Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sednicu Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 77 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutno 91 narodni poslanik, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Branko Ružić, Srđan Milivojević i Miletić Mihajlović. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, pored predstavnika predlagača Nikole Selakovića, ministra pravde i državne uprave, pozvao da sednici prisustvuju i: dr Danilo Nikolić, državni sekretar u Ministarstvu pravde i državne uprave, mr Milisav Čogurić,pomoćnik ministra pravde i državne uprave, Jovan Ćosić, načelnik u Odeljenju Ministarstva pravde i državne uprave i Zlatko Petrović, viši savetnik u Ministarstvu pravde i državne uprave. Nastavljamo rad po dnevnom redu i prelazimo na pretres u pojedinostima druge tačke dnevnog reda – PREDLOGA ZAKONA O PREKRŠAJIMA Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković, Miloš Aligrudić, prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović, Nada Kolundžija, Slobodan Homen, Srđan Miković, Gordana Čomić, Teodora Vlahović, Olgica Batić, Neđo Jovanović, Judita Popović, Radmila Gerov, Kenan Hajdarević, Ivan Karić, Slobodan Veličković, Slobodan Jeremić, Ljubica Milošević, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Antić. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu i Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Podsećam vas da je narodni poslanik Nataša Vučković, pisanim putem, povukla amandman na član 41. koji je podnela 16. jula 2013. godine. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 2. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petko-vić, Miloš Aligrudić i zajedno narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Kao što smo i u načelnoj raspravi rekli, jako je važno donošenje zakona o prekršajima i uz sve one primedbe koje je naša poslanička grupa, a koje je izrazila kroz amandmane, smatramo da su u jednom delu u odnosu na postojeći tekst zakona rešenja poboljšana i da će sigurno doprineti da se prekršajni postupci, pogotovo činjenica da se formiraju prekršajni sudovi i da će se voditi postupci pred prekršajnim sudovima unaprediti ceo prekršajni postupak. Kao što su u samom Zakonu o prekršajima usvojena različita rešenja, jednim delim iz Krivičnog zakonika i drugim delom iz Zakonika o krivičnom postupku, smatrali smo da kod definicije prekršaja je trebalo postupiti onako kako je definisano u Krivičnom zakoniku. Prekršaj je kažnjivo delo. Osuda ili izricanje kazne može dovesti do kazne zatvora. Nije dovoljno u definiciji prekršaja zadržati samo pojam protivpravnosti. Podsetiću vas da je samim Krivičnim zakonikom rečeno da je krivično delo ono delo za koje je zakonom predviđeno krivično delo koje je protivpravno i koje je skrivljeno. Mislimo da je našim amandmanom trebalo uvesti u definiciju prekršaja činjenicu da je ono skrivljeno. U obrazloženju zašto odbijate amandman ukazujete na sledeću stvar – za razliku od krivičnih dela prekršajno i svojstveno da se većinom čine iz nehata. To – većinom, nije ubedljiva argumentacija za odbijanje, jer se čine i umišljajno, pogotovo što u najvažnijim definicijama uvodnog dela govorite i uvodite pojam skrivljenosti, pa govorite o skrivljenoj neuračunljivosti. Mislimo da je bilo dobro, obzirom na prirodu prekršaja i sankcije koje mogu da se izreknu za učinjeni prekršaj, da se pojam skrivljenosti tj. subjektivnog odnosa prema prekršaju uvede u definiciju. Hvala.
Narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, hoću da izrazim sa jedne strane zadovoljstvo što je prihvaćeno od strane Vlade osam amandmana naše poslaničke grupe i sa druge strane, na Odboru su prihvaćena još dva vrlo značajna amandmana i mislim da smo u velikom delu poboljšali tekst zakona. Najvažnija stvar, o kojoj je bilo najviše polemike u proteklom periodu, je bio period za zastarelost krivičnog gonjenja. Uspeli smo amandmanom i naše poslaničke grupe i drugih poslaničkih grupa i razumevanjem predstavnika Vlade da taj rok vratimo na dve godine za apsolutnu zastarelost. Mislim da je to veliki uspeh. Što se tiče samog amandmana o kome sada diskutujemo, moj kolega Palalić je dobro objasnio. Amandmani naše poslaničke grupe i DSS su praktično u istovetnom tekstu. Hoću još jednom da napomenem da bi bilo ko bio kažnjen za neko delo, bio to prekršaj ili krivično delo, on mora nešto da skrivi. Nije dovoljno što je neko ponašanje protivpravno, kako se u tekstu zakona tvrdi, već je potrebno da se utvrdi krivica. Neko je morao nešto da skrivi da bi za to bio kažnjen i apsolutno smatram da su opozicione poslaničke grupe u pravu kada podnose amandman koji podrazumeva pored protivpravnosti i da to delo mora biti skrivljeno da bi neko za to bio kažnjen. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Samo još jedan kratak detalj oko ove skrivljenosti. Dakle, kao što su prethodni rekli, to je subjektivni odnos prema delu, znate. Protivpravno ponašanje može biti svako ponašanje suprotno pravnoj normi. Ako lice nije sposobno za rasuđivanje u potpunosti, zato što inače nije sposobno, ne mislim da je sebe doveo putem alkoholisanosti, nego da, prosto je lice koje nije sposobno, nema ni poslovnu sposobnost, da li ono može da izvrši prekršaj? Da, u smislu protivpravne radnje. Da li može biti odgovorno? Ne, a bez odgovornosti nema kompletne definicije dela. Dakle, odnos prema prekršaju, subjektivni, mora biti sastavni deo definicije. Mada, kada pogledam tu vašu definiciju, ne mislim da je vaše obrazloženje da se većina prekršaja čini iz nehata dovoljno dobro obrazloženje. Mislim, dali ste obrazloženje gde namerno niste stavili krivicu kao element prekršaja. To bi bilo u konzistenciji sa onim odredbama zakona koje govore o objektivnoj odgovornosti za prekršaj, a o tome smo govorili u načelnoj raspravi. Dakle, nema objektivne odgovornosti za prekršaje. To treba brisati. Ako ne danas, ako ne u danu za glasanje, onda vi podnesite nove izmene zakona da objektivnu odgovornost brišete. To ne sme da bude, to nije civilizacijski čin. Prema tome, skrivljenost dela mora da stoji u opisu prekršaja. Mislim da bi bilo dobro da ove amandmane prihvatite, bez obzira što ih danas niste prihvatili. Imamo vremena do dana za glasanje, da se da signal vladajućoj većini da ovaj amandman prihvati.
Reč ima narodni poslanik Milica Radović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je prvi od 16 amandmana koji smo podneli na ovaj tekst zakona, i kao što su kolege iz moje poslaničke grupe, i kolega iz DS rekli, neophodno je definisati i napraviti potpuno drugačiju definiciju prekršaja, u tom smislu što je neophodno da u njegovom biću postoji i krivica. Znači, nije dovoljno da to bude samo protivpravno delo, nego je potrebno da ono bude i skrivljeno delo. I, ako primenjujemo koncept ZKP, protiv koga mi u startu imamo mnogo toga da kažemo, a o tome ćemo da govorimo kasnije, onda je neophodno da u tom pogledu budemo potpuno dosledni i kada je u pitanju definicija prekršaja da je upodobimo definiciji krivičnog dela u delu gde to naravno odgovara stvarnosti. Sa druge strane, cilj ovog amandmana, kao što sam rekla, jeste preciziranje definicije prekršaja, a cilj svih drugih amandmana koje smo podneli na ovaj Predlog zakona jeste popravljanje teksta zakona i mi smo u tom smislu vrlo zadovoljni. Zadovoljni smo što ste prihvatili amandmane, rekla bih ključni amandman, gde rokovi zastarelosti ostaju potpuno nepromenjeni. Prihvatili ste onaj predlog koji je prethodno bio sadržan u Predlogu zakona, a to je da se rokovi relativne zastarelosti povećavaju sa jedne na dve godine, odnosno rokovi apsolutne zastarelosti sa dve na četiri godine. To bi značilo još dodatno odugovlačenje prekršajnog postupka i značilo bi da prekršajni sudovi sporije rade i ne bi bilo ništa od efikasnosti koja je proklamovana donošenjem ovog zakona. Izražavamo zadovoljstvo zbog otvorenosti koju ste imali u pogledu prihvatanja argumenata koje smo iznosili. Ima tu još dosta amandmana koji su vrlo kvalitetni i koji su prihvaćeni, koji u značajnoj meri popravljaju tekst zakona, ali moram da kažem da postoji nekoliko amandmana koje ste prihvatili, ali koji, po našem mišljenju, unazađuju tekst amandmana. Ovde se govori o amandmanima koji se odnose na odstupanje od pravila da prekršajne postupke vode isključivo prekršajni sudovi. Napravili ste izuzetak kada je u pitanju Republička komisija za zaštitu prava u procesu javnih nabavki. Namerno sam u načelnoj raspravi apostrofirala ovaj zakon i neophodnost njegovog usaglašavanja sa Zakonom o prekršajima, ukoliko on bude usvojen, iz prostog razloga, jer sam osećala da do ovakve situacije može doći. Može doći zbog toga što je napravljen izuzetak. Ako se ne varam, vi ste u načelnoj raspravi, stručna javnost je govorila, da je jedan od velikih dometa ovog zakona upravo to što će prekršajne postupke da vode isključivo prekršajni sudovi. Sada pravimo izuzetak, a ne znamo na osnovu kog parametra, na osnovu kojih argumenata ste ovo učinili. Prilikom rasprave o Zakonu o javnim nabavkama, govorili smo, naša poslanička grupa, bilo je naravno poslanika iz drugih poslaničkih grupa koji su govorili da se u Komisiji za zaštitu prava u postupku javnih nabavki koncentriše ogromna moć, ne samo da ona ima mogućnost da pokreće prekršajni postupak, nego ona sudi, istražuje, saslušava, donosi odluke. Mislim da je rešenje koje ste prihvatili, prihvatajući amandmane nekih kolega, pogrešno, da ono neće doprineti poboljšanju teksta zakona. Kada je u pitanju ovaj amandman koji smo podneli na član 2, molim vas da još jednom razmislite o njegovom prihvatanju, jer je vrlo važno da u definiciji prekršaja postoji krivica, kao biće prekršaja bez koga ono ne bi ni moglo da postoji. Hvala.
Reč ima ministar Selaković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, sa punom pažnjom sam saslušao diskutante prvog amandmana, odnosno amandmana podnetog na član 2. Predloga zakona o prekršajima. Mogu da kažem da su obrazloženja prilično dobra uz jednu veliku, ali vrlo bitnu, manjkavost. Prva stvar, Krivični zakonik se odnosi isključivo na fizička lica i pojam krivičnog dela koji on definiše se odnosi na fizička lica. Definicija prekršaja data u ovom Predlogu zakona o prekršajima jeste definicija toliko široka da može da obuhvati sve subjekte prekršajne odgovornosti na koje se ovaj zakon odnosi. Dakle, kako ćete reći da je prekršaj skrivljeno delo ukoliko za prekršaj odgovara pravno lice ili ukoliko odgovara odgovorno lice u nekom organu, odnosno pravnom licu? Možemo da svodimo i na to, ali uzmete lepo, pa pogledate član 17, pardon član 18, član 17. navodi subjekte prekršaja, a član 18. govori o odgovornosti fizičkog lica. U tom članu lepo stoji da fizičko lice odgovara za prekršaj koji mu se može pripisati u krivicu zato što je bilo uračunljivo i učinilo prekršaj sa umišljajem ili iz nehata, a bilo je svesno ili je bilo dužno i moglo je biti svesno da je takav postupak zabranjen. Ako želimo da pokrijemo sve subjekte prekršajne odgovornosti koji su navedeni u zakonu, a to su fizičko lice, preduzetnik, pravno lice i odgovorno lice u pravnom licu, onda je ova definicija prekršaja zaista odgovarajuća. Sve što ste rekli jeste tačno uz ovu dopunu. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, replika.
Da, ovo obrazloženje, za razliku od obrazloženja o nehatu, više pije vodu. Međutim, ne bih se sa vama složio. Dakle, problem skrivljenosti ne možemo potpuno da isključimo iz odgovornosti pravnih lica. Da li pravno lice može skriviti nešto? To je staro pitanje. Tog pitanja se sećam sa fakulteta. O tome smo dugo diskutovali. Da, može zato što nema odgovornosti pravnog lica. Da li je tako? Ukoliko neko ne skrivi, ne dođe do skrivljene odgovornosti, čak i kada je reč o odgovornosti odgovornog lica u pravnom licu koji objektivno preuzima odgovornost za prekršaje, on je takođe skrivljen. Pažljivom analizom načina na koji se vrši prekršaj, kada je reč o pravnim licima, možemo doći do pojma skrivljenosti. To ostaje onda otvoreno pitanje za teorijsku raspravu. Predložili smo da se vrati pojam skrivljenosti u Zakon zbog toga što ne bi naneo štetu kada je reč o pojmu odgovornosti pravnih lica, a pritom bi uneo potpunu jasnoću kada je reč o odgovornosti fizičkih lica. To filigransko razgraničenje, o kome ste vi maločas govorili, u redu je, može se i tako gledati na stvar, ali mislim da bi mnogo korektnija norma bila da ostavimo krivicu kao element prekršaja, a onda možete, po principu normi specijaliteta da objasnite sistem i način odgovornosti pravnih lica u odgovarajućem članu. Dakle, mislim da je to daleko bolje nego rešenje koje ste ovde primenili. Što se tiče nehata, nehat je oblik krivice to svi znamo.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, podržao bih stav Vlade, imajući u vidu da najčešće, ono sa čim se građani sretnu, je Zakon o prekršajima, često bez ikakve krivice. Dovoljno je iz sela da odete u grad, pri tome da odete u neki grad koji je na vašoj opštini, da se negde parkirate, da uopšte ne znate da u tom gradu postoji neka odluka o parkiranju, ograničenju vremena parkiranja, da je ta odluka na snazi, da se zbog te odluke može doći kod sudije za prekršaje i da za taj prekršaj možete odgovarati a da niste bili svesni da ste bilo šta skrivili i da ste bez ikakve krivice došli u poziciju da budete kažnjeni. Zato ovo "protivpravno" više odgovara nego "skrivljeno", jer da bi nešto bilo skrivljeno, taj bi morao biti svestan te svoje krivice. Kad smo već kod tog parkiranja, ima običaj da javna preduzeća prethodno već kazne počinioca koji nije ni znao da je počinio prekršaj, pa tako nama iz unutrašnjosti iz raznih gradova stižu za brisače već istaknute kazne, pa ako niste platili SMS od 30 dinara, ili niste znali da treba da platite, onda vam stigne, već za brisačima, kazna kojom vas je kaznilo neko javno preduzeće. Posle toga, ako ne platite kaznu kojom vas je kaznilo javno preduzeće, a ministar je tu pa pitam kako je to moguće, da li je to uopšte pravno, da neko zbog 30 dinara dozvoli nekom inkasantu da vas na licu mesta kazni sa, ne znam, 30 puta većim iznosom nego što dugujete za to parkiranje i osim toga što niste znali, osim toga što su vas kaznili inkasanti, onda kad dođete kod sudije, treba da bude da ste svesno, svojom krivicom počinili to delo. Što se pravnih lica tiče, tek je tu situacija zamršena. Recimo, ako vam vozač pretovari kamion, vi možete kao pravno lice biti skrivljeno, jer ste krivi, iako niste mogli realno znati da li će vaš vozač pretovariti taj kamion ili neće, da li će učiniti neki saobraćajni prekršaj za koga odgovara i pravno i fizičko lice i ne znam kako bi to preduzeće moglo da bude okrivljeno odnosno, po predlogu ovog amandmana, skrivljeno. Vrlo je zanimljivo za čega sve naši građani odgovaraju, ko ih sve kažnjava, posebno mi je ovo interesantno, kad ih kažnjava neko javno preduzeće u gradu. U nekim gradovima se taj parking naplaćuje, u nekim gradovima se taj parking ne plaća. U svakom gradu morate to da učinite sa mobilnog telefona ili da kupite neku karticu na nekom mestu i vi to jednostavno ne možete znati, da li će vam se desiti da, zbog toga što ste se usudili parkirate, a to je moda u zadnjih 10 godina, svoje vozilo na neko mesto, da završite kao okrivljeni kod sudije za prekršaje i da završite u zatvoru, da pri tome niste imali nikakvu krivicu. Čak se može desiti da vam istekne kredit, da niste bili svesni da morate da imate dovoljno kredita, kad ste otputovali na neku pijacu ili neki grad, može vam se desiti da zbog toga što niste imali dovoljno kredita, niste to mogli da uradite, možete da odgovarate, i ako niste krivi, što na vašem računu nije bilo dovoljno kredita da platite obaveze za parkiranje koje su od slučaja do slučaja, od grada do grada, propisane ili nisu propisane. U nekom gradu na nekom parkingu može da se parkirate, već na sledećem ne možete i to je označeno nekim jako malim znakom, odnosno nekim malim, veoma malim, sitnim brojevima, da bi što više građana prilikom parkiranja došlo u zabludu i da bi bili izloženi drakonskom kažnjavanju, prvo javnog preduzeća, pa ako ne platite javnom preduzeću, onda rizikujete da kod sudije za prekršaje platite daleko veću sumu i zato mislim da termin koji je predložila Vlada, da ovo bude protivpravno delo, i to je veliko pitanje, ali da ne stoji ovo što su predlagači hteli da dodaju – skrivljeno. Znači, to lice bi zbog jednog parkinga, gde uopšte nije znalo ili ne poznavajući lokalne propise, poznavajući naše jedinice lokalne samouprave oni imaju toliko odluka, toliko rešenja kojima predlažu razno-razna kažnjavanja, da jednostavno ni pravna ni fizička lica apsolutno više ne mogu znati zbog čega sve mogu biti kažnjeni, pa recimo neko može da vam odvali tablu od firme, a vi sutra već možete prekršajno odgovarati, onda se propisuju neverovatne sume za isticanje firmi i tabli, pa ukoliko to ne platite, a to vam je zakonska obaveza da istaknete, ukoliko to ne platite lokalnoj samoupravi, onda završite kod sudije za prekršaje. Tako da, recimo, jedna tabla u jednoj maloj opštini, recimo mojoj Inđiji, košta 54.000 dinara vlasnika firme. Dakle, on mora da izmiri u drugoj zoni 54.000 dinara samo zato što ima zakonsku obavezu o isticanju firme. Neka opština, bilo koja, je donela odluku, ne isticanje kazni, ili da se propiše onome ko nije platio kaznu i prekršajna kazna, dakle niz tih propisa je za koje građani uopšte ne mogu znati, da prekršaj, ne samo čine iz nehata, već da jednostavno uopšte nisu svesni da za određene prekršaje je predviđeno u određenim sredinama kažnjavanje. Hvala.
Narodni poslanik Saša Milenić.
Sa zadovoljstvom sam slušao raspravu povodom amandmana na drugi član predloženog zakona i uopšte ne mislim da je bilo kakav gubitak za parlament što je ta rasprava teorijske i više akademske prirode, nego od praktičnog značaja za građane. Međutim, mislim da bi ovaj pojam skrivljenosti, koji je po analogiji sa ZKP našao svoje mesto i u Zakonu o prekršajima, zapravo priziva jednu dublju problematiku, iako je gospodin ministar dao vrlo elegantno objašnjenje, zašto ostaje pri predloženom obliku definicije, a ne pri onom koji se sugeriše amandmanom. Ja bih to obrazloženje samo, čini mi se, još dodatno ojačao pogledom iz jedne druge, preutemeljujuće discipline za svaku raspravu o pravu, iz perspektive etike, jer se zapravo amandmanom želi, kroz uvođenje pojma skrivljenosti, ojačati pozicija odbrane u nekom hipotetičkom postupku, a kroz razmatranje pozicije pripisivosti postupka subjektu u situaciji prestupa. A tema pripisivosti postupka direktno, oslonjena na koncept pretpostavljene autonomije ličnosti, zapravo je vezana za problematiku odgovornosti. Odgovornost je kategorija koju, čak ni u ovako hipotetičkim, akademskim situacijama u raspravama, mislim, ne bi trebalo potcenjivati i skidati kao suvišan teret sa pretpostavljenih građana, već sasvim suprotno, demokratija i unapređenje društvenih odnosa zahtevaju dodatno jače akcentovanje teme lične odgovornosti. Kolektivizam i komunističko nasleđe našeg društva uvelo nas je u tu olaku debatu o odgovornosti, kao pretpostavljenom kategorijalu za opisivanje zvaničnika, Vlade i državnih organa, dok zapravo prostor slobode je osvojiv samo uz pretpostavku lične, individualne odgovornosti svakog pojedinca u zajednici, koja kroz svoju političku reprezentaciju pokušava da uredi svoje zakonodavstvo, kao i u ovoj oblasti. Baš zato što ovaj aspekt pripisivosti postupka i lične odgovornosti itekako uračunava predloženi oblik zakonskog teksta, u potpunosti podržavamo i ministrovo objašnjenje.
Gospodin Rističević. Jeste li vi želeli možda? Ne. Izvinjavam se. Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Homen, Nenad Konstantinović, Srđan Miković i Nataša Vučković. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Slobodan Homen.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, gospodine ministre, pre svega želim, kao i kolega Konstantinović, da kažem da su ovog puta, kada je bilo razmatranje amandmana opozicije, zaista i Ministarstvo i Vlada pokazali dobru volju i da su shvatili da opozicija može da bude izuzetno konstruktivna, da može da ima ozbiljnu nameru da pomogne, a ne samo da pokušava da dođe do odugovlačenja skupštinske procedure ili ometanja, Bože moj, rada vlasti. Tako da, mislim da je ovo ozbiljan iskorak i da je velika stvar da je usvojeno naših 10 amandmana. Ali, bez obzira, ne bih se javljao da ne smatram da ovi neki amandmani, koji nisu usvojeni, nisu izuzetno bitni i ne mogu da budu za budućnost izuzetno važni, kada je u pitanju pravni sistem. Malopre smo raspravljali o jednom amandmanu koji je, da tako kažem, više pravno-tehničke prirode, pa me baš interesuje kakvu će pažnju Narodne skupštine i ministara da izazove amandman koji je možda suštinski za budući izgled celog prekršajnog postupka i celog sistema, kako zovu "misdiminr"prekršaja, a koji do sada jeste bio zapostavljen u našem pravnom sistemu. O čemu se radi? Kratko ću. Prema postojećem Predlogu zakona, razne institucije mogu da predlažu prekršaje. Znači, od Narodne skupštine, što je sasvim razumljivo, jer to se radi putem zakona, do uredbi vlada, autonomnih pokrajina i lokalnih samouprava. Suština amandmana jeste da se smanji broj državnih organa i institucija koje mogu da donose propise po kojima građani odgovaraju ili finansijski - novčano, ili zatvorskom kaznom. S obzirom da su sudovi za prekršaje postali sudovi nakon reforme pravosuđa, da više nisu administrativno-upravni organi, smatram da je izuzetno važno da građani imaju sigurnost, da ne može svako da propiše sankciju protiv njih. U tom smislu sam podneo amandman koji kaže da to može da se uradi samo zakonom ili određenom odlukom autonomne pokrajine. Kada smo pričali prošli put o ovom zakonu, kada smo pričali u načelu, ostavio sam dilemu i rekao – gospodine ministre, možda treba i lokalnim samoupravama ostaviti, to je jedna ozbiljna tema za razmišljanje, jer postoje određeni propisi tipa iznošenja đubreta, koji jesu nadležnost. Ali, ne vidim nikakav razlog da Vlada može i ubuduće uredbama da propisuje prekršaje, jer Vlada predlaže Narodnoj skupštini zakon. Ako predloži zakon, može da predloži i uredbu. Mislim da će to dovesti do veće pravne sigurnosti. Ono što želim da kažem, iščitajući obrazloženje zašto je amandman odbijen, korišćena je jedna stvar koja zaista mislim da je više demagoška nego realna, kada je u pitanju razlog za odbijanje amandmana. Kaže se da je veliki broj prekršaja sada predviđen uredbama, da po njima građani ili firme, kako god, ne bi odgovarale. To nije tačno, vi ste već stavili u prelaznim i završnim odredbama duži vremenski period za primenu zakona. Mislim da je sasvim dovoljno u tom vremenskom periodu da se predlože izmene zakona koje bi obuhvatile, a nema mnogo prekršaja o uredbama, i dovele bi do pravne sigurnosti. Molim gospodina ministra da razmisli o mom amandmanu, a naravno pozivam sve, vladajuće i opozicione poslaničke klubove da podrže u danu za glasanje ovaj amandman. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Koristiću vreme ovlašćenog predstavnika. Siguran sam da je moguće u narednih sedam meseci, a za sedam meseci će početi da se primenjuje i ovaj zakon, urediti putem zakona sve prekršaje koji su neophodni, a naročito one koji se nalaze u uredbama koje je donela Vlada. Koliko znamo, priprema se omnibus koji će obuhvatiti prekršaje koji se nalaze u različitim zakonima. Ne vidim nijedan razlog zašto u tom omnibus zakonu ne bi bili predviđeni svi oni prekršaji koji su danas predviđeni uredbama Vlade. Načelno govoreći apsolutno je neprihvatljivo da Vlada ima prava da predvidi određeni prekršaj za koji vi morate da platite novčanu kaznu i za koji ste osuđeni od strane prekršajnog suda. Dakle, nisu više prekršajni organi organi uprave, sada imamo prekršajne sudove. Ako imamo prekršajni sud i ako on izriče kaznu u jednompostupku koji izuzetno liči na krivični postupak, onda bi morali prekršaji da budu propisani zakonom. Mislim da to jeste evropski standard i da u tom pravcu moramo da idemo i da ćemo u tom pravcu morati i da menjamo naše zakonodavstvo. Dakle, još jednom razmislite. Ne treba da dozvolimo, a sada je prilika da to promenimo, da Vlada može svaki dan da donese neku uredbu kojom se građani mogu kazniti. Svaka novčana kazna, ako nemate para da platite, može da bude zamenjena kaznom zatvora. Dolazimo u situaciju da ovaj kaže – uredbom toliko i toliko moraš da platiš, a onda ljudi koji nemaju da plate idu u zatvor. Po ovom zakonu je neprihvatljivo da se zatvorska kazna propisuje bilo čime osim zakonom. Ovde na jedan posredan način vi možete otići u zatvor za kaznu koju je predvidela i za prekršaj koju je predvidela Vlada uredbom. Takođe, kada se radi o lokalnim samoupravama, one imaju svoje specifičnosti, ali moram da vam kažem da mi se čini da nas to sve uvodi u jednu ozbiljnu pravnu nesigurnost. Nešto važi na teritoriji opštine Smederevo, a nešto drugo na teritoriji opštine Smederevska Palanka. Kako će građani to da razlikuju, to je dobro pitanje, a posledica toga može biti takva kazna zbog koje možete na kraju otići u zatvor. Hvala.
Reč ima ministar Selaković. Izvolite.
Uvaženi gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo slušam izlaganje amandmana i opet kažem da bih prihvatio kada bi se sve uzelo u obzir i sve dobro rezonovalo. Ali, hajde da krenemo od kraja, kako ste rekli. Ne možete nekoga obavezati na nešto što važi, recimo, u gradu Smederevu, a ne važi u Požarevcu, pa ćete dovesti do pravne nejednakosti. Znate, tom logikom rukovođenja možemo da kažemo – ne možete obavezati nekoga ko živi na teritoriji AP Vojvodine na nešto što ne važi u centralnoj Srbiji ili na Kosovu i Metohiji, pa će i to dovesti do pravne nejednakosti. Jednostavno, priroda prekršaja je takva da može da se propiše. Što se tiče propisivanja prekršaja uredbom Vlade, razmišljam da li da dam jedan konkretan primer ili sijaset primera, pa da vidite koliko ti argumenti koje ste izneli ne stoje. Prva stvar, otkako postoje prekršaji postoje i prekršaji koji se mogu odrediti uredbom Vlade. Daću vam primer. Recimo, imate subvencije koje se daju poljoprivrednicima. Čovek dobije subvencije za uzgoj, recimo, tovljenika ili dobije subvencije za zasad nekog voća ili zasejano žito u određenoj meri, a onda taj novac, umesto da upotrebi u te svrhe, uzme i kupi luksuzni automobil. To jeste krivično delo. Ja sam dao najdrastičniji primer, ali postoje različite druge mahinacije vezane upravo za subvencije. Ne ispunjavate neke obaveze koje su propisane uredbom Vlade, na osnovu kojih vam je odobrena subvencija. Dao sam to kao primer. Evo, daću vam primer i iz nečega o čemu smo ovde već raspravljali u prethodnih nekoliko nedelja. Usvajali smo strategiju za borbu protiv korupcije. U strategiji je predviđeno da svako ministarstvo i svaki državni organ ima službenike koji će biti zaduženi za podnošenje kvartalnih izveštaja o ispunjavanju akcionog plana i strategije za borbu protiv korupcije. Ako to ne budu radili, odgovorno lice na čelu organa će morati da odgovara za to prekršajno. Hoćete dalje? Kažete – ne može se sud obavezati da sudi na osnovu uredbe. Uredba je podzakonski akt, sudovi primenjuju i podzakonska akta. Da nije tako, ne bismo znali ko je odgovorno lice gde. Zašto? Zato što se odgovorna lica propisuju sistematizacijama, a to nije zakon. Dakle, jednostavno, argumenti su vam polovični. Ako hoćete da obezbedimo primenu zakona i jedinstvo pravnog poretka, onda se treba rukovoditi ovim. Sa druge strane, iskreno mislim da u određenom obimu jedinice lokalne samouprave moraju da budu ovlašćene da kroz sistem prekršajnog kažnjavanja, odnosno propisivanja prekršajnih kazni obezbede funkcionisanje lokalne samouprave na čitavoj njenoj teritoriji i u punom kapacitetu. Ne znam zašto bi to nekome smetalo. Možete da kažete da je to teži posao za prekršajnog sudiju, zato što mora da bude dobro informisan i upoznat sa svim aktima koje treba da primenjuje. Takav mu je posao. Zahvaljujem.
Reč ima gospodin Konstantinović, replika. Izvolite.
Ministre, ponovo mešate krivična dela i prekršaje. Primeri su vam loši. Istu priču smo imali i na Odboru, vezano za maloletnički zakon. Mešate krivična dela i prekršaje. Prekršaji su najlakši mogući prestupi i nisu krivična dela. Druga stvar, to što nešto postoji od kad postoje prekršaji, ne znači da je dobro. Sada je prilika da se to promeni i da se unapredi. Slobodno, treba vam malo više hrabrosti da uđete u ovu reformu. Dakle, nije sve ono što je bilo nekada - dobro, neke stvari treba promeniti. Kada je potpisan Briselski sporazum, nikoga ne možete više ni na šta da obavežete na Kosovu i Metohiji, tako da mislim da za taj argument apsolutno niste u pravu.
Reč ima gospodin Mićunović. Izvolite.
Hoću da se umešam u ovu raspravu, na osnovu naše pravne istorije. Neću ići tako daleko, ali mogu da vam kažem da ovaj problem prekršaja i krivičnih dela jeste izuzetno značajan za slobode, jer je nepravljenje razlike koštalo milione ljudi slobode, a mnoge i života. U totalitarnim režima, gde je sva vlast bila koncentrisana u rukama upravne vlasti, odnosno partije, bilo je moguće donositi različite odluke, pa se uglavnom vladalo uredbama. I tu je prekršaj bio ključni pojam. Milioni ljudi su u Sovjetskom Savezu išli na tzv. radni popravak u Sibiru i mnogi se više nikad nisu vratili. Ako vam kažem da je sudija za prekršaje drugog reona grada Beograda, kaznio desetine hiljada ljudi 1949. i 1950. godine za prekršaje nejasne i poslao ih je na Goli otok, gde su mogli da ostanu onoliko koliko su policijske vlasti to želele. Zato je ovo pitanje izuzetno značajno, jer ulazi u problem odnosa upravne vlasti i zakonodavne i sudske vlasti. Bez te jasne granice, bez te podele, mi nikad nećemo ući istinski u oblast prave slobode i sigurnosti građana. Tu leži problem. Dakle, nadam se da se nikada više nećemo vraćati u te periode. Ali, tim povodom, kada sam već počeo, da kažem, bilo bi možda zgodno da jednoga dana prečistimo celokupno krivično zakonodavstvo i jednom odlukom ove skupštine, odreknemo se represivnih zakona koji su kršili ljudska prava. To je na neki način obaveza da to uradimo. Mnoge zemlje to čine i za neka dela iz 17. veka, pa se danas pravdaju. Tako ćemo očistiti ovo. Mi imamo niz uredbi koje su potpuno nezakonite bile. Slučajno, još jedna me se tiče, a to je unošenje zakona o moralno političkoj podobnosti, koja je doneta, a onda je Skupština Srbije, neovlašćena, van Ustava, donela odluku da osam profesora Filozofskog fakulteta ukloni sa dužnosti profesora. Ta odluka stoji na sramotu i danas. Dokazali su i ustavni sudovi da je u neskladu. To isto moramo brisati. Ne samo da obrišemo neke stvari koje su se ticale ni personalno, ne znam, prestolonaslednika ili nekog drugog, da može dobiti pasoš, nego se ovde tiče hiljada ljudi koji su posle, po analogiji, u opštinama, bilo gde, uveli uredbu da se mora imati potvrda iz Socijalističkog saveza o moralno-političkoj podobnosti, da biste bili učitelj, profesor ili bilo šta. Postoje stotine ljudi koji su tada izgubili posao, na osnovu takvih uredaba. O prekršajima, zbog toga, moramo da raspravljamo i raspravljali smo 1991. godine, na početku upravo višepartijskog sistema u Skupštini Srbije. To je bio prvi korak, kada smo pokušali da napravimo tu razliku i da otklonimo mogućnost da Vlada, uredbama ili Zakonom o prekršajima, u prekršaje stavi niz političkih gestova koji su onda, naravno, bili pogubni za građane. Sećam se, od 1968. godine, pa i pre toga, kasnije i "Otpora", kako su studenti po ulicama hapšeni i mandatno kažnjavani kod sudije za prekršaje, bez ikakvog krivično-pravnog postupka. Dakle, sve je to uvodilo u jedno bezakonje koje je odgovaralo određenim nedemokratskim sistemima. Danas je prilika, mogu da podelim i ovaj zakon u najvećem delu, jer je on dosta dugo rađen u radnim grupama, postoji danas svest, ono o čemu je govorio i kolega Konstantinović i kolega Homen, da na pragu naših pregovora i ulaženja u Evropu, nemojmo se zavaravati ulaženjem u Evropu, mi se odričemo jednog dela pravnog suvereniteta, mi moramo naše zakone pravne da uskladimo sa Evropom. Bolje da to činimo sada, da ne čekamo nikakve pregovore, pa da onda tada to radimo. Hvala vam.
Reč ima gospodin Aligrudić. Prijavite se.
U prilog ovom amandmanu koji je ovde podnet moram da kažem i sledeće i da tu stavim neko distinktno mišljenje. Kada je reč o skupštinama opština, skupštinama gradova, skupštinama autonomnih pokrajina, mi mislimo da je u redu da one mogu propisivati prekršaje. To je sasvim solidno rešenje i u tom delu nemam ništa protiv. Ovde se problem javlja u nečemu drugom, u našoj borbi, i našoj i vašoj, sa anahronim propisima, sa nečim što je otpalo kao civilizacijsko rešenje. Dakle, ne može izvršna vlast preuzimati na sebe propisivanje ičega, a naročito prekršaja, a ako i može, to mora da predstavlja izuzetak i propisi koje donosi izvršna vlast imaju samo jednu funkciju, da sprovedu zakon. Ako bilo šta propiše opštinsko veće, ono to propisuje samo da bi sprovelo odluku skupštine opštine. Isto važi i za Vladu. Ako tako ustrojimo sistem, on neće biti anahron, onda nemate vladanje uredbama, onda imate vladavinu zakona, a ne vladavinu uredbi. Ne može Vlada propisivati prekršaje. Mogla je, slažem se sa vama, ali mi treba svi zajedno ovde da kažemo – ne može više, jer ovaj sistem nadalje to neće dozvoliti. Još jedan važan razlog. Vi znate da je opšti princip kod kažnjivih dela, još iz rimskog prava do danas, ignorantio iuris nocet, a to znači – nepoznavanje prava škodi. Kome? Svim građanima. Svi su dužni da poznaju pravo. Ako ga, kojim sticajem okolnosti ne poznaju, to ih ne opravdava ako pravo krše. Međutim, naša je dužnost da učinimo sve što je u našoj moći da što veći broj građana sazna pravo. Jedan od najboljih načina da pravo ili obaveza koja ne sme biti prekršena da bude saznata jeste da ona bude zakonska obaveza i da kažnjiva dela budu propisana zakonom ili za lokalnu sredinu, u najmanju ruku, odlukom skupštine opštine, skupštine grada itd. Ako idemo na to da uredbama propisujemo prekršaje, prvo, to nije u ustavnoj funkciji uredbe. Uredba, po Ustavu, to ne može da čini. Razmislimo o tome. Pod dva, time kršimo osnovno načelo, a to je, koje je i preče od ignorantio iuris nocet, a to je načelo spoznaje prava, načelo pravo građanina da spozna pravo i da ima priliku da ga sazna. Znam ja da je sve u "Službenom glasniku", ali ne čita se svaki broj "Službenog glasnika" sa istom pažnjom. Vodite računa o tome, od sada pa ubuduće. Ako niste spremni da amandman prihvatite danas, onda očekujemo da već s jeseni, sa ostalim predlozima koje smo izneli, izađemo sa izmenama zakona.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, ono što bih ja želeo, da vi shvatite da u ovim amandmanima, u kojima vidim da imamo podršku i drugih poslaničkih klubova, zaista postoji dobra namera i dobra volja. Dobra namera, jer ako se ne varam, dobra politika ove vlade jeste dalja budućnost i dalje kretanje ka evropskim integracijama. Ovo je nešto što ćemo morati da izmenimo. Potpuno se slažem, ko to i ne može danas na amandman da odgovara, ali to bi trebalo da se desi u septembru i voleo bih vas da vidim opet u parlamentu sa izmenama zakona. Ovo nije jedini problem, na nekoliko mesta kasnije, naše amandmane ste rekli da ne možete da usvojite jer je slično rešeno u Krivičnom zakoniku. Nije ni to problem, hajde da promenimo u paketu i Krivični zakonik, to je nešto što ja mislim da za normativno odeljenje Ministarstva pravde ne bi trebalo da bude problem, da brzo i lako urade izmene zakona ili predloge novih zakona. Zašto sam se javio? Vi ste rekli da postoji opasnost da ukoliko se uredbama ne donose određeni propisi, ne propisuju prekršaji, da postoji određena sfera društvenog života koja će biti nekažnjiva. Tu ste naveli konkretnu strategiju za borbu protiv korupcije, koja je jedan izuzetno važan dokument za bilo koje društvo i koje je tačno. U pravu ste, treba da predvidi postojanje budućih prekršaja, ali ti prekršaji predviđeni u strategiji se neće oslikavati u uredbi koja će biti doneta za primenu strategije, nego svi dobro znamo u Narodnoj skupštini, da postoji Zakon o Agenciji za borbu protiv korupcije. Taj zakon već sadrži i krivična dela i prekršajna dela. Znači konkretno, ako ste strategijom predvideli neko novo prekršajno delo, to su samo u pitanju izmene i dopune zakona o Agenciji za borbu protiv korupcije, za koju ste vi kao ministar inače i nadležan da branite u Narodnoj skupštini. Prema tome, smatram da sve ono što uredbe i gde uredbe propisuju prekršaje, već postoji odgovarajuća zakonska regulativa, koja bi bila samo izmenjena i dopunjena po jednim članovima. Naravno, ukoliko je to komplikovano, ukoliko postoji nespremnost ministara da ulaze u Skupštinu sa ovim zakonikom, postoji ovo što je rekao kolega Konstantinović, jedan omnibus zakon, mislim da je to pitanje, kada se uredbe možda mesec ili dva dana rade i opet da se vidimo u septembru, jer mislim da ćete i sebi učiniti uslugu, jer da li ćete sada menjati ili u nekom budućem periodu, moraćete da usaglasite ovo sa nekim osnovnim standardima. Ponavljam, potpuno se slažem sa gospodinom Mićunovićem i gospodinom Aligrudićem, suština je da građani znaju zašto odgovaraju, da budu zaštićeni od države, a to može biti samo ukoliko su bilo koja vrsta krivičnih dela ili prekršajnih, predviđeni zakonom a ne voljom ili odlukom izvršne vlasti. Hvala.
Reč ima ministar Selaković.
Opet parcijalno. Pominjete Zakon o Agenciji za borbu protiv korupcije, a ja ni u jednom jedinom trenutku nisam govorio o nadzoru koji sprovodi Agencija, već sam vrlo pažljivo birao reči, što mi daje za pravo da sumnjam da li ste pročitali strategiju ili niste, jer strategija taj novi mehanizam ispunjenosti akcionog plana predviđa, za razliku od prethodne strategije, i način na koji sam to obrazložio, apsolutno podrazumeva to, a ne ovo o čemu ste vi pričali. Drago mi je što je prof. Mićunović dao, zaista pružio jednu retrospektivu zloupotrebe prekršajne odgovornosti u prethodnom periodu, ali mi je poznato, uveren sam da je poznato i njemu da su propisi koje je pominjao već odavno stavljeni van snage i da ne važe. Što se tiče usklađenosti ovih propisa sa propisima koji važe u EU, odnosno sa standardima koje propisuje EU, pa i sama EU u svojim organima donosi podzakonska akta koja povlače sa sobom prekršajnu i administrativnu odgovornost. Namerno izdvajam i jedno i drugo, prekršajnu i administrativnu odgovornost. Dakle, i kod njih postoji mogućnost takvog kažnjavanja, ne na osnovu zakona, već na osnovu onog akta koji je doneo upravni organ, i to prekršajnog kažnjavanja. Ako se pokaže u skriningu da je ovo potrebno promeniti, to neće biti ni prva ni poslednja stvar. Jednostavno, za takvu promenu za koju se nadam da ćemo u jednom trenutku možda, kada i Evropa bude za to spremna biti u stanju da je sprovedemo, treba da budemo spremni da to radimo. U ovom trenutku, to ne možemo da uradimo, zato što naš sistem na takav način funkcioniše a nije pripremljen na tu promenu niti može da bude pripremljen za sedam meseci. Što se tiče zloupotreba prekršajne odgovornosti, prekršajnog postupka, koji dovode do ugrožavanja ljudskih prava i građanskih sloboda, apsolutno stoji na istoj liniji da su te zloupotrebe nedopustive i da to više ne sme da se dešava, ali mi nije poznato da se to u Srbiji dešavalo u nekom prethodnom doglednom periodu, pre dvadesetak godina verovatno jeste, u nekom prethodnom skorijem periodu ne.
Replika, gospodin Mićunović.
Gospodine ministre, ja znam srećom da ti propisi više ne važe i nisam o tome govorio, čak sam i rekao - da srećom ne. Ali, ako jednom svratite u Dahau, vi ćete tamo videti jednu veliku parolu pored one Ohajine, koja kaže da "Kada spaljuju knjige, spaljivaće i ljude". Ima jedna druga Santajanina koja kaže, i to stoji uklesano u kamenu "Oni što hoće da zaborave, spremni su da ponove". Ovo što govorim, govorim zato da se nikada ne ponovi i to je veoma važno. Što se tiče brisanja, odluku o izbacivanju sa Univerziteta, donela je Skupština Srbije i svojom odlukom, nekom vrstom lex specialis ona nikada nije poništena, jer nije ni bila u sistemu nekog pravnog poretka ili nekog pozivanja na neki poseban drugi zakon osim ovoga koji je bio. Prema tome, hteo bih još jednom samo da kažem, ono sve što sam govorio, govorim u tom smislu da otvorimo polje slobode i sigurnosti za građane što je moguće više, u skladu sa tendencijama koje danas postoje u svetu, a u Evropi su obavezujuće.
Reč ima Nenad Konstantinović.
Ministre, rekli ste – ti propisi su stavljeni van snage i nije bilo u tako bliskoj prošlosti takvih situacija. Mi se, i većina u ovoj sali vrlo dobro sećamo kraja devedesetih godina. Sećamo se situacije stanja u oblasti informisanja i sećamo se kako je organ za prekršaje u Masarikovoj ulici dan za danom izricao drakonske kazne za razne novine i gasio novine jednu za drugom. Jedna od tih novina je bila Dnevni telegraf, koja je dobila drakonsku kaznu, a posle, pošto nisu uspeli da je ugase, Ćuruviju su ubili. Dakle, posledice onoga što radi sud za prekršaje, mogu biti strašne. Zbog toga, koliko sam shvatio, i druge poslaničke grupe se slažu sa tim da makar onemogućimo da se uredbama mogu propisivati prekršaji, da Vlada kao izvršni organ može da propiše nešto za šta mogu biti kažnjeni svi građani u ovoj zemlji. Ja sam u tom smislu spreman da mi napravimo ispravku amandmana ili da se zakaže sednica Odbora za pravosuđe, gde bi zajedno na sednici odbora taj amandman formulisali zajednički na jedan drugi način i da izbacimo iz zakona uredbe, a da ostane sve ono što se odnosi na lokalnu samoupravu i AP Vojvodinu.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Hvala. Gospodine ministre, razmišljao sam to da vam kažem posle vašeg izlaganja ali mislim da ću morati da malo proširim diskusiju, nevezano samo, s obzirom da sam i predlagač ovog amandmana. Postavlja se pitanje, zašto su sednice ove Skupštine javne? To ne zato što ćete se vi i ja složiti oko svega što mislimo ili ne mislimo, niti što ja očekujem da ćete vi prihvatiti sve moje predloge, niti zato što sam ja ovde došao da vas besmisleno kritikujem. Izneo sam svoj stav, koji mislim da je legitiman, drago mi je da nisam ostao usamljen, da i druge poslaničke grupe opozicije misle isto što i ja i ostali predlagači amandmana, mislim da nema razloga da se na takav način obraćate, niti meni, niti ostalim predlagačima amandmana, jer ako je neka diskusija bila konstruktivna i dobra, to je bila ova danas. Mislim da nismo mnogo odlazili od teme. Vi meni kažete – da li ste vi uopšte pročitali Strategiju za borbu protiv korupcije? Gospodine ministre, meni je takva konstatacija, izrečena na takav način, uvredljiva. Ja ne smatram da sam vas nijednom jedinom rečju u svom izlaganju uvredio. Vi vrlo dobro znate, kad postavljate takvo pitanje, da sam ja bio jedan od ljudi koji su radili prethodne strategije za borbu protiv korupcije i koja se dobrim delom naslonila i na ono što ste vi posle izmenili, dopunili, itd. Možete vi da odbijete ovaj amandman, možete da ga prihvatite. To je nešto što će birači da cene, postoji neko ko to možda gleda, ali, molim vas da u diskusiji pokušamo da držimo određeni nivo, pošto mislim da ja vrlo pristojno razgovaram sa vama te to očekujem i od vas, da takvu poruku pošaljete i nama i građanima koji nas gledaju. Hvala.
Ministar Selaković ima reč.
Zahvaljujem na opasci i verujem da doprinosi kvalitetu skupštinske rasprave koji je svaki put sve bolji i bolji, makar ove rasprave kojima ja imam priliku i zadovoljstvo da prisustvujem. Na isti način kao što ste vi to rekli, ja mogu da kažem da mene može da uvredi činjenica što ste rekli da nešto treba da bude propisano Zakonom o Agenciji za borbu protiv korupcije, a pri tom ste govorili osvrćući se na moje reči koje sa tim nisu imale nikakve veze. Zato sam i rekao – taj deo Strategije je potpuno nov. Dozvoljavam i da ste možda pomešali, prevideli, desi se i meni, desi se svakome ko radi. Ali, jednostavno, vratite se na to, vidite šta ste rekli, uporedite sa onim što sam ja rekao, to nema veze sa Zakonom o Agenciji za borbu protiv korupcije, a sve vreme ste pričali o tome.
Narodni poslanik Marko Atlagić ima reč.
Poštovani predsedniče, ovaj amandman na član 4. mog kolege Srđana Mikovića i kolege Homena predlažem da se ne podrži, jer smatram da ne postoji niti jedan valjani razlog za drugačije zakonsko rešenje nego kako ga je definisala Vlada, odnosno Ministarstvo pravde Republike Srbije. Smatram da je neophodno da se zadrži mogućnost da se prekršaji propišu, podvlačim, i propisima Vlade i organa jedinica lokalne samouprave, budući da povrede tih propisa predstavljaju takođe prekršaje. Rešenja koja su sadržana u Predlogu ovog zakona su bila sadržana, kako je i Vlada navela, u svim ranijim zakonima koji su uređivali prekršajnu odgovornost. Nema razloga da takvo rešenje ne bude i dalje propisano, pogotovo ako se ono u praksi pokazalo kao vrlo delotvorno. Rešenje predloženo amandmanom kolege Homena i Mikovića i drugih kolega dovelo bi do nekažnjavanja za veliki broj prekršaja koji su propisani raznim važećim uredbama Vlade Republike Srbije koje je ona donela sa ciljem sprovođenja zakona, a ne nesprovođenja zakona, a isto tako i prekršaja sadržanih u propisima organa jedinica lokalne samouprave koji su doneti u cilju zaštite ostvarivanja prava građana na lokalnom nivou. Zbog toga predlažem da se ovaj amandman odbije u celosti i da se podrži zakonsko rešenje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Gospodine ministre, pažljivo slušajući ovu jako bitnu raspravu, mislim da je ovo jedno od centralnih pitanja i da je zaista jedan veliki korak napred u odnosu na postojeće rešenje, naša poslanička grupa je stanovišta između podnosioca amandmana i vašeg stanovišta. Zbog čega? Ako sudove za prekršaje vraćamo u sudski sistem vlasti, što je normalno i dobro rešenje i izmeštamo ih iz organa uprave, onda i kod nadležnosti ostalih organa treba jasno da znamo koji i za šta nadležan. Skupštine opština, Narodna skupština, pokrajinska skupština su nadležne da donose zakone i odgovarajuće odluke, pa i odluke kojima se propisuju prekršajne odgovornosti. Vaša argumentacija vezana, primera radi, za Zakon o podsticajima u poljoprivredi ukazuje na ono što smo mi rekli kod donošenja tog zakona, da je on ostavio mnogo toga da se uredi uredbama, a uredbe u stvari treba da budu samo pomoćno sredstvo za sprovođenje tog zakona. Onda dolazimo do jedne nelogičnosti – ono što je nadležnost skupština, sve tri, sada prepuštamo izvršnoj vlasti da svojim odlukama odnosno uredbama koje samo treba da budu pomoćno sredstvo za sprovođenje zakona, propisuju prekršajnu odgovornost. Zbog toga mislimo da sa iskustvima iz prošlosti, o kojima je pričao i uvaženi profesor Dragoljub Mićunović, mi možemo pričati ne samo o zloupotrebama prekršajnih sudova jer, naprosto, bilo je mnogo situacija kada su ljudi, a prvo desničari u Srbiji lišeni života bez jedne jedine odluke, ili odlukom nekog ko je tada predstavljao vojnu vlast. Mnogi su na Goli otok otišli bez bilo kakvog rešenja, bez ikakve odluke. Ljudi su provodili tamo godine i godine. Mi smo i u skorijoj našoj prošlosti imali strašne zloupotrebe. I sam sam bio 1993. godine kada je nokautiran naš poslanik u Narodnoj skupštini, Mihajlo Marković. Kada smo zbog toga protestovali, i sam sam bio u zatvoru sa bračnim parom Drašković i znam kako se sudija ponašala. Širila je ruke i rekla zapisničarki – dečko se odlično brani. Naravno da se odlično branim kada govorim istinu, ali to nije omelo sud da po političkom nalogu svima redom odredi zatvorske kazne, a tadašnjeg lidera opozicije skoro na smrt prebili i da ovde ispred Narodne skupštine ubiju policajca. Dan danas se ne zna ko je ubio policajca koji je igrom slučaja bio naš simpatizer i čiji je stric godinu dana pre toga govorio na protestu za Vidovdanski sabor. Mogao bih da pričam dosta toga, kako su se tada ponašale neke stranke koje su rekle da smo mi prekoračili ovlašćenja i da su demonstranti vršili nasilje nad policijom, što nije bilo tačno. Ono što je po meni ključna stvar jeste to da mi kod strogog poštovanja nadležnosti skupština, razdvojimo ono što je nadležnost i zadatak skupština od onoga što je nadležnost izvršne vlasti. Tu pre svega mislim na Vladu, pokrajinsko izvršno veće i veća opština i gradova.
Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Hvala gospodine predsedniče. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, hajde da se vratimo na obrazloženje koje je Vlada dala kada je odbila ovaj amandman. Iz obrazloženja proizilaze dve konkretne stvari. Prvo se tiče kontinuiteta, s obzirom da se pozivate na ranija zakonska rešenja u pogledu propisivanja prekršaja. To je jedno, a drugo, pozivate se na mogućnost da mnogi prekršaji ostanu nekažnjeni, zbog ranijih rešenja u pogledu propisivanja prekršaja. Stvarno bih razumela to vaše držanje kontinuiteta. U krajnjem slučaju i ova vlast predstavlja kontinuitet sa onom vlašću devedesetih godina, ali s obzirom da se radi o Ministarstvu pravde i državne uprave, koju čine mnogi mladi ljudi, prirodnije je da se na neki način distancirate od tog kontinuiteta. Evo vam prilike.Hajde, istaknite ulogu, prevashodno i prioritetnu ulogu predstavničkog tela. Skupština Republike Srbije je predstavničko telo, to je i Skupština pokrajine Vojvodine i to su i lokalne skupštine. Zar nije prirodnije da svaka vrsta prekršaja prođe kroz ta predstavnička tela, zakonodavna tela, odnosno, tela koja donose određene odluke? Zar nije prirodnije što se tiče transparentnosti, javnosti i kontrole javnosti u pogledu propisivanja prekršaja, kada to urade skupština, republička, pokrajinska ili republičke? To je pre svega evropski standard. Svaki put kada Vlada ima tu mogućnost da svojim uredbama propisuje određene prekršaje, dozvolićete to je nadležnost izvršne vlasti koja prekoračuje te neke standarde koji su toliko kvalitetni u Evropi u smislu donošenja odluka pa i ovih prekršaja. Imamo jako loše iskustvo kao država u vezi tih odluka koje su ad hok donošene od strane Vlade, pa i u smislu uredbi. Malopre je pominjano šta se sve radilo kada su prekršajni sudovi radili punom parom, upravo na osnovu nekih od uredbi izvršne vlasti, kada je u toj meri represija dignuta na najviši mogući nivo. Mi to više ne smemo da dozvolimo. Evo vam prilike da nešto u tom smislu uradite. Ne morati vi ovaj amandman usvojiti, ali hajde neka nadležni odbor predloži neki amandman koji bi i vama bio prihvatljiv, a u stvari, išao bi u tom smeru da izvršna vlast nema mogućnost da propisuje prekršaje i u tom smislu kažnjava građane Srbije. Prema tome, možete da popravite zakonski tekst, o kojem smo mi inače govorili, da sve u svemu i nije toliko loš, ali evo vam prilike da zaista u dobroj nameri mnogo šta učinite, pa da pokažete da zaista ozbiljno mislite da menjate vrednosni sistem u Srbiji, a da to ne ostane samo na deklarativnom nivou. Molim vas, da mi oduzmete vreme od predstavnika.
Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn. Izvolite.
Dame i gospodo, samo bih rekao par rečenica u prilog toga zašto je ministar u pravu i Vlada, kada imaju takav stav. Mi možemo da donesemo najbolji mogući zakon, međutim, ako on ne odgovara trenutku u kome treba da sprovodi, onda zaista teoretski možemo da ga podržimo sa različitih pozicija, ali u praksi on donosi loše rezultate. U tom smislu, hoću samo da navedem jedan primer, upravo kad je u pitanju Vojvodina i rad vojvođanske administracije, na koji način se vidi da je zaista bitno da imate uređen pravni sistem, da imate uređenu državu, da imate uređene državne organe i onda možete da govorite i o odgovarajućim efektima određenog zakona. Vi ste spominjali informisanje na republičkom nivou. Reći ću u jednom primeru informisanja na vojvođanskom nivou i videćete da je zaista u pitanju kakav vi sistem imate, a ne samo kakav zakon imate. Iako postoji odluka Skupštine Vojvodine o finansiranju jednog lista u Vojvodini i to od 2006. i 2007. godine, odlukom ne Vlade AP Vojvodine, nego odlukom sekretara u Vladi AP Vojvodine, je došlo do nefinansiranja tog lista, iako o tome nije doneta odluka na Skupštini AP Vojvodine. Dakle, to vam je tipičan primer situacije da mi možemo da donosimo odluke u skupštinama opština, u Skupštini Vojvodine, u Skupštini Srbije, a ukoliko ne uredimo sistem, mi smo i dalje tamo gde smo bili, u jednoj državi koja ne funkcioniše. Dakle, zašto je u pravu ministar? Mi moramo kroz različiti set mera da uredimo državu i zato i jesmo u procesu pristupanja EU, da ne postavljamo danas zahteve koje možda treba da ispunimo za pet godina, jer jednostavno, mi danas nismo u situaciji da odgovorimo tom trenutku. Zato će mnoge stvari da ostanu nekažnjene i zato ne možemo da odgovorimo datog trenutka kroz ove procedure o kojima vi govorite, jer da bi to uradili, moramo da imamo nezavisno sudstvo, a mi još uvek jesmo u procesu stvaranja nezavisnog sudstva. Moramo da imamo nezavisne prekršajne sudove, jesmo u procesu stvaranja toga, ali, jednostavno imamo ozbiljna opterećenja od ranije. To je jedini razlog zašto mi moramo da stvorimo mogućnost da na odgovarajući način reaguje, brzo i efikasno, u određenom trenutku Vlada i na taj način da zaista stvorimo garanciju svim građanima da neko za te građane datog trenutka brine, a to je Skupština Republike Srbije, koja kontroliše Vladu. Ukoliko Vlada donese određen stav, onda postoji i Ustavni sud i svi koji mogu to da regulišu. Dakle, moramo da se izborimo za funkcionisanje sistema, a ne za parcijalna rešenja koja prikazujemo kao sistem. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Vrlo kratko ću. Evo, daću jedan predlog kako iz ovoga da izađemo. Mi smo taj predlog već načuli, ali hajde da ga definišemo. Bilo bi dobro da predsednik Odbora za pravosuđe sazove odbor i ako bi kolege iz DS htele da izmene svoj amandman u tom delu da sklone ovu zabranu u odnosu na to da skupštine gradova i SO propisuju prekršaje za koje mi ili većina u Skupštini misli da je to prirodno pravo, onda da se ide na to da se bar Vladi zabrani da propisuje prekršaje. Po kojoj logici Vlada može da propiše prekršaje, a nije dato, recimo, opštinskom veću da propisuje prekršaje? Ako može Vlada da propisuje prekršaje, onda može i opštinsko veće, a znamo da to ne može, to ne piše u zakonu. Prema tome, hajde ako možemo da sazovemo Odbor za pravosuđe u toku dana, da ovu stvar raščistimo, da ministar to prihvati i da idemo dalje.
Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Čuli smo većinu diskusija koje idu u pravcu da izbacimo iz zakona da se uredbom može propisivati prekršaj. Apsolutno, DS je saglasna da napravimo promenu na odboru. Većina poslaničkih grupa, koliko sam čuo, je saglasna sa tim da uredbama ne treba da se propisuju prekršaji. Ima nekih kolega koje smatraju da treba uredbom. Ne mogu da razumem te argumente kada dolaze od strane narodnih predstavnika. Mogu da razumem argumente ministra, jer je Ministar u Vladi pa hoće da može da propiše prekršaj kad god to Vlada misli da treba i da to može da se uradi svakog četvrtka na sednici Vlade, ali to niti je pravna sigurnost, niti mi kao predstavnici građana koji se nalaze u Skupštini Srbije možemo da dozvolimo da Vlada ima mogućnost kao izvršna vlast da propisuje dela za koja neko može da bude kažnjen. Dakle, predlog, ali predlog za odbor. Mislim da treba odgovor na to da nam da i ministar, da li je ministar spreman da na odboru razgovaramo o načinu kako bi definisali ovaj član drugačije, odnosno kako bi izmenili amandman koji smo podneli.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Preduhitrio me je kolega Konstantinović. Samo da kažem da sam potpuno saglasan na predlog kolege Aligrudića da predložim izmenu amandmana na odboru. Ako postoji spremnost kod gospodina ministra, mislim da mi nećemo predstavljati problem.
Pošto se više niko ne javlja za reč po ovom amandmanu, prelazimo na sledeći. Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Homen, Nenad Konstantinović, Srđan Miković i Nataša Vučković. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Ovaj amandman je prihvatila Vlada i on je postao sastavni deo teksta, tako da ne bi ništa dodavali.
Dobro. Na član 13. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Ovo traži objašnjenje. Šta smo ovim hteli? Ne znam da li ste, gospodine ministre, vi dobro razumeli naš amandman. Vidim da ste ga odbili. Iz onoga što sam pročitao u obrazloženju ne mislim da je dobro shvaćeno i moram da objasnim. Ako učinilac izvrši prekršaj prekoračenjem granica nužne odbrane ili prekoračenjem krajnje nužde, vi ste predložili, kao što je i do sada u propisima stajalo, da se učinilac može blaže kazniti. Međutim, mi mislimo da u oblasti prekršaja, kao lakših oblika protivpravnosti nego što su krivična dela, možemo slobodno ići na drugačije nijansiranje odgovornosti i odnosa prema delu, odnosno prema samoj kazni. Naime, učinilac koji prekorači granicu nužne odbrane, ko utvrđuje prekoračenje granica nužne odbrane? Znači, tu su postojali elementi nužne odbrane, ali su granice prekoračene. Uveden je institut, znači, to je institut prekoračenja granice nužne odbrane, kao što je sama nužna odbrana institut. Ko ceni to? Ceni onaj koji donosi odluku u prekršajnom postupku, sud. Ako sud proceni da je bilo instituta prekoračenja granica nužne odbrane, nema potrebe da piše da se učinilac može blaže kazniti. Potrebno je reći da će se blaže kazniti. Sada da razjasnimo, da ne bi bilo nesporazuma. Blaže kažnjavanje u ovom kontekstu znači kažnjavanje, mogućnost kazne ispod minimuma propisane kazne. To je blaže kažnjavanje u ovom kontekstu. To ne čini učinioca neodgovornim ako prekorači granicu nužne odbrane. Znači, prekoračenje krajnje nužne granice nužne odbrane čini učinioca odgovornim. On će biti kažnjen, ali mi predlažemo da će biti blaže kažnjen. Šta znači može biti blaže kažnjen? Šta to znači? To ne znači ništa. U kontekstu bilo kojih drugih argumenata za sudiju, ili ocene bilo kojih drugih dokaza u postupku vezanih za ličnost učinioca, njegovo ranije osuđivanje za prekršaje, njegovo ukupno ponašanje, prekoračenje granice nužne odbrane ne znači ništa, to su dve potpuno odvojene stvari i moraju se potpuno odvojeno razmatrati. Dakle, kazna u rasponu od – do, koju ocenjuje sudija, kakvu će kaznu dati učiniocu prekršaja, da li će ga kazniti s minimum kazne, maksimum ili u rasponu, to zavisi od niza drugih okolnosti. Ne može prekoračenja granica nužne odbrane ili krajnje nužde biti osnov za ocenjivanje u tom rasponu, nego samo za blaže kažnjavanje. Ako je već tako onda propišimo da će se obavezno blaže kazniti. U obrazloženju ste vi rekli da ne možete prihvatiti amandman jer je neophodno da postoji jasna razlika između nužne odbrane i prekoračenja nužne odbrane itd. Postoji jasna razlika i u ovom našem predlogu. Dakle, ko učini delo u nužnoj odbrani on nije odgovoran, on ne može uopšte biti kažnjen, nije odgovoran. A ako neko prekorači granice nužne odbrane biće kažnjen i odgovoran je. To je razlika. Ona se ne potire našim amandmanom. Mi samo kažemo da će biti blaže kažnjen. Jer, u čemu je onda smisao instituta prekoračenja granice nužne odbrane, ako ostavimo sudiji na volju da li će uopšte primeniti institut ublažavanja kazne ili neće?
Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Zaista ne mogu da razumem zašto nije prihvaćen ovaj amandman. Hoću da vam ukažem da vi u članu 14. imate kontradiktornost, dakle, stav 1. je u suprotnosti sa stavom 2. Trebalo bi pročitati precizno i jedan i drugi stav. U 1. stavu se kaže – nema prekršaja ako je radnja koja je propisana učinjena u krajnjoj nuždi. Znači, nema prekršaja.U stavu 2. piše – krajnja nužda postoji ako je prekršaj učinjen. Čekajte, jel nema prekršaja ako je u krajnjoj nuždi ili ima prekršaja? Zbog toga smo podneli amandman da rešimo ovu nedoumicu i mislim da je amandman dobar. Predlažemo da u stavu 2. umesto reči: "prekršaj je učinjen", da se to zameni rečima: "delo učinjeno" i na taj način bi otklonili ovu nesaglasnost između stava 1. i stava 2.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Da, to je otprilike to isto. Pošto je 2. amandman, odnosi se sada konkretno na krajnju nuždu. Obrazloženje je isto i ponoviću ukratko. Molim vas da bar ovde na licu mesta date neki razuman odgovor. Dakle, ako neko učini delo u krajnjoj nuždi, nema odgovornosti, nema dela. Znači, to ne postoji. A ako neko prekorači granice krajnje nužde, pa tako učini prekršajno delo, šta ćemo sa njim, da kažemo da se može blaže kazniti? Vrlo dobro razumem razliku. Ako ne kažemo da se može blaže kazniti, onda po tom osnovu nema elemenata za ublažavanje kazni ispod minimuma. Ne, to razumem potpuno. Nije to sporno između nas. Vi mislite da je revolucionarna stvar to što smo omogućili sudu da po ovom osnovu izrekne blažu kaznu od minimuma. Nije dovoljno, gospodine Selakoviću, za prekršaj nije dovoljno, za krivična dela možda da, ali za prekršaje ne. Po nama ovde mora da stoji – će se blaže kazniti. Znači, ako se utvrdi institut prekoračenja granice krajnje nužde, mora biti izrečena kazna blaža od minimuma. Prosto mora, inače nema smisla utvrđivati institut prekoračenja granice krajnje nužde. Ako postoje neki drugi elementi koji su otežavajući za počinioca, oni sa prekoračenjem granice krajnje nužde nemaju nikakvog smisla. Nema nikakve veze. Niti imaju nikakvog smisla, niti se te dve stvari mogu stavljati u istu ravan, niti se može o njima odlučivati u istom kontekstu.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 18. amandman su zajedno podneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Ministre, nismo dobili odgovor da li se slažete ili se ne slažete da pred Odborom usaglasimo mogućnost da uredbe izbrišemo iz člana zakona na koji smo predložili amandman. Nismo dobili odgovor ni na jedan od poslednja amandmana, ni kolege iz DSS, ni naših amandmana. Da li to znači da ćemo do kraja dana mi pričati, ali ćemo pričati zidovima a niko neće odgovarati? Što se tiče amandmana na član 18. predložili smo da se posle reči "nehat" stavi tačka i da se taj "nehat" ne objašnjava i da se brišu reči: "a bilo je svesno ili je bilo dužno i moglo biti svesno da je takav postupak zabranjen" i tako dalje. Nema nikakve potrebe. Ovim zakonom je u članu 20. definisan i nehat i definisan je umišljaj. Sve piše. Ne mogu da shvatim zašto insistirate na tome? Molim vas, objasnite mi zašto insistirate na tome da ove reči ostanu u članu 18?
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Neđo Jovanović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, amandman koji sam predložio sam hteo da se učini što jasnijim tekst predloženog člana zakona, imajući u vidu da se u postojećem zakona, odnosno onako kako glasi u Predlogu zakona, nedovoljno po mom mišljenju i jasno definiše pojam fizičkog lica. Ako bi se ovakav tekst zadržao, u tom slučaju bi došlo, po nekom mom uverenju, do dosta širokog tumačenja na koja fizička lica se odnosi taj član. U svakom slučaju, mislim da bi preciziranje dalo daleko jasniju mogućnost da se taj pojam potpuno precizira. zbog toga je amandman u tom smislu i postavljen, da organ upravljanja, ukoliko propusti da izvrši nadzor ili kontrolu nad licem koje je u vreme prekršaja bilo ovlašćeno da postupa u ime pravnog lica, ili lice koje je zaposleno u pravnom licu i obavlja poslove po nalazima organa upravljanja i učini prekršaj usled takvog postupanja, u svakom slučaju, snosiće posledice prekršaja. Naravno da bi i tumačenjem kako je u zakonu predloženo, moglo da se posmatra da se radi upravo o tom fizičkom licu. Bojim se da u slučaju da postoji neko šire tumačenje, da može doći do izražaja da se ne odnosi isključivo na lica koja se vezuju za organe u kojem su zaposleni ili radno angažovani. Zahvaljujem vam se.
Na član 28. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vladimir Cvijan.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je dobra prilika da se zahvalimo koleginici Olgici Batić na amandmanu koji je predložila i ukratko da objasnimo po čemu je ovaj zakon o prekršajima, koje je predložilo Ministarstvo pravde, nov u odnosu na zakon koji smo do sada imali. Jedna od velikih novina je da se vrlo precizno definiše prekršajna odgovornost pravnih lica, što u prevodu znači da više moći da se desi ono što se nažalost često dešavalo, a to je da kada vlasnik privrednog društva oceni da će pravno lice biti kažnjeno nekim prekršajem, možda za neki prekršaj i za neke ozbiljnije pare, brže-bolje to pravno lice, to preduzeće pošalje u stečaj, likvidira, ugasi i time izbegne pravdu. Jako često se, nažalost, dešavalo da ovakvim aktivnostima i država bude zakinuta za iznos koji je trebalo da se naplati na ime prekršajne kazne. Vrlo često iz ovakvih nezakonitih aktivnosti, odnosno da ne kažemo prljavih aktivnosti i građani i pojedinci koji su oštećeni, takođe ostanu zakinuti za svoj deo naknade štete, ili neki drugi iznos sredstava koji bi trebali da dobiju po zakonu. Upravo predloženim zakonom Ministarstvo pravde je uvelo pravilo da za prekršaj odgovaraju naslednici pravnog lica, dakle ono novo pravno lice, novo preduzeće, novo akcionarsko društvo ili društvo sa ograničenom odgovornošću, koje osnuje prethodni vlasnik. U tom smislu amandman koleginice Batić čini da zakon nomo-tehnički bude precizniji, da se izbegnu bilo kakve nedoumice u budućnosti. Jednom rečju, dobro je da je ovakav amandman prihvatilo Ministarstvo pravde, jer u budućnosti više neće moći da se dešava da brže bolje nesavesni vlasnici pravnih društava, privrednih društava ugase svoja preduzeća, pošalju u stečaj i na taj način izbegnu plaćanje kazni. Hteo bih ovu priliku da iskoristim i da podsetim i građane koji ovo gledaju i sve uvažene narodne poslanike da je na ovaj zakon ministar prihvatio čak 23 amandmana, što mislim da dokazuje s jedne strane i naravno konstruktivnost svih narodnih poslanika, praktično svi su podnosili amandmane, ali zaista konstruktivnost samoga Ministarstva pravde i zaista jednu maksimalnu posvećenost da ovaj zakon, koji je naravno jako važan i za naš evropski put, bude možda u danu za glasanje usvojen i bez glasa protiv. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Lučić.
Hvala. Samo htela jedan kratak komentar. Mislim da je dobro što je ovaj amandman usvojen. Nemoguće je više izbeći odgovornost pravnog lica ako promeni status, dakle to pravno lice, bilo da je stečaj ili nešto drugo, ali to nije loše rešenje kada se radi o prekršajima. Želim da podsetim da je ovaj parlament, ova skupštinska većina usvojila izmenama Zakona o budžetskom sistemu jedno sasvim drugo rešenje koje ide na štetu nekoliko stotina hiljada zaposlenih, a to je da pravno lice koje je u stečaju ili restrukturiranju i ne može da plaća obaveze u odnosu na penziono i invalidsko osiguranje, da ti dugovi zastarevaju. Vrlo, rekla bih, jedna politika dvostrukih aršina. S jedne strane jurimo pravna lica i kada su bankrotu i u stečaju da ne mogu izbeći svoju odgovornost na nivou prekršajnog postupka, a kada se radi o interesima zaposlenih, onda smo manje bolećivi, odnosno manje spremni da štitimo njihove interese. Hvala.
Na član 31. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 35. amandman je podneo narodni poslanik Neđo Jovanović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 38. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Reč ima narodni poslanik Radmila Gerov.
Zahvaljujem predsedniče. Poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Vlada je prihvatila dva amandmana LDP i mi smatramo da je time poboljšan tekst zakona o prekršajima. Ovaj amandman, o kome sada raspravljamo, nije prihvaćen od strane Vlade Republike Srbije, ali mi zaista ministre ostajemo pri stavu da su predviđene kazne za fizička lica od 150.000 dinara jako velike i zbog toga je naš amandman bio da takva kazna može biti maksimalno 20.000 dinara. Takođe je velika kazna koju ste propisali zakonom i za privatne preduzetnike, koja može biti do 500.000 dinara. Mi smatramo da ona ne bi trebalo biti veća od 100.000 dinara. Ukoliko je prosečna plata u Srbiji negde oko 40.000 dinara i ukoliko građani koji rade kod privatnih preduzetnika primaju platu od 15.000 do 20.000 dinara, onda ukoliko oni budu kažnjeni za neki prekršaj, npr. loše su se parkirali ili nemaju propisani sud za izbacivanje smeća, koji je propisan odlukom skupštine jedinice lokalne samouprave, njima sudija za prekršaj može da izrekne kaznu od 5.000 do 150.000 dinara. Kada takav neki zaposleni prima platu od 20 hiljada dinara, a npr. dobije kaznu od 30 hiljada dinara, potpuno sam uverena da će takvo lice uzeti godišnji odmor i radije otići u zatvor 30 dana ili 20, u zavisnosti od toga kolika mu je kazna, nego platiti kaznu koju ne može da plati. Da ste prihvatili amandman da kaznu zatvora umesto sa hiljadu dinara promenite i da bude 3 hiljade dinara, mislim da bi time napravili dobru stvar. Ovako ćete imati velike troškove za budžet RS. Na ovakav način i sa ovoliko visokim kaznama nećete napraviti prihod za budžet RS. Ministre, ne znam koliko znate pošto je jedinicama lokalne samouprave dato pravo da propisuju svojim odlukama prekršaje. Pojedine jedinice lokalnih samouprava imaju besmislene kazne za prekršaje, a to dalje niko ne kontroliše. Tako privatni preduzetnici, npr. krojači, hemijska čišćenja mogu po zakonu i takvim odlukama skupština da plate kaznu ne 500 nego 250 hiljada dinara. To bi značilo automatski zatvaranje preduzetničkih radnji. Zaista smatramo da ste tu trebali kao Vlada da pokažete više sluha, bez obzira na činjenicu što su i do sada bile tako visoke kazne. Rekli ste u načelnoj raspravi da je veoma mali stepen naplativosti prekršajnih izrečenih kazni. Zar vam to ne pokazuje da ljudi i građani i privatni preduzetnici takve kazne ne mogu da plate? Činjenica je da imamo milion nezaposlenih. Kako očekujete da takvo nezaposleno lice plati kaznu od 150 hiljada? Šta treba da radi? Da proda imovinu ili neku nasleđenu njivu? Da ste poslušali naš predlog mislim da bi većina građana uspela da plati takve prekršajne kazne. Ovako su prekršajne kazne jako represivne, a mislim i da sa kaznom od 10 hiljada dinara ili 5 možete da dovedete do toga da građani više ne čine prekršaje.
Ministar Selaković ima reč.
Naime, Zakon o prekršajima propisuje i predviđa koji će biti kazneni raspon. Naravno da ni u jednom jedinom trenutku ne sporim aktuelno stanje koje jeste teško ekonomsko stanje, ali takođe vas podsećam da je najjeftinije poštovati propise i ne vršiti prekršaje. Da li je kazna od 150 hiljada dinara velika kazna? Da li je to veliki iznos? U Srbiji sigurno jeste. Da li je velika kazna? Pitanje je za šta se izriče. U drugim propisima predviđeno je za koje prekršaje može biti izrečena kazna od 150 hiljada dinara kao kazneni maksimum. Problem je u tome što ti propisi uglavnom daju izuzetno širok raspon. Sa druge strane, zaštitna dobra u nekim od tih zakona su toliko vredna da prestupnika treba toliko kazniti. Ako neko recimo vozi bez vozačke dozvole za kategoriju kojoj pripada to vozilo i time ugrožava i sopstvenu i tuđu bezbednost, sigurno da treba da bude prilično kažnjen, pa je tu kazneni raspon od 100 do 120 hiljada dinara. Ako neko vozi neregistrovano vozilo takođe. Ipak neki red treba da se zna. Nije mi poznato da se za neke od stvari koje ste pomenuli ljudi drakonski kažnjavaju. Nije mi poznato i ne znači da ne postoji. U svakom slučaju to mora da poboljša nadzor koji treba da vrši nadležno ministarstvo prema jedinicama lokalne samouprave i autonomne pokrajne. Kada pogledate nekoliko odredbi različitih zakona kojima su propisivane visoke kazne za fizička lica, recimo novčanom kaznom, nedopustivo je veliki raspon, Zakona o osnovnom obrazovanju i vaspitanju, od 5 hiljada do 100 hiljada dinara. Pazite koji je tu prostor za diskreciono odlučivanje. Da li je to dobro? Mislim da nije dobro nikako, ali nije na Zakonu o prekršajima da tako nešto reguliše. Međutim, kada vidite šta će se kazniti, odnosno ko će se kazniti, kazniće se direktor i odgovorno lice škole ukoliko škola obavi ispit suprotno odredbama zakona, ne vodi propisanu evidenciju, evidenciju vodi suprotno odredbama ovog zakona ili izda javnu ispravu suprotno odredbama ovog zakona. Ono što bih istakao među tim zakonima koji propisuju visoke kazne za fizička lica, kada su prekršaji u pitanju, jeste naročito Zakon o zaštiti prirode. Mislim da tu svi treba da se složimo. Kao što je malopre rečeno, pozivamo se na evropske standarde, evropski standardi su izuzetno visoki i zahtevni kada je u pitanju zaštita životne sredine. Da imamo efikasniju primenu ovih zakona, verujem da bi nam životna sredina bila mnogo zaštićenija i mnogo čistija. Ovaj zakon predviđa, recimo, kazneni raspon od 25.000 do 150.000 dinara. Problem je u tome što taj član koji propisuje prekršaje ima ukupno 28 stavova i što su u taj član svrstani prekršaji različitih vrsta, umesto da je podeljeno u više članova. Prema tome, mislim da kazneni raspon, kao kazneni raspon, s obzirom na broj prekršaja, da vrednost zaštitnih dobara predviđa, dakle, kazneni raspon koji je u ovom trenutku možda najprihvatljiviji. Ne možete nekoga ko neovlašćeno upravlja motornim vozilom kazniti sa 20.000 dinara. Šta ste učinili? Dakle, imam razumevanja za to što vi govorite. To znači da treba pojačati nadzor u nekim oblastima, i te kako. Čeka nas, nadam se, u narednih nekoliko meseci i novi zakon o inspekcijskom nadzoru i inspekcijskim službama, izuzetno važan i izuzetno bitan zakon, a čeka nas i nakon usvajanja ovoga zakona u roku od tri meseca i Omnibus zakon, koji mora da bude pripremljen od strane Ministarstva, a u rad radne grupe neće biti uključeni samo ljudi iz prakse i iz prekršajnih sudova, već ljudi iz nadležnih ministarstava, koji se upravo bave ovim poslom. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Radmila Gerov, replika.
Gospodine ministre, moram da se složim sa vama da ste vi za neka dela i za neke zakone u pravu. Na primer, vožnja bez vozačke dozvole. Rekli ste da vam nije poznata, a ne znači da takvih slučajeva nema u lokalnim samoupravama, a obzirom da ste ministar pravde i državne uprave, u vašem Ministarstvu postoji upravni nadzor. Volela bih da vi proverite jednu stvar. Potpuno sam sigurna da je istina ovo što vam kažem. Većina jedinica lokalnih samouprava, navešću ih konkretno zato što sam sto posto sigurna, a odnosi se na Negotin i Zaječar. U svim odlukama, gde imaju mogućnost da propišu prekršajnu kaznu, raspon je uvek onakav kakav je u Zakonu o prekršajima podeljen sa dva. Sve jedinice lokalne samouprave imaju raspon kazne za bilo koji prekršaj od 2.500 do 75.000 dinara. U svojim odlukama često imaju totalno besmislene prekršaje za nešto što zaista ne može da bude prekršaj. Na primer, u Negotinu imamo odluku da se u tom jednom, kažete da imate stav, pa ima jedan, dva, tri za šta se sve izriče, kažnjavaju psi i mačke, ne vlasnik, nego pas i mačka. Isto tako, sve ostale kazne su uvek, znači u svim odlukama, bukvalno polovina kazni za prekršaje, koja je predviđena. Sada vi kada jednom kaznite, znači sudija za prekršaje, nekog građanina, pa on na primer to uradi ponovo, na primer pesak ima ispred dvorišta, pa ga nije ukloni, čovek nešto zida, pa za sedam dana uradi to isto, onda njemu kazna bude 2.500, pa mu bude 10.000 dinara. Složićete se na primer da je za takvog građanina to mnogo ili, na primer, ukoliko krojačka radnja ostane duže da radi od 20 sati po odluci o radnom vremenu, dođe inspektor, vi dobijete prekršajnu prijavu i za takvog preduzetnika lokalne samouprave kazna je ista, znači, polovina od vaše do 250.000. Takav je slučaj i u Negotinu i u Zaječaru, na primer, za pogrešno parkiranje na javnoj površini.
Da li još neko želi reč? Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Homen, Nenad Konstantinović, Srđan Miković i Nataša Vučković. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Mi se, ministre, očigledno ne razumemo. Ovaj amandman je isti kao što je bio i amandman poslaničke grupe LDP. Ne pričamo mi o tome da li je raspon veliki ili je raspon mali, da ima ovakvih prekršaja, onakvih prekršaja, da to nije dobro odrađeno u određenim zakonima itd. Pričamo o tome da narod nema para da plati ovolike kazne. Možemo mi ovde da propišemo šta god hoćemo, da vi pričate da je to prevencija, da mi to izglasamo, ali to nema ko da plati. Kada nema kod da plati, onda ljudi idu u zatvor, a taj zatvor košta državu 2.000 dinara dnevno. Znači, ceo koncept vam je besmislen. Stavite ogromne kazne, ljudi nemaju pare da plate, odlaze u zatvor i to vas još košta 2.000 dinara po danu zatvora, a jedan dan zatvora zamenjujete sa 1.000 dinara. O tome ćemo pričati kada dođemo do tog amandmana. Ono o čemu mi ovde govorimo jeste da je 150.000 dinara kazna za fizičko lice ogromna i da ona ne može da se plati, bez obzira kakav je prekršaj. Da je dva miliona dinara kazna za pravna lica, to je misaona imenica, to je 20.000 evra. Imamo 60.000 preduzeća koja su otišla u stečaj. Ko može da plati 20.000 evra? Da li treba da uzme kredit od banke da bi imao 20.000 evra da plati prekršajnu kaznu? Nije privredni prestup, pričamo o prekršaju. Nešto nisu popunili, nešto nisu uradili kako treba, nisu podneli neku prijavu itd. Ne govorimo o krivičnom delu, ne govorimo o tome da je neko utajio porez. Zna se koje su kazne za to. Dakle, 20.000 evra firma ne može da plati. Mi možemo to tako, uz osmeh, da opalimo. Što niste stavili da bude pet miliona. To je još veća prevencija. Neka bude pet miliona, pa da znaju svi da ako promaše zarez, zapetu, ne da će da zatvori firmu, nego će mu uzeti svu ličnu imovinu. Dajte da upodobimo visine kazni realnoj situaciji. Ta kazna treba da ima neku svrhu, a ne može da ima svrhu ako niko nema para da je plati. Zato smo podneli amandman da za pravna lica kazna bude do 500.000 dinara, za fizička do 50.000 dinara, a za preduzetnike do 100.000 dinara. To su neke kazne koje su primerene. Nemojte misliti da su one male. Nije lako firmi da nađe 5.000 evra, niti preduzetniku 100.000 dinara, niti bilo kom fizičkom licu 50.000 dinara, jer kada da 50.000 dinara on nema tog meseca šta da jede.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Cvijan.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, SNS će potpuno podržati stav ministra da se ne prihvate amandmani o kojima smo do sada razgovarali i to iz nekoliko razloga. Prvo, bili smo svedoci više puta da smo zajedno, i poslanici opozicije, i poslanici vladajuće većine, podržali politiku Ministarstva pravde da se pooštri kaznena politika u Srbiji, da se pooštri poštovanje zakona u Srbiji, da se u Srbiji uvede red, da se uvede zakon, da se uvede disciplina kakva postoji u Evropi i u svim državama razvijenog sveta. U tom kontekstu mnogo puta je spočitavano od strane opozicije kako se vodi, u nekim slučajevima, blaga kaznena politika. Sada imamo situaciju da je Ministarstvo pravde predložilo zakon gde su novčane kazne identične kao što su i do sada bile, bez obzira što je bila inflacija, bez obzira što bi nekom možda odgovaralo da budžet puni na ovaj način, ali smatramo da je ministar pravde imao razumevanjai radna grupa koja je radila na izradi ovog zakona za tešku materijalnu situaciju naših građana. Ne može demagogija da bude razlog da se sada napadaju te kazne zato što se brine o građanima. To nije pravi razlog i ne možemo nikako prihvatiti da se u Zakonu o sprečavanju nasilja na javnim događajima, na prvom mestu utakmicama, predviđa kazna za onoga ko baci zapaljenu baklju na teren do 150.000 dinara. Iskreno, mislim da to nije mnogo. Mislim da je to potpuno u skladu sa praksom koju danas sprovodimo, a to je nulta tolerancija, koliko god je moguće, na terenima, nulta tolerancija i u saobraćaju gde je problem da, recimo, neko ko vozi bez vozačke dozvole bude kažnjen i sa 100.000 dinara. Najjednostavniji i najjeftiniji način je da građani prosto poštuju zakone, jer ćemo time biti bezbedniji, time ćemo biti svi zajedno srećniji, živećemo u uređenijoj državi. Štaviše, neke kazne su, čak moramo reći, i male. Imamo situaciju da je, recimo, kazna za namerno zlostavljanje divljih životinja prekršajna kazna do 50.000 dinara. Dakle, ne možemo demagogijom koju danas vidimo ovde od strane pojedinih poslanika da branimo situaciju da se zakon mora poštovati i tako jedino pravimo pravnu državu. Konačno, imamo još jednu situaciju koja je ovim zakonom uvedena, a to je da ljudi koji nemaju da plate neće nužno ići u zatvor. Zato je uvedena posebna mera – rad u javnom interesu. Zašto bi neko išao u zatvor, zašto bi neko, u krajnjoj liniji, plaćao kaznu, pa da zbog toga njegova deca ili ljudi u kući nemaju šta da jedu? Mnogo je bolje da, kada dođe zima, oni koji prave prekršaj uzmu lopatu, pa da čiste sneg. Dao sam, naravno, najbanalniji mogući primer, ali imamo čitav niz primera koje ćemo u praksi imati da vidimo, kada će rad u javnom interesu da zameni i novčanu kaznu i kaznu zatvora. Jednom rečju, moramo se konačno dogovoriti da ukinemo demagogiju. Ako smo se dogovorili svi zajedno da idemo ka oštrijem kaznenom sistemu, onda je kazneni sistem koji je predviđen Zakonom o prekršajima sasvim realan, sasvim normalan i sasvim prihvatljiv za naše građane. Konačno, ne može ministar pravde da bude odgovoran za možda neke nelogične prekršaje koji se javljaju u pojedinim jedinicama lokalne samouprave. potpuno verujem da su uvaženi prethodni govornici izneli neke zanimljive predloge, ali i zanimljive primere koje definitivno treba izbaciti iz naše prakse, ali to naravno nije mesto gde možemo od ministra pravde da tražimo da bilo kako pomogne. To mora da se rešava u lokalnim samoupravama i naravno da će odbornici SNS u lokalnim samoupravama, gde ima potrebe, sigurno biti obavešteni o pravnim aspektima nekih prekršaja i potruditi se da te besmislene prekršaje izbace iz prakse. Hvala.
Hvala. Narodna poslanica Judita Popović, izvolite.
Hvala vam gospođo predsedavajuća. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, i u ovom članu 39. postoji ta sistemska greška, zato što se te ogromne kazne mogu propisati zakonom ili uredbom. Ogroman je raspon tih kazni. Raspon se kreće od 5.000 do 150.000, od 50.000 do 2.000.000 dinara i od 10.000 do 500.000 dinara. Dakle, to je ogromna kazna za sadašnje stanje, što se egzistencije građana tiče, što se tiče privrede, a pri tome se daje ogromno diskreciono pravo sudiji, koji odlučuje koji iznos kazne će presuditi. Dakle, ne vodi se računa ni o tome u kakvom stanju se trenutno nalazi država, ne vodi se računa o tome da još uvek i uredbom mogu te kazne da se propisuju i ne vodi se računa o tome koja će posledica nastupiti sa ovako velikim kaznama. Jeste to pravi primer demagogije, kada vi kažete da, ukoliko neko nema para, onda faktički ne bi trebalo da vrši ni prekršaje. To jeste demagogija, nemaš para – nemaš prekršaja, i u tom slučaju ne moraš da platiš ni kaznu. U prevodu to to znači, kada vi govorite o tome da su potrebne tako visoke kazne. Nisam ovde čula nijedan argument koji je išao u tom smeru, da ubedi bilo koga u ovoj sali ili da ubedi javnost da su te visoke kazne pravi odgovor na eventualne prekršaje. To je jako bitno, da mi raščinimo stvari, šta mi u stvari hoćemo, da li hoćemo represiju ili hoćemo prevenciju. Ako hoćemo prevenciju, to se može postići i na druge načine, ali sigurno ne sa ovakvim kaznama i sa ovakvim rasponima.
Hvala. Ministar Selaković, izvolite.
Šta u prevodu šta znači, zavisi i od onoga ko prevodi. To je prva stvar. Druga stvar, ovde treba biti iskren pa reći da se radi o jednoj opštoj normi. Zamislite sada da se pred vama nalazi predlog Krivičnog zakonika, gde se kritikuje zašto može da se izrekne kazna zatvora od 15 dana do 40 godina. To je opšta norma. Postoji norma u kojoj se propisuje šta je kazneni maksimum. Voleo bih da ovu kreativnost i ovu energiju svi zajedno iskoristimo onoga trenutka kada se zakonima budu propisivali konkretni prekršaji, kada se u jedinicama lokalnih samouprava i u pokrajinskoj Skupštini takođe odlukama budu propisivali konkretni prekršaji i da se tada interveniše. Dakle, reč je o opštoj normi. Pogledajte, možete da kažete – veliki je kazneni raspon. Ja kažem – ogroman je broj zaštitnih dobara koji se ovim prekršajima štite. Ne možete ih klasifikovati. Svugde je u svetu normalno da se propiše opštom normom šta je kazneni minimum, šta je kazneni maksimum.
Hvala. Judita Popović, replika.
Hvala vam gospođo potpredsednice. Radi se o tome, gospodine ministre, da postoji neki istinomer. Po tom istinomeru vi ste negde ispod one pozitivne lestvice. Dakle, ne postoji krivično delo gde je predviđen raspon kazne između 15 dana i 40 godina. Zaista, gospodine ministre, možete da se pozivate na opšte norme, na opšte norme što se kažnjavanja tiče i tu zaista nemamo zamerki, ali onda budite iskreni kada dajete odgovor – zašto ste se odlučili na ovakav raspon visina kazni? Ogromna je kazna od 150.000 dinara za fizičko lice i ogromna je kazna od 2.000.000 za pravna lica. Tu nijedna opšta norma vas ne može da amnestira i ne možete nikako ovaj zakon da uporedite sa Krivičnim zakonikom, ni sa Zakonom o krivičnom postupku. Ovde se ipak radi o jednoj manjoj društvenoj opasnosti, kada govorimo o prekršajima. Gospodine ministre, bilo bi dobro da, kada predstavljate neki zakon ili kada razgovarate sa poslanicima, imate u vidu da ovu polemiku i ovu debatu i ovaj razgovor slušaju i građani, javnost prati i bilo bi dobro da javnost zaista bude upućena u to o čemu se govori i na koji način se govori.
Hvala. Ministar Selaković, izvolite.
Zahvaljujem uvažena predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, bilo bi dobro da, kada nešto kritikujemo, pažljivo slušamo i ono šta kritikujemo. Rekao sam da je opšta norma po kojoj se za jedno krivično delo ne može izreći kazna zatvora veća od 40 godina, ne za konkretno krivično delo. Pričam o opštim odredbama, kao što opšte odredbe stoje i u ovom Predlogu zakona o prekršajima. Onda se propisivanjem pojedinih prekršaja kroz druge zakone te odredbe razrađuju. Ako kažete – mnogo je 150.000 dinara, ja sam rekao – ne za svaki prekršaj. Postoje prekršaji kojima fizičko lice treba da bude kažnjeno najoštrijom kaznom i dao sam vam primer. Neko upravlja motornim vozilom bez vozačke dozvole za tu kategoriju vozila ili vozilom koje nije registrovano. Zamislite koja opasnost onda postoji da dođe do nastanka štete ili do izvršenja nekog krivičnog dela. Recimo, Zakonom o privrednim društvima propisuje se novčana kazna od 50.000 do 150.000 dinara za prekršaj koji učini krivično lice. Kada pročitate taj deo početka tog člana 587. možete da kažete – da, to je zaista mnogo. Ali, hajde da vidimo za koji je to prekršaj. Kaže se – ako to fizičko lice ponudi ili da novčanu naknadu ili drugu korist akcionaru javnog akcionarskog društva u cilju pribavljanja punomoćja za glasanje na Skupštini tog društva – korupcija – ili za to da neko na Skupštini javnog akcionarskog društva glasa ili ne glasa na određen način – opet korupcija. Da li treba taj da bude žestoko kažnjen? 13/1MO/LjL12.10-12.20 Imamo slučajeve privatizacija, kriminalnih privatizacija nekih preduzeća koja su upravo vršena kroz zloupotrebe prava glasanja u skupštinama akcionarskih društava. Naravno da treba zakonom zapretiti da će biti žestoko kažnjen ako takvom nečem pribegne. Dakle, da li sam za to da se vodi jedna životna kaznena politika koja će uvažavati teške životne okolnosti i ekonomske prilike koje vladaju u Srbiji? Jesam, ali, ako donosite opštu normu, a ovim zakonom se donosi opšta norma za sve prekršaje, da to ne može biti kazna iznad 150 hiljada dinara. Još jednom kažem – pozivam vas, kako poslanike vladajućih stranaka tako i poslanike opozicije, da upravo kao rezultat ove naše dobre rasprave i sednice u onom trenutku kada se drugim zakonima budu propisivali prekršaji, reagujete na ovakav način, tamo gde je to potpuno razumno i gde za to postoji osnov. Ali, ovo jednostavno nije zakon gde se treba na ovakav način intervenisati. Postoje neke nelogičnosti u drugim zakonima i treba ih ispravljati.
Hvala. Reč ima Judita Popović.
Hvala vam, gospođo potpredsednice. Poštovani gospodine ministre, slažem se sa vama oko toga da prekršaji moraju biti kažnjeni i oko toga zaista nemamo dileme. Mi se ne slažemo oko tog raspona između najmanjeg i najvišeg iznosa, čak i u toj opštoj normi. Radi se o tome da mi moramo da napravimo razliku između prekršaja i krivičnog dela. Dakle, to su dve potpuno različite stvari. Mi ne smemo da zamenimo teze. Različit je nivo društvene opasnosti između prekršaja i krivičnog dela. Zato i imamo Zakon o prekršaju. Zato imamo i Zakon o krivičnog postupku i Krivični zakonik. Dakle, to je ta razlika, gospodine ministre. Protiv korupcije ne uspeva borba ukoliko vi težište stavite samo na represiju, ukoliko težište stavite isključivo na marketing i ukoliko jedan jedini čovek vam promoviše borbu protiv korupcije tako što javno najavljuje hapšenja, pod znacima navoda, javno najavljuje na koji način će ta ista represija o kojoj ste vi danas govorili biti primenjena na one ciljne grupe i one pojedince koji će biti targetirani. Dakle, radi se o tome da mi danas razgovaramo o Zakonu o prekršajima pa onda da ostanemo u okvirima te tematike, prekršajne.
Hvala. Sledeći se prijavio narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Ja sam se javio između ostalog i za repliku, ali bilo je davno. Ovako velike kazne dovode do sledećih podataka: u Beogradu 12.324 ljudi je tražilo da se zameni novčana kazna za kaznu zatvora u 2011. godini. Zatim, u 2012. godini taj broj je porastao na 14.309. Sa ovako velikim kaznama vi imate u 2012. godini 14.000 ljudi koji radije idu u zatvor jer nemaju para da plate kaznu. Stavite da budu kazne što više, imaćete 50 hiljada ljudi koji će tražiti da zamene kaznu kaznom zatvora, samo ne znam u koje zatvore ćete da ih stavite? U prilog cele ove polemike i naših argumenata ide i vaše obrazloženje koje ste vi pisali. Napisali ste u obrazloženju ovog zakona da postoji veliko povećanje zamena novčanih kazni kaznama zatvora. Niko ne ide u zatvor što voli, nego zato što nema para da plati. Zbog toga kazne moraju biti primerene ekonomskoj situaciji u kojoj se mi nalazimo. Da li je ekonomska situacija mnogo lošija? Jeste, mnogo je lošija i u poslednjih godinu dana je sve lošija, ali za to sigurno nije odgovorna opozicija.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Uvaženi ministre, hajde prvo da se oslobodimo populizma. Socijalistička partija Srbije i poslanička grupa SPS, kada je u pitanju i ovaj amandman i tekst zakona, neće robovati populizmu. Dijapazon kažnjavanja jeste opšta norma i dobro je što je zaprećena kazna ovako visoka. Dobro je upravo zbog toga što postoji ta tzv. dvodimenzionalna posledica kažnjavanja. Jedna je prevencija, a druga je represija. Tu ne možemo apsolutno imati bilo kakvu dilemu. Ako spustimo nivo kazne, šta smo prevenirali? Da li mi na taj način stimulišemo učinioce, bilo prekršaja, bilo krivičnih dela, a u konkretnom slučaju prekršaja? U svakom slučaju stimulišemo. Prema tome, ovako određena visina novčane kazne, po stanovištu poslaničke grupe SPS i mom ličnom stanovištu, jeste opravdana, a čak može biti i veća. Ona koja je najniža, od 5.000 dinara, ona je predviđena za one prekršaje i protivpravne radnje koje imaju najmanji stepen društvene opasnosti, kojima se na najblaži način povređuju zaštitna dobra i gde su zaštitna dobra takve prirode da se ovom kaznom može postići svrha kažnjavanja. Pa, kakvu poruku mi treba da pošaljemo odavde građanima? Da čine prekršaje, tako što će biti kažnjeni sa nekom kaznom koja je izuzetno mala? Da li je to politička poruka ovog parlamenta i nas narodnih poslanika koji moramo da vodimo računa o interesima građana? Uveren sam da nije. Osim toga, mi ne smemo sebi dozvoliti da vezujemo ruke sudovima i sudijama. Zašto? Zbog toga što sudovi i sudije za svaki konkretni slučaj imaju i predviđenu kaznu i predviđenu kvalifikaciju prekršaja, bez obzira gde je prekršaj sistematizovan, u kome zakonu ili čak podzakonskom aktu, pa na kraju i odluci skupštine lokalne samouprave. Onda ostavljamo diskreciono pravo sudu i sudiji da o tome odluči. Zato se ni u kom slučaju ne mogu složiti sa tim da se faktički vezuju ruke sudiji u ovom pravcu kako bi se nametnuo princip obaveznosti. Onda sudija ne bi bio sudija, onda bi bio samo neki transmiter odluka, a mi bi preuzeli faktički jurisdikciju suda. To je apsolutno nedopustivo. Osim toga, i iz prethodnih diskusija takođe provejava neka vrsta nametanja principa obaveznosti sudijama. Ja se sa time ne mogu složiti. Malo pre je bilo priče da umesto: "može se osloboditi kazne", stoji: "će se osloboditi kazne". Pa, šta ćemo za svaki individualni slučaj? Šta ćemo za svaku situaciju? Sve situacije nisu iste. Učinioci krivičnih dela nisu isti. Mora se posmatrati individualno i zbog toga je sasvim dobro što Ministarstvo pravde i vi, ministre, niste prihvatili nešto što bi sudijama vezalo ruke, sa jedne strane, a sa druge strane bi mi preuzeli ogromnu dozu odgovornosti na sebe što smo tako nešto propisali, naročito materijalno-pravnim propisom. Na kraju samo da kažem da poslanička grupa SPS stoji na stanovištu da je, što se tiče člana 39, član 39. dobro propisan, jeste opšta norma i sa stanovišta zaprećene kazne, koja treba da prevenira, da utiče na potencijalne učinioce krivičnih da, da s obzirom na tako visoku kaznu ne trebaju da čine krivična dela, da je dovoljna mera prevencije i kao opšta norma treba da opstane. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vučeta Tošković. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, stičem utisak da pojedini pravnici ne žive u ovom vremenu i da zaobilaze ono što ne bi smelo da se zaobiđe. Dakle, niko nije postavio pitanje zašto taj prekršilac krši zakon i koga tera da krši zakon, a da ovakve mere koje su predložene ne sprovedemo? Represivne mere moraju biti. Bez obzira na ekonomsko stanje zemlje, ako bismo te kazne smanjili, kako predlažu pojedini ovim amandmanom, mi ne bi dobili nikakv efekat tim merama. Onaj ko krši nešto, on zna da mora da plati toliko i ne bi smeo da to uradi. To su te represivne mere, koje ne dozvoljavaju unapred prekršiocu da pravi takve prekršaje. Tu se ne bih složio sa gospodom koja predlažu neke manje kazne i da se daje sudijama diskreciono pravo da oni određuju od 5.000 do 150.000 ili od 20.000 do 150.000 dinara, zavisi od prekršajne mere. Srpskanapredna stranka će prihvatiti Predlog zakona, da se prihvate ove represivne mere, tako da ćemo u Danu za glasanje glasati za ovaj zakon.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić. Izvolite.
Što se tiče amandmana na član 39, mogu se delom složiti sa tim da se traži smanjenje propisanih novčanih kazni, kako za fizička lica ili odgovorna lica, odnosno pravna lica i za preduzetnike, pa da opravdanje bude to - eto, nema novca. Nema novca, nije ga bilo ni prošle, ni pretprošle godine, za to treba da pitamo jednog finansijskog eksperta, koji je u svakoj vlasti bio ministar finansija. Ali, kada neko od poslanika kaže – nema novca, nema prekršaja, onda je evidentno da Zakon o prekršajima nije pročitan. Postoji, znate, nešto što se zove institut rada u javnom interesu, ovde su ga mnoge poslaničke grupe podržale. Postoji nešto što se takođe zove pooštravanje kaznene politike. Mnoge ovde opozicione poslaničke grupe isto su bili zagovornici tog povećanja kaznene politike. Ako se striktno držimo samo Predlogazakona o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima, onda je nedopustivo reći - nema novca, nema prekršaja, jer imate nešto što se u ovom zakonu zove zamena neplaćene novčane kazne. Ta neplaćena novčana kazna, znate, može se zameniti i nekim drugim institutima i nije to samo zatvorska kazna, postoji jedan institut koji se zove rad u javnom interesu. Meni je jako simpatično za vreme čije vlade je upravo uveden institut rada u javnom interesu, koji je, nažalost, bio tako malo puta primenjivan. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, dosta smo argumenata čuli za i protiv. Kao i predlagač ovog amandmana, i ja smatram da bi celishodno i bolje bilo da se kazne smanje, ali mislim da nema potrebe da iznosim dodatne argumente, već smo dosta čuli o tome, o teškoj ekonomskoj situaciji, promeni okolnosti danas u odnosu na neki period od 2008. do 2009. godine, kada se definitivno bolje živelo. Ali, nije mi to tema. Želim nešto pragmatično da pričam iz perspektive pravosuđa. Deo sredstava koji se naplaćuje od sudskih taksi i od svega ostaje pravosuđu, deo se uplaćuje u budžet. Ono što je suština, da i sudske takse, što nije danas tema, naravno, i visina prekršajnih kazni moraju biti realne, iz prostog razloga da bi bili naplativi. Možemo mi da propišemo velike kazne, kao što smo i ranije radili, ali tada smo smatrali da to može u realnom životu da se izvrši. Ako se ne varam, a ispravićete me, mislim da je vrlo mala naplata izrečenih kazni, svega negde oko 40%, iz prostog razloga što ljudi ne mogu da plate te kazne. Mislim da, ukoliko bi smanjili maksimume samih kazni, da bi i država i budžet i građani iz ovoga profitirali. Naravno, građani bi plaćali manje kazne, ali bi ih plaćali. Mislim da to jeste ideja prekršajnog naloga koji smo isto u ovom zakonu uveli, da ako neko treba da plati kaznu, da ako je plati ranije ili na vreme, da će platiti u nekom određenom manjem iznosu. Mislim da ta ista analogija koju ste ovde uveli može da se primeni i na visinu kazne. Ako građani mogu sebi da priušte kazne, oni će je plaćati. Ako smanjimo kazne, ovako kako mi predlažemo amandmanom, a izvršenje tih kazni bude veće, biće više novca u budžetu, biće više za rad države, za rad pravosudnih organa. Mislim da treba gledati šire na pitanje, da to nije usko samo pitanje visine kazni, nego da li su te kazne izvršive ili ne. Doći ćemo već na sledećem amandmanu do onog suštinskog pitanja, šta se dešava ako ne mogu da se izvrše kazne? Jeste, tu je rad u javnom interesu, to je jedan od segmenata, ali ima i ono - zamena novčane kazne kaznom zatvora. To samo pravi dodatan trošak za državu, vrlo nepopularna mera, a naravno, svi znamo da kratkotrajne zatvorske kazne, pogotovo za mlađa lica, samo mogu biti štetna, a nikako korisna. Molim vas da razmislite, prilikom glasanja za ovaj amandman, upravo o ovom segmentu, da će smanjenjem kazni sigurno doći i do povećanja ukupne naplate kazni, čime bi se višestruko ostvario efekat, ono što jeste ideja visokih kazni, a građani bi mogli to da podnesu i mogli bi da plate sve obaveze koje imaju prema državi. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine ministre, mogu da nađem razumevanje za vaš stav da je gornji maksimum nešto što je u ovoj situaciji opravdano. Hajde da krenemo od te činjenice, ali ne mogu da nađem razumevanje da ne postoji spremnost da se promeni donja granica. Ako danas imamo informaciju da je minimalac u Srbiji niži nego u Kini i da je u Kini minimalna zarada 200 evra, au Srbiji 188 evra i ako ono zašta smo mi ovde u godinama unazad bili ubeđeni da predstavlja jeftinu radnu snagu - Kina i da svi beže tamo zato što je jeftina radna snaga i zato što su minimalne zarade najmanje, ispostavilo seda je minimalna zarada u Srbiji manja nego u Kini. Ako pođemo od toga da je prosečna zarada poslednjih godinu dana ostala gotovo ista, razlika je u par stotina dinara u Srbiji, gde su penzije realno manje nego što su bile, vidimo da su građani Srbije u jednoj teškoj poziciji, kada govorimo o plaćanju kazni. Navešću vam jedan primer. Maloletnik od 13 godina i 10 meseci ode kod druga da se igraju i on uzme da upravlja motorom starijeg brata njegovog druga. On taj motor vozi bez dozvole i zaustavi ga policija, legitimiše ga, nema dozvolu, napiše mu prekršajnu prijavu. S obzirom da je mlađi od 14 godina, po vašem zakonu, roditelji odgovaraju. Kako ste sami pomenuli, kazna je između 100.000 i 120.000 dinara za taj prekršaj. Da li su roditelji u stanju minimalnu prekršajnu kaznu od 100.000, u ovom trenutku, koju je pričinio njihov maloletni sin ili kćerka ispod 14 godina, 13 i po godina, time što je uzeo od prijatelja i upravljao nekim motorom do 50 kubika, to je bicikl sa motorom do 50 kubika, i time bio legitimisan bez dozvole, roditelji odgovaraju u toj situaciji za to prekršajno delo? Minimalna kazna, kako ste pomenuli, je 100.000 dinara. To su dve i po prosečne plate u Srbiji. Naredne godine će bitijoš manje, zato što će biti ograničen rast plata, penzija i ostalih prihoda, a naravno, kroz inflaciju i sve ostalo će skakati, sve druge cene. Mi smo u situaciji da imamo jedan maksimum koji je, možemo da kažemo, opravdan, jer ima onih koji će to moći da plate i nalazimo se u situaciji da prosečan građanin Srbije neće moći da plati minimum. Ako pođemo od činjenice da mi prihvatimo vaš stav da je maksimum u redu i vi ste to pokazali, pravosuđe, da postoji neko ko je u stanju da plati 12 miliona evra kaucije da se brani sa slobode, za nekog je to neki drugo i sud njemu odredi kauciju od 200.000 evra. Treba poći od toga da se spusti donja granica za kazne i da ne bude donja granica 100.000 dinara, neka donja granica bude 50.000 dinara, da ne bude kažnjavanje upereno u pravcu ugrožavanja egzistencije naših građana. Jer, ako imamo u Zakonu o saobraćaju kaznu od 100.000 do 120.000 dinara, vi imate ovde opšti raspon od 5.000 do 150.000 dinara, ali treba imati u vidu kažnjavanja koja se izriču u ostalim zakonima, prekršajne kazne. Dolazimo u situaciju da ćemo mi ugroziti egzistenciju porodica u Srbiji, time što neće biti u mogućnosti da plaćaju kazne. Možemo da se dogovorimo, neka ostane gornja granica ta, ali da se ostavi pravo sudovima da u skladu sa imovinskim stanjem okrivljenih donose odluke o visini kazne. Treba smanjiti, ako već ne prihvatite da se raspravlja o smanjenju gornje granice, treba smanjiti donju granicu i dati uputstvo, vi ste ministar, i usaglasiti sve ostale zakone, videti, koji ugrožavaju ekonomsku situaciju i egzistenciju građana Srbije. U situaciji kada građani Srbije dodatno osiromaše, bez nade da će se njihovo ekonomsko stanje popraviti u narednim godinama, treba voditi računa da kazne budu naplative i da oni kazne mogu da plate. Kazna od 5.000 dinara možda za nekog nije ništa, ali za nekog ko prima 20.000 dinara, za njega je to ozbiljna kazna. To je minimalna kazna u saobraćajnom prekršaju i uopšte po ovom zakonu minimalna kazna. To je nepropisno parkiranje, upotreba mobilnog telefona, to su kazne koje ne povlače za sobom one bodove, za koje se govori u Zakonu o saobraćajnim prekršajima. To za nekog nije mnogo. Za nekog je to ogromna svota. Za nekog su to patike i ranac za 1. septembar za školu. U tom kontekstu, treba videti na koji način da se kazne usaglase sa imovinskom situacijom, da kaznene budu represija za siromašne a stimulacija za one koji imaju para da se ogluše potpuno o prekršaje, jer će uvek narod biti taj koji plaća, već kazne treba da se razmere i odrede u skladu sa imovinskim stanjem. Zato, prosto razmislite u budućnosti o tome da se donja granica prilagodi imovinskom stanju i da se ne ugrozi egzistencija porodice u Srbiji i da budu kazne naplative da se donja granica smanji i na taj način da napravimo jedan pravični sistem kažnjavanja. Na ovaj način kako stoji ovde u zakonu, mislim da ćemo doći u situaciju da kazne neće biti naplative ili će biti u onoj meri u kojoj su to sada, što je potpuno neprihvatljivo i samo govori o neefikasnosti našeg pravnog sistem i neefikasnosti sistema kažnjavanja u Srbiji koji pokazuje svu svoju nemoć u adekvatnim okolnostima. Mislim da je to tema o kojoj mi treba ovde da razgovaramo, kada već vodimo jednu širu raspravu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Milica Radović. Izvolite.
Poštovani gospodine ministre, videli ste da su maltene sve poslaničke grupe opozicije podnele amandmane, naravno sa različitim rasponima, ali su tražili da se nivo novčanih kazni smanji. Mislimo da su novčane kazne ovako kako su propisane, bez obzira što je to propisano rešenje, odnosno predviđeno rešenje u sada važećem Zakonu o prekršajima, smatramo da su one nerealno visoke, da nisu primerene ekonomskoj situaciji danas u Srbiji. Čuli smo u načelnoj raspravi da je jedan od razloga zašto se ovaj zakon donosi, upravo povećanje naplate novčanih kazni od 100%. Danas uspešnost naplate novčanih kazni ne iznosi više od 20% a ja vas uveravam da će ovakvim rasponom novčanih kazni taj nivo naplate novčanih kazni biti još manji, zato što građani neće biti u mogućnosti da ih plate i taj trend imamo već danas. Izvinite na digresiji ponovo, ali neodoljivo me podseća ova rasprava na priču o povećanju PDV sa 18 na 20%, kada smo donosili taj zakon, dobili smo uveravanje da ćemo sa povećanjem stope PDV popuniti budžet, odnosno da će doći do povećanja prihoda u budžet, ne da nije došlo do povećanja prihoda u budžet, već je došlo do toga da su oni smanjeni i da je veliki broj preduzeća danas prešao u nivo ili u zonu sive ekonomije. Znači, kada propisujemo i kada predviđamo ovakva rešenja, onda je neophodno da krenemo od realnih životnih prilika koje danas vladaju u državi. Danas je opšti trend da se novčane kazne masovno zamenjuju kaznom zatvora. Ja sam o tome govorila i u načelnoj raspravi. Čini mi se od početka godine do kraja maja, znači pet meseci je samo u pitanju, 5.059 novčanih kazni je zamenjeno kaznom zatvora, a po izjavi zamenika predsednika Prekršajnog suda u Beogradu, samo 1.756 kazni novčanih je naplaćeno. Znači, ako svemu ovome dodamo i to da lica koja su provela u zatvoru i koja su izdržala kaznu zatvora ili su novčanu kaznu preinačila u kaznu zatvora, proveli su zatvorima u poslednjih nekoliko godina 130.000 dana. zamislimo samo koliki je trošak to za državu, posebno u pogledu onog pravila koje niste izmenili, a gde jedan dan zatvora košta samo 1.000 dinara. Mislim da je mnogo opravdanije i ovo nisu demagoške rasprave kao što govore neki poslanici, mislim da je jako važno da krenemo od realnog sagledavanja ekonomskih mogućnosti, platežne moći građana u Srbiji i da na osnovu tih parametara određujemo kazne koje su predviđene u ovom predlogu zakona. Zaista smatram da je to mnogo važnije nego da država insistirajući na ovakvim rešenjima dodatno gubi. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Hvala poštovana predsedavajuća. Poći ću od jedne nesporne činjenice, a ta činjenica sigurno ne može biti dovedena u sumnju, barem ovde u parlamentu. Kazne nisu socijalna kategorija i prekršajne kazne ne mogu ni u kom slučaju biti parametar u odnosu na ekonomsko-finansijsku situaciju, standard i socijalne prilike, jer da su socijalna kategorija, ne bi bile propisane ovim zakonom, već nekim drugim zakonom, a mi ne možemo robovati socijalnim kategorijama, naročito ne na učinioce protiv pravnih delovanja. Ako se u tom pravcu ide, onda stimulišemo nešto što ne smemo da stimulišemo. Šta treba da radimo, kakva treba da nam bude kaznena politika? Da li kaznena politika treba da ide u tom pravcu – daj da naplatimo šta možemo, pa ti ostavljamo mogućnost da i dalje činiš krivična dela, pa ako opet učiniš krivično delo ili prekršaj, opet ćemo ti nešto malo naplatiti i ti ćeš opet zbog toga što smo ti malo naplatili, biti stimulisan da i dalje činiš protiv pravne aktivnosti. Apsolutno neprihvatljiv način kojim se faktički pokušava izmeniti član 39. Moram da podsetim samo, čisto sa pravnog aspekta, ovakav dijapazon kazni, od minimalne do maksimalne, je samo mogućnost sudovima i sudijama da na osnovu drugih zakona, drugih materijalno-pravnih propisa, kojima se bliže određuju i kvalifikuju prekršaji, a samim tim i kazne, primene neku od kazni koja je ovde kao opšta norma predviđena i to je diskreciono pravo suda i diskreciono pravo sudija. Uz maksimalno uvažavanje kolege Mihajlova, ne mogu da ni u kom slučaju jednu vrstu trivijalne priče podvedem pod nešto što može da bude opravdanje za smanjenje kazne. Odgovornost roditelja kao lica koje je propustilo vršenje nadzora nad detetom mora biti kažnjeno. Dete u toj situaciji mora biti podvrgnuto određenim metodima vaspitnog delovanja, da ne dođe do protiv pravne aktivnosti koju je preduzelo, pa ako je vozilo nepropisno, roditelj je morao da vodi računa o tome kako je uopšte moglo da dođe do situacije da vozi nepropisno bez dozvole ili na bilo koji drugi način. Dakle, oni koji odgovaraju, potpuno sa pravom odgovaraju i tu apsolutno nikakve dileme nema. Jednostavno ne mogu da verujem jednostavno da našu kaznenu politiku srozavamo, da obezvređuje represiju kazne zatvora i da iznad kazne zatvora izdižemo novčanu kaznu, koja u svakom slučaju po hijerarhiji kažnjavanja mora biti ispod i da na taj način stimulišemo potencijalne učinioce prekršaja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, replika. Izvolite.
Razumem potrebu pojedinih poslanika da se dopadnu ministru, ali to nema veze sa pravom. Pravo je nešto drugo i pravne kategorije i sama teorija prava drugačije govori o kaznama. Nije represija svrha kažnjavanja i pravo takođe ima socijalnu kategoriju i mora da prati društvene događaje. Pravo na određeni način mora da ide ispred društvenih događaja, da kreira određene društvene odnose, da spreči neka ponašanja, isto tako, da sankcioniše one koji krše određene povrede pravnog poretka. Prekršaji su blaže povrede pravnog poretka, one jače to su krivična dela. Mi ovde govorimo o prekršajima i svrha prekršaja nije da jednu porodicu otera u bankrot. Ako jeste, po vama, koji se predstavljate kao zaštitnici socijalno-ekonomskog stanja penzionera građana, svrha prekršaja je da represivno se udari po leđima građana Srbije, to je u redu i to je vaše pravo, naše nije. Mi smatramo da donja granica kazne treba da bude takva da sud odmeri imovinsko stanje svake porodice, da kazna bude takva da ona ima svoju funkciju sankcionisanja, ali da ne otera u bankrot određenu porodicu, jer neka porodica koja živi od dve prosečne zarade, za njih je kazna od 100.000 dinara za upravljanje motornim vozilima, ako njihov sin od 13 i po godina na ekskurziji uzme neki motor i upravlja nekim biciklom sa motorom i policija ga uhvati, odredi mu se kazna od 100.000 dinara. To je za neku porodicu, za roditelje koji po objektivnoj odgovornosti odgovaraju za prekršaj koji je njihov sin napravio, to je za njih veliki trošak, 100.000 dinara, ako uzmemo da prosečna porodica u Srbiji živi od dve prosečne plate. Prosto, treba imati u vidu kako se u Srbiji živi danas. Mi smo dali jedan konstruktivan, ne demagoški, nego konstruktivan predlog kako da se postigne svrha kažnjavanja u ovoj situaciji, a kako da se porodice ne oteraju u bankrot tim previše represivnim kaznama. To, u ostalom, treba da bude svima cilj. Mi smo ovde da obezbedimo pravo svakome i da zaštitimo pravo svakoga u odnosu na druge. Hvala.
Hvala, gospodine Mihajlov. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Gospodine ministre, ukazao bih upravo na nekoliko pitanja koja su se ovde otvorila, a koja su povezana međusobno. Današnja rasprava je vrlo interesantna i sva pitanja o kojima su danas poslanici diskutovali i koja su bila predmet dužih diskusija, pokazuju se kao opravdana. Gde je problem sa ovako definisanom, kako ste vi rekli, opštom normom? To ste u pravu. Mi mislimo da je način na koji smo mi definisali visinu zaprećenih kazni upravo taj odgovarajući. On je nešto više nego što smo druge kolege uradile. Ali, gde se pojavljuje problem? Rekli ste, to je opšta norma i to je tačno. Međutim, mi kada razmišljamo o tome na koji način se propisuju kazne, moramo imati u vidu razliku između krivičnog zakonodavstva i prekršajnog, a to je broj subjekata koji učestvuju u tom i tu se pojavljuje problem. Vraćamo se onda na član 4. zakona, propisivanje, a onda vidimo da tu nije samo zakonodavac. Mogli bismo razumeti da je zakonodavac pravilno sagledao vrednost zaštitnog dobra koje štiti propisanom kaznom, ali sada se tu uključuju i Vlada, i opštine, i gradovi i pokrajinska skupština. U situaciji teškog ekonomskog stanja njihovih budžeta, politikom, recimo, koju Vlada vodi prema pojedinim lokalnim samoupravama, problem je generalan, od uskraćivanja finansiranja obaveza koje ima prema lokalnim samoupravama do davanja drugih nadležnosti, lokalne samouprave mogu, iako one mogu propisati manje iznose od najviše zaprećenog iznosa, tu situaciju, ovako određene visine do 150.000 za pravna lica ili za preduzetnike do 500.000 dinara, da iskoriste, toliko ceneći pojedina zaštitna dobra da propisuju njihovu zaštitu tako što će definisati maksimum kazne da bi napunili budžet. Pričamo krajnje otvoreno. Tu možemo imati različitu praksu, od gradova do gradova. Može se u jednom gradu prekršaj za pogrešno isticanje firme, table za isticanje firme, propisati da je dva miliona za pravno lice, milion konkretno u ovom slučaju ili 250.000 za preduzetnike. Znači, morate voditi računa da j, pored ovoga što je propisan neuporedivo visok iznos kazne, broj subjekata koji će to da propisuju u svojim odlukama velik i ne može se kontrolisati od same Vlade. Zato je ta rasprava o članu 4. bila dobra i možda treba da se razmisli, kako je i kolega Aligrudić predložio, da Odbor za pravosuđe zaseda. Mi mislimo da je u ovako teškoj ekonomskoj situaciji, o kojoj su kolege govorile, svaka preventivna svrha novčanog kažnjavanja upravo određena amandmanom koji smo mi podneli. Upravo je u situaciji kada građani ne mogu to sve da priušte, kada pravna lica ne mogu, kad sve teže posluju preduzeća i preduzetnici, upravo je svrha kažnjavanja ovim postignuta. Mislim da ste tu morali da vodite računa kojim iznosom će biti prevencija definisana i kojim će biti zaštićena. Mi mislimo da je to naš amandman. Obratite pažnju, broj subjekata koji propisuje stvara opasnost da će vrednost zaštićenog dobra biti neuporedivo veća nego što ste vi definisali. Da je samo zakonodavac, to bi bilo u redu, ali lokalne samouprave, gradovi, autonomna pokrajina, veliki broj i svi imaju jednu nameru i cilj - kako da napune budžet.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Predrag Marković. Izvolite.
Hvala. Gospođo potpredsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, znam da će ovo zvučati neobično, ali mi za ovaj amandman nećemo glasati, koliko god ubedljivi bili primeri mogućih situacija i koliko god bili ubedljivi, a gospođica Radović je to sjajno i u načelnoj diskusiji i sada istakla, koliko ubedljivi bili ovi primeri koliko ljudi danas ne plaća kaznu i opredeljuje se za zatvor i šta tim povodom uraditi. Naš razlog je načelne prirode, a počiva upravo na primeru koji je dat. Načelno, gospodin Jovanović ga je definisano i mi mislimo da se kaznenom politikom ne vodi socijalna politika. Hoćemo da verujemo u ono što, nadam se, svi želimo da verujemo, a to je da ova visina novčanih kazni i stanje društva u kome se nalazimo, naprosto, nisu prostorno vremenski identični. Nadajmo se i učinimo sve da finansijska moć građana bude veća u narednom periodu, jer je inače vrlo komplikovano jednim mehanizmom rešavati probleme iz druge oblasti. Čuli smo primer onoga šta smo pričali pre nekoliko meseci ovde, da li će podizanje, kao mera, PDV sa 18% na 20%, da li će omogućiti veće punjenje budžeta i dobili smo, verovatno u žaru polemike, netačan odgovor da nije omogućilo. Jeste. Budžet se puni više nego se ne puni u skladu sa planom te mere koja je nama predstavljena. Zašto? Zato što postoji jedan veći problem, a to je problem naplate i taj problem se ne rešava visinom, kao što znamo, nego boljom, adekvatnijom poreskom politikom. Ukratko, na ovom primeru vidimo kako jedna mera ne može da reši nekoliko problema. Ona može da se nada da će jedan problem rešiti, ali ona mora da vrši osnovnu funkciju. Ovog puta je osnovna funkcija bila povećati, zbog stanja u kome se privreda nalazi, procenat PDV i na osnovu toga obezbediti veća primanja. Da li je to dovoljno? Nije. U ovom konkretnom slučaju, da li bimožda bilo bolje u ovom trenutku da bude donji nivo kazne? Slažem se sa vama, u ovom trenutku to zvuči više nego logično. Da li se time zaista rešavaju problemi koji se tiču toga da li su građani uopšte u mogućnosti da neke kazne plate? Sigurno se ne rešavaju i ne verujem da zbog toga treba menjati zakon. Hvala vam.
Hvala. Narodni poslanik Milica Radović, pravo na repliku. Izvolite.
Ne znam da li smo bili prisutni prilikom razmatranja istog rebalansa budžeta? U rebalansu budžeta je sasvim jasno bilo iskazano i to imamo kao fakat da su prihodi od naplate PDV drastično smanjeni u odnosu na planirane. Znači, ako je to tačno, a gospodin Marković kaže da je tačno, onda vidimo da ta mera nije dala rešenje. Naši argumenti su upravo išli u prilog tome da visina novčanih kazne, kakve su predviđene, neće dati rešenje i nećemo postići cilj zakona koji je ovde predviđen, a to je povećanje efikasnosti naplate novčanih kazni. Nije tačno da visina nema veze sa planom naplate. Kako? Ako vi predvidite ogromne novčane kazne, pa ko će to da plati? Govorila sam upravo u prilog tome da je ogroman broj građana koji zamenjuje novčane kazne kaznom zatvora. Nije demagogija reći da im je mnogo lakše na taj način da se oduže državi. Provešće vreme u zatvoru, imaće redovna tri obroka, dobijaće sve, neće ih niko vući za nos zbog toga što nisu platili kaznu državi, jer će na tajnačin otplatiti svoju kaznu. Nisu demagoške rasprave. Mi ovde govorimo o realnim uslovima i prilikama u kojima građani žive. Nije realno da ove kazne, bez obzira što su prepisane iz prethodnog zakona, danas nađu svoje mesto u ovom predlogu zakona, jer su nerealne. Država od njih neće profitirati i neće dobiti ono što je cilj, a to je većina rekla. Nećemo postići efikasnost i veću efikasnost naplate novčanih kazni.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam slušao ovu raspravu. Bila je zanimljiva, ali ću vas zamoliti da prestanemo sa publikovanjem jedne veoma jeftine demagogije. Smeta mi podela na vladu, podelu na ministra, koji, kao Atila Bič Božiji, nekim groznim, odvratnim kaznama teroriše građane u Srbiji, koji nemaju od čega da žive, koji nemaju od čega da ishranjuju porodice, koji nemaju od čega decu da šalju na jesen u školu i, s druge strane, te divne, sjajne narodne poslanike koji brinu o građanima Srbije koji nemaju gde da rade. Hajde onda da vidimo razlog zbog čega su ti građani došli u situaciju da nemaju decu čime da šalju u školu. Hajde da vidimo zbog čega, i u koje vreme su ti građani ostali bez posla u tim silnim privatizacijama, a nijedna nije bila srećna, koja je bila u Republici Srbiji. Nemojte da zaboravljamo ličnu i partijsku odgovornost onda kada smo participirali u nekim vladama, neke vlade i vodili. Ne možemo gledati na građane Srbije i na sve probleme, i na svaki zakon koji uđe u ovu proceduru, samo na jedno oko. Ne možemo se prepustiti zarađivanju nekih sitnih poena, dnevnih, kako eto, tamo neko brine o građanima, a ministar i Vlada brinu samo o punjenju budžeta, nekim ogromnim kaznama. Ta briga je trebala da bude u ono vreme kada su se neke vlade vodile, i kada je postojala odgovornost stranaka za vođenje tih vlada i za te privatizacije, i za ta enormna zaduživanja, i za te ostanke bez posla, a ne sada smo se naknadno setili i zabrinuli se i moramo da branimo građane pred ovakvom groznom i odvratnom Vladom Srbije, koja eto tako kažnjava građane. I ovde, nije kažnjavanje građana, niko ne kažnjava građane zato što hodaju ulicom, ili poštuju pravila, ili poštuju zakon, ovde se kažnjavaju ljudi koji su prekršili zakon, prekršioce, ne građane, prekršioce. Moramo da napravimo razliku u svemu tome. Ne pričamo o slučajnosti, o detetu od 13 godina koje je selo na motor i napravilo ne znam ti šta. Ovde pričamo o ljudima koji sa namerom ulaze u pravljenje prekršaja, Šta sa njima? Šta ćemo sa ljudima, ako sam već čuo ovde neku argumentaciju da te kazne treba da budu na osnovu materijalnog bogatstva porodice. I da li neko radi, i koliko prosečno prima? Šta ćemo sa porodica prekršioca koji ne radi, koji nema primanja? Nema primanja, nema kazne. Da li je takav sistem održiv? Kakvu poruku šaljemo na taj način nekim ljudima koji će se sutra uputiti smisleno ili ne, da izvrše neko krivično delo? Zbog toga, molim vas da ovu raspravu uvedemo u neke normalne tokove, da se ne hvatamo neke jeftine dnevne demagogije i da gledamo suštinu, pravo i ličnu odgovornost zbog čega su građani Srbije u takvom položaju, u kakvom jesu sada.
Hvala. Miloš Aligrudić. Poslovnik.
Povreda Poslovnika, član 107. Dakle, nemojmo govoriti o jeftinoj demagogiji i napadati čitave poslaničke grupe i govornike koji govore po amandmanima, pokušavajući da daju logična i racionalna obrazloženja, kada je reč o kaznenoj politici, o opštim normama kaznene politike iz ovog zakona. Dakle, to je vrlo ozbiljna diskusija, koja ima svoju sociološku stranu, na kraju krajeva, koja ima i socijalnu dimenziju, ako neki tvrde da nema, koja nije demagoška, jer se zalaže za nekažnjivost, nego baš sasvim suprotno, koja govori o tome da kazne moraju biti naplaćene, da sankcije moraju biti izvršene, prema onima koji prekrše propis ove države i ove Narodne skupštine i naših skupština opština, skupštine gradova, ali da politika mora biti kaznena, racionalna, realna i da mora biti sprovodiva. Znači, tu ne vidim koja je demagogija. Ako neko optužuje čitave grupe narodnih poslanika za jeftinu demagogiju, zato što učestvuje u raspravi o politici propisivanja prekršajnih sankcija, onda mi nismo u kulturološkom nivou. Znači, molim vas predsedavajuća, da one koji upotrebljavaju ovakve izraze upozorite, jer to nije način na koji se razgovara sa kolegama narodnim poslanicima.
Hvala. Dejan Mihajlov, replika. Izvolite.
Član 27. Imao sam pravo na repliku, primedba na povredu Poslovnika o vođenju sednice. Gospodin Babić je direktno polemisao o primeru koji sam ja ovde dao, o maloletnom građaninu koji je upravljao motociklom i mislim da imam pravo na repliku, jer se plašim da on nije do kraja razumeo šta sam ja hteo da kažem. Hoću prosto da mu pojasnim zašto je važno da se skrene pažnja na pojedine slučajeve, koje život poznaje, i hoću da pitam gospodina Babića da li je na nas mislio kada je govorio da se lošije živi, zato što ako se uzmu parametri od 2004. do 2008. godine, kako se živelo, kako se živelo u periodu od 1990. godine do 2000. godine, i kako se živi od 2008. godine do sada. Mi smo spremni da se najtransparentnije svi parametri života građana Srbije postave ovako, da se napravi tabela i da se vidi ko je kada podržavao koju vlast, ko je u vlasti učestvova i ko je gde bio tada. Prosto, želim pravo na repliku jer smatram da je gospodin Babić direktno polemisao o temama moje prethodne rasprave.
Vi ste već replicirali na izlaganje gospodina Babića, ili želite sada da replicirate, još dva minuta? Gospodine Babiću vi ste hteli sada, pošto je bila povreda Poslovnika, ne možete da dobijete pravo na repliku. Olgica Batić. Izvolite.
Meni je interesantno kada ovde neki poslanici kažu, neki od opozicionih poslanika imaju potrebu da se dodvoravaju ministrima, jesu obično oni koji moljakaju ministre da im se usvoje amandmani, ili koji uslovljavaju pa kažu, ako prihvatite amandman, mi ćemo podržati vaš zakon. Obično su ti koji se dodvoravaju ministrima. Toliko o tome. Što se tiče samog ovog amandmana, naime, moralo se pažljivo pročitati do kraja, ceo ovaj Predlog nacrta zakona, pa se onda jasno moglo videti da ovaj nacrt zakona za osnov ima, pazite već važeći zakon. E sada, dosadašnja praksa je pokazala, više nego jasno i više čini mi se nego transparentno, da se naplata, upravo novčanih kazni, a radi se naravno o prekršajnim postupcima, vrši tek onda kada pod pretnjom izvršenja, kazne zatvora, a nakon što se sprovede postupak zamene nenaplaćene novčane kazne, kazne zatvora, a sve to naravno za posledicu je obično imalo u praksi, ništa drugo nego jednostavno zastarelost izvršenja kazne. Ovde se ne radi o tome da li su kazne male ili velike i da mi sada pominjemo ekonomsku situaciju, pa evo podnesite inicijativu za smenu ministra finansija, pa neka se on izjašnjava o ekonomskoj situaciji u poslednjih deset godina, ali prevencija se jedino isključivo može samo vršiti propisivanjem drakonskih kazni. Evo, ovom prilikom ću da se dodvorim ministru pa da kažem o nekim kasnijim izmenama i dopunama, zamoliću da pooštrite sve ove navedene novčane kazne. Hvala.
Hvala. Narodna poslanica Judita Popović.
Hvala gospođo potpredsednice. Evo, napokon sam dobila reč, reklamiram Poslovnik i to član 27, 32. i 107. Zaista ste prekršili odredbe ovog poslovnika, kada ste dozvolili da se nipodaštavaju diskusije poslanika opozicionih i smatramo da treba da reagujete blagovremeno, kada se na taj način neko od poslanika iz vladajuće koalicije obrati ovom parlamentu. Nije demagogija kada mi govorimo o tome da kazne morate da stavite u korelaciju sa sadašnjošću. Nije demagogija kada pozivamo na činjenicu da je minimalna plata u Srbiji 200 evra, a da je u Kini 188 evra. Nije demagogija kada kažemo da imamo manje plate, nego što su plate u Maleziji, na Filipinima. To jeste problem današnje Srbije. Zato, ukoliko rešite da pišete neke zakone, onda trebate te zakone zaista dobro da osmislite. Samo se o tome radi, kada opozicioni poslanici reaguju na određena čudna rešenja iz zakonskih predloga, koji su najblaže rečeno čudna.
Hvala. Narodni poslanik Vladimir Cvijan.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zaista je vreme da polako završavamo ovu raspravu o visinama kazni, jer ovo uz svo dužno poštovanje i uz rizik da ću biti možda i opomenut, ovo jeste demagogija. Cilj propisivanja kazni u prekršajnom postupku je da ljudi ne bi vršili prekršaje. Cilj je da ljudi ne bi između ostalog naravno, cilj je da kažemo ljudima nemojte da vozite bez vozačke dozvole, nemojte da vozite auto ako nije registrovano, nemojte da mučite divlje životinje, jer ćete u suprotnom možda biti kažnjeni sa do 50.000 dinara kazni. Meni je zaista fascinantno, pre nekoliko meseci u ovoj istoj Skupštini smo imali raspravu gde su mnogi iz opozicije kritikovali da je kaznena politika u Srbiji mala, a danas se ovde spočitava kako je glavni razlog za propisivanje prekršajnih kazni punjenje budžeta. Ne, glavni razlog je upravo suprotni, prevencija na različite načine. Ono što je isto interesantno je da pojedine poslaničke grupe koje su danas diskutovale su svega pre nekoliko meseci ili pre nekoliko godina se hvalile kako su određenim amandmanima ili predlozima zakona povećali kaznenu politiku i pooštrili kaznenu politiku. Danas je popularno biti demagog, pa govoriti kako su kazne previsoke. Namerno neću govoriti imena stranaka, ali možete naći na internetu da je 24. decembra 2009. godine jedna opoziciona stranka koja danas kritikuje ministra Selakovića zbog visine kazni predložila oštrije kažnjavanje za izgrede na fudbalskim utakmicama, a danas je toj istoj stranci mnogo što će oni koji, recimo, prave velike nerede na utakmicama, ali ne na nivou krivičnog dela, biti kažnjeni sa do 150.000 dinara.Predlog od 150.000 maksimalne kazne je 2009. godine bio predlog te iste opozicione stranke. Danas je demagoški lepše govoriti, a ne ove su kazne iz ne znam kojih razloga. Imamo situaciju da je opet jedna od opozicionih stranaka koja danas demagoški tvrdi da su ove kazne previsoke, tražila povećanje prekršajnih kazni za ljude koji verbalno ili na neki sličan način napadaju kontrolore BusPlus-a, što podržavam. To je prekršaj u najvećem broju slučajeva, ako se verbalno napadne kontrolor BusPlus-a ili kontrolor Parking servisa. Danas, iz demagoških razloga, zato što je danas lepo kad je tu ministar Selaković, napadamo da su kazne previsoke. Kazne koje je ministar Selaković predvideo su identične kao kazne koje su bile u prethodnom zakonu, identične kao kazne predložene od strane radne grupe Ministarstva pravde i prethodnog i sadašnjeg i identične kaznama koje su upravo pojedini poslanici opozicije ovde predlagali pre godinu, dve, tri. Ali, danas je demagoški lepše pričati o tome da su kazne visoke i onda ljude ne treba kažnjavati, jer su plate male. Apsolutno smatram da onoga ko vozi bez vozačke dozvole, da onoga ko muči divlje životinje, ko zagađuje životnu sredinu u nekoj manjoj količini treba kazniti i tu ćemo se svi složiti. Ne znam kakvu poruku pojedini poslanici opozicije iz demagoških razloga šalju građanima, da li možda treba da ukinemo kažnjavanje? To svakako nije način. Mislim da smo se svi zajedno složili da kaznena politika u Srbiji treba da bude što oštrija. S druge strane, ponavljam, u Zakonu o prekršajima, isto važi za Krivični zakon, jedan od elemenata za utvrđivanje visine kazni je i ekonomska situacija građanina koji se kažnjava. S druge strane, ko nema para da plati prekršajnu kaznu, može da uzme rad u opštedruštvenom interesu. Konačno, ko je svestan da je izvršio prekršaj, može da plati platni nalog u roku od osam dana i platiće samo pola kazne. Hajde da prestanemo sa demagogijom i da konačno nastavimo sa nekim zaista kvalitetnim amandmanima koji su i prihvaćeni i podneti. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, osetio sam potrebu kao predlagač jednog od ovih amandmana za smanjenje kazne, da samo raščistimo neke stvari. Možemo ovde da vodimo političku raspravu o tome ko je kriv za tešku ekonomsku situaciju. Lako je nama, mi ćemo reći – SPS devedesetih, vi ćete reći, gospoda iz sadašnje koalicije – vi ste krivi, odnosno DSS ili DS u svakom periodu kada je vršila vlast. Opet mogu reći – danas ste vi krivi, ali to ne menja jednu činjenicu, da se zakon donosi danas 2013. godine. Ne donosi se ni 2009, ni 2007, ni 2008, ni 2001, ni 1991. godine. Zakon treba da uvažava realnost. Opet se vraćam na ono što sam malo pre govorio, neću da pričam o visini kazni. Može da bude veća ili manja. Suština je da li je kazna izvršiva ili nije. Ako kazna nije izvršiva, niko nema koristi. Građanin neće shvatiti to kao sankciju, nije platio kaznu, država neće dobiti nikakav prihod od kažnjavanja i kazna će ostati mrtvo slovo na papiru. Apelujemna vas da razmislite šta je danas, 2013. godine, bez obzira ko je kriv za situaciju u kojoj se nalazimo, realno izvršivo, šta je dobro za građane, šta je dobro za državu. Zato predlažem da stvarno ne pričamo o tome šta je bilo nekada, nego da gledamo današnjost. Slažem se da ovo može da zvuči kao demagogija, da se mi zalažemo za manje kazne, ali ne pričam o tome. Pričam šta je realno danas. Mislim da toga svi treba da se držimo. U tom smislu, još jednom apelujem da razmislite i da u Danu za glasanje podržite jedan od ovih amandmana koje je opozicija predložila.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Hvala. Govoriću o ovom amandmanu evo već koji put. Suština je ta da ste vi sa ovim predlogom zakona dali olako jedno obećanje da ćete smanjiti broj prekršaja ukoliko se u ovoj represivnoj formi usvoji Predlog zakona. To je suština i to stalno ističemo. Radi se o jednoj represiji, kada na taj način povisite te okvirne prekršajne kazne. Mi ponovo moramo da vam istaknemo to i da se pozovemo na činjenicu da nije dovoljno samo propisati kazne. Te kazne treba i da se sprovedu. Kako ćemo te kazne sprovoditi ukoliko živimo u ovakvoj ekonomskoj situaciji u kojoj živimo? Ne radi se o tome da se samo fabrikuju zakoni. Radi se o tome da se oni i sprovode. Ovde se spominjalo – šta će se desiti, recimo, ukoliko neko vozi bez vozačke dozvole? Šta to znači? Ako je malodobno lice vozilo neki automobil bez vozačke dozvole, kako ćete njega novčano kazniti? On neće moći da plati tu novčanu kaznu. To je jedan primer. Hajde da se vratimo na te tvrdnje da se ovi radi o demagogiji. Ne radi se o demagogiji. Radi se o tome da treba oči širom otvoriti, da treba da se sagleda realnost, a ne za koju godinu, koji mesec da se kaže – mi smo lagali. Ovde je povedena i priča o tome. Podsećam vas da je premijer ove države rekao da se lagalo, da su političari lagali, da su visoki funkcioneri lagali u vezi Kosova kada se preuzela politika LDP u pogledu odnosa prema rešavanju pitanja KiM. Ovo vam je jedan mali primer. Danas kažete – smanjićemo broj prekršaja. Usvojite, predložite, diskutujte u tom smislu da je potrebno na taj nivo podići kazne. Ujedno, tvrdite da je i raniji zakon baratao sa ovim kaznama. Mi ne pričamo o onom prethodnom zakonu. Danas govorimo o ovom predloga zakona o prekršajima. Slažem se da ne treba da živimo u prošlosti, ali godinu dana ste na vlasti. šta ste uradili za tih godinu dana da se nešto toliko drastično promeni da vam verujemo da i ovo neće biti neko olako dato obećanje? Ona nepodnošljiva lakoća vođenja politike u smislu španske serijeiz dana u dan, iz meseca u mesec, rekonstruisaćemo Vladu, promenićemo politiku Vlade, sve na bolje, a pri tome se ništa ne dešava, a ekonomija se urušava iz dana u dan, iz meseca u mesec. Povisili ste javni dug, povisili ste apsolutno sve negativne parametre u ovoj državi i ne možete više da se pozivate na prethodnu vlast.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Saša Milenić.
Sa zadovoljstvom pratim raspravu i s pažnjom se interesujem za argumente predlagača i opozicije u afirmaciji amandmana koji je otvorio temu politike propisivanja kazni, ali prvenstveno se za reč javljam da bih reagovao na određena zastranjivanja koja parlamentarnu diskusiju odvraćaju od centralne teme, bilo kada se govori o drakonskom kažnjavanju kao jedinom efektivnom preventivnom delovanju kazne, bilo kada se govori o vaspitnom učinku kazne i o njenom kvantitetu koji se pre svega sa takvim ciljevima oblikuje i formuliše. Mislim da se moramo podsetiti da etika kazne ne počiva ni na ideji preventive, ni na ideji prevaspitavanja. Legitimacija kazne izvire iz činjenice da je učinjen prestup i da je narušena prirodna težnja ka dobru. Pravo na kaznu, koje se vrši kao zlo, koje se namerno nekome nanosi, ko je učinio prestup, zato i samo zato što je učinio prestup, upravo sve ove druge vrste motiva čini sekundarnim i sporednim. Meni se upravo zato kvantiteti koji se nalaze u osnovnom Predlogu zakona i čine dobrim jer nisu odmeravani sa stanovišta privlačnosti ideje preventive, ili ideje prevaspitavanja, nego osnovnom idejom traganja za očuvanjem ukupne količine dobra, pa posledično i najveće moguće količine sreće, najvećeg mogućeg broja u društvenoj zajednici. To je, u stvari, osnovna ideja. Uzgred budi rečeno nešto malo i o psihologiji morala znam. Sasvim sigurno da drakonsko kažnjavanje ne samo da nije etički utemeljivo, ni pedagoški ne može biti opravdano. To potvrđuju i sva relevantna istraživanja na tu temu, zato što svesno učinjen prestup se nikada ne čini s pretpostavkom da će biti razobličen, odnosno da će vinovnik biti uhvaćen. Te otuda zaprećena kazna nema odlučujući značaj za preveniranje prestupa.
Reč ima ministar Selaković.
Dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da se ponovo vratim na predmet ovih amandmana i na predmet samog početka rasprave o njima. Postavlja se pitanje – da li je ovo zakon koji donosi represivne odredbe? Da, ovo jeste zakon koji donosi represivne odredbe. Narodna izreka kaže – bolje sprečiti nego lečiti. Ako na vreme država reaguje u nekim slučajevima kada se krši zakon i ostali propisi, onda će takvim delovanjem sprečiti nastanak mnogo veće štete i povredu mnogo značajnijih dobara. Ako kaznite nekoga što vozi bez odgovarajuće vozčake dozvole, sprečićete da sledeći put ponovo vozeći bez te vozačke dozvole nekoga usmrti, nekome nanese teške telesne povrede. Ako nekoga prekršajno žestoko kaznite zato što pravi divlju deponiju, sprečićete da jednoga dana zato što ga za to niste kaznili, dođe do nastanka različitih zaraznih bolesti u tom kraju. Ako nekoga prekršajno kaznite zato što nije u skladu sa zakonom prijavio promenu svoga prebivališta, time ste sprečili da na takav način izigra zakon u nekom drugom slučaju gde može biti pozvan i na krivičnu odgovornost. Moram da intervenišem i da kažem da je zaista loše predstavljati prekršaje kao neku vrstu luksuza. Znate, zato što nekome nije dostupan prekršaj ko je slabijeg ekonomskog, materijalnog, imovinskog stanja, e, zato treba smanjiti kaznu, ili prikazivati propisane kazne kao sredstvo, jedno od glavnih sredstava punjenja budžeta, ili kao nešto čemu je cilj punjenje budžeta. To nije cilj prekršaja, to je jedna od posledica prekršaja. Zašto? Zato što je došlo do povrede nekog dobra, zato što je došlo do kršenja nekih zakonskih normi koje moraju da se poštuju. Prema tome, kada neko i vidi visoku kaznu, pre toga će dobro razmisliti da li će da učini neki prekršaj ili neće, a neće razmišljati – to i nije toliko visoka kazna, pa ako me kazne, ja ću to moći da platim ili neću moći. Dakle, jednostavno je to priroda prekršaja. Još jednom ponavljam, ako nekoga kaznite zato što je vozio bez odgovarajuće dozvole, dakle, za kategoriju neku, neko ko ima položen za putnički automobil, uzme i vozi bager i može da pričini i materijalnu štetu, a može nekoga da i te kako povredi. Naravno da ćete na takav način to da sprečite, pa će taj kada sedne za volan tog vozila dobro razmisliti koje posledice toga mogu da budu, i po njega lično i po njegovu okolinu. Još jednom ću ponoviti ono što sam rekao na početku. Mogućnost ugrožavanja, ako hoćete i bezbednosti, zdravlja i materijalno-imovinske sigurnosti različitim prekršajima, zaštita životne sredine je izuzetno široka i velika. Ovim zakonom morate da predvidite raspon kazni za sve, bukvalno za sve. Moram još nešto da dodam. Funkcionisanje pravosuđa i funkcionisanje države građanin najčešće i ceni na osnovu efikasnosti rada pravosuđa, a naročito prekršajnog sudstva. Kada bi se odredbe ovih zakona primenjivale mnogo efektivnije u nekim slučajevima kada postoji granica između prekršaja i krivičnog dela, pravni teoretičari pa i praktičari kažu – bolje je otići na prekršaj jer će kazna biti efektivnija i brže vidljivija svima u toj zajednici, nego razvlačiti krivični postupak i efekte toga videti posle godinu, godinu i po ili dve godine. Pogledajte zemlje u kojima efikasno funkcioniše prekršajno sudstvo, one važe za neke od zemalja sa najefikasnijim pravosuđem i uopšte država. Dakle, prekršajno sudstvo treba pojačati. Ako ćemo da predstavljamo prekršajnu kaznu kao luksuz koji mora da bude dostupan svakom, nećemo daleko dogurati. To nije cilj kažnjavanja. Cilj kažnjavanja je poštovanje zakona. Da li postoje slučajevi oko kojih možemo da vodimo raspravu da li je u tom pojedinom slučaju dobro kazniti ovako ili onako – znate, uvođenjem, na našu sreću, kažem na našu sreću kao društva, prekršajnog sudstva, imate i o tome smo pre neki dan govorili, imate prvostepene prekršajne sudove, imate viši prekršajni sud. Viši prekršajni sud je nadležan da regulisanjem sudske prakse razrešava i neka sporna pitanja koja postoje u funkcionisanju prvostepenih prekršajnih sudova i to jeste jedan od poslova kojima treba da se bavi. Da li su slučajevi koji su ovde pominjani nešto što takođe treba da bude predmet njihovog razmatranja i rada? Da. Da li na to treba da se osvrćemo prilikom propisivanja opšte norme u Zakonu o prekršajima? Treba da imamo u vidu, ali to ne sme da bude naša glavna smernica. Glavna smernica treba da bude koji je krajnji cilj zakona. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, čak sam bio voljan da glasam za određene amandmane opozicije, ali sam primetio neke nelogičnosti. Recimo, da pravna lica, a ovde su svi kukali nad standardom građana itd, pa je, navodno, zakon izgubio socijalnu dimenziju, ali su određene kolege predložile da se za pravna lica kazne smanjuju i do deset puta. Recimo, kada lider njihove stranke na svoju firmu, bez javnog poziva, dobije 10 hiljada tona pšenice za svoje poslove, znači, bez javnog poziva, to proda po 23 dinara, kada dobije tu pozajmicu i kada to posle vrati, kada je pšenica 16,5 dinara, pa kada zaradi i kada mu je dužnička dobit 87,5 miliona dinara samo za tri meseca, kada učini, možda, takvu vrstu prekršaja, kada ne znamo da li su te robne rezerve bez javnog poziva to imali prava da daju ili ne, kada učini takav prekršaj, bude kažnjen sa, recimo, 200 hiljada dinara, ukoliko se taj prekršaj dokaže kao prekršaj. Po meni je to lažno zalaganje za socijalnu dimenziju, odnosno kukanje nad sudbinom naroda koji jeste siromašan, a verujem da ove kazne većina naroda ne može da plati. Dakle, kada je prekršaj učinjen, najverovatnije da će se mnoge od tih kazni završavati zatvorom, pozajmicama itd. i da će biti veoma teško platiti bilo kakvu kaznu s obzirom na ekonomsku situaciju koju smo zatekli. Ne mogu da razumem da najviše kukaju oni koji su, recimo, u Zakonu o bezbednosti saobraćaja predvideli da se registruju vučene tanjirače, drljače, berači, prskalice itd. Dakle, to uglavnom koriste zemljoradnici, koje gotovo nema za šta da pas ujede, propisane kazne, naravno kad učine takvu vrstu prekršaja, a to se nigde u svetu ne registruje, i to moraju da registruju svake godine, za razliku od traktora. Dakle, ta vučena priključna mehanizacija, koja je manje opasna od one koja se nosi, ukoliko vas policija uhvati i ukoliko želi, može da vas novčanom kaznom kazni preko sudije za prekršaje oduzimanjem vozačke dozvole, dakle samim tim i prava na obavljanje delatnosti. Znači, ukoliko se taj zakon primeni dosledno moraćete da zbog tog prekršaja, koji u stvari nije prekršaj, jer priključna mehanizacija niti ima pokazivače pravca, niti ima kočnice, niti ima bilo šta, ali je recimo, to u Zakonu o bezbednosti saobraćaja, koji je usvojila bivša vlast, to postao prekršaj, sem novčane kazne, bićete kažnjeni i oduzimanjem vozačke dozvole, a samim tim i prava na obavljanje delatnosti. Dakle, više nećete moći da sednete za volan svog traktora, više nećete moći da zakačite tu istu prskalicu, tanjiraču, drljaču, ili berač, da obavite neke svoje poslove, odnosno delatnost, u ovom slučaju poljoprivrednu. Ali, zato je predviđeno, recimo da se kazna za pravno lice, da je koleginica predvidela, smanji za 10 puta, ukoliko neko iskoristi situaciju. Ukoliko je neko dobar sa nekim iz robnih rezervi, i bez javnog poziva dobije 10 miliona kilograma pšenice na pozajmicu, pa onda kasnije, kao većinski vlasnik silosa u Kovinu dobije još pet miliona kilograma može da zaradi 87,5 miliona na takvoj vrsti agro poslova. Rezultat toga su onda niske cene, zemljoradnici stradaju, pšenica ide u bescenje i za takvu vrstu, ako je to prekršaj, za takvu vrstu prekršaja predviđena maksimalna kazna od 200 hiljada dinara. Zalagati se, s jedne strane, za manje kazne fizičkih lica to razumem, ali zalagati se da se smanji kazna za pravna lica,već sam naveo situaciju koja se desila krajem marta i krajem maja, za mene je po malo licemerno, a ne želim da ulazim u ostalo, kako je vlasnik to pravnog lica stekao pravo da kroz takvu vrstu agro poslova, bez javnog poziva, stekne bez muke, bez znoja, 87,5 miliona dinara, za tri meseca, a da rezultat toga bude smanjenje cene pšenice sa 23 na 16,5 dinara, samo da bi neko zaradiona nečemu, što je po meni, težak prekršaj, zloupotreba državnih rezervi. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Judita Popović, povreda Poslovnika. Izvolite.
Hvala vam, gospođo potpredsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, članovi 106. i 107. dakle tema. Vi gospođo potpredsednice niste reagovali, i time ste u stvari povredili dostojanstvo ove skupštine, kada niste upozorili prethodnog govornika, da bi bilo dobro da se drži teme. Znate šta? Mi zaista nismo zadovoljni zbog toga, što nekako uvek unapred kažemo nešto, preporučimo i predložimo nešto, što imamo dobru politiku, i što se naknadno sa nekom naknadnom pameću, vladajuća koalicija opredeli za politiku …. (Predsedavajuća: Gospođo Popović, molim vas, držite se obrazloženjačlanova Poslovnika koji se naveli.) Upravo to, gospođo potpredsednice, radi se o tome da je i pre dva, tri dana u ovom parlamentu izrečeno da nema ovlašćenog predstavnika Visokog saveta sudstva. Svi su ovde govorili o tome da postoje formalni uslovi da se radi bez predstavnika Visokog saveta sudstva. Šta se desilo? Sledeći dan se pojavio predstavnik, a onaj sledeći dan, šta više, uzeo je i reč. Tada niko osim predstavnika Visokog saveta sudstva nije zatražio izvinjenje od poslanika LDP, koji su insistirali na tome da bude tu predstavnika Visokog saveta sudstva. Dakle, radi se samo o tome, da vi možete da preuzmete politiku LDP, možete da pokušate da prilagodite toj politici, ali teško da ćete moći da je realizujete. Za to je potrebno daleko više od onoga što su vaši kapaciteti. Možete da vređate, i možete da kažnjavate, ali suština je ta da vi ne razumete u čemu se sastoji preokret, u čemu se sastoji sistem vrednosti koji treba da menjate.
Molim narodne poslanike da institut povrede Poslovnika ne koriste da bi replicirali drugim poslanicima. Molim vas u buduće da vodimo računa svi zajedno. Da li još neko želi reč povodom ovog amandmana? (Ne.) Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Jovan Palalić.
Želim samo da kažem da je Vlada i većina prihvatila amandman kolege Karića, tako da je to upravo bio smisao i cilj amandman da se sagleda jedan propust u definisanju rokova otkloni i mi ne bi diskutovali po ovom amandmanu. Želim da se zahvalim što je uočeno da takav problem postoji.
Hvala. Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Homen, Nenad Konstantinović, Srđan Miković i Nataša Vučković. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, dolazimo do jednog amandmana za koji mislim da je izuzetno značajan, za koji ne mogu da verujem da ministarstvo i Vlada nisu imali razumevanje, jer ovaj amandman direktno pomaže i radi u korist Vlade. Da ga je prihvatila i u korist Ministarstva pravde i ako bi bio usvojen uštedeo bi ozbiljan novac Ministarstva pravde, a znamo da je teška ekonomska situacija. Ovo govorim jer želim da pokažem da postoji dobra volja. Mogu da se podnesu konstruktivni amandmani koji su u opštem interesu svih. O čemu se konkretno radi? radi se o nesrećnim situacijama, o čemu smo dosta pričali, kada je već izrečena kazna, kada građani ne mogu da plate novčanu kaznu i jedna od posledica jeste zamena novčane kazne zatvorom. Ono što je predloženo ovim predlogom zakona to je situacija koja je bila i ranije, jeste da se može izvršiti zamena novčane kazne u određenom iznosu za dan zatvora. Pre sadašnjem predlogu taj iznos je hiljadu dinara. Konkretno da kada bi se to prevelo, da bi bilo i građanima jasno, npr. ako se neko kazni pominjanom kaznom od 100 hiljada dinara i to neko ne može da plati on bi išao stotinu dana u zatvor. To su neka tri meseca. Nije ni 60 dana malo da se ide u zatvor u zamenu za novčanu kaznu. Suština amandmana koji smo podneli jeste da se podigne iznos novca koji se menja za dan zatvora tako da umesto hiljadu dinara taj iznos bude 3 hiljade dinara, da skratim vremenske periode za 10 hiljada dinara ne bi išli 10 dana u zatvor nego tri dana. To je izuzetno značajno iz perspektive građana jer znamo da su zatvorske kazne štetne, ne mogu nikako povoljno da utiču na učinioce krivičnog dela. Sa druge strane, ne treba zaboraviti da kada država propiše kaznu, o čemu smo danas pričali, želi da kazni učinioca. Znači, sa tih hiljadu dinara neko je već kažnjen. Država ih neće naplatiti jer menja za kaznu zatvora. Šta se dešava dalje? Kada nekoga uputite u zatvor to košta budžet, poreske obveznike, košta državu. U konkretnom slučaju novac koji ide sa razdela Ministarstva pravde Upravi za izvršenje zatvorskih sankcija koja je sastavni deo Ministarstva pravde. Zato sam i rekao da mislim da je veći interes da se ovaj amandman usvoji ima Ministarstvo pravde. Konkretno, ako dan zatvora košta 2 hiljade dinara. Na hiljadu dinara nenaplaćene kazne ulazite u trošak od 3 hiljade dinara kao država. Zar nije celishodne smanjiti broj zatvorskih dana i samim tim i smanjiti štetu po državu? U tom smislu mislim da je višestruki interes i građana i ministarstva i Vlade da se ovaj amandman usvoji i zaista mi nije jasno zašto tu nije bilo razumevanja jer ako neki amandman bio dobronameran da pomogne Vladi i ministarstvu to je bio ovaj. Želeo bih da čujem i argumente malo bliže zašto to nije prihvaćeno jer ono što je navedeno u obrazloženju zakona zaista nije adekvatan odgovor. Odgovor Vlade jeste da je tako nešto već usaglašeno sa odgovarajućom odredbom Krivičnog zakonika. Slažem se, ali Krivični zakonik može da se menja. Nije to nešto što je zacementirano. Ako bi ovo izmenili u Zakonu o prekršajima, zašto ne bi ministarstvo uputilo izmene i dopune Krivičnog zakonika pa makar i sa jednim članom. Mislim da su ogromna sredstva koja bi uštedela država, a opet da bi lako dobili podršku građana, teška ekonomska situacija. Nije ideja da veliki broj građana koji ne može da plati ide u zatvor, jer ako uđemo u takvu situaciju onda, bojim se, nama jednostavno neće biti koristi, niti budućnosti, niti će, ono što je najvažnije, ovaj zakon ostvariti svoju svrhu i suštinu, a to je većinskim delom naplata novčanih kazni. Prema tome, molim vas još jednom da razmislite o mom amandmanu i da, ako ministar nema razumevanja, u danu za glasanje usvojimo i ovaj amandman. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 41. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Karić. Vlada i resorni odbor prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 41. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Barić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 42. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Reč ima narodna poslanica Judita Popović. Izvolite.
Hvala vam, gospođo potpredsednice. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zaista verujem da ćete vi usvojiti ovaj amandman, a usvojićete ga zbog obrazloženja koje ste dali, a kojim se odbili taj amandman, koji je u stvari prethodio vašoj odluci da usvojite amandmane na čl. 84, 85. kolega iz DS. Dakle, to ste učinili na resornom odboru i vi ne možete to da radite, a da izostavite ovaj amandman na član 42. i na član 329. Dakle, morate da harmonizujete celokupan propis sa ovim amandmanima koje ste usvojili na Odboru. Dakle, radi se o tome, pročitaću vam šta smo mi predložili ovim amandmanom. Amandman glasi ovako – ne može se uzeti u obzir kao otežavajuća okolnost ranije izrečena prekršajna sankcija učinioca ako je od dana pravnosnažnosti odluke do dana donošenja nove proteklo više od dve godine. Vi ste odbili sa obrazloženjem gde kaže – Vlada ne prihvata predloženi amandman jer je član 42. stav 2. Predloga zakona u skladu sa odredbama Predloga zakona o zastarelosti pokretanja i vođenja prekršajnog postupka, kao i sa odredbama člana 329. Predloga zakona kojim je uređeno brisanje podataka iz registra sankcija i kojim je predviđeno da se izrečena sankcija pravnom fizičkom i odgovornom licu, kao i preduzetniku, briše iz evidencije po službenoj dužnosti ako kažnjeno lice u roku od četiri godine od dana pravnosnažnosti odluke, kojom je izrečena sankcija, ne učini novi prekršaj. Dakle, pročitala sam vam sada celovito obrazloženje. Kada ste vi usvojili te amandmane DS, vi ste faktički taj rok od četiri godine smanjili na dve godine. Dakle, više to obrazloženje kojim ste amandman ne stoji i iz tog razloga mislim da ne postoje razlozi da se amandman poslanika LDP ne usvoji.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 47. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Homen, Nenad Konstantinović, Srđan Miković i Nataša Vučković. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Samo vas molim da vodite računa da vreme ide od vremena predlagača amandmana. Od ministra nismo malopre čuli odgovor. Zašto ministar nema razumevanja za to da se dan zatvora računa kao iznos od 3.000 dinara, a ne 1.000 dinara? Opet raspravljamo sa zidom. Ovo je vrlo važna tema. Dali smo vam vrlo značajne argumente koji govore o tome koliko bi se na taj način para uštedelo, a uštedelo bi se para, jer ne bi ljudi bili u zatvoru tri puta duže, a svaki dan državu košta 2.000 dinara. Nema nikakve svrhe, apsolutno nema nikakve svrhe. Ovde pričamo o represiji bez ikakve potrebe koju vi pokušavate da sprovedete. Pokušavate da je sprovedete u vreme strašne ekonomske krize, a to je na štetu države, jer država mora mnogo više para da izdvaja, to je na štetu građana koji nemaju para da plate toliko visoke kazne. Kao glavni argument smo čuli od strane SNS to da građani nemaju para zbog nekih prethodnih vlada. Nikako da se naviknete da ste vi već godinu dana na vlasti i da morate da preuzmete odgovornost za ono što radite godinu dana. Čuli ste ovde argument opozicije vezano za povećanje PDV. Videli smo da umete da povećate poreze, PDV je veći, porez na imovinu je veći, svi porezi u ovoj zemlji su veći, kazne treba da budu veće, ali samo ne znam ko će sve to da plati i od čega će da plati, ako imamo podatak da 40.000 ima manje zaposlenih u poslednjih godinu dana. Znači, sada će ovi što su nezaposleni da plaćaju te velike kazne. Neće, jer nemaju, a onda će da idu u zatvor, ali tamo ćete da ih držite za 1.000 dinara jedan dan, pa će da sede svi do 60 dana, pošto je kazna od 60.000 dinara vama prosek za fizičko lice. Kazne su u rasponu do 150.000. Znači, svih 60 dana u zatvoru. Molim vas, pogledajte još jednom. Amandmani su stvarno dobronamerni. Napravićete uštedu u budžetu iz onoga razdela koji se odnosi na Ministarstvo pravde. Mislim da će vam to mnogo značiti.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov. Izvolite.
Ministar nije bio tu kada sam hteo da odgovorim na njegovo izlaganje. Niko od nas ovde nije protiv kažnjavanja. Naprotiv, mi smo za to da kazne budu adekvatne. Kroz ono što smo pričali predlagali smo neku vrstu progresivnog kažnjavanja, odnosno onog koje je već prisutno u zakonodavstvima širom EU. To je jedan trend modernog zakonodavstva, a to znači da bogati plaćaju više, a oni koji su imovnijeg imovnog stanja plaćaju manje i da se svaka kazna primeri imovnom stanju. Imamo primer toga gde je direktoru "Nokije" za prekoračenje preko 25 kilometara na čas izreknuta kazna od 116.000 evra i to je urađeno u skladu sa njegovim imovnim stanjem. Kasnije je ona smanjena naknadnom tužbom, ali je izrečena kazna bila 116.000 evra od strane prekršajnog suda za prekoračenje od 25 kilometara na čas. Ovo rešenje postoji u Italiji gde su kazne od 39 do 3.199 evra, u Grčkoj od 40 do 750 evra i u drugim državama našeg okruženja. Ovde treba da pribegnemo tome da kazne ne budu male, da postoji mogućnost da bogatima, koji imaju para, to bude hir za njihovo iživljavanje, a sa druge strane, da kazne od 50.000 dinara mogu da ugroze egzistenciju. Ako znamo da je plata hirurga u Kliničkom centru 60.000 dinara, svakako je velika kazna 50.000 dinara za njega, a za nekog menadžera koji zarađuje 10-15.000 evra mesečno je ništa. Ono što je bila naša namera, a to je vezano za ove kazne za izdržavanje zatvora, jer se sve odnosi na visinu i odmeravanje kazni, kazna od jednog dana koji se provede u zatvoru. Idemo u pravcu da treba omogućiti spuštanje tog minimuma kazni, i to da bude ideja za razmišljanje, kao možda dopuna ovog zakona i da se omogući jedna progresivna stopa kažnjavanja koja će biti pravična i koja će biti u skladu sa imovinskim stanjem svih građana. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Judita Popović. Izvolite.
Hvala vam, gospođo potpredsednice. Poštovani gospodine ministre, od vas sam zaista očekivala neke odgovore, i na onaj amandman na član 42, i na ovaj amandman na član 47. DS, ali nismo dobili nikakav odgovor. Dakle, kome mi tu govorimo? Da li zaista govorimo zidovima? Niste objasnili, gospodine ministre. Brzo ste prešli na sledeći amandman. Kako vi zaista zamišljate da smanjite rok apsolutne zastarelosti na dve godine, a da otežavajuće okolnosti, kao posledicu tog prekršaja, vodite još četiri godine? Kako četiri godine otežavajuća okolnost, a dve godine rok apsolutne zastarelosti? To stvara neki problem u ovom zakonu. Verujte mi, uskoro ćete se pojaviti ponovo u parlamentu sa predlogom izmena i dopuna Zakona o prekršaju, i tada ćete govoriti – eto, vidite kako radi naše Ministarstvo pravde i državne uprave, mi samo fabrikujemo zakone. Nije tačno, gospodine ministre, trebate dobro da napišete zakone i dobro da obrazložite svaki institut koji unesete u taj zakon. Danas vi niste dali odgovor. Vi ne morate da imate ni simpatije, ni antipatije prema poslanicima opozicije, ali bilo bi dobro da sve ono što je racionalno i što je zaista dobronamerno, ako ništa drugo, bar sa nekom objektivnom pažnjom prihvatite da razmislite o tim predlozima i eventualno odlučite u korist tih amandmana. Dakle, zaista je bitno da li ćete vi nekoga kazniti tako što ćete novčanu kaznu od 1.000 dinara da pretvorite u kaznu zatvora, ili ćete novčanu kaznu od 3.000 dinara pretvoriti u kaznu zatvora od jednog dana. Jako je bitno, kao što je bitno i to da niko ne sme da ima posledice zbog određenog prekršaja, ukoliko je taj prekršaj zastareo, i to apsolutno. To su neke disharmonije o kojima vi morate voditi računa, a ja bih vas podsetila na Zakon o amnestiji, gospodine ministre, koji je i te kako bio problematičan. Tada je glavno obrazloženje zašto se taj zakon donosi bila prenaseljenost srpskih zatvora. Hajde onda malo razmislite kada izlazite sa ovakvim predlozima zakona, a pri tom ne slušate šta vam govore poslanici opozicije.
Hvala. Reč ima ministar Selaković. Izvolte.
Hvala na onom poređenju sa zidovima. Mislim da sam jedan od onih koji vrlo pažljivo sluša sve amandmane i kada ima potrebe reaguje i govori. Ako sam malopre govorio da je svrha zakona da i eventualnom učiniocu prekršaja zapreti nekom kaznom koja će mu uslediti, onda onaj koji razmišlja da li će za kaznu od 10.000 dinara biti poslat u zatvor tri dana ili 10 dana, sasvim drugačije reaguje na eventualnog učinioca prekršaja. Sa druge strane, molim vas da posmatrate Predlog zakona u celini. Pomenuto je, kako u raspravi u načelu, tako i od poslanika i vladajućih stranaka i opozicionih stranaka, da ovaj zakon uvodi mogućnost izricanja kazne rada u javnom interesu. Ako ćete to tako olako da prebrišete i pređete preko toga, mislim da to nije dobro. Sa druge strane, vezano za to da li će se uzeti kao otežavajuća okolnost činjenica da je neko u periodu od prethodne četiri godine izvršio neki prekršaj ili ne, to je mešanje kruški i jabuka, da ne kažem nečega drugog. Uvođenje u priču zastarelih prekršaja, mislim da je malo bilo neoprezno, a evo i zašto. Ako je neki prekršaj zastareo, njega u evidenciji i nema. Dakle, ako je nekome zastareo neki prekršaj, nema ga u evidenciji. Sa druge strane, lepo ste i sami pročitali da se u obrazloženju za neprihvatanja amandmana pozivamo na član 329, u kome stoji da se podaci iz evidencije brišu posle četiri godine. Dakle, neka logika postoji. Nemojte se pozivati samo na to što mislim da su bili dobri amandmani i poslaničke grupe DHSS-SPO i poslaničke grupe DS, i onaj ko je bio na sednici odbora kada sam obrazlagao prihvatanje tog amandmana, a bilo je dosta ljudi koji su danas ovde prisutni, seća se da sam tada rekao da postoje argumenti i u korist jedne i u korist druge teze, da je to mač sa dve oštrice i da sam uveren od strane svih poslanika, iako sam i sam imao dilemu koji treba da bude rok zastarelosti, ali s obzirom da su na izradi zakona u dobroj meri učestvovale i sudije prekršajnih sudova, negde sam i razumeo koji je njihov interes da bude taj rok zastarelosti. Dakle, smatram da su usvojenim amandmanima rokovi zastarelosti, koji su postali sastavni deo Predloga zakona, dobri, jer su sudije prekršajnih sudova nekim drugim dobrim rešenjima ovog predloga zakona u dobroj meri rasterećene, pa onda ne mogu da dobiju, da tako kažemo, dvostruku korist. Dali smo im neke pogodnosti ovim zakonima. Nisu oni ti koji dokazuju postojanje prekršaja ili ne, već onaj ko podnosi prekršajnu prijavu. Dajte onda, ako je njihov posao u neku ruku jednostavniji, da ga završavaju u nekom razumnijem roku. Tako je i kod ove priče da li dan zatvora treba da bude 1.000 ili 3.000 dinara. Ima logike u onome što podnosioci ovih amandmana pričaju, tu nema spora. Ja čak i pohvaljujem nivo rasprave, što sam malopre rekao i mislim da su nam rasprave sve kvalitetnije i sve bolje. Onda kada smatram da je potrebno, ja ću se oglasiti, ali malopre sam izneo koja je logika razmišljanja zakonopisca u ovom slučaju i ponovo se vraćam na to. Dakle, da li je veća pretnja nekome zapretiti sa tri dana zatvora ili sa deset dana zatvora? Ali, nije to smisao. Ako uvodimo rad u javnom interesu kao jednu od vrsta kazni, ako imamo tendenciju sve većeg oživljavanja primene te vrste sankcija u Srbiji, a imamo je, za deset meseci je broj kancelarija koje se bave primenom alternativnih sankcija povećan sa sedam, koliko je formalno bilo, a efektivno radilo šest, na 15 i nastavićemo sve dok u svakom sedištu višeg suda u Srbiji ne bude postojala takva kancelarija i primena takvih sankcija u saradnji sa lokalnim samoupravama. Šta više, mislim da je to znatno bolje i efektivnije. Kada pogledate zemlje u kojima je taj sistem sankcionisanja razvijen, videćete da se dve trećine kazni upravo izvršava na takav način, u odnosu na ukupan broj kazni. Nemojte da to previdimo u ovoj raspravi. Dakle, cilj nije da se ljudi šalju u zatvor, cilj je da se spreči vršenje prekršaja i da se poveća osećaj odgovornosti kada je u pitanju poštovanje propisa. Zato mislim da su jači argumenti na ovoj strani da se amandmani ne prihvate. Kao što sam i malopre pomenuo, dakle, dobro ste citirali član 329, brisanje iz evidencije se vrši nakon četiri godine, a zastareli prekršaji ne ulaze u evidenciju. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Judita Popović, replika. Izvolite.
Hvala vam, gospođo potpredsednice. Poštovani gospodine ministre, pažljivo sam vas slušala, ali zaista nisam sigurna da ste vi pažljivo pročitali ovaj stav 2. člana 42. Predloga zakona. Dakle, gospodine ministre, radi se o tome da ste vi razdvojili zastarelost, i to onaj rok apsolutne zastarelosti, od posledica koje prate određeni prekršaj. Posledice će nadživeti čak i zastarelost i to brisanje iz krivične evidencije. Ali, prosto, vi morate sve ove članove zakona: 42, 84, 85. i 329. da usaglasite. Vi ćete, ako ostavite u ovakvom formatu član 42, imati slučajeve gde je prekršaj zastareo posle isteka od dve godine i još uvek će moći onaj ko je eventualno napravio neki prekršaj, da pretpostavimo, da ima posledice zbog toga što još nije protekao onaj rok od četiri godine. Vi to morate na neki način da promenite. Ukoliko smatrate da ne, mislim da ste vi u stvari kontradiktorni na kraju u odnosu na početak. To jeste problem koji vas čeka u budućnosti.
Hvala. Reč ima ministar Selaković. Izvolite.
Vrlo pažljivo vas slušam i vrlo pažljivo čitam Predlog zakona. U Predlogu zakona lepo stoji - ako je od dana pravnosnažnosti odluke do dana donošenja nove proteklo više od četiri godine. O kakvoj zastarelosti pričamo? Ako je doneta pravnosnažna odluka, nema zastarelosti. Ako je do zastarelosti u drugom slučaju došlo, do zastarelosti može da dođe i zastarelost može da bude i posledica ponašanja učinioca prekršaja, ali u tom slučaju sud nije dobro radio svoj posao, čim je dopustio da zastari, ako ga nije pozivao na vreme i ako nije reagovao na vreme. Molim vas, pročitajte, kaže – ne može se uzeti u obzir kao otežavajuća okolnost ranije izrečena prekršajna sankcija, ako je od dana pravosnažnosti odluke do dana donošenja nove proteklo više od četiri godine. Postoji pravnosnažna odluka, ne postoji zastarelost. Ono drugo na šta ste se vi pozivali, da u obrazloženju, pre usvajanja amandmana kojima se prihvataju amandmani koji se tiču rokova zastarelosti, da se u obrazloženju pozivamo na te rokove, ali i na brisanje iz evidencije. Znate, nigde ne piše da ti rokovi moraju da budu isti. To nigde ne stoji. Prema tome, još jednom, nemojte da mešamo zastarelost sa pravnim posledicama pravosnažne donete odluke. Dakle, tamo gde je do zastarelosti došlo, tu pravosnažne odluke nije bilo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Vi ste želeli repliku. Izvolite.
Ministre, rekli ste - onaj koji razmišlja da li će za 10.000 dinara da ode u zatvor ili ne, ma niko ne razmišlja da li će da ode za 10.000 dinara u zatvor, ljudi nemaju para da plate, pa zato idu u zatvor. Niko ne razmišlja o tome da mu je lepše u zatvoru nego da plati kaznu, nego nema para da plati kaznu. Sve je povezano, cena u zatvoru je 1.000 ili 3.000 dinara, sa visinama kazne. Povezano je jednostavno. Ako omogućite, ono što smo mi kritikovali, predlagali da maksimum bude 50.000, a ne 150.000 dinara. Ako ostavite da je to 150.000 i dobijete kaznu od 150.000 dinara i nemate da platite, nema imovine, zamenićete to kaznom u javnom radu, u javnom interesu. Pa taj koga pošaljete 150 dana da radi u javnom interesu, on treba da radi pola godine, znači, izgubiće posao, jer ne može i da radi u javnom interesu i da ide na svoj posao. Ili ćete sve to zameniti kaznom zatvora do 60 dana, na šta imate pravo po zakonu. Ne zna se šta je gore. Znači, nemojte uništavati ljude nerealno visokim kaznama i ovom malom vrednošću od 1.000 dinara, koja zamenjuje dan zatvora ili ne znam koliko sati u javnom interesu.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, slušao sam pažljivo vaše izlaganje. Jeste da je bilo dilema "za" i "protiv", da li kazna zatvora treba da bude, odnosno dan da se zameni sa ovim iznosom, čime bi bila kraća ili duža zatvorska kazna, ali mi niste odgovorili, kada ste doneli odluku da odbijete ovaj amandman, da li ste uradili, ono o čemu sam govorio, finansijsku procenu? Koliko bi Ministarstvo pravde, konkretno Uprava za izvršenje zatvorskih sankcija, uštedelo novca, kada bi se smanjile proporcionalne kazne? To me baš zanima, jer mislim da mi ovde pričamo o milionima evra razlike, s obzirom da smo čuli od kolege iz DSS da je to veliki broj dana u zatvoru kada se zameni. Naravno, vi ste jedini koji imate te podatke u ovom trenutku, odnosno Uprava za izvršenje zatvorskih sankcija Ministarstva pravde. Zanima me samo, kada ste doneli odluku o odbijanju amandmana, da li ste uradili tu finansijsku procenu? Jer, možda bi vam bilo dosta lakše da sve finansiraju zatvori, jer smo svedoci ovih dana, makar je tako po novinama pisalo, da nema novca, da se zatvorenici prevoze na suđenja, što nije ništa novo, to je i ranije bio problem, pa ste se uvek dovijali, na ovaj ili onaj način, da prebacite sredstva jer je izuzetno važno da se suđenja odvijaju neometano, pogotovo ne da ih ometa nešto što je deo Ministarstva pravde, odnosno izvršne vlasti. Mislim da bi na ovaj način uštedeli i dosta novca. Zato vas pitam još jednom – da li možda imate i finansijsku procenu? Ako je to neki mali iznos koji nije od značaja, mogu da kažem i da nisam bio pravu kada sam podnosio amandman. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 52. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 52. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nenad Konstantinović, Slobodan Homen, Srđan Miković i Nataša Vučković. Vlada i resorni odbor prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Vladimir Cvijan. Izvolite.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ministar Selaković je malopre rekao da zaista imamo jednu korektnu i kvalitetnu raspravu. Tim povodom sam želeo i da zaista pohvalim i amandman koji su napisale kolege Konstantinović, Homen, Miković i koleginica Vučković, ali i da pohvalim, naravno, ministra što je taj amandman prihvatio. Da bismo objasnili i narodnim poslanicima i građanima koji ovo gledaju o čemu se radi, u pitanju je položaj maloletnika u prekršajnom postupku, koje je uvek jedno delikatno pitanje. Spremajući se za ovu raspravu, ponovo sam uzeo knjige sa pravnog fakulteta, da pročitam šta uvaženi profesori iz penologije i iz krivičnog prava misle. Shvatio sam da važi ono srpsko, dva pravnika – tri mišljenja. Zaista je teško naći pravu meru na koji način kažnjavati u prekršajnom postupku i da li uopšte kažnjavati u prekršajnom postupku maloletnike na neki klasičan način, klasičnim kaznama, ili na neki drugi način. Moram da vam kažem da je jako dobro što su i kolege pomenute predložile amandman i što je ministar prihvatio da se prema maloletnicima u prekršajnom postupku ide drugom metodom, umesto najoštrijim kažnjavanjem, da se ide na prevenciju. Umesto da se ide na neku jaku represiju, da se ide na prevaspitavanje, da se ide ka tome da se zaista maloletnicima ukaže gde je bila njihova greška i da se nauče da tu grešku više ne čine. Još više sam ubeđen da je to dobar put. Nedavno sam imao prilike da posetim Vaspitno-popravni dom u Kruševcu i da se iz prve ruke uverim da sve one slike koje naši građani nose iz onih serija "Sivi dom" ili "Specijalno vaspitanje", da prosto to više nije tako. Danas zaista u Srbiji ima modernih vaspitno-popravnih ustanova, kao što je VP dom u Kruševcu, gde je uz pomoć investitora, ljudi iz Evropske unije, stručnih ustanova, pomognuto i u rekonstrukciji, pomoglo se i u primenjivanju novih metoda resocijalizacije i reedukacije omladine. Jednom rečju, sam amandman i sama ideja da se, recimo, maloletnicima ne može izreći mera bezbednosti zabrane obavljanja delatnosti, to je dobra mera jer se time maloletnicima koji vrše prekršaje omogućava da kroz svoj rad, kroz rad na sebi samom, ali i rad kroz posao na kome su bili zaposleni, da se na taj način vrate, kako bi naši stari rekli, na pravi put. Ovo je samo jedan od 23 amandmana koji je ministar Selaković prihvatio. Zaista se zahvaljujem i kolegama koje su ovakav amandman predložile jer je zaista pravi put da maloletnicima koji vrše prekršaje pružimo ruku i na taj način omogućimo da postanu dobri, korisni i najbolji mogući građani društva. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč u vezi sa ovim amandmanom? (Ne) Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akta iz dnevnog reda ove sednice. Određujem pauzu. Sa radom nastavljamo u 15.00 časova.
Nastavljamo sa radom. Na član 54. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Veličković, Slobodan Jerenić i Ljubica Milošević. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 54. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nenad Konstantinović, Slobodan Homen, Srđan Miković i Nataša Vučković. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na naziv člana i član 56. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 56. amandman je podneo narodni poslanik Neđo Jovanović. Vlada nije prihvatili amandman. Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatio je amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Onako kako sam isticao na Odboru za pravosuđe tako ću istrajavati na ovom amandmanu i sada, imajući u vidu da sam dao više nego valjane razloge za usvajanje ovog amandmana. Zaista smatram da nije imalo mesta da se ovaj amandman ne prihvati. Nije nikakva kritika, jednostavno su argumentovani razlozi. Moram da ponovim ono što sam više puta istakao. Nije sporna zaštitna mera, nije sporna funkcija posledica zaštitne mere, sporno je šta je zaštitnom merom obuhvaćeno, a šta nije. Moram da se osvrnem na nešto što je u članu 56. potpuno nejasno određeno, jer se kaže da upravo u tom članu 56, kojim se definiše zabrana pravnom licu da vrši određene delatnosti, u prvom stavu pored delatnosti se pominju drugi određeni poslovi. Ne bi mi palo nikada na pamet da podnesem ovaj amandman, da je ovaj termin drugih određenih poslova bio barem malo precizniji, barem malo jasniji. Šta su to drugi određeni poslovi? Vezao sam se za stečajnu materiju zato što mi je to vokacija, zato što se time bavim i zbog toga što smatram da bi na taj način moglo da dođe do štetnih posledica po stečajnog dužnika. Radi upoznavanja građana, stečajni dužnik je preduzeće koje može da bude procesuirano, koje može da se nađe pod odgovornošću za učinjeni prekršaj, odnosno protivpravnu delatnost u kojoj se stiču obeležja određenog prekršaja. Nisam siguran da bilo koji prekršajni sudija, bez obzira što bi morao kao profesionalac da poznaje stečajnu materiju, da je sigurno dobro upoznat koji su to poslovi koji ne bi smeli ni u kom slučaju da budu obuhvaćeni ovom zaštitnom merom, naročito oni poslovi koji se vezuju za tzv. dvostrano-teretne ugovore, na koje i ukazuje isti član 56. predloženog zakona. Tu sam pomenuo i zakup, korišćenje i sve ostalo što podrazumeva sticanje prihoda i opet ću pomenuti. Osnovni smisao, osnovni princip stečaja je dvodimenzionalan. Jedan aspekt je namirenje poverilaca, a drugi aspekt je pokriće troškova stečajnog postupka. Ako bi se bilo koja odluka koja bi uz samu presudu sadržala i zaštitnu meru odnosila na ove poslove, više sam nego siguran da bi ovi principi stečajnog postupka bili ozbiljno ugroženi, da bi bilo ozbiljno ugroženo i namirenje poverilaca i ozbiljno ugrožena suma novčanih sredstava za pokrivanje troškova stečaja. Zašto onda nema razumevanja za prihvatanje ovog amandmana? Čuo sam obrazloženje da se to nedovoljno pojavljuje u praksi ili je to retko, mislim da to obrazloženje ne može da bude opravdanje za neprihvatanje ovakvog amandmana. Ako je nešto retko, ne znači da je i apsolutno isključeno i ne znači da se neće pojaviti. Lično u svojoj praksi sam takvu situaciju imao. Još jednom zaista molim da, bez obzira što Vlada vidim nije prihvatila ovaj moj predlog za usvajanje amandmana, još jednom razmisli oko toga. Ne znam da li je dovoljno srećno, ako se uopšte može tako kvalifikovati, ono što sam napisao kao nastavak teksta prvog stava, ali ne može drugačije, jer upravo moj amandman se odnosi na to da ti drugi određeni poslovi mogu biti obuhvaćeni zaštitnom merom, osim poslova koji se vrše u toku trajanja stečaja nad pravnim licem, a ti poslovi koji se vrše u toku stečaja su isključivo regulisani stečajem, odnosno zakonom o stečaju, pa ne vidim ni jedan jedini razlog da mogu biti derogirani Zakonom o prekršaju. Zato vas, gospodine ministre, još jednom molim da sa razumevanjem razmotrite razloge koji su više nego opravdani, činjenično utemeljeni i da prihvatite ovaj amandman. Zahvaljujem se.
Hvala. Na član 57. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 61. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 63. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 64. amandman je podneo narodni poslanik Neđo Jovanović. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Vrlo ću kratko, s obzirom da je moj amandman potpuno istovetan u odnosu na član 64. sa amandmanom koji je podnela poslanička grupa DS, te imajući u vidu da je amandman poslaničke grupe DS prihvaćen, samim tim podrazumevam da i ono što sam ja insistirao kroz svoj amandman, apsolutno uvaženo, jer je nedopustivo da se može javno objaviti presuda kojom je za učinjeni prekršaj oglašeno i kažnjeno, odnosno oglašeno krivim za prekršaj kažnjeno maloletno lice, pa s obzirom da je amandman DS već postao sastavni deo predloga zakona, onda nema potrebe za dalji komentar i zaista u ovom pravcu je za pohvalu ono što je ministarstvo sa razumevanjem i prihvatilo, ali zaista mi opet nije jasno zašto moj amandman nije prihvaćen na član 56? Hvala.
Hvala. Na član 66. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 72. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Meni je potpuno jasno zbog čega amandman nije prihvaćen. Mi smo tražili brisanje celog člana, ali to smo uradili da bi podstakli raspravu o ovom pitanju, zato što smatramo da je ovo vrlo važna stvar. Naime, uvereni smo da je objektivna odgovornost roditelja za prekršaj koji učini dete, anahrona odredba i da nije u skladu sa savremenim civilizacijskim trendovima. Ona postoji u važećem zakonu. U važeći zakon je ušla tako što je bila prepisana iz prethodnog, prethodni iz socijalističkog, itd. Znam da u pravu postoji objektivna odgovornost za delikt i ona se propisuje samo izuzetno. Daću vam jedan primer. Objektivna odgovornost za delikt postoji u slučaju objektivne odgovornosti organizatora skupa, na primer. On bez obzira da li je želeo ili nije želeo nered, štetu koja nastane ili kakvu protivpravnost koja se iz tog skupa izrodi, on ima određenu objektivnu odgovornost. Mi držimo do toga da roditelji moraju imati odgovornost za ponašanje sopstvene dece, nad kojima su dužni da vrše nadzor, ali se postavlja pitanje, da li u skladu sa civilizacijskim trendovima, da li je anahrona norma u koju se konstituiše odgovornost za konkretan prekršaj lica, koji taj prekršaj uopšte nije učinilo? Dakle, ovo otvara neka pitanja. Prvo pitanje koje se otvara, jeste može li se u našem pravu propisati odgovornost roditelja za ne vršenje nadzora, da to bude prekršaj sui generis, pa makar bio propisan i opštim Zakonom o prekršajima, a da kazna bude odrediva u odnosu na onaj prekršaj čije je biće ostvareno činjenjem maloletnog lica, nad kojim on može da vrši nadzor. To bi bilo nešto sasvim drugo, tu bi se konstituisao prekršaj sui generis za roditelja i ne bi odgovarao za tuđ prekršaj, nego za sopstveni prekršaj koji se sastoji u ne vršenju nadzora, to je jedna ideja za razmišljanje. Druga mogućnost je da se u ovom domenu potpuno izbegne prekršajna odgovornost za tuđe delo, pa makar to bilo i delo koje je učinilo maloletno lice, tj. lice koje je dete, dete do 14 godina. Ali, svakako to ne znači izbegavanje materijalne odgovornosti koja proističe iz utvrđenog delikta. Dakle, delikt postoji. Materijalna odgovornost može da postoji. Daću vam sada par konkretnih primera i kroz te primere bih završio. Ako dete do 14 godina starosti učini kakav prekršaj, na primer, igrajući se sa decom u dvorištu šutne loptu i tom loptom ošteti uličnu rasvetu, time napravi štetu, a s druge strane i prekrši odredbe o javnom redu i miru, tu se sad postavlja pitanje, pošto to lice ne može prekršajno da odgovora, dete do 14 godina, kako tu konstituisati prekršajnu odgovornost roditelja kao da je samo šutnulo loptu i napravilo tu štetu? Po nama, to je nemoguće. Moguće je konstituisati odgovornost za naknadu te štete na strani roditelja. On može da naknadi materijalnu štetu koja je tom radnjom učinjena, ali da odgovara za prekršaj u pogledu kršenja javnog reda i mira, ne može. Ali, ukoliko je roditelj bio, kao što ovde zakon i kaže – on će odgovarati za taj prekršaj, kazniće se za taj prekršaj kao da ga je sam učinio, roditelj, tu se misli na hranitelje, staratelje, itd, ako je bio u mogućnosti da takav nadzor vrši. E, ta kaučuk norma, da li je on bio u mogućnosti da nadzor vrši ili ne, može se različito tumačiti. U sadašnjoj praksi sudova nema preterano slučajeva u kojima se utvrdilo, bar po mojim saznanjima, da je neko, ili se pretpostavilo, da je on u svakom pogledu mogao da vrši taj nadzor. Znate na šta se to odnosi? To se odnosi na situaciju kada roditelj ide s detetom, dete mu je pri ruci, a uprkos njegovom prisustvu i nadzoru koji vrši, znači on ga je mogao i vršio ga je, dete učini neki prekršaj. Ali, onda se postavlja pitanje da li to ovako treba uopšte propisati? Da li je onda u tom slučaju sam taj roditelj učinio prekršaj posebne vrste za koji ga treba kazniti? Na stranu materijalna odgovornost za štetu koja može da nastane. Ili može doći do zloupotreba, pa da onda sud, postupajući sud, proceni da prekršaj koji je učinilo maloletno lice, da će roditelj uvek biti odgovoran i da je uvek mogao biti u stanju da vrši taj nadzor ako je teoretski to dete moglo biti pod njegovim nadzorom ili pod njegovim staranjem u datom momentu. Recimo, pustio ga je na ulicu da se igra fudbala sa vršnjacima i napravili su štetu na javnom objektu, prekršili javni red i mir, nastalo je biće prekršaja a sud može da kaže da je taj roditelj odgovoran za taj prekršaj i da se ima za taj prekršaj kazniti. Isto važi i u slučaju ako maloletno dete izađe u dvorište da se igra, naiđe njegov malo stariji vršnjak, u ovom primeru koji je DSS izlagao o visinama kazni, to je taj primer koji je Dejan Mihajlov izneo, dakle, on njemu da motocikl, nagovori ga da sedne, on vozi motocikl bez dozvole, ima 13 i po godina, prođe kroz dva crvena svetla, napravi još niz prekršaja usput i vrati se kući, dakle, ko odgovara za taj prekršaj? Ako roditelj nije bio s njim i nije ga okuražio ili mrtav hladan gledao kako seda na taj motor, čitajući ove odredbe zakona ne bi trebalo da odgovara za prekršaj. Ali, gde tu ima garancija? Može li sud da proceni da je on možda mogao da ga spreči, da je možda mogao da vrši taj nadzor? Kako izgleda ta kaučuk norma u praksi – a mogao je da vrši nadzor, bio je u prilici da vrši nadzor? Kako mi to možemo da znamo? Vrlo teško. Mislimo da je rešenje u nečem drugom – da ovu anahronu normu treba izbaciti, treba izbeći objektivnu odgovornost za tuđi delikt, konstituisati eventualno odgovornost za sopstveni delikt, koji bi se sastojao u nevršenju nadzora, opisati taj prekršaj u zakonu, dati odgovarajuću kaznu ili uputiti na odgovarajuću kaznu, način na koji bi se okrivljeni kaznio, ne brkati to sa objektivnom odgovornošću za dete i svakako ostaviti materijalnu odgovornost za štetu koja je nastala jer to, na kraju krajeva, nije ni predmet ovog zakona. Dakle, mi vas zaista molimo dao ovome u budućnosti razmislite i da učinimo šta je potrebno da se napravi jedna modernija, bolja i efikasnija norma, koja ne bi išla tragom objektivne odgovornosti za tuđi prekršaj.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Bez namere da se izaziva polemika oko amandmana, krenuo bih od onoga što je u sudskoj praksi prisutno, a materijalno pravnim propisima već regulisano. Hajde onda da pođemo od činjenica. Prva činjenica je kako da se preduzima protivpravna aktivnost u kojoj se stiču obeležja prekršaja ili krivičnog dela. Na dva načina. Jedan način je propuštanjem, odnosno ne činjenjem, a drugi način je činjenjem odnosno aktivnim delovanjem. U konkretnoj situaciji propuštanje, kako je definisano u članu 72. na koji je podnet amandman, podrazumeva vršenje dužnog nadzora. Dužan nadzor roditelji su u svakom slučaju obavezni da vrše sa više aspekata. Prvo, sa aspekta civilizacijskih standarda. To je vaspitanje roditelja u odnosu na dete. Drugi aspekt je nešto što podrazumeva ono što sudovi moraju da imaju u vidu. Kada su roditelji u prilici da vrše taj dužni nadzor, odnosno kada to mogu da čine? Pa, kada žive u zajednici sa detetom, kada metode vaspitanja sprovode kontinuirano, kada se to radi po nekim standardima koji podrazumevaju edukaciju deteta, kroz brigu, negu, ljubav i sve ostalo što se detetu inače pruža i, na kraju krajeva, ono što podrazumeva normalan rast, razvoj i odgoj deteta. Ako je to tako, onda ni u kom slučaju ne može roditelj biti ni aboliran, ni amnestiran za bilo šta što dete uradi van tog dužnog nadzora. Možemo smatrati da je to možda fluidno ili ne, ali je nesumnjivo tačno da roditelj koji propusti ove vrste poštovanje civilizacijskih standarda, a istovremeno nečinjenjem, propust i ono što je dužan da učini i na taj način izazove posledicu, a posledica je prekršaj koje je dete učinilo, ne može biti amnestiran, niti oslobođen za odgovornost za taj prekršaj. S druge strane, nemojmo da zaboravimo jednu činjenicu. Mi imamo deliktnu odgovornost koja je sadržana u odredbama zakona u obligacionim odnosima. U tom zakonu takođe roditelj odgovara za štete i štetne posledice kojepričini dete protivpravnim delovanjem, ali u ovom slučaju deliktnim delovanjem, kojim se uzrokuje šteta i štetne posledice. Ko odgovara? Odgovara roditelj. Prema tome, ne možemo ni u kom slučaju posmatrati ovo van onoga što je već definisano i propisano. Možemo imati različita tumačenja, ali se ove činjenice ne mogu dovesti u sumnju, niti osporiti. Zato smatram da je ovaj član 72. u potpunosti prihvatljiv, a ne samo prihvatljiv, nego i jedna norma, u konkretnom slučaju i imperativnog karaktera, koja rešava jednu situaciju koja se inače u svakoj demokratskoj i civilizovanoj državi mora rešavati na ovaj način. Hvala.
Molim narodne poslanike, nije pravo poslanika da brane amandman. To je obaveza ministra. Poslanici imaju obavezu da obrazlažu i da daju viđenje o amandmanu. Zato vas molim da u budućoj raspravi iznosite svoj stav po datom amandmanu, a ne u smislu odbrane, što je inače obaveza ministra. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Bojim se samo da se mi nismo razumeli. Dakle, pročitaću kako glasi taj član 72. stav 1. – kada je dete učinilo prekršaj zbog propuštanja dužnog nadzora roditelja, znači to prvo mora da se utvrdi da li je bilo dužnog nadzora roditelja, skraćujem, ne govorim o drugim licima koja su u obavezi, skraćujem na roditelje, a on je bio u mogućnosti da takav nadzor vrši, znači i to mora da se utvrdi, znači da nije dete na ekskurziji nego je pod njegovim nadzorom u fizičkom smislu, jeli, kaže dalje – kazniće se za prekršaj kao da ga je sam učinio. Tu je problem, dragi kolega, znači nije problem u odgovornosti za propuštanje nadzora, tu se mi potpuno slažemo, i mehanizam odgovornosti zbog propuštanja nadzora mora da postoji. Nemoguće je da pustimo decu da rade šta hoće, i da zato niko ništa ne odgovara. Da se ostvaruju bića prekršaja unaokolo od strane lica mlađih od 14 godina, i nikom ništa. Naravno, potpuno se razumem, u potpunoj smo saglasnosti. Ono samo gde se ne razumemo to je što mi mislimo da u važećem zakonu i onom pre njega, a i sada prepisujući se, u ovom zakonu se upotrebljava anahrona formulacija kaučuk formulacija,koja kaže, koja je prevaziđena po nama, koja kaže – da će se kazniti za taj prekršaj kao da ga je sada. .. Ne tumačenje mora biti u gramatičkom u tehnici, mora biti takvo, da je to samo po sebi prekršaj. To je jedna od opcija, i mora biti samo po sebi propisano kao prekršaj, a kazna se može odmeriti u visini kazne za prekršaj koji je dete učinilo, to je nešto drugo. Bojim se da ni u važećem zakonu, ni u Predlogu ne piše tako, nego da se konstituiše objektivna odgovornost nekog ko prekršaj nije učinio. To, dragi kolega, nije moguće, a ne ovo što vi govorite, a materijalna odgovornost apsolutno stoji i proističe iz Zakona o obligacionim odnosima i ona mora da postoji.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Prvo po Poslovniku, primedba vama gospodine predsedavajući. Pozivam se na član 27. ja ne branim zakon iznosim svoj stav u odnosu na ono što je amandmanom predviđeno i moj stav je veoma jasan, pa vas molim, da u tom pravcu imate razumevanje. To je i stav poslaničke grupe SPS, i da mi te primedbe više ne upućujete. Drugo, hajde sada da kažem, već smo otvorili polemiku, nema razloga za polemiku ukoliko smo na istim talasnim dužinama, iznosim samo stav, na istim smo talasnim dužinama što se tiče činjenice. Samo ću da istaknem nešto što smatram da je jako značajno. Mi moramo da vodimo računa o tome šta će sudovi da učine u ovakvim situacijama, jer je na sudijama i sudovima da na osnovu činjenične građe koja se nalazi pred njima, prilikom identifikacije, i odluke o tome da li je neko prekršajno odgovoran ili nije, moraju imati u vidu i ove činjenice, da li je neko imao mogućnost da vrši nadzor nad maloletnim licem ili ne, da li je taj nadzor sproveden ili ne. Tako da to ipak nije na nama da ocenjujemo prilikom, da kažem, analize ovog člana zakona, već je to isključivo u rukama sudova, koji će shodno odredbama i Zakona o prekršajnom postupku, odnosno o prekršajima u delu gde je on procesni zakon, imati prilike da te činjenice rasvetle i na osnovu tih činjenica da tu, kako je uvaženi kolega rekao kaučuk normu, razjasne i analiziraju, rasvetle, i na kraju krajeva, posle brižljivog sagledavanja svih okolnosti donesu adekvatnu odluku. Hvala, više se neću javljati.
Završavamo sa replikama, više nema smisla. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, replika.
U redu, hvala, nije mojom krivicom. Još jednom da podsetim na ovaj primer, podržavajući u ovom delu kolegu Jovanovića, jer zaista to i zvuči krajnje razumno, što ste maločas rekli. Kada je reč o potpisivanju mora da se vodi računa i o ekstremnim situacijama koje se mogu desiti. Maločas sam dao primer još jednom, i time završavam. Podsećam na njega, zamislite da dete kaže - ocu daj mi pare za ne znam, kupi mi tablet, on kaže - neću, - jel nećeš, sada ćeš da vidiš. Otrči iz stana, kod komšijskog deteta sedne na motor bez dozvole, sa 13,5 godina, prođe kroz tri crvena svetla, namerno da ga policajac vidi, i kaže – slušaj ovo ću da ti uradim svaki put kad odbiješ da mi daš pare. Šalim se, naravno. Ali hoću da vam kažem da postoje ekstremne situacije u životu koje mi moramo na neki način da rešimo, znate, a ne može se rešiti ovakvom normom člana 72.
Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Upravo ovakvom normom kao što je predviđeno članom 72. treba ovo rešiti. Zašto? Zato što za ponašanje deteta do 14 godina, znači radi se o deci do 14 godina, apsolutno je odgovoran roditelj. Kao što je kolega Neđo rekao, naravno da će sud odlučivati o tome da li je roditelj mogao, a nije vršio dužni nadzor nad detetom. Ono što je činjenica i što Porodični zakon takođe predviđa kao jednu od dužnosti i obaveza roditelja između ostalog jeste i vaspitanje deteta. Vaspitanje deteta ne znači da roditelj treba da bude u svakom momentu sa njim. To nije situacija koja traje jedan minut. Vaspitanje i gajenje adekvatnog roditeljko dečijeg odnosa je proces. On je kontinuiran i traje. Prema tome, dete koje ima adekvatan roditeljko dečiji odnos svakako da neće otići, uzeti motor iz inata ocu i provozati nekoliko krugova da bi roditelj prekršajno odgovarao za to. Prema tome, svakako da u zakonu mora da stoji da je roditelj odgovoran da vrši dužni nadzor nad svojim detetom. To je svakako i preveniranje protivpravnog odnosno prekršajnog ponašanja deteta, odnosno maloletnog lica. Član 72. je apsolutno u skladu sa zaštitom najboljeg interesa deteta, a to je ono što u ovom zakonu odredbama koje se tiču maloletnika, provejava kroz sve njegove odredbe. Sem zaštite najboljeg interesa deteta mora da stoji i odgovornost onih koji su zakonom dužni da decu nadziru, vaspitavaju, školuju, brinu o zdravlju, ishrani itd, a to su roditelji, staratelji, hranitelji, usvojitelji, mada se usvojenjem zasniva roditeljko dečiji odnos. Hvala.
Gospodine Aligrudiću, mislim da stvarno sada nemate osnova za repliku. Narodni poslanik je izneo svoj stav o ovom amandmanu. Nije vas ni spomenuo, prema tome ne vidim osnova za repliku. Na član 72. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Miković. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Da li neko želi reč? Reč ima narodna poslanica Teodora Vlahović.
S obzirom da ovaj amandman praktično daje neko rešenje na prethodne dileme, kolega Srđan Miković je upravo predložio da se razdvoji objektivno od subjektivne odgovornosti. Svojim amandmanom je imao u vidu potrebe da razdvoji objektivne od subjektivne odgovornosti, predložio je rešenje koje po svemu sudeći pa i iz diskusije proizilazi da je to najbolje rešenje, odnosno da roditelj ne može da odgovara srazmerno delu koje je maloletnik učinio, već za propuštanje nadzora uz obavezivanje da se istovremeno naknadi šteta, što je i u skladu sa normama našeg pravnog sistema. U sklopu ove ukupne diskusije, veoma je teško oceniti šta je dužna pažnja i nadzor roditelja, posebno, s obzirom na nova istraživanja koja ukazuju da bez obzira na kućno vaspitanje, vaspitanje koje daju roditelji svojoj deci, najveći uticaj na decu nemaju roditelji, nego su to vršnjaci i sredina. Samim tim je teško da možemo tu subjektivnu odgovornost u nekim situacijama odrediti i kazniti samo roditelje, odnosno staratelje.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, po Poslovniku.
Član 27. način vođenja sednice. Da sam mogao da reagujem odmah nakon što je povreda učinjena, reagovao bih, nego nisam stigao pošto ste reč davali drugačije i niste me videli. Prvo, ne možete da određujete narodnim poslanicima šta će da govore, kao što ste pokušali da učinite sa gospodinom Neđom Jovanovićem. On ima pravo da govori o svakom predloženom amandmanu, pa i o onom koji mu se ne dopada, i ima pravo to da brani. Druga, stvar, kada već dozvoljavate replike, a ne moraju da budu dozvoljene, zar nije sasvim prirodno gospodine predsedavajući, da replike dozvolite o suštini stvari o kojoj se raspravlja, nego o nekim politikanskim stvarima? Zar to nije suština parlamentarizma, da možemo da kažemo i da polemišemo pogotovu, kada vi kao predsedavajući sa dužnim nadzorom nad radom parlamenta, koji vršite, imate u vidu da je neko potpuno pogrešno protumačio reči onoga ko brani amandman. Ako se to jednom dogodi, u redu, dali ste mi pravo na repliku. Ako se to dogodi još jednom, onda kao nemam pravo na repliku. Znači nadalje može deset njih da se javi, da pogrešno protumače ono što sam rekao i da objasne gledaocima u sledećih pola da sam rekao nešto deseto u odnosu na ono što sam rekao. Znači onda nemam pravo da odbranim svoj stav? Na šta to liči?
Gospodine Aligrudić, mislim da vi dobro poznajete Poslovnik i dobro znate u kojim uslovima i kada se daje pravo na repliku. Prema tome, smatram da nije prekršen Poslovnik, a vi možete da zahtevate da se u danu za glasanje izjasnite. Ne treba? Dobro. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram član 103. stav 1. i stav 3. - narodni poslanik ima pravo da usmeno ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine ako smatra da nije u skladu sa odredbama ovog poslovnika, a učinjeno je na sednici Narodne skupštine koja je u toku i to neposredno po učinjenoj povredi. Stav 3. – predsednik Narodne skupštine daje reč narodnom poslaniku koji ukazuje na povredu iz stava 1. ovog člana odmah po završenom izlaganju prethodnog govornika, s tim što predsednici poslaničkih grupa imaju prednost. Dakle, prethodni govornik je reklamirao povredu Poslovnika sa zakašnjenjem, dakle, ne odmah po učinjenoj povredi. Nemam ništa protiv što ste mu dali reč, ali ubuduće da, s obzirom da Poslovnik treba da poštuju i pripadnici opozicije i pozicije, malo povedite računa da to ne bude uvek na našu štetu, a nemam ništa protiv toga da se opozicija favorizuje. Dakle, s tim u vezi ne tražim da se u danu za glasanje izjašnjavamo o povredi Poslovnika. Ona je po meni učinjena, ali vi nemate baš neku odgovornost za to, s obzirom na okolnosti pod kojima je ova povreda nastala. Hvala.
Pošto ne tražite da se izjasnimo, samo da kažem, moram da priznam da nisam baš toliko sposoban da sve baš ispoštujem. Pretpostavljam da se poslanik i javio, a da ga ja nisam video. Onda je to moj propust, ali dobro. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Govorim o amandmanu kolege Mikovića na član 72. stav 1. Prethodno smo čuli izlaganje i kolege Aligrudića iz DSS, koji je objašnjavao svoj amandman, a koji je Vlada odbila. Takođe, Vlada je odbila i amandman kolege Mikovića, koji pokušava da nađe jedno kompromisno rešenje. Ne mogu da prihvatim, bez obzira na izlaganja koja sam ovde čuo, da roditelj treba da odgovara kao da je učinio prekršaj koji u stvari nije učinio, ali je učinilo njegovo dete. Sada dete koje je vozilo motor, pomenuto tokom današnje prepodnevne rasprave, na ekskurziji, dolazi roditelj na sud i vi sudite roditelju, kao ti si učinio prekršaj, kaže – nisam, ja uopšte nisam bio na ekskurziji, jesi, jesi, bio si na ekskurziji ti si vozio taj motor i ti si kriv. Nije logično, nije normalno. Slažem se da treba da roditelj vrši dužni nadzor nad detetom i slažem se da o tome možemo da polemišemo i da sud može da sudi da li je neko vršio dužni nadzor ili nije i slažem se da roditelj može da bude kažnjen zato što je propustio da vrši nadzor nad detetom, jer mu je to bila obaveza. Radi se o detetu koje ima manje od 14 godina. Ali, ne mogu da prihvatim, nema nikakve logike da neko odgovara što je razbio prozor, a nije ga razbio. Bio je u drugom gradu, bio je na poslu itd. Kolega Miković je ponudio vrlo jednostavno rešenje, a to je da se izmeni stav 1. samo u poslednjem delu rečenice, pa da umesto toga što stoji da se za prekršaj, kao da su ga oni sami učinili, misli se na roditelje, stoji da roditelji mogu da odgovaraju zbog propuštanja dužnog nadzora, uz mogućnost obavezivanja da se istovremeno naknadi šteta. Nije sporno da su roditelji maloletnog deteta obavezni na naknade štetu, ukoliko dete načini štetu. Nije sporno da treba da odgovaraju ako se nisu s dužnim nadzorom odnosili prema svojoj deci, ali je nenormalno da odgovaraju za nešto što nisu učinili. Molim vas da prosto pogledate ovaj amandman još jednom i da prihvatite ovakvo rešenje. Besmisleno je, ne mogu uopšte da zamislim kako izgleda to suđenje i kako se neko brani od toga da nije vozio motor, jer nije bio na ekskurziji sa svojim detetom. Hvala.
Hvala. Na član 73. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nenad Konstantinović, Slobodan Homen, Srđan Miković i Nataša Vučković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
To je amandman broj 31. na član 73? Samo da proverim, pošto nisam čuo, predsedavajući, tačno šta ste rekli, na stav 4. (Predsedavajući: Da.) Ovo je jedna vrlo važna tema. Ulazimo u temu postupaka pred maloletnicima i maloletničkog zatvora. Polemisali smo o tome na odboru. Govorili smo o tome u raspravi u načelu. Naš stav je definitivno da ne treba u našem prekršajnom zakonodavstvu da postoji kazna maloletničkog zatvora. Pokušao sam prošli put da vas ubedim u to. Očigledno je da to nije uspelo. Maloletnički zatvor se izriče maloletnicima za najteža krivična dela i to se ne izriče za najteža krivična dela tek tako, već moraju da budu ispunjene kumulativno određene okolnosti da bi se starijem maloletniku ova kazna uopšte izrekla. Članom 28. Zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela u krivično-pravnoj zaštiti izričito je propisano da se starijem maloletniku koji je učinio krivično delo za koje je zakonom propisana kazna teža od pet godina može izreći kazna zatvora ako zbog visokog stepena krivice, prirode i težine krivičnog dela ne bi bilo opravdano izreći neku blažu kaznu. Dakle, za najteža krivična dela izriče se kazna maloletničkog zatvora. Zašto insistirate na tome da i za prekršaje bude kazna maloletničkog zatvora? Ne možete izreći ovu kaznu čak ni za krivična dela razna, a hoćete da može da se izrekne za prekršaj. Molim vas da ne mešate više krivična dela i prekršaje. Prekršaji su najlakši prestupi. Maloletnik, po ovom zakonu, može da bude do 30 dana u maloletničkom zatvoru za prekršaje. Šta je svrha? Šta će se desiti sa nekim ko ima 16, 17 godina posle 30 dana u zatvoru, koji će izdržavati sa punoletnim licima? Mislim da će se od njega napraviti povratnik u izvršenju krivičnih dela. Negativan efekat zatvora na psihu maloletnih lica je strašan. Postoje studije o tome. Ne vidim nijedan razlog zašto nećete da prihvatite činjenicu da za prekršaj uopšte maloletnički zatvor ne treba da bude kao kazna predviđen. Statistika kaže da u poslednjih 16 godina u Beogradu nije izvršena nijedna kazna maloletničkog zatvora, a da je izrečena jedna ili nekoliko u prvostepenom postupku. Sve te kazne maloletničkog zatvora je Viši sud preinačio na novčane kazne. Dakle, niko nije pravosnažno osuđen na kaznu maloletničkog zatvora. Čemu služi ta kazna? Opet pričamo o prevenciji. Prevencija kazne, neka budu pet miliona, deset, 150 miliona, što je veća, prevencija će biti bolja. Ovde treba da imamo kaznu maloletničkog zatvora za prekršaj koji na kraju, hvala Bogu, niko ne izriče. Pričali smo prošli put da nemamo specijalizovana odeljenja prekršajnog suda koja su prošla posebnu obuku da bi uopšte mogli da sude maloletnicima. Rekli ste – ima sedam meseci vremena da se krene sa primenom zakona, pa će se oni primeniti. Moguće je da će se pripremiti, ali ono što se sigurno neće desiti za sedam meseci, to je da se napravi zavod za maloletnike. Nema teorije da se izgradi neki novi zatvor. Za ovih godinu dana ništa niste izgradili, pa nećete ni taj zatvor. Mi imamo Zavod za maloletnike u Valjevu, ponavljam vam ponovo, gde ima preko 100 punoletnih učinilaca krivičnih dela koji izdržavaju kaznu, gde ima 29 onih koji su bili maloletni kada su učinili krivično delo a više nisu maloletni, i to teška krivična dela, i ima jedno maloletno lice trenutno. Sada vi hoćete u Valjevo da šaljete na 30 dana one koji učine prekršaj. Mislim da je to potpuno neprihvatljivo. Pomenuli ste na odboru Englesku i kako u Engleskoj, eto, i maloletnici odgovaraju pred sudom za punoletne. Nije Engleska uzor Srbiji nikada bila kada je u pitanju prekršajno zakonodavstvo i uopšte postupci sa maloletnicima. Mi imamo bogatu tradiciju postupaka sa maloletnicima i uzori su bili Nemačka, Švajcarska i Austrija. Ni u jednoj od tih zemalja ne postoji mogućnost da neko ko nije obučen za postupke prema maloletnicima sudi o tome, niti postoji šansa da bude za prekršaje osuđen bilo koji maloletnik na kaznu maloletničkog zatvora. Tamo sudi sudija pojedinac i za prekršaje i za krivična dela, isti sudija, i onda za najteža krivična dela može da izrekne kaznu zatvora, a za prekršaj ne može. Molim vas da uvažite ove argumente. Nemojte da se igramo sa ljudskim sudbinama i ljudskim životima. Pričamo o licima koja imaju 16 i 17 godina i da ih terate u zatvor gde sede ubice. To prosto nije primereno za prekršaj. Možete da pravite grimase. U Valjevu se nalaze maloletnici koji su osuđeni za teška ubistva. Sa njima hoćete da stavite u istu prostoriju nekoga ko je učinio prekršaj. Apsolutno smatram da nema svrhe i molim vas da još jednom razmislite. Ako nećete ovo da podržite, molim kolege poslanike iz svih poslaničkih grupa da pogledaju amandman na ovaj član i da pokušamo da pronađemo većinu i da izglasamo ovaj amandman. Hvala.
Na član 81. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nenad Konstantinović, Slobodan Homen, Srđan Miković i Nataša Vučković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Hvala. Voleo bih da dobijem odgovor. Član 81, tri stava koja smo predložili da se brišu, upravo se odnose na kaznu maloletničkog zatvora. Tražim od ministra da nam da zvanično i pred javnošću odgovor zašto ne prihvata ove amandmane?
Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milica Radović.
Gospodine ministre, mi nećemo insistirati na ovom amandmanu jer je cilj amandmana koji smo imali u vidu prilikom njegovog podnošenja ostvaren prihvatanjem amandmana mojih kolega iz opozicionih grupa, mislim iz DS. Mislim da je jako važno što ste imali sluha za argumente koje smo vam iznosili, prvenstveno u načelnoj raspravi i što je jako dobro što rokovi zastarelosti i relativni i apsolutni nisu promenjeni, nego su ostali kao što je bilo i važećem zakonu, jer da je kojim slučajem došlo do povećavanja i produžavanja tih rokova, sigurno je da ne bismo danas govorili o efikasnom prekršajnom postupku, niti bi prekršajni sudovi brže radili. Naprotiv, radili bi mnogo sporije i prekršajni postupci bi bili dodatno usporeni. Još jedanput, hvala vam na razumevanju i na otvorenosti za argumente koji su dolazili od strane opozicije.
Na član 84. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Olgica Batić i zajedno narodni poslanici Slobodan Homen, Nenad Konstantinović, Srđan Miković i Nataša Vučković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Veroljub Arsić i Zoran Babić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Vladimir Cvijan.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, smatramo da je jako dobro što je ministar, odnosno što je Vlada prihvatila amandmane naših kolega Veroljuba Arsića i Zorana Babića i to ne samo na član 84, u pitanju je nekoliko amandmana. Svi ti amandmani sistemski regulišu primenu zakona o prekršajima u oblasti javnih nabavki. Odmah da naglasim, kao pravniku, jasno mi je da bi se ovaj zakon pristojno primenjivao u oblasti javnih nabavki i bez ovog pojašnjenja. Mislim da je jako dobro što su se kolege Arsić i Babić setili da ipak pojasne primenu i celu proceduru primene zakona o prekršajima u oblasti javnih nabavki, jer je to potpuno u skladu i sa borbom protiv korupcije i sa nultom tolerancijom, a naročito na korupciju u oblasti javnih nabavki. Svi znamo da je Evropa procenila da smo godišnje gubili oko 600 miliona evra na korupciju, na mito i na razna druga davanja ispod žita, što bi se reklo, u oblasti javnih nabavki. Upravo novi Zakon o javnim nabavkama, koji je predložila poslanička grupa SNS i usvojila Skupština, je stavio tačku na dobar deo tih nezakonitih aktivnosti. Dobro je da je i u zakonu o prekršajima prepoznata potreba da se borba protiv korupcije nastavi i kroz prekršajni postupak. Naravno, to je postojalo i u originalnom tekstu zakona, ali je dobro da je pojašnjeno amandmanima kolega Zorana Babića i Veroljuba Arsića kako tačno izgleda procedura za prekršaje u oblasti javnih nabavki, koji su organi nadležni, koji su rokovi da se ti postupci završe, a naravno, kasnije su samim zakonom predviđene i kazne. Neću se kasnije javljati, ali definitivno želim da kažem da postoje još četiri ovakva amandmana, tako da je ovim prihvatanjem amandmana od strane Vlade i ministra Selakovića zakon svakako postao kvalitetniji i više prilagođen borbi protiv korupcije. Hvala.
Na član 84. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Judita Popović.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, takođe mi iz LDP podržavamo produžavanje, u stvari, skraćivanje tog roka zastarelosti sa dve na jednu godinu. To je u redu i to jeste u članu 84. u stavu 1. Međutim, šta je sa stavom 5? To je definitivno problem što u okviru stava pravite takvu jednu neravnotežu. To jeste problem ovog predloga zakona, što nemate neki uravnoteženi pristup celoj tematici prekršajnoj. To je, u stvari, taj problem na koji smo ukazivali i kada smo podneli onaj amandman na član 42. i kada smo isticali da morate da napravite tu ravnotežu između apsolutnog roka zastarelosti i brisanja iz kaznene evidencije. Dakle, to jeste problem u zakonu ukoliko dvojako pristupate rešavanju problema, da li ćete biti represivni ili ne, u kojoj meri ćete to biti ili, jednostavno, nemate kriterijume? To je naša osnovna zamerka u zakonu i ovom članu 84, pogotovo što ste se ipak opredelili za to da tu zastarelost nekako svedete na jedan umereni vremenski period. Ne može građanin da trpi sve posledice jedne neefikasne administracije neefikasne državne uprave. Državna uprava je ta koja i te kako treba da vodi računa o tome kako i šta radi, a to se, normalno, odnosi i na sudove. Suština je, ukoliko ste zaista hteli nešto suštinski da promenite u ovom članu 84. onda ste trebali malo dublje da zađete u sadržinu ovog člana zakona. Prema tome, mi smo predložili da se umesto - pet godina, odredi - tri godine za rok iz stava 5. ovog člana, za zastarelost. Dakle, to jeste suština da je pet godina predug vremenski period, pogotovo ukoliko se radi i o onom roku za apsolutnu zastarelost. To je dvostruki vremenski period od onih pet godina. Dakle, deset godina će moći da vam se protežu mogućnost, sankcionisanje, odnosno vođenja postupka u carinskom postupku, u spoljnotrgovinskom, u deviznom poslovanju javnih prihoda, sada čujemo javnih nabavki, finansija, prometa robe i usluga, životne sredine, sprečavanja korupcije, itd. Šta to znači? To znači, da vi na neki način možete da držite u šaci i neke elemente nepodobne, na koje možete da izvršite uticaj, s obzirom da uvek može da se povede i prekršajni postupak i onda drakonski da se kazni onaj nepodobni element. Suština je ta da morate da vodite računa kada pišete zakone i predlažete ih u proceduru.
Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Rekao sam na početku današnje rasprave da je dobro što smo vratili rokove za zastarelost na onu meru kakvi su oni bili, ali u ovom delu apsolutno podržavam amandman koleginice Judite Popović. Govorim o nekim specifičnim prekršajima čiji je rok zastarelosti propisan u nekim drugim zakonima, a ne u ovom zakonu. Ovde vi omogućavate da u tim drugim zakonima rok za početak gonjenja bude pet godina. To je pet plus pet. Znači, ovi prekršaji zastarevaju za deset godina. Dakle, za prekršaj iz oblasti carinskog i spoljnotrgovinskog deviznog poslovanja, javnih prihoda i finansija, prometa robe i usluga, životne sredine, sprečavanje korupcije i vazdušnog saobraćaja rok zastarelosti je pet godina. Ako imamo dvostruki apsolutni rok to je deset godina. Ne prihvatam činjenicu da treba deset godina da sud za prekršaje završi carinski prekršaj. Mnogo je deset godina. Ide nam taj Omnibus zakon. Nadam se da će u Omnibus zakonu biti svi prekršaji nabrojani. Imaćemo priliku i tada da skraćujemo. Ali, zašto sada ne prihvatite ovaj amandman i u startu ne damo im do znanja da ne može da bude više od tri? Pa će to biti tri plus tri, kao što imamo tamo jednu plus jednu godinu, dakle dve godine, apsolutna zastara svih prekršaja. Za ove specifične da ne bude više od šest, kakvih deset godina. Na šta uopšte liči, kada nama neko presudi posle devet godina za carinski prekršaj? Zaboravili ste i kada je bio prekršaj i pitanje je da li imate firmu i dalje tu koja je učinila taj carinski prekršaj, ili iz javnih prihoda. Nego, sudije ne mogu da stignu, pa je to vrlo komplikovano. Pošto je to vrlo komplikovano tu im treba 10 godina, a za ovo drugo manje komplikovano im treba dve godine. Veliki je raspon između dve i osam godina. Ako je komplikovano da prebacimo u neki drugi sud, a koji sud nije sposoban da presudi za deset godina carinski ili devizni prekršaj? Predlažem vam da prihvatite ovaj amandman.
Na član 85. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Homen, Nenad Konstantinović, Srđan Miković i Nataša Vučković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 87. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Veroljub Arsić i Zoran Babić. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 89. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Reč ima narodni poslanik Milica Radović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, ovim amandmanom smo tražili da sud po službenoj dužnosti izvodi dokaze. U Predlogu zakona ta mogućnost je predviđena samo za stranke, tačnije sud na predlog stranaka izvodi dokaze o prekršajnom postupku. Smatrali smo da je ovo vrlo važan amandman. Naravno da nemam ambiciju da od vas zahtevam i tražim da ga prihvatite, jer bi on u koncepcijskom smislu kompletno odudarao od onoga što ste predložili. U obrazloženju, zbog čega odbijate ovaj amandman vi kažete - da Vlada ne prihvata amandman iz razloga što je namera zakonodavca da u prekršajnim postupcima sud bude nepristrasan u sporu u kojem bi stranke trebalo da imaju ravnopravan položaj. Bez obzira da li se dokazi u prekršajnom postupku izvode na predlog stranaka ili po službenoj dužnosti, sud uvek mora da bude nepristrasan, ali nije dobro da on bude pasivan, jer nije cilj prekršajnog, a samim tim i krivičnog postupka, izbegavanje istine, već naprotiv, utvrđivanje istine. Mi izražavamo svoju zabrinutost i neslaganje sa konceptom koji ste ovde predvideli, jer koncept novog Zakonika o krivičnom postupku, koji je stupio na snagu, a koji se još uvek ne primenjuje, je preslikan u prekršajno zakonodavstvo, tačnije u ovaj predlog zakona o prekršajima. Mi smo mnogo protiv toga, jer smatramo da su osnovne karakteristike tog Zakonika o krivičnom postupku eliminacija načela istine potpuno iz postupka, zatim, potpuna neravnopravnost stranaka i pasivnost suda u pogledu utvrđivanja istine. Takođe, ovde u ovom obrazloženju kažete – da se načelom dokazivanja podstiče zainteresovanost stranaka u sporu. Pa stranke su zainteresovane za ishod u svakom sporu, ali nije dobro da ovakvim rešenjem i ovakvim konceptom one bivaju stavljene u neravnopravan položaj. Sa jedne strane je javni tužilac ili drugi državni organ koji pokreće prekršajni postupak, bez obzira da li se radi o predstavniku Ministarstva unutrašnjih poslova ili o inspektoru koji ima svesrdnu podršku celokupnog državnog aparata, a sa druge strane je okrivljeni, koji jedva može da ima željenog branioca. Postavlja se pitanje – kakve su šanse okrivljenog za uspeh u takvom jednom postupku? Možda izgledne, ali samo ukoliko je u situaciji da obezbedi dobrog advokata, a dobar advokat i te kako košta. Mi smo svi svedoci da se stranke u prekršajnom postupku, odnosno okrivljeni pojavljuju bez advokata i to u najvećem broju slučajeva. Takođe, neravnopravnost stranaka, posebno dolazi do izražaja onda kada je predviđeno da sud ceni zbog težine prekršaja da nije neophodno da okrivljeni dođe u sud i iznese svoju odbranu, već to može da uradi i na osnovu i u pisanoj formi. Moram da kažem da su stranke, konkretno okrivljeni u prekršajnom postupku obično pravni laici i da oni možda nisu upoznati i nisu svesni značaja svoje uloge u prekršajnom postupku, i zbog takve jedne situacije oni mogu da dođu u poziciju da mnoge prekršajne, odnosno procesne radnje u prekršajnom postupku prosto zanemare, odnosno da ne učine, i da naravno njihov položaj u takvom postupku bude mnogo gori nego što je trebalo da bude. Mislim da bi cilj prekršajnog, a samim tim i krivičnog postupka, i te kako trebalo da bude utvrđivanje istine, a ne izbegavanje istine i ukoliko je cilj utvrđivanje istine, onda je neophodno da sud i po službenoj dužnosti izvodi dokaze, a ne samo da to čini na predlog stranaka, jer ukoliko to nije tako, a ovaj predlog zakona nam upravo govori da sud nije ničim obavezan da utvrđuje istinu u prekršajnom postupku, onda smatram da nećemo doći do tačne presude, do tačne odluke. Ako nemamo tačnu odluku, onda nemamo ni dobro pravosuđe. Zbog toga je važno da se prihvati amandman. Molim vas da još jednom razmislite o prihvatanju ovog amandmana, jer on značajno doprinosi kvalitetu teksta zakona. Predsedavajući, na kraju da vam kažem da sam koristila vreme ovlašćenog predstavnika, jer bi da vreme po amandmanu iskoristi moj kolega Jovan Palalić. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Gospodine ministre, gospodine predsedavajući, mi smo o ovoj temi mnogo govorili. Govorili smo i u načelnoj raspravi, govorili smo i kada je bila rasprava o Zakoniku o krivičnom postupku. Moja koleginica Milica Radović je iznela naš stav koji smo zastupali više puta ovde u Narodnoj skupštini, i često bili usamljeni, ukazujući da to mešanje, preplitanje rešenja iz parničnog postupka u krivični postupak, u ovom slučaju prekršajni postupak, ne može doneti ništa dobro, u krajnjoj liniji ne može se postići svrha onoga što se propisuje ovim zakonom. S jedne strane, ostavlja se strankama inicijativa o dokazivanju. Navodno sud je pasivan. Ostavlja se ovde izuzetna mogućnost da on pribavlja dokaze po službenoj dužnosti. Međutim, nije baš tako. Ako se pogleda niz odredaba u ovom zakonu, videćete da sud uopšte nije pasivan. Onda se postavlja pitanje - zašto se nije išlo do kraja? Sud nije pasivan jer on i neki drugi organi imaju mogućnosti da kroz mere privođenja, dovođenja, zadržavanja utiču na to da li će se stranka, u ovom slučaju okrivljeni, pojaviti na postupku. Sud nije pasivan jer može da ceni sporazum o priznanju prekršaja. Sud nije pasivan jer, u krajnjoj liniji, može da odluči da li će neka stranka biti pozvana u trenutku izvođenja dokaza. Može da proceni, ako je već saslušan, da ne bude pozvana. Tu sud uopšte nije pasivan. Onda se postavlja pitanje - zašto mu nije data do kraja mogućnost, zašto se do kraja nije izvela mogućnost da on izvodi dokaze po službenoj dužnosti? Jer se radi o prekršaju, gde bi javni interes ovog suda morao biti naglašeniji u slučaju parničnog postupka. Načelo materijalne istine mislim da je neophodnije i značajnije u krivičnom postupku i prekršajnom postupku, nego što je to u parničnom postupku. Znači, stvar ako se ovako postavi nije izvedena do kraja i sud uopšte nije nepristrasan i uopšte nije vezanih ruku, ali u ovoj situaciji na vrlo čudan način se ne dozvoljava mogućnost sudu da bude aktivan. Mi u tom smislu smatramo da je potrebno promeniti čitav koncept. Mi se s tim ne slažemo, ali bi jako bilo važno da se ovaj amandman prihvati, jer ako neko treba štititi javni interes i dobra koja se štite ovim prekršajima to bi trebao da bude sud. Hvala.
Na član 91. amandman su zajedno podneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Ministre, Vlada nije prihvatila amandman. Moram da pročitam šta je to što smo mi predložili. U članu 93. piše – pre donošenja odluke okrivljenom se mora dati mogućnost da se izjasni o činjenicama i dokazima koji ga terete i da iznese sve činjenice i dokaze koji mu idu u korist, a onda vi dodajete – osim u slučajevima predviđenim zakonom. Nema slučaja kad okrivljeni ne može da iznese sve što misli da treba da iznese u svoju odbranu. Svako ko je okrivljen, ko je osumnjičen ima prava da iznese sve što smatra da treba kada se brani. Video sam iz obrazloženja da ste napisali da je to zbog toga što postoji prekršajni nalog. Niste u pravu. Ako neko smatra da nije učinio prekršaj koji mu je stavljen na teret i tim prekršajnim nalogom, on će sa tim nalogom da ode u sud i praktično na taj način da pokrene postupak, a onda će u tom postupku da iznosi sve što misli da treba da iznosi u svoju odbranu. Dakle, mislim da je bolje rešenje da izostavimo ovaj deo koji kaže – osim u slučajevima predviđenim ovim zakonom. Možda ima i nekih drugih slučajeva koji u zakonu stoje,a koje mi nismo uspeli da primetimo. Dakle, apsolutno nema razloga da se zabranjuje okrivljenom, u bilo kom slučaju, da iznosi sve ono što misli da mu ide u korist.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, biću vrlo kratak. Dobar deo ovoga što sam hteo da kažem već je rekao moj kolega Konstantinović. Potpuno se slažem da ovaj deo zakona ima iznad toga naslov koji se zove pravo na odbranu. Lepo počinje rečenica kojom se kaže da se svakom od okrivljenih mora dati prilika da iznese odbranu, činjenice i dokaze koji će ići u njegov prilog, a onda dajete izuzetak i sužavate, ukidate pravo na odbranu za određene slučajeve, i to kažete – osim u slučajevima predviđene zakonom. `Iz obrazloženja, kao što je kolega rekao, se vidi da se pozivate na platni nalog. Tu mogu da imam razumevanja da to može da pravi problem. Ono što je ovde moj glavni problem, nadam se da će se kolege složiti, jeste da je ovo vrlo loša definicija, jer ako ste to hteli, trebali ste da napišete – osim u slučajevima predviđenim ovim zakonom. Znači, da se samo ovim zakonom može ograničiti pravo na odbranu. Drugim rečima, ovako kako ste napisali možemo Zakonom o poljoprivredi, možemo zakonom iz bilo koje druge nadležnosti da ograničimo pravo na odbranu. Mislim da to jasno proističe i da je to nešto o čemu se i ranije pričalo. Ovako široko postavljeno, ostavljate mogućnost da se bilo kojim zakonom ograniči, ukine ili smanji pravo okrivljenog na odbranu. Mislim da je to ozbiljan propust i zbog toga smatram da bi trebali da usvojite ovaj amandman, jer mislim da ovde ne treba da govorimo, građani dobro znaju, svi vi dobro znate, i ko jeste pravnik, i ko nije, da je pravo na odbranu jedno od osnovnih ljudskih prava, da je ono garantovano Ustavom, a na ovaj način ozbiljno zadirate u ljudska prava. Time opet dolazimo na ono što jeste neka naša budućnost. Ako jeste ideja, ako želimo da idemo putem evropskih integracija, a to je da naše zakonodavstvo, pa i sam Ustav moraju biti u skladu sa evropskim standardima, sa konvencijama Saveta Evrope, sa direktivama EU. Ovako nešto definitivno nije u skladu sa standardima koji postoje u razvijenim zemljama. Opet dolazimo do jednog člana, ako ovaj zakon bude izglasan, biće predmet skorih izmena i dopuna. Mislim da je bolje da to uradimo sada, nego da za nekoliko meseci ili godina opet menjamo nešto o čemu smo sada već raspravljali. Prema tome, molim vas da razmislite da se usvoji ovaj amandman ili, ako ne postoji spremnost Vlade, da se u danu za glasanje poslaničke grupe odluče da podrže ovaj amandman i da ispravimo ovaj očigledan propust. Hvala.
Na član 94. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond; zajedno narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Koluncija i zajedno narodni poslanici Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Andrić. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, dobro je što je ovaj amandman prihvaćen, jer nije imalo smisla i bilo bi protivustavno i nezakonito da je ostala formulacija koja je prvobitno data u obliku o čemu odlučuje sud. Sud bi odlučivao o tome što već Ustav i zakon garantuju. Sa druge strane, znamo kakva je trenutna praksa. Verovatno postoji praksa da se primenjuje jezik i pismo manjina u sudskim postupcima. Imate, na primer, izveštaj od pre tri godine Saveta Evrope u kome se kaže da je u Pčinjskom okrugu, selu Bosilegradu, u 20-ak slučajeva korišćen bugarski jezik. Ne postoji nijedan predmet da je u ovom sudskom području vođen na albanskom jeziku. Obrazloženje je da to stranke ne zahtevaju. Gledam i ovu formulaciju u stavu 5. istog člana, gde se kaže da stranka može da se odrekne prava za vođenje postupka na svom jeziku, ako razume jezik na kome se vodi postupak. Obično se postupak vodi na srpskom. Znate, obična situacija, obična praksa, da vođenje sudskog postupka na jeziku manjine povećava obim posla. To povećanje obima posla nije valorizovano, nije vrednovano zvanično i sudija koji obavlja postupak i na jeziku manjine, on će biti u situaciji da manje predmeta obradi, zaostaje za kolegama koje rade samo na srpskom. Apsolutno je onda praksa takva da se najčešće sugeriše strankama, ukoliko znaju jezik da ne moraju da koriste ustavno i zakonsko pravo. Zato zakonskim normama bi moralo da se da podstrek, da se da podrška onom pravu koje je Ustavom i zakonom garantovano. S druge strane, mi ionako imamo u praksi velikih problema zbog nedostatka sudijskog kadra koji zna jezik manjina, kada je u pitanju područje gde se i zvanično, zakonski je regulisano da može i albanski jezik da se koristi u sudskim postupcima, u Bojanovcu i Preševu, govorim o albanskom jeziku, veliki je hendikep što nema albanskih kadrova koji znaju taj jezik. Trenutno u Pravosudnoj akademiji ima samo jedan kandidat iz redova albanske manjine, a uopšte, u čitavom sudskom sistemu u Srbiji, ima samo pet sudija koji znaju albanski jezik, dva u prekršajnim i tri u osnovnom sudu. Onda se postavlja pitanje, kada nema adekvatne zastupljenosti manjine u sudskom sistemu, ni pripravnici se ne primaju već tri, četiri godine, u akademiji ima samo jedan, onda je pitanje – kako rešiti, kako poboljšati tu situaciju? Kada je samo jedan kandidat u ove četiri godine konkurisao, odbijen je. Ovde imamo ogromnih problema u sprovođenju ovog ustavnog i zakonskog zahteva. U redu je to poboljšanje prvobitne verzije, verovatno će imati pozitivan podstrek, ali mislim da treba još puno toga uraditi da bi se, ono što je Ustavni zakon predvideo, u praksi ostvarilo. Da ne govorim o tome da je prebukiran Prekršajni sud u Preševu, jer je samo dva izvršioca, samo dvoje sudija ima od ranijih četiri, a da ne govorimo o tome da za jedan prekršajni postupak Bujanovčani moraju da idu u Vranje... (Predsedavajući: Vreme.) ... što je i opšti problem ove reforme koja je napravljena pre tri godine. Hvala vam.
Na član 95. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Veroljub Arsić i Zoran Babić. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 97. amandman su zajedno podneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na naziv člana i član 100. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Veroljub Arsić i Zoran Babić. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Miroslav Petković. Imate na raspolaganju dva minuta i 40 sekundi.
Hvala. Gospodine ministre, uz puno razumevanje što ste prihvatili određen broj amandmana koji ovaj zakon o prekršajima upotpunjuju i popravljaju na neki način, kada su u pitanju javne nabavke, mislim da rešenje koje je predloženo ovim amandmanom može da bude prilično opasno, jer ovaj amandman glasi da prvostepeni prekršajni postupak za prekršaje iz oblasti javne nabavke vodi Republička komisija za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Znači, ne sud, nego Republička komisija. Postavlja se pitanje – zašto je prihvaćeno takvo rešenje? Ne verujem da je razlog zato što je predsednik komisije pravnik, ne verujem da je razlog što je plata predsednika Republičke komisije jednaka plati predsednika Višeg suda, uvećana za 10%, sigurno da nije razlog za to ni što Narodna skupština Republike Srbije bira predsednika Republičke komisije, kao što bira i sudije. Ali, kada zamislimo kako će to izgledati u praksi, imaćemo rešenje da će isti organ pokretati prekršajni postupak, voditi prekršajni postupak i donositi odluku, a tek u drugom stepenu će se u čitavu priču uključiti sud. Poslanici DSS su i danas i pre neki dan isticali potrebu da Zakon o prekršajima bude usaglašen, odnosno prati Zakon o javnim nabavkama, kako bi se on što doslednije primenio u praksi, pre svega u pravosuđu Republike Srbije. Nije dobro da ove stvari izmeštamo van sudova i poveravamo nekim drugim telima koja imaju neka druga ovlašćenja, koja su formirana sa nekim drugim zadacima i sa ciljem da se bave nekim drugim postupcima, jer pre svega ova Republička komisija treba da deluje kao drugostepeni organ u procesu kontrolisanja javnih nabavki, a ne kao prvestepeni u prekršajnom postupku vezanom za sprovođenje javnih nabavki.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, čisto radi istine, iskoristiću vreme za ovaj amandman, ali mislim da on predstavlja usklađivanje Zakona o prekršajima sa Zakonom o javnim nabavkama koji smo doneli i usvojili u ovom Domu Narodne skupštine još pre nekoliko meseci. Tačno se znaju ingerencije Komisije za javne nabavke koje su Zakonom o javnim nabavkama definisane. Što se tiče plate predsednika te komisije, članova te komisije, takođe su definisane Zakonom o javnim nabavkama, takođe se zna da predsednik te komisije ima platu predsednika Višeg suda i to povećanje od 10% je takođe po zakonu, zavisno od broja sudija, koliko taj viši sud ima, tako da, niti je uvećanje od 10% protivzakonito, niti je ta plata koju predsednik Komisije za javne nabavke prima protiv zakona, već u skladu i sa Zakonom o javnim nabavkama i sa Zakonom o sudijama. Osetio sam da su neka pitanja postavljena kod prethodnog govornika, pa bih zarad istine i javnosti želeo to da odgovorim.
Narodni poslanik Miroslav Petković, replika.
Hvala, gospodine predsedavajući. Drago mi je, gospodine Babiću, da ste se složili sa svim onim što sam ja izneo, jer ja sam rekao da se nadam da to nisu razlozi. Potpuno mi je jasno da Administrativni odbor utvrđuje platu, niko to nije spomenuo kao argument zbog čega to ne treba da bude. Ali, ja postavljam pitanje – da li Zakon o prekršajima treba da se usaglasi sa Zakonom o javnim nabavkama ili Zakon o javnim nabavkama treba da prati Zakon o prekršajima? Da li to znači da DRI sutra može da dobije ovakva ovlašćenja? U Sloveniji može, zato što postoji računski sud. U Srbiji toga nema. Hajde da pričamo o onome što piše u zakonu i onome što treba da stoji, a ne da ovde pokušavamo da obmanemo javnost sa nečim, da sam ja hteo da kažem da li je on trebao da ima platu uvećanu 10% ili ne. Potpuno je nebitno. Isti organ da pokreće postupak, da ga vodi, da donosi odluku, a da pri tom nije sud, da se bavi ovako važnim pitanjima, mislimo da to nije dobro rešenje.
Narodni poslanik Zoran Babić.
Sada ću reći jednu rečenicu koja verujem da je melem za uši vama, gospodine Petkoviću. Ustav je krovni zakon i sve ovo što se radi je u skladu sa Ustavom. Ne postoje zakoni prvog i drugog reda. Jednostavno, postoji usklađivanje zakonodavstva, usklađivanje jednog sa drugim zakonom. Ne znam zbog čega bi se usklađivalo jedno sa drugim, a drugo sa prvim ili sve to? Ono što morate da znate je da smo mi Zakon o javnim nabavkama donelikrajem prošle godine, u decembru 2012. godine. Postojala je prilika da se kritički odnosite prema tom zakonu. Očekivanja, ne samo SNS, već očekivanja i međunarodne i domaće javnosti u efekte tog zakona se pokazuju sada primenom Zakona o javnim nabavkama od 1. aprila 2013. godine. Tako da, zaista tu ne vidim razloga za osporavanje ovog amandmana koji smo gospodin Arsić i ja podneli.
Gospodine Palaliću, javljate se po amandmanu? (Da) Imate 30 sekundi vremena. Izvolite.
Samo želim da ukažem kolegi Babiću gde je problem. Problem je što smo mi principijelno podržali koncept da se formiraju prekršajni sudovi i da za svako delo za koje se može propisati kazna zatvora, što je međunarodni standard, sude sudovi. U ovom slučaju, vašim amandmanom jedan prekršajni postupak se izdvaja iz prekršajnog sudstva i vodi ga organ koji nije sud. To je naša primedba bila. Znači, zašto se svim drugim organima ukida to pravo, a samo ovaj organ ima to pravo da vodi prekršajni postupak? Suštinsko je pitanje - zašto se izmesta iz prekršajnog sudstva, ako smo se složili da je dobra ideja i da je dobar koncept da prekršajni sudovi vode prekršajne postupak? To je naša primedba.
Hvala. Na član 103. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Reč ima narodni poslanik Radmila Gerov. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Član 103. govori o opštoj mesnoj nadležnosti. Predlogom zakona predviđeno je da za vođenje prekršajnog postupka u prvom stepenu bude mesna nadležnost sud, tamo gde je prekršaj učinjen ili pokušan, a ukoliko je prekršaj učinjen ili pokušan na području više sudova, onda je tamo gde je sud već započeo postupak ili gde je već podneta prekršajna prijava. Ministre, mi smatramo da je dosadašnja praksa pokazala da je ovo loše rešenje i zbog toga je LDP uložila amandman na član 103. i to na stav 1. i na poslednji stav 4. Smatramo da bi za bolju efikasnost rada prekršajnih sudova bilo celishodnije da bude mesna nadležnost sud, tamo gde onaj koji je učinio prekršaj ima prebivalište, boravište ili gde je sedište pravnog lica. Činjenica je, to ste vi rekli i u raspravi u načelu, da postoji sporost prekršajnih sudova. Mislim da osnovna sporost potičeod toga što sudovi često nisu u situaciji da dostave počiniocu prekršaja zahtev za saslušanje ili počinioci prekršaja odbijaju da dođu na sud.Zato mi smatramo da je bolje da mesna nadležnost bude sud po mestu prebivališta ili boravišta počinioca prekršaja. Sa druge strane, praksa je pokazala i to da ukoliko je prekršaj načinjen na nekom drugom mestu, tada prekršajni sud iz tog mesta često šalje zamolnicu prekršajnom sudu po mestu prebivališta odakle je učinilac, da prosto sasluša okrivljenog. Zato prosto ne možemo da razumemo razloge zbog čega Vlada Republike Srbije nije prihvatila ovaj amandman. Smatramo da bi time poboljšali efikasnost rada prekršajnih sudova, ukoliko bi mesno nadležan bio sud po prebivalištu, adresi ili boravištu počinioca.
Na član 104. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili ovaj amandman. Reč ima narodni poslanik Judita Popović. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo se opredelili da ovu opštu mesnu nadležnost definišemo u smislu prebivališta, odnosno boravišta fizičkog lica i sedišta pravnog lica. Smatrali smo da će to da podigne efikasnost rada prekršajnog suda. Smatrali smo da je mnogo lakše da se sudi u mestu prebivališta okrivljenog, nego da se zamolnim putem isti saslušava u mestu gde se taj prekršaj izvršio. Pitanje je u kojoj meri mi želimo da podignemo tu efikasnost ovih sudova? Mislimo da je ovo naše rešenje jedan od načina kako bismo mogli da pomognemo oko smanjivanja broja nerešenih predmeta, a i sami ste rekli u obrazloženju Predloga zakona da je ogroman broj nerešenih, da je jako mali procenat završenih predmeta po pojedinim prekršajnim sudovima. Treba malo šire razmišljati kada se kreće u neku vrstu reforme i ove materije, a tu neku širinu smo mi videli i u ovom načinu da se ta mesna nadležnost promeni od dosadašnje prakse, koja je pokazala da zaista nije baš u dovoljnoj meri efikasna. Neću se javiti po sledećem amandmanu, pošto su sva ova tri amandmana povezana i tiču se mesne nadležnosti.
Na član 105. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 122. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 127. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 128. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 131. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Reč ima narodni poslanik Judita Popović. Izvolite.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, radi se o tome da se malo stvari pojasne i tehnički unaprede. Dakle, radi se o tome da kada se vodi zapisnik kod prekršajnog suda da se u taj zapisnik tokom suđenja doslovno unese pitanje, kao i odgovor koji je sledio na to pitanje. Na taj način mi ćemo postići jednu verodostojnost tog zapisnika i biće mnogo jasnije šta se sve dešavalo na tom suđenju. Ukoliko vi pitanje, koje je često od izuzetnog značaja u pogledu načina na koji će odgovor da sledi nakon njega, ne unesete doslovno, ne vidite koje je bilo pitanje na koje ste dobili određenu izjavu, često ne možete da dobijete i pravu sliku svega onoga što je rečeno. Mislim da je ovo jedna sitnica koja bi u znatnoj meri unapredila celokupno suđenje, pa i samo vođenje zapisnika, a taj zapisnik je itekako bitan u drugostepenom postupku kada drugostepeni sud odlučuje o tome da li treba ili ne treba usvojiti neku žalbu. Često su i ti zapisnici od izuzetnog značaja za donošenje prave odluke. Prema tome, ne vidim razloga zašto niste usvojili ovaj amandman, jer nema tu neku politički težinu, ali ima tu težinu da bi se dobila jasna i konkretna istina, a i da bi se utvrdile činjenice koje bi u stvari omogućile da se donese jedna pravilna, pravična i na zakonu zasnovana sudska odluka.
Na član 131. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 132. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 138. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Samo ću kratko. Ovde se radi o jednoj procesnoj stvari. Naša ambicija je bila, obzirom da se radi o prekršajnom postupku, da su rokovi u kojima sudovi odlučuju uglavnom kratki i da se u najvećem broju slučajeva zahtev za povraćaj u pređašnje stanje zbog roka za žalbu izjavljuje u situacijama kada je on krajnje opravdan, da damo ovde jednostavno mogućnost da se zadrži izvršenje te odluke. Naravno, Ministarstvo pravde je dalo obrazloženje da sudu treba ostaviti mogućnost procene, ali kao i u nekim drugim situacijama kada smo želeli da konkretizujemo stvar radi efikasnosti, radi eventualnog sprečavanja štete u slučaju izvršenja, a da se ta žalba usvoji, smatramo da bi možda bilo dobro razmisliti o ovom amandmanu. Kažem, radi se o procesnom amandmanu, o kojem može da se vodi diskusija. Naše rešenje je bilo ovakvo i jednostavno mislimo da treba o njemu razmisliti. Hvala.
Na član 138. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 139. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 141. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Veličković, Slobodan Jeremić i Ljubica Milošević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 148. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Vlada i nadležni odbor nisu prihvatili amandman. Reč ima narodni poslanik Radmila Gerov. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Gospodine ministre, ovaj član govori o dostavljanju na adresu stana. U tom članu se govori o tome da se smatra da je pismeno dostavljeno ukoliko ga primi onaj ko je učinio prekršaj, punoletno lice iz njegovog porodičnog domaćinstva. To je za nas u LDP u redu. Ali, zaista, ministre, problematičan je ovaj poslednji stav tog člana u kojem se kaže da ako se lice kome se pismeno mora lično dostaviti ili punoletni član njegovog domaćinstva ne zatekne u stanu, pismeno će se predati punoletnim licima koja se zateknu u stanu, ako oni na to pristanu, i time se smatra da je dostavljanje izvršeno. Mi smatramo da tako ne može da se smatra da je dostavljanje izvršeno, iz nekoliko razloga. Navešću vam, ministre, primer. Zamislite, ministre, mogućnost da i protiv vas bude pokrenuta prekršajna prijava i vi ste, na primer, otišli na službeni put 15 dana u inostranstvo, pri tom ste zamolili nekog da vam obilazi stan. Da li je moguće, na primer, u tom trenutku da to lice pristane i primi neko rešenje? Potpuno je moguće. Da li ste vi time izgubili pravo na žalbu u roku od osam dana, jer niste ni videli rešenje? Jeste! To može da se desi svakome, ministre, u ovoj zemlji. U redu je, "neko ko je član domaćinstva, punoletno lice", sa time se zaista slažemo, ali ne možemo da se slažemo "sa bilo kojim punoletnim licem koje je tako nešto prihvatilo". Vi znate da veliki broj ljudi u ovoj zemlji živi i radi u inostranstvu. U njihovom dvorištu uvek mogu da se nađu njihovi zemljaci i oni kada dođu ovde sa privremenog boravka mogu da načine neki prekršaj, ta lica neće ni znati da im je dostavljanje izvršeno, isteći će im rokovi za žalbu i sve ostalo što je predviđeno Zakonom o prekršajima. S druge strane, punoletno lice je, naravno, ono koje ima 18 godina. U nekom domaćinstvu može da dođe školski drug sina ili ćerke i, kao takav, ukoliko je sam u stanu ostao, na primer, otišlo drugo dete da kupi sok, može da primi tako nešto i ode da igra fudbal, znači, roditelji tog deteta uopšte neće znati da im je stiglo nešto od sudije za prekršaj. Mi stvarno smatramo da treba da prihvatite ovaj amandman, bez obzira na obrazloženje koje je Vlada dala kao razlog za odbijanje ovakvog amandmana, jer zaista smatramo da ne može da bude dostavljeno nekome ko je punoletan i ko se tog trenutka našao u stanu, da nema ni ovog što je učinio prekršaj, niti bilo kog punoletnog iz njegovog domaćinstva.
Hvala. Na član 159. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Reč ima narodni poslanik Milica Radović. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, računajte mi samo vreme od ovlašćenog predstavnika. Ovim amandmanom smo reagovali na deo koji se odnosi na dostavljanje na radnom mestu. Vi ste u Predlogu zakona predvideli da, ako se dostavljanje vrši na radnom mestu u kome se pismeno ima uručiti, a ono se u tom trenutku ne nađe tu, onda je pismeno dužno da primi lice koje je ovlašćeno za prijem pismena ili bilo koje drugo lice koje je zaposleno kod poslodavca. Mi smatramo da ovaj deo: "ili bilo koje drugo lice koje je zaposleno kod poslodavca" nije dobro rešenje, zbog toga što ono može da stvori niz zloupotreba prilikom dostavljanja. U obrazloženju zbog čega ne prihvatate amandman, vi kažete da se ne prihvata iz razloga što rešenje iz Predloga zakona omogućava efikasniju dostavu pismena u prekršajnom postupku. Razumem da cilj prekršajnog postupak treba da bude brzo i efikasno delovanje, ali zbog tog cilja mi ne možemo da dođemo u situaciju da se ogrešujemo o interese stranaka u postupku. Hajde da zamislimo samo jednu situaciju. Meni se dostavlja pismeno. Moj kolega Miloš Aligrudić i ja nismo u dobrim kolegijalnim odnosima. On primi pismeno, sakrije ga ili neće da mi, prosto, da informaciju da je do toga došlo. Ja, zbog toga što nemam nikakvu informaciju da sam nešto od suda dobila, propustim da izvršim određenu procesnu radnju, propustim rok za žalbu i dođem u mnogo nepovoljniji, u procesnom smislu, položaj i poziciju nego što sam to mogla da budem, da sam pismeno primila. Ovde sam izložila jednu vrlo realnu situaciju. Zato vas molim da ovaj amandman prihvatite, jer on zaista ima isključivo i samo za cilj da se ova nelogičnost otkloni.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Gospodine ministre, gospodine predsedavajući, mi smo još u načelnoj raspravi rekli šta su, po našem mišljenju, bili osnovni uzroci zastarevanja velikog broja predmeta u prekršajnom postupku. S jedne strane, to je bio veliki priliv predmeta, naravno, i problem kako su organi koji su vodili prekršajni postupak postupali, znači, način postupanja organa. Ne slažemo se sa stavovima da je uzrok tome bila nezainteresovanost stranaka. Dostavljanje je bilo jedan od velikih problema, mi smo to i rekli u načelnoj raspravi. Ovim zakonom se deo o dostavljanju značajno unapređuje. Miželimo to da istaknemo jer je to jedan od načina kako će se sprečiti u daljem periodu izbegavanje od strane uglavnom okrivljenog, koji je zainteresovan da ne primi pismeno, da dođe do zastare. Pored činjenice da će se, u situacijama kada je to moguće, istaći i na internet stranicu suda i da će se dostavljanje vršiti i preko interneta elektronskim putem i rešenja koja se odnose na dostavljanje odsutnom licu, sve je to dobro urađeno. Ovo je situacija o kojoj je govorila moja koleginica Milica Radović, koja ukazuje na mogućnost kada samo dostavljanje može da proizvede suprotan efekat, u smislu zaštite interesa stranaka. Sasvim je dovoljno da lice koje je na radnom mestu, u kancelariji, ovlašćeno da primi pismeno, bude to kome će se moći uručiti pismeno osobi koja je zaposlena u preduzeću, u organu uprave, bilo gde. Širiti to dalje na druga lica, znate šta? Dostavljač može da uđe u bilo koju kancelariju i da gurne pismeno i da ga ostavi. Znači, to može dovesti do ovih problema i ovih situacija, da se propuste pojedine radnje ili da se namerno sakrije pismeno. Ne bismo želeli da se zamagle ili da se oštete dobra rešenja koja su urađena ovim zakonom ovakvim jednim propustom, sa obrazloženjem da će se time dati veća efikasnost. Nije suština veće efikasnosti uskraćivanje ili zloupotreba prava ili štete koja se može naneti stranci u postupku.
Reč ima narodni poslanik Judita Popović.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, ovde se radi o ličnom dostavljanju. To je jako bitno kako vi definišete obavezno lično dostavljanje i na koji način vi razrađujete vrste ličnog dostavljanja. U ovim članovima 158. i 159. Predloga zakona vi već imate način da sprečite svaku vrstu zloupotrebe onog koji treba da primi lično dostavu. Nema potrebe da vi uvodite neki potpuno novi način time što ćete uručiti to pismenonekom punoletnom licu koje se nalazi u stanu okrivljenog ili se nalazi na radnom mestu tog okrivljenog. Prosto, ta rešenja koja ste vi predvideli sa ova dva člana u velikoj meri unazađuju prava lica koja imaju pravo na ličnu dostavu, a pri tom nećete ništa postići što se zloupotreba tiče, zato što će zloupotreba sigurno biti i dalje. Štaviše, širi se mogućnost zloupotreba, ukoliko vi ostavite ova rešenja u Predlogu zakona. Razmislite malo o tome šta to znači lična dostava i šta to znači kada vi neko pismeno, koje je namenjeno da se lično nekome uruči, jednostavno uručite bilo kome. Ovaj predlog, u stvari, to predviđa.
Na član 166. amandman su zajedno podneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Ministre, ja mislim da je i ovaj član, kako ste ga predložili, najbolji dokaz jednog konzervativnog duha, uprkos jednom solidnom zakonskom rešenju, jedan konzervativni duh provejava kroz ovaj zakon i uopšte kroz vašu politiku. Mislim da vreme u kome se mi nalazimo zahteva mnogo modernija rešenja, mnogo više hrabrosti i svakako da se poštuju oni standardi poštovanja ljudskih prava, koji su dostignuti i kod nas, a naročito u Evropi, kojoj toliko težimo. U članu 166. vi ste pokušali da date pravo sudu da ukine pravo razgledanja spisa predmeta okrivljenom, njegovim braniocima, punomoćniku okrivljenog pravnog lica i drugim učesnicima u postupku. Nije mi jasno kako nekom može da padne napamet, kako nekom može da padne napamet da okrivljenom u postupku ograniči bilo kakvom odlukom pravo da razgleda spise predmeta? Delimično ste to ispravili prihvatanjem amandmana jedne opozicione poslaničke grupe, ali ja mislim ne na dovoljan način. Prihvatanjem tog amandmana na član 166. vi ste ipak omogućili okrivljenom, braniocu, predstavniku okrivljenog pravnog lica da vidi sve spise predmeta, odnosno da se njima ne može zabraniti, ali ostaje da se može zabraniti, npr. punomoćniku okrivljenog pravnog lica. Ne mogu da razumem zašto? Da li je bio propust kada se podnosio amandman, ili ne znam šta je bila i vaša želja i vaš motiv da prihvatite taj amandman, a ne da prihvatite amandman koji, prosto, vam omogućava da možete da kažete – ovaj zakon po tom pitanju prihvata dostignute standarde? Ne može bilo kome da se uskraćuje, ko je u postupku, da razgleda spise predmeta. Nikada, ni pod kojim uslovima. Sad smo došli do toga da punomoćnik pravnog lica ne može da vidi, nego može njegov predstavnik, pa valjda onda njemu kaže šta je tamo video. Čemu služi onda punomoćnik, ako ne može da gleda spise predmeta u određenim slučajevima? Ali, taj konzervativni duh smo videli i kada ste govorili o uredbama, da se može uredbama Vlade, odlukama izvršne vlasti, propisivati prekršaji i da se mogu na osnovu uredaba kažnjavati građani. To nije dostignuti standard u svetu. Isto tako govorimo o maloletničkom zatvoru, pa je do sad bilo, pa da ostane i do sad su bile uredbe, pa da ostanu uredbe. Svašta je do sada bilo, ali nismo mi ovde i nije naš zadatak da mi konzerviramo stanje koje postoji, a za koje se slažemo svi da nije najbolje, nego da nešto menjamo i da unapređujemo. Ja vas molim da slobodno, otvoreno pristupate i ovom zakonodavnom procesu, bez obzira šta radne grupe, stručnjaci, praktičari smisle, da, prosto, duh zakona koje budemo donosili bude moderan i u skladu sa standardima EU, kojim težimo.
Na član 166. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravuprihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Vladimir Cvijan.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je zaista još jedan primer dobrog amandmana, ali opet, naravno, izuzetno kvalitetnog ponašanja i Vlade i naravno ministra pravde, koji su amandman koleginice Batić prihvatili. Da bismo objasnili građanima koji ovo gledaju, u pitanju je amandman kojim se izričito daje pravo, tokom vođenja postupka, i okrivljenom i njegovom braniocu, odnosno advokatu, kao i predstavniku pravnog lica, a svi znamo da primenom opštih pravila to onda podrazumeva i zastupniku tog pravnog lica, pravo da izvrše uvid u spise. Ja želim da ovu priliku iskoristim i da zaista pohvalim tekst zakona, u smislu zaštite osnovnih ljudskih prava i evropskih standarda. Zakonom je vrlo precizno i na jedan moderan način predviđeno korišćenje jezika, npr. od strane pripadnika nacionalnih manjina, ili od strane lica koja generalno ne govore srpski. Sve češće, recimo, viđamo da kineski državljani izvrše određene prekršaje, naročito u oblasti saobraćaja i dobro je da mi pratimo evropske tradicije i evropske standarde, da se svima njima obezbedi da koriste svoj maternji jezik, ili jezik koji razumeju. Dobro je da je ovim zakonom predviđeno da svako može i sam da se brani, ali da može da uzme ovlašćenog predstavnika, odnosno advokata ili drugog branioca, a dobro je i da je članom 166, naročito posle ovih izmena i dopuna koje su usvojene kroz amandman koleginice Batić, predviđeno da i okrivljeni i njegov advokat i predstavnik pravnog lica, ili zastupnik, imaju pravo u bilo koje vreme da izvrše uvid u spise, naravno, poštujući radno vreme suda i poštujući neka opšta pravila ponašanja u sudu, u skladu sa sudijskim poslovnikom. Jednom rečju, smatramo da su sva osnovna ljudska prava i svi evropski standardi ispunjeni ovim zakonom, a još više posle prihvatanja ovog amandmana. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 169. amandman je podneo narodni poslanik Neđo Jovanović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 170. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 171. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Reč ima narodna poslanica Milica Radović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman se odnosi na prekršajni nalog. Mi razumemo potrebu uvođenje novog instituta prekršajnog naloga i smatramo da on zaista ima neke svoje pozitivne strane. U značajnoj meri, on će rasteretiti prekršajne sudove, smanjiće broj prekršajnih predmeta, sve to stoji, ali razlog zbog čega smo podneli amandman, odnosi se na svrhu kažnjavanja, jer mi smatramo da svrha kažnjavanja kod prekršaja kod kojih se prekršajni postupak pokreće prekršajnim nalogom, ne bi trebalo da isključivo bude slivanje novca u budžet, odnosno naplata novčanih kazni. Ja sam o tome jako mnogo govorila i u načelnoj raspravi. Posebno sam govorila o tome ako ovaj, sada novi institut, sagledamo u kontekstu povećanja diskrecionih ovlašćenja policije, onda izražavam bojazan da prekršajni nalog, koji, kažem, podseća na mandatnu kaznu, može u određenim situacijama, mimo naše volje, da predstavlja osnovno sredstvo za punjenje budžeta, e to je ono što mi lično u ovom kontekstu ne podržavamo. Govorili smo takođe i o tome da se danas mi kao građani suočavamo sa velikim brojem prekršaja i sa plaćanjem kazni za prekršaje čije utvrđivanje isključivo zavisi od diskrecione volje policajca. Tada sam pominjala one čuvene registracione nalepnice i pomenula sam jednu informaciju da policajac ukoliko vidi da ta registraciona tablica, odnosno registraciona nalepnica, nije pravilno nalepljena, može da izrekne kaznu od tri hiljade dinara, koja zaista u ovom trenutku nije ni najmanje beznačajna kazna za tako, rekla bih, beznačajnu stvar. Takođe, od ličnog, diskrecionog ovlašćenja zavisi da li će vam naplatiti kaznu za to što je procenio da ste možda u određenom trenutku umorni, a da vozite automobil, jer raspon kazne koji tada jednom policajcu stoji na raspolaganju, a koji može da vam izrekne, je 15 do 30 hiljada dinara. Dalje, ukoliko se uključite u saobraćaj mimo dozvole policajca, jer je on to tako zaključio, kazna koju može da vam izrekne može da ide čak i do 30 hiljada dinara. Razlog zbog čega smo ovde amandmanski reagovali jeste isključivo svrha kažnjavanja i naše neslaganje sa tim da prekršajni nalog treba da prestavlja sredstvo za punjenje budžeta. Naravno, smatram da će se na ovaj način povećati učestalost naplate kazne za prekršaje i to u drastičnoj meri onog trenutka kada prekršajni nalog profunkcioniše.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 172. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 175. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 176. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 178. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 180. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 185. amandman su zajedno podneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Vlada i resorni odbor prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 185. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Samo kratko u vezi ovog amandmana. On je zaista procesne prirode. Odnosi se na mogućnost izjavljivanja žalbe na rešenje o pokretanju prekršajnog postupka. Mi smo smatrali, obzirom da je čitava intencija Zakona o prekrašajima da izjednači stranke u postupku, da u situaciji, bez obzira što ovde predlagač zakona, obrazlažući odbijanje amandmana, navodi da se radi o procesnom pravu suda, da prosto damo mogućnost stranci, u ovom slučaju okrivljenom, da izjavi žalbu na rešenje o pokretanju prekršajnog postupka, jer ako se često pozivamo na analogije sa krivičnim procesnim zakonodavstvom, sa rešenjem o pokretanju istrage, ne vidimo zašto ovde nije data mogućnost da se izjavi žalba. Znači, ako je dato pravo podnosiocu zahteva, podnosiocu prekršajne prijave da izjavi žalbu u situaciji kada sud odbacuje zahtev, radi se o jednoj procesnoj situaciji, ne vidimo razlog da i u situaciji koja se tiče samog okrivljenog, a to je da donošenje rešenja o pokretanju prekršajnog postupka, da ima pravo da izjavi žalbu. Jeste to način na koji sud upravlja postupkom, ali, kao što sam rekao, analogija sa nekim drugim zakonodavstvom, u svakom slučaju sa krivičnim zakonodavstvom, mogla bi ovde da se primeni, tako da ako želimo već da stavimo stranke u postupku u isti položaj, ako se to naglašava danima, onda je ovo pravo, po našem mišljenju, isključivo je procesno, trebalo dopustiti i okrivljenom. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 189. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nenad Konstantinović, Slobodan Homen, Srđan Miković i Nataša Vučković. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Priznajem da ne razumem šta Vlada i Ministarstvo imaju protiv toga da, kada policijski službenik dovodi neko lice, treba da poštuje dostojanstva lica koja dovodi, a ukoliko je to lice maloletno, dužan je da se prema njemu odnosi sa posebnom pažnjom. Ne znam da li je ikome sporno da je dobro da u Zakonu stoji da prilikom dovođenja u prekršajnom postupku policijski službenik je dužan da poštuje dostojanstvo lica koje dovodi, a ukoliko je to lice maloletno dužan je da se prema njemu odnosi sa posebnom pažnjom? Odbili ste amandman verovatno tek da bi ga odbili, a obrazloženje je - Vlada ne prihvata amandman iz razloga što je mišljenja da se postupanje policijskih službenika uređuje Zakonom o policiji, te stoga nije predmet uređivanja Zakona o prekršajima. Molim vas, mi imamo zakon koji govori o prekršajnom postupku i kada vas dovodi policijski službenik, pa valjda je red da poštuje vaše dostojanstvo? Hajde, razmislite svi o ovome. Mislim da je u interesu svih građana da se policija sa dužnim poštovanjem i sa uvažavanjem dostojanstva svih građana ponaša u poslu koji obavlja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Radmila Gerov. Izvolite.
Smatram da je dobar ovaj amandman DS i zaista ne razumem razloge zbog čega je Vlada odbila ovakav amandman. Ne mogu da kažem generalno da svi policajci tako rade, ali činjenica je da mnogi ne poštuju dostojanstvo onog lica čije dovođenje treba da obezbede, pogotovo ako se radi o maloletnim licima. Odredba i obrazloženje Vlade da je to definisano Zakonom o policiji zaista ne može da stoji, jer Zakon o policiji može da kaže jedno, a ovde je ipak Zakon o prekršajima. Smatramo da je dobar amandman DS, da se u Zakonu o prekršajima naglasi da će policijski službenici biti dužni da poštuju dostojanstvo lica koje dovode, a posebno ukoliko je to maloletno lice.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Cvijan. Izvolite.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ne sporimo da je amandman o kome sada pričamo vrlo dobro napisan i vrlo korektan. Naravno da policija uvek treba da vodi računa o tome kako se ponaša prema svim građanima Srbije, a naročito prema maloletnicima. Međutim, podržavamo činjenicu da je ministar, odnosno da je Vlada odbila ovaj amandman iz sledećeg razloga: ova materija je regulisana Zakonom o policiji i tamo je vrlo jasno definisano kako se policija mora ponašati, koje su prekršajne i koje su disciplinske i svake druge sankcije za policajce koji na nedoličan način, naravno, takvih je jako malo, rade svoj posao. Nedavno je ova skupština usvojila i Rezoluciju o zakonodavnoj politici. Pre toga smo dugo godina sa našim partnerima iz inostranstva radili na jedinstvenim metodološkim pravilima. Upravo jedan od dogovora koji smo probali da napravimo, jedna od prakse koju smo probali da uvedemo u Skupštinu je da ne opterećujemo tekst zakona. Tehnički gledano, jedna ovako logička odredba - naravno, ali kada bi bila uneta u Zakono prekršajima, onda bi morali i praktično svaki drugi zakon koji reguliše materiju kako policija postupa prema maloletnicima, starijim ljudima, životinjama, biljkama, itd. Malo karikiram, šalimo se, ali generalno nema potrebe da opterećujemo tekst zakona. I sami smo se dogovorili ovde kroz jedinstvena metodološka pravila i kroz Rezoluciju o zakonodavnoj politici, ali nema spora da i ovaj amandman DS ostane kao jedna poruka manjini policije, ali i svima. Treba se kulturno ponašati, treba se ponašati profesionalno, a naročito prema maloletnicima. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Ljiljana Lučić. Izvolite.
Hvala. Mene ne brine ako poslanik karikira ili šali se kada je u pitanju ostvarivanje prava dece, kada se radi o Konvenciji UN o pravima deteta, kada se radi o našem pozitivnom zakonodavstvu koje tretira maloletne učinioce, doduše krivičnih dela, ali me brine ako Vlada, odnosno resorno ministarstvo kroz Predlog zakona o prekršajima pokazuje sve vreme jedno nerazumevanje složenosti problema maloletnika u prekršaju i tretira kroz ovde predložena rešenja maloletnike u prekršajnom postupku gore nego kada se to radi o maloletnicima koji krše krivični zakon, odnosno gore ih tretira nego što je to regulisano Zakonom o maloletnim počiniocima krivičnih dela. Zaista ostaje neobjašnjivo zašto u ovom predlogu zakona o prekršajima nemamo razumevanje za složenost ove materije, za dostignute standarde. Naprotiv, razumem da ih ne unapređujemo, nismo toliko moderni, ne pratimo šta se radi u svetu, ali zašto se vraćamo nekoliko koraka unazad? U pregovorima sa EU, koje svi očekuje da počnu s proleća, prvo poglavlje je upravo vladavina prava. Mi ćemo već na proleće imati ovaj zakon ovde u parlamentu, jer ova rešenja koja tretiraju maloletnike u prekršaju su prosto neodrživa. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Javio sam se za repliku prethodnom kolegi. Ne može…
Nemate pravo na repliku. Možete samo da trošite vreme poslaničke grupe.
Da li možete da mi objasnite zašto nemam pravo na repliku?
Ne znam kako mislite da imate kada vas nije pomenuo uopšte direktno?
Pogrešno me je protumačio.
Možete da trošite vreme poslaničke grupe, ukoliko želite.
Mogu da trošim vreme poslaničke grupe, ali vi kršite Poslovnik, pa ću vam iz vremena poslaničke grupe objasniti da krište Poslovnik. Ne mora neko da vas pomene, dovoljno je da vas pogrešno protumači. Ja sam govorio pre kolege Cvijana, a on je odgovarao na ono što sam ja rekao i pogrešno protumačio to što sam ja rekao. Prema tome, bilo bi dobro da slušate šta govore poslanici ako već vodite sednicu. Zakon o policiji - mislim da je to samo izgovor, kolega. To bi trebalo da bude regulisano Zakonom o policiji, tamo je regulisano, a ne treba da bude regulisano ovde, jer će to da optereti tekst zakona pa će da bude preveliki tekst. Radi se o jednoj rečenici, a to je: da su policijski službenici dužni da poštuju dostojanstvo građana koje dovode, a ukoliko se radi o maloletnicima da se u odnosu na njih ponašaju sa posebnom pažnjom. Šta je to tako teško da prihvatimo? Zašto to ne može da se prihvati da stoji u zakonu? Šta je to što stoji iza svega? Mislim da je logično da tako nešto stoji. Mislim da je logično da tako nešto unesemo i u Krivični zakonik, odnosno ZKP, ako te odredbe nema. Nemojte biti tako konzervativni, tako tvrdi i tako rigidni i odbijati nešto zato što je to predložila opoziciona poslanička grupa.
Gospodine Konstantinoviću, samo bih da se osvrnem na ovu vašu primedbu. Gospodin Cvijan je obrazlagao vaš amandman. Jeste da ste vi predlagač amandmana, ali ne možete sad replicirati. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, povreda Poslovnika.
Samo bih vas molio da vodite računa o odredbama koje govore o vašem radu u parlamentu. Dakle, vi niste dali repliku poslaniku koji je to tražio. Čovek je koristio svoje vreme u diskusiji i mogli ste ga prekinuti ako nije govorio o temi, ali nemate pravo sada da se uključujete i polemišete sa poslanikom ono o čemu je on govorio.
To je vaše tumačenje Poslovnika, gospodine Aligrudiću. Ne mislim tako kao vi. Nema problema, tražićemo u Danu za glasanje da se izjasnimo. Samo mi niste rekli koji član Poslovnika je povređen? Morate da mi kažete. Član 27. Hvala gospodine Aligrudiću. Reč ima narodni poslanik Vladimir Cvijan. Izvolite.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, evo, samo da razjasnimo još jednom. Još jednom ću ponoviti da je amandman koji je predložio kolega Konstantinović, zapravo, vrlo dobro napisan, vrlo korektan, veoma kvalitetan, ali da smo pre nekoliko nedelja bukvalno ovde usvojili na predlog 25 poslanika, koji su članovi Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo a dolaze iz različitih stranaka, usvojili smo skoro jednoglasno Rezoluciju o zakonodavnoj politici. Ta ista rezolucija se naslanja na ranije pisana jedinstvena metodološka pravila za izradu zakona. Dakle, vreme je da se konačno dogovorimo o jednoj nomotehničkoj kategoriji; a to je da nema potrebe da se neke opšte norme iz najopštijeg zakona ponavljaju kasnije konstantno u svakom sledećem zakonu. Dakle to nije toliko veliko opterećenje teksta u jednom primeru, jednom amandmanu, jednom stavu, ali problem je u tome što bismo onda to morali stalno da ponavljamo i došli bismo na tekstove zakona koji bi, nemojte da me neko pogrešno shvati – i ja sam učestvovao u pisanju jedinstvenih metodoloških pravila, malo bi podsetilo na one američke zakone, gde imate uvek po 10 strana uvoda, nešto slično je čak i EU prihvatila. Dakle, dobri su amandmani ali hajde da se svi zajedno dogovorimo da poštujemo jedinstvena metodološka pravila, da poštujemo Rezoluciju o zakonodavnoj politici, da ne ponavljamo kroz zakone iste odredbe koje se, ako mene pitate, podrazumevaju. Pa naravno da policija i svaki policajac zna da prema svima treba da se odnose kulturno, naročito prema maloletnicima, s posebnim obzirom, to već piše u Zakonu o policiji. Mislim da bi jedan ovakav princip, od sad pa i ubuduće, značajno olakšao tekst zakona i značajno olakšao i građanima koji nisu pravnici da čitaju zakon jer ih i ovako doživljavaju suviše komplikovanim. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? Na član 190. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Reč ima narodna poslanica Milica Radović. Izvolite.
Ovaj amandman smo podneli jer smo smatrali da su ovlašćenja ovlašćenih policijskih službenika široko postavljena kada je u pitanju privođenje osumnjičenog bez odluke i bez naredbe suda. Ovde se u stavu 4 kaže da će ovlašćeni policijski službenik i bez naredbe suda osumnjičeno lice moći da privede, ako postoji opasnost da će neposredno nastaviti sa činjenjem prekršaja. Prvo, postavlja se pitanje – kako to policijski službenik može da ustanovi? Ovo je oduvek bilo pitanje o kome se isključivo sud izjašnjavao. Smatramo da nije dobro davati toliko široka ovlašćenja policiji, da ona sam tumači da li će neko da nastavi sa vršenjem prekršaja ili ne i da to lice bez naredbe suda privodi. Mislimo da je ovo tipičan primer onoga o čemu smo govorili kada smo podneli amandman gde smo rekli da sud po službenoj dužnosti treba da izvodi dokaze, tipičan je primer neravnopravnosti stranaka u postupku. Ovako preširoko definisana ovlašćenja službenika policije mogu da dovedu do raznih zloupotreba jer svi mi koji smo se bar jednom susretali sa Prekršajnim sudom, znamo da je reč policajca u prekršajnom postupku uvek jača od reči okrivljenog. Zamislimo samo mogućnost koliko će ovo rešenje biti zloupotrebljavano od strane predstavnika MUP odnosno policije, ili koliko bi moglo da bude zloupotrebljavano, da budem još preciznija. Mislim da je neophodno da razmislite o ovom amandmanu i da ga prihvatite.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 190. amandman su zajedno podnelinarodni poslanici Nenad Konstantinović, Slobodan Homen, Srđan Miković i Nataša Vučković. Reč ima ministar Selaković.
U ime ovlašćenog predstavnika predlagača hteo bih da prihvatim ovaj amandman i da ga pohvalim. Izuzetno je dobar i koristan i ima mesto u ovom zakonu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Zahvaljujem se ministru što je prihvatio ovaj amandman. Hoću zbog javnosti i zbog građana da kažem da je amandman išao u pravcu da ne mogu ovlašćeni policijski službenici da zadržavaju maloletna lica. To je vrlo važno i u sklopu celog postupka prema maloletnicima. Mi smo i u Krivičnom zakonodavstvu napustili tu mogućnost, odnosno izbrisali tu mogućnost da može policija da zadržava maloletna lica. Naredbu o zadržavanju može samo da izda sud, po novom ZKP može i tužilaštvo, kada vodi istragu u nekom delu, ali policija ne može. Zato ne bi trebalo da može ni u prekršajnom postupku. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 191. amandman su zajedno podnelinarodni poslanici Srđan Miković, Teodora Vlahović i Gordana Čomić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 192. amandman je podnelanarodna poslanicaOlgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 193. amandman su zajedno podnelenarodne poslanice Gordana Čomić i Teodora Vlahović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 193. amandman su zajedno podnelinarodni poslanici Nenad Konstantinović, Slobodan Homen, Srđan Miković i Nataša Vučković. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 200. amandman je podnelanarodna poslanicaOlgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 209. amandman je podnelanarodna poslanicaOlgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija zajedno su podneli amandman kojim predlažu promenu naslova iznad člana 212. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
S obzirom da predsedavajuća vrlo brzo čita, propustio sam da se javim vezano za amandman na član 193. Nije mi jasno, ako ste prihvatili onaj, zašto ne i ovaj? Potpuno su isti. O istoj stvari se radi. Amandman na član 190. i na 193. su praktično identični. U članu 193. predlažemo izuzetno od stava 1 ovog člana, mera zadržavanja se može maloletniku izreći samo naredbom suda. Nema nikakve razlike. Ako smo prihvatili ono u članu 190. mislim da treba da bude prihvaćen i amandman na član 193. ako ne mislite tako, molim vas da nam objasnite. Sada sam u nedoumici.
Hvala. Reč ponovo ima narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Ne postoji nikakva razlika. U članu 190. smo rekli da ovlašćeni policijski službenici ne mogu zadržati bilo koga bez naredbe suda. U članu 193. tražimo da izuzetno od stava 1, a stav 1. kaže da lice pod uticajem alkohola i drugih psihoaktivnih supstanci, zatečeno u vršenju prekršaja, policijski službenik može zadržati ako postoji opasnost da će i dalje vršiti prekršaje, ali ne može da zadrži maloletnika. U tome je poenta, da ne može da zadrži maloletnika. Može da ga privede u sud i sud da odredi zadržavanje. Ne može da zadrži maloletnika. Suština je u tome da policija ne može staviti maloletnika ni na 12, ni na 24 sata i zatvoriti u policijskoj stanici. Mora odmah da obavesti roditelje, da ga privede sudu, a sud će odrediti tu meru.
Hvala. Da li još neko želi reč po amandmanu na naslov iznad člana 212? (Ne) Na član 214. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 216. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Reč ima narodna poslanica Radmila Gerov.
Zahvaljujem. Amandman koji smo podneli na član 216. govori o visini kazni ukoliko svedok ne dođe a uredno je pozvan i ne opravda svoj izostanak ili odbije da svedoči. Predlogom zakona predviđene su novčane kazne u iznosu od 10.000 dinara do 50.000 dinara. Naš predlog amandmanom je da te kazne budu od 3.000 do 10.000 dinara. Osim toga, predložili smo ovim istim amandmanom da se stav 2. briše. Zaista smatramo da su ove velike kazne za odbijanje svedočenja primer arogancije vlasti, a to se vidi iz ovog stava 2. Vaše obrazloženje, ministre, tj. obrazloženje Vlade zbog čega je odbijen ovaj amandman glasi – Vlada ne prihvata amandman iz razloga što je visina predložene novčane kazne za nedolazak svedoka, odnosno za odbijanje svedočenja sadržano u Predlogu zakona primerena u cilju efikasnog vođenja prekršajnog postupka, kao i poštovanju procesne discipline i suda, imajući u vidu da je svedočenje zakonska obaveza. Ako je takvo mišljenje Vlade, zbog čega onda u ovom istom članu 216. stav 2. glasi – ako se službeno lice ovlašćenog organa koji je podneo zahtev za pokretanje prekršajnog postupka ne odazove pozivu suda da bude saslušan u svojstvu svedoka, a svoj izostanak ne opravda, sud može odustati od njegovog saslušanja? S jedne strane, ukoliko je građanin svedok, znači, njega ćete kazniti sa 10 do 50.000 dinara, a ukoliko svedok treba da bude službeno lice ovlašćenog organa koji je podneo prekršajni zahtev, ono neće platiti kaznu po stavu 2, nego će sud samo reći – njega ne moram da saslušavam. Zbog čega su službena lica privilegovana u odnosu na svedoke? Zaista smatramo da to nije u redu. Ili će kaznu plaćati i građani i službeno lice koje je uredno pozvano u svojstvu, ovde lepo piše, svedoka, a ne samo građani? Po tome baš vidimo i smatramo da vlast pokazuje aroganciju. S jedne strane ćete svedoke, ukoliko se ne odazovu, a uredno su pozvani ili zaborave da opravdaju svoje prisustvo kod prekršajnog suda, kazniti sa 10 do 50 hiljada dinara, a odgovornom licu koje je pokrenulo prekršajni zahtev nećete uraditi ništa, s tim što će sud reći – njega ne moram da saslušavam. Ne slažemo se. Smatramo da je Vlada trebalo da prihvati naš amandman. Pozivamo poslaničke grupe da prihvate amandman LDP.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Hvala. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, evo, nakon tih drakonskih visina prekršajnih kazni, stigli smo i do kazni koje su predviđene za svedoke. Očigledno je da postoji ta namera zakonopisca da se i te kako služi represijom. To smo već konstatovali i toliko puta rekli u toku današnje rasprave. Interesantno je to koliko ste vi u stvari blagonakloni prema državnim službenicima, odnosno službenim licima, za razliku od fizičkih lica koja su pozvana da svedoče. Spremni ste maksimalno da pripretite i da kaznite svedoka koji nije došao, odnosno odbio je da svedoči bez nekog zakonskog razloga, ali baš i niste spremni da kaznite službeno lice. To je baš interesantno i ne služi vam na čast. Sledeća stvar koja je jako bitna je, pored toga što ste vi najavili da želite da imate jedan efikasan prekršajni sud, želite da imate efikasan prekršajni postupak itd, vi se koristite nekim metodama koje nisu primerene jednoj modernoj državi, jer takve visine kazne nisu primerene jednom modernizmu. Interesantno je i to da ukoliko treba da se odnosite prema nasilniku u tom smislu što ćete ga sprečiti na činjenje određenog prekršaja, tu takođe propuštate priliku da promenite svoj stav, jer recimo u onom članu 61. na koji smo takođe podneli amandman, zaštitnu meru predviđate u trajanju do jedne godine. Dakle, nasilnik ne može da pristupi oštećenom objektu ili mestu gde je prekršaj izvršen do godinu dana. Svakodnevno smo svedoci tih velikih problema sa kojima se žene koje su zlostavljane suočavaju. Prosto gubite iz vida činjenicu da treba da se zaštite i na taj način što biste te zaštitne mere malo produžili, što se njihovog vremenskog trajanja tiče. Ovo vam je dobar primer, upravo ovaj član. S jedne strane i dalje istrajavate sa tim visina novčanih kazni, ali niste spremni da promenite nešto u smislu prevencije. Ipak, Zakon o prekršajima bi trebalo da ima i taj neki kvalitet. Prevencija, između ostalog, podrazumeva da vi nasilnika onemogućite tako što ćete mu izreći jednu zaštitnu meru da se približi oštećenom, pre svega, odnosno najčešće oštećenoj, jer najčešće su žene te koje su izložene određenim zlostavljanjima. Ostali ste dosledni tokom cele današnje rasprave, što se tiče zakonskih rešenja. Mislimo da ste na ovaj način u velikoj meri ugrozili ovaj zakon.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojčić.
Želim samo jedno pojašnjenje da dam, odnosno svoje viđenje u skladu sa porodičnim zakonom, a koji se odnosi na zaštitu žrtve od nasilnika. Naime, porodičnim zakonom tačno je predviđeno da zaštitna mera zabrane približivanja zlostavljača žrtvi traje najduže do godinu dana, ali ona može biti produžena ako za to postoje opravdani razlozi, a opravdani razlozi zna se u kojim situacijama postoje.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Malo sam zbunjen. Javljam se po amandmanu na član 216. Tu se radi o neodazivanju službenog lica itd. To je amandman LDP. Glasaću za taj amandman, s obzirom na stav 2 – ako se službeno lice ovlašćenog organa koji je podneo zahtev za pokretanje prekršajnog postupka ne odazove pozivu suda, da bude saslušano u svojstvu svedoka, a svoj izostanak ne opravda, sud može odustati od njegovog saslušanja. On nije samo svedok, on je podnosilac prijave. Stav 3. kaže – odredba o dovođenju okrivljenog, član 187. shodno se primenjuje na dovođenje svedoka. Stav 2. mi je kontradiktoran. Da li je on podnosilac prijave ili svedok? Ako je svedok, onda na isti način može da bude priveden kao ja. Poznavajući stanje u našoj policiji, možda je u Beogradu to nešto malo bolje, poznavajući stanje u policiji u unutrašnjosti, svakako ću podržati ovaj amandman, bez obzira što dolazi iz redova opozicionih poslanika. Malo mi se ne sviđa ovo oko novčanih kazni, ali s obzirom da nema nekog drugog amandmana koji sadrži izmenu stava 2. koja je za mene neprihvatljiva zato što podnosilac prijave ne mora da dođe na saslušanje kao svedok, sud može odustati od njegovog saslušanja, doneti presudu suočenja, koliko sam shvatio. Dakle, on kao podnosilac prijave može biti pozvan kao svedok, može da bude suočen sa nekim mojim svedocima i ja kao svedok mogu biti priveden, ali onaj ko je podneo prijavu ne može biti saslušan, odnosno ne mora biti saslušan u svojstvu svedoka i na njega se odredba o dovođenju ne odnosi, iako se odnosi, recimo, na svedoke koji mogu biti slučajni prolaznici. Dakle, ukoliko sam nešto video, neko me navede kao svedoka, čak i ako nisam video. Imao sam takvu praksu, ali kod osnovnih sudova. Znači, neko može da me privede zato što je neko naveo da sam ja nešto video i da mogu posvedočiti, ali onaj podnosilac prijave tj. ovlašćeno lice, u većini slučajeva policajac, on ne mora da dođe i sud može da donese, da odustane od njegovog saslušanja i da donese odluku. Bez obzira što je to amandman opozicionih poslanika ja ću ga podržati, s obzirom da znam stanje u našoj policiji i znam zloupotrebe koje policajci mogu da pričine, posebno prema određenim licima koji im na neki način nisu simpatični, ili im nisu izvršili neku uslugu koju su oni očekivali da može biti izvršena. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 224. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postavo sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 226. amandman su zajednopodneli narodni poslanici Judita Popović, Radmila Gerov i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Judita Popović. Izvolite.
Hvala, gospođo potpredsednice. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, radi se o tome da smo želeli da malo pojasnimo stvari oko toga kada se mogu stan, druge prostorije, kao i lica, pretresati i da se to u zakonu jasno i konkretno definiše. Za nas nije dovoljno da postoji verovatnoća da će se u stanu, drugim prostorijama, stvarima ili kod pojedinih lica naći predmet ili tragovi koji bi mogli biti značajni za prekršajni postupak itd, kako piše u ovom članu zakona. Za nas je potrebno da postoji osnovana sumnja. Dakle, ta verovatnoća, ta sloboda koja je data službenim licima, državnom organu je zaista prevelika, u smislu ograničavanja ljudskih prava i sloboda. O tome bismo morali da vodimo računa, jer nije svejedno da li ćete se vi na osnovu verovatnoće odlučiti za tako jedan drastični postupak kao državni organ ili ćete to nakon jedne osnovane sumnje doneti kao odluku. Mislim da su drastične razlike između ove dve opcije. Verovatnoća i osnovana sumnja imaju različite težine i pojmovne i ustavne, ako ćete pravo. Ipak je ustavna kategorija ljudsko pravo i ljudska sloboda. Zaista nije preporučljivo da se u ovakvom zakonu ograničavaju te slobode. Trebalo bi zaista da razmislite malo o rešenju koje smo mi iz LDP predložili.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 228. amandman su zajednopodneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstatinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kulundžija. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postavo sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 231. amandman su zajednopodneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 234. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 234. amandman su zajednopodneli narodni poslanici prof. dr Dragoljub Mićunović, Nenad Konstantinović, Nataša Vučković, Vesna Marjanović i Nada Kolundžija. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 236. amandman jepodneo narodni poslanik Neđo Jovanović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Javiću se o ovom amandmanu. Za druge se nisam javljao zato što smatram da je opravdano što se u izjašnjenju predlagača kroz činjenice obrazlaže zašto amandmani nisu prihvaćeni, pa ću te razloge, na kraju krajeva, kao takve i prihvatiti u odnosu na ovaj amandman, naročito na član 56. na osnovu čega će se na kraju posebno izjasniti. Želim da se izjasnim i u odnosu na ovaj amandman. Želim da se samo precizira član 236. stav 2. Zašto? Zato što se ovim članom uvodi institut krivičnog prava. Taj institut je sporazum o priznanju krivice. Odlično je što je predlagač prepoznao potrebu da se i u prekršajnom pravu, odnosno u prekršajnom postupku pronađe i taj institut - sporazum o priznanju krivice, koji će u velikoj meri doprineti da se prekršajni postupak učini što efikasnijim, da se učini što bržim i, na kraju krajeva, da se na taj način omogući što brže rešavanje ogromnog broja predmeta u prekršajnim postupcima. Međutim, u Predlogu zakona, odnosno u tekstu ovog člana 236. nije preneto ono što je faktički osnov sporazuma o priznanju krivice, kako je to definisano Krivičnim zakonikom, već se vezuje za težinu kazne, prekršajne sankcije a ne za prekršajni zakon. Zato sam smatrao da bi ovaj tekst, koji ću ponovo pročitati, daleko smisleniji i daleko prihvatljiviji nego predloženi, gde stoji – kada nije ispunjen jedan ili više uslova iz ovog člana, ili kada kazna, odnosno druga prekršajna sankcija, utvrđena u sporazumu o priznanju zaključenom između ovlašćenog podnosioca zahteva i okrivljenog u prisustvu branioca, nije u skladu sa prekršajnim ili drugim zakonom koji takvu kaznu propisuje, sud će doneti rešenje kojim se odbija sporazum o priznanju. Priznanje okrivljenog dato u sporazumu koje od suda nije prihvaćeno, ne može biti dokaz u prekršajnom postupku. Na taj način smatram da se institut sporazuma o priznanju krivice afirmiše, ne gubi svoj smisao i tako se i okrivljeni stavlja u daleko povoljniji prekršajno-pravni položaj nego što bi bio u odnosu na tekst iz zakona koji je dat u predlogu. Zahvaljujem se.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 236. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 248. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Srđan Miković i Gordana Čomić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 275. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 291. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nenad Konstantinović, Slobodan Homen, Srđan Miković i Nataša Vučković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Pričali smo tokom današnje rasprave i oko rasprave u načelu koliko je važno kako se postupa prema maloletnicima. U nekoliko navrata sam rekao da bi trebalo da postoje sudije, odnosno posebna odeljenja u sudu za prekršaje koji sude maloletnicima. Imamo ih u našem krivičnom zakonodavstvu. Odbijate amandman kojim predlažemo da u prekršajnom postupku prema maloletniku postupaju sudije za prekršaje koje su stekle posebno znanje iz oblasti prava deteta i tako dalje. Na Odboru ste rekli da ima sedam meseci, kao što ima, dok ne počne primena ovog zakona i kako ima dovoljno vremena da se tako nešto uradi. Ako ima dovoljno vremena da se za sedam meseci obuče sudije koje će postupati u postupcima prema maloletnicima, zašto vam smeta da jedna ovakva odredba bude u zakonu? Obrazloženje koje ste dali je da nismo dovoljno razradili o kakvim se posebnim znanjima iz oblasti prava deteta i prestupništva maloletnika radi, kao ni način sticanja tih posebnih znanja. Isti onaj način kao što iu krivičnom stiču. Pogledajte sad u zakonu šta piše tamo, pisali ste te zakone i valjda znate, pa kako stiču ove sudije, tako da steknu i sudije za prekršaje. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Ljiljana Lučić.
Hvala. Samo hoću da dodam da je vrlo sporno obrazloženje Vlade, odnosno Ministarstva zašto odbija ovaj amandman. Dakle, kolega je citirao. Vi kažete u obrazloženju da amandman ne razrađuje o kakvim se posebnim znanjima iz oblasti prava deteta i prestupništva maloletnika radi, ni kako se dolazi do tih znanja. Hoću da ponovim da u članu 43. zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivično-pravnoj zaštiti maloletnih lica identična formulacija stoji. Dakle, u članu 43. stoji da sudije za maloletnike kao i oni koji čine sudijsko veće upravo treba da steknu posebna znanja iz oblasti prava deteta. Ispašće da samo ministarstvo ne zna koja su to posebna znanja iz oblasti prava deteta. Gospodo, postoje akreditovani programi, oni se hvala Bogu, u pravosuđu već primenjuju, dakle za sudije koje postupaju prema maloletnim učiniocima krivičnih dela, za članove tih veća, znači sve to postoji, samo vi o tome ništa ne znate. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Hvala gospođo predsedavajuća. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, naravno, podržavamo amandman kolege Konstantinovića. Zaista ne razumemo iz kojih razloga niste ovaj amandman usvojili. Čitav ovo obrazloženje pa mi nešto nije jasno. Kažete – u amandmanu se ne razrađuje o kakvim se posebnim znanjima iz oblasti prava deteta i prestupništva maloletnika radi. Dovoljno je bilo, gospodine ministre, što se tiče obučenosti sudija da pročitate biografije kandidata koji konkurisali na oglas za sudije onih 15, a biraće se 16 i u tim biografijama u 90% lepo piše da su se stekla određena znanja što se tiče suđenja u ovim sporovima protiv maloletnika. Prema tome, ovo obrazloženje zaista ne drži vodu, a ako obrazloženje nije valjano, to znači da amandman morate usvojiti.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Gospodine ministre, u najboljoj nameri mislim da je amandman umesan i on je na neki način u velikoj kontradiktornosti sa prihvaćenim amandmanom kojim se Komisiji za zaštitu prava o postupcima javnih nabavki daju sudska ovlašćenja bez obzira što svi znamo da u toj komisiji verovatno neće biti često ni pravnika, ni ljudi sa potrebnim znanjima, da bi obavljali sudijske poslove i sudijsku dužnost pa makar da je reč i o prekršajima i ne treba zanemariti prekršajni sud kao sud koji nije toliko bitan u sudskom sistemu vlasti. Težnja je svuda u svetu i težnja je i u našem pravosudnom sistemu da postoje specijalizovana sudije, specijalizovana veća, specijalizovana odeljenja. Zbog specifičnosti postupka prema maloletnicima i u krivičnom postupku smatramo da je umesno prihvatiti jedno ovakvo rešenje jer ono je u kontradiktornosti sa onim što se tiče Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki i ako već tu pravite neki izuzetak, ali po nama, čini nam se nepotreban i manje umesan, onda ovo rešenje treba prihvatiti jer verujem da će biti pre svega u interesu maloletnika, u interesu suda i u interesu sprovođenja specifičnog i osetljivog postupka prema maloletnim učiniocima prekršaja.
Hvala. Da li još neko želi reč? Reč ima ministar Selaković.
Apsolutno razumem i podnosioca amandmana i nameru koja je izražena kroz podnošenje ovakvog amandmana. Jednostavno preduhitrili ste me pa ću sada reći nešto zbog svih onih koji su uzeli učešće u ovoj diskusiji. Dakle, Ministarstvo pravde i državne uprave nakon usvajanja ovog predloga zakona, ukoliko on bude usvojen, planira nastavak rada radne grupe koji uz izmene i dopune članova u tu radnu grupu, pa jedan od zadataka, koji će biti zadatak te radne grupe jeste izrada izmena i dopuna Zakona o maloletnim učiniocima i krivično pravnoj zaštiti maloletnih lica. S obzirom da je tim zakonom detaljno predviđeno šta ta odluka mora da sadrži, nije dovoljna jedna deklaratorna odredba da će u tim slučajevima kada je učinilac prekršaja maloletno lice postupati prekršajne sudije koje su posebno obučene za to. U planu je da se izvrši izmena i dopuna ovog zakona, da se tim izmenama i dopunama predvidi detaljno šta ta odluka mora da sadrži i to je nešto o čemu sam govorio na sednici odbora kada sam odgovarao zašto se ovaj amandman ne prihvata. Dakle, isključivo je pravno tehnički razloga. Potpuno je daleko bilo da neko ovim zakonom želi da predvidi neki restriktivniji i gori tretman za maloletnike kao učinioce prekršaja. Prema tome, biće predviđeno izmenama i dopunama Zakona o maloletnim učiniocima i krivično pravnoj zaštiti maloletnih lica. To je ključni razlog.
Hvala. Da li još neko želi reč? Na član 305. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? Na član 308. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Milica Radović, Dejan Mihajlov, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Ne vidimo nikakvog razloga da nadalje u našem pravnom sistemu kada je reč o prekršajima postoji izvršenje kazne pre pravosnažnosti odluke. Svi razlozi koji su navede i koji postoje u važećem zakonu, a vi ste ih čak proširili u Predlogu zakona, padaju pred ključnom činjenicom da u kaznenom pravu ne treba da bude izvršenje pre pravosnažnosti odluke. Razloga da će se osujetiti izvršenje kazne ne sme biti osnovni razlog da se kazna sprovodi pre pravosnažnosti odluke. Čak i ako neki od ovih razloga možemo načelno uvažiti, npr. huligani na fudbalskim utakmicama van stadiona, stranim grupama koje dođu u našu zemlju pa divljaju po centru grada pa ih pokupimo, postoje i moraju biti predviđeni drugi mehanizmi za te slučajeve po principu leks specijalis, a ne da se daju generalne odrednice o izvršavanju kazne pre pravosnažnosti. Tim pre što ovde širite te mogućnosti, pa kažete – to može biti i kod težih prekršaja koji ugrožavaju život ili zdravlje ljudi ako zahtevaju interes opšte bezbednosti ili sigurnosti, robnog i finansijskog prometa ili razlozi morala itd. Nemojte to da činimo. To je preterano. Kakve veze ima težina prekršaja sa tim da li će biti izvršena kazna pre ili posle pravosnažnosti rešenja? To je abeceda kaznenog prava i ne bi smeli ovde u budućnosti na tome da padamo. Postoje drugi mehanizmi. Imate policijsko zadržavanje, po odluci suda. Možete specijalne norme o dužem zadržavanju koje liči na pritvor tokom istrage odnosno tokom sprovođenja postupka da unesete u zakon. Ne možete izvršenje pre pravosnažnosti.
Da li još neko želi reč? Na član 329. amandman je podnela narodna poslanica Olgica Batić. Da li neko želi reč? Na član 339. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Miković. Da li neko želi reč? Na član 340. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Miković. Da li neko želi reč? Na član 341. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Miković. Da li neko želi reč? Na član 342. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Miković. Da li neko želi reč? Na član 343. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Miković. Da li neko želi reč? Pošto smo završili pretres amandmanima zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Poštovani narodni poslanici, pošto je Narodna skupština završila raspravu o svim tačkama dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem 25. jul 2013. godine sa početkom u 11,00 časova kao dan za glasanje o tačkama dnevnog reda sednice Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godine.