisk politikk, men jeg tror det er særlig to forhold vi skal ta med oss: Barnas behov endrer seg f.eks. dramatisk mellom barnehage og pubertet, kanskje nesten enda mer enn for såkalt normalelever. Mens integrering er veldig bra og nyttig i barnehagen, kan det være en direkte katastrofe senere i utdanningsløpet. Kanskje skal vi spesielt legge oss Ola T. Lånkes ord om boka «Integrert til ensomhet» på minne. Det sporer tilbake til spørsmålet jeg stilte helt i begynnelsen: Hvem integrerer vi for? Hvis vi kan klare å holde den individuelle fanen høyt og se menneskene, tror jeg vi kan komme langt på vei også i den praktiske politikken.
La meg i likhet med samtlige som har hatt ordet i denne debatten, takke for en god debatt og takke interpellanten for å ha tatt opp et krevende, men viktig tema. Jeg vet ikke om det går an å si fra denne talerstolen at man er enig i alle innlegg som er holdt, men det er i hvert fall noe i nærheten av det jeg føler, at det er en slags konsensus om at Stortinget er opptatt av å se nøye på de forskjellige virkemidler vi har, med utgangspunkt i hvordan barna skal få et mest mulig tilrettelagt undervisningsopplegg. Loven åpner som kjent for ulike måter å organisere tilbudet på, både i den ordinære hjemmeskolen og utenfor. I en vurdering av elevens situasjon er utgangspunktet at man kan tilby en annen undervisningssituasjon enn den hjemmeskolen gir. Dette er utgangspunktet, men la meg understreke – bare for at dette ikke skal få en slags slagside i retning av at den ordinære hjemmeskolen i utgangspunktet ikke vil være det beste tilbudet for de fleste – at vi har tusenvis av barn i norsk skole som på ulike vis er integrert og inkludert, og der foreldre, barn og skole gjør en enestående innsats for at disse skal få et godt tilrettelagt undervisningsopplegg. La meg videre bare understreke at de tilfeller vi har sett, kanskje i mediedebatten spesielt, selvfølgelig er barn som helt åpenbart har behov for et annet tilbud – eller iallfall et bedre og bredere tilbud – enn det de kanskje har fått over tid. Men de aller fleste barn hører vi ikke om, fordi de faktisk har det ganske godt i den ordinære hjemmeskolen og har et tilbud som foreldrene og de selv synes er bra. Alle vi som har barn i skolen, vet dette også av egen erfaring. Vi ser barna i våre barns klasser, i klasserommet og i andre sammenhenger. Vi ser at de stort sett finner seg til rette, og at skolen er flink til å legge til rette for at barna inkluderes på en naturlig og selvfølgelig måte. La meg også bare understreke at det ofte er behov for et tverrfaglig samarbeid om mange av de barna som er mest utsatt i skolen. Deres – skal vi kalle det – problemer eller lidelser vil være sammensatte. Da vil det ikke bare være én etat som må kunne finne en løsning på dette, det vil selvfølgelig kreve at kommunen må legge til rette for et tverrfaglig og tverretatlig samarbeid. I mange henseender vil særlig helse- og sosialetaten være en naturlig samarbeidspartner. Det er viktig at kommunen tar det ansvaret som hviler på den, og som også loven understreker veldig tydelig. Denne debatten har ikke egentlig gitt meg spesielle utfordringer eller spørsmål, annet enn at ja, vi vil komme tilbake til dette. Evaluering av Kunnskapsløftet er en del av det vi nå gjør. Dette vil være ett tema. Dette vil Stortinget få anledning til å komme tilbake til. Vi er opptatt av at hvis kursen må justeres, så er vår regjering villig til å justere den. Men utgangspunktet vårt er – som jeg oppfattet at et samlet storting vil være enig om – at den kursen vi er på, er riktig. Så må vi se om det er behov for noen justeringer for helt spesielle tilfeller.
Debatten i sak nr. 7 er da avsluttet.
Vi vet gjennom forskning og rapporter at vi har en skole som i for stor grad systematisk skiller ut tapere og vinnere. Vi har en skole som på mange områder i sterk grad akkumulerer og faktisk forsterker de sosiale skillene vi har i samfunnet. Dette gjelder Norge i større grad enn andre land vi liker å sammenlikne oss med, inkludert de andre nordiske landene. Noen hevder at vi på et tidlig tidspunkt i barnas liv ut fra sosiale, kulturelle og økonomiske variabler kan se hvem som kommer til å bli vinnere i det norske skolesystemet, og hvem som kommer til å bli tapere. Vi har mange grep som må tas for å sikre økt kvalitet i skolen. I Stortinget i dag ønsker jeg å drøfte et av de aller viktigste kriteriene for at barn skal lykkes i skolen, nemlig en satsing på å styrke foreldrenes rolle i skolen, på skole–hjem-samarbeidet. Dette er et tema som ikke har vært mye berørt i den politiske debatten, og som det er blitt fokusert altfor lite på. Vi vet at foreldrene er avgjørende viktige for elevenes faglige og sosiale utvikling på skolen. Jeg er overbevist om at det å satse på å styrke skole–hjem-samarbeidet vil føre til at en vil styrke kvaliteten i skolen. Mange forskere mener at støtte og hjelp fra foreldrene er viktigere for skolemotivasjonen enn sosial klasse, foreldrenes utdanningsnivå og foreldrenes intellektuelle interesse. Den mye omtalte PISA-undersøkelsen viser at vi har en skole som skiller ut tapere og vinnere, men denne undersøkelsen viser også at et viktig element for suksess i skolen er foreldrenes støtte for barnas skolegang. Når foreldre er i samspill med sine barn, kan de gi oppmuntring, vise sin interesse for barnas framgang og generelt vise sitt engasjement for hvordan barna har det, både i og utenfor skolen. Et viktig mål for den offentlige politikken må derfor være å støtte foreldrene, spesielt de som har lite utdanning, slik at man kan styrke dem i samspill både med barna og med skolen, på måter som kan forbedre barnas læring. Vi har tall og en del forskning på dette området. Vi vet at foreldre og lærere må spille på samme lag for at eleven skal lykkes best mulig i skolen. Dette vil jeg hevde har vært et forsømt område under den tidligere borgerlige regjeringen, og jeg mener at dette må være et område som må settes høyt på dagsordenen av den nye rød-grønne regjeringen. Kun med et tettere skole–hjem-samarbeid vil vi kunne lykkes i å skape en skole som er til for elevene våre, som er tilpasset den enkelte elev, og som kan gjøre at vi sikres at barna våre lykkes i skolen. Alle foreldre må bli sett på som en ressurs i barnas liv og være en viktig partner i barnas opplæring. Foreldrene må være med på laget. Alle foreldre vil sine barn det aller beste, men mange vet ikke på hvilken måte de skal bidra. Mange er heller ikke klar over at de er ønsket og nødvendige i barnas opplæring. Vi er nødt til å ha et ressursfokus, ikke et problemorientert fokus. Foreldrene må bli aktive og bli brukt som en ressurs i barnas liv, og ikke være et hinder for læring. Samarbeidet med foreldrene i skolen må styrkes. Elevene må oppleve at de får kommunisert samme type impulser og verdier fra skolen og fra hjemmet. Et viktig mål med å bidra til å ta dette opp til debatt i Stortinget er at jeg tror at et slikt samarbeid vil bedre skolen og læringen for barna våre. I samarbeidet hjem–skole må vi ta fatt i forskjelligheten og imøtekomme den. Det må ikke i for stor grad fokuseres, slik det har vært gjort, på problemer. En OECD-rapport fra 1997 konkluderer med at foreldre som er engasjert, interessert og støttende i barnets opplæring, fremmer barnets skoleprestasjoner. Mer engasjement for samarbeid er positivt for både elever, foreldre og lærere. Oppfølging av hjemmearbeid og det å snakke rundt middagsbordet er til god hjelp for elevene i skolen. Vi vet at foreldre uteblir fra samarbeid, som oppleves som problematisk. Dette er menneskelig. Vi vet at skolen også har vanskeligheter med å håndtere foreldre som ikke automatisk fungerer som skolens forlengede arm. Lærere samarbeider best med dem som er lik dem selv, vet vi. De holdninger til læring og skole som foreldrene formidler til sine barn, er av uvurderlig betydning. Det betyr at den gode lærer aldri kan lykkes om man ikke har foreldrene med på laget. Det er ingen instans som påvirker barna så mye som foreldrene gjør. Foreldrene fungerer som et filter rundt barna. Inntrykk farges av foreldrenes holdninger. Det er slik at eplet faller ikke langt fra stammen. Det viktigste er å støtte opp om foreldrenes oppdragelsesferdigheter, slik som høytlesing og diskusjoner, og sosiale ferdigheter. Det å styrke mestringskompetansen hos barna hjemme er positive bidrag til læring i skolen. Barn og unge kommer best ut både skolefaglig, personlig og sosialt dersom foreldrene viser en tydelig interesse for hvordan de har det, og hva de arbeider med på skolen. For at dette skal skje i størst mulig grad, må skolen legge til rette for foreldrenes deltakelse. Dette er underbygd med forskning, også når det gjelder all type kunnskap som skolen formidler. I en stor undersøkelse om lesing i skolen er forskernes hovedkonklusjon at foreldrene kan oppmuntres og veiledes til å gi barna mer støtte og hjelp. Skolen og foreldrene må samarbeide om dette. Dette er altså et av de viktigste kriteriene for å lykkes med lesing i skolen. Kompetanseheving av lærere innenfor samarbeidet mellom hjem og skole var ikke prioritert ved innføringen av Reform 97, og dette området står også svært svakt i lærerutdanningen i dag. Skole–hjem-samarbeid er et tema som er lite berørt i lærerutdanningen. Det bør legges vekt på å gi lærerne kompetanse i å legge til rette for et godt samarbeid mellom skole og hjem. Vi vet at de sentrale områdene for elevenes trivsel, læring og atferd i sterk grad blir påvirket av læreren. Dette skulle da tilsi at dersom samarbeidet mellom hjem og skole skal få betydning for eleven, bør det tas utgangspunkt i lærerens kompetanse. Dette er det viktig at man får inn i lærerutdanningen. Mange lærere mener faktisk at foreldrene i liten grad har forutsetning for å delta i et reelt samarbeid, og vi vet at det er de mest ressurssterke foreldrene som dominerer samarbeidet i skolen. Dette er mønstre som er kartlagt, og som vi vet eksisterer, men det bør – og det kan – endres. Foreldre uteblir fra samarbeid – som jeg sa i stad – noe som oppleves som problematisk. Forskning har vist at lærere samarbeider med foreldre som er lik en selv, men kommer ulikheten inn, blir det problematisk. Og der det skulle vært best samarbeid, blir det dårligst samarbeid. Jeg vil utfordre statsråd Djupedal til å se på hvordan statsråden kan styrke hjem–skole-samarbeidet i lærerutdanningen. 30 års forskning i USA viser at større familieinvolvering i barnas læring er avgjørende elementer for å oppnå utdanning med høy kvalitet og trygt opplæringsmiljø for hver elev. Nesten 90 pst. av forskjellene i 8. klasses matematikk forklares ut fra fravær, variert lesestoff hjemme og TV-titting. Dette er elementer som foreldrene har all – eller stor – innflytelse over. Undersøkelser viser også at læreren mener at å styrke foreldrenes rolle i barnas læring er det som skal ha høyest prioritet innenfor offentlig utdanningspolitikk. Dette må gripes fatt i. Som interpellanten i forrige sak, Ine Marie Eriksen, viste til, vet vi at altfor mange foreldre og barn sliter. De opplever at de ikke får den støtten og hjelpen de trenger i skolen. Vi må sette inn hjelpen på et tidlig tidspunkt, om vi ser at ungene våre trenger det. I Norge har vi altfor lenge hatt den mentaliteten at vi skal vente og se. Det har vært den tanken at elevene skal modnes til å lære matematikk og norsk. Det har vært en såkalt strutsepolitikk der politikerne har stukket hodet i sanden og bare ventet på at ting skal gå over. Mens vi har ventet, har mange barn blitt ofre i et system. Det har endt opp med at barna har mistet basiskunnskap og opplevd det såkalte sveitserost-prinsippet – de har så mange hull i basiskompetansen at de ikke får noen mestringsfølelse. Den gode læreren lykkes aldri om ikke foreldrene er med på laget. Det er vårt ansvar å sikre et system som følger dette opp.
En styrking av hjem–skole-samarbeidet har høy prioritet for denne regjeringen. Jeg støtter representant Lena Jensen i at foreldrene har en svært viktig rolle å spille i forhold til elevenes faglige og sosiale utvikling, og at foreldre er en svært viktig ressurs for skolen. Jeg er glad for at representanten reiser debatten. Jeg er opptatt av å styrke foreldres muligheter for medvirkning i skolen og for å gi barna faglig støtte. Vi vet at foreldre har ulike forutsetninger når det gjelder dette. Tiltak som kan bidra til å utjevne disse forskjellene, vil være et viktig tema i vårt arbeid med den kommende stortingsmeldingen om sosial utjamning og utdanning. Regjeringen tar sikte på å oversende denne stortingsmeldingen i desember 2006. Men skal vi lykkes med dette, må det satses på flere arenaer samtidig. I Prinsipper for opplæring, del II til Læreplanverket for Kunnskapsløftet, legger Regjeringen stor vekt på skolens og lærebedriftens ansvar for å utvikle elevens, lærlingens og lærerkandidatenes sosiale kompetanse, motivasjon for læring og læringsstrategier. Læringsplakaten, som er en del av denne, understreker at skoler og lærebedrifter skal legge til rette for samarbeid med hjemmet og sikre foreldres/foresattes medansvar i skolen. Hovedansvaret for barns oppdragelse og læring ligger her. Deres engasjement har stor betydning for barnas motivasjon og læringsutbytte. Samarbeidet mellom hjem og skole er sentralt for å skape både gode læringsvilkår for den enkelte og et godt læringsmiljø i gruppen og på skolen. Samarbeidet mellom skolen og hjemmet er et gjensidig ansvar, men skolen skal ta initiativ og legge til rette for samarbeidet. Opplæringsloven, forskrift til loven og Læreplanverket danner grunnlaget for samarbeidet, og foreldre/foresatte skal ha en reell mulighet for innflytelse på egne barns læringsarbeid, både faglig og sosialt. Hjem–skole-samarbeidet er regulert i opplæringslovens kapittel 11 Organ for brukarmedverknad i skolen, samt i forskrift til opplæringsloven, kapittel 20 Foreldreutvalget for grunnskolen. Samarbeidet mellom hjem og skole er allerede et viktig område for denne regjeringen gjennom Foreldreutvalget for grunnskolen. FUG er et viktig rådgivende organ for Kunnskapsdepartementet i saker som angår samarbeidet mellom hjem og skole. I sin utadrettede virksomhet overfor foreldre med barn i grunnskolen ivaretar de foreldrenes interesser i skolesammenheng. Nettopp fordi vi ser betydningen av det arbeidet Foreldreutvalget nedlegger på dette området, har vi satt ned en gruppe som skal se nærmere på en styrking av FUGs rolle. Dette arbeidet vil være avsluttet ved utgangen av juni. Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget i høstsesjonen med oppfølging av saken. Om kort tid sender departementet ut en brosjyre til alle landets foreldre med informasjon om Kunnskapsløftet. I denne sammenheng har vi invitert FUG til å bidra med ti råd til foreldre om hvordan de kan støtte opp barnas skolegang. Disse tror jeg vil bli godt mottatt. Rammeplanen for lærerutdanningen fokuserer i dag godt på betydningen av et tett og gjensidig samarbeid mellom hjem og skole. I rammeplanen for allmennlærerutdanningen står det bl.a. at studentene skal lære hvordan de kan legge opp et aktivt og positivt samarbeid med hjemmet og med lokalsamfunnetkjenne til barns oppvekstvilkår i dag, familiestrukturer, familiens rolle i et moderne samfunn og betydningen av samarbeid mellom skole og hjem Det påligger lærerutdanningsinstitusjonene og skolene et ansvar for å gi rammeplanen et konkret innhold. Hjem–skole-samarbeidet skal gis stor oppmerksomhet i lærerutdanningen. NOKUTs midtveisevaluering av allmennlærerutdanningen viser at rektorer og skoleeiere etterspør nyutdannede læreres kompetanseområder som hjem–skole-samarbeid, foreldresamtaler, konferansetimer og foreldremøter. Regjeringen vil presentere de endelige konklusjonene for Stortinget. Et annet undervisningstilbud som Regjeringen forventer vil føre til et bedret hjem–skole-samarbeid, er den såkalte rektorskolen. Denne masterutdanningen innenfor skoleledelse er i dag etablert ved fire institusjoner rundt om i landet. Det dreier seg om Universitet i Oslo, Universitetet i Tromsø, Høgskolen i Agder og Høgskolen i Sogn og Fjordane. Disse fire har siden 2002 samarbeidet om et etter- og videreutdanningstilbud innenfor utdanningsledelse. Jeg forutsetter at man innen utdanningen av morgendagens skoleledere løfter fram betydningen av å etablere og pleie et nært samarbeid mellom hjem og skole. Her ligger nøkkelen til å styrke elevenes faglige og sosiale trivsel. Første kull uteksamineres om drøyt et år. Regjeringen vurderer å iverksette en evaluering av denne masterutdanningen med tanke på å kartlegge vektleggingen av hjem–skole-samarbeidet innenfor denne utdanningen. Skoleledere rundt om i Norge må signalisere entydige, positive holdninger til hjem–skole-samarbeidet. Det er en kjensgjerning at hvis man ønsker en varig endret atferd i en organisasjon, må den til syvende og sist være solid forankret i ledersjiktet. Lærerstaben ved den enkelte skole har behov for at ledelsen ikke bare verdsetter deres innsats, men at de selv også aktivt medvirker til at hjem–skole-samarbeidet får en vedvarende høy prioritet. Hvilke tiltak som er matnyttige, kan derimot variere fra skole til skole. Lærerrollen har i lengre tid vært utsatt for angrep fra mange hold. Arbeidsgiverne stiller store krav til hver enkelt lærers omstillingsevne og fleksibilitet. Jeg er overbevist om at lærerne i allmennhet ser barnas foreldre som en betydelig ressurs i elevenes utdanningsforløp. Det må imidlertid være en rimelig balanse mellom de krav og forventninger som skoleeierne, skolelederne og ikke minst foreldregruppen stiller til hver enkelt lærer, og den status de samlet sett er villige til å gi lærerrollen. Det er ikke bare elever og foreldre som har krav på å bli verdsatt – stikkordet i denne sammenhengen er gjensidig respekt. Et tiltak Regjeringen har stor tro på, er Utdanningsdirektoratets plan «Prosjekt leksehjelp». Det starter opp høsten 2006 og har en varighet på to år, med et budsjett på 10 mill. kr. Prosjektet har sin bakgrunn i Soria Moria-erklæringen. Her sies det eksplisitt at hensikten med leksehjelp er å bidra til sosial utjamning, og det påpekes at økt timetall i grunnopplæringen også skal gi rom for leksehjelp. Prosjektet skal skaffe en oversikt over pågående arbeid med leksehjelp og eventuell evaluering av detteiverksette utprøving og evaluering av leksehjelp på alle trinn i grunnopplæringenbidra til erfaringsspredning av gode modeller for leksehjelp Utprøvingene av leksehjelp som vi nå iverksetter, skal involvere ulike skoleslag og trinn, være forskjellige og ha ulike hjelpere. I arbeidet med å utvikle mer kunnskap om leksehjelp er det et klart behov for å få oversikt over de tilbudene som allerede eksisterer. Sentrale spørsmål i arbeidet med leksehjelp vil være: Hva kjennetegner de tilbudene om leksehjelp som i dag eksisterer i norsk skole med hensyn til organisering, ansatte, innhold og målgrupper?I hvilken grad er det sammenheng mellom ulike organiseringsmodeller for leksehjelp og de resultatene som oppnås?Kan leksehjelp være et egnet virkemiddel i forhold til å redusere den sosiale reproduksjonen som foregår i skolen?Hvilke konsekvenser kan ulike modeller for leksehjelp få for samarbeidet mellom hjem og skole og foreldrenes involvering i barnas skolegang? Som en del av «Prosjekt leksehjelp» vil Utdanningsdirektoratet kartlegge lokale forsøk med foreldreskoler. Dette er et tilbud som er iverksatt ved enkelte skoler, ved at foreldrene gis økt kompetanse i å støtte opp om barnas skolegang. Her kan foreldrene få kjennskap til dagens skole, betydningen av egen rolle i barnas skolegang samt kunnskap om hvordan leksehjelp og annen støtte til egne barns skolegang bør utføres. I denne sammenhengen må også nevnes et prosjekt som Nasjonalt senter for matematikk i opplæringen har iverksatt. Der inviterer de foreldrene til skolen, slik at foreldrene skal lære å bli tryggere på realfagene. Prosjektet tar foreldrene på alvor og er et eksempel på hvordan man kan bidra med leksehjelp via foreldregruppen. Regjeringen er opptatt av å sikre at foreldrene har en sterk tilknytning til skolen, og at de enkelte skoler sørger for å legge til rette for at foreldrene føler seg inkludert. De må oppleve seg meningsberettiget og stimuleres til å bidra positivt til barnas skolegang. Skal man lykkes med å skape varige endringer i det norske samfunnet, er barns oppvekstmiljø og utdanning selve inngangsporten. Jeg deler interpellantens syn på foreldrenes betydning for barnas skolegang. Det betyr at vår regjering legger til rette på mange ulike vis – som jeg nå har gått igjennom i svaret på denne interpellasjonen – for å styrke foreldrenes rolle i skolen. Erfaringene som også interpellanten viser til, og de kunnskapene vi har om dette, viser at resultatene for barna også blir bedre ved at foreldrene engasjerer seg. Det er en viktig erfaring å ta med seg i det videre arbeidet med dette.
Jeg vil takke en engasjert statsråd. Jeg vil takke for at statsråden gjennom sitt svar viser at han tar hjem–skole-samarbeidet på alvor. Det eneste jeg kan gjøre, er å ta av meg hatten og gå ut i svangerskapspermisjon og føle at hjem–skole-samarbeidet av den nye rød-grønne regjeringen er trygt ivaretatt. Statsråden understreker at denne regjeringen ser på styrkingen av skole–hjem-samarbeidet, og at dette har en høy prioritet i denne regjeringen. Han er opptatt av å styrke foreldrenes mulighet for medvirkning i skolen. Jeg er veldig glad for at statsråden understreker at dette er et tema som vil bli tatt opp i stortingsmeldingen om sosial utjamning og utdanning som Regjeringen har varslet kommer til høsten. Jeg er glad for alle de tiltakene som statsråden har ramset opp er i gang og under utvikling. Statsråden var også inne på FUGs rolle – noe jeg i min innledning ikke var inne på. Statsråden slo fast at man både har en evaluering hvor man går igjennom og ser hvordan man skal styrke FUGs rolle, og at disse kan støtte opp under barna og foreldrenes innflytelse i skolen. Jeg er også glad for svaret statsråden gav i forhold til det han ønsker å gjøre i lærerutdanningen.
Dette er en veldig viktig debatt, fordi forholdet mellom skole og hjem er en veldig viktig akse for å bedre kvaliteten på barnas trivsel og utdanning. Det betyr at det er mange ulike tiltak som her kan trekke i riktig retning. Det er veldig viktig at vi i forbindelse med Kunnskapsløftet understreker betydningen av dette. Også i forbindelse med evalueringen av allmennlærerutdanningen er det viktig å understreke betydningen av dette. Som i veldig mange andre forhold er én ting lov og forskrift og hva som rent faktisk står i lovens bokstav, samtidig som virkeligheten i skolen er en annen. Derfor er det viktig å understreke at foreldrene har en rolle i dette, og at skolen skal legge til rett for at foreldrene skal ha en rolle. Hvis ikke skolen automatisk gjør dette, kan det oppleves av foreldrene som at de ikke inkluderes i skolens hverdag. Derfor er det veldig viktig å få fastslått at foreldrene har og skal ha en plass i skolen. Det er fordi dette er viktig for skolen, men ikke minst viktig for barnas læring i skolen. Erfaringene viser at de som har foreldre som støtter opp på ulike vis, gjennomgående har bedre prestasjoner i skolen. Dette er en veldig viktig erfaring å ta med seg. Når vår regjering satser på leksehjelp, er dette også for å supplere hjem–skole-samarbeidet. Mange av oss har nok sittet sammen med poden og prøvd å drive med leksehjelp. Samtidig opplever vi innenfor fag vi kanskje selv ikke er så dyktige i – i hvert fall når barna blir litt større – at våre egne kunnskaper om ulike ting ikke er gode nok til å kunne gi kvalifisert hjelp. Derfor er leksehjelp en ny arena, der både foreldre og barn skal få mulighet til mer kvalifisert hjelp, for på den måten å styrke hjem–skole-samarbeidet, men ikke minst elevens prestasjoner i skolen. Det betyr at vi vil komme tilbake til mange ulike komponenter i ulike spørsmål vi vil legge fram for Stortinget. Men vår grunnholdning er akkurat den som interpellanten la til grunn i sin interpellasjon, nemlig at vi på mange ulike vis ønsker å understreke betydningen av foreldres medvirkning i skolen. Det er positivt for barns læring, positivt for skolen og ikke minst positivt for foreldre. Det er faktisk ganske enestående morsomt å delta i barns oppvekst og utdanning – også på den arenaen som skolen er. Skolen skal ikke være et lukket organ for familien. Tvert imot skal skolen være en del av denne vide kretsen rundt familien.
Mens foreldre før i tiden var bekymret for at barna deres ikke var gode nok for skolen, er det mange foreldre i dag som lurer på om skolen er god nok for deres barn. Foreldrene er en langt mer krevende gruppe enn før. Mange lærere føler usikkerhet i møtet med foreldrene, og mange foreldre er misfornøyd med den innflytelsen de har over sine barns skolehverdag. Andre foreldre har negative skoleopplevelser selv og er blitt krenket av autoritære lærere den gangen de selv var skoleelever. Disse foreldrene forteller kanskje sine barn at de ikke skal bøye hodet for læreren, og ikke høre på hva vedkommende har å si. Alle foreldre trenger mer kunnskap om dagens skole for å virke støttende for sine barn i skolehverdagen. Disiplin i skolen har vært et tema i den offentlige diskusjonen i lengre tid. Jeg tror disiplin handler mye om å vinne foreldrenes tillit til skolen. Lærere har ikke lenger autoritet i kraft av sin formelle posisjon. Nei, de må bygge opp en personlig autoritet, og veien til personlig autoritet går gjennom foreldrenes tillit. Foreldrene er ikke lenger livredde for at læreren skal ringe og si noe negativt om deres barn. Ringer læreren i dag med en slik beskjed, rettes ofte skytset tilbake med spørsmål om hva som er skolens ansvar i det hele. Lærerne har i stor grad blitt skyteskiver på grunn av det som er galt i vårt samfunn. I arbeidet med økt foreldresamarbeid må ikke lærerne som gruppe nok en gang henges ut. Derfor må vi arbeide for at den enkelte lærer får større personlig autoritet. Hvis ikke foreldrene har tillit til læreren, vil heller ikke elevene vise læreren respekt – og det kreves for at undervisningen skal fungere bedre. Lærerne er godt utdannet til å samtale og samarbeide med barn, men å samtale med barnas foreldre har i stor grad vært fraværende i lærerutdanningen. Skal vi hjelpe lærerne til å fungere bedre i forhold til foreldrene, må vi styrke dette. Skolen har forandret seg mye siden foreldrene selv gikk der. Derfor er det viktig at vi får på plass det som mange skoler har god erfaring med, et førskoletilbud for noen foreldre noen kvelder i uken før barna begynner på skolen, for å klargjøre foreldreansvaret og gi foreldrene mulighet til å virke støttende overfor barna sine allerede fra skolestart. Skal foreldrene ta mer ansvar, må skolen legge til rette for det gjennom bevisst arbeid. Forskeren Thomas Nordahl sier at samarbeid mellom skole og hjem er preget av mye informasjon og lite dialog. Noen foreldre opplever skolens holdning som nedlatende og lite inviterende – foreldrene blander seg inn i forhold som de ikke har greie på. I den grad skolen ikke tar foreldrene på alvor, er det med på å redusere foreldrenes ansvar for sine barns skolegang. Selv om formell foreldrerepresentasjon og FAU-engasjement er svært viktig, må vi aldri glemme at foreldreengasjement først og fremst handler om direkte kommunikasjon og samarbeid mellom den enkelte lærer og den enkelte forelder om det enkelte skolebarn.
Jeg synes det er interessant å merke seg hvordan SVs stortingsrepresentanter kommuniserer med SVs statsråder gjennom interpellasjoner i denne sal. Men tatt i betraktning at hjem–skole-samarbeid nær sagt ikke nevnes i SVs partiprogram, forstår jeg SV-representantens behov for avklaring fra SV-statsråden. Jeg vil likevel takke interpellanten for å ha tatt opp et spørsmål som Fremskrittspartiet har kjempet for oppmerksomhet om i mange år. Og takken kommer til tross for at SV gjennom de samme årene har stemt ned Fremskrittspartiets forslag i Stortinget for å styrke hjem–skole-samarbeidet. Jeg er helt enig med interpellanten i at det er viktig at samarbeidet mellom hjem og skole utvikles på en positiv måte, og at foreldrene blir sett på som en ressurs i stedet for som en plage. Dessverre er det nok blitt slik at en ved enkelte skoler opplever kravstore foreldre som en plage, og at en egentlig er mest glad for de foreldrene som nesten ikke lar høre fra seg. Imidlertid er det en utfordring som interpellanten peker på, at de fraværende foreldrene ofte påvirker barnas prestasjoner i negativ retning. I den sammenheng er det viktig at Stortinget støtter opp om de tiltak som allerede er gjennomført for å øke foreldrenes bevissthet knyttet til barnas skolegang. Foreldreutvalget for grunnskolen er et viktig tiltak. Dessverre har FUG altfor få ressurser til å møte den økende pågangen fra de engasjerte foreldrene. En idé statsråden kan ta med seg, er med andre ord å styrke FUGs arbeid overfor foreldrene og utvide FUGs mandat. Aktive Foreldre er en annen organisasjon som har til formål å hjelpe foreldrene til bedre å forstå hvilke rettigheter de har overfor barnas skole, hvilke rettigheter de har til påvirkning og innflytelse, og hvordan de best kan hjelpe barna sine gjennom en krevende skolegang. Denne organisasjonen får ikke en eneste krone i offentlig støtte, så en annen idé statsråden kan ta med seg, er å hjelpe Aktive Foreldre med noen kroner i driftsstøtte, som Fremskrittspartiet foreslo i forbindelse med budsjettet for 2006. Ellers viser det seg at brukerstyrer er en svært god idé i forhold til å engasjere foreldrene i barnas skolegang. Evalueringen av et forsøksprosjekt med brukerstyrer i Larvik viser en utelukkende positiv resultatliste, og jeg vil presisere: utelukkende positive resultater. Prosjektet stoppes nå av fylkesmannen i Vestfold fordi forsøksvirksomheten skal begrenses. Et meget vellykket prosjekt blir altså lagt i grus på grunn av begrensningene i opplæringsloven og statens nylig påtatte forsøksvegring. Et tredje råd til statsråden vil således være å endre opplæringsloven, slik at brukerstyrer med foreldreflertall tillates. Skal vi legge til rette for samarbeid mellom skole og hjem, må premissene for samarbeidet endres. Skolene som har tatt foreldresamarbeid på alvor, kan vise til svært mange positive resultater, mens andre skoler fortsatt vegrer seg mot foreldreengasjement. Den problemstillingen interpellanten tar opp, er altfor viktig til at den skal ende med flotte ord og lite handling. Jeg håper derfor statsråden kan vise til konkrete tiltak i løpet av høstsesjonen i den varslede meldingen, som kan bidra til konkrete og praktiske resultater.
Dette er en viktig debatt. Interaksjonen mellom skole og hjem, masterprogrammer, leksehjelp og andre tiltak, er viktige tiltak. Hjemmet og den stimulans det gir til den enkelte elev, er uhyre avgjørende for læringsresultatet. Jeg står her med et oppslag fra Tønsbergs Blad, der kunnskapsministeren også varsler den meldingen han har omtalt, og det har som overskrift: «Det er alarmerende at elevenes familiebakgrunn betyr så mye» – det er et sitat fra Djupedal. Jeg vil nesten si at det er alarmerende hvis ikke kunnskapsministeren har hatt med seg dette hele tiden. Familie, oppvekst og den sosiale bakgrunnen er helt sentral for læringen i skolen. Jeg snakker her av egen erfaring. Det er en stor variasjon med hensyn til hvordan lærerne selv takler rollen. Det at de får mer ballast, er veldig viktig. Jeg tror det er viktig ikke å skyte på lærerne. Det som også slår en når en har vært forelder til en del elever som har gått igjennom den norske skolen, er å se hvor stor variasjon det er i foreldreengasjementet, akkurat som representanten Huitfeldt var inne på. Det man stort sett ser, er at de foreldrene som er aktive, de blir enda mer aktive, og at de foreldre som faller utenfor fra begynnelsen av, de faller enda mer utenfor. Det er en kjempeutfordring for skolen å få tak i de foreldrene det faktisk gjelder, for man har jo ingen tvangsmidler overfor hjemmet. Den norske skolen reproduserer sosiale forskjeller, det har vi hørt mye om. Evalueringen av Reform 97 bekrefter det. Enhetsskolen har ikke klart å utjevne forskjellene. Representanten Jensen sa at her hadde den forrige regjeringen gjort lite. Det vil jeg protestere sterkt på. Jeg oppfatter at det er dette i og for seg Kunnskapsløftet på mange måter dreier seg om. Det dreier seg om å legge sterkere vekt på grunnleggende ferdigheter, om å få fokus på tilpasset opplæring og tydelige læreplaner, og det for å få vite mer om læringsutbyttet i skolen, og gjennom det forhåpentligvis å utjamne forskjellene og gi elevene like muligheter. Det er jo nettopp derfor man trenger nasjonale prøver ned på enkeltelevnivå. Dette måler man ikke på gjennomsnittselevnivå. Man gir heller ikke hjemmene og de som er rundt eleven, innsikt ved å ha nasjonale prøver på gjennomsnittsnivå. Her må man ned på enkeltelevnivå. Det er nettopp det som er poenget. Det er også grunnen til at man er nødt til å sette klare krav i skolen, tror jeg. Det slår igjennom bl.a. i krav til studiekompetanse. Her gjorde den forrige regjeringen ganske mye. Vi håper ikke svekkelsen av signalene fra den nåværende regjering slår altfor mye igjennom. Klare krav til elevene signaliserer hva skolen forventer av dem. Det er å ta eleven på alvor. Når man kan begynne å måle i hvilken grad elevene når opp til kravene, gir man skolen et middel for å ta tak i de elevene som blir hengende etter og ikke klarer å følge med, på et tidlig stadium. Det gir den beste muligheten til å få tak i de svake elevene og de som kommer fra hjem som ikke følger opp. Her tror jeg tilbakemeldingene til de enkelte elevene må være veldig konkrete, om man skal ha håp om å få tak i de foreldrene det også gjelder. Det at man får virkemidler som gjør at man kan gi konkrete tilbakemeldinger, vil forhåpentligvis kunne føre til at noen foreldre våkner, og det vil også forhåpentligvis føre til at de elever som ikke har foreldre som våkner, selv klarer å ta tak i sine utfordringer gjennom samarbeid med skolen. For hver elev man klarer å dra opp, i forhold til det løpet kanskje hjemmeforholdene legger opp til, har man vunnet en ganske stor seier. Her er det store oppgaver foran oss. Vi ser fram til meldingen som statsråden har varslet, og fram til en aktiv debatt rundt dette framover også.
Også denne interpellanten fortjener honnør for at hun fokuserer på et viktig tema. For over 100 år siden skrev Amalie Skram noen hjerteskjærende bøker om Hellemyrsfolket. Hun skildret sosial nød og urett i det gamle Norge, lenge før oljerikdommen inntok oss. I hennes verden hadde de fattige og vanskeligstilte ikke noe håp om å komme ut av elendigheten. Det verste var at livsproblemene syntes å gå i arv. Vi ser dessverre lignende trekk som Skram skildrer, også i vår tid. Det er riktig, som interpellanten sier, at foreldrene har stor betydning for elevenes forhold til skolen. Altfor mange barn overtar sine foreldres sosiale problemer. Foruten familien er en sterk og god offentlig skole et sted for å gi alle barn det som trengs for å klare seg i livet. Skolen er en omfattende arena for utdannelse og for dannelse. Samtidig er den også en sosialpolitisk arena for å gi alle barn, uansett familiebakgrunn, et godt og felles grunnlag for å lykkes som selvstendige mennesker i samfunnet. Det er derfor svært alvorlig når forskning viser at skolen tvert imot viderefører, ja til og med forsterker, de sosiale forskjellene i samfunnet. Hvor alvorlig det er, blir enda tydeligere når vi ser at en femtedel av elevene går ut av grunnskolen uten helt å kunne skrive, lese og regne. Den som ikke kan lese skikkelig når han eller hun går ut av grunnskolen, får problemer med å klare seg i utdanning og arbeidsmarked. Den som ikke har grunnleggende tallforståelse, vil få problemer både i arbeidslivet og i hverdagslivet, og vil dessuten ikke makte å følge samfunnsdebatten. Det er ikke vanskelig å si seg enig med interpellanten i at en av løsningene på utfordringen er et bedre samarbeid mellom hjem og skole. Undersøkelser viser at støtte og hjelp fra foreldrene er langt viktigere for skolemotivasjon enn sosial klasse, familiestatus eller foreldrenes utdanningsnivå. En viktig oppgave for skolen blir derfor å bygge trygge og gode relasjoner til alle foreldre. Lærerne og skolen må bli flinkere til mer å snakke med og langt mindre til foreldrene. Et annet viktig moment som er nevnt, er at det er en klar sammenheng mellom informasjon fra skolen og opplevelse av drøftinger og medbestemmelse i skolen. De som er godt fornøyd med informasjonen, opplever større medvirkning. God informasjon kan derfor være et viktig grunnlag for drøfting og medvirkning, samtidig som drøftinger og medbestemmelse også gir god informasjon. En kan få til et større foreldreengasjement også om innholdet i fagene dersom det blir lagt opp slik at det blir interessant for foreldrene. Viktige forutsetninger er at det må skje i et inkluderende sosialt klima, med tillit til at alle har noe å gi, og i et språk alle foreldre skjønner. Et økt engasjement fra foreldrene i forhold til fagene vil tjene både foreldrene selv, barna og lærerne. Samtidig vet vi at kvaliteten på foreldresamarbeidet dessverre varierer fra skole til skole og fra foreldre til foreldre. Skolene må derfor utvikle samarbeids- og møteformer som ikke skremmer bort foreldre som er usikre og utrygge i forhold til skolen. Det samarbeidssystem som er nedfelt i gjeldende lover og forskrifter, gir en god ramme for dialog mellom hjem og skole. Utfordringen er å få systemet til å virke i praksis, i det daglige og for alle. Samtidig mener Kristelig Folkeparti at det også må åpnes muligheter for å finne nye møtesteder eller kanaler for deltakelse. På den måten kan foreldresamarbeidet i skolen revitaliseres. Vi mener at om noen finner å ville lage andre typer samarbeidsorganer enn dem vi har i dag, bør de få anledning til det. Ved flere skoler vet vi at samarbeidet er blitt vitalisert nettopp ved at skolene og foreldrene selv har etablert lokale arenaer for samarbeid. Det ligger en særlig utfordring i å få til et godt og nært samarbeid mellom hjem og skole når det gjelder fremmedspråklige elever. Utdanningsnivået blant fremmedspråklige foresatte, foreldrenes muligheter til å hjelpe til med lekser samt kommunikasjonsvansker og kulturelle vansker er noen av årsakene. Samtidig har disse foreldrene mange og allsidige interesser og kompetanse som skolen kan nyte godt av og i større grad se som en ressurs for skolen.
Det er veldig fint at Lena Jensen har tatt tak i dette temaet om samarbeid mellom hjem og skole. Her er det helt sikkert et område hvor det er store muligheter for videreutvikling og forbedring. Egentlig skulle dette samarbeidet være helt sjølsagt. Formålsparagrafen for skolen slår jo fast: «Grunnskolen skal i samarbeid og forståing med heimen hjelpe til med å gi elevane[[...]] Det er jo en tydelig markering av at det er foreldrene som har hovedansvaret, mens skolen altså skal hjelpe til, og det er skolen som er faginstansen. Det er godt å høre statsrådens forsikringer om at denne regjeringa vil gi hjem–skole-samarbeid høy prioritet. Jeg tror statsråden uttrykte seg omtrent slik: Jeg er opptatt av å styrke foreldrenes muligheter for medvirkning i skolen og for å gi barna faglig støtte. Vi veit at foreldre har ulike forutsetninger når det gjelder dette, og tiltak som kan bidra til å utjevne disse forskjellene, vil være et viktig tema i vårt arbeid med den kommende stortingsmeldinga om sosial utjamning og utdanning. Det er bra at den bebudede stortingsmeldinga til høsten vil ta opp dette forholdet. Det er svært sentralt. Det er nødvendig å komme med tiltak som kan gi alle foreldre muligheter for å støtte barna sine. I denne sammenheng er mange foreldre en ubrukt ressurs. Forskning viser jo, nær sagt tidligere også, at foreldrenes interesse for skolen er helt avgjørende for barnas prestasjoner. Sosiale forskjeller forsterkes i skolen. Det er derfor helt riktig at det ikke bare er skolemotiverte familier tiltak skal rettes mot. Jeg kjenner til at FUG-representanter har tatt tak i temaet og spurt: Hvordan kan vi myndiggjøre foreldre til å være støtte for sine barn? Det må jo også stilles krav til foreldrene. Kanskje kan det settes likhetstegn mellom medvirkning fra foreldrene på den ene sida og felles forpliktende beslutninger på den andre. Samarbeid må uansett være bindende for begge parter, både for hjem og skole. Som nevnt er det store ulikheter i forskjellige familier. Vi foreldre trekker med oss vår historie og overfører den til barna våre. De som har et godt forhold til skolen fra egen skoletid, forsterker det. I familier hvor det er et dårlig forhold til skolen, blir det utslagsgivende. Derfor kan en dessverre si at skolen er med på å øke forskjellene mellom de sosiale lag, mellom ulike familier. Det bør skolens folk etter hvert bli mer bevisste på. Det bringer meg over på lærernes ansvar. Jeg skal vokte meg vel for å prøve å definere denne gruppen, men stort sett kan en vel si at det er folk som gjennom livet har hatt et greit forhold til skolen. Det fører oss inn på en enkel sannhet: Det er lettest å samarbeide med dem en likner sjøl. Lærere samarbeider best med folk som liker skolen. Det er helt forståelig, men det holder ikke. For lærerne er det viktig å være lyttende til foreldrenes tilbakemeldinger. De er de nærmeste til å gi uttrykk for hvordan eleven absorberer undervisningen og kan forklare hvilke behov det enkelte barn har. Så her er det viktig at skolen og foreldrene kommer hverandre i møte, og at de er åpne fra begge kanter. Det er på mange måter store spenninger i dette feltet. Kanskje er det slik at foreldre og lærere først og fremst bør lage en forventningserklæring seg imellom – bli enige om arenaene, så å si. Foreldre og lærere har hvert sitt kompetanseområde. Det er det viktig å avklare. Målet for begge parter er å være støtte for eleven, som alltid må stå i sentrum.
Det er noen grunnleggende forutsetninger for denne debatten om forholdet mellom hjem og skole, og det er at man i utgangspunktet har grunnleggende respekt for at både familien og skolen for seg er viktige institusjoner når det gjelder å bygge samfunnet, og at de må møtes med respekt. Det er ingen tvil om at vi i mange år – og jeg synes spesielt de sosialistiske partiene – har hatt en tendens til å svekke familien som institusjon og å overbelaste skolen. Og når man overbelaster skolen, kan det tenkes at skolen sukker og segner litt. La meg nå ta dagens debatt konstruktivt og si at man vil rette opp balansen, slik at man skjønner at skolen er viktig, og at hjemmet og familien er viktig. For at man skal kunne møte det som er kjernen i interpellasjonen, nemlig at elever skal ha det bra og de skal motiveres til å strekke seg for å lære noe, er det for det første helt avgjørende at man har det Economist for noen uker siden sa om Finland, at svaret på å lykkes var: lærere, lærere, lærere. Også lærerne må føle en grunnleggende faglig trygghet, og de må føle trygghet som voksne. Det er helt avgjørende. Så er det klart at siden situasjonen i norske hjem er forskjellig i forhold til hvordan man kan hjelpe til, f.eks. ved matematikk – for vi har hatt en generasjon som vi nesten har avlært – tror jeg at de grep som ble tatt av den regjeringen som jeg satt i, nemlig at man begynte å organisere gode leksehjelptiltak, er viktige tiltak. Så skal jeg vende tilbake til den forrige debatten. Nordvoll skole, på Trosterud i Groruddalen i Oslo, er en skole som jobber med autister. Hva særpreger skolen? De har faglig sterke, trygge og dyktige lærere og et usedvanlig tett hjem–skole-samarbeid. De har begge deler, men hvilende på de to forutsetningene at man hver for seg har respekt som er gjensidig, og at man også har sørget for å bygge styrke, slik at det blir energi ut av samarbeidet og ikke det motsatte. Når man studerer skole i Norge, så eksisterer den – og jeg har ikke noe imot det i mange tilfeller – som skole i en kommune et sted på landet med 10 000 innbyggere. Men jeg vil gjerne anbefale statsråden å ta en studietur i hovedstaden. Jeg har to eksempler: Mortensrud skole, Oslo sør, med 93 pst. fremmedspråklige, minoritetsspråklige, elever som har lagt enormt mye i å mobilisere foreldre til å stille opp, og får resultater fordi man mobiliserer foreldre og får dem til å stille opp. Og så gjerne, for den saks skyld, Skøyen skole på en annen kant av Oslo, hvor foreldrene er såpass engasjerte og motiverte at de tar over undervisningen, slik at lærerne kan få dra til Finland og hente inspirasjon. La oss nå i hvert fall ta fram de eksemplene hvor man gjensidig prøver å bygge hverandre opp, og klarer det. Så finnes det sikkert veldig mange andre eksempler. Men disse eksemplene er det viktig å ta fram, for de eksemplene systematisert gir kulturinnsikt, de gir organisasjonsmessig innsikt og de fører da til skolepolitisk innsikt. Dette er ikke sagt som et argument mot et eneste forskningsresultat som foreligger, men det er viktig å spre de historiene som viser at ting faktisk nytter, som viser at ting lykkes, og som viser at det at man gjensidig står for noe som er bra og trygt, det skaper noe. Det er et grunnleggende begrep som jeg i hvert fall har lært meg, og det er begrepet «respekt». «Respekt» er et helt avgjørende begrep. Lærere må møte respekt, og lærere må vise respekt. De må vise respekt for elever, og de må vise respekt overfor foreldre. Men nøkkelen til at lærerne ikke nok en gang skal føle at de blir tatt for n-te gang, er at de i hvert fall også blir vist respekt f.eks. i kommunalpolitisk språk, at de tiltales som lærere, og at en rektor er en lærer og ikke en driftsenhetsleder. Det er mye sjelløst språk i Kommune-Norge nå for tiden. Det er mye sjelløst språk som trigger folk så det virkelig står etter, et språk som nærmest tar identiteten bort fra dem som man forventer skal gjøre den jobben som er kjernen i interpellasjonen. Da kan jo vi som representerer ulike partier her, ta med oss dette hjem og ta initiativet til at man lokalt i Norge – med all den desentraliseringen av norsk skole, som Venstre støtter og jeg også er for – lærer seg en klok diskusjon og en klok samtale om innholdet i skolen, som ikke oppfattes av lærerne som at det kommer nok en kontrollør for å sette seg på skulderen og passe på: hva gjør du galt i dag – at det blir den kloke debatten om innholdet i skolen som jeg føler har vært hensikten med interpellasjonsdebatten her i dag. Da kan det hende at man nettopp får skapt disse grunnleggende forutsetningene for gjensidig respekt, og som gjør at man på den måten bygger hverandre opp og styrker autoriteten. Slik at trygge voksne er en forutsetning, enten den trygge voksne skal være lærer eller skal være foreldre. Så har statsråden vist til en rekke gode praktiske tiltak for å bygge det videre. Det har jeg tro på, og det vil jeg gjerne heie på. Men vi er nødt til å gjenoppdage en debatt, og vi er nødt til å få en debatt som også politisk passerer pedokratenes fagspråk, hvor man får en merkelig blanding av pedagogiske faguttrykk og byråkratiske uttrykk. Da blir det en saus som de fleste norske borgere ikke klarer å trenge igjennom.
Det er et viktig tema interpellanten tar opp, og det har vært diskutert i lengre tid. Det var jo selve bakgrunnen for Kunnskapsløftet, som altså er den store skolereformen som skal innføres fra høsten av. Som statsråden helt riktig påpeker, er «Prosjekt leksehjelp» en veldig viktig del av muligheten til å gi alle elever en god ballast. Det var et prosjekt som ble startet med en bevilgning fra den forrige regjeringa, og som er fulgt opp og påplusset fra den nåværende regjeringa. Det å kombinere gode leksehjelpordninger og det å sikre engasjerte, kompetente og motiverte lærere som har ambisjoner på vegne av elevene sine, er kanskje noe av det viktigste vi kan gjøre. Altfor lenge har vi levd i en slags illusjonsverden når det gjelder den norske skolen. Ikke bare trodde mange at vi holdt mål rent kvalitetsmessig, men mange trodde også at den norske enhetsskolen var et viktig instrument for å utjevne sosiale forskjeller. Noen av oss har lenge hatt vår tvil om holdbarheten av disse sannhetene, men jeg tror det kom som en ganske kraftig overraskelse på de aller fleste å få dokumentert at den norske såkalte enhetsskolen ikke bare viderefører sosiale ulikheter, men utdyper og forsterker dem. Vi har samtidig fått dokumentert at elever fra familier med lavt utdanningsnivå systematisk kommer dårligere ut enn elever som har foreldre med høy utdanning. Ved siden av internasjonale undersøkelser som utvetydig dokumenterer at norske elever skårer dårlig eller middels godt når det gjelder kunnskaper og ferdigheter, var det nettopp forskningen om de sosiale ulikhetene som var drivkraften bak den forrige regjeringas arbeid for å få vedtatt det store Kunnskapsløftet. Det å ikke stille krav, og ikke skape kulturer for læring og kunnskap, er å svikte de elevene som trenger skolen aller mest. Når det gjennom mange år er skapt unnfallenhetskulturer der faglige krav ofte veksles inn mot ro i klassen, satser vi samtidig på at elevene får faglig påfyll hjemmefra. På den måten privatiserer vi læringen, og skolen svikter et av sine viktigste samfunnsoppdrag. Litt tabloid sagt kan man si at en del elever har en så sterk hjemmebakgrunn at de nesten kunne greid seg uten skole. Det daværende Læringssenteret, nåværende Utdanningsdirektoratet, gjennomførte i 2003 en undersøkelse for å kartlegge hvordan mors og fars utdanningsnivå, elevenes kjønn og etniske bakgrunn virket inn på 10.-klassingenes avgangskarakterer i 2002. Konklusjonen var at alle disse faktorene hadde markant betydning, men at ingenting var viktigere for å lykkes enn å ha velutdannede foreldre. Foreldreutvalget for grunnskolen, FUG, kommenterte den gangen undersøkelsen med noe som burde være egnet til å skape en vekker. De viste til ulike undersøkelser som viste at skolen samarbeider best med de foreldrene som har høy utdanning og gode erfaringer fra egen skolegang. Skolen greier ikke å involvere alle de andre foreldrene, der et tett samarbeid mellom hjem og skole virkelig ville fått betydning for elevenes resultater. Fra Storbritannia har man sett at innføringen av standardiserte prøver til en viss grad har klart å engasjere de såkalt ressurssvake foreldrene mer, fordi de plutselig har fått en arena der de kan snakke med skolen, og de har fått noe håndfast å snakke med skolen om. Bekymringene fra FUG forteller også noe om hvordan det har seg at skolen ikke utjevner, men reproduserer, utdyper og forsterker forskjeller mellom elever som følge av ulik sosial bakgrunn. Jeg har lyst til å trekke trådene tilbake til stortingsmeldingen «Kultur for læring», som legger grunnlaget for Kunnskapsløftet. Her understrekes det at skolen må dra nytte av sine lokale medspillere og nærmiljøet for å gi den enkelte elev best mulig utbytte av læringen. Det blir samtidig understreket at foreldre og foresatte er de av skolens medspillere som har størst betydning for elevene. Den forrige regjeringa gikk derfor inn for å gi skolene stor lokal frihet til å organisere samarbeidet mellom hjem og skole, uten å ville binde samarbeidet til spesielle former eller formelle organer. Stortingsflertallet ønsket å beholde de lovfestede samarbeidsformene. Men jeg tror fortsatt det er viktig å unngå at for rigide samarbeidsløsninger blir en sovepute for videreutvikling av samarbeidet hjem–skole. Vi har mange eksempler på at detaljerte bestemmelser snarere begrenser enn fremmer det målet man tar sikte på. Personlig har jeg tillit til at den enkelte kommune og skole i samarbeid med foreldre og foresatte er i stand til å finne gode og lokale løsninger for informasjon, diskusjon og kunnskapsformidling mellom skole og hjem. Evalueringen av Reform 97 pekte på de store sosiale forskjellene i skolen. Sluttkonferansen fra evalueringen pekte også på at de elevene som av ulike grunner trenger mest tid og hjelp til å få utbytte av skolen, er de som taper mest når skolen verken stiller krav eller har et godt hjem–skole-samarbeid. Jeg håper statsråden i sitt videre arbeid med denne problemstillingen tar for seg kapittel 11, Skolen og medspillerne, i meldingen «Kultur for læring» og følger opp de konstruktive løsningene som der ble skissert.
Dette er en meget viktig debatt, og interpellanten fortjener ros for å ha tatt den opp. Jeg tillater meg å begynne med en opplevelse som ligger langt unna skolen og skoleproblemer. Jeg hørte for noen år siden et foredrag i Vitenskapsakademiet av en av våre fremste kreftforskere. Han redegjorde for resultatene av den nyere forskningen, og da han skulle sammenfatte, sa han: Folk spør meg ofte hva man kan gjøre for å unngå å få kreft. Til det har jeg bare ett svar, kjære tilhørere, man må velge sine foreldre med omhu. Det er på en måte den samme logikk som har gått igjennom denne debatten. Foreldrene er den faktor som avgjør hvorvidt barn lykkes eller ikke. Interpellanten gikk til og med så langt at hun sa: Den gode lærer kan aldri lykkes om foreldrene ikke er med på laget. Det er heldigvis feil! Det finnes massevis av eksempler på at til og med barn i skolealder som ikke har noen av sine foreldre i live, har lyktes ganske godt i skolen. Det finnes heldigvis også eksempler på at barn som ikke har hatt et voksenmiljø som støtte i noen fasong i sitt hjemmemiljø, har lyktes i skolen, bl.a. takket være gode lærere som har skjønt det, og som derfor langt på vei har gått inn i rollen som støttespiller og som «reserveforelder». Det skal vi være glad for. Det er jo en av grunnene til at det er livsviktig å holde høye kvalitetsmål på lærerutdanning, utvelgelse av dem som skal bli lærere. At det er viktig å ha høye kvalitetsmål for skolen, er nettopp fordi det alltid vil være slik at barn har ulike ressurser hjemme, og skolen må ta den utfordringen. Vi må ikke gå så langt at vi speilvender perspektivet og begynner å falle tilbake på den tankegang at tross alt er det foreldrenes ressurser som er det utslagsgivende. Så er det et perspektiv som mangler i denne debatten, og som forbauser meg noe. Det er mange som tror at vi har skoleplikt i dette landet. Det har vi ikke. Vi har opplæringsplikt, og i utgangspunktet er det klart det er foreldrene som har som plikt å dra omsorg for at deres barn får opplæring i samsvar med det lovverket sier. Det er ingen legale hindringer for at foreldrene kan løse denne oppgaven selv hvis de kan dokumentere at de kan det gjennom hjemmeundervisning. Likeledes har Norge gjennom mange internasjonale konvensjoner forpliktet seg til å respektere foreldres rett til å velge skole for sine barn. Det streifet ikke interpellanten med et eneste ord – pussig nok. Jeg har tidligere forsøkt å motivere norske undervisningsministre til å interessere seg for og initiere komparativ forskning når det gjelder forholdet mellom skoler som foreldrene har etablert selv, tatt initiativ til og tatt ansvaret for, og hvorledes læringsprosessen foregår der, og den offentlige skolen, bl.a. fordi jeg er sikker på at det er noe å lære der. Det er helt sikkert noe å lære der hvor foreldre, når en grendeskole nedlegges, påtar seg ansvaret selv for å forsøke å videreføre den skolen. Det er helt sikkert noe å lære av de mest flerkulturelle skolene som finnes i dette land, St. Sunniva skole her i Oslo og St. Paul skole i Bergen. Det finnes ingen grunnskoler i Norges land som har et så vidt spekter av elever med ulik etnisk bakgrunn, ulik sosial bakgrunn og ulik kulturell bakgrunn. Hvorfor glemmer interpellanten det? Hun uttalte selv i et intervju for kort tid siden at den type skoler egentlig sementerer intoleranse og øker fordommer mellom mennesker. Hvor i all verden har hun det fra? Her mangler det jo faktisk noe elementært i norsk skoleforskning. Det partiet som interpellanten og statsråden tilhører, har gjort sin partileders fremtid i det politiske liv avhengig av at det etableres tilstrekkelig mange private barnehager i dette landet, bl.a. på foreldres initiativ. Hvorfor er dette en hvit flekk på kartet når man kommer til skolen?
Jeg vil takke for en god og innholdsrik debatt, og for de veldig mange ulike perspektiver som er trukket opp i denne debatten. Det er viktig at vi får et tettere skole–hjem-samarbeid for å kunne lykkes i å skape en skole som er til for elevene våre, og som er tilpasset den enkelte elev. Et tettere skole–hjem-samarbeid vil føre til at mange flere elever vil føle mestring og føle at de lykkes i skolen og i livet sitt. Mange perspektiver er tatt opp. Målet med å fremme denne interpellasjonen i Stortinget i dag, er å se på den gjensidige avhengigheten som det er mellom skolen og foreldrene, og at det er viktig å styrke skole–hjem-samarbeidet for å oppnå de gode resultatene. Jeg understreket også i min interpellasjon at det er viktig å ta et utgangspunkt i at alle foreldre er en ressurs. Uansett hva slags kulturell bakgrunn man har, uansett hvilket språk man snakker, og uansett hvem man er, så er man en ressurs i barnets liv. Veldig mange foreldre trenger hjelp til å se det. De trenger også hjelp til å se hvordan de kan bidra bedre i skole–hjem-samarbeidet for å utvikle elevens kompetanse i skolen. Som Kristelig Folkepartis Ola T. Lånke sa, er det viktig at vi finner plass og rom til at det er systemer som funker, at det ikke bare blir snakk. Jeg er glad for at Regjeringen sier at dette ikke bare skal bli med ord. Det er viktig å få til en konstruktiv og god dialog mellom skole og hjem. Men som også representanten Dørum sa i sitt innlegg, finnes det mye godt skole–hjem-samarbeid. Det finnes veldig mange gode lærere og veldig mange gode eksempler, som jeg håper man kan trekke fram i den videre prosessen, for å vise at det nytter og vise at det faktisk fungerer. SV har alltid vært opptatt av å styrke skole–hjem-samarbeidet. Det som undrer meg veldig i denne debatten, er den holdningen Fremskrittspartiet har. Fremskrittspartiet stiller seg nok en gang på sidelinjen i debatten, og kommer med angrep på SV for at vi ikke støtter opp under de forslagene som Fremskrittspartiet har. Fremskrittspartiets forslag er bl.a. at man skal ha foreldrestyrt skole. Det er ikke den type foreldreengasjement vi ønsker. Vi ønsker et klart skille mellom det foreldre kan og ikke kan, og at vi støtter opp om dette samarbeidet.
La meg takke interpellanten for at hun har reist dette viktige temaet. La meg også takke for mange gode innlegg fra talerstolen om betydningen av foreldreengasjement i skolen. Det er riktig, som svært mange har sagt, at dette er en veldig viktig arena, og vår regjering skal på ulikt vis sørge for å styrke dette. La meg også være enig i representanten Dørums betraktning over det pregløse språket som ofte føres i noen byråkratiske utlegninger. La meg også si at jeg er enig i det eksemplet han har, og si at det nå er slutt på at noe heter oppvekstsenter i Norge, at vi går tilbake og kaller det for det det er, nemlig skoler og barnehager. Jeg irriterer meg over disse oppvekstsentrene som jeg nå ser rundt i Norge. La oss bruke det gode språket vi har, ordentlig og ikke kamuflere det. La meg også si til representanten Gundersen at reproduksjon av sosial ulikhet, tar vi tak i i vår regjering. Det er riktig at vi vet dette, men det er påfallende å se hvor viktig foreldresamarbeidet er for å unngå dette. Det man kan si, er at skolen kan og skal spille en mer aktiv og bedre rolle enn det vi i dag har lyktes med. Dette gjelder for mange regjeringer, så dette er et ansvar som kollektivt hviler på vårt samfunn, at vi ikke har vært dyktige nok til å få skolen til å bli et verktøy for sosial likhet. Det skal vi se om vi klarer å reise en debatt om og ha mange forslag til i den stortingsmeldingen som vi vil komme med oppunder jul. Vi tror det er spørsmål rundt denne aksen, som interpellanten nå har tatt opp, som det vil bli en viktig diskusjon om, nemlig om foreldre i skolesamarbeid. Vi har mange gode eksempler fra norske skoler som lykkes godt med dette. La meg avslutte med et eksempel fra Sverige. Inkluderingsministeren og jeg har besøkt Rinkeby skole utenfor Stockholm. Det var interessant å se at en skole som nesten var en krigssone, er blitt et internasjonalt kjent eksempel på en mønsterskole. Forandringen startet med at rektoren tok kontakt med foreldrene og spurte dem: Hva vil dere med skolen? Foreldrene svarte tre ting: Vi vil ha en god skole for våre barn, slik at de får seg arbeid. Vi vil ha trygghet i barnas skolegang, og vi vil ha en skole som ser pen ut. Dette var en skole med i stor grad innvandrerelever, som nesten hadde mislyktes i alt som det går an å mislykkes i. Nå er denne skolen en av de beste faglige skoler i Sverige og en av de beste i Europa innenfor mange disipliner, ikke minst når det gjelder realfag. Hvis man spør nesten hvem som helst av norske foreldre, vil jeg tro at de vil svare omtrent akkurat det samme: Vi vil ha en god skole som gir utdanning for våre barn, slik at de får seg jobb og lykkes i livet. Vi vil ha en skole som gir trygghet rundt barnas oppvekst og liv. Vi vil ha en skole som ser pen ut, som gjør at man får lyst til å gå på skolen, og som motiverer til læring. Dette er vel kanskje også da en del av det svaret som interpellanten egentlig etterspør. Hva skal vi som utdanningsmyndighet og samfunn legge til rette for? Ja, det er dette: Vi skal ha gode skoler for våre barn. At foreldrene har en selvfølgelig del i skolen, er også riktig.
Debatten i sak nr. 8 er dermed over.
Stortinget skal da gå til votering.
Under debatten er det satt frem fem forslag. Det er forslagene nr. 1–4, fra Ivar Kristiansen på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre, ogforslag nr. 5, fra Line Henriette Holten Hjemdal på vegne av Kristelig Folkeparti Det voteres først over forslag nr. 5, fra Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Dokument nr. 8:16[[2005-2006]]
Forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet og Høyre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen evaluere effekten av, og kostnaden ved nasjonale laksefjorder som ble opprettet av Stortinget ved behandlingen av St.prp. nr. 79[[2001- 2002]] [[2002-2003]]
Under debatten er det satt frem fire forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Torbjørn Andersen på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre, ogforslagene nr. 3 og 4, fra Torbjørn Andersen på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres først over forslagene nr. 3 og 4, fra Fremskrittspartiet.
Forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet og Høyre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen avstå fra å fremme forslag som kan frata kommunene arealforvaltningen i strandsonen.»
Under debatten har Ketil Solvik-Olsen satt frem et forslag på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjenoppta forhandlingene med Sverige med formål om å innføre et felles norsk/svensk grønt sertifikatmarked for kraftproduksjon fra nye fornybare energikilder fra 1. januar 2007, og så snart som mulig etter at det er oppnådd enighet om et forhandlingsresultat, fremme et lovforslag for Stortinget om opprettelsen av et slikt marked. Sertifikatmarkedet bør ta utgangspunkt i det lovforslag regjeringen Bondevik II sendte på høring 24. november 2004.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Presidenten stemte for forslaget, og forslaget er dermed vedtatt. Se også ny votering, side 2290
Under debatten har Anders Anundsen satt frem et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme nødvendige forslag for å sikre alle elever i videregående skole rett til fritt skolevalg uavhengig av bosted, innen høsten 2006.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
I sakene nr. 7 og 8 foreligger det ikke noe voteringstema.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? Karin Andersen har bedt om ordet.
Vi har gjennomført en avstemning som gav et overraskende resultat. Hvis det er et riktig antall representanter til stede i salen, ønsker jeg å ta den avstemningen om igjen. Hvis det er noen som har stemt feil, har Stortinget kommet til et feil resultat i henhold til det som skulle være Stortingets sammensetning.
Presidenten vil hevde at det er fast praksis at dersom en representant gjør oppmerksom på at representanten har stemt feil, blir det foretatt ny votering. Presidenten kan ikke se at noen har varslet at de har stemt feil. Det skal for så vidt også gjøres på det tidspunktet vi har voteringen, ikke senere. Men presidenten vil spørre om det er noen som er sikre på at de har stemt feil.
Jeg er ikke sikker, men er heller ikke sikker på det motsatte![[Munterhet i salen]]
Presidenten er selvsagt opptatt av at Stortingets vedtak skal være korrekte. Når det har kommet anmodning om å ta voteringen om igjen, og at det også blir innrømmet at man kan ha stemt feil, selv om hr. Klungland ikke kan erindre det, vil presidenten spørre om det er noen som vil motsette seg at vi går tilbake til den voteringen som presidentens dobbeltstemme avgjorde. – Ingen har motsatt seg presidentens forslag, og vi går tilbake til voteringen i sak nr. 4. Under debatten har Ketil Solvik-Olsen satt frem et forslag på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen. Forslaget og innstillingen er referert tidligere. For ordens skyld: Det er de tre regjeringspartiene som står bak innstillingen.
Presidenten konstaterer at voteringsresultatet er nøyaktig det samme, og med presidentens dobbeltstemme er forslaget vedtatt. Forlanger noen andre ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? – Møtet er hevet.