Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, imam dva pitanja za predsednika Vlade gospodina Cvetkovića. Prvo pitanje. Po našem poslovniku imamo pravo, na osnovu člana 235, da tražimo obaveštenje. Poznata je stvar da na vrlo mali broj pitanja dobijamo odgovor. Vi ste više puta kao predsednik parlamenta ukazivali na to da ste preko službi insistirali da nam ministri odnosno oni kojima su pitanja upućena daju odgovore, ali moram da kažem u ime Poslaničke grupe DSS da smo ove godine od svih postavljenih pitanja, bilo ih je svakog utorka i četvrtka, dobili samo jedan odgovor. Moje prvo pitanje za predsednika Vlade je zašto Vlada, odnosno on kao neko ko predstavlja Vladu, ne poštuje Poslovnik i zašto nam ne dostavlja odgovore na postavljena pitanja? Drugo pitanje je takođe za predsednika Vlade. Evro je juče probio psihološku granicu od 100 dinara. Danas je dostigao rekord od 100,98 dinara, koliki je i srednji kurs evra. Cene naftnih derivata takođe imaju istorijski maksimum. S druge strane, na njujorškoj berzi juče je evro imao najmanju vrednost u odnosu na dolar, a sirova nafta vredi svega 70 dolara po barelu. Prema tome, kada smo pre dve godine imali istorijsku vrednost nafte na svetskim berzama, cena derivata u Srbiji je bila oko 110 dinara, a sada, kada nafta ima vrlo niske vrednosti, mi imamo istorijske maksimume. Bez obzira na to što mi jesmo deo sveta, očigledno je da neke stvari koje u svetu važe u Srbiji ne važe. Imamo istorijsku vrednost kursa, cene derivata rastu, broj nezaposlenih se povećava. Primera radi, kada se posmatra ukupan broj zaposlenih prema ukupnom broju stanovnika, u Novom Sadu je 44% zaposlenih u odnosu na ukupan broj stanovnika, u Beogradu je 37% zaposlenih u odnosu na broj stanovnika, a 13 opština u Srbiji ima manje od 10% zaposlenih u odnosu na broj stanovnika! Kada pogledate koje su to opštine videćete da su raspoređene po čitavoj teritoriji Srbije. To su: Žitorađa, Opovo, Bogatić, Varvarin, Lebane, Preševo. Znači, deset stanovnika u tim opštinama živi od samo jedne plate, ma kolika ta plata bila. Kada uporedimo ukupna primanja, ne samo prosečnu platu, nego kada uzmete prosečnu platu i prosečnu penziju po nekim opštinama, u Novom Sadu je taj prosek 21.130 dinara, u Beogradu 20.670 dinara, ali je u čitavom Topličkom okrugu 6.500 dinara, u Jablaničkom okrugu 6.200, odnosno taj prosek je u Srbiji nešto preko 12.000 dinara. S jedne strane imamo rast cena, s druge strane očigledno je da sa platama i penzijama stvar ne ide dobro. U čitavoj toj situaciji predsednik Vlade nam kaže da je Srbija formalno izašla iz krize. Gospodin Krasić kaže statistički. Očigledno je da imamo ozbiljan problem. Ono što nas interesuje i što pitamo predsednika Vlade jeste – kada će Srbija stvarno, suštinski da izađe iz krize? Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? Gospodin Dragan Todorović. Izvolite.
Pre svega, kada ću da dobijem odgovore? Razumem da sam pitao odakle Boži Đeliću jedanaest miliona evra, pa da tog odgovora nemam, ali pitao sam mnogo jednostavnije stvari, da mi Ministarstvo pravde dostavi optužnicu protiv Stanka Subotića Caneta, da vidimo zbog kog krivičnog dela je optužen. Evo, do dana današnjeg tog odgovora nema. Ne mogu drugo da zaključim, nego da donesem zaključak, evo, gospodin Krasić, „vrana vrani oči ne vadi“, da je to suštinski udruženi zločinački poduhvat za pljačku ove države. Očigledno je posle ovog intervjua koji je dao Stanko Subotić Cane podgoričkoj televiziji da je izneo podatke i rekao – da budete mirni, inače ću krenuti da iznosim sve ono što znam i sa kime sam povezan, jer sam sigurno neću da potonem. Taj lanac mora na kraju da se prekine. Evo, imate i juče i danas (izgleda da je bara postala mnogo tesna, krokodili su počeli da se jedu međusobno) optužbe prema „Vacu“ da pokušava da preuzme distribuciju novina u celoj Srbiji od „Future“. Sada izlaze na površinu sve one stvari za koje i ja tvrdim, a i svaki razuman čovek može da dođe do zaključka da su prilikom prodaje Luke Beograd, „Novosti“, „Ce marketa“ itd. kriminalci, političari i tajkuni praktično pljačkali ovu državu. Vi niste u stanju da date odgovor na to. Ono što je posebno interesantno, vidimo da su neki koji su navodno dolazili da nam pomognu, kao što je Bodo Hombah... Kako se to zvalo, Pakt za stabilnost jugoistočne Evrope, a ja bih pre rekao pakt za pljačku jugoistočne Evrope. Svi su tu udruženi, i nikom ništa. Pitao bih i gospođu Kolundžiju da li je dobila odgovor kako je izvršena privatizacija Luke Beograd. Šta je sa odgovorom koliko je Luka Beograd imala para 2005. godine u decembru mesecu na računu? Ovo je neverovatno, em pljačkate, em nećete da priznate. Pa, nećete da priznate zato što je tužilaštvo u vašim rukama, zato što je to instrument koji služi za obračun sa političkim protivnicima, a ne za to da se stvarno spreči pljačka i za ono što nam je obećao predsednik Republike Boris Tadić, da ćete krenuti u obračun sa kriminalom. Sada nemam kome nego vama, gospođo predsedniče, da postavim pitanje – šta ćete vi uraditi da mi dobijemo bar delimično odgovore na ova jednostavna pitanja? Vidite, očigledno je da je Ministarstvo pravde bilo u službi onih koji je trebalo da opljačkaju čak i Stanka Subotića Caneta. Podigli su optužnicu protiv njega da bi ga eliminisali iz ove zemlje. Mislili su da su time rešili problem, prevarili su se. Vi, umesto da pomognete, da insistirate... Razumem zašto ćuti gospođa Kolundžija, ona bi sve odgovore mogla da dobije od Bože Đelića. Boža sve zna, kada je u pitanju Luka. Sve papire ima; između ostalog, to ima crno na belo, to je gospođa Barać u svom pismu i navela. Vi svojim autoritetom... I, ono što je vrlo važno, u tom periodu niste bili na vlasti. Vas optužuju do 2000. godine. Od 2000. godine najodgovorniji su „žuti“. Zašto ne insistirate da ova institucija dobije na ugledu? Zašto da ugled Skupštine bude urušen u vreme vašeg mandata? Ovo bi bio najbolji potez i najbolji korak, da prema svim ovim institucijama na čije su adrese otišla ova pitanja definitivno, ne znam na koji način, pismeno, preko medija, imate mnogo mogućnosti, stvarno... Ili da se odgovori pošalju ili da zamolite poslanike, pošto je ovo uzaludan i bespredmetan posao, da ne postavljamo uopšte pitanja, jer trošimo dragoceno vreme i dragocene pare naših građana, što, pretpostavljam, vama nije … (Predsednik: Vreme. Zahvaljujem.) … u interesu. Molio bih vas da me obavestite šta ćete uraditi po ovom pitanju. Hvala.
Poslovnik je apsolutno predvideo šta radi predsednik Skupštine i Skupština za slučaj da u roku od 14 dana poslanik ne dobije odgovor na poslaničko pitanje. Dakle, ažuriramo, pišemo ponovo zahtev i to zaista kontinuirano činimo. Međutim, pošto ste me pitali da li ću nešto uraditi na jačanju ugleda parlamenta, molim i vas da mi u tome pomognete. Reč ima gospođa Nada Kolundžija.
Poštovana predsednice, postavljam pitanje službama Skupštine Republike Srbije da li je istina da gospodin Todorović nije dobio odgovor na pitanje vezano za privatizaciju Luke Beograd, jer ja sam ga dobila. Dakle, u tom odgovoru jasno se vidi da je privatizacija Luke Beograd i „Večernjih novosti“ izvršena u vreme Vlade Vojislava Koštunice. U tom smislu, Demokratska stranka ni na koji način nije bila umešana u tu privatizaciju. Takođe želim da kažem da jedino pitanje na koje nisam dobila odgovor jeste pitanje da li je tačna tvrdnja gospodina Todorovića da je na računu Luke Beograd bilo toliko sredstava. U tom smislu, ponavljam pitanje, tražeći odgovor da li je istina ili su to samo manipulacije koje koriste za dnevnopolitičke svrhe, da li je na računu Luke Beograd u trenutku kada je Vlada Vojislava Koštunice izvršila privatizaciju, odnosno prodala paket državnih akcija, bilo toliko sredstava koliko gospodin Todorović tvrdi da je bilo? Zaista bih molila, ukoliko se ovde ne iznose istine, da se u skladu sa Poslovnikom i primenjujući Poslovnik preduzmu mere prema poslanicima ukoliko tvrde da nisu dobili odgovor, a jesu ga dobili, da na neki način i Skupština Srbije i narodni poslanici znaju da je to deo zloupotrebe, ali i da javnost bude obaveštena o tome da su ova pitanja postala sredstvo za iznošenje neistina pred građane Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Ivan Andrić ima reč. (Dragan Todorović: Replika.)
Poštovana predsednice, za danas imamo dva pitanja. Jedno pitanje vezano je za spoljnu politiku, za evropske integracije… (Dragan Todorović: Dobacuje mi. Osećam se ugroženo.)
Gospodine Todoroviću, bićete zaštićeni, ali nam omogućite da radimo. Molim vas, bićete svakako zaštićeni. Gospodine Andriću, vraćam vreme. Prijavite se ponovo, molim vas.
Poštovana predsednice, dame i gospodo poslanici, imamo dva pitanja za danas. Mislimo da su oba pitanja od presudne važnosti za našu budućnost i zbog toga molimo i potpredsednika Vlade, ovde prisutnog, da ukoliko je moguće, a mislim da jeste, pruži odgovor na ta pitanja. Prvo pitanje vezano je delimično za pitanja spoljne politike evropskih integracija. To je pitanje – koji je plan Srbije za učešće na sastanku ili konferenciji u Sarajevu? Pod kojim uslovima Srbija na tom sastanku učestvuje? Šta je cilj tih razgovora? Ko u ime Srbije učestvuje i ko je definisao platformu za te razgovore i sa kakvim ciljem? Ovo pitanje postavljamo zbog toga što dobijamo oprečne informacije. Koliko vidimo, Ministarstvo spoljnih poslova nije obavešteno o tom sastanku, iz čega zaključujemo da ministar spoljnih poslova pokazuje želju ili nameru da na tom sastanku ne učestvuje ili se ograđuje. Iz kabineta predsednika i ministarstva spoljnih poslova jedne druge zemlje dobijamo informaciju da Srbija na tom sastanku učestvuje. Mi vas podržavamo u tome da Srbija ode na taj sastanak. Mislimo da tako nešto kao što je indirektno priznavanje Kosova ne postoji kao politički proces. Molimo vas da to ne radite kroz muljanje, nego da prosto izađete pred parlament i da kažete šta je plan. Da li je plan i tema tih razgovora isključenje mobilne telefonije Srbima na Kosovu? Da li je život Srba na Kosovu? Šta je plan? Ili je plan samo da neko ode i da se slika, kao što je bio sastanak sa predsednikom Hrvatske Josipovićem, bez ikakvih unapred pripremljenih ciljeva i razgovora, bez ikakve želje da se bilo šta realno popravi? Očekujemo odgovor na ovo pitanje što je moguće pre, imajući u vidu da je taj sastanak organizovan i da će se održati u narednih nekoliko nedelja. Drugo pitanje mnogo je važnije za građane Srbije, a tiče se ekonomije. U subotu je gorivo u Srbiji... Srbija je postala rekorder, gorivo u Srbiji je poskupelo i danas je najskuplje u Evropi. Vlada se, s jedne strane, bavi demagogijom tako što je pola njenih ministara navodno protiv tog poskupljenja, a druga polovina to poskupljenje opravdava. Sve se to čini kroz puštanje tekstova u medijima, bez ikakve ozbiljne rasprave. Mi vas pitamo, gospodine Đeliću, kao potpredsednika Vlade, koji je plan Srbije, koji je plan Vlade Srbije, šta će Vlada Srbije preduzeti idući u susret problemu i rešavajući probleme? Bez obzira na to što građani Srbije imaju jedan od najnižih standarda u Evropi, gorivo plaćaju najskuplje u Evropi; skuplje je nego u Švajcarskoj, kao što smo mogli da vidimo iz medija. S tim je vezano i pitanje kursa. Ako je domaća valuta izgubila vrednost u odnosu na evro, a evro izubio vrednost u odnosu na druge valute, mi vas pitamo koja je realna depresijacija dinara? Zašto se takve informacije kriju? Prosto nije moguće da dinar depresira u odnosu na evro, da evro isti takav odnos ima prema dolaru, jenu, funti, a da mi ne znamo kako se to odrazilo na, recimo, spoljni dug Srbije. Molim vas da na ovo pitanje dobijemo odgovor, a naročito na pitanja koja se tiču goriva, ekonomije i, naravno, na pitanja o sarajevskoj konferenciji.
Zahvaljujem. Gospodine Todoroviću, ne možete dobiti reč niti po osnovu replike, niti po Poslovniku, u vreme trajanja instituta 235. Dakle, 235. je još uvek na snazi. Pitam da li ima predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa koji žele da iskoriste pravo iz člana 235? (Ne.) Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici Đorđe Milićević, Milan J. Nikolić, Milica Radović, Laslo Varga, Riza Halimi. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, povodom zajedničkog jedinstvenog pretresa tačaka dnevnog reda od 6. do 12, pored predstavnika predlagača dr Diane Dragutinović, ministra finansija, mr Mlađana Dinkića, potpredsednika Vlade i ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Božidara Đelića, potpredsednika Vlade i ministra za nauku i tehnološki razvoj, Ivice Dačića, prvog potpredsednika Vlade, zamenika predsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova i Milutina Mrkonjića, ministra za infrastrukturu, pozvala da sednici prisustvuju i: Zoran Ćirović, pomoćnik ministra finansija, Predrag Marić, pomoćnik ministra unutrašnjih poslova, Pavle Galić, pomoćnik ministra za infrastrukturu, Milorad Todorović, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova, Snežana Zubić-Petrović, šef Odseka u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Marko Petrović, savetnik u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Ljubomir Aksentijević, savetnik u Ministarstvu za nauku i tehnološki razvoj, Branka Totić, direktor Zavoda za intelektualnu svojinu i Mirela Bošković, pomoćnik direktora Zavoda za intelektualnu svojinu. Prelazimo na zajednički jedinstveni pretres 6 - 12. tačke dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O POTVRĐIVANjU UGOVORA SA EIB O RAZVOJU U JAVNOM SEKTORU I DONACIJI ZA BEOGRAD IPA 2008, SPORAZUMA O SLOBODNOJ TRGOVINI SA DRŽAVAMA EFTA, KONVENCIJE O PRIZNAVANjU EVROPSKIH PATENATA, SINGAPURSKOG UGOVORA O ŽIGOVNOM PRAVU, MEMORANDUMA ZA PREVENCIJU KATASTROFA U JUGOISTOČNOJ EVROPI I SPORAZUMA SA HRVATSKOM O PLOVNIM PUTEVIMA (nastavak) Gospodin Dragan Todorović se javlja po Poslovniku. Izvolite.
Gospođo predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po članu 104, u vezi s izlaganjem gospođe Nade Kolundžije. Jasno je bilo da je njena insinuacija da sam dobio odgovor na pitanja koja sam postavio, a da to prikrivam, što apsolutno nije tačno. Postoji toliko pitanja, non-stop ih ponavljam ovde, da je prosto bespredmetno postavljati pitanje da li sam dobio odgovore ili ne. Nisam. Čak i kad dobijem odgovor, ja ovde javno iznesem šta su mi napisali kada sam postavio neko pitanje. Gospođo Kolundžija, znate, mene uopšte ne interesuje u kojoj Vladi je šta i kad pljačkano. Znam da se u ovih deset godina neprekidno pljačka u kontinuitetu. Znam da vi niste bili 2005. godine u Vladi, ali ste bili 2007. godine, i vaši predstavnici. Jedan od tih vaših predstavnika sedi danas ovde, to je gospodin Božidar Đelić. Dobio je sve vezano za Luku Beograd i do dana današnjeg nema nikakvog odgovora. Nedvosmisleno sve stvari koje stoje, vezano za Luku Beograd, govore da je izvršena neverovatna pljačka. Vi preko toga prelazite. Vama je samo cilj da obmanete građane Srbije kako navodno želite da se stvari otkriju; u suštini, vi želite da se stvari samo prikriju i sve činite kako biste te stvari prikrili. Zašto nema odgovora koje su firme privatizovale „Novosti“? Šta je sa firmom koja je privatizovala Luku? Odakle pare? To je suština. Kažu – preko banke. Vidite da su te banke u suštini povezane sa svima njima i da one peru novac. Ko može drugi da pere novac nego banke, i to banke koje se nalaze ovde u Srbiji, nijedna nije srpska, navodno su sve inostrane banke. Međutim, ni to nije tačno, taj lanac mora jedanput da se razotkrije. Vi to možete vrlo lako. Ne postoji nijedna novčana transakcija veća od 10.000 evra… (Predsednik: Vreme.) … za koju ne može da se utvrdi odakle potiče, a vi ne možete četrdeset miliona da otkrijete.
Gospođa Nada Kolundžija.
Koristim član 101, pravo na repliku. Ono što želim da kažem jeste da sam potpuno sigurna da nadležne institucije u ovoj zemlji rade na utvrđivanju pune istine o svemu što eventualno u sebi nosi elemente nekakvih zloupotreba ili krivičnih dela. Bojim se da se mnogima od vas neće dopasti šta će se sve tom prilikom pronaći, ali sigurna sam da je interes ove vlade da otkloni svaku sumnju i svaku odgovornost, pre svega sa institucija države, da su umešane u neke zloupotrebe kojima su oštećeni građani Srbije. Očekujem da će se pitanje privatizacije Luke Beograd i „Večernjih novosti“ u punoj meri razjasniti. Ne samo razjasniti, već zaista očekujem, ukoliko se utvrdi da je bilo zloupotrebe ili da je neko iskoristio nekakav politički uticaj u vreme kada je vršena privatizacija i privatizaciju izvršio na nelegalan i nezakonit način, da će svako ko je odgovoran za to zaista i odgovarati.
Gospodo narodni poslanici, htela bih da vas obavestim da će narodni poslanik Zoran Kasalović predstavljati Poslaničku grupu SPS - JS prilikom zajedničkog jedinstvenog pretresa. Pitam da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Gospodin Zoran Kasalović ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženi potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je objedinjena rasprava o sedam predloga zakona o potvrđivanju finansijskih ugovora, ugovora o donaciji, sporazuma, konvencija i memoranduma. Želeo bih da ukratko, iznoseći stav SPS - JS, prokomentarišem neke od ovih predloga. Mislim da je u kontekstu Predloga zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora (Istraživanje i razvoj u javnom sektoru) između Republike Srbije i Evropske investicione banke potrebno reći da je Srbija u poslednjih dvadesetak godina prošla kroz jedan buran period promena u političkom i ekonomskom sistemu, dakle, da je praktično došlo do promene društveno-ekonomskog sistema. Srbija prolazi kroz jedan težak proces tranzicije, koji je veoma bolan, koji proizvodi mnoge probleme, među kojima su pre svega slaba konkurentnost naše proizvodnje na svetskom tržištu i porast nezaposlenosti i siromaštva. U takvoj situaciji, nažalost, najproduktivniji deo naše nacije ne može da se zaposli, ali možda je još veći problem to što visokoobrazovani odlaze iz zemlje. Naravno, ukoliko bi se ovakav proces produžio, pretila bi realna opasnost da uđemo u još veći problem u odnosu na okruženje, postanemo možda i potpuno nezainteresovan ili, što je najgore, usporimo naš put ulaska u EU. Evropska investiciona banka je finansijska institucija koja odobrava kredite po najpovoljnijim mogućim uslovima, pre svega za unapređenje i modernizaciju saobraćajne infrastrukture, zatim energetske infrastrukture, kao i razvoj malih i srednjih preduzeća. Vlada Republike Srbije je ušla u pregovore sa ovom bankom radi zaključenja ugovora o kreditu za više projekata. Mislim da je posebno važan Finansijski ugovor (Istraživanje i razvoj u javnom sektoru), koji je zaključen u Beogradu 4. marta ove godine. Ugovorom je predviđena realizacija projekta i aktivnosti revitalizacije i modernizacije istraživačkih centara, osnivanje novog naučnoistraživačkog centra, izgradnja smeštajnih kapaciteta za studente i mlade naučne radnike i modernizacija univerzitetske računarske mreže. Ukupna vrednost projekta iznosi 420.000.000 evra, od čega je planirano da se iznos od 200.000.000 evra obezbedi putem kredita banke, dok će preostali deo sredstava obezbediti Republika Srbija iz sopstvenih sredstava ili iz drugih aranžmana. Plan je da se kredit potroši za adaptaciju postojećih zgrada i laboratorija u Srbiji; za Istraživačku stanicu „Petnica“ i kampus Matematičke gimnazije; za program ljudskih resursa, sa ciljem da se privuče oko 1400 srpskih naučnika koji trenutno rade u inostranstvu; za Centar za promociju nauke u Beogradu; za nove stambene zgrade za mlade istraživače u Beogradu, Novom Sadu, Nišu i Kragujevcu i za izgradnju tehnoloških parkova u ovim gradovima. Kredit je pod povoljnim uslovima, sa grejs periodom od šest godina. Ono što je bitno, suštinskom realizacijom ovog projekta očekujemo brži razvoj nauke u oblasti modernizacije proizvodnje, čime bi svakako bila povećana konkurentnost naše robe za plasman na svetskom tržištu. Na ovaj način, očekujemo stvaranje nove proizvodnje i veći stepen iskorišćavanja postojećih kapaciteta, što bi iziskivalo mogućnost zapošljavanja novih kadrova, pre svega mladih ljudi. Mislimo da će se otvaranjem novih laboratorija, istraživačkih centara, modernizacijom računarske opreme stvoriti preduslovi da jedan broj naših visokoobrazovanih kadrova koji su trenutno u svetu i rasejanju nađe interes da se vrati u RS i da pun doprinos izvlačenju iz ove zaostalosti, u nekom smislu, i siromaštva koje je izazvano trenutnom ekonomskom krizom. Kada je u pitanju finansijski ugovor o donaciji, vezano za olakšice za infrastrukturne projekte za lokalni okvir, u okviru IPA 2008 programa između Evropske investicione banke, Republike Srbije i grada Beograda, počinje realizacija koncepta Evropske zajednice i cilja uravnoteženog i skladnog razvoja zajedničkog tržišta, posebno u delovima tržišta koji su nedovoljno razvijeni, u zemljama koje imaju perspektivu ulaska u Evropsku zajednicu. Evropska zajednica preko Evropske investicione banke daje zajmove i garancije na neprofitnoj osnovi i takođe plasira sredstva koja se pribavljaju na tržištu kapitala po najpovoljnijim mogućim uslovima, odnosno vrši finansiranje investicionih programa uz učešće strukturnih fondova i drugih finansijskih instrumenata EU. Radi se o svojevrsnom pretpristupnom fondu radi pripreme zemlje za ulazak u EU. Konkretnim finansijskim ugovorom predviđeno je da nam Evropska investiciona banka odobri kredit u iznosu od devedeset miliona evra radi sprovođenja programa rekonstrukcije tramvajskih šina i mreže glavnih saobraćajnica u Beogradu, kao i modernizacije daljinskog sistema upravljanja saobraćajem i obnove tramvajskih vozila. Od ukupnog iznosa sredstava iznos od šest miliona evra stavlja se na raspolaganje gradu Beogradu kao korisniku sredstava donacije. Ovaj ugovor je zaključen 3. marta 2010. godine, s tim što je precizirano da se donacija realizuje do kraja 2015. godine. Iz ugovora se može videti da je jasna procedura i način korišćenja ove donacije i potpuno je jasno da ulazimo u fazu kada ćemo sve više koristiti sredstva iz pretpristupnih fondova EU i gde će se svako korišćenje rigorozno kontrolisati. Smatram da je veoma važno naglasiti da je potrebno da država sačini organizaciju potpunog praćenja kontrole i utrošaka ovako dobijenih sredstava. Pregovori u okviru Svetske trgovinske organizacije, potpisivanje SSP-a sa Evropskom unijom stvorili su i nameću potrebu za potpisivanjem ugovora o ekonomskoj saradnji Republike Srbije i država članica EFTA. S obzirom na to da su države članice EFTA, a to su Norveška, Švajcarska, Island i Lihtenštajn, na teritoriji Evrope, a očekujemo ulazak u EU, potpisivanje sporazuma o slobodnoj trgovini sa državama EFTA ima ogroman ekonomski i politički značaj za Srbiju. Time bismo zonu slobodne trgovine Srbije proširili na celu Evropu. S druge strane, sa mnogim državama članicama EFTA Srbija razvija spoljnotrgovinsku delatnost. Države članice EFTA, posebno Švajcarska i Norveška, uveliko investiraju u Srbiju, tako da je Norveška treći investitor u Srbiji jer je otkupila „Mobtel“ za 1,5 milijardi evra. Pored toga, još nekoliko velikih firmi su realizovale investicije u Srbiji u oblasti proizvodnje opreme i mašina, kao i kartonske ambalaže. Švajcarska zauzima takođe visoko mesto na listi najvećih investitora u Srbiji kupovinom cementare u Popovcu, kupovinom većinskog paketa akcija leskovačkog „Zdravlja“ i drugih, a sigurno je da će potpisivanjem sporazuma doći do proširenja saradnje. Potpisani sporazumi o slobodnoj trgovini su po uslovima izjednačeni sa sporazumima sa EU, tako da je dosta pojednostavljena procedura u dokumentacionom delu, uz potpuno carinsko oslobađanje robe koju Srbija izvozi i postepeno skidanje carina (po godinama) robi koju Srbija iz mnogih zemalja uvozi. Predlogom zakona o potvrđivanju Konvencije o priznavanju evropskih patenata regulisan je nadnacionalni sistem normi i postupak priznavanja evropskih patenata. Patenti priznati od strane Evropskog zavoda za patente važe na teritoriji svih zemalja potpisnica Konvencije o evropskom patentu. Do ovog trenutka Konvenciju je potpisalo 36 evropskih zemalja. Potvrđivanjem Konvencije o evropskom patentu Srbija ispunjava obavezu proisteklu iz SSP, kao i obavezu iz CEFTA sporazuma. Predlog zakona dosta transparentno reguliše postupak prijave patenata na nacionalnom i evropskom nivou, njihovo odobravanje, odnosno priznavanje i uslove pod kojima se patent realizuje. Do detalja je regulisana procedura rešavanja sporova, uplata taksi, jezik prijavljivanja patenata i organizacija komisije i Zavoda za patente. Svojim internim zakonodavstvom RS ima veoma dobro razrađen sistem suštinskog ispitivanja tokom kojeg se ustanovljava da li je pronalazak nov i da li poseduje sve karakteristike za industrijsku primenu, što olakšava brži pristup Evropskom zavodu za patente. Jedinstvenom procedurom prijavljivanja i priznavanja patenata obezbeđuje se efikasan sistem zaštite prava intelektualne svojine, pojednostavljuje se procedura za brže priznavanje predmetnog patenta na teritorijama svih članica potpisnica Konvencije o evropskom patentu i omogućava se brza industrijska primena i inovacija odobrena od Evropskog zavoda za patente. Veoma su slični razlozi za usvajanje zakona o potvrđivanju Singapurskog sporazuma o žigovnom pravu. Kada je reč o Predlogu zakona o potvrđivanju Memoranduma o razumevanju o institucionalnom okviru Inicijative za prevenciju i spremnost u slučaju katastrofa za region jugoistočne Evrope, želim da podsetim da je Memorandum o saradnji i delovanju u slučaju katastrofa potpisan u Sarajevu aprila 2009. godine, tako da je Srbija jedanaesta članica, pored svih zemalja u okruženju. Osnovna intencija Predloga zakona je da ojača kapacitet organizacije koja se bavi upravljanjem u slučaju katastrofa, da se aktivnosti organizacije zakonski uokvire kako bi se unapredila bilateralna i multilateralna saradnja zemalja u regionu, posebno u razmeni informacija. Predlog zakona takođe predviđa dinamiku održavanja sastanaka, način finansiranja i razmenu informacija. Sporazum između Vlade Republike Srbije i Republike Hrvatske potpisan je u Beogradu u oktobru 2009. godine. Srbija raspolaže značajnim plovnim putevima na rekama Savi, Dunavu, Tisi, Velikoj Moravi i kanalu Dunav - Tisa - Dunav. Zapravo, kroz Srbiju prolazi veoma značajan Koridor 7, koji može da donese značajne prihode u transportu. Neregulisani odnosi u ovoj oblasti, posebno u delu carinskih formalnosti, naplate taksi i održavanja plovnih vozila, činili su ozbiljnu smetnju u obavljanju efikasnog prevoza. Naravno, sporazumom su sva sporna pitanja regulisana u skladu sa međunarodnim pravilima. Dame i gospodo, u skladu sa navedenim, Poslanička grupa SPS - JS će u načelu podržati sve predloge zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Kasaloviću. Reč ima narodni poslanik Radojko Obradović.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, danas je sedam tačaka na dnevnom redu, a jedna od tačaka je i ovaj kredit koji predstavlja gospodin Đelić. Naravno da je ključno pitanje u ovom trenutku za Srbiju – na koji način će se Srbija narednih godina razvijati, na koji način rešiti krizu i na koji način ćemo obezbediti kontinuirani rast u godinama koje su pred nama? Što se tiče Demokratske stranke Srbije, stanovišta smo da su nauka, odnosno obrazovanje jedan od osnovnih elemenata na osnovu kojih možemo da pokušamo da obezbedimo siguran rast. Što se tiče ovog kredita o kome se raspravlja, kada se pogleda obrazloženje i za šta su sve predviđena sredstva, ne tako mala, preko 400.000.000 (od toga, dvesta miliona kreditnih sredstava i dobar deo sredstava će se obezbediti iz budžeta), predviđeno je da se adaptiraju zgrade i objekti, da se poprave uslovi u kojima ljudi koji se bave naukom rade, istraživačka stanica, kampus Matematičke gimnazije, oprema za istraživanje, Centar za promociju nauke, stambene zgrade za mlade istraživače, stanovi i uopšte infrastruktura za Ministarstvo za nauku i tehnološki razvoj. Što se nas tiče, to apsolutno nije i ne može da bude sporna stvar. Ono što nedostaje u ovom tekstu, ako govorimo o konkretnom predlogu, i ono što nedostaje u obrazloženju (a to je inače obaveza po Zakonu o javnom dugu) jeste kako ovaj kredit utiče na opštu sliku Srbije. Političke stranke Vlade, svi mi pojedinačno razlikujemo se upravo u načinu na koji biramo prioritete. Često govorimo o tome u ovoj sali. Tu je gospodin Čolaković, ako pitamo PUPS šta je prioritet, prioritet je poboljšanje, to je njihova programska odrednica, poboljšanje uslova u kojima žive penzioneri, koji nisu loši. Na početku ove sednice sam govorio, između ostalog, o tome. Kada dođe ministar Dragin on govori o tome kako treba poboljšati poljoprivredu. Juče smo čuli da je poljoprivreda jedna od razvojnih šansi. To uopšte nije sporno. U zemlji u kojoj ima onoliko problema koliko ih Srbija ima danas apsolutno je sve prioritet, ali je potpuno jasno da sredstava nema za sve i potpuno je jasno da moramo da imamo kompletnu sliku kada odlučujemo o određenim parametrima. Mi ne osporavamo da je ovo važno, ne osporavamo da bez ovoga nema razvoja, ali siguran sam da mi nećemo doći u situaciju u kojoj se nalazi Grčka. Grčka danas ima potpuno drugačije prioritete. Ako dođete u situaciju da vam je dug toliko veliki i ako dođete u situaciju da ne možete da servisirate dug, onda prioritet postaje nešto drugo. Ono što nedostaje u ovom predlogu zakona i ono što nedostaje u većini naših zakona, to je ukupno stanje i ukupna održivost našeg duga. Govoriću o tome. Uopšte ne sporim ovaj deo, ali hajde da vidimo u kakvoj se situaciji nalazi Srbija danas, kolika je održivost javnog duga i kako će se situacija menjati u odnosu na godine koje dolaze. Naravno, dug raste do nekog trenutka, troškovi servisiranja tog duga takođe rastu, ali u nekom trenutku morate da vraćate, jer namet postane toliko veliki da više ne možete da izdržite. Dugo se u Srbiji govorilo da je odnos javnog duga ili održivost javnog duga 60% bruto društvenog proizvoda, odnosno kriterijum koji je postavljen u Mastrihtu, kriterijum koji važi za zemlje EU. Pri tom se često zaboravljalo da za nas ne mogu da važe pravila koja važe u EU. Prvo, nemamo taj stepen zaštite. Drugo, imamo veliku neizvesnost oko toga koliki će biti rast bruto društvenog proizvoda narednih godina i koliki ćemo deo duga moći da servisiramo. Veliki dug garantuje velike rate, a to opet može da se servisira samo iz javnih prihoda, koji nisu neograničeni. Nas očekuje još puno poslova koje treba da uradimo, koji moraju da se finansiraju iz javnih sredstava. Recimo, jedan od zakona koje moramo da donesemo što pre, koji nažalost još uvek nismo doneli, to je zakon o denacionalizaciji. Postoje različite procene koliko će taj zakon opteretiti Srbiju. Neke procene su umereno optimistične, da je to oko dve milijarde evra. Koje visine je javni dug danas? Kako će svaki od ovih novih kredita da se odražava na stanje javnog duga i kako uopšte evidentiramo i da li uopšte imamo sliku kako se ta situacija menja iz dana u dan? Recimo, imamo interesantan primer. Mi smo pre više od dva meseca doneli zakon po hitnom postupku kojim je obezbeđen kredit za likvidnost „Srbijagasa“; Banka Inteza, dva kredita, jedan 170, drugi, čini mi se, 150 miliona. Kada pogledate tabelu, da li su ta sredstva povučena tri meseca kasnije, u tabeli javnog duga toga još uvek nema. Postavlja se pitanje – ako su oni imali kredit za likvidnost, to znači da im je to trebalo hitno, ako su već sklopili ugovor, zašto nisu povukli ta sredstva? Kada pogledate tabelu u kojoj... Javni dug se, inače, u Srbiji evidentira na dva različita mesta: jedno je u Ministarstvu finansija, jedno u Narodnoj banci. Kada pogledate tabelu Ministarstva finansija, tamo je naš spoljni javni dug sedam i po milijardi, a kada pogledate tabelu Republike Srbije, Ministarstva finansija, tamo je naš spoljni javni dug četiri milijarde i sedamsto. Razlika je dve milijarde i sedamsto miliona evra. Dve milijarde i sedamsto miliona evra je 9% bruto društvenog proizvoda, pa onda naš javni dug nije 31,5%, kako kaže Ministarstvo finansije, nego je preko 40%. Da li je ono što se zadužuje Narodna banka obaveza Srbije? Mislim da jeste, jer svake godine zbog raznih problema koje Narodna banka ima deo sredstava iz budžeta Republike Srbije ide na izmirivanje dugova koje napravi Narodna banka. Drugo pitanje – da li je ovaj aranžman sa MMF-om javni dug? Kaže, ne računa se javni dug zato što se zaduživala Narodna banka. Čekajte, Narodna banka je samo juče prodala devedeset miliona evra pokušavajući da ublaži pad evra u Srbiji. Na ta sredstva se plaćaju kamate. Ta sredstva moraju jednog dana se vrate. Zovite ga vi sada kredit ili ga zovite podrškom, nađite ime koje god hoćete, ali to je nešto što će opteretiti sve građane Srbije. Osnovno je pitanje kolika je stopa održivosti javnog duga u Srbiji? Da li je to onih 60% ili je manje? Žao mi je što danas nije sa nama i ministarka finansija gospođa Dragutinović. Razumem da ona ima obaveze u pregovorima sa MMF-om. Drago mi je što je tu gospodin Đelić, da me pogrešno ne shvati, ali osnovno pitanje danas je kolika je stopa održivosti javnog duga u Srbiji? Da li je to tih 60% ili manje? Mene je to pitanje posebno zainteresovalo. Čitao sam sve zvanične dokumente Vlade, ali sam postavio i poslaničko pitanje pre više od dva meseca. Postavio sam pitanje ministarki finansija da li Vlada ima procenu koliko je dugoročno održiv odnos javnog duga prema bruto društvenom proizvodu? Postavio sam pitanje petnaestog marta 2010. godine i još uvek nisam dobio odgovor na to pitanje. Vrlo je interesantno da nisam dobio odgovor na to pitanje, a ministarka u intervjuu za „Politiku“ 28. aprila, nakon razgovora u Vašingtonu sa MMF-om, kaže da je to 40% BDP. Zašto je to tajna za narodnog poslanika i zašto se ne odgovara narodnom poslaniku i rutinski se daje odgovor „Politici“? To nije pitanje za mene, to je pitanje za ministarku finansija. Očigledno je da baratamo cifrom od 40% BDP. Pitanje je da li je to realno, ako je po zvaničnim podacima Ministarstva finansija javni dug danas 31,5% BDP-a? Ali, ako se uzme podatak Narodne banke, koji je za 2,7 milijardi veći, onda mi već danas imamo 40% BDP-a. Uveliko se najavljuje zakon o fiskalnoj odgovornosti koji treba da utvrdi te parametre. Treba posebno istaći da je to jako važan zakon, da taj zakon postoji u velikom broju zemalja, da je taj zakon prvo donet u Nemačkoj i u Japanu, u vrlo razvijenim zemljama. Donele su ga brojne zemlje u razvoju, ali ga ima i veliki broj nerazvijenih zemalja. Osnovno je pitanje šta će nam zakon ako već danas vidimo da je potpuno neostvarivo to što u zakonu piše, ako već danas imamo tih 40%, ako hoćemo pošteno da saberemo? Onda Ministarstvo finansija kaže – da, ali deo duga (lokalne samouprave, dug Narodne banke, dugovi nekih agencija) nije javni dug. Isto je pitanje i sa onim garancijama. Vi znate, gospodine Đeliću, vi ste nekada bili ministar finansija, znate koliko javnih preduzeća se zadužuje, a da sve dugove izmiruje Vlada Republike Srbije. Prema tome, osnovno pitanje danas za nas je kako na najbolji način da iskoristimo ta sredstva? Vi i ja smo nekada davno pričali o tome kako je potrebno napraviti Upravu za javni dug, koja danas postoji, ali koja će analizirati svako ulaganje. To je jedan od zadataka državne revizije, da vidimo kako će se ta zaduživanja koristiti na najbolji mogući način i kako ćemo povećati BDP time što ćemo se zadužiti. To je osnovno pitanje za nas. Ako posmatramo pojedinačno svaki taj segment, uvek ćemo vam reći – da, to treba; nikada od nas nećete čuti – hajde da vidimo. Jer, posao je Vlade da nam kaže na koji način bira prioritete. Vi znate, kada dobijete platu, ne možete platom da kupite sve što vam treba, morate da izaberete prioritet. Tako je i sa državom. Moramo da vidimo šta je prioritet. Moramo da znamo koji je to put da se ova zemlja razvija i da vidimo kako ćemo te kredite na najbolji mogući način iskoristiti. Postoji mnogo razlika između nas i Grčke, ali postoji i dosta sličnosti. Naš problem, koji Grčka nema, jeste to što je izvoz mali, što prestrukturiranje privrede ne ide brzo i što ćemo imati problem trgovinskog deficita u godinama koje dolaze. Trgovinski deficit smo nadoknađivali godinama iz privatizacije, a vidite kakva je situacija sa „Galenikom“ i „Telekomom“. Ta situacija nije baš tako sjajna kako što je na prvi pogled izgledala. Prema tome, ako i dalje imamo trgovinski deficit, njega možemo da nadoknadimo samo iz zaduživanja, kao što je jedan od načina kako zatvaramo budžetske manjkove zaduživanje. Prema tome, o tome treba da razgovaramo, da vidimo koja je to granica održivosti, jer sve dok pojedinačno razgovaramo o svakoj stvari... Imali smo pre dva meseca dug od 330.000.000 za „Srbijagas“, to je 1% društvenog bruto proizvoda. Treba im za likvidnost, treba im za podzemno skladište, za sve one stvari koje im zaista trebaju. To nije sporno, ali isto nam tako treba i za puteve i za sve ostalo. I, ono na šta nemamo odgovor, to je u stvari šta su realno prioriteti? Koliko svaka od tih stvari pomaže razvoju bruto društvenog proizvoda i kako ćemo sve to servisirati u godinama koje dolaze? Da li imamo iole visok stepen garancije da ćemo uspeti u godinama koje su pred nama da te dugove vratimo? Već prošle godine su mnogi povoljni krediti koje smo povlačili od 2001. godine panadalje prošli one periode kada su kamatne stope bile male, te stope su sve veće i veće. Sada se pregovara o reformama u penzionom sistemu, ali ozbiljnih reformi u zdravstvu i obrazovanju još uvek nema. To su sve problemi koji će nas opterećivati u godinama koje dolaze. Što se nas tiče, da kažem na kraju ovog prvog dela izlaganja, krediti za nauku imaju svoje puno opravdanje. Bez razvoja nauke teško da možemo da govorimo o ozbiljnom razvoju države. Postoje primeri zemalja u svetu koje su značajnim ulaganjima upravo u nauku, u naučnu strukturu, u godinama... Pri tom treba imati na umu da su to dugoročna ulaganja, da su to ulaganja koja ne daju rezultate na kratke staze, ali samo zemlje koje su imale visok stepen ulaganja u obrazovanje i nauku su imale dugoročno dobre rezultate. Što se nas tiče, investicije u nauku podržavamo, ali, kažem, brinemo o tome što ne postoje ozbiljne analize ukupnog paketa i izvesnosti, vezano za održivost našeg duga.
Gospodin Dragan Stevanović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ako bismo mi kao narodni poslanici zauzimali stav prema ovim sporazumima kakav je zauzela Vlada, s obzirom na to da je čekamo četiri dana da dođe u Skupštinu, pa i kad se pojavi ćuti i nema nameru da razgovara sa poslanicima, verovatno bismo i mi danas ćutali. Ali, naravno, kakav god da je naš aspekt u odnosu na ove sporazume, kritički ili aspekt podrške, njih zaista treba prokomentarisati i reći nekoliko reči, naravno ne o svima. Neke kolege moje iz SRS će se svakako pozabaviti određenim sporazumima, ali, evo, ja ću sebi, u okviru ovog vremena ovlašćenog predstavnika, dati za pravo da prokomentarišem par sporazuma i da kroz te komentare izrazim kakav je vaš odnos i šta građani Srbije, šta Srbija može da očekuje od ovih sporazuma, koliko su oni za nas suštinski važni i koliko je bitno da o njima danas, u vremenu u kom se nalazimo, raspravljamo. Samo je u Srbiji moguće da u okviru jedne tačke dnevnog reda raspravljate o Istraživačkoj stanici u Petnici, tramvajskim šinama, katastrofama, zaduživanjima po nekom drugom osnovu, plovnim putevima itd. Dakle, to je samo u Srbiji moguće. Onda Vlada od nas očekuje ozbiljnu i racionalnu diskusiju, a građani naravno očekuju od ove skupštine da im ponudi nešto što će zaista rešavati njihove probleme. U gomili ovih sporazuma nalazi se Memorandum o razumevanju o institucionalnom okviru Inicijative za prevenciju i spremnost u slučaju katastrofa za region jugoistočne Evrope. Pretpostavljam da bi naš zadatak trebalo da bude danas, odnosno vaš, gospodine ministre, da ubedite one nesrećne ljude na jugu Srbije da im je samo ovaj memorandum trebao, pa da im se ne dogodi ono što im se pre deset dana dogodilo u Jablaničkom okrugu, odnosno ono što se u subotu desilo u Trgovištu. Moramo da prestanemo da obmanjujemo građane Srbije. Ono što se u subotu desilo u Trgovištu zaista jeste katastrofa i ne postoji neko ko bi mogao prirodu i nevreme da zaustavi, ali se ovde postavlja pitanje kakva je bila reakcija institucija, od prvih do poslednjih? Kako je reagovala, pre svega, lokalna samouprava na sve to? Kako da reaguje lokalna samouprava, koju činite upravo vi? Vlast u toj opštini činite vi koji ste i ovde vlast, a koji se dole, u jednoj maloj i nesrećnoj opštini, ponašate kao rogovi u vreći i koji u to malo sirotinje, sa četiri ili pet hiljada građana, ne možete između sebe da podelite funkcije i ne možete da nađete meru da se za tri meseca sastanete i održite redovnu sednicu Skupštine opštine. Sad građani Trgovišta i svi mi zajedno treba da očekujemo adekvatnu reakciju države, a vi koji je predstavljate dole ne možete da podelite direktorska i predsednička mesta. Sada ćemo da prodajemo maglu da nam treba memorandum za slučaj katastrofa i to će da rešava probleme u Trgovištu, Leskovcu ili gde god. Neću da eksploatišemo ovu temu. Sticajem okolnosti, u subotu sam bio dole, ne zbog ovoga, i dole se desila tragedija, ima ljudskih žrtava. Eksploatisati tu temu na ovaj način, mislim da nije ukusno. To ostavljam onima koji su se juče i koji će se danas slikati na tom području. Ovde treba svakako prokomentarisati i reći nekoliko reči u vezi sa zaduživanjima o kojima je govorio gospodin Obradović – istraživanje i razvoj u javnom sektoru. Gospodine Đeliću, pre nekoliko nedelje ili meseci na jedan pompezan način ste predstavili ovaj kredit od 200.000.000 koji ćete povući za ulaganja u nauku i obrazovanje. Sa malo više rezerve o njemu je govorila gospođa Diana Dragutinović, s obzirom na to da zna kakav dodatni balast stavljamo na teret građanima, odnosno svima onima koji će ovaj novac da vraćaju. Naravno, njen stav nije bio zvaničan, ali čini mi se da je racionalnost tu provejavala, za razliku od vas koji ste to predstavili ne znam kako. Želim da vas pitam, gospodine Đeliću, da li ste imali priliku da čitate, pre nekoliko dana je objavljeno jedno istraživanje u kojem se kaže da dve trećine svršenih studenata hoće da napusti ovu državu? Za koga povlačite ove pare? Ne sumnjam da je isti broj studenata bio na vašoj strani 2000. godine i da vas je energija tih studenata smestila u fotelje u kojima sedite. Dajte nam ovde odgovor šta ste učinili za te studente. Ako je za odlazak studenata do 2000. godine bio kriv „diktator“ i neki režim, pitam vas ko je danas kriv za to? Da li Srbija i danas ima diktatora ili ima režim kakav je imala i pre 2000. godine? Za koga povlačite ovaj novac? Šta ste učinili da te ljude obavežete da svoje znanje, kvalitete i vrednosti ulažu i daju Srbiji? Niste učinili ništa, ali ste spremni da u ime generacije koja ovaj novac neće trošiti, nego će ovaj novac vraćati, povlačite nova sredstva. Naravno, moje kolege će malo više o ovom sporazumu govoriti. Zadržaću se danas na sporazumu sa državama EFTA, ali pre toga ću komentarisati sporazum kroz koji ćete trošiti sredstva pretpristupnih fondova. Lepo je to što će Beograd da rekonstruiše tramvajske šine, ali Srbija nije samo Beograd. Nemam ništa protiv toga, niti dovodim u pitanje potrebu da Beograd liči na metropolu, jer je na neki način on lice države Srbije, ali ono što hoću da vas pitam je – kada ćete ostatak Srbije da spremite da troši sredstva iz pretpristupnih fondova? Deset godina ste na vlasti. Otkako ste došli na vlast, od pet komponenata trošimo samo dve. Zašto? Zato što niste bili sposobni da državu spremite i da trošite novac koji objektivno možda i možete da trošite? Pitam vas otvoreno, da li ste u stanju da do kraja 2011. godine ispunite obaveze i zadatke koje ste sami pred sebe postavili? Da li će vam taj decentralizovani sistem upravljanja fondovima biti akreditovan do kraja 2011. godine? Hoće, sutra malo, jer kada otvorite stranice, pa kada vidite šta se od vas očekuje da ispunite... Deset godina vam nije bilo dovoljno da ispunite, sada ćete za godinu, godinu i po dana to da uradite. Koliko opština na teritoriji Republike Srbije ima kapacitete da se snalazi sa ovim izazovima? Šta ste u obavezi da uradite? Da podignete administrativne kapacitete, da imate optimalan broj zaposlenih u javnom sektoru. Da li ste posle usvajanja onog zakona o maksimalnom broju zaposlenih preuzeli sve ono na šta ste se obavezali? Jeste, sutra malo. Treba da imate adekvatan i kompetentan stručni kadar u javnoj administraciji, od lokalne, pa do državne. Imate li? Sutra malo. Ti ljudi treba da umeju da pišu projekte, a projekti koji treba da dobiju pozitivnu ocenu u tim fondovima treba da se finansiraju iz budžetskih sredstava Republike Srbije. Kada govorimo o projektima, recite nam, i nama i javnosti, koliko nepovučenih sredstava stoji u Evropskoj investicionoj banci, u Evropskoj banci za obnovu i razvoj, u Svetskoj banci ili bilo kojoj drugoj banci? Ova vlada pošalje u Skupštinu, ovi vaši poslanici to ratifikuju, a vi ne možete da povučete jer nemate projektnu dokumentaciju. Ko je kriv zbog toga, opozicija ili vi koji deset godina sedite u tim foteljama? Izađete pred nas i ubeđujete nas da ovo treba i Srbija ide dalje. Činite prve korake na putu podizanja standarda u ovoj državi. To je licemerje sa kojim ne možemo da se složimo i ne možemo da nađemo nijednu reč razumevanja za takav stav i za takav odnos. Naravno, ono čemu ću se u okviru svog vremena najviše posvetiti jeste ovaj sporazum. On je najopširniji i po težini i po obimu, najopširniji, ali je suštinski najmanje značio u ovoj državi. Iz ovog ministarstva iz kog je došao uglavnom nam takvi dokumenti dolaze, koji puno pišu, a u suštini ništa ne napišu. Krenuću od obrazloženja koje je ova vlada ponudila poslanicima u našoj skupštini. Šta na jednom mestu piše? Kaže: „Posmatrano iz ekonomskog ugla, postoji jasan interes za nastup država EFTA na srpskom tržištu“, to ne dovodimo u pitanje, što će i kasnije cifre koje ste nam ponudili u ovom obrazloženju da dokažu i potvrde, „što se ogleda kroz njihova ulaganja u našu privredu i prisustvo njihovih preduzeća. Zaključivanjem sporazuma sa EFTA Republika Srbija postaje privlačnija za strane investitore i stvaraju se uslovi za nove investicije u domaću privredu.“ Sve ste u Srbiji spremili, samo još ovaj sporazum da potpišete i Srbija će postati investiciona Meka. Gde je pravna sigurnost? Nema je. Gde je finansijska sigurnost? Nema je. Gde je konzistentan poreski sistem? Nema ga. Šta je sa likvidnošću, solventnošću itd., da se ne vraćam? Sada nam ovde prodajete maglu – ako potpišemo ovaj sporazum, Srbija će u investicionom smislu biti bolje rangirana. To nije tačno. Ovaj sporazum bi imao smisla da je Srbija ekonomski potentnija, da u Srbiji izvoz ne učestvuje sa svega 20% u ukupnom BDP. U državama sa kojima ulazite u sporazum izvoz nije ispod 40 - 50%. U pravu ste, podižemo liberalizaciju trgovine sa državama kojima smo u 2009, kako ovde kod vas piše, izvezli za 55.000.000, a za isti period uvezli od njih robe u vrednosti od 110.000.000 evra. Kome činimo uslugu, njima ili nama? Da ste za deset godina stvorili drugačiji ekonomski ambijent, možda bismo imali koristi da ovo radimo. U ovom trenutku, biću korektan, neću reći da će Srbija imati štetu, ali će korist imati oni koji su na drugoj strani ovog sporazuma i pre će biti da ovo radite zbog njih, nego zbog nas. Idete dalje i opravdavate ovaj sporazum činjenicom da je Norveška, odnosno „Telenor“, treća po investiciji u državi Srbiji. Pre nego što uđemo u strukturu investicija, kako je moguće da je Norveška sa „Telenorom“ treći po redu investitor u Srbiji, a nismo imali ovaj sporazum? Nije nam ovaj sporazum bio potreban da bismo investiciono bili prihvatljivi za Norvešku. Ali, znate, kada ne birate čime ćete se služiti da opravdate neke svoje postupke, onda dođete u ovakve kontradiktorne situacije.Onda se vratimo na prirodu te investicije i na strukturu. Zašto je najveća? Zato što se kreće u sferi u kojoj nam se dominantno svih ovih deset godina kreću te velike strane investicije, u sferi usluga i trgovine. Šta to pravi „Telenor“, šta to prodajemo na osnovu onoga što stvara „Telenor“? Prodaje apstrakciju, i to plaćamo svi ovde. Šta to izvozimo zahvaljujući „Telenoru“, pa da ostvarujemo prihode kojima ćemo vraćati dugove koje nam namećete na vrat, između ostalog, kroz nekoliko sporazuma koje ovde imamo? Ne proizvodi ništa. Ne dovodimo u pitanje investiciju, neka su došli. Da li smo osetili milijardu i po evra koje su nam ponudili, dali za „Telenor“? Nismo, jer ste ih potrošili u vašu nerazumnu javnu potrošnju i krpljenje budžetskih rupa i budžetskog deficita. Tu je suština problema. Ne možete da krečite ono što je trulo, a vi sada to radite – državu koja nema ekonomski supstrat kitite, ulepšavate je. U toj fikciji ne možete večito da živite, ali nam je žao što ćemo cehove svi zajedno da plaćamo, ne samo vi. To je veliki problem ove države. Gospodine Đeliću, koliko mi vreme dozvoli, vratiću se na preambulu ovog dokumenta. Ovde ima jako interesantnih stvari za komentar, pa ako ne zamerite, u okviru svog vremena ću da pitam nešto. Kažete u preambuli: „Potvrđujući svoje opredeljenje za demokratiju, ljudska prava i osnovne slobode, kao i za političke i ekonomske slobode, u skladu sa svojim obavezama prema međunarodnom pravu, uključujući Povelju UN i Univerzalnu deklaraciju o ljudskim pravima“. Pitam vas, koliko država iz EFTA poštuje međunarodno pravo i koliko njih je u skladu sa međunarodnim pravom ili suprotno međunarodnom pravu priznalo nezavisnost Kosova i Metohije? Moje pitanje je da li će se ovaj sporazum odnositi na državu Srbiju u međunarodno priznatim granicama ili u granicama koje nam oni nameću? To je prvo pitanje. Drugo pitanje je da li će ove države posebno ovakav sporazum sklapati, potpisivati ili ratifikovati sa kosovskim tzv. institucijama? To je prvo pitanje o kome očigledno niste vodili računa kada ste projektovali ovakav aranžman sa ovim državama. Pazite, ovo je gradacija licemerja, pazite sada ovo – potvrđujući svoje opredeljenje, između ostalog, za poštovanje osnovnih prava radnika. Pozivate se na konvencije Međunarodne organizacije rada, vi iz ove vlade, u kojoj radnici seku prste, ne zato što traže posao, nego da im se plati ono što im država duguje, odnosno što poslodavac duguje, a država promoviše potpunu slabost da se suoči sa tim i takvim pojedincima; u državi u kojoj prvo potpišete sporazumni raskid radnog odnosa, pa tek onda ugovor o radu, u državi u kojoj posao ne možete da dobijete ako planirate da budete majka. Vi ovde poštujete osnovna ljudska prava? Zamislite, kakvo licemerje! Mogli ste bar toga da nas poštedite, vi koji sedite nasuprot tajkuna koji izađu i kažu – kome je lakše ili kome je teže, nama što se sekiramo svaki dan ili njima koji pet godina ne rade i štrajkuju svaki dan? Sa takvim ljudima sedite i krojite ekonomsku politiku, socijalnu politiku. Oni uređuju standarde po kojima će radnici u ovoj državi da žive i ostvaruju svoja prava, a vi nam u preambuli stavite da poštujete prava radnika, u skladu sa međunarodnim pravom. Pitam vas, da li prava radnika imaju isti status, naši radnici u Srbiji i radnici u Norveškoj? Dovedite nam to u vezu i napravite paralelu, pa ćemo da prihvatimo da je ova preambula racionalna i razumna. Time ću priču privesti kraju. Ovo je vrhunac u toj, da kažem, gradaciji, pazite: „Konstatujući značaj odgovornog korporativnog ponašanja i njegovog doprinosa održivom ekonomskom razvoju...“. Vi iz ove vlade govorite o korporativnom ponašanju?! Da li neko od vas koji sedite tu može da nam kaže šta je strategija korporativizacije u Srbiji? Ko vam je branio deset godina da sprovedete promenu pravne forme preduzeća u Srbiji? Vi ste se odrekli mandata. Pričate deset dana priču kako stranke neće da kontrolišu mandate. Zašto stranke ne popuste javna preduzeća koja kontrolišete? Nemate nameru da se odreknete benefita koji crpite u javnim preduzećima. Probleme koje ste napravili u javnim preduzećima ostavili ste svima nama u nasleđe. Deset godina. Obećali ste korporativizaciju na lokalnom nivou do 2008. godine. Dokle ste stigli? Da li znate šta hoćete? Znate li šta treba da bude privatizovano, šta ne treba da bude privatizovano? Šta treba da bude u većinskom vlasništvu, a šta ne treba da bude u većinskom vlasništvu države? Tu je trebalo da promovišete korporativno ponašanje, toliko i možete. Postoje kompanije koje se ponašaju korporativno u Srbiji, ali sa svim svojim znanjima ne mogu da izađu na kraj sa ekonomskim ambijentom koji vi stvarate. Ili ćemo utisak o korporativnom ponašanju vas i vaše vlade da stičemo na osnovu „Jata“ i „Telekoma“? Je l' model privatizacije „Telekoma“ model odgovornog korporativnog ponašanja, gde ćete za 40% akcija nekom omogućiti da bude većinski vlasnik te firme? Samo mi imamo interes da prodamo nešto što je profitabilno, što puni budžet i vraća dugove koje nam vi stavljate na vrat. Ili možda „Jat“? Na telefonskoj sednici, gospodine Đeliću, dogovorili ste da formirate novu firmu. Jedino se još oko imena niste dogovorili. Tražite kuma. Četiristo hiljada dolara je osnivački ulog nove firme. Šta ćete da uradite? Pa ćete sve što vredi iz „Jata“ da prebacite u novu firmu, optimalan broj zaposlenih, slotove, ugovore, kapital, a muku i pljačku i neodgovornost ćete ostaviti u staroj firmi, pa ćemo svi mi zajedno da vraćamo dugove stare firme, a vi ćete kao veliki korporativni stručnjaci da tražite strateškog partnera za „Jat“, koji ima dobre ugovore, nema dugove, nema slotove i svakako ima optimalan broj zaposlenih. Ko nije dovoljno pametan da bude strateški partner jednoj takvoj firmi? Ali, pitamo vas šta je sa dugovima i nesrećom koju su vaši nesposobni menadžeri, direktori, rukovodstvo ostavili? Ostavili Vladi Republike Srbije, budžetu Republike Srbije, ovoj skupštini i na lokalnom nivou, lokalnim organima vlasti. Zato ne možemo da prihvatimo ovo što nam nudite, zato smatramo da je ovo farsa. Srbija, ako neće imate štete, nikakve koristi ni od jednog dokumenta koji ste nam ponudili neće imati. Zahvaljujem.
Da li još neko od predstavnika, odnosno predsednika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe SNS, DSS - Vojislav Koštunica i SRS. Dajem reč narodnom poslaniku Zoranu Antiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao i moji prethodnici pre svega bih se koncentrisao na ovu tačku koja se odnosi na istraživanje i razvoj, pa zatim na ovaj sporazum sa EFTA zemljama, zato što smatram da su u ovoj zajedničkoj objedinjenoj raspravi te dve tačke najvažnije. Što se tiče istraživanja i razvoja, nema sumnje da imate podršku SNS kada je u pitanju istraživanje i razvoj, kada je u pitanju ulaganje u nauku. Ne bih mnogo da komentarišem, radi javnosti dao bih do znanja da pozajmljujemo nekih 200.000.000 evra, da je plan da nekih 420.000.000 evra mi kao država treba da izdvojimo, ta dodatna sredstva. Ono što meni kao poslaniku, a verujem i mojim kolegama iz poslaničke grupe, najviše smeta u ovom predlogu zakona je to što stičemo utisak da ni sami niste sagledali kako ćete na pravi način da potrošite ta sredstva. U obrazloženju imamo jako šturo naznačeno za šta su namenjena ta sredstva. Po meni su čak neki ciljevi delimično i nerealni, kao recimo cilj da se 1400 srpskih naučnika na neki način vrati i inkorporira u našu nauku. Pre će biti da ćemo ovim sredstvima ojačati naučne institucije i da će jedan broj naučnih radnika opet naći uhlebljenje van ove zemlje. Isto tako, nejasno je za koje projekte će konkretno biti potrošen ovaj novac. To je ono što je za nas veliki problem. Opredeljenje za naučno-tehničke parkove je dobro opredeljenje i ono je već dugogodišnje. Do sada skoro ništa nije u Srbiji urađeno po tom pitanju, iako su bila velika obećanja Vlade. Nadam da ćete prilikom realizacije tih naučno-tehnoloških parkova biti potpuno svesni da je prerađivačka industrija, uopšte uzev industrija, u unutrašnjosti Srbije. Beograd živi od izvoza, od uvoza, od trgovine, finansijskih usluga, nekretnina, tako da bi po mom mišljenju prioritet trebalo da imaju naučno-tehnološki parkovi u Nišu i Kragujevcu. Sprega privrede i nauke bi trebalo da nam omogući da stvorimo proizvode sa kojima možemo da izađemo na svetsko tržište, a kojih faktički u Srbiji danas nema, jer se sve svodi na neku primarnu proizvodnju i na izvoz čelika, gvožđa, obojenih metala. U potpunosti zavisimo od tog izvoza. To je ono što je najveći problem, po nama, u ovom predlogu zakona. Ne vidim da vi imate potpunu viziju. Sve se svodi na to da gde god možemo, u bilo kojoj oblasti, uzimamo kredite. Na taj način pokušavamo delimično da rešimo problem spoljne nelikvidnosti, da popunimo neke devizne rezerve, a da se efikasnost trošenja tih kredita i plan trošenja i neka dugoročna vizija, nažalost, ne vide. Iz ovog predloga, naročito iz obrazloženja, to uopšte ne vidim. Želeo bih još da podsetim u par reči da nam je javni dug preko deset milijardi evra, da je od 2008. godine faktički, od kada je ova vlada formirana, porastao za blizu milijardu i po evra. Svaki dan taj dug raste za dva i po miliona evra. Krajnje je vreme da prilikom zaduživanja izvršimo neku ozbiljniju analizu, izađemo sa nekim ozbiljnijim strategijama, da bismo iz tog zaduživanja mogli da crpimo i neke efekte u budućnosti, u smislu razvoja domaće privrede i boljeg položaja naših građana, odnosno većeg standarda. Što se tiče ovog sporazuma sa EFTA zemljama, za mene je on bio povod, pre svega, da govorimo o liberalizaciji koja se sprovodi od 2000. godine naovamo. Sa liberalizacijom ste krenuli u startu, dolaskom na vlast, mislim na partije DOS-a. Od 2000. godine imali smo liberalizaciju, pre svega, uvoza, popunili ste prodavnice; liberalizaciju kreditnih tokova, omogućili ste građanima da se zadužuju, da uz pomoć kredita kupuju tu robu. Krenuli ste u privatizaciju, podstakli ste potrošnju. Prodavali ste firme ovih deset godina. Kakav je proces privatizacije, nije trenutak o tome govoriti, koji su efekti svega toga. Zaduživali ste se maksimalno. Došli smo u situaciju da je taj spoljni dug preko 22-23 milijarde evra. Nakon svega, mislim da je evidentno da smo stvorili jednu lažnu sliku o ekonomskom napretku Srbije u prethodnom periodu, da je taj model sasvim sigurno iscrpljen, model koji se zasniva na tuđoj akumulaciji. Preko je potrebno da se okrenemo svojoj privredi. Naravno, pre svega izvozu, proizvodnji, a situacija se tu pogoršava iz dana u dan, naročito je pogoršana u prethodnoj godini. Bilo bi logično da se posle takve politike koja je bila vođena u prethodnom periodu malo zastane, da se analiziraju efekti te politike, da se vidi šta u toj politici liberalizacije koja je bila sprovođena u prethodnom periodu može da se ispravi, da se popravi stanje kada je u pitanju domaća privreda, jer mi, kao što sam malopre rekao, nemamo šta da izvozimo. Ono što mi izvozimo su uglavnom berzanski proizvodi, eventualno primarni proizvodi. Sve to zavisi od toga hoće li tražnja za čelikom, gvožđem, eventualno za obojenim metalima da poraste u Evropskoj uniji. Jednostavno, spektar proizvoda sa kojima mi izlazimo na svetsko tržište izuzetno je slab, efekti su izuzetno niski, a mi u prethodnih deset godina ništa nismo uspeli da uradimo, makar na supstituciji tog uvoza koji smo imali. Kada pogledate strukturu uvoza u 2009. godini, ona je katastrofalna: 60% je roba široke potrošnje; 30% tog uvoza, od nekih jedanaest milijardi evra, koliki je bio u prethodnoj godini, odlazi na sirovine i repromaterijal. Ova vlada, ova vlast za ovih deset godina nije mogla da obezbedi da ne uvozimo sirovine i repromaterijal! Nije mogla da obezbedi tu proizvodnju u našoj zemlji. Toliko je katastrofalna situacija kada je u pitanju proizvodnja u Srbiji. Da ne govorim o tome da u prerađivačkoj industriji u 2009. godini imate strahovit gubitak radnih mesta, da su strahovita zaduženja privrede i da privatna privreda faktički preko zarada i smanjenje troškova kroz otpuštanje rešava probleme sa nagomilanim dugovima. O svemu tome je trebalo da se vodi računa prilikom kreiranja jedne nove ekonomske politike, ili bar promene ove ekonomske politike koja je vođena do sada. Nažalost, to ne primećujem iz ovog predloga, koji podrazumeva dalju liberalizaciju spoljne trgovine, pre svega iz političkih razloga, da bismo se što pre približili Evropskoj uniji, eventualno ušli u Svetsku trgovinsku organizaciju. Ekonomski efekti dosadašnje liberalizacije i, ako hoćete, Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju i Trgovinskog sporazuma sa Evropskom unijom koji je sledio stvarno su poražavajući. Tada ste nam, isto kao i sada, obećavali rast izvoza. Tog rasta izvoza nema. U prethodnoj godini on je čak i opao za nekih 20%. Obećavali ste nam sofisticiraniju proizvodnju. Ni toga nije bilo. Obećavali ste veći nivo stranih direktnih investicija. U prethodnoj godini on je opao na 1.300.000.000, u odnosu na 2008. godinu kada je bio 1.800.000.000. U februaru, znači pre dva meseca, imate strane direktne investicije u vrednosti od samo trideset miliona evra. To je jedan katastrofalan nivo, podseća na onaj treći kvartal prethodne godine kada je to bilo nekih stotinak miliona evra. Smešno je za zemlju naše veličine. To najbolje pokazuje da ni ona obećanja koja ste imali... A da ne govorim o konkurentnosti naše privrede. Malopre sam govorio – uvoz sirovina, repromaterijala. Vidi se da mi nismo konkurentni ni na domaćem tržištu, cenovno nismo konkurentni, a kamoli da izađemo sa nekom proizvodnjom na strano tržište. Znači, ona obećanja koja su pratila liberalizaciju trgovine sa EU nisu ispunjena, a ista ta obrazloženja, još malo pa preslikano obrazloženje imate prilikom ovog sporazuma sa EFTA zemljama. Što se tiče tog političkog dela, pošto je ovaj ekonomski deo i ova ekonomska logika potpuno izostala, kao što izostaje godinama unazad, i u tom političkom delu ima jako puno problema. Što se tiče pridruživanja EU, i tu morate da revidirate dosadašnje stanove i da budete svesni trenutnih dešavanja u EU, da su ona jako nepovoljna kada je u pitanju dalje proširenje EU. To se pre svega odnosi na nas; možda će da se provuku Hrvatska, Island, kao zemlje koje treba da budu naredne u tom procesu pridruživanja EU, ali sve ozbiljne analize kažu da ćemo morati ipak da sačekamo bar još pet-šest godina u odnosu na one planove koje smo imali ranije i da će to možda biti tek 2020. godine, a treba preživeti do 2020. godine. Sama fiskalna kriza u zemljama Evropske unije i problem integracija na ekonomskom planu unutar EU staviće političke promene i proširenje sasvim sigurno u drugi plan. To je danas više nego očigledno. Ne bih se nešto posebno na to obazirao. To je danas jasno, rekao bih, svim građanima Srbije. Jedino nije jasno Vladi Srbije, koja i dalje nastavlja sa istom pričom, nastavlja istim putem kojim je krenula godinama unazad, ne prihvatajući realnost, a realnost se bitno izmenila. Kada je u pitanju pridruživanje STO, mislim da nas i tu čeka jedno ozbiljno preispitivanje, da to što do sada nismo ušli u STO nije neki veliki minus za nas. Kao što rekoh, mi u toj liberalizaciji nismo dobili niti neku ekonomiju većeg obima, niti smo kroz specijalizaciju uspeli da popravimo ekonomsku poziciju naše zemlje, niti smo uspeli da obezbedimo veći priliv tehnologija. Samo je u prethodnoj godini od ukupnog uvoza deset posto išlo na opremu, a imamo već u ovoj godini kroz strukturu uvoza i dalji pad ulaganja u opremu. Naša preduzeća su potpuno nezainteresovana za proizvodnju. Jednostavno, ne postoji ambijent u kojem bi proizvodnja mogla da se razvija. Prema tome, mi nemamo sa čime da izađemo u svet. Taj sporazum sa STO neće značiti skoro ništa našoj privredi. Biće veliki problem za poljoprivredu, pre svega za stočarsku proizvodnju, jer se nameću dodatni uslovi od strane Turske i Brazila u međusobnim pregovorima. Videćemo kako će sve to da izađe. Što se tiče voća i povrća, i tu imamo puno problema. Pretpostavljam da će i ti pregovori sa STO položaj naših voćara da učine lošijim nego što je bio do sada. Kamo sreće da ste se malo više okrenuli poljoprivrednicima, sa nekim novi predlogom, u smislu da se omogući da ovu setvu nekako izdrže, da ove cene nafte koje rastu iz nedelje u nedelju (a rašće i ubuduće, jer je očigledno da je neminovna depresijacija dinara) premoste, da poseju, da bismo imali šta da uberemo ujesen. Jer, i ovo što smo do sada imali u privredi Srbije i ovaj privredni rast kojim se hvalite dobrim delom je bio zahvaljujući poljoprivredi. Imali smo dve uzastopne rodne godine. Zahvaljujući tome, mogli ste da se hvalite čak i pozitivnim trendom, odnosno pozitivnim privrednim rastom. Da nije bilo toga, bio bi i te kako negativan. Ali, ne može to večno i ne mogu poljoprivrednici preko svojih leđa da izdržavaju ovu zemlju i da pospešuju privredni rast i našu ekonomiju. Kada sve ovo sagledate očigledno je da Vlada nije imala volju, ili još uvek nema volje, da bitno preispita ekonomsku politiku koju je vodila do sada, da se okrene popravljanju konkurentnosti naše privrede, da krene da se bori za izvozni sektor. Ako je potrebno, da krene u svako preduzeće i da izvrši analizu troškova, analizu potrebne tehnologije, ulaganja, od sektora do sektora, da bismo imali sa čime da izađemo na to svetsko tržište. Još uvek se ide u zaduživanje. Još uvek se stvara iluzija da ćemo ulaskom u EU ili bilo koju međunarodnu instituciju automatski popraviti standard građana. Sve je to najobičnija iluzija, kao što je bila iluzija o značaju liberalizacije i otvorenosti naše zemlje prema svetu od 2000. godine naovamo. Zahvaljujem na vremenu. Nadam se da će Vlada pod hitno krenuti da menja ekonomsku politiku, da to bude u interesu građana, da bude u interesu privrede, a ne u interesu nekih jeftinih političkih obećanja. Hvala.
Narodni poslanik Miloš Radulović. Izvinite. Gospodine ministre, izvolite. Gospodin Đelić.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, zahvaljujem se predstavnicima političkih grupa koji su izložili argumente. Hteo bih da u najkraćim crtama predstavim ovih sedam zakonskih predloga koji su danas pred vama. Imamo tri predloga koja su vezana za nauku, istraživanje, intelektualnu svojinu, tri koja su vezana za infrastrukturu naše zemlje i, napokon, važan sporazum o slobodnoj trgovini sa četiri evropske zemlje. Dozvolite mi da vam tim redosledom predstavim argumente zbog kojih Vlada predlaže da Skupština usvoji ove zakonske predloge, imajući u vidu njihov karakter koji nedvosmisleno unapređuje ekonomsku situaciju u našoj zemlji i, što je veoma bitno, omogućuje nam da ubrzamo investicije u infrastrukturu, tzv. tradicionalnu, tvrdu, onu infrastrukturu koja će pomoći da se plovidba Dunavom lakše odvija, da žitelji našeg glavnog grada ali i svi oni koji dolaze da ga posete mogu bolje da cirkulišu. Takođe, pojavljuju se mogućnosti da mnogo bolje reagujemo na vanredne situacije poput onih koje trenutno imamo, nažalost, na jugu naše zemlje. Onda tek one investicije u ljude, u našu naučnu i tehnološku infrastrukturu i obezbeđivanje mnogo bolje pozicije za naše pronalazače u velikom svetskom pokretu, a naročito u Evropi, u domenu patenata i ekonomije znanja. To je sve ono što bi, čini mi se, moglo da obezbedi u ovom cenjenom domu ako ne potpuni konsenzus, onda se nadam da veliki broj političkih grupacija koje su u opoziciji može da podrži ove predloge. Počevši od ova prva tri, u domenu nauke, istraživanja i intelektualne svojine, pred vama je ono što je predstavljeno u momentu rasprave u ovom domu, pre nekoliko nedelja, kao nužni komplement izmena Zakona o naučnoistraživačkoj delatnosti i Zakona o inovacionoj delatnosti, a to je ovaj aranžman sa Evropskom investicionom bankom, koji na razini naše nauke stvarno ima istorijski karakter. Ovo je prvi put da Srbija, u ovom momentu velike domaće i međunarodne krize, pronalazi dovoljno snage da kaže da će naša budućnost biti u domenu znanja, da će Srbija u 21. veku prestati da izvozi pametne ljude, da bi počela da izvozi u mnogo većem obimu pametne proizvode. Ovaj aranžman sa Evropskom investicionom bankom jeste kredit, ali to je kredit pod uslovima najkvalitetnije finansijske institucije u svetu. Radi se o kreditu na dvadeset godina, sa šest godina počeka, i to pod sledećim finansijskim uslovima: radi se o okvirnom sporazumu, sa tranšama koje ne mogu biti manje od deset miliona evra, od kojih će svaka imati sopstvene finansijske uslove. U ovom momentu, mogu da kažem da ono što će biti izbor za povlačenje svake od tih tranši, i tu ćemo imati tu dozu fleksibilnosti koju Evropska investiciona banka ne daje uvek, ali ovoga puta je dala Srbiji, u ovom momentu je fiksna kamata 4,021% na dvadeset godina, sa šest godina počeka, a promenljiva je euribor plus 0,812, što u ovom momentu predstavlja nešto manje od 1,8% na godišnjem nivou, tako da prva tranša... Kada, očekujem sa velikom većinom glasova ovog doma, operacionalizujemo ovaj istorijski sporazum za našu nauku, za naše istraživanje, mi ćemo sigurno krenuti sa ovom fiksnom kamatom, 1,8% na dvadeset godina, sa šest godinapočeka. To su izvanredni uslovi, naročito kada ih uporedimo sa namenama, o kojima je bilo reči u izlaganjima predstavnika političkih stranaka, ali dozvolite mi da ipak ponovim neke najbitnije. Na ovaj način finansiramo i neke stvari koje se finansiraju uglavnom sa kreditima koji su mnogo skuplji i mnogo kraći. Oprema, naučna oprema koja je toliko potrebna našim institutima i fakultetima, koja je potrebna da se izrode novi patenti za našu nauku, uglavnom se finansira kreditima od nekoliko godina, najduže pet. Ovog puta ćemo biti u stanju da je finansiramo i na dvadeset godina. Ista je stvar sa bitnim elementom ovog programa, a to je povratak naše naučne dijaspore. Retko kad se može obezbediti novac za ovakvu namenu. Veoma je bitno to što ćemo mi to moći da uradimo na razini onoga što će biti puni efekat povratka naših koji su otišli u svet, da im damo dve decenije i, verujte, u tom periodu oni će višekratno vratiti naciji ovo ulaganje u njih, nema nikakve dvojbe. Imamo u ovom aranžmanu jedan veoma pragmatičan i štedljiv princip. Polazi se od one infrastrukture koju imamo. Ne idemo na nešto što je nužno i spektakularno, nego na ono što je isplativo i efikasno. Zbog toga će adaptacija postojećih zgrada i laboratorija nositi dobar deo ovog aranžmana, nekih sedamdeset miliona evra ukupno sa opremom. To znači, na primer: ona zgrada Rektorata u Novom Sadu koja odavno zvrji prazna kao avetinja, ili pak naša naučna „Venecija“, velika zgrada Prirodno-matematičkog fakulteta u Beogradu koja tone već više od dvadeset godina, ili ono što je dobra ideja koja je pokrenuta pre više od dvadeset godina, kao istraživačke stanice na Zvezdari (danas je to samo nekoliko hektara sa nedovršenim zgradama), to su sve stvari koje ćemo ovim sredstvima u roku od tri do pet godina u potpunosti dovršiti. Tako ćemo uložiti na najefikasniji i najštedljiviji mogući način i osposobiti i iskoristiti u potpunosti ono što su prethodne generacije odvojile, modernizovati i staviti u pogon za nešto što će biti ekonomija znanja za 21. vek. Drugi element je investicija u ljude. Srbija ima jedno veliko bogatstvo, i samo jedno, a to su njeni ljudi: naši ljudi koji su u zemlji danas, oni koji su zbog teške nedavne istorije otišli, među kojima mnogi (i to su teške odluke) razmišljaju o tome da li su osposobljeni uslovi da bar deo karijere posvete ponovo našoj zemlji. Ovaj aranžman omogućava da dvadeset miliona evra bude upotrebljeno za ljudske resurse, za pregovore sa našim najistaknutijim naučnicima, jer povratak nije lak ni za njih, a ni za našu naučnu zajednicu. Moramo na svakom pojedinačnom slučaju dokazati da je to nešto što dodaje domaćoj naučnoj zajednici, a ne oduzima. Zbog toga, uz povratak naših naučnika iz dijaspore imamo i šest miliona evra za dovršetak odavno započetih temelja za stabilnu infrastrukturu Istraživačke stanice Petnica, kao i značajna sredstva za izgradnju bar hiljadu nekomercijalnih stambenih jedinica za naše naučnike (preostalih pet lamela u Bloku 32b, kao i u Nišu, Novom Sadu i Kragujevcu). U proteklih deset godina uočeno je da se one porodice koje u svojim redovima imaju vrhunske naučnike, inženjere, koje su u stanju da dobiju ovakvo stambeno rešenje, u mnogo većoj meri opredeljuju za Srbiju kao bazu sopstvenog života, i tu smo svi na dobitku. Da bi celo društvo imalo pristup ekonomiji znanja, a zauzvrat, da bi ta ekonomija znanja, koja nije ništa drugo nego Srbija koja izvozi veoma skupe proizvode i na taj način, na jedini trajni način obezbeđuje bolje plate i penzije i stabilnost našeg dinara... To je razlog zašto idemo na formiranje i izgradnju jednog centra za popularizaciju nauke u Bloku 39, koji će imati mobilne jedinice u Srbiji. Mogu već danas reći, od momenta kada smo počeli raspravu o ovim temama, od momenta kad smo razgovarali o aranžmanu, nekoliko opština iz unutrašnjosti je došlo sa veoma interesantnim projektima prema Ministarstvu nauke i tehnološkog razvoja, da u sopstvenim sredinama obezbede infrastrukturu koja će mladima i manje mladima u regionu, okrugu obezbediti pristup znanju. Mi ćemo takve projekte podržati. Očekujemo da svi osnovci i srednjoškolci sa njihovim roditeljima i učiteljima budu izloženi na jedan uzbudljiv način, primeren njihovom uzrastu, onome što ekonomija znanja nudi. Poštovani poslanici, očekujem da i vi redovno budete gosti tog centra na jedan način koji će omogućiti vama, u vašoj ulozi da uočite ono što su izazovi ekonomije znanja za Srbiju, koju ulogu ona može da ima, koju ulogu vi možete imati u izgradnji jedne takve ekonomije znanja, kroz program seminara, kroz program rasprava, kroz dolazak naših eksperata iz dijaspore, stranih eksperata, poslanika koji rade u odborima za nauku i tehnologiju drugih parlamenata, da imate jednu infrastrukturu, mesto gde ćete moći na pravi način da raspravljate o ovim veoma bitnim stvarima. Naravno, neće biti zaboravljeni ni članovi izvršne vlasti, pre svega ministri, kao ni direktori domaćih i inostranih preduzeća. To je važna infrastruktura, koja će u srcu Beograda pokazati u kom pravcu ide ne samo Beograd, nego cela naša zemlja. Što se tiče delova koji se predviđaju za centre izvrsnosti, oni su naravno u korelaciji sa onim što su prioriteti upravo usvojene Strategije nauke i tehnološkog razvoja. Na taj način u Kragujevcu ćemo podržati napore Univerziteta i profesora Stojkovića, koji je odlučio da se vrati. Tako će biti izgrađen jedan moderan centar za istraživanje matičnih ćelija u Kragujevcu. Što se tiče farmaceutske industrije, u krugu Kliničkog centra u Beogradu izdvojićemo šest hektara, u skladu sa radovima koji su predviđeni za revitalizaciju tog ključnog objekta, da bismo locirali naše potencijale i one koji će se tek razviti u domenu biomedicine, ali i imali matičnu instituciju za one pogone i ekipe koje ćemo imati i u Leskovcu, i u Zrenjaninu, i u Vršcu i u svim onim mestima u našoj zemlji gde postoji farmaceutska industrija. Mada se naučna i tehnološka politika ni na koji način ne može u potpunosti poistovećivati sa ravnomernim regionalnim razvojem, ona ima svoj komplement u tome. Kada govorimo o centrima za poljoprivredu, mogu da kažem da imamo određene pogone, oni imaju teškoće u ovom momentu, ali od Čačka, preko Požege, Smederevske Palanke do Zaječara imamo interesantne mogućnosti u domenu onoga što, svi ćemo se složiti, jeste dobar deo naše ekonomske budućnosti, a to je poljoprivreda. Ali, ne poljoprivreda koja izvozi na tonu, ne poljoprivreda koja je ekstenzivna, ne poljoprivreda koja obezbeđuje drugima da formiraju dodatnu vrednost, nego poljoprivreda koja polazi od onoga što imamo kao kapacitet u domenu semenarske industrije, koja je danas pod velikim pritiskom velikih, moćnih kompanija. Ove investicije će ići ka tome da pomognu i Novom Sadu, i Zemun Polju i Kragujevcu da se izbore sa tom konkurencijom i da budu u stanju da u decenijama koje dolaze osvajaju naše, ali i regionalna i međunarodna tržišta. Mogu samo reći da kroz ovo ide i infrastruktura u domenu superračunarstva, jer superračunarstvo jeste autoput ovog veka. Nacije koje ne budu u stanju da svojoj privredi i svojim naučnicima obezbede dovoljan kapacitet na računarima, da izvrše uvek zahtevnije eksperimente, do te mere… Danas su, primera radi, najnapredniji superračunari u stanju da simuliraju funkcionisanje ljudskog srca i efekte određenih potencijalnih terapija, na način da to bude ne samo neinvazivno, nego da bude u potpunosti bezopasno za ljudski život. Od momenta kada je naša zemlja 2006. godine dobila od strane EU, to je jedan veliki kompliment posle nekoliko decenija od njegove smrti Milutinu Milankoviću koji je utemeljio početkom 20. veka u našoj zemlji jednu školu istraživanja efekata klimatskih promena, superračunarstvo je ono što će obezbediti i našem Hidrometeorološkom zavodu i mnogim drugim institucijama da postanemo referentni centar za praćenje klimatskih promena u jugoistočnoj Evropi; što je još važnije, da damo prave podatke, indicije i sugestije našoj poljoprivredi, da se sorte adaptiraju u odnosu na ono što je, po svemu sudeći, neminovno i što već danas vidimo (mnogo češće poplave, suše, erozija, tj. postepeno siromašenje onoga što je kvalitet naše zemlje). Nije daleko, poštovani narodni poslanici, od jednog superračunara do onoga što naš seljak može da kultiviše i da zaradi. Taj put je kraći nego što je ikada bio. Glasajući za jedan ovakav sporazum, narodni poslanici, glasaćete zapravo za ono što će u velikoj meri biti ekonomska i socijalna budućnost naše zemlje. Što se tiče preostala dva sporazuma u domenu intelektualne svojine, prvi je zakon o pristupanju Konvenciji o priznavanju evropskih patenata. Ona postoji još od 1977. godine i možda će se neki pitati zašto već tada tadašnja SFRJ nije pristupila toj konvenciji. Druga vremena, druga mišljenja; tada je bilo mišljenje da socijalistička zemlja Srbija ne treba da pristupi takvim aranžmanima. Zbog toga Srbija do sada nije mogla da iskoristi 4500 ispitivača koji rade pri Evropskom zavodu za patente. Naše ekipe u privredi i institutima, fakultetima imale su teže, komplikovanije uslove da, primera radi, mogu da deponujući patent u našem Zavodu za intelektualnu svojinu obezbede zaštitu njihovih ideja svuda u Evropi. Ratifikujući ovu konvenciju, narodni poslanici, obezbedićete jednaku utakmicu nekima od najpametnijih među nama, onima koji danas imaju i znanje i preduzetnički duh da menjaju strukturu privrede Srbije i da deponuju patente koji će sutra biti novi proizvodi i nova dodatna vrednost kroz izvoz naše zemlje. Treći element je predlog zakona o pristupanju Singapurskom ugovoru o žigovnom pravu. Radi se o nečemu gde smo mi već članica, a na ovaj način prihvatamo i one promene koje su usledile 2005. godine. U suštini, radi se o daljem pojednostavljenju procedure i mogućnosti da naši pronalazači na isti način kao i drugi, ovog puta ne na evropskom, nego na globalnom nivou, imaju mogućnost da prijave intelektualnu svojinu i da je zaštite svuda u svetu. Nekoliko reči o tri zakona kojima se predlaže unapređenje naše infrastrukture. Prvi je donacija u iznosu od šest miliona evra, koja dolazi iz više korisničkih pretpristupnih fondova. Za one koji ne prate u detaljima, želim da kažem da je ovo budžet koji ne dolazi direktno iz našeg nacionalnog programa za pretpristupnu pomoć; postoji jedan deo koji u svakom finansijskom ciklusu Evropska komisija alocira za ceo region. Ovo je nešto gde je Srbija reagovala veoma brzo, koristeći odluku koja je donesena 9. decembra prošle godine kada je formiran i potpisan jedan okvir za finansiranje infrastrukture na zapadnom Balkanu; među prvima smo uspeli da predložimo projekte. U pitanju je šest miliona evra, koje ne moramo da povlačimo kao kredit, nego smo to sa konkretnim i jasnim projektima uspeli da dobijemo kao podršku. To je nešto što ne znači samo (a znači mnogo) Beograđanima, jer to je u sklopu daljeg jačanja jednog aranžmana koji je potpisan pre sedam godina, za unapređenje celog sistema tramvaja i šina. Konkretno, za ovih šest miliona evra moći će da se izvedu radovi na rekonstrukciji tramvajske dvokolosečne pruge, tramvajske kontaktne mreže, kolovoza, trotoara, infrastrukture u Bulevaru kralja Aleksandra, od Vukovog spomenika do Ulice gospodara Vučića. Mislim da je ne samo u Beogradu, nego da je svima jasno zašto je toliko bitno da se ovi radovi što pre dovrše. Drugo, da se izvrše radovi na rekonstrukciji dvokolosečne tramvajske pruge, tramvajske kontaktne mreže, kolovoza, trotoara i instalacija u Karađorđevoj ulici. Mislim da svi koji posete Beograd, a još više oni koji žive u Beogradu shvataju zašto su ove dve deonice od ključnog značaja za normalnu cirkulaciju u Beogradu i normalno odvijanje, ne samo ekonomsko, života u našem glavnom gradu. Treća stvar se tiče potrebe pristupanja Republike Srbije Memorandumu o razumevanju o institucionalnom okviru inicijative za prevenciju i spremnost za nesreće za region jugoistočne Evrope. U najkraćem, naša zemlja nije još pristupila nečemu što je dogovoreno 2007. godine na nivou našeg regiona zato što još nismo institucionalno u tom momentu rešili ko se bavi vanrednim situacijama. Imali smo zatečenu situaciju da se delimično vojska, a delimično policija time bavila. U međuvremenu je odlučeno da će taj kapacitet koji je toliko bitan, vidimo ga danas u Trgovištu, videli smo preko nedelje, nažalost, u Timočkoj Krajini… Sada je to locirano u specifičnom delu našeg MUP-a. Na ovaj način osposobljavamo našu zemlju da više ne bude prazne stolice kada kolege u jugoistočnoj Evropi dolaze da raspravljaju o nečemu što je i regionalno, jer vidimo i sami da su, nažalost, ovi problemi koje Srbija ima u ovom momentu problemi koje ima ceo region. Znamo da ima dodatnih inicijativa i ideja. Znamo mogućnost da se u Nišu, zajedno sa Ruskom Federacijom, ojača jedan ovakav centar. Ovakva ratifikacija, tj. ovo potvrđivanje pristupanja Srbije je nužni preduslov. Poštovani narodni poslanici, mislim da nema apsolutno nikakvog razloga da oko ovakve stvari, toliko bitne za naše građane, ne postignemo maksimalni broj glasova u ovom cenjenom domu. Napokon, sedmi zakon, bitan zakon, to je slobodna trgovina sa zemljama EFTA. Tu je nekada bilo mnogo više zemalja, ali većina njih su u međuvremenu postale punopravne članice Evropske unije. Pre svega, mislim na skandinavske zemlje i anglosaksonske zemlje kao što su Irska i Velika Britanija. Sada su u EFTA ostale dve velike i dve male zemlje. One veće, možda ne toliko po broju stanovnika, ali sigurno po uspešnosti njihovih privreda, jesu Švajcarska Konfederacija i Norveška. To su bitne zemlje za našu zemlju. Kada njima dodamo Island i Lihtenštajn imamo svake godine 255.000.000 evra razmene i, što je još bitnije, 1,8 milijardi evra direktnih investicija koje dolaze iz tih zemalja, pre svega iz Norveške, među njima je pre svega „Telenor“, ali i iz Švajcarske. Mogu vam reći da je jedna ovakva ratifikacija važan signal i za druga preduzeća iz Norveške i Švajcarske. Imamo seriju drugih sporazuma koji se u ovo vreme dešavaju; naravno, ovi sporazumi ni na koji način ne ugrožavaju naš teritorijalni integritet. Srbija pristupa svim međunarodnim sporazumima u skladu sa svojim Ustavom i neće pristupiti ničemu što može na bilo koji način da ugrozi naš teritorijalni integritet. Ovo je jedan ekonomski sporazum, koji celovita Srbija potpisuje. Ovo su, poštovani narodni poslanici, sporazumi kojisu, s jedne strane u domenu intelektualne svojine, u domenu istraživanja i nauke, istorijski. Ovaj aranžman sa Evropskom investicionom bankom će nam omogućiti da idemo korak dalje i sa Bankom za razvoj Saveta Evrope. Ovo je baza koja nam je obezbedila da već danas, poštovani narodni poslanici, obezbedimo 23.000.000 evra za infrastrukturu naših fakulteta. Evo, u Novom Pazaru milion evra, za državni univerzitet u Novom Pazaru – 500.000 evra za opremanje, za taj naš najmlađi državni univerzitet, za laboratoriju koja će se baviti poljoprivredom, 360.000 evra za laboratoriju koja će se baviti energetskom efikasnošću i materijalima, 160.000 evra za opremanje jednog računarskog centra za taj centar. Sigurno da budućnost Novog Pazara u velikoj meri jeste u upotrebi te velike mladosti i energiji koja postoji u tom gradu i u tom regionu naše zemlje u ovom pravcu. Nadam se iskreno da će sve poslaničke grupe na kraju, posle ove rasprave, videti razloge i argumente da podrže i ovaj sporazum sa Evropskom investicionom bankom i ove ratifikacije u vezi s intelektualnom svojinom, a za ovo drugo valjda je u interesu svih da i grad Beograd dobije šest miliona evra donacija, da se mnogo lakše ide i prema Zvezdari i prema Voždovcu, da ovo u Karađorđevoj ulici mnogo bolje funkcioniše; da možemo da u domenu plovidbe (to je sporazum koji nisam do sada spomenuo) na mnogo lakši način funkcionišemo sa Republikom Hrvatskom. Znamo da je kod Apatina potrebno mnogo više raditi da bi Dunav bio prohodan i na tom mestu. To je velika šansa, jer Srbija u ovom momentu punopravno učestvuje u izradi makroekonomske strategije za Dunav, koja će imati ishod sledeće godine tokom mađarskog predsedavanja i ratifikacije. I, da možemo da budemo prisutni kada se raspravlja na nivou jugoistočne Evrope o vanrednim situacijama, tj. da Srbija bez ikakve zadrške i bez ikakvih smetnji trguje sa četiri uspešne zemlje našeg kontinenta. Čini mi se, poštovani narodni poslanici, poštovana gospođo predsednice, da ovde imamo elemente koji su nedvosmisleno pozitivni za budućnost naše zemlje, te apelujem na sve poslanike da se pridruže glasanju za ovaj zakonski predlog. Hvala puno na vašoj pažnji.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Narodni poslanik Miloš Radulović ima reč.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Pre nego što počnem diskusiju u vezi s ovih sedam zakona koje imamo danas na dnevnom redu, želeo bih da vas pitam, jer niste nam dali valjano objašnjenje, zašto mi uopšte u četvrtak, 13. maja nismo ovde vodili raspravu o ovim zakonima? Ako ste pozvali sedmoro ministara da prisustvuju, nije mi jasno kako se desilo da nijedan od tih ministara ne dođe u ovo skupštinsko zdanje i bude taj koji će da otpoštuje narodne poslanike i građane Srbije, da bismo o ovim zakonima u predviđenom roku vodili raspravu? Mislim da ste u krajnjem slučaju i vi odgovorni za to što građani Srbije imaju dodatne troškove zbog jednog radnog, da kažem neradnog, dana. Gospodine potpredsedniče, posle ovih vaših reči mogu samo da kažem – blago nama, mi smo, po ovom vašem kazivanju, informatička Gvadalahara. Samo, nije mi jasno posle ovog vašeg poziva gde ćemo mi to da odemo i šta da obiđemo? Podsetiću vas na vaše reči, jer vi ste, inače, poznati optimista, koji je mnogo toga obećao, a od tih obećanja mnogo stvari nije ispunjeno. Podsećam vas na ono što ste rekli pre nešto više od godinu dana u „Upitniku“. Na najavu krize, odnosno kada je kriza već zahvatila Evropu i ceo svet, došli ste u studio jedne televizijske stanice i euforično rekli da je Srbija izolovano ostrvo, koje neće pogoditi kriza, i zemlja u koju će da pohrle strani investitori, gde će da bude mnogo ulagača koji će da ulože novac u takvu zemlju, koja ima takav ambijent. Pošteno bi bilo, gospodine potpredsedniče, da kažete građanima koji su efekti toga i da kažete iskreno – pogrešio sam za to što sam izjavio. Tako rade odgovorni ljudi. U okviru ove načelne rasprave osvrnuću se na ovaj Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora (Istraživanje i razvoj u javnom sektoru) između Republike Srbije i Evropske investicione banke. Ovaj zakon se odnosi na projekat koji obuhvata adaptaciju postojećih zgrada i laboratorija, Istraživačku stanicu Petnica i Kampus Matematičke gimnazije, novu kapitalnu opremu za istraživanje, program ljudskih resursa sa ciljem da se privuče 1400 naučnika na radu u inostranstvu (žalosno je što ih ima mnogo više, a iz ovog vašeg izlaganja ne vidim kako ćete da privučete ni 200, a kamoli 1400 tih naučnih radnika), nove stambene zgrade za mlade istraživače u Beogradu, Novom Sadu, Nišu i Kragujevcu, infrastrukturu za Ministarstvo za naučni i tehnološki razvoj, izgradnju naučno-tehnoloških parkova u Beogradu, Novom Sadu, Kragujevcu i Nišu. Ukupni troškovi projekta uključuju i kupovinu zemljišta. Sprovođenje projekta započeto je u avgustu 2009. godine i očekuje se da svoj završetak ima 2015. godine. Ukupna vrednost ovog projekta je 420.800.000 evra. Tu ste napravili finansijsku konstrukciju da 200.000.000 evra bude upravo ovaj kredit, da 25.600.000 evra bude instrument pristupne pomoći i da sredstva zajmoprimca, odnosno naša sredstva budu 195.200.000 evra, da će kredit da se isplati u najviše dvadeset tranši od po deset miliona evra i da je rok otplate dvadeset godina, sa grejs periodom od šest godina. Demokratska stranka Srbije podržava sve ono što poboljšava uslove za rad mladih i njihov povratak u zemlju, ali nedostatak ovog projekta je, gospodine potpredsedniče, to što u obrazloženju niste dali detaljno opis radova i njihove stručne vrednosti i, što je najbitnije, odakle ćete da obezbedite 195.200.000 evra za ovaj projekat. Pretpostavljam da ćemo vrlo brzo ovde da imamo novu ratifikaciju nekog kredita, da bismo završili ovaj projekat. Gospodine potpredsedniče, u 2009. godini Republika Srbija se zadužila za 3.300.000.000 evra. Podsetiću vas da smo samo u decembru mesecu ovde ratifikovali sporazume vredne sedamsto miliona evra, da smo već u 2010. godini u martu mesecu ratifikovali sporazume kojima smo se zadužili za novih 505.000.000 evra, da ste potpisali ruski kredit vredan 200.000.000 dolara, koji se odnosi na pokriće budžetskog deficita. Vratiću se na ove ratifikacije iz marta od 505.000.000 evra, tu je oko 160.000.000 evra upravo zaduženje koje je od komercijalnih banaka, sa komercijalnim kamatama, isto za pokriće budžetskog deficita. U 2010. godini za očuvanje deviznog kursa ste povukli novu tranšu kredita iz stend-baj aranžmana sa MMF-om od 180.000.000 evra i već ste dostigli cifru od preko 1.300.000.000 evra povučenih sredstava iz stend-baj aranžmana sa MMF-om, teškog 2,9 milijarde evra. Gospodine potpredsedniče, da li vi znate da ste prošle godine za odbranu kursa iz ovih sredstava upotrebili 659.000.000 evra za celu godinu, da ste za ovu godinu za nepunih pet meseci već potrošili 746.500.000 evra? Juče je bila najveća transakcija u akciji spasavanja kursa, kada ste potrošili devedeset miliona evra. Ovom dinamikom, ako bismo samo računali, mi ćemo samo u ovoj godini potrošiti minimum preko dve milijarde evra za odbranu kursa do kraja godine. Razlog je to što mnogo uvozimo, a praktično ništa ne izvozimo. Na ovaj način ste ugrozili i one koji imaju ino-obaveze po osnovu kredita, jer svaka promena (juče je, odnosno danas, evro dostigao rekordnu vrednost u odnosu na dinar), makar od dinar, dodatno stvara obavezu naše države od 28,3 milijarde dinara. Pitanje je dokle će da dogura evro i koliko će još to da stvori novih obaveza po osnovu kursne razlike? Povećali ste i javni dug. Na kraju 2008. godine javni dug je bio 25,6% bruto društvenog proizvoda. Prema informacijama koje je dala ministar finansija i koje daje Vlada, taj javni dug je krajem 2009. godine bio 31,5% BDP. Predsednik Boris Tadić je pre jedno mesec dana izjavio da je javni dug 35% BDP. Ekonomisti nas upozoravaju prostim zbiranjem brojki da je taj javni dug već preko 40% BDP. A novi krediti za ratifikaciju već čekaju. Mi bismo voleli da Uprava za javni dug konačno izađe sa tačnom informacijom koliki je javni dug, jer u javnost se izlazi sa informacijom da je javni dug 10,3 milijarde evra. Prema onome što preračunavaju poznati ekonomisti i stručnjaci, a znamo i da vi imate veze sa listom „Ekonomist“, taj je dug već 12.300.000.000 evra. Gospodine potpredsedniče, spoljne obaveze Srbije su već dostigle cifru, ono što duguju građani, privredni subjekti, banke prema inostranstvu i što je javni dug, od 28,3 milijarde evra. To je, gospodine potpredsedniče, oko 80% BDP. Pitanje je odakle će to da se vrati. Ako uzmemo prostu računicu, ova vlast u svakoj sekundi zadužuje građane za 30 evra, a istovremeno svakog dana u proseku 550 ljudi ostaje bez posla. Ono što svakog građanina Srbije muči je pitanje kako ćemo i od čega vratiti ove dugove kada je budžetski deficit za prva četiri meseca bio 34,2 milijarde dinara, kada su prihodi u aprilu u odnosu na mart bili manji za 2,9 milijardi, kada su rashodi veći nego što treba i u odnosu na mart u aprilu su bili veći za 4,8 milijardi, kada je bez posla od početka godine ostalo preko 45.000 ljudi, a od kada ste vi na vlasti preko 250.000 ljudi ostalo je bez posla, kada imamo 767.000 nezaposlenih evidentirano u Nacionalnoj službi za zapošljavanje, kada 450.000 mladih, a među njima mnogo stručnih (a vi se pozivate da ćemo sve da učinimo da vratimo one koji su van zemlje), preko godinu dana čeka na posao. Gospodine ministre, imamo preko 58.000 firmi koje su u blokadi, u kojima radi preko 145.000 radnika koji ne primaju plate. Plate su, gospodine ministre, 2007. godine bile 423 evra, a danas su 320 evra. Znači, smanjila se kupovna moć za čitava 103 evra, a potrošačka korpa u odnosu na prosečnu platu je veća za čitavih pet hiljada dinara i iznosi 36.000. Obična četvoročlana porodica ne može od svoje plate da zadovolji ni elementarne potrebe, odnosno da kupi hranu i da plati komunalije. Imamo preko 700.000 ljudi, kao što kaže ministar Rasim Ljajić, koji žive ispod granice siromaštva. Imamo 500.000 gladnih i preko 40.000 onih čiji život isključivo zavisi od 48 narodnih kuhinja. Svaki dan, gospodine potpredsedniče, slušamo apele poznatih javnih ličnosti da svojim novčanim prilozima ljudi pomognu da se otvori još narodnih kuhinja. Ništa ne činite da smanjite ogromnu javnu potrošnju, mito i korupciju. Pre neki dan su privrednici izjavili da je vrednost javnih nabavki koje se vrše van zakonskog postupka javnih nabavki preko milijardu. Gospodine ministre, obmanuli ste narod obećavši 200.000 novih radnih mesta, akcije u vrednosti od 1000 evra, veće penzije i plate. Umesto 200.000 novih radnih mesta, imamo 250.000 nezaposlenih, podelili ste narodu crkavicu od 1700 dinara, a standard i kupovna moć padaju. Plate su, podsetiću vas, u odnosu na 2007. godinu manje za čitava 103 evra. Predsednik Tadić kaže da ćemo do zime izaći iz krize. Njegov savetnik Gordana Matković izjavljuje da 700.000 ljudi nema ni za hranu i da je Srbija još siromašnija i gladnija. Šta reći kada jedan ministar, i to koji - ministar finansija Diana Dragutinović, može da izjavi nakon depresijacije dinara – dobili smo jeftinu radnu snagu, što je jedna od naših komparativnih prednosti. Znači, sledeći ovu izjavu gospođe Dragutinović možemo da očekujemo depresijaciju dinara, do toga da jedan evro vredi 250 dinara i onda ćemo da imamo najkonkurentniju radnu snagu na svetu, jeftinija će da bude radna snaga u Srbiji nego u Džibutiju. Ekonomisti i privrednici mnogo realnije vide stanje u Srbiji i poručuju da tek ulazimo u period krize, da krizu možemo da rešimo i da je prvi znak krize povećanje nezaposlenosti. Nema nijednog novog radnog mesta. Nelikvidnost je još veća, na domaćem tržištu je katastrofalna; 12% privrednih subjekata kasni sa otplatom kredita, prosečna valuta za plaćanje je 150 dana, a veliki trgovinski lanci (ništa ne činite, gospodine Đeliću, da ih sprečite u tome) plaćaju svoje obaveze posle 300 dana ili uslove dobavljače, a to dobro znate, da mogu isključivo da naplate kompenzacijom, odnosno uzimanjem nekonkurentne robe od tih velikih monopolista. Vlada nema jasnu viziju, to smo videli i na čuvenom samitu na Kopaoniku, kada Diana Dragutinović izjavi jedno, ministar Dinkić izjavi drugo, premijer izjavi treće, a Jelašić izjavi četvrto. Ništa niste učinili da se pokrene proizvodnja, izvoz je mali, nema novih investicija, povećavate javni dug, tražnja opada i u odnosu na 2009. je za 10% manja, da čovek, pored hrane, od plate ne može svojoj porodici ništa drugo da priušti. Država, to je ono najžalosnije i tu se vidi vaša odgovornost, pomaže isključivo tajkune i brine o njima, jer su oni postali kreatori ekonomske i državne politike; od njih zavisite i morate da ih slušate. Kod vas očigledno ne postoji, i pored svega što je rečeno, svest o dubini krize. Poznati ekonomista Mlađan Kovačević, govoreći o kreditima, rekao je – lokalni krediti su katastrofalno skupi; umesto da obezbeđujemo jeftinije investicione kredite, mi dajemo keš kredite za svadbe. Da zaključim upravo rečima poznatog ekonomiste Mlađana Kovačevića – ova vlast ovu državu i narod vodi u bankrot.
Poštovana gospodo poslanici, gospodine ministre, saradnici gospodina ministra, želim da vas obavestim da je od 12 časova u Domu Narodne skupštine grupa studenata Pravnog fakulteta, koji pohađaju parlamentarno pravo, taj kurs, i deo današnje sednice prate sa galerije velike sale Doma Narodne skupštine. To su: Milorad Gajić, Višnja Lečić, Jovana Tomić, Aleksandra Višekruna, Žarko Kovačević, Miloš Bosnić, Dušanka Lukić, Jovana Minaković, Nebojša Dubroja, Rade Mrdak, Ivan Tešić, Jovana Jovanović, Tamara Stojanović, Jovana Veličković, Strahinja Maričić, Tijana Vladisavljević, Miroslav Veizović, Nikola Savić i Željko Ranđelović. Pozdravimo aplauzom drage goste. [[Aplauz.]] Gospodin ministar ima reč. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Pošto je to pomenuto više puta, komentarisao bih stanje javnog duga u našoj zemlji. Republika Srbija ima, kada gledamo javni dug, a javni dug uključuje sve dugove koje imaju centralna vlast, lokalna vlast i javna preduzeća u celokupnom obimu, drugim rečima i za one dugove za koje, primera radi, garantuje Republika Srbija, za EPS, a EPS do sada servisira sve međunarodne ugovore koji su povučeni, ipak su registrovani u stoprocentnom iznosu kao javni dug naše zemlje... To je konzervativan način obračuna tog duga, koji nemaju sve zemlje, ali koji Srbija ima od samog početka reforme javnih finansija, koju sam imao čast da predložim pre nekoliko godina ovoj skupštini, a koju su moji naslednici nastavili, naročito kroz Zakon o javnom dugu. To je nešto što omogućava da se sagleda celokupni javni dug. To je 32% BDP naše zemlje. Poređenja radi, one zemlje koje u ovom momentu imaju probleme, oko kojih se mobilisala cela Evropska unija, imaju suvereni spoljni dug koji iznosi između 80 i 120% BDP. To jeste jedno merilo koje pokazuje da je Srbija daleko ispod proseka regiona i Evrope. U tom smislu, ne stoje argumenti prema kojima je Srbija blizu dužničke krize. Mi moramo da kažemo celu stvar, celu priču, a to je da nije dovoljno da kažemo da Srbija danas ima dug od 32% BDP. Jedan od uslova za ulazak u EU jeste da se poštuju tzv. ekonomski kriterijumi i jedan od njih jeste da zemlja ne može imati suvereni dug veći od 60% BDP. Mogao bih, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, da kažem – Srbija jedva da ima malo više od polovine tog duga, sve je u redu. Ali, ne bi to bilo nešto što bi trebalo reći zato što je naša zemlja istovremeno, ako gledamo prošlu godinu, koja je bila teška, imala izvoz koji je predstavljao neka 24% našeg BDP, i to nije dovoljno. U tom smislu, kada govorimo o dugu ne treba ga samo uporediti sa bruto društvenim proizvodom, nego ga treba porediti i sa onim što je zapravo generator devize koja će obezbediti da se isplati taj dug, a to je... nije samo, ali je važno pratiti ono što se dešava sa našim izvozom. U tom smislu, sve dok Srbija ne bude imala mnogo snažniji izvozni sektor, a na tome naša vlada radi, nećemo nikada reći da je optimalni nivo duga za Srbiju 60% BDP. Naprotiv, u ovom momentu Vlada Republike Srbije priprema jedan zakon o fiskalnoj odgovornosti i mogu vam reći da je u nacrtu, koji će biti predmet javne rasprave pre nego što dođe na raspravu u ovom cenjenom domu, cifra o kojoj se govori kao maksimumu duga značajno ispod tih 60%. To je mera opreznosti, koja mora postojati da Srbija nikada više ne upadne u bilo kakvu formu dužničke krize. Od demokratskih promena do danas Srbija je platila sve svoje dugove na dan i u cent. To je renome koji postepeno naša zemlja gradi u domaćim i međunarodnim poslovnim i finansijskim krugovima, koji je veoma važan i koji obezbeđuje da danas možemo da povlačimo sredstva, poput sredstava Evropske investicione banke. Tako ćemo u momentu kada izglasate, kada ovaj sporazum bude operativan birati između varijabilne kamate od nešto manje od 1,8% na dvadeset godina, šest godina počeka, i 4%, nešto manje - 3,6%, što se tiče fiksne kamate. To je realnost. Ono što je bitno u vezi s dugom, kao što rekoh, to je da ga vidimo u globalu prema nacionalnom bogatstvu, da ga vidimo prema izvozu, ali, naravno, ne možemo stati na onome što je statika, nego treba gledati i evoluciju. Tu su u pravu oni koji kažu da Srbija mora biti obazriva u daljim koracima zaduživanja. Srbija ne može brzo povećati sopstveni spoljni dug, to ne bi bilo celishodno, jer mi moramo u svakom momentu obezbediti i ekonomiju koja može servisirati taj dug. Zbog toga Vlada Republike Srbije nikada neće predložiti ubrzano zaduživanje. Zbog toga ono što objektivno imamo kao određenu dozu fleksibilnosti u tom domenu mora biti optimalno iskorišćeno. To znači da po postepenom izlasku iz krize Srbija ne treba da se zadužuje da bi servisirala tekuće obaveze. U datoj godini deficit i njegovo finansiranje mora jasno biti upotrebljeno da se finansiraju isključivo infrastrukturni projekti, u domenu tradicionalne infrastrukture (železnice, energetike i puteva), ali isto tako i ljudske infrastrukture (za edukaciju, istraživanje i nauku). U tom smislu danas Srbija uopšte nema problem spoljnog duga, ali u pravu su svi oni koji upozoravaju da Srbija nema toliki prostor za zaduživanje, imajući u vidu njen izvozni sektor i ono što je njena ekonomija. Zbog toga ćemo, i mislim da ćemo tu biti složni, biti veoma obazrivi sa dodatnim zaduživanjima. Hvala puno na vašoj pažnji.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Gospodine Obradoviću, nije bilo osnova za repliku. (Radojko Obradović, sa mesta: Možete mi od vremena grupe…) Ne možete, možete samo ako vam nešto nije jasno, da ipak dam repliku da se pojasni. (Radojko Obradović, sa mesta: Ministar se direktno obraćao mom izlaganju…) Nije replicirao, ministar je samo argumentovano govorio. Gospodin Zoran Krasić ima reč. Izvolite. Po Poslovniku? Repliku? Da li želite repliku, gospodine Obradoviću? (Radojko Obradović, sa mesta: Da.) Izvolite. Gospodine Obradoviću, samo jednom srednje dugme.
Ako je problem, vrlo ću kratko. Od vremena kada je ministar finansija bio gospodin Đelić mnogo toga se promenilo. Samo sam hteo da citiram neke dokumente. Ministar je direktno govorio, kao odgovor na moje izlaganje, dosta kasnije, ali, istine radi, javni dug se u ovom trenutku vodi na dva različita mesta – jedno je Ministarstvo finansija u Vladi Republike Srbije, a drugo je NBS. Postoje dve različite tabele po kojima se taj dug vodi. Kada pogledate sajt Narodne banke, gde se zvanično vodi u delu statistika, spoljni dug javnog sektora je 7.454.000.000 evra. Kada pogledate sajt Ministarstva finansija, spoljni javni dug je 4.742.000.000. Razlika je 2.700.000.000. Kada pogledate poslednju informaciju... Pošto Narodna banka pravi analizu duga Republike Srbije, u martu 2010. su napravili analizu duga, oni objašnjavaju razliku, i to je ono što je bitno da se zna, jer ste vi rekli nešto malo drugačije. Razlika je u tome što Ministarstvo finansija, prema svojoj metodologiji, ne obuhvata kao spoljni javni dug obaveze Narodne banke, neregulisane obaveze Republike Srbije, uključujući klirinški dug, kao ni deo duga lokalne samouprave i državnih agencija. Upravo je razlika u tome, to su ove dve milijarde i sedamsto. Rekli ste da postoji jedinstvena evidencija. Dve milijarde i sedamsto je 9% BDP-a. Ako bi se javni dug i procenat učešća javnog duga u BDP uzeli prema navodima Narodne banke, onda je to već sada 40%. Tu postoje i mnogi drugi parametri. Možemo i o njima da govorimo, jer nije jedini pokazatelj odnos javnog duga prema bruto društvenom proizvodu. Vidite i sami da neke zemlje koje su članice EU imaju odnose koji su i mnogo više od 100%, ali tu je sposobnost otplaćivanja tih dugova, pa su važni indikatori odnos duga prema BDP, ali i odnos obaveza koje imamo. Mi smo već stigli do oko 6% BDP, kao godišnje obaveze servisiranja tog javnog duga. To je ono o čemu je govorio jedan od mojih prethodnika, da smo prošle godine servisirali oko dve, dve i po milijarde javnog duga, zato što je neto zaduživanja javnog sektora bilo milijardu i nešto; tri milijarde smo se zadužili, dve milijarde vratili, tako da je to tako.
Gospodin ministar Đelić ima reč. Izvolite.
Citirali ste cifre. Ja sam bio precizan, govorio sam o onome što je spoljni suvereni dug, što je prošlo proceduru ovog parlamenta. I, kao za svaki dug, neko ko je pozajmio novac nekome traži da dobije neku garanciju. Kada je garancija budžet Republike Srbije, onda je to spoljni suvereni dug Republike Srbije i to je ono što se po međunarodnim merilima gleda. Ono što ste pomenuli jeste međunarodna obaveza NBS, to je pre svega program sa MMF-om. Tamo gde je suvereni dug garancija je budžet, tamo gde je NBS garancije su devizne rezerve. S druge strane, ono što ste pomenuli, a to je, na primer, nešto što je pozitivno, grad Beograd je dobio pre nekoliko godina zajam od Evropske banke za obnovu i razvoju u iznosu od, ako se dobro sećam, devedeset miliona evra za infrastrukturu, gde ta banka nije tražila suverenu garanciju, smatrala je da je kapacitet grada Beograda dovoljan da ne traži garanciju budžeta Republike Srbije. Samim tim, on nije ušao u obračun, jer ne postoji garancija da u slučaju da grad Beograd ne servisira (što se neće desiti) Evropska banka za obnovu i razvoj za taj zajam može da se okrene ka budžetu Republike Srbije i da traži da se servisira iz tog izvora. Ipak, govornici su danas u pravu. Mislim da je dobro što u našoj javnosti postoji rasprava o tome koliki je naš spoljni dug, koliki su dugovi u našoj ekonomiji. Verujem da je jedan broj zemalja ušao u te probleme zato što nije bilo dovoljno te javne debate. To vidim kao jednu od bitnih stvari da naša zemlja u decenijama, ne u sledeće dve-tri godine, nego u decenijama koje dolaze vodi sopstvene javne finansije i sopstvenu ekonomsku politiku na način da ne upadne u bilo kakvu dužničku krizu. To jeste jedan od poželjnih, neizostavnih ciljeva bilo koje vlade. Dodaću još nešto, o čemu nisu govornici pričali, a to je privatni dug. Vi ste govorili, gospodine Raduloviću. Mada ne postoji nikakva garancija države, ni Narodne banke, ni Beograda, ni lokalne samouprave, razvoj privatnog duga ne može biti nešto što može ostaviti vodeće nosioce ekonomske politike, pa i parlament, ravnodušnim. Zašto? Zato što kada nešto postaje društveni problem, to postaje i državni problem. U određenim zemljama zbog loše regulative, koju mi nemamo, jedan broj ljudi je ušao na ličnoj razini, bez ikakve garancije, u ozbiljan dužnički problem. S druge strane, ima zemalja gde je pušteno preveliko zaduživanje preduzeća, bez ikakve državne garancije. Šta danas konstatujemo? Konstatujemo da su to privatna preduzeća sa privatnim dugovima, ali sa velikim brojem zaposlenih, sa velikim efektom na ekonomiju.Samim tim, te države ne mogu da kažu – dobro, neka se snađu kako žele. Ne, moramo gledati dug. Ono što je najtvrđe i centralno, to je suvereni spoljni dug Srbije. Postoji i suvereni unutrašnji dug Srbije, da ne zaboravimo; postoji i naše servisiranje stare devizne štednje, i to je nemali dug, on je unutrašnji dug, on je suveren; postoji dug lokalnih samouprava; postoji dug javnih preduzeća, kada više nije garantovan; postoji privatni dug. Moramo imati celu sliku stalno na umu i uvek obezbediti, naša zemlja, da nijedan segment ne upadne u dužničku krizu. Danas takvog rizika nema, ali poštovani narodni poslanici su apsolutno u pravu – ova i bilo koja buduća vlada mora veoma pažljivo pratiti taj razvoj događaja, da nikada ne prebacimo na buduće generacije ono što nismo u stanju mi da rešimo.
Zahvaljujem. Koji je osnov javljanja, gospodine Raduloviću?
Osnov javljanja je odgovor na moje izlaganje po osnovu ovog spoljnog duga, jer sam pričao o spoljnom dugu, da bih bar argumentovao ono što je i da zaštitim dostojanstvo ovog parlamenta...
Ne, ne možemo dijalog, moramo poštovati Poslovnik. Štitite dostojanstvo parlamenta. Molim vas, nemate reč. Gospodin Zoran Krasić.
Stvarno je tema da se zaštiti dostojanstvo ovog doma i suverenitet države Republike Srbije. Gospodine Đeliću, do pre nekoliko meseci za vas je Narodna skupština bila crna rupa, a sada vam je lepa rasprava u crnoj rupi, kada ste se uhvatili vaše omiljene teme, da teoretski razmatrate šta je dug a šta nije dug. Nego, zbog javnosti, da kažemo o čemu se radi. Država je zadužena. Perspektiva slaba. Godine 2008. Tadić je rekao u izbornoj kampanji da će zaposliti 200.000 novih radnika. U međuvremenu je otpustio 250.000. Ne on, nego njegovi saučesnici. Onda kažu – 200.000 ima da se zaposli na kraju mandata. U međuvremenu, 500.000 ima da se otpusti. Broj preduzeća koja su pred stečajem, likvidacijom raste. Niko neće da priča o unutrašnjim dugovima. Trećina unutrašnjih dugova su dugovi privrednih društava i pravnih lica prema državi po osnovu poreza i doprinosa. Trećina. Pobeže mi Đelić, nemam sreće sa ovim ministrima. Hteo sam da ti pročitam Jovinu pesmicu, ali hajde, šta da radim. Dok si bio u Francuskoj nisi čitao pesme Jovana Jovanovića Zmaja iz političkog ciklusa, a pošto si tu, dok mi ne pobegneš, da ti pročitam: Kroz vekove, kroz maglinu, ded unuku, otac sinu, borac borcu dovikivo – gde ja stadoh, ti ćeš poći, što ne mogoh, ti ćeš moći, kud ja nisam, ti ćeš doći, što ja počeh, ti produži, Božidare, još smo dužni, ti oduži. To je Jovan Jovanović Zmaj pevao Obrenovićima sa Svetozarom Miletićem. Ista situacija, ista meta, isto rastojanje. „Jututunska juhahaha“ je ova Vlada Republike Srbije, „juhahaha“ Evropska unija. Ali, da ne gubim vreme, pobeže. Šta da radim, nemam sreće. Vidite, poštovani građani, po jednom od ovih sporazuma Srbija treba da dobije donaciju šest miliona evra, vrlo značajnu. Zakon o potvrđivanju je najdeblji od ovih ovde, do tančina je razrađeno kroz anekse i šta se potpisuje, i kako se potpisuje i kako se pravda donacija. Ne veruju oni ovima ovde. Taj zakon i to zaduženje objašnjava Đelić, koji je za vreme opozicionog delovanja od dve godine bio marljiv i jako se trudio, kako je rekao, i dobio jedanaest i po miliona evra. Mi razmatramo sporazum o pomoći, poklonu od šest miliona evra. Pazite, jedanaest i po miliona je mnogo više nego šest miliona. Mi ni dan-danas ne znamo kako je to, ispod kog kreveta, gospodin Đelić bio tako uspešan. Znao sam da će da pobegne. Evo, nema ga, neće da sedi. Vidite kakav apsurd, priča se o mogućnostima, o našim zaduživanjima i o našoj perspektivi. Aman, ljudi, to je obična priča. Rokovi dvadeset godina, kamate povoljne, veliki periodi čekanja sa otplatama. Gde se dedoše tolike pare, ljudi? Da vas podsetim, 24. septembra 2000. godine ste pričali o šest i po milijardi maraka koje čekaju na granici, samo da nestanu ovi Slavičini sa vlasti, sa Miloševićem na čelu. Nikako da dođu te pare. Onda krenu sa ovim zaduživanjima. Pa, prodadoste čoveka. U sve moguće kombinacije ste ušli, po sistemu – daj, zgrabi pare. I gde završiše te pare? Gde su ti krediti? Nacija će da plaća. Gde su se potrošile tolike pare? Ima li nekog izveštaja? Šta je to bolje od kada su došli krediti? Sve su banke iz inostranstva. Po Bečkom sporazumu garantujete im da odnesu dobit iz naše zemlje. Prošle godine su 450 miliona evra odneli. Još mislite da u Srbiji može da bude ono – ne možeš ti mene tako malo da platiš koliko ja mogu malo da radim. Prošlo je to vreme, ljudi. Znate, neki vide šta se dešava, pa vrlo često potenciraju neke reči, poput „nacionalizacija“ i „konfiskacija“. Zar je moguće da mafija toliko vodi ovu državu? Nauka u Srbiji ima da procveta posle ovog zakona o potvrđivanju ovog sporazuma, jer će Srbija da dobije superkompjuter. To je poruka. Verovatno postoje neki prioriteti, verovatno postoji i neka potreba, ali ko vama veruje, ljudi, u ovom vašem zaduživanju? Ko veruje? Poklon je šest miliona za Beograd. Za koju ulicu? Za ovu gde treba da se posade platani. Kakvi ste, ima da prikažete da ste šest miliona potrošili za platane, da biste smirili ove što kukaju zbog posečenih platana. Vi ste u mogućnosti sve da uradite, apsolutno sve. Sećate li se kako je prošle godine, ili pretprošle, Đelić vikao u ovoj sali – hajmo, hajte, Evropa za 15 minuta. Rekao sam vam, častim vas dva minuta da što pre stignemo u tu Evropu. Nikako. Nema ništa. Zaboravite na tu „juhahaha“, nema od toga „juhahaha“ ništa. Promovišite rad ovde malo, da ljudi rade. Promovišete samo finansijske transakcije. Promovišete zaduživanja. Vidite da vam je budžet pukao skroz. Devizne rezerve... Zamislite, Đelić kaže – devizne rezerve nisu dug Republike Srbije. Čija je Narodna banka Srbije? Nije valjda privatna prćija Jelašića? Gde se drže devizne rezerve? Kaže Jelašić – jedanaest milijardi. Verovatno se 90% tih deviznih rezervi nalazi u tri države: SAD, Velikoj Britaniji i Nemačkoj. Zašto? Da bi se obezbedila stabilnost, navodno, našeg dinara. Baš je jaka stabilnost dinara. Kako stabilnost dinara ne obezbediste većim radom, većom količinom robe, većom količinom usluga, većom zaposlenošću? Prelepa predsednica Argentine sinoć na televiziji reče – gospodo Grci, ne verujte MMF-u; koga dohvati MMF, taj više ne može da stane na noge. Nas vodate ovde na po tri meseca. Veliki pregovori. Sada je glavna tema da li će da se povećaju plate u javnim preduzećima. Sada ćete vi natčovečanskim naporima da omogućite da se povećaju. One nisu ni bile zamrznute, to svi znamo, jer su se selektivno delile. Ali, treba velika galama da se digne, velika očekivanja. Evo, i sa nadom nešto nije u redu, ne samo sa Nadom Kolundžijom, nego uopšte nada nestaje u Srbiji, jer se vidi da se sve vrti u nekom krugu. Dokle će ljudi da trpe ovo? Ovi predlozi zakona, možda su neki od ovih sporazuma i potrebni, verovatno su neka sredstva potrebna da se zakrpe neke rupe, pošto je Srbija jedan veliki točak koji ima hiljadu i nešto flekni, pa svakog trenutka može da pukne još negde, pa hajde još neku fleknu da stavimo. Takvu ste Srbiju napravili. Suvereni dug. Gde mu je suverena Srbija? Pričate o statističkim regionima. Sad ne krijete, sad kažete da su to politički regioni, a ovde ste se kleli da je to samo statistika. Statistika, naša dika. Pa, ljudi prosto ne smeju da pročitaju šta piše u statistici, kakvi su podaci o zaposlenosti, školstvu, godinama starosti, zdravstvenom stanju itd. itd. Mrsko mi je da čitam te podatke. Zašto? Pa, svaki građanin to oseća na svojoj koži. Najsiromašniji smo, a plaćamo najskuplje gorivo. Milijardu i trista pedeset miliona oprala mafija kroz… Kroz šta je oprala? Pa, nije kroz mašinu za veš, nego kroz institucije države. A država? Država ćuti, vodi medijski rat. Ne sme da uđe u svoje strukture. Nekada su se ovde hapsili ministri, znate, Mihajlović, Vlajkov, kako beše? Ovde? Danas? Nema šanse. Nema šanse, to je sve na feude, na parcele. Držimo medije, uhahaha, lepa pričica, proći će to. Vidite kako je u poljoprivredi, vidite kako je u svim drugim oblastima. Izlazak, ne može se izaći sa organizovanim kriminalom, verujte. Nijednu državu nije spasio organizovani kriminal. Ne može preko organizovanog kriminala toliko para da se propere da bi se zadovoljile potrebe u Republici Srbiji, a vi takve poruke šaljete. Takve poruke šaljete. Krupne investicije. Gde su te krupne investicije? Ne bih smeo da glasam ni za jedan zakon gde se radi o nekom zaduženju. Ne zbog toga da li je to opravdano ili nije opravdano, nego ko sme da vam da pare u ruke bre, ljudi? Ko sme da vam da pare u ruke? Odmah postajete eksperti, preko noći. Odmah krenete sa nekim pričama. Da vas podsetim, beše ono sa šećerom, dozvoljen uvoz, izvoz i – afera odmah; drumska, pa đubretarska. Samo mi i Italijani imamo đubretarsku mafiju. Da li je zatvorena neka priča? Nije. Ni Ustavni sud još nije formiran. Ni ovi saveti još nisu formirani. Ni Komisija za hartije od vrednosti nije izabrana. Guverner u ostavci, ispada da je on prva žrtva organizovanog kriminala u Srbiji. Nema odgovora. Tajkuni vedre i oblače. U stanju su i da spreče da se primenjuju zakoni dok se ne prodaju stanovi. To svi znaju u Srbiji. Zna se ko je vlasnik kog medija, zašto koji medij forsira ovo… Mafijašima i tajkunima uopšte nije važno ko je na vlasti, ko je u opoziciji, njima je važno da svako bude na platnom spisku kod mafijaša, kao što se dešava na ovim lokalnim izborima. Neki posle izbora kažu – ma, šta me interesuje vlast u nekom Aranđelovcu. Koja je poruka građanima? Koja je poruka ovoj deci što dolaze ovde na galeriju da nas slušaju i gledaju? Oni su pobegli sa časa, pa im aplaudiramo ovde. Sve je moguće kod vas, jer ovo treba da završi samo onu sličicu na cvokotalu i u pisanim medijima i idemo dalje, teramo dalje. Gde? Evropska unija. Ljudi, nema ništa od te Evropske unije. Ne možemo bez inostranih kredita, kako reče Mlađan Dinkić. A ovaj vaš predsednik Vlade kaže – statistički smo izašli iz krize. Kada je već to rekao, neka ode u Niš, pa neka se pojavi na ulici i neka kaže – poštovane Nišlije, izašli smo iz krize. Ima da ga pojedu, da znate. Kome on to priča? Ko još u to veruje? Tako se ne vodi država. Zato nemate podršku. Kažem vam, možda ovde ima i nekih dobrih predloga, ali izgubili ste poverenje. Niko ne sme da da to ovlašćenje ovoj vladi i nekim ministrima iz ove vlade. Ne sme da se da. Zašto ne sme da se da? Jer od ovoga što je napisano neće biti ništa. Zamislite, pomoć od šest miliona, a malecki ima jedanaest i po, možda je sada i povećao! Kada je kao opozicija uzeo jedanaest i po, koliko je uzeo sada kada je došao na vlast? Ne sme da se priča. Ovde verovatno ima 150 pitanja od javnog interesa koja su aktuelizovana ovde u Skupštini i tražen je odgovor od Vlade, ali nema odgovora. Crveni tepih, obezbeđenje, garda, muzika, velike zastave, male zastave... Nema „posle Tita Tito“, ljudi. Zapamtite, mora da se radi. Vi ne promovišete rad, vi kažnjavate rad u ovoj zemlji. Ko radi u ovoj zemlji, vi njega kažnjavate, uzmete mu poreze, uzmete mu doprinose, dovedete ga maltene do bankrotstva, a onda sa budžeta otvarate pa kažete selektivno ćemo da pratimo privredu. Smanjite procenat poreza, pa ćete linearno svima da pomognete. Ne, nećete to da radite, jer onda nemate mogućnost da vršite kontrolu. Mi nećemo da glasamo za ove zakone jer ne vidimo šta bi bilo dobro za Srbiju. Hvala.
Nisam htela da vas upozoravam zbog intonacije koju ste imali. Doživljavam da je to deo vaše ličnosti. Gospodin Dejan Mirović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo, predloženi dnevni red se mora posmatrati u širem okviru, posebno ovaj ugovor o donaciji iz IPA fondova. Nažalost, i Vlada i potpredsednik Vlade pokušavaju da nam predoče nešto što nije realno, da je to jedna vrsta pomoći ili donacije koja se može posmatrati van celokupne saradnje sa Evropskom unijom, sa Evropskom investicionom bankom i Međunarodnim monetarnim fondom. Dokaz za ovo što govorim je član 16. ugovora o donaciji gde se doslovno kaže da ako Republika Srbija i Beograd ne izvrše bilo koju obavezu u pogledu bilo kog kreditnog ili finansijskog instrumenta koji je dala Evropska investiciona banka ili gde je poverilac Evropska unija, taj ugovor će biti raskinut. Dakle, tu se ne radi, to treba otvoreno reći, o nekakvoj donaciji i nekakvoj dobroj volji, nego se radi o jednom uslovno povezanom ugovoru, koji je jedna vrsta pritiska, a kasnije ćemo dokazati da je to jedna vrsta finansiranja probriselske propagande u Republici Srbiji. Ovaj ugovor o tzv. donaciji iz IPA fondova se mora posmatrati i u okviru tzv. istorijskog Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju sa EU, gde se u članu 117. tzv. pomoć EU, u koju spada i ova IPA donacija, uslovljava saradnjom sa MMF-om. Kao što naši građani znaju, taj istorijski SSP sa EU je doveo do pada Vlade, doveo je do pokušaja prevrata u najvećoj opozicionoj stranci. Kada bismo išli tom logikom, mogli bismo da konstatujemo da se politička, ekonomska i svaka druga scena ovde kod nas u Srbiji deli na dva dela – partije i udruženja koja su protiv programa MMF-a, i vlast i kvaziopozicione partije koje su za MMF, tačnije, za smanjenje izdataka za zdravstvo, obrazovanje, likvidiranje preostalog državnog udela u bankama, zamrzavanje plata i penzija pri inflaciji od 7%, što znači njihov pad. To je, u stvari, suština političke i ekonomske tzv. borbe u ovom trenutku. Gospodin potpredsednik Vlade rekao je da je ovaj dnevni red važan za infrastrukturu. Mi se u potpunosti sa tim slažemo, ali smatramo da su i u ekonomskom, i u socijalnom i bilo kojem smislu mnogo važnije teme za građane Srbije plate i penzije, važnija je zaposlenost i važnija je industrijska proizvodnja, koja je povezana sa ovim. U tom smislu, ako nas potpredsednik Vlade ubedi da je zaposlenost u Republici Srbiji u poslednjih deset godina porasla, a podaci NBS i Republičkog zavoda za statistiku pokazuju da nije, naprotiv, da je oko 250.000 - 280.000 hiljada ljudi izgubilo posao u poslednjih pet - sedam godina; ako nas ubedi da je industrijska proizvodnja dostigla nivo iz 1998. godine (kada je, znate, bila teroristička pobuna na Kosovu i Metohiji), a nije, niti ima naznaka da će se to desiti; i ako nas ubedi da zamrzavanje plata u stvari nije pad plata i penzija pri inflaciji od 7%, mi ćemo poverovati u tu njegovu frazu da je infrastruktura najvažnija za građane Srbije. Takođe, potpredsednik Vlade smatra da Srbija ne treba da se zadužuje. U tom kontekstu, on ima podršku velikog broja kvaziekonomskih eksperata koji su vezani za MMF i EU i to nije netačno, ali mi postavljamo pitanje: posle deset godina besomučnog zaduživanja, kada je na dnevni red došao ruski kredit prvi put posle desetak godina, kako je moguće da su se sada svi setili da je Srbija zadužena zemlja? U tom smislu vrlo je indikativno, u sklopu te, rekao bih, antiruske propagande, da naši nadležni organi nisu uspeli u roku do decembra 2009. godine da naprave dokumentaciju koja je potrebna za taj kredit. Kada posmatrate stvari u tom smislu, nije tačno da Evropska investiciona banka daje najpovoljnije kredite, jer oni su uslovljeni, kao što smo rekli, tim članom 117. iz Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju, saradnjom ili uslovljavanjem, ili uništavanjem socijalnog stanja naših građana od strane MMF-a. Da se malo slobodnije izrazim, imate dobrog i lošeg policajca. Dobar policajac je, navodno, Evropska investiciona banka, a loš je MMF. I to je suština. To je suština. Oni rade koordinisano i rade u sklopu sa njihovim filijalama, sa zapadnim bankama koje ovde nama i našim građanima daju najveće kamate ne samo u regionu, već verovatno i u Evropi. Dakle, ta tvrdnja da su najpovoljniji krediti Evropske investicione banke jednostavno nije tačna. Ne samo zbog toga što je promenljiva kamata i što je euribor trenutno na vrlo niskom nivou, jer to ne znači da za nekoliko godina kamatne stope neće ponovo dostići možda i dvocifreni broj, to nije isključeno. Takođe, kada se govori o nauci i obrazovanju van konteksta tzv. saradnje sa EU niko razuman ne bi bio protiv toga što je izneo gospodin Đelić. Međutim, upravo Svetska banka, koja deluje koordinisano sa Evropskom investicionom bankom i EU, u sramnoj studiji, moram tako da kažem, koja se zove „Kako sa manje uraditi više“, zahteva da se naši nastavnici i profesori otpuštaju i da se smanjuju izdaci za obrazovanje, da se uništava naše osnovno, srednje i svako drugo obrazovanje! Vidite, dolazite faktički do jedne situacije koja već postoji u Rumuniji i Mađarskoj, što to ne reći, da imate divnu infrastrukturu u glavnim gradovima, a imate provinciju, preduzeća i sve ono što čini jednu državu i ekonomiju u urušenom stanju, čak u žalosnom. U tom smislu, nije nikakva tajna da ugledni ekonomisti sa zapada, kao Džejms Galbrajt, ekonomista sa Harvarda, smatraju, citiram, da „MMF među ekonomskim intelektualcima ne uživa nikakav ugled“. To se ne krije ni tamo odakle se finansiraju te institucije i to nije nikakva tajna, samo treba nepristrasno i bez ideološke ostrašćenosti, poput one fraze da EU nema alternativu, posmatrati svet koji se menja, a pre svega u ekonomskom smislu. To je čak razumeo i guverner rumunske nacionalne banke (koji je inače na tom mestu od 1989. godine), koji je pre nekoliko dana otvoreno odbio da ispunjava uslove MMF-a. Za razliku od zahteva MMF-a da se referentna kamatna stopa poveća, on je nju smanjio sa 6,5 na 6,2%. To je verovatno za našeg guvernera i našu vlast nešto što je previše hrabro. Da bi se to pokušalo sakriti, imamo fraze, pa je odlazeći guverner rekao da će odmrzavanje plata i penzija dovesti do povećanja životnog standarda, što je prosto neverovatno i vređa zdrav razum. Takođe, potpredsednik je rekao samo dve rečenice o ovoj IPA donaciji. Mislim da to nije u redu. Trebalo je da nam kaže šta tačno piše u tom ugovoru i trebalo je da kaže da se u članu 2. navodi da će taj projekat trajati najmanje sedam godina. Trebalo je da kaže da je uslovljen u članu 3. ugovorom sa EU; ukoliko EU da ta sredstva Evropskoj investicionoj banci, onda će doći do donacije, to je prava istina. U članu 3. se navodi da je tih šest miliona maksimalan iznos. Nije tačno da je šest miliona, to je maksimalan iznos, može biti i manji. U članu 5, shodno tome, navodi se da se donacija uslovljava izveštajem o napretku Evropske investicione banke, i to je trebalo da se navede, i tzv. dodatnim informacijama. Šta je to u suštini? Svaki pravnik bi vas pitao šta je to, taksativno je trebalo navesti u ugovoru šta je to, inače može se pod tom frazom podvesti bilo šta. U članu 6. se navodi da će Srbija finansirati inspekciju Evropske investicione banke, što je skandalozno. U članu 7. se navodi da će se nabavka dobara, usluga i izvođenja radova izvoditi u skladu sa smernicama Evropske investicione banke. Verujem da će to biti slično onom što se desilo sa radovima za most kod Beške – vi znate da je „Mostogradnja“ 1973. godine podigla taj most, a sada to izvodi „Alpina“! To je neverovatno. Takođe, u članu 11. otvoreno se navodi da Evropska investiciona banka može da smanji donaciju. Konačno, u članu 13. navodi se konačna svrha ovog ugovora, a to je propagandna svrha – Republika Srbija i Beograd dužni su da uključe u sav svoj promotivni materijal aktivnosti koje spadaju u okvir projektnog segmenta Evropske investicione banke i da uključe logo EU. Dakle, to je finansiranje propagande EU. To je i skrivanje činjenice da je to u suštini povezano sa MMF-om i sa svima onima koji uništavaju našu ekonomiju. Ovim ću završiti, glavna činjenica ne postoji u ovom ugovoru, ni u aneksima ugovora, ne postoji ni u obrascu početnog izveštaja, niti u osnovnom delu ugovora, a to je da se u svim tim tekstovima ne navodi koliki će iznos od donacija otići na troškove konsultantskih usluga i ko su ti konsultanti. Praksa pokazuje da su to konsultanti iz EU, praksa pokazuje da donacije u velikoj meri idu ka konsultantima iz EU i da oni plaćaju svoje birokrate i eksperte, sami sebe faktički. To se dešava, to je praksa i to ne treba sakrivati iza fraza o nekakvom raju koji nas čeka u Evropskoj uniji, koja je u suštini jedan projekat koji je koristan samo za zemlje zapadne Evrope, a za istočnu Evropu to svakako nije. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Gospođa Marina Raguš nije tu. Gospodin Dušan Marić ima reč.
Dame i gospodo, moji prethodnici su uglavnom govorili o ekonomiji, a ja ću govoriti o politici. Povod će mi biti sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Hrvatske o plovidbi rečnim putevima i održavanju tih puteva. Ovo je od 1995. godine ko zna koji po redu zakon o sporazumu između Republike Srbije i Republike Hrvatske. Samo po sebi, tu nema ničeg lošeg, uvek je dobro kada se međuljudski i međudržavni sukobi završavaju sporazumima i pomirenjem. Sporno je to što se ovi sporazumi o kojima mi raspravljamo odnose na sporedna, često drugorazredna i nebitna pitanja za položaj i standard građana Srbije i položaj i standard građana Hrvatske, a posebno za položaj srpskog naroda u Hrvatskoj. Građane zanima kada će se na dnevnom redu Vlade Republike Srbije i ovog doma naći najvažnije pitanje srpsko-hrvatskih odnosa, a to je povratak srpskog naroda u Hrvatsku. Podsećam vas da je u cilju stvaranja etnički čiste hrvatske države vlada u Zagrebu od 1991. godine (a sve je počelo 1. maja) do danas iz Hrvatske proterala više od pola miliona Srba. Do danas, petnaest godina posle rata, danas je 18. maj, sutra 19. maj, u Hrvatsku se vratilo između 40.000 i 50.000 prognanih Krajišnika. Ništa manje skandalozan od te zanemarljive cifre jeste podatak da Skupština Srbije još uvek nije raspravljala o tom problemu. Postavlja se pitanje zbog čega se, pored ovako idiličnih odnosa između Vlade u Zagrebu i Vlade u Beogradu, Srbi ne vraćaju u Hrvatsku? Ne vraćaju se zato što uglavnom nemaju gde da se vrate. Ako su živeli u gradovima, njima su oteti stanovi. Takvih je više od 50.000. Ako su živeli na seoskim imanjima, njihova imanja su uglavnom uništena, nema ih. Oni koji imaju gde da se vrate ne vraćaju se zato što žive u strahu da će po povratku u Hrvatsku biti uhapšeni i osuđeni za izmišljene ratne zločine. Podsećam na jedan podatak koji se malo koristi kada se govori o srpsko-hrvatskim odnosima, da je od 1995. godine Hrvatska država pokrenula 75.000 istraga protiv Srba Krajišnika. Istragom su obuhvaćeni svi Srbi koji su do 1995. godine i akcije „Oluja“ bili punoletni, sticali zakonsko pravo ili zakonsku obavezu da budu vojni obveznici. Niko od tih 75.000 ljudi ne zna kada će njegov predmet biti aktiviran, kada će protiv njega biti podignuta optužnica i kada će doći do montiranog suđenja. Praktično, u proseku ne prođe ni mesec dana, a da neko od Srba povratnika u Hrvatsku planski ne bude optužen i da protiv njega ne bude pokrenut sudski postupak. Juče je u Zagrebu došlo do susreta između ministra pravde Republike Srbije i ministra pravde Republike Hrvatske, mislim da je u pitanju gospodin Ivo Šimonović. Po već ustaljenoj tradiciji od kada su na sceni ove tzv. demokratske vlade, susret je bio vrlo srdačan i plodan. Oni su se, između ostalog, dogovorili sledeće: međusobno izručenje lica optuženih za krivična dela za kriminal i korupciju, i da se pritvore, znači da se izvrši zatvaranje lica koja su u drugoj državi osuđena na kaznu zatvora. Kada je u pitanju međusobno izručenje kriminalaca i obračun sa kriminalom, ovde sam već govorio o istrazi koja se vodi i o suđenju koje je u toku povodom ubistva vlasnika „Nacionala“ Ive Pukanića. To je, u svakom slučaju, značajno pitanje, pitanje koje treba rešiti i koje treba da bude značajno zastupljeno u odnosima između Beograda i Zagreba, međutim, mislim da postoje mnogo važnija pitanja koja bi Vlada u Beogradu trebalo da stavi na dnevni red. Pomenuću samo dva. Recimo, imate slučaj hrvatskog vojnika Mihajla Hrastova. Čovek je na suđenju priznao, i to je nepobitno utvrđeno, da je na mostu na Korani 1991. godine masakrirao 13 vojnika Jugoslovenske narodne armije. Nagrađen je oslobađajućom presudom. Drugi slučaj je slučaj Mira Bajramovića. Bajramović je bio pripadnik specijalnih postrojbi Ministarstva unutrašnjih poslova Republike Hrvatske, po zlu čuvenih jedinica kojima je komandovao Tomislav Merčep. Ta jedinica je počinila strašne masakre nad Srbima u Pakračkoj poljani i Marinom selu. Sad Miro Bajramović na suđenju i pre suđenja izjavljuje kako je svojeručno ubio više od 70 ljudi, a kako je jedinica u kojoj je bio izvršila ubistvo najmanje tri stotine ljudi. Miro Bajramović je nagrađen oslobađajućom presudom. Postavljam pitanje kako je moguća saradnja između dve države, između dva pravosuđa, između pravosuđa Republike Srbije, pravosuđa države koja je država srpskog naroda i pravosuđa države koja zločince, znači masovne zločince nad pripadnicima srpskog naroda, nagrađuje oslobađajućim presudama? Što se tiče pritvaranja lica koja su u drugoj državi osuđena na kaznu zatvora, mislim da je ova tačka sporazuma praktično nesprovodiva zato što nema mesta u srpskim zatvorima. Vi znate da su nam zatvori prebukirani, a nekoliko stotina Krajišnika je u odsustvu, bez suđenja, u Hrvatskoj osuđeno na višegodišnje kazne zatvora od dve, tri do dvadeset godina zatvora. Praktično nema mesta u srpskim zatvorima gde bi ovi ljudi mogli da budu zatvoreni. Ima jedan konkretan slučaj o kojem sam govorio više puta. Juče sam se sreo sa glavnim junakom, da tako kažem, tog slučaja, to je Željko Knežević iz Knina; čovek živi u Velikoj Plani, zamolio me je da postavim jedno pitanje Vladi Srbije, pošto je teško bolestan, ima težak oblik diskus hernije u vratnom delu kičme – da li da se sprema za operaciju ili da se sprema za zatvor. On je, u odsustvu, od hrvatskog pravosuđa osuđen na dvadeset godina zatvora zbog toga što je, kako piše u obrazloženju, 1991. godine u zatvoru u Kninu, kao vojni policajac, premlatio jednog zatvorenika Hrvata, zbog čega je ovaj nesrećnik podlegao. Problem je u tome što Željko Knežević, ponavljam treći ili četvrti put, nikada u životu, što je lako dokazati, nije nogom ušao u kninski zatvor, nikad u životu nije bio policajac vojne policije Republike Srpske Krajine. Ovo je jedno od pitanja koja treba rešiti. U svakom slučaju, mislim da bi vlade Hrvatske i Srbije pre dogovora o uspostavljanju slobodne plovidbe Dunavom morale da reše ova i mnoga druga važnija pitanja. Podsetiću, kada već govorimo o sudskim procesima, jer mislim da je to najvažnije pitanje koje opterećuje današnje srpsko-hrvatske odnose, na još tri slučaja skandaloznih presuda Srbima iz Hrvatske. Staricu Ivanku Savić iz Vukovara, 78 godina, Županijski sud u Vukovaru, kojem je predsedavao Nikola Bešenski, osudio je na kaznu zatvora od četiri i po godine. Slušajte u čemu se sastoji ratni zločin. Ona je, kako piše u obrazloženju, od oktobra 1991. do aprila 1992. godine neprijateljskim vojnicima pokazivala Hrvate koji su branili grad i zastrašivala hrvatske civile, a Hrvatici Mariji Blaženić navodno ukrala nekoliko komada posteljine, nekoliko komada posuđa i još neke manje vredne stvari. Znate šta je još zanimljivo u ovom slučaju? Ova gospođa koja je bila krunski svedok, Marija Blaženić, nikako nije mogla da se seti da li je u vreme kada se dogodio taj navodni zločin Vukovar bio pod vlašću JNA ili pod vlašću nezavisne države Hrvatske. Drugi slučaj je slučaj Daneta Milovića iz Gračaca kod Skradina. Čovek je optužen zbog toga što je, slušajte ovo obrazloženje, prilikom jedne vojne akcije Milana Brajkovića, pripadnika ustaških postrojbi, dva puta nogom udario u stražnjicu. Zamislite, dva puta. Pri tom ga je, što je ovoga posebno teško povredilo, nazvao ustašom; posebno ga je teško povredilo, iako je u tom trenutku, kako su na sudu dokazali, bio obučen u crnu uniformu. Svedok Milan Perak došao je pred sud da bi se požalio da ga je ovaj nesretnik Dane Milović udario šakom u leđa. Zamislite vi koji je to apsurd: Srbi u Hrvatskoj se proglašavaju za ratne zločince i osuđuju zato što su ustaškog vojnika udarili dva puta nogom u stražnjicu, a hrvatski vojnici Miro Bajramović i Mihajlo Hrastov ne odgovaraju zato što su zajedno masakrirali više od 80 Srba! Mi se petnaest godina nakon toga bavimo pitanjem slobodne plovidbe Dunavom. Poslednji slučaj koji ću pomenuti jeste slučaj Svetozara Karana iz Korenice. Čovek je osuđen na sedam godina zatvora uz sledeće obrazloženje, potrošiću još minut vremena: „Očigledno je da se optuženi Karan vratio u Hrvatsku jer je shvatio da se Hrvatska nalazi u takvom stanju da će brzo i jednostavno nestati sa pozornice sveta, jer su Hrvati nezadovoljni svojim statusom, te između njih može doći do takve nesloge da će ponovo zbog toga zatražiti nekoga da im ponovo sedne na grbaču, kao što je to bilo 900 godina, a u poslednjih 80 godina na grbači su bili optuženik i njegovi preci koji su uživali na toj grbači. Sada se u Hrvatsku vraćaju svi oni zločinci koji su činili genocid nad Hrvatima, ne samo u ovom ratu, nego skupa sa ostalim činili su to pet stotina godina, od dolaska Osmanlija, kada su skupa sa Osmanlijama dolazili i uništavali Hrvate, a od kad su prisajedinili ove krajeve Jugoslaviji praktično ih uništili na određenim područjima. Sada žele da zauzmu ono dokle je Osmanlija došao, a skupa sa Osmanlijama dokle su došli optuženik i njegovi preci.“ Dame i gospodo, sporazumi sa Hrvatskom da, pomirenje sa Hrvatskom da, ali mora se napraviti prioritet poteza u tom procesu pomirenja. Hvala vam.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Milorad Buha ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, govoriti ću o tri zakonska predloga. Prvi će biti zakon o ratifikaciji sporazuma između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Srbije o slobodnoj plovidbi i održavanju putnih pravaca. Naime, Vlada Republike Srbije po inerciji već nekoliko godina potpisuje sporazume sa Republikom Hrvatskom, koje republički organi i Vlada Republike Hrvatske ne sprovode. U više navrata sam govorio i predstavnici SRS su u više navrata govorili o propustima Vlade Republike Srbije koja dozvoljava da hrvatski republički organi i Vlada Republike Hrvatske ne sprovode sve one sporazume, ugovore, sve ono što je potpisano između dve države. Prvi sporazum na koji ću ukazati, gde je enormno prekršena odredba, jeste Sporazum o normalizaciji odnosa iz 1996. godine, kojim su se dve države međusobno priznale u granicama, nažalost, avnojevskim granicama. Time je Republika Hrvatska, koja je genocidnom politikom i etničkim čišćenjem očistila srpski narod sa prostora Banije, Like, Dalmacije, Korduna, Slavonije, Baranje, gotovo većeg dela Hrvatske... S druge strane, republički organi Republike Hrvatske tada su priznali Hrvatsku u tim granicama, premda je ona etnički očišćena. Šta je učinila hrvatska vlast pre dve godine? Bez obzira na to što je prihvatila Srbiju u integralnim granicama sa Kosovom i Metohijom, ona je jednostrano priznala otcepljenje Kosova i Metohije. Šta je učinila vlast u Republici Srbiji? Proglasila personom non grataambasadore, diplomatske predstavnike Crne Gore i Makedonije, a isto to nije učinila sa Hrvatskom, bez obzira na to što je Hrvatska učinila isto ono što su učinile Makedonija i Crna Gora. Prema odredbama toga sporazuma, zadatak vlasti u Republici Srbiji je bio da diplomatskim putem proglasi ambasadora Republike Hrvatske personom non grata. Zašto? Zato što je, suprotno odredbama Sporazuma o normalizaciji odnosa kojim je predviđeno poštovanje suvereniteta, teritorijalnog integriteta Republike Srbije, druga država ugrozila taj suverenitet i teritorijalni integritet. S druge strane, Hrvatska ne poštuje socijalni sporazum kojim su definisani odnosi u oblasti socijalnog osiguranja, Sporazum o sukcesiji, pitanje državne imovine, pitanje državnih granica. Da li su između dve države rešeni odnosi što se tiče granica? Ne. Kad će biti rešeni odnosi u određivanju državnih granica, to je pitanje. Srpska diplomatija i srpska vlast moraju insistirati da se razreši odnos državne granice. Šta je sa državnom svojinom? Republika Srbija i privredni subjekti Republike Srbije poseduju imovinu u Republici Hrvatskoj u iznosu od sedamsto do osamsto miliona evra. Kolika je imovina preduzeća iz Republike Hrvatske? Duplo manja. Šta čini diplomatija Republike Srbije da se razreši pitanje imovine? To su odredbe Sporazuma o sukcesiji. Nadalje, šta čini vlast Republike Srbije da pomogne Srbima u fizičkom, bezbednom povratku na njihova ognjišta? Na prostoru Republike Srbije ima između 350.000 i 450.000 Srba koji su genocidnom politikom hrvatske države proterani sa svojih ognjišta i završili u Republici Srbiji. Šta je sa njihovom imovinom? Šta je sa njihovim imovinskim pravima? Da li aktuelna vlast čini pomake u smislu obezbeđenja njihovog fizičkog povratka tamo i povratka njihove imovine i njihovih imovinskih prava? Ne čini ništa. Pred nama je sporazum o slobodnoj plovidbi. Ne može se govoriti o slobodnoj plovidbi, ne može se govoriti o održavanju dok ne znamo koja je čija granica. Gde su granice ove države? Gde su granice hrvatske države? Sve je ovo nula, bez adekvatnih poteza koje mora učiniti aktuelna vlast u određivanju prioriteta. Prioritet ove države prema Hrvatskoj jeste regulisanje imovine Srba koji su proterani iz Hrvatske i obezbeđenje njihovog povratka tamo, regulisanje pitanja državne svojine Republike Srbije koja je u Hrvatskoj. To mora što pre da se razreši. Šta čini aktuelna vlast da se razreši ovo pitanje? Gotovo ništa. Ulazi u nove sporazume, koje Hrvati znalački izbegavaju. Sledeći sporazum o kome hoću da govorim je sporazum sa asocijacijom EFTA. Iz obrazloženja ovog zakona vidimo da će država Srbija iz ovog sporazuma, iz ove ratifikacije izvući ekonomske koristi. Međutim, ekonomski pokazatelji koje ste naveli u obrazloženju govore o ogromnom deficitu u spoljnotrgovinskom poslovanju između Republike Srbije i članica EFTA, pa se kaže da je u 2008. godini ukupan izvoz 77.000.000 evra, a ukupan uvoz 137.000.000 evra. Nažalost, i u 2009. i 2010. godini te ekonomske tendencije su takođe vrlo loše. Kada govorim o ovom sporazumu moram da ukažem kroz određene ekonomske, finansijske, fiskalne pokazatelje na određene probleme koje ima Republika Srbija u spoljnotrgovinskom poslovanju. Evo jednog ekonomsko-finansijskog pokazatelja: učešće izvoza u BDP 1989. godine bilo je 51%, 1998. godine 47%, 2001. godine 41%, 20009. godine svega 18%. Rapidan pad učešća izvoza u BDP. Šta čine državni organi? Šta čini aktuelna Vlada? Šta čini Ministarstvo finansija? Šta čini Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja da bi se ovi negativni tokovi zaustavili? Što reče kolega Krasić, zaduživanje, da namirimo sve ono što nam nedostaje. Evo još jednog pokazatelja: izvoz je u 2009. godini bio oko devet milijardi dolara. Koliki je izvoz bio u Bugarskoj, koja otprilike odgovora po broju stanovnika i ekonomskom razvoju nama? Bio je šesnaest milijardi. U Hrvatskoj 37 milijardi, u Slovačkoj 45 milijardi, u Češkoj 106 milijardi. To su otprilike zemlje sa istim ekonomskim potencijalom, brojem ljudi. Gotovo deset i više puta izvoze više nego mi. Da li to brine vlast? Ne brine. Da li preduzima ekonomsko-finansijske i fiskalne mere da se smanji uvoz i poveća izvoz? Ne čini ništa. Evo još jednog pokazatelja, koji možda najbolje govori o problemima u oblasti izvoza: Srbija po glavi stanovnika izvozi 1.100 dolara, Makedonija 1.500 …
Gospodine Buha, izvinite, samo na trenutak da vas prekinem. Želim da vas obavestim da sednici prisustvuju studenti Beogradskog univerziteta u sledećem sastavu: Olivera Stojković, Maja Kovačević, Jelena Jerković, Marko Stričević, Lidija Milosavljević, Uroš Urošević i Aleksandra Studen. Pozdravimo ih. Nastavite, uzećemo u obzir ovaj prekid vremena.
Koliko SRS ima još vremena? (Predsednik: Vaša poslanička grupa ima još sedamnaest minuta.) Evo nam još jednog pokazatelja koji možda najcelovitije govori o problemima u oblasti izvoza. Koliko Srbija izvozi po glavi stanovnika? Izvozi 1.100 dolara, a Makedonija 1.500, Bugarska 2.100, Hrvatska 2.300, odnosno duplo više od nas, Češka 10.000, Slovenija 11.500. Ovi podaci moraju da zabrinu.Ako smo na začelju u izvozu, ako smo u sredini i u pogledu uvoza po glavi stanovnika, onda to mora da zabrine. Nažalost, aktuelna vlast ne čini ništa da se ovi parametri, negativni, katastrofalni parametri, poboljšaju. Treći zakon o kome ću vrlo kratko reći nekoliko rečenica jeste ratifikacija Finansijskog ugovora (Istraživanje i razvoj u javnom sektoru) između Republike Srbije i Evropske investicione banke. Možda samo na prvi pogled ovo izgleda pozitivno. Dobićemo novčana sredstva koja ćemo uložiti u nauku, u tehnološki razvoj i imaćemo određene efekte, ali kada se pogleda u suštini sadržaj ovog ugovora, ako se govori o jednom zaduživanju države koja iza sebe nema sve analize, nema sve ekonomske finansijske pokazatelje koji će biti rezultat ovog ulaganja, onda znamo da će to biti bačena sredstva. Zašto bačena sredstva? Zbog toga što u obrazloženju vidimo za koje namene će se to trošiti. Niti je ova skupština bila dostojna određenih pokazatelja koji će jasno pokazati u koju namenu i koliko će se izdvojiti, niti imamo određenu elaboraciju svega toga. Poznato nam je da se ova vlast zadužuje bez ikakvog rezona, a iza toga ne postoje ekonomske kalkulacije i računice šta su prioriteti, zašto ne ulagati u određenu oblast koja će nam vratiti to za tri do pet godina ili u neku drugu oblast koja će to vratiti za sedam-osam godina ili neće vratiti. Između ostalog, zbog vremena ne mogu dugo, ovom kreditnom linijom uložiće se finansijska sredstva u program ljudskih resursa sa ciljem da se privuče oko 1400 srpskih naučnika na radu u inostranstvu. Kojom ekonomsko-finansijskom merom ćete privući 1400 naučnika iz inostranstva? Koje su to mere? Zašto ih niste izložili? Naučnici u inostranstvu, znate i sami, primaju od pet do pedeset pet i petsto pedeset pet hiljada evra. Kako ćemo mi privući te naučnike da rade u našim institutima? Ovo je mrtvo slovo na papiru. Nećete privući ni 14, a ne 1400. Vreme je pred vama, ali je i pred nama. Moraćete položiti račun za tri meseca, šest meseci itd., dati dinamiku povratka tih kadrova, pa ćemo onda videti, svesti račun i onda ćete reći – bili ste u pravu. Nažalost, vozovi prolaze, finansijska sredstva se razbacuju, a efekat tih ulaganja, posebno kod kreditnih linija koje su na kratak rok, pokazuje da ih ova država i ovaj narod neće moći vraćati. Hvala vam.
Narodni poslanik Vladan Jeremić ima reč. Preostalo vreme je trinaest minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, u kontekstu priče o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o slobodnoj trgovini između Republike Srbije i država EFTA, želeo bih da ukažem na neke nelogičnosti, koje se tiču, pre svega, pojave jačanja protekcionizma kao posledice svetske ekonomske krize. S druge strane, ono čemu ću posvetiti više pažnje je odnos ekonomskog dela vlasti, odnosno Republičke vlade prema srpskoj privredi, pogotovo ako se ima u vidu da je pre izvesnog vremena, kada je potpisan ugovor o slobodnoj trgovini to istaknuto kao još jedan važan korak ka boljem pozicioniranju Srbije u režimu slobodne trgovine. To je tada ocenjeno kao velika šansa, ne samo za srpske proizvođače i izvoznike, već i šansa za privlačenje novih stranih investicija. Spominju se čak i konkretni podaci koliko ta trgovina sa EFTA regionom iznosi i koliko će nakon potpisivanja doći do povećanja obima razmene. Takođe, smatralo se da bi pristupanje Srbije Svetskoj trgovinskoj organizaciji omogućilo njenoj privredi mnoge pogodnosti, a krajnji cilj svega toga jeste, kako su nas uveravali predstavnici Vlade, da se poveća pre svega sigurnost Srbije za strana ulaganja. Međutim, ono o čemu danas raspravljamo ovde, odnosno jedan ovakav predlog zakona i to obećanje koje su srpski privrednici dobili od strane predstavnika vlasti, po kojem su te domaće firme na tenderima praktično bile povlašćene sve do pre nekih 15-20 dana, tačnije do 1. maja, kada je zapravo i došlo do liberalizovanja tržišta javnih nabavki, očigledno ne ide jedno sa drugim. Dakle, predstavnici vlasti su na neki način obećali prednost domaćim preduzećima u javnim nabavkama i takva obećanja čak pretočili u dela formiranjem raznoraznih mešovitih radnih tela. Jasno je da u praksi to neće moći da se realizuje iz prostog razloga što izgleda da je zaboravljena činjenica da je Srbija još decembra 2008. godine u Bukureštu potpisala CEFTA sporazum kojim je u regionu uspostavljena zona slobodne trgovine. Po slovu tog dogovora, Srbija je morala da liberalizuje tržište javnih nabavki najkasnije do 1. maja ove godine. To što je zapisano u Sporazumu očigledno je u suprotnosti sa onim što je Vlada obećala domaćim preduzećima. Naime, oni koji su imali mogućnosti da se upoznaju sa tim mogli su da primete da će, u skladu sa CEFTA sporazumom, država Srbija na tenderima morati da obezbedi iste uslove za sve firme iz regiona. Za domaća preduzeća to praktično znači da će ista pravila igre važiti i za njihove kolege iz Hrvatske, BiH, Moldavije, Crne Gore, Albanije i Makedonije. U članu 35. Aneks 1. navodi se da će zemlje potpisnice od dana stupanja Sporazuma na snagu obezbediti da se nabavke obavljaju na transparentan i razuman način, da će obezbediti jednak tretman svim ponuđačima drugih strana i da će one biti zasnovane na principima otvorene i delotvorne konkurencije. Pitanje je kako vlast misli da ispuni obećanje koje je dala privrednicima, a da pri tom ne prekrši CEFTA sporazum, jer to znači da su domaće firme na povlašćen položaj na tenderima mogle da računaju do početka ovog meseca. U istom tom članu se dodaje da će svaka strana najkasnije do 1. maja 2010. godine obezbediti progresivno i efikasno otvaranje tržišta javnih nabavki, tako da, u skladu sa svim odgovarajućim zakonima, propisima, procedurama i praksom, roba, usluge i ponuđači usluga drugih strana imaju obezbeđen tretman koji nije manje povoljan od tretmana koji imaju domaći proizvodi, usluge i proizvođači. Dakle, i prema dosadašnjem Zakonu o javnim nabavkama u Srbiji za domaće firme koje su imale tu povlasticu od 20% u ceni u odnosu na sva strana preduzeća to pravilo početkom maja je prestalo da važi, jer će imati apsolutno iste uslove kao i sva preduzeća iz CEFTA. Interesantno je da se upravo kao posledica svetske ekonomske krize sve češće javlja jačanje protekcionizma u državama koje se trude da zaštite svoja tržišta, da podstaknu domaću proizvodnju i sačuvaju radna mesta. Nedavno je organizovan jedan sastanak u Rimu kojem su prisustvovali ministri finansija sedam najrazvijenijih zemalja sveta, gde je izražena bojazan od rasta protekcionizma. Zaključak je da napori vlade ne smeju dovoditi do gušenja slobodne konkurencije i trgovine, otvorenosti nacionalnih tržišta, koja je sve češće ugrožena. Čak je i Svetska trgovinska organizacija zaključila da je pojava protekcionizma u svetu u porastu i da je neophodno izbegavati mere za blokiranje uvoza. Ima i konkretnih primera kako se pojedine zemlje... Tu se spominje Francuska, koja je, na primer, dala povlašćene kredite proizvođačima automobila, ali uz uslov da kupuju delove u Francuskoj i da fabrike ne sele u inostranstvo. Rusija, Kina, Indonezija i Egipat su podigli carinu. Najveću pažnju javnosti izazvao je poziv američkog predsednika Baraka Obame – kupujmo američko. Iako je taj moto kasnije ublažen, protekcionizam u SAD nije zaustavljen, povećane su carine na raznu kinesku robu. O regionalnom putu ka liberalizaciji, kako vole da nazivaju ovaj regionalni pakt o slobodnoj trgovini CEFTA, u čijem su sadašnjem sastavu zemlje kao što su Albanija, Bosna i Hercegovina, Hrvatska, Makedonija, Moldavija, Crna Gora itd., o odnosu koji Srbija i Hrvatska imaju najbolje može da govori podatak da Srbija kao izvoznik hrane beleži deficit u razmeni sa Hrvatskom od čak 117,3 miliona dolara. Problem je za srpsku stranu i to što hrvatski carinici traže da prateća dokumentacija bude isključivo na latinici, kao i da se u proizvođačku specifikaciju tačno unesu normativi utroška materijala, što zapravo zadire u pravilo zaštite poslovne tajne. Mnogo je takvih primera, ali živimo u trenutku kada se čeka realizacija predsednikovog plana izlaska iz krize do 2020. i kada verujemo pojedinim ministrima da je kriza iza nas, a u principu sve se svodi na to – ko preživi, pričaće.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Lidija Dimitrijević, šest minuta.
Gospodo narodni poslanici, na trenutak ću se samo vratiti na prethodnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije. Naime, prethodna sednica je imala dnevni red sa 94 tačke, a među njima nije bilo nijednog predloga zakona o potvrđivanju nekog ugovora o zaduživanju. Taman smo pomislili da je možda Vlada odlučila da prestane sa svojom lošom praksom zaduživanja, kad na ovoj sednici opet po starom. Kada se na kraju ove sednice potvrdi Finansijski ugovor (Istraživanje i razvoj u javnom sektoru) između Republike Srbije i Evropske investicione banke stvoriće se mogućnost da se Srbija zadužuje za iznos od dvesta miliona evra. Rok otplate je dvadeset godina, a period počeka šest godina. Interesantno je da se duži period počeka tretira kao povoljnost i kao izvanredan uslov, kako smo imali priliku da danas čujemo od gospodina Đelića. Ali, s obzirom na to da se krenulo sa uzimanjem mnogobrojnih kredita, kada dođe vreme da se otplaćuju onima koji treba da ih otplaćuju neće biti nimalo lako. Nesporno je da projekat revitalizacije, istraživanja i razvoja u javnom sektoru treba realizovati. Svi smo svesni toga kakvi su uslovi za bavljenje naukom u Srbiji. Međutim, stav je SRS da je vlast zaista preterala sa kreditima. Kada govorimo o ovakvim temama nikada ne možemo da se usaglasimo sa ministrom finansija, koja kaže da Srbija nije dovoljno zadužena, a čuli smo danas i od prisutnog gospodina Đelića da je i njegov stav takav, dok mi predstavnici opozicije, s druge strane, upozoravamo da ovoliki krediti predstavljaju opasnost, posebno za ono vreme kada će stići na naplatu. Tačno je da je javni dug Srbije ispod evropskog proseka i trenutno iznosi oko 32% BDP. Međutim, brzina kojom dug raste je to što izaziva zabrinutost, pogotovo kad znamo da je pre početka krize iznosio oko 26% BDP. Kada govorimo o ovome, važno je istaći i to da se deo manjka u budžetu konstantno pokriva kreditima. Ekonomski stručnjaci upozoravaju da ukoliko nastavimo da se ovim tempom zadužujemo, postoji rizik da za nekoliko godina samo za vraćanje kamata izdvajamo više nego za neke važne sektore, kao što su obrazovanje ili odbrana. Inače, sada na otplatu kamata godišnje izdvajamo oko 1% BDP. Što se tiče ukupnog duga Srbije, situacija nije ohrabrujuća. Mnoga preduzeća su prezadužena, na njihovu imovinu je već stavljena hipoteka i nemaju čime da garantuju kako bi se iznova kreditno zadužila. Skoro 97% srpskih kompanija nema šta da da kao zalog da bi dobile kredit, a pitanje je i da li će moći da odgovore obavezama koje već imaju po preuzetim kreditima. Što se tiče stanovništva, oni koji su u prilici da se zadužuju, tj. oni koji imaju nekih prihoda, u velikoj meri to i rade; 75% njih koristi kreditne kartice i dozvoljeni minus. Razlog za to što stanovništvo Srbije nije više zaduženo jeste velika nezaposlenost i to što građani nemaju nikakvih primanja. Što se tiče samog projekta koji će se finansirati delom iz kredita o kome danas govorimo, ovaj projekat sastoji se od deset potprojekata. Napominjem da SRS razume potrebe za mnogo većim ulaganjem u oblast nauke, jer je i u ovoj oblasti, kao i mnogim drugim, stanje izuzetno loše. Ponavljam da se mi suprotstavljamo prevelikom zaduživanju za sve projekte, jer se godinama unazad ono čime Srbija raspolaže ne koristi na ispravan način. Kada ovo kažem mislim na katastrofalno sproveden proces privatizacije, u kome su preduzeća koja su uspešno poslovala prodavana u bescenje i na taj način Srbija ostala bez mnogo sredstava koja su mogla biti značajna i uložena u sve ono za šta se danas uzimaju krediti, pa i da pretekne. Pored ovoga, imali smo prilike i da se upoznamo sa nenamenskim trošenjem sredstava iz budžeta od strane rukovodilaca, sa čime nas je upoznao državni revizor. Inače, jedan od pomenutih projekata jeste program ljudskih resursa sa ciljem da se privuče oko 1400 srpskih naučnika na radu u inostranstvu. Konstantna je pojava da najtalentovaniji naučnici odlaze iz Srbije. Nesporno da je povratak takvih ljudi potreban, i to nasušno potreban Srbiji, jer učen čovek uvek u sebi bogatstvo nosi. Još jedno pitanje je jako važno: čija je odgovornost što u Srbiji najbolji studenti, čiji roditelji nisu bogati, imaju svega 400 dinara dnevno na raspolaganju? Srbija sa takvim uslovima sigurno nije država u kojoj oni vide svoju budućnost, nažalost. Što se tiče povratka 1400 srpskih naučnika iz inostranstva, očekivanja su da se vrate oni koji su se napolju već dokazali i koji mogu da privuku razne privatne i evropske fondove za svoja istraživanja. Prema rečima gospodina Đelića, naučna zajednica je definisala spisak od 50 takvih ljudi i sa njima su već počeli pregovori. Sada se opravdano nameće pitanje – da li je realno očekivati da će se u Srbiju zaista vratiti 1400 naučnika ili će taj broj biti daleko manji i koliko će, s druge strane, onih najboljih studenata otići? Sem bogatstva koje nose u sebi, nemaju drugog da ponude da bi na taj način bili u prilici da iskažu svoje znanje. Znači li ovo da će se šansa dati onima koji pored znanja imaju još nešto da ponude, a to je novac koji su zaradili u inostranstvu i ugled koji su stekli takođe van Srbije? (Predsednik: Vreme.) Hvala.
Gospodine ministre, izvolite.
Gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, želim da vam se zahvalim na ovoj diskusiji. Danas je rasprava vođena, čini mi se, o sedam veoma pozitivnih zakona, koji će nedvosmisleno, svaki u svom domenu, obezbediti da naša zemlja napreduje: tri zakona koja se tiču znanja, intelektualne svojine, tri zakona koja se tiču izgradnje infrastrukture u našoj zemlji i jedan koji nas povezuje sa najuspešnijim zemljama u Evropi i svetu. Zbog toga, želim samo da kažem, pred nama su ogromni izazovi, koji znače da moramo da se mobilišemo. Kada govorimo o našim talentima, kao što smo i raspravljali pre koju nedelju kada smo ovde debatovali o matičnim zakonima iz naučnoistraživačke delatnosti u Srbiji, pomenuli smo i ono što će biti veliki rat u godinama koje dolaze, jer najsnažnije zemlje neće smanjiti, naprotiv, povećaće napor da privuku najtalentovanije ljude iz sveta, ma gde se oni danas nalazili. Zbog toga ovaj sporazum sa Evropskom investicionom bankom, mogu vam reći, u neposrednim kontaktima sa našim naučnicima... Hteo bih da pozovem sve narodne poslanike da dođu 23. maja u 11.00 časova u Sava centar, imaćemo predstavljanje novog poziva za finansiranje projekata u domenu nauke i tehnologije. Imaćemo isto tako, nadajmo se, posle uspešne rasprave ovde, mogućnost da onima koji drže taj deo naše budućnosti u rukama saopštimo činjenicu da je Narodna skupština glasala za ovakav sporazum. Moramo da shvatimo da će bogatstvo određene nacije u 21. veku biti u njenom kapacitetu da na najbolji mogući način usmeri znanje onih koji znaju više od drugih. Kada kažemo više od drugih, to nije samo u datom društvu, nego i u poređenju sa drugim nacijama, da možemo da proizvedemo i da plasiramo u svetu nešto što neko drugi nema, jer ukoliko plasiramo samo ono što nam je priroda dala, od običnih poljoprivrednih proizvoda, delimično metala, to će biti jedan život koji će imati veoma uske okvire. Ukoliko uspemo da mobilišemo talenat naših naučnika, inženjera, visokoobrazovanih radnika, jer ne treba definisati inovaciju i znanje samo po tome da li neko ima određenu akademsku titulu, to bi bila velika greška... Naravno, ne bi trebalo to definisati u našem slučaju sa onima koji su u ovom momentu unutar naših granica, nego se u potpunosti otvoriti sa onima koji su iz raznih razloga otišli napolje. Zbog toga apelujem da prihvatite i ove zakone o inovaciji, nauci, intelektualnoj svojini, kao i one zakone koji se tiču obezbeđivanja, veoma brzo, šest miliona evra donacija, besplatnih sredstava EU, da u Beogradu bude popravljeno sve od Vukovog spomenika do Zvezdare, Voždovca i da Karađorđeva ulica bude popravljena; da možemo napokon da radimo sa Republikom Hrvatskom na unapređenju plovidbe na Dunavu, naročito u onom delu oko Apatina koji je veoma problematičan dobrim delom godine; da budemo u stanju da stolica Srbije bude ispunjena kada se sreću naše kolege iz jugoistočne Evrope da bi raspravljali o mehanizmima za suočavanje sa vanrednim situacijama; napokon, da budemo u mogućnosti da ponudimo investitorima iz Švajcarske, Norveške i drugih zemalja iz EFTA da nađu pravnu sigurnost po meri jedne uspešne zemlje. Ovo su, čini mi se, predlozi koje bi svaka politička grupacija mogla da podrži. Nadam se da će takvu poruku poslati svima, a naročito onima koji nas danas gledaju, a to su oni naši građani koji ili završavaju doktorat ili će videti preko satelita ovu raspravu negde u Torontu, Americi ili Stokholmu i videće ovde neki odraz odnosa i naših prioriteta. Ovaj sporazum sa Evropskom investicionom bankom u tom domenu ima potencijal da bude prekretnica, istorijski momenat kada je Srbija decidno odlučila da više nikad ne bude poznata po tome da izvozi pametne ljude, nego da će te pametne ljude čuvati kod kuće i da će izvoziti pametne proizvode. Hvala puno.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, niti se javio bilo ko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93, zaključujem zajednički jedinstveni pretres. Određujem pauzu do 15 časova. Zahvaljujem, gospodine ministre, vama i vašim saradnicima.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Pre nego što pređemo na 1. tačku dnevnog reda i raspravu u pojedinostima, obaveštenje o pozvanim na sednicu. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović povodom pretresa u pojedinostima 1. i 2. tačke dnevnog reda (Predloga zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu i Predloga zakona o volontiranju), pored predstavnika predlagača Rasima Ljajića, ministra rada i socijalne politike, pozvala da sednici prisustvuje i Snežana Lakićević, državna sekretarka Ministarstva rada i socijalne politike, Radmila Bukumirović-Katić, pomoćnica ministra rada i socijalne politike, Rajka Vukomanović, savetnica ministra rada i socijalne politike i Snežana Bogdanović, savetnica ministra rada i socijalne politike. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O SPREČAVANjU ZLOSTAVLjANjA NA RADU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Milovan Radovanović, Aleksandra Janković, Nemanja Šarović, Milica Vojić-Marković, Donka Banović, Nikola Lazić, Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković, Dragan Čolić, Nataša Mićić, Kenan Hajdarević, Dragan Stevanović, Radovan Radovanović, Aleksandar Pejčić, Milan Dimitrijević, Dušanka Plećević, Milan Avramović, Snežana Stojanović-Plavšić, Radica Jocić, Milorad Buha, Zlata Đerić, Bojan Mladenović, Tomislav Ljubenović, Vladan Jeremić, Lidija Dimitrijević, Aleksandra Ilić, Dušan Marić, Gordana Paunović Milosavljević, Vjerica Radeta, Miroslav Petković, Vladan Batić, Mirko Munjić i Sreto Perić, kao i amandmane koje je podneo Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja. Primili ste izveštaje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i Zakonodavnog odbora i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman su u istovetnom tekstu podneli narodna poslanica Aleksandra Janković i zajedno narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović i Nikola Lazić i narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, Demokratska stranka Srbije podnela je amandman na član 1. stav 2. smatrajući da taj stav 2. treba brisati. Šta u njemu piše i zbog čega smo mi to smatrali? U stavu 2. pišete ovako: „Svi pojmovi upotrebljeni u ovom zakonu u muškom rodu podrazumevaju iste pojmove u ženskom rodu.“ To je nešto što se u poslednje dve godine u nekoliko zakona koji dolaze iz ovog ministarstva (i možda još jednog) pojavljuje kao nešto što piše u nekom prvom ili drugom članu. Pokušaću da vam objasnim zbog čega mi smatramo da to nije potrebno i zbog čega smatramo da ovo što ste napisali u članu 1. stavu 2. treba izbrisati. Pre svega, potpuno je normalno i prirodno da ako u jednom zakonu piše u jednom rodu, da se to odnosi i na onaj drugi rod. Prosto, to tako jeste i tako je normalno. S druge strane, hoću da vam kažem još nešto. Osim zakona koji dolaze iz vašeg ministarstva i tog koje pominjem, dolaze nam ovde u Skupštinu i zakoni iz drugih ministarstava pa uglavnom u njima ne stoji ovo određenje. Da li sad to znači da se ti zakoni ne primenjuju i na građane i građanke Srbije? Da li se prosto dešava da se samo ovi zakoni u kojima piše ovakvo određenje primenjuju na građane i građanke, a oni drugi gde je samo muški rod se primenjuju samo na građane? Isto tako, pored ovih zakona koji su doneti u mandatu ove vlade, ima još zakona koji se koriste u Republici Srbiji, gde ovo ne stoji. Šta je sa njima? Kakav će problem nastati ako se neko poziva na ovo što ste vi napisali, a ne postoji u nekom drugom zakonu? To je sad ono logički, pravno, što pokušavam da vam kažem. Dakle, mislim da je smešno da sad očekujemo da one zakone u kojima ovo ne stoji vi dopunjujete, ili da ih oni dopunjuju. Prosto, prirodno je da se odnose i na građane i na građanke i nema potrebe da to piše u zakonu. Videla sam u obrazloženju koje ste nam dali da se vi pozivate na međunarodne dokumente i međunarodne organizacije koje su vam skrenule pažnju, kao što je Međunarodna organizacija rada, da to ne stoji, pa da vi povodom toga to popravljate. Ako imate argumente za nešto, onda te argumente treba i da primenite. Mislim da su ovo logični argumenti. S druge strane, uvođenje tih silnih reči, koje su uglavnom ženskog roda, vi zovete, vrlo često se to pojavljuje i u medijima, političkom korektnošću. Zapravo, ovde ne možemo da govorimo niti o politički korektnom jeziku, niti o tome da postoji nekakav drugi rodno senzitivan jezik, kako pokušavate da nam to objasnite. Prosto, ovde se sada napravila jedna velika razlika između prirodnog jezika, kao što su svi govorni jezici, i veštačkog jezika, koji vi ovde ubacujete i pokušavate da se on primeni u nekom normalnom životu. Te reči zvuče rogobatno u realnom i normalnom životu. Pre neki dan sam gledala izveštaj o „Noći muzeja“ pa sam videla - „kustoškinja“. Prosto zvuči rogobatno. One u nekom svakodnevnom jeziku zaista zvuče vrlo rogobatno. Zbog čega zvuče rogobatno? Zato što pokušavate da na veštački napravljen jezik primenite pravila prirodnih jezika, odnosno lingvistička pravila koja se odnose isključivo na prirodne jezike. Onda se stvara situacija da u Srbiji imamo nekakav rogobatni jezik koji liči na onaj novohrvatski jezik, koji je zapravo nastao iz drugog motiva, ali je na isti način rogobatan kao i ovo ovde. Šta hoću da vam kažem povodom ovoga? Naravno, niti spadam u čistunce, niti spadam u vrhunske stručnjake za jezik, samo govorim o tome da to jako smeta. Smeta, recimo, meni kao ženi, a verovatno i nekim drugim ženama. Žene se ne osećaju mnogo bolje zbog toga što se u zakonima na ovakav način tretiraju, ubacivanjem stotina i stotina nekih novih reči koje su uglavnom ženskog roda. Mislim da politička korektnost i obaveza i ove i svake buduće vlade jeste da ženama ponude mnogo bolje uslove za život i rad u ovoj zemlji. Ministarstvo koje vi danas ovde predstavljate upravo odgovara za tu oblast rada, pa mislim da o tome treba pričati. Da li je moguće da politički korektan jezik podrazumeva da se ovde primenjuju reči i isti pojmovi u ženskom rodu, a da politički nije korektno da su sve mlade dame koje će biti otpuštene iz raznih ministarstava slučajno trudnice? To smatram demagogijom. Jedno je pričati, to lepo zvuči, jako lepo zvuči, a u praksi to nema veze jedno sa drugim. To je za mene politička korektnost. Kada bude priča o zakonu o volontiranju mislim da ću govoriti na isti način zato što mislim da tu temu moramo da otvorimo i da o njoj razgovaramo. Ne može ona biti vlasništvo nekih nevladinih organizacija ili nekih ministara koji tako razmišljaju. Prosto, svi u ovoj skupštini treba da govorimo o tome kako će izgledati ova zemlja. Podrazumeva se da bismo možda mogli da poslušamo stručnjake koji govore o jeziku. Hvala vam.
Iskorišćeno vreme od vremena ovlašćene predstavnice je tri minuta i četrdeset sekundi. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo, Srpska radikalna stranka je takođe podnela, odnosno ja u ime SRS, predlog da se stav 2. člana 1. ovog zakona briše. Pokušao sam i u načelnoj raspravi da argumentima ubedim ministra i njegove pomoćnike da smognu snage i političke mudrosti da prihvate ovakav predlog da se ovo briše. Očekivao sam, moram reći, da će obrazloženje zašto se ne prihvata ovaj amandman biti daleko suvislije od ovoga što smo dobili. Pročitaću vam šta je osnovno. Oni kažu: „Amandman se ne prihvata iz razloga što je predloženo rešenje u članu 1. stav 2. u skladu sa međunarodnim standardima“. Međunarodni standard, kao prvo, po ovom pitanju ne postoji, znači, jasan opšteprihvaćeni međunarodni standard. Kada kažete „međunarodni“ tu se valjda podrazumeva celokupna međunarodna zajednica, što je jedan pojam koji se može shvatiti na različite načine. Možda možete da se pozivate na praksu EU. Kada kažete to, onda mogu reći da jeste u pravu, jer ovo jeste, rekao bih, jedna od nelogičnosti, jedno od zala koja nam stižu iz EU. Evropska unija ima jedan veliki problem, i to nije nešto što sam ja jedini primetio, čak veliki broj ljudi i stručnjaka u EU smatra da oni prave silnu grešku time što pokušavaju da kodifikuju sve i svašta, od toga koliko će biti kriva banana, da bi se smatrala bananom, ali i do toga na koji način se određeni izrazi mogu koristiti. Tako je, na primer, generalni sekretar Evropskog parlamenta izdao određeno uputstvo kojim se praktično zabranjuje upotreba reči „gospođa“ ili „gospođica“ zato što, bože moj, nisu politički korektne, pa se ne sme upotrebiti bilo koji izraz iz koga bi se mogao zaključiti bračni status neke osobe. To je nešto što je potpuno pogrešno. Uputio bih vas na određene lingvističke stručnjake, na primer, na dr Egona Feketea koji kaže da je u određenim slučajevima dobro upotrebiti za neki naziv i ženski rod, za određenu imenicu i ženski rod, ali da postoje imenice koje nemaju oblik ženskog roda, kao što su „sudija“, „akademik“, „pisac“ i „biolog“. Navodio sam prethodno brojne primere, da i sami vidite koliko je to što tražite besmisleno. Ovde se ni gospodin Meho Omerović, ni gospodin Rasim Ljajić ne mogu naći u ulozi novoga Vuka Karadžića. Vi u obrazloženju ovde kažete da smatrate da je vaša obaveza da rodno senzitivan jezik uvodite u zakone, ne prejudicirajući odluke i akte zvaničnih institucija kao što je SANU, koje će naučno i leksički odrediti šta je standard i mogućnost srpskog jezika, imajući u vidu promenu u društvu i uloge žene i muškarca. Vi ne možete reći – mi ćemo prvo napisati zakone, a onda ćemo pustiti SANU da pravi određene standarde, jer standardi već postoje. Vi morate raditi na osnovu postojećih standarda. I u samoj Evropskoj uniji postoji žestoki otpor ovakvim stvarima. Citiraću samo izjavu jednog torijevca iz Škotske, gospodina Stivensona, koji je za ovo uputstvo konkretno rekao da je „politička korektnost odlepila“, a upravo to vi pokušavate ovde da ostvarite – nekakvu političku korektnost. Navešću vam nekoliko primera iz kojih se jasno vidi da je suludo izvoditi iz nekih zanimanja i ženska zanimanja, jer bi time, na primer, vozač postao u ženskom rodu vozačica, voziteljka, voskinja. Ribolovac bi postao u ženskom rodu ribolovka, pecaroškinja. Varilac – varilica, variteljka. Lovac – lovkinja, lovačica itd. Pisac bi, na primer, u ženskom rodu bio piškinja. Ne znam da li bi se neka od gospođa koje su tu u ime Ministarstva predstavila ovde „evo, mi smo piškinje ovog zakona“, onako sa ponosom. Politički korektno, evropski odgovorno. Mislim, i ponoviću vam još jedanput, da se ravnopravnost polova ne može postići silovanjem jezika. Ono što vi radite ovim primerom i primerom iz drugih zakona jeste silovanje srpskog jezika. Ima tu još dosta problema. Uvodite konstantno strane izraze u srpski jezik. Pričali su i predstavnici vladajućih stranaka i predstavnici Ministarstva o nekakvog mobingu. Mobing je reč koja u srpskom jeziku ne postoji, to je strani izraz. Mobing je reč koja ne stoji nigde u ovom zakonu. Dužni ste, kao ministar u Vladi Republike Srbije, da čuvate srpski jezik i da pronađete adekvatan izraz u srpskom jeziku barem za one reči koje koristite, za koje takav izraz postoji, a veliki ih je broj. Posle ću pokazati na jednom primeru kroz zakon o volontiranju, uveli ste izraz za koji sam siguran da ni sami ne znate precizno šta znači, a samimtim i građani Srbije i oni koji budu u prilici da primenjuju ovaj zakon to neće znati. Hvala.
Četiri minuta je iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Koleginica Milica Vojić-Marković je uglavnom rekla sve što sam htela da kažem. Doduše, ne znam kako govorim, da li kao psiholog, kao psihološkinja, psihologica. Znači, svako će birati šta je to što mu odgovara da jezik bude rodno senzitivan, izgleda. Ono što je u obrazloženju Vlade za neprihvatanje amandmana karakteristično, to je da se amandman ne prihvata zato što je rešenje iz člana 1. stav 2. Predloga zakona u skladu sa međunarodnim standardima. Zašto je uvek kapitalni argument pozivanje na međunarodne standarde? Da li postoje nekakvi domaći, srpski standardi koji su utemeljeni na civilizacijskim tekovinama Srbije, koja je oduvek bila evropska zemlja, čak kolevka evropske civilizacije? Stvarno je pitanje zašto je uvek potrebna ova racionalizacija da sve bude u skladu sa međunarodnim standardima? Naravno, koleginica Milica Vojić-Marković je duhovito primetila da ovakvo prevođenje termina, pod racionalizacijom rodne senzitivnosti jezika, jako liči na ovaj hrvatski novogovor, pa neću reći „kaiš“, nego „okolotrbušni pantalonodržač“. Osim toga, cela priča o tome da moraju da se uvedu i termini u ženskom rodu obrazlaže se time da smo mi svojevremeno usvojili Zakon o zabrani diskriminacije, Zakon o ravnopravnosti polova. Na ovaj način pravite diskriminaciju zakona, pa postoje zakoni koji su pisani u muškom rodu, nisu rodno senzitivni, koji dolaze iz nekih drugih ministarstava, zakoni koji su pisani u ženskom rodu, na čemu insistira vaše ministarstvo. Tu je opet diskriminacija samih zakona. Za mene je onda logično pitanje: ako hoćemo jezičku senzitivnost, zašto onda u svim zakonima ne budu upotrebljeni pojmovi u ženskom rodu, pa da se onda odnose i na muški rod? To je još jedno od mogućih pitanja.
Jedan minut je iskorišćen od vremena ovlašćene predstavnice. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2, a na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima ministar Rasim Ljajić.
U ime predlagača prihvatamo amandman Odbora.
Zahvaljujem. Konstatujem da je predlagač prihvatio amandman. Narodni poslanik Nemanja Šarović želi reč. Izvolite.
Istine radi, morao bih reći da se ovde obmanjuju na određeni način i narodni poslanici, ali i srpska javnost, jer ovo nije amandman Odbora, ovo je amandman Ministarstva, ovo je amandman nevladinih organizacija. Tu je gospodin Omerović… [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, upozoravam vas da ne omalovažavate radna tela Skupštine i da ne obmanjujete javnost. Amandman o kome je reč u pretresu u pojedinostima je podneo Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja i molim vas da vodite računa da u strukturi svog izlaganja ne vređate ni radna tela ni članove radnih tela i da čuvate ugled Narodne skupštine. Nastavite.
Gospođo Čomić, pre svega bih vas zamolio da ubuduće kada me prekinete prekinete i vreme. Druga stvar, da ste me pažljivo saslušali i da ste imali strpljenja, ne znam zašto ga nemate, onda bi vam bilo mnogo jasnije to što sam želeo da kažem.
Narodni poslaniče, upozoravam vas da ne raspravljate o uputstvima koja vam, u skladu sa članom 27, dajem da bismo i vi i ja poštovali sve članove Poslovnika Narodne skupštine. Uvidom u stenogram videćete da je intervencija u odnosu na vaš stav da je u slučaju amandmana na član 2. obmanjivanje javnosti i da Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nije podneo amandman. Sada vas upozoravam da pažljivo koristite reči.
Gospođo Čomić, kao pravnik pažljivo koristim reči i veoma dobro znam šta pričam i stojim iza toga što sam rekao. Prisustvovao sam… [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, sada vas upozoravam da kršite Poslovnik, sa osnovama za izricanje mere opomene. Ovo je poslednje upozorenje.
Gospođo Čomić, molio bih vas, ukoliko mislite da kršim nešto, da mi objasnite način na koji kršim. Kako kažem jednu, dve ili tri reči, vi kažete da sam prekršio Poslovnik.
Narodni poslaniče, upozorila sam vas. Uvidom u stenogram videćete da ste izrekli tvrdnju da Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nije podneo amandman i da obmanjujemo javnost. Možda to vama nije ozbiljna tvrdnja, možda to vama nije kršenje ugleda Narodne skupštine, možda je to vama promocija slobode govora, ali u staranju o redu u Narodnoj skupštini i u primeni svih članova Poslovnika Narodne skupštine ja sam vas prekinula i upozorila da ne uviđate razliku između slobode govora i omalovažavanja radnih tela Skupštine. Dakle, da ne bismo ni vi ni ja došli u situaciju da primenjujemo kaznene mere, molim vas da svoje izlaganje samerite sa odredbama Poslovnika Narodne skupštine.
Gospođo Čomić, zaista nemam nameru da na bilo koji način sa vama raspravljam. Evo, reći ću, istine radi, prisustvovao sam sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, prisustvovao je naravno i gospodin Meho Omerović; ukoliko bilo koju neistinu iznesem, mislim da je on prvi koji će reagovati i reći da to nije istina. Gospodin Meho Omerović je na sednici Odbora sam rekao da je ovo kompromis. Čak mogu i da citiram, ukoliko želite. Naći ću i to, gospođo Čomić. Dakle, gospodin Meho Omerović je rekao da je napravljen kompromis sa predstavnicima nevladinih organizacija koje predstavlja Miljenko Dereta. Dakle, ukoliko želite, snimljena je sednica Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja…
Narodni poslaniče, ako insistirate na izricanju mera opomene, ja sam vam na raspolaganju. Da vam ne bih treći put objašnjavala da ne možete bez intervencije predsedavajućeg da izričite rečenicu da se obmanjuje javnost na sednici Narodne skupštine, jer se ne obmanjuje i Odbor je podneo amandman, poslednji put vas molim da svoje obrazloženje o načinu na koji je radno telo, odnosno Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja samerite sa čuvanjem ugleda Narodne skupštine.
Gospođo Čomić, prvi put kada sam počeo da govorim rekao sam to što vi kažete, ali ukoliko ste pažljivo pratili, kada pogledate stenograme, prethodna tri puta to nisam rekao. Samo obrazlažem koji su razlozi…
Narodni poslaniče, izričem vam prvu opomenu.
Hvala vam, gospođo Čomić.
Molim.
Naravno, bez obzira na to nastaviću da obrazlažem ovaj zakon i da obrazlažem koji su razlozi zbog kojih po mom mišljenju i mišljenju SRS ne treba prihvatiti ovaj amandman. Ovaj amandman ne treba prihvatiti zbog toga što je gospodin Meho Omerović rekao da je to kompromis sa nevladinim organizacijama. Nadam se da će u salu doći i gospođa Elvira Kovač, evo, tu je i gospođa iz DSS-a koja je prisustvovala ovome odboru, tu su i predstavnici Ministarstva, pa oni mogu da potvrde šta se tamo dešavalo. Niko osim gospodina Meha Omerovića nije imao tekst ovog amandmana pre sednice, čak su se članovi Odbora bunili i rekli da sa njima nisu obavljene nikakve konsultacije u vezi s ovim. Kasnije je to stavljeno na glasanje i time je to postao amandman Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja. Kada je to stiglo u materijalu, tada još uvek članovi Odbora (čak ni iz vladajuće koalicije) ništa o tome nisu znali. To je ono što je suština. Ovaj se amandman ne može prihvatiti, zato što se time ponižava Narodna skupština, zato što smo mi ti koji treba da budu sluge i Vlade Republike Srbije i nevladinih organizacija, koji ne smeju ni o čemu da se pitaju, koji treba da sačekaju nakon tri meseca javne rasprave da se dostavi nekakvo gotovo rešenje, pa da onda predstavnici vladajuće koalicije podignu ruku i za to glasaju. To je ono što je suština, gospođo Čomić. Dakle, apsolutno nikoga nisam uvredio, apsolutno nisam izrekao nijednu neistinu i apsolutno mislim, gospođo Čomić, da ste pogrešili što ste mi ovu opomenu izrekli, ali o tome će, naravno, suditi istorija. Hvala.
Tri minuta je iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima ministar Rasim Ljajić.
Mislim da je ovde najvažnije da mi dođemo do dobrog zakona. Trudili smo se da tokom rasprave prihvatimo sve amandmane, bez obzira na to od koga dolaze i sa koje strane, od vlasti ili opozicije, ukoliko oni preciziraju pojedine odredbe teksta ili taj tekst u kvalitativnom smislu poboljšavaju. Ovde smo imali sličan amandman, a to je amandman gospođe Nataše Mićić. Taj amandman nismo mogli da prihvatimo u onom obliku u kojem je podnet, jer se u ovom nabrajanju navode pripadnici Vojske, lica koja traže posao i nije bilo moguće takav amandman prihvatiti. Zato smo prihvatili amandman u dogovoru sa predlagačem, da taj amandman zbog formalnopravne procedure predloži Odbor. Mi smo spremni da takav amandman prihvatimo, jer smatramo da on doprinosi poboljšanju teksta samog zakona. Po meni je to mnogo važnije (i neke druge amandmane smo prihvatili na sličan način), nego da li je taj amandman predložen od strane Odbora ili bilo koje poslaničke grupe. Na kraju krajeva, najveći broj amandmana prihvatili smo od vaše poslaničke grupe, ako ćemo da gledamo broj ukupno prihvaćenih amandmana, ali ja ne smatram to relevantnim za ovu raspravu.
Pre nego što nastavimo rad, dozvolite, poštovani narodni poslanici, da vam dam obaveštenje o gostima na galeriji Narodne skupštine. Današnji deo toka sednice, počevši od 15 časova, sa galerije velike sale Doma Narodne skupštine prati grupa učenika i profesora Građevinsko-tehničke škole u Beogradu, i to učenici: Kristina Savić, Savka Negovanović, Branko Rakočević, Ognjen Legerski, Lidija Feković, Sandra Dimitrijević, Jovana Demir, Marko Radosavljević, Božidar Davidović, Miloš Stiković, Boško Jovanović, Milica Langović, Jelena Dimitrijević, Aleksandar Ranković, Ivan Mirčo, Miloš Marković, Nikolaj Zubov, Petar Milićev, Mladen Markez, Milica Nikolić, Jelena Veljković, Ivana Simunović, Vladimir Kundulović, Boris Ljubičić, Marija Jovanović, Nikola Knežević, Luka Đuranović, Nikola Milivojević, Suzana Bojović, Snežana Šiljković, Ljubodrag Jozić, Slađana Maksimović, Milena Janković, Nikola Aničić, Aleksa Tadić, Aleksandar Nikolov, Aleksandra Negovanović, Anđelka Dakić, Nikola Popović, Bojana Rašković, Marko Cvetkov i Deana Milovanović, i njihovi profesori: Lucija Oralj, profesorka sociologije i filozofije, Lidija Savić, profesorka geografije, Ana Kovačević, profesorka geografije i Aleksandar Markov, profesor istorije. Dobro došli u vašu kuću, u Narodnu skupštinu Republike Srbije. Nastavljamo rad. Reč ima narodna poslanica Janković Aleksandra.
Ovo će biti verovatno prvi, antologijski put da ja branim predstavnike vlasti. Znači, ovo nije amandman nevladinih organizacija i nevladinog sektora. Ministar je nekako zaboravio da spomene da je ovo bio i moj amandman. Je l' tako, ministre? Dobro. Naravno, i kolega iz LDP-a. Ideja našeg amandmana je bila da se prosto proširi krug benefecijara zakona i da se što veći broj ljudi zaštiti od mogućnosti zlostavljanja na radu. Da li je to ideja nevladinog sektora, potpuno je irelevantno. Ono što je tačno jeste da su narodni poslanici podneli amandmane u tom smislu. Naši amandmani nisu prihvaćeni upravo zbog ove odredbe o pripadnicima Vojske, ali je srećna okolnost da je Odbor zapravo na neki način usvojio ono što je suštinska primedba naših amandmana i da je to nešto što će biti na korist građana Srbije. To je jedino što je zapravo važno.
Minut iskorišćen od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Ministar Rasim Ljajić ima reč.
Izvinjavam se gospođi Janković, ovo jeste bio amandman vaš, kao i gospođe Nataše Mićić, i taj amandman je u ovom izmenjenom obliku i prihvaćen. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, samo jedna dodatna napomena zbog istinitosti i obaveštavanja građana koji nas ovom prilikom gledaju u direktnom TV prenosu. Dakle, mi smo jutros imali sednicu Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja Narodne skupštine Republike Srbije. Ta sednica je radila u skladu sa Poslovnikom Narodne skupštine Republike Srbije i imala je kvorum. U radu sednice su učestvovali i narodni poslanici koji ne pripadaju vladajućoj koaliciji i, što je jako značajno, u radu Odbora su učestvovali i predlagači pojedinih amandmana, konkretno i kolega Šarović, koji se javio za reč povodom jednog od prethodnih amandmana. Legitimno je pravo da narodni poslanik može da tvrdi da je jedan amandman dobar ili loš i na to je kolega Šarović više puta ukazivao na samoj sednici Odbora. Naravno da je kompromis nešto što jeste suština politike, mislim da ćemo se tu složiti. Drago mi je što je uvažena koleginica Aleksandra Janković preko svog amandmana i kroz amandmane kolega iz LDP-a u stvari rekla da to jeste suštinska primedba, koja je usvojena. Čuli smo od gospodina ministra, Vlada je prihvatila jednu takvu, kako sam je nazvao, a vi me citirali, kompromisnu varijantu, koju smo mi kao matični odbor Skupštine Republike Srbije predložili, što je Odbor većinom glasova, u stvari jednoglasno, i prihvatio. Ono što jeste suština, naravno da je taj tekst amandmana podeljen svim članovima Odbora koji su bili na sednici. Posle intervencije kolege Šarovića, iako nije član Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, bukvalno u roku od trideset sekundi i njemu su dostavljeni ti isti predlozi amandmana koje je kasnije tokom sednice Odbor usvojio. Naprosto, ne bih da polemišem, mislim da se u potpunosti razumemo. Meni je drago što dolazimo na tačku razumevanja povodom ovih pitanja. Naravno da ćemo razlike po pitanju ugleda i uticaja nevladinog sektora na rad parlamentarnih institucija zadržati svako za sebe, vi ćete misliti jedno, ja ću misliti drugo, i valjda u tome i jeste suština demokratije, da se razlikujemo u mišljenju. Hvala vam na pažnji.
Dva minuta i petnaest sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Milisav Petronijević ima reč. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, želim više radi javnosti da prenesem stav vezan za amandman Odbora na ovaj član o kome govorimo, odnosno na član 2. Prvo, ja sam član Odbora. Imao sam predlog, kao i svi članovi Odbora, na sednici Odbora. Drugo, Poslovnik daje mogućnost da između načelne rasprave i rasprave u pojedinostima nadležni odbor može da da amandman. Odbor je to pravo iskoristio. Onog momenta kada je odbor usvojio amandman kao svoj, to je amandman odbora, bez obzira na to ko se sa kim konsultovao, kako, na koji način itd. Želeo bih, razjašnjavajući ovo, da ne bi bila stvorena pogrešna predstava, da više reči kažem i o značaju ovog amandmana, ali i o ozbiljnosti rada Odbora i resornog ministarstva. Zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu je važan zakon. To smo prošli put u načelnoj raspravi konstatovali i rekli da je najvažnije da država šalje poruku i jasno kaže da je zabranjeno zlostavljanje na radu i istovremeno pokaže spremnost da se merama, a pre svega stvaranjem osnova kroz zakon, upusti u borbu protiv toga. U čemu vidim ozbiljnost i Odbora i Ministarstva, kada je ovaj amandman, i ne samo ovaj, u pitanju? Samo da podsetim, kada je u pitanju ovaj zakon, Vlada je prihvatila dvanaest amandmana; Odbor za rad je podneo deset amandmana, očekujem da će ih Vlada prihvatiti, to su dvadeset dva amandmana na jedan zakon. U čemu je takođe ozbiljnost? Samo ovaj amandman je obuhvatio četiri amandmana, ne dva, na neki način poštujući svakog ili grupu poslanika koji su ih podneli, a evo, stoji ovde u papirima, to su: Nataša Mićić, Kenan Hajdarević, jedan; to je grupa poslanika Srpske napredne stranke; to je delimično i amandman Milice Vojić-Marković, Donke Banović i Nikole Lazića; to je i amandman, malopre smo čuli, uvažene narodne poslanice Aleksandre Janković. Četiri amandmana su podneta bila na ovaj član Predloga zakona. Mislim da su i Odbor i nadležno ministarstvo pokazali veliku ozbiljnost, ceneći pre svega trud tih ljudi koji su podneli amandman želeći da učine zakon još boljim, primenljivijim itd. Ovaj amandman koji je Odbor predložio jednostavno je pokupio od sva četiri amandmana ono što je moguće i predložio ga kao jedan celovit, a on je, kako je uvažena narodna poslanica Aleksandra Janković rekla, samo precizirao na koga se sve odnosi, odnosno proširio ono što je već bilo regulisano u tom zakonu. Bio sam dužan da iznesem ovaj stav i da kažem, da prosto podsetim da je pokazana velika ozbiljnost, velika odgovornost (ne vidim ništa ružno što se Odbor konsultuje sa nadležnim ministarstvom) u okviru rasprave i posle rasprave o ovom zakonu, predlaganjem rešenja koja će sigurno popraviti zakon, učiniti ga boljim i naravno primenljivijim. Toliko. Hvala.
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je pet minuta i petnaest sekundi. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Gospodine Petronijeviću i gospodine Omeroviću, vi kažete da Odbor izuzetno ozbiljno radi i ja se slažem, ali mislim da i građani treba da znaju kako u praksi izgleda ta ozbiljnost. Tu je, ja mislim, sada i gospođa Kovač, ona je prisustvovala. Mi smo, između ostalog, utvrdili na samoj sednici Odbora da je 27. oktobra prošle godine organizovano javno slušanje na kome su bili i predstavnici nekih nevladinih organizacija. To je možda neki način na koji može da se komunicira sa predstavnicima nevladinih organizacija, ali ćete priznati da ni gospodin Meho Omerović, niti bilo ko drugi od predsednika skupštinskih odbora ne može imati nekakvu komunikaciju sa predstavnicima nevladinih organizacija van Skupštine, van procedure, van sednica Odbora. On je rekao, bio sam veoma vredan pa sam zapisivao, između ostalog – objašnjenje sam dobio direktno od Derete da su amandmani prihvatljivi za nevladin sektor. Da li je ovo, gospođo Kovač, tačno? Ukoliko lažem, evo, vi recite „Nemanja Šarović laže“ i ja se više po ovom zakonu, iako sam ovlašćeni predstavnik, neću javiti ni jedan jedini put. Gospodin Meho Omerović je rekao još i sledeće, za Odbor: „Ubuduće treba češće da se sastajemo, jer predsednici odbora ne znaju koji će se zakon iz njihovog resora naći na dnevnom redu Skupštine kada Vlada zakaže po hitnom postupku“. Citiram: „Nadam se da je ovo poslednji put da imamo smetnje na vezama“, kaže predsednik Odbora o načinu na koji je tekla komunikacija između njega i Ministarstva. To je ona ozbiljnost o kojoj vi govorite. Gospođa Elvira Kovač se žalila da gospodin Meho Omerović prilikom glasanja previše brzo čita, pa ga je molila da malo sporije čita jer se za raspravu o amandmanima nije javljao niko od članova Odbora, nego se samo pročita – amandman na član taj i taj, ko je za, protiv, uzdržani. Gospođa Kovač, predstavnik vladajuće koalicije, usprotivila se tome i rekla: „Molim vas, gospodine Omeroviću, čitajte sporije“, pa se onda žalila. Tu se vodila i diskusija između gospodina Omerovića i gospođe Kovač, da on čak prilikom glasanja i ne digne glavu da pogleda kako je ko glasao. Tvrdila je da je njeno pravo, bez obzira na to što ne pripada opoziciji, da glasa za one amandmane koji su dobri, koji su po njenom mišljenju dobri. Što se tiče ozbiljnosti, mislim da je tu dovoljno rečeno, a imam ovde još neke citate, pa ukoliko mislite, gospodine Omeroviću, da se dalje upuštate u ovu raspravu i da tvrdite kako je sve divno i krasno, onda ću iznositi i dalje. Vi veoma dobro znate da su se članovi Odbora i predstavnici Ministarstva jedva suzdržavali da ne puknu od smeha, koliko je sednica Odbora bila ozbiljna. Gospodin Petronijević kaže – postali su amandmani Odbora. Jeste, to je tačno, onog trenutka kada su usvojeni. Gospodine Petronijeviću, onog trenutka kada su vam ti amandmani podeljeni nije moglo stajati „predlog Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja“, nego je moglo stajati „predlog Meha Omerovića“ ili „predlog Miljenka Derete“. Tako je jedino moglo da uđe u materijal. Gospođa Kovač je protestovala zbog činjenice da je predala određene amandmane, ali da ti amandmani nisu umnoženi i podeljeni ostalim članovima Odbora. To je ono što je istina. Neko je unapred odlučio koji su amandmani adekvatni i koji će da prođu. Čak je bilo, evo, i to da vam ispričam, od četiri amandmana... Pošto je Odbor jedno vreme radio bez kvoruma, pa je utvrđeno da Odbor nema kvorum, jer je u međuvremenu gospođa Kovač na trenutak izašla, pa je predsednik Odbora Meho Omerović rekao – predlažem (kada se vratila gospođa Kovač) da za prethodna četiri amandmana glasamo u paketu. Toliko je ozbiljan rad na Odboru bio. Glasano je u paketu. Proverite, i to je činjenica. Gospođo Čomić, znate da to nije moguće. Ukoliko želite da se držite Poslovnika, izrecite opomenu gospodinu Omeroviću za očigledno kršenje procedure. Onda sam dao predlog, proceduralni, da se o svim ostalim amandmanima (a to je bilo na početku rada) na zakon o sprečavanju zlostavljanja, koje ne prihvata Vlada, jer to je jedino što je merodavno, glasa u paketu. Znate li šta su odgovorili? Rekli su – to je dobar predlog, hajde da uradimo tako. Javio sam se ponovo i rekao – gospodine Omeroviću, to nije bio ozbiljan predlog, na taj način sam hteo da izvrgnem ruglu na koji način je do tog trenutka Odbor radio. Kaže – ne može, mi smo to već prihvatili. Kažem – ne možete prihvatiti, postoji Poslovnik. Onda su nevoljno prešli na to da glasaju o jednom po jednom amandmanu. To je ono što je činjenica i što je istina. Gospođo Čomić, verujem da ste sada shvatili šta sam želeo da kažem. Vidite sada da ni trunke zlonamernosti ili neistine nije bilo u onome što sam izneo. Verujem da ste prenaglili. Možda je i vama čak sada žao što ste mi izrekli opomenu. Nije? Gospođo Čomić, znam da ćete, kao „stub demokratije“, bar jednom smoći snage u ovom sazivu da kažete da ste pogrešili. Budite sigurni da će vam tu činjenicu da ste pogrešili ovoga puta potvrditi svi koji su prisustvovali sednici Odbora. Gospodine Omeroviću, imam ovde još vaših citata. Ovo nisu bili amandmani Ministarstva, već Miljenka Derete. To je način rada i komunikacija koja je apsolutno neprihvatljiva. Kakva je uloga Narodne skupštine? Da li je neko od vas skoro pročitao Ustav Republike Srbije? Da li ste pročitali Zakon o Skupštini? Da li ste pročitali Poslovnik o radu? Vlast u Srbiji je podeljena na tri grane: izvršnu, zakonodavnu i sudsku. Potčinjavanjem i ponižavanjem Skupštine i narodnih poslanika kao najviših predstavnika građana, izabranih, činite mini državni udar svaki put kada to radite, a onda pokušavate da svoju nesposobnost i neozbiljnost pokrijete time što ćete izricati predstavnicima opozicije opomenu. Gospođo Čomić, izrekli ste mi opomenu bez osnova. Nikoga nisam uvredio, možemo konsultovati stenogram. Izneo sam svoje mišljenje. Imam pravo da ga iznosim, koliko god da je različito od vašeg, do onog trenutka dok ne počnem da lažem, klevećem ili bilo šta drugo. Niste imali osnova da mi izreknete opomenu. Znam, gospođo Čomić, da sam vam simpatičan i da vam je to bilo teško, ali vi se, valjda, malo promenite. Ne znam da li je problem u toj stolici; veoma ste ljubazni kada se sretnemo u hodniku. Ne znam koga ste uopšte pokušali da zaštitite takvim nastupom. Krajnje prijateljski sam se susreo i popričao i sa gospodinom Omerovićem i sa gospodinom Rasimom Ljajićem i sa gospođom Lakićević-Stojačić, ali to ne znači da ne mogu izneti politički drugačije mišljenje. Vi ste izricanjem opomene meni upravo to pokušali da onemogućite. To, gospođo Čomić, nije dobro, pogotovo zato što govorimo o zakonu o sprečavanju zlostavljanja na radu. Pogledajte, gospođo Čomić, da li ću ja kada ovaj zakon bude usvojen moći da se obratim sudu i da tražim zaštitu od vas, jer ste vi, gospođo Čomić, ne samo psihički mene ugnjetavali, ne samo pokušali da i mene i srpsku javnost ubedite u nešto što ne može, nego vaša kazna znači ujedno i novčanu kaznu, jednu, drugu, treću, petu. Takvih kazni je naplaćeno na desetine ili stotine u prethodnom periodu. Siguran sam da niko od ovih ljudi koji su ovde u sali nije spreman da ustane i kaže – Nemanja Šarović je za nešto kriv. Siguran sam da se ni predstavnici Ministarstva sa vama ne bi saglasili. Amandmani koje smo napisali su bili izuzetno dobri. Pokušali smo da popravimo ovaj zakon. Pričaćemo dosta danas o obrazloženjima za naše amandmane, koja su krajnje neadekvatna i koja ne znače ništa. Molim vas, gospođo Čomić, u hrišćanskom duhu ću vam oprostiti, na vas se ne ljutim. Možda je to deo vaše prirode koji prevagne u nekom trenutku. Zaista se ne ljutim na vas …
Narodni poslaniče, ne možete iznositi nikakva saznanja o bilo kojim detaljima iz privatnog života drugih lica. To je kršenje člana 104. Poslovnika Narodne skupštine. Ne možete da iznosite nikakve tvrdnje ni o mojoj prirodi, ni o bilo čijoj drugoj prirodi, svih učesnika na sednici. Upozoravam vas na poštovanje odredaba Poslovnika.
Molim vas, gospođo Čomić, da u narednom delu rasprave ipak imate malo više strpljenja i da se ova diskusija ipak odvija više u pravcu zakona, a manje u pravcu povrede Poslovnika. Hvala.
Narodni poslanik Nemanja Šarović iskoristio je ukupno vreme ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe i dva minuta od vremena poslaničke grupe. U skladu sa članom 27, starajući se o dnevnom redu, obaveštavam vas da uvidom u stenogram možete videti da je nepopularna, i meni mnogo neprijatnija nego vama, mera opomene izrečena zbog činjenice da ste tvrdili da Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja obmanjuje javnost. Ukoliko učesnik u sednici ne zna razliku između slobode govora i popularizacije neistina i laganja, onda je predsedavajući u obavezi da ga na to podseti, sa željom da zajedno učestvujemo u primeni Poslovnika. Sve drugo, osim nedostatka informacija koje se odnose na vas, odnosno na status narodnog poslanika... Narodni poslanici nisu zaposlena lica. Narodni poslanici ne zaključuju ugovor o kolektivnom radu. Narodni poslanici nemaju prava iz Zakona o radu. Narodni poslanici koji tako biraju su na stalnom radu, i to je problem koji imamo i zahvalna sam vam što ste spomenuli, pošto može biti tema rada i razrade određenih delova Zakona o Narodnoj skupštini. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Gospodine Šaroviću, vama je sve oprošteno. Uvek je zadovoljstvo slušati vas, bez obzira, i kada govorite stvari koje nisu na mestu ili ne stoje. Dobra stvar i dobra vest za sve nas u Skupštini Srbije je što ubuduće izgleda nećemo morati da koristimo usluge onih koji vrše stenografske usluge, jer vi tako precizno i brižno vodite računa o tome šta izgovara predsednik određenog odbora da je to za svaku pohvalu. Samo, ima tu par manjkavosti. Zbog ostalih uvaženih kolega i javnosti dozvolite mi da ukažem na par nepravilnosti i nejasnoća koje ste možda ostavili nenamerno u ovoj vašoj diskusiji koja je trajala, čini mi se, skoro devet-deset minuta. Dakle, ako ste vi mislili, gospodine Šaroviću, da ću ja kao predsednik Odbora 150 puta vas, koji ste narodni poslanik i koji imate pravo da učestvujete u radu svakog odbora, da pitam šta mislite o pojedinačnom amandmanu, onda mislim da ne shvatate suštinu rada određenih radnih tela Skupštine Republike Srbije. Ili ste možda zlonamerni ili pokušavate da budete duhoviti, što ste, čini mi se, uspeli. Što se tiče citata i onoga što ste vi govorili na račun kritika koje ste vi možda mogli da izvučete, tačno je da sam govorio, i to sa ponosom ističem, da mi u parlamentu imamo problem u komunikaciji. Taj problem nije samo odraz puta koji pređemo između odbora Skupštine, skupštinskih službi i vladinih institucija, nego je to nešto sa čime se mi suočavamo. Ubeđen sam da ćemo kroz promene Poslovnika u junu mesecu otkloniti sve nedostatke i da ćemo biti još efikasniji i u tom kontekstu podržavam i vaša zalaganja da Skupština radi i deluje što efikasnije. Što se tiče predloga koji su podnele nevladine organizacije, naravno da je tačno, gospodine Šaroviću, niko nema to pravo, osim narodnog poslanika, da podnosi amandmane. Imaju još neka nezavisna regulatorna tela, ali narodni poslanik, neko od nas 250, jedini je vlasan da podnese amandman. Naravno, predstavnici raznoraznih institucija, organizacija, sindikata, udruženja građana, podsetiću vas, dolazili su u posete svim poslaničkim grupama, pa su predlagali određene amandmane. Ti amandmani su dolazili do matičnih odbora, pa, po logici stvari i poštujući Poslovnik, pošto ne mogu biti predlog tih nevladinih organizacija, sindikata ili udruženja, uvek se nađe neko od narodnih poslanika ko te amandmane bukvalno preslika. Isti slučaj je bio, dozvolićete mi, sa amandmanima koji su podneseni od strane uvaženih kolega narodnih poslanika Liberalno-demokratske partije, a koji su prepisani amandmani nekih od predstavnika nevladinih organizacija. Prema tome, tu ne vidim nikakvo kršenje niti Poslovnika, niti zakona, to je naš posao. Naš prevashodni posao je da uvažavamo mišljenje građana, bez obzira na to da li su oni okupljeni oko sindikata,udruženja građana ili nekih nevladinih organizacija. Mislim da smo na dobrom putu zato što u poslednjih nekoliko godina i te kako uvažavamo civilni sektor, i te kako cenimo mišljenje nevladinih organizacija, koje treba da budu korektiv, ne samo u radu Vlade i vladinih institucija, nego i da pomognu nama u kreiranju zakona i zakonskih rešenja, kako bi oni bili što bolji, pre svega u interesu tih istih građana. Stoga sve vaše primedbe doživljavam kao doprinos poboljšanju kvaliteta i efikasnosti parlamenta i u tom smislu se za svaku vašu primedbu zahvaljujem i mislim da ćemo u budućem radu još bolje sarađivati.
Iskorišćeno je tri minuta i pedeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Nemanja Šarović želi da govori o povredi Poslovnika.
Gospođo Čomić, javljam se u skladu sa članom 101. za repliku.
Narodni poslaniče, pravo na repliku nije predmet povrede Poslovnika. (Nemanja Šarović, s mesta: Nisam rekao da je povređen Poslovnik, javio sam se u skladu sa Poslovnikom.) Narodni poslaniče, reč preko reda i pre drugih narodnih poslanika možete na osnovu člana 101. dobiti samo ako želite da govorite o povredi Poslovnika. Pravo na repliku je na odluci predsedavajućeg i nema nikakve veze sa pravom da se dobije reč na osnovu člana 100, koji u prvom stavu kaže da dobijate reč pre drugih narodnih poslanika ako želite da govorite o povredi Poslovnika. Dakle, odlučite se, ili želite da govorite o povredi Poslovnika ili smatrate da imate pravo na repliku, ne može oba [[Nemanja Šarović, s mesta: Javljam se za repliku.]] U tom slučaju, reč će prvo imati narodna poslanica Elvira Kovač, pa onda vi. Reč ima narodna poslanica Elvira Kovač.
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, vratila bih se dnevnom redu. Na dnevnom redu imamo izmene i dopune zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu, a ne iznošenje stenograma, prepričavanje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja. Ja jesam član spomenutog resornog odbora i žao mi je što mediji ne prate rad tog odbora jer smatram da je pitanje socijale jedno od vrlo bitnih pitanja; trebalo bi da radimo još više na tome i trebalo bi da nam mediji i javnost pomognu. Kada govorimo o predloženom tekstu zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu, nažalost, zaista predloženi zakonski tekst nije bio idealan. (Inače, koristiću vreme ovlašćenog predstavnika.) To sam rekla i u raspravi u načelu, ali želela bih radi javnosti da naglasim da narodni poslanici iz raznih poslaničkih grupa rade, pored odbora, u radnim grupama i u neformalnim parlamentarnim grupama. To sam danas zaista rekla na Odboru, da mi imamo neformalnu parlamentarnu grupu koja se bavi poboljšanjem položaja osoba sa HIV-om. Prihvatam odgovornost da, bez obzira na to što nas tamo ima devetoro iz osam različitih poslaničkih grupa, mi nismo na vreme formulisali amandmane te neformalne parlamentarne grupe. Mislila sam, s obzirom na voljnost koja se vidi iz toga da je, kao što smo čuli iz izlaganja gospodina Miše Petronijevića, Ministarstvo prihvatilo dvanaest amandmana i da je danas i Odbor prihvatio još deset amandmana, da će se drastično promeniti tekst zakona. On je sada za nas prihvatljiv, ali mi je žao što nismo imali prilike da razgovaramo o osam amandmana neformalne parlamentarne grupe za poboljšanje položaja osoba sa HIV-om. To je jedna stvar. Da razjasnimo, mi smo delimično krivi što mi kao pojedinačni poslanici u roku nismo predali te amandmane, pa smo mogli ovde sada da pričamo o njima. Verovatno nismo imali većinu u Odboru. Neki članovi iz opozicije su hteli da ga podrže, ali verovatno ostali članovi nisu, kao što smo čuli od predstavnika Vlade da ti amandmani nisu dobri. Što se tiče amandmana o kojima raspravljamo, da ne bih tražila reč povodom svakog amandmana, amandmani Odbora su zaista dobri i poboljšavaju zakonski tekst. Čak se radilo na tome, kao što smo čuli, ne želim da ponavljam, da su određeni amandmani doneti u tom duhu da oni zamenjuju tri-četiri amandmana, jer je bilo nemoguće od sedamdeset i nešto predloženih amandmana prihvatiti sve. Videli ste da je razlika u određenim amandmanima bila minimalna. Da bi se došlo do kompromisa, doneti su novi amandmani koji pokrivaju taj deo koji su poslanici, bez obzira na to da li su iz opozicionih ili stranaka vladajuće većine, predložili. Kada sam već uzela reč, ako mi dozvolite, ukratko ću da govorim – nadam se da neću prekršiti Poslovnik, pošto su se ovde spomenule i nevladine organizacije, rad našeg odbora itd. – o drugom zakonu, o kojem su pričali i predsednik Odbora i gospodin Šarović, a to je zakon o volontiranju. Tu je bila još veća debata, baš zbog toga što je zaista naš Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja organizovao javnu raspravu, što je, moram da naglasim pred javnošću, jedan od najboljih načina da mi narodni poslanici zaista predstavljamo građane i da zaista uključimo svakog, i nevladin sektor i građane koji nas biraju, u poboljšanje zakonskog teksta. Mislim da je to zajednički cilj svih nas. Ponovo prihvatam odgovornost da je propust Odbora to što od 27. oktobra do dana današnjeg nismo uspeli da organizujemo još jedno javno slušanje, a sada se već oba zakona, koja dugo čekaju u skupštinskoj proceduri, nalaze na dnevnom redu. Prošle nedelje smo imali raspravu u načelu, ove nedelje raspravu u pojedinostima. Još jednom moram da pohvalim Ministarstvo, bez obzira na to što sam rekla na Odboru zbog neprihvatanja određenih amandmana, jer je zaista veliki broj amandmana prihvaćen. Prihvaćen je veliki broj amandmana; ako su kvalitetni, bilo je potpuno nebitno ko ih je predložio. Nadamo se da će, što se tiče prvog predloga zakona, svi amandmani našeg matičnog odbora biti prihvaćeni. Samim tim će ovaj zakon biti mnogo bolji. Naravno, mi ćemo ga podržati. Moram da naglasim da smatram, kao što sam rekla u raspravi u načelu, da je predloženi zakon o mobingu bio takav da nisam baš videla kako će se on primenjivati u praksi. Sada se nadam da će to biti moguće, ali nije isključeno da ćemo imati njegove izmene i dopune u nekoj budućnosti. Što se tiče zakona o volontiranju, tu je zaista došlo do maksimalnog kompromisa između nevladinog sektora i svih nas. Mislim da je velika stvar što se konačno u naš pravni sistem uvodi volontiranje kao dobro činjenje, kao pomaganje nekom drugom. Kao što je vrlo značajno što je naša zemlja među devet, deset zemalja u Evropi koje će imati zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu. Hvala.
Iskorišćeno je pet minuta i četrdeset pet sekundi od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, pa narodni poslanik Nemanja Šarović.
Vrlo kratko. Gospodin Šarović me je pomenuo u svom izlaganju; složili smo se da jeste amandman Odbora, ali u drugom delu je pokušao da dovede u pitanje ko ga je predložio. Predložio je Odboru predsednik Odbora, papir postoji, piše – predlog, piše – Meho Omerović. Odboru može da predloži svaki poslanik, član Odbora, i to smo razjasnili na sednici Odbora. Tu nema nikakvih dilema, ovo je samo zarad javnosti. Inače, mnogo je važniji, ponavljam, kvalitet amandmana, kvalitet da obuhvati veliki broj amandmana koje su poslanici predložili, kvalitet koji se dobija u konačnoj verziji zakona. Inače, ne pada mi na pamet da ulazim u polemiku, u raspravu šta je ko rekao na Odboru. Upao bih u zamku da od Skupštine pravimo „Farmu“ za neke televizije. Skupština je ipak ozbiljan organ, s ozbiljnim zakonima na dnevnom redu, s velikim brojem dobrih amandmana i prilikom da se raspravom o njima, u stvari, razjasnimo oko svih pitanja vezanih za ovaj zakon.
Minut i četrdeset sekundi je iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika. Narodni poslanik Nemanja Šarović, replika na izlaganje narodnog poslanika Mehe Omerovića.
Da li mogu odmah da odgovorim i gospodinu Petronijeviću?
Imate pravo na repliku narodnom poslaniku Mehu Omeroviću u trajanju od tri minuta. Izvolite.
Pre svega, zahvalio bih se gospodinu Omeroviću što je potvrdio da su svi navodi koje sam izneo tačni, da se o amandmanima glasalo u paketu, da je bilo brojnih drugih nepravilnosti na samoj sednici Odbora, što se tiče samog amandmana.
Narodni poslaniče, zaista vas molim da vodite računa o težini i ozbiljnosti javno izgovorene reči. Vidim da vama ne izgleda kao kršenje Poslovnika kada kažete da je bilo raznih nepravilnosti u radu Odbora. Nepravilnosti u radu Odbora kao posledicu imaju da mi moramo da vodimo računa u plenumu da li radimo sa odlukama koje su donete po proceduri ili ne. Zaista vas molim da razumete da odgovornost za javnu reč imate i vi i svaki drugi učesnik sednice i da, koliko god kreativni dar imali za stav, to izgovarate sa svešću o obavezama koje vam propisuju članovi Poslovnika i sa svešću o tome koliko je velika odgovornost javno izgovorene reči.
Hvala vam, gospođo Čomić, najljubaznije, znam da ste vi to dobronamerno rekli i zaista ću se truditi da se krećem u granicama onoga što Poslovnik dozvoljava. Zato ću se bazirati isključivo na činjenicama. Ako citiram i pročitam zvanični dokument, nadam se da onda nije moguće da povredim Poslovnik. Dakle, ovo je dokument koji sam dobio na sednici Odbora, gde kaže: Predsedniku Narodne skupštine, na osnovu člana tog i tog, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podnosi Predlog zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu. To je nešto što smo dobili pre sednice Odbora, što je napravljeno pre sednice Odbora, a Odbor je mogao, to ne sporim, usvojiti nečiji predlog. Znači, dođe Miljenko Dereta ili bilo ko drugi, da predsedniku Odbora nekakav predlog, ali je to u proceduru moralo ući kao predlog toga i toga, ministarstva, nevladine organizacije, Miljenka Derete ili bilo koga drugog. Onog trenutka kada skupštinski odbor većinom to izglasa kao svoj predlog, tek od tog trenutka postaje predlog odbora. To je ono što je suština. Još jedna činjenica: 27. oktobra, kada je bilo to javno slušanje, kako ga nazivate, Odbor je većinom glasova zaključio da ne može ovaj predlog zakona u načelu prihvatiti, a isti ti članovi Odbora su nekoliko meseci kasnije isti predlog zakona prihvatili. Koliko se ozbiljno radi najbolje govori i činjenica da je više od 70 amandmana podneto na zakon od 38 članova, dakle, barem dva po članu. Veliki broj tih amandmana su podneli predstavnici Ministarstva, Odbora, u kome vladajuća većina ima većinu i predstavnici vladajuće koalicije, što znači da vi za tih godinu dana niste dobro pročitali zakon i niste podneli amandmane na vreme, nego ono što ste uočili kroz amandmane drugih poslanika, kada smo ih mi podneli. Sada pravite nove amandmane i to ugrađujete u sam zakon. Nama je bila namera da popravimo zakon, ali nemojte vi uzimati kao nešto pozitivno to što su prihvaćena 22 amandmana.
Tri minuta. Zahvaljujem. U skladu sa članom 27, starajući se o redu na sednici i dajući sve potrebne informacije, podsećam sve narodne poslanike da je svaki odbor, kao radno telo Narodne skupštine, u mogućnosti da nakon završetka rasprave u načelu o pojedinom predlogu zakona ili bilo kog drugog akta, a do početka rasprave u pojedinostima, podnese amandman. Upućujem narodne poslanike koji imaju nejasnoće o proceduri na članove Poslovnika koji uređuju pitanje podnošenja amandmana od strane odbora Narodne skupštine, kao radnih tela. Da li se još neko javlja za reč o amandmanu na član 2? (Ne.) Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Mićić i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, imam obavezu da ispred SNS kažem da smo i mi bili nezadovoljni članom 2. Nismo bili zadovoljni obuhvatom, nastojali smo da svojim amandmanom proširimo prava, da se proširi ta zaštita od zlostavljanja. Konkretno, odnosilo se na volontere ili eventualno na lica koja rad u javnom interesu obavljaju po odluci suda, mada je očigledno bilo i drugih lica koja su se na drugi način angažovala na radu. Dobro je što je Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja promenio ovaj član svojim amandmanom, ali meni se čini da nije dobro to što smo ovaj izveštaj dobili bukvalno pre početka rasprave. Nadam se da će ovo proširenje prava da sledi i u ostalim članovima, da će biti usaglašeno i nadam se da ćemo u nekoj raspravi koja će uslediti pojedinačno po članovima uočiti tu konstantu i cilj da se ovaj zakon poboljša i da se u svim članovima to proširenje prava ispoštuje. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? Narodna poslanica Milica Vojić-Marković ima reč, po amandmanu na član 2. koji je podnela zajedno sa koleginicom Donkom Banović i kolegom Nikolom Lazićem.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Izvinjavam se, malo sam kasnila sa javljanjem. Ono što moram da prokomentarišem pre nego što počnem da govorim o ovome odnosi se na vas, gospođo predsedavajuća, pa ću vas zamoliti... Vreme koje sam malopre upotrebila, za koje ste vi rekli, koliko sam čula, da je vreme ovlašćenog predstavnika, nije bilo vreme ovlašćenog predstavnika. Govorila sam dva minuta o amandmanu, a ostalo je bilo vreme grupe. Kada budem govorila kao ovlašćeni predstavnik, to ću najaviti. Hvala. Dakle, ono što smo mi, kao i većina poslaničkih grupa, otprilike pokušali da u ovom članu 2. promenimo jeste nešto što se pojavljuje u mnogim teorijama kao moguća varijanta. Mi smo ovom prilikom, spremajući se za ovaj zakon, koristili zaista vrlo širok repertoar materijala, počev od francuskog zakonodavstva, za koje vidim da je i ovde korišćeno kao primer, ali se negde odstupalo, pa je ovaj član 2. to. Koristili smo, takođe, nekoliko definicija koje su opšteprihvaćene kada se govori o mobingu, kao što je Lejmanova definicija, kao što je definicija koja je i ovde korišćena, a to je definicija koja se najviše oslanja na ono što je radila gospođa Vesna Baltezarević. Zapravo, to smo i pokušali da našim amandmanom ovde promenimo u članu 2. Ono što nam nije jasno, nije nam jasno na više mesta, vi komentarišete ovde – ne prihvata se zbog toga što se volonterski rad ovde smatra radom van radnog odnosa i stoga je obuhvaćen predloženom formulacijom navedenom u članu zakona. Nije nam to bila namera da promenimo, ali hajde, to ćemo kasnije još više otvarati, jer se pojavljuje na nekoliko mesta jedan odgovor koji nije adekvatan u odnosu na ono što smo mi napisali. Vidim da ono što je ovde više puta komentarisano nije baš ono što su napisali pojedini poslanici, nema veze ko je potpisao; prosto mi se čini da ima mnogo više veze ko je potpisao, a ne šta je napisano. Hvala vam.
Dvadeset pet sekundi, takođe od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 2. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Upravo sam malopre govorio o tome da smo izmenom člana 2. faktički proširili prava korisnika zaštite od zlostavljanja. Nažalost, nije došlo do izmena i prihvatanja našeg amandmana na član 3, jer se radi o seksualnom uznemiravanju i radi se o tome da je usklađeno, odnosno svedeno, da se odnosi na seksualno uznemiravanje u skladu sa zakonom kojim se uređuje rad. Ako smo već u ovom novoprihvaćenom članu 2. Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja proširili prava korisnika na lica na dopunskom radu, lica na stručnom obrazovanju, na volontere, na lica sa različitim ugovorima o radu, mislim da je bilo neophodno da se prihvati ovaj amandman, jer ovakav kakav je član 3. faktički ograničava primenu, a nama je bio cilj, pretpostavljam, Odboru, kao što rekoh, da primenu ovog zakona proširi. Ovaj član 3. je mogao da se nađe i u okviru člana 6, koji tretira pojam zlostavljanja. Šteta je što su ove izmene zakona došle ovako na brzinu i što očigledno neće biti usklađene sa ostalim članovima zakona, odnosno neće biti inkorporirane u ostale članove zakona, zbog čega ćemo verovatno biti u situaciji da ubrzo imamo izmene i dopune ovog zakona. Hvala.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na naslov iznad člana 5. i član 5. Da li neko želi reč? Sada je amandman Odbora. Da li želi predstavnik Vlade da se izjasni? Vratićemo se na amandman na član 4. koji je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Sada ima reč ministar Rasim Ljajić.
U ime predlagača prihvatamo amandman Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja.
Zahvaljujem. Izvinjavam se zbog promene u redosledu. Da li još neko želi reč u raspravi u pojedinostima o amandmanu Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja? (Ne.) Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što vidite, podneli smo amandman na član 4. u kom smo predložili da se reči „u najvećoj mogućoj meri“ brišu. Član 4. ovog zakona odnosi se na stvaranje zdrave i bezbedne radne okoline. Kako je definisano ovim članom, koji ima jedan stav, to je zaista apstraktno i rastegljivo. Molili bismo one koji su nam odbili ovaj amandman da objasne koja je to najveća moguća mera. Podsetiću vas da je u načelnoj raspravi gospodin Šarović govorio i ukazivao na neke odredbe ovog zakona koje su takođe bile neprihvatljive, ali sa aspekta da se nešto apsolutno nameće kroz njih, pa je tu pravio paralele sa Ministarstvom unutrašnjih poslova, da ni ono sebi ne može tako rigorozno, odnosno apsolutno da predviđa zakonska ovlašćenja. Vi ste to tada branili jednim stavom, pa nas sada interesuje – koja je to najveća moguća mera kojom će se rukovoditi poslodavac kada bude obezbeđivao i stvarao uslove za rad? To je prilično rastegljivo. Interesuje nas, ako to nije ovaj zakon, šta će to stajati u nekom podzakonskom aktu, što će predstavljati okvir, pa će se u tom okviru nalaziti nešto što je najveća moguća mera? Nemojte imati dilemu, svaki poslodavac, kakve god uslove da stvori u svojoj firmi, preduzeću, instituciji, uvek će, kada se bude pozivao na ovaj zakon, da koristi i da kaže – stvorio sam sve uslove u najvećoj mogućoj meri. Vi nećete imati argument da osporite takvu tvrdnju ili činjenicu da se drži za tako nešto. Zato predlažemo da se ovo skloni, a suštinski nećemo promeniti vašu nameru i intenciju koju predlažete u okviru ovog zakona članom 4. Predlažemo još jednom da se preispita i da prihvatite ovo.
Reč ima ministar Rasim Ljajić.
Prihvatamo amandman.
Konstatujem da je ministar prihvatio amandman narodnog poslanika Dragana Stevanovića. S obzirom na to da Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nije prihvatio amandman, a predlagač sada jeste, o amandmanu ćemo se ipak izjašnjavati u danu za glasanje. Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Mićić i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Igor Bečić.
U ime Poslaničke grupe SNS podneli smo amandman na član 6, gde tražimo da se u članu 6. stav 1. Predloga zakona reči „koje se ponavlja“ brišu, a da se reči „o radu ili raskine radni odnos“ zamenjuju rečima „na osnovu kojeg obavlja rad ili napušta rad“. Propisivanje da je zlostavljanje samo ponašanje koje se ponavlja je nepravilno i neprihvatljivo i u koliziji sa drugim zakonima, jer bi to značilo da se svako jednokratno uznemiravanje i maltretiranje dopušta i da zaposleni od takvog ponašanja nisu zaštićeni. U isto vreme je nejasno pod kojim se uslovima smatra da se ponašanje ponavlja, odnosno da li je to vezano za ličnost izvršioca zlostavljanja ili je uslov da se radi o istoj vrsti zlostavljanja ili o istoj žrtvi. Smatrajući da je svako zlostavljanje, pa i jednokratno, nedopušteno i da zaposleni moraju biti zaštićeni od takvog ponašanja predlažemo brisanje reči „koje se ponavlja“. Zamenom reči „o radu ili raskine radni odnos“ rečima „na osnovu koje obavlja rad ili napušta rad“ zaštita se proširuje i na lica koja obavljaju rad na osnovu drugih vrsta ugovora, u smislu amandmana na član 2. Predloga. Osim toga, zaštitom se obuhvata i situacija kada je lice prinuđeno da napusti rad i bez formalnog raskidanja radnog odnosa. Predlog predviđa zaštitu samo u slučaju da lice raskine radni odnos, što po zakonu obuhvata raskid voljom radnika ili sporazumom, a u većini slučajeva radnici usled zlostavljanja napuštaju posao bez formalnog raskida, pa naknadno dobijaju otkaz zbog napuštanja posla, a taj slučaj Predlog ne obuhvata. Smatramo da amandman treba da bude usvojen i da zaštita treba da bude proširena i na slučaj napuštanja rada bez formalnog raskida ugovora, imajući u vidu da je najčešći cilj počinioca zlostavljanja upravo da prinudi žrtvu na napuštanje posla, što ima i najteže posledice po zaposlenog, jer nakon otkaza ne može ostvariti nikakva prava po osnovu raskida ugovora i nezaposlenosti. Hvala.
Iskorišćeno vreme od vremena poslaničke grupe je petnaest sekundi. Da li još neko želi reč? (Da.) Ministar Rasim Ljajić. Izvolite.
Moram da kažem da smo mi ovde prihvatili sličan amandman Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, tako da možete biti zadovoljni; praktično, vaš amandman je prihvaćen u nešto izmenjenom obliku, kroz amandman Odbora za rad.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović, Aleksandar Pejčić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Koristim vreme po amandmanu i nešto od poslaničke grupe. U ovom članu 6. stav 1. smo pokušali da pronađemo neki modus koji bi zadovoljio i ovo što je govorio prethodni kolega, da li se radi samo o učestalosti ili o jednom slučaju, tako da smo listali i pregledali sve definicije do kojih smo mogli da dođemo. Svima je zajedničko to da se radi o neprijateljskom i agresivnom ponašanju koje se ponavlja, koje ima određenu učestalost. Zbog toga smo ovde pokušali da damo jednu definiciju. Mobing je psihološki teror koji je prisutan na poslu. Odnosi se na neprijateljsku i neetičku komunikaciju i maltretiranja koja su na sistematičan način usmerena od strane jednog ili više pojedinaca uglavnom prema jednom pojedincu koji je bespomoćan i u nemogućnosti je da se odbrani. Ono što je bitno i ponavlja se uvek jeste da se maltretiranje odvija sa vrlo visokom učestalošću; kaže se, najmanje jednom nedeljno i u dužem vremenskom razdoblju, najmanje šest meseci. Kao posledica se javljaju značajne mentalne i psihosomatske i socijalne patnje žrtve. Kada smo istraživali malo na ovu temu videli smo da postoji stvarno strašno mnogo drastičnih primera koji se dešavaju, recimo, samo jednom. Prosto smo i mi bili u dilemi da to na neki način unesemo u vaš predlog, da pokušamo zapravo da zaštitimo i one žrtve gde se to zlostavljanje dogodilo samo jednom, gde nema učestalosti, ali gde postoje drastične posledice. Tu smo negde bili na sličnom tragu kao moj kolega koji je govorio pre nas. Da li je onda moguće da je dozvoljeno zlostavljanje samo jednom? Ne mora da se ponavlja, ako je samo jednom. Izgleda da je, prema ovom predlogu zakona, to dozvoljeno. Takođe, čini nam se da sama konstrukcija rečenice: „samo jednom“... Da li je to malo – samo jednom? Mislim da je i te kako važno da ti drastični primeri budu uneti u zakon. Ono što vi sada nama osporavate, u vašem komentaru zašto ste nam odbili amandman kažete: „Amandman se ne prihvata u delu kojim se predlaže da žrtva zlostavljanja u smislu ovog zakona može biti i poslodavac, iz razloga što poslodavac (privatni preduzetnik ili direktor u privrednom društvu, rukovodilac u državnom organu i drugo) ima sva ovlašćenja na osnovu zakona da sankcioniše ponašanje zaposlenog koje bi moglo da se definiše kao zlostavljanje prema njemu kao poslodavcu. Poslodavac, zbog ovlašćenja koja ima prema zaposlenima, najčešće je u poziciji da bude izvršilac zlostavljanja, a ne žrtva zlostavljanja. Pored toga, u uporednom zakonodavstvu poslodavac se ne definiše kao žrtva zlostavljanja.“ Grešite ovde u obrazloženju. Moram da vas podsetim da postoji jedna vrsta zlostavljanja na poslu koja se zove vertikalno zlostavljanje, koje može da ima dva smera: može poslodavac da zlostavlja radnika, ali može da bude i obrnuto. Postoje slučajevi, čak sa prilično velikom učestalošću, ako pogledate istraživanja u Srbiji, gde je ta pojava prosto išla u suprotnom smeru – radnici su zlostavljali poslodavce. To je jedini način da vas ubedim da malo konsultujete literaturu. S druge strane, ono što hoću da vam kažem, da li je moguće da su poslodavci jedina grupa u ovoj državi koji su diskriminisani? Zašto im zakonom ne dozvolite da postoji mogućnost da se i takva situacija dogodi? Možda neće biti česta. Slažem se sa vama da su oni koji su najčešće zlostavljani zapravo zaposleni i radnici. Suština ove naše priče o tranziciji i o mutnim vremenima jeste to da svako ko je privatizovao firmu za sebe kaže da je gazda, on se tako i ponaša. Zapravo, radnik je za njega neko ko ne radi za njega i stiče kapital i dobit vlasniku firme, poslodavcu i samom sebi, nego... Prosto, jedan od vidova mobinga je i to da mu ne plaća platu. To je isto tako zlostavljanje. Imate situacije da radnici nisu primili platu mesecima. Ovo ministarstvo mora da reaguje na taj način. Upućujemo vas da ostavite mogućnost da svi imaju jednaka prava u ovoj zemlji, jer tako kaže Ustav ove zemlje, i da dozvolite mogućnost koja, prema teorijama, prema literaturi, postoji; to je vertikalni mobing, opisan je i zna se za njega. Prihvatite naš amandman. Hvala vam.
Iskorišćeno vreme od vremena poslaničke grupe je dva minuta i četrdeset pet sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Radovan Radovanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Redovno imam taj hendikep da govorim posle gospođe Milice Vojić-Marković, koja iskaže suštinu onog što sam imala nameru da kažem. Zapravo, ako hoćemo da napravimo precizan i dobar zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu, vrlo je važno da nikako ne izostavimo i kategoriju vertikalnog mobinga. Koleginica je govorila o tome da uz ovaj horizontalni mobing, koji se događa između ljudi koji su postavljeni u sličnoj hijerarhijskoj lestvici, postoji vertikalni mobing, gde najčešće pretpostavljeni zlostavlja jednog pojedinca ili grupu zaposlenih, ali nije redak slučaj da i sam pretpostavljeni bude žrtva zlostavljanja jednog ili grupe zaposlenih. Bila bi šteta, verovatno nenadoknadiva šteta, diskriminisati upravo poslodavce, budući da ovaj zakon na izvestan način uvodi opet kategoriju nekakve političke podobnosti. U stvari, „politički nepodoban“ poslodavac bi mogao da bude žrtva zlostavljanja od strane grupe zaposlenih koja želi da ga eliminiše. Dodala sam u članu 6. ovog prvog amandmana da se u stavu 1. posle reči „profesionalnog integriteta“ dodaju reči „fizičkog i psihičkog“, zato što sam smatrala da je potrebno što preciznije definisanje pojma zlostavljanja, prosto, apostrofiranje toga da zlostavljanje ostavlja posledice ne samo po fizičko, već i po psihičko zdravlje žrtve. Uostalom, ovako precizna definicija je sadržana i u francuskom zakonu o sprečavanju zlostavljanja na radu. Budući da je koleginica iznela suštinu onoga što jeste ideja mog amandmana, mislim da ono što je generalno danas dobro u ovoj raspravi o zakonu o sprečavanju zlostavljanja na radu jeste da nekako idemo u pravcu konsenzusa, umesto stranačkog razmišljanja. Citiraću nekog ko je meni veoma blizak, a vama veoma poznat. Radi se o bivšem, a vrlo verovatno i budućem premijeru Vlade Republike Srbije, Vojislavu Koštunici koji je nedavno, 12. maja, u intervjuu Nenadu Lj. Stefanoviću u „Svedoku“ rekao sledeće: „O čemu god da se radilo, od 2004. do 2007. godine postojalo je pravilo da se uspostavi jedan konsenzus, jedinstvo vlasti i opozicije. Konsenzus je praktično uvek postojao umesto uskostranačkog razmišljanja“. Tada se, naravno, pregovaralo o budućnosti Kosova uz konsenzus, postojali su izveštaji i platforme, a za poslednje dve godine nismo doživeli da se, recimo, raspravlja o Kosovu u Skupštini i nije bilo ni situacija da se raspravlja o nepoverenju Vladi. Ono što je dobro i što je danas izuzetak jeste da o ovako važnom zakonu postignemo konsenzus umesto uskostranačkog razmišljanja. Dobro je da vi, gospodine ministre Ljajiću, u stvari nekom svojom današnjom motivacijom najbolje odgovarate onome što je Vojislav Koštunica u ovom intervjuu izneo.
Iskorišćeno vreme od vremena ovlašćenog predstavnika je minut i dvadeset sedam sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 6. Da li neko želi reč? (Da.) Ovlašćeni predlagač, ministar Rasim Ljajić. Izvolite.
Malopre sam zapravo rekao da mi prihvatamo ovaj amandman koji je praktično izmenjen deo amandmana koji je podneo poslanik Tomislav Nikolić.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela narodna poslanica Dušanka Plećević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo, nadam se da će ovo biti još jedan amandman koji će ministar prihvatiti. Ukoliko me sasluša pažljivo, videće da je ovo amandman koji treba prihvatiti. Amandmanom koji je podneo narodni poslanik Milan Avramović u ime SRS na jedan jednostavniji i precizniji, pravno adekvatniji način reguliše se ko može biti izvršilac zlostavljanja. U rešenju koje ste vi ponudili, a ja ću krenuti prvo od vašeg obrazloženja zašto ne prihvatate ovaj amandman... Vi kažete da se Predlogom zakona precizira ko može biti izvršilac zlostavljanja kada je u pitanju poslodavac pravno lice, za razliku od rešenja predloženog u amandmanu narodnog poslanika. Ako, gospodine Ljajiću, uporedite ono što je predloženo amandmanom i ono što je predloženo u Predlogu zakona, videćete da je krug lica koja mogu biti izvršioci zlostavljanja isti. Jedina je razlika u tome što vi kažete da se „izvršiocem zlostavljanja smatra“... Kada kažete da se neko smatra, dakle, smatra se unapred, smatra se unazad ili ne znam ni ja kako, a ukoliko pravno to hoćete da definišete, vi jedino možete odrediti krug lica koja mogu biti izvršioci zlostavljanja. Dakle, ne može se neko smatrati izvršiocem zlostavljanja, jer je neko izvršilac zlostavljanja, ili to nije, i to se dokazuje u skladu sa postupkom propisanim ovim zakonom. Ali, u svim zakonima, kada se određuje krug lica kaže se – može biti. Taj deo 3. stava je identičan: može biti poslodavac sa svojstvom fizičkog lica, može biti odgovorno lice kod poslodavca sa svojstvom fizičkog lica, zaposleni ili grupa zaposlenih itd. U tom delu nema apsolutno nikakve razlike, ali je pravno neuporedivo bolje ovo rešenje koje je predloženo amandmanom.
Dva minuta iskorišćena od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić podnela je amandman kojim je predložila dodavanje novog naslova i novog člana 6a. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima Snežana Stojanović-Plavšić.
Zahvaljujem. Sama činjenica da na član 6. ima jako puno amandmana govori o tome da postoje dileme oko toga da li je zakon dovoljno jasno i precizno dao definiciju samog pojma zlostavljanja na radu kojim se bavi. Imajući u vidu da sam ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe G17 plus, želim da još jednom naglasim da je od izuzetnog značaja za naše društvo donošenje jednog ovakvog zakona i da je, s obzirom na to da se ova materija prvi put reguliše, razumljivo da imamo brojne dileme oko toga kako na najbolji način da to uobličimo i da dovedemo do toga da ovaj zakon bude zaista primenljiv u praksi. Želim da pohvalim i Ministarstvo koje je predlagač ovog zakona i one koji su na zakonu radili, naravno i ministra Ljajića, ali i gospođu Katić-Bukumirić, koja danas pažljivo sluša sve vreme ove rasprave. Hoću da kažem da sam podnela amandman na član 6. sa idejom da je trebalo jasnije precizirati sam pojam i dati jasniju definiciju pojma zlostavljanja na radu. Potpuno sam svesna toga da je nemoguće dati potpuno obuhvatnu i preciznu definiciju. Potpuno sam svesna činjenice da postoje različite definicije. O svemu tome smo puno govorili i u načelnoj raspravi. Takođe sam imala neke dileme koje su vezane za to da li se ponašanje mora ponavljati da bi predstavljalo zlostavljanje. Strogo pravno gledano, zlostavljanje nije termin koji trpi ponavljanje. Zlostavljanje je zlostavljanje i ako se desi jednom. Međutim, s obzirom na to da se radi o zlostavljanju na radu, odnosno o mobingu, onda većina definicija zaista sadrži taj efekat ponavljanja koji daje posledice i na efekte rada i na napuštanje radnog mesta i sve ono o čemu smo govorili, tako da mislim da je ta definicija relativno prihvatljiva, što se tiče postojećeg člana 6. Predložila sam da se iza člana 6. doda član 6a, koji bi preciznije definisao ovako postavljenu definiciju, odnosno razdvojio je na fizičko, seksualno i psihičko zlostavljanje. Dala sam nabrojane radnje koje predstavljaju ove vrste zlostavljanja, pa sam navela da je psihičko zlostavljanje svaki postupak kojim se povređuje psihički integritet i dostojanstvo ličnosti, bez obzira na to da li se vrši usmenim govorom, pisanim putem, radnjom, gestom, izrazom lica ili na drugi način, a naročito proganjanje, ponižavanje, vređanje, ismevanje, ruganje, pretraživanje, oduzimanje i oštećenje ličnih stvari, opreme i podataka, kao i drugi oblici povrede privatnosti, izazivanje neprijateljstva prema jednom licu ili grupi lica pozivanjem na bojkot ili stavljanjem na „crne liste“ i onemogućavanje komuniciranja sa drugima, odnosno ostvarivanja ličnih i socijalnih kontakata. Time sam navela sve one radnje koje smo svi mi ovde u plenarnom delu, odnosno u načelnoj raspravi u stvari navodili kao sadržaj definicije pojma kojim se bavimo. Zašto sam smatrala da je ovo potrebno? Zato što mislim da je potrebno što preciznije definisati ovu materiju kako u praksi ne bi došlo do zabune i do problema u dokazivanju šta jeste, a šta nije zlostavljanje. Ova definicija koja je data, ovako široko postavljena – da je to svako aktivno ili pasivno ponašanje sa ciljem da izazove itd. – može zaista u praksi da stvori dileme kakvo je ponašanje u pitanju i da li je bilo ili nije bilo zlostavljanja. Obrazloženje koje sam dobila je da nije potrebno ovako detaljno precizirati materiju samim zakonom i da će ona biti uređena podzakonskim aktom. To delimično mogu da prihvatim. Nisam pravnik, ali mi se uvek čini da je bolje da zakoni budu što jasniji. S druge strane, dobila sam objašnjenje da nije potrebno da ovde stoji seksualno zlostavljanje. To je i moja dilema. Ako smo ga već stavili u član 3, odnosno ako ste ga izdvojili kao poseban oblik zlostavljanja i naglasili da se odnosi i na seksualno uznemiravanje, u skladu sa zakonom kojim se uređuje rad, onda znači da ste i sami bili svesni toga da treba uvesti i pojam seksualnog uznemiravanja. Opet, sa fizičkim, i sama se pitam da li to jeste deo ove materije, pošto je to sigurno krivično delo, kao što je seksualno uznemiravanje povreda Zakona o radu. Čini mi se da su sve te dileme mogle biti rešene ovim predlogom koji sam dala, a to je da članom 6a pojasnimo da tu spadaju i fizičko, i seksualno i psihičko, i koji su to tačno oblici ponašanja. To je moja ideja. Još uvek verujem da je to bilo bolje rešenje, ali ostavljam otvoreno ministru da donese odluku o tome, a i poslanicima tokom glasanja. Hvala.
Tri minuta i četrdeset sekundi od vremena ovlašćene predstavnice. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, molim da vreme oduzmete od ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Mislim da je pravo uživanje učestvovati danas u raspravi o ovako bitnom zakonu. Videli smo kakvo je interesovanje javnosti zbog samog značaja zakona. Takođe želim da iskažem zadovoljstvo zbog angažovanja svih narodnih poslanika koji su dali vrlo umesne i stručne amandmane. Što se tiče amandmana gospođe Plavšić, on je dosta korektan. Ovih dana sam razgovarao sa dosta ljudi koji se bave ovom problematikom. Mnoge su me sudije zaista pitale šta bi konkretno značilo zlostavljanje i da li će se u zakonu taksativno navesti svi primeri zlostavljanja. Onda se spontano došlo do zaključka da je nemoguće u zakonu predvideti sve moguće pojavne oblike zlostavljanja jer su mogućnosti da neko naruši psihički i fizički integritet, da nipodaštava neku ličnost, zaista brojne. Čini mi se da je zakonodavac to imao u vidu kada je donosio član 6, jer je to opšta odredba. Sigurno je da će veliki doprinos svemu ovome dati podzakonski akti, a posebno sudska praksa, jer će sud u svakom konkretnom slučaju, na osnovu ocene svih izvedenih dokaza, meritorno presuđivati da li je u konkretnom slučaju bilo zlostavljanja ili ne. Hvala.
Minut i četrdeset sekundi iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Da li neko želi reč? (Da.) Narodna poslanica Donka Banović. Izvolite.
Hvala, gospođo Čomić. Amandmanom predlažemo da se briše stav 1. iz člana 7. Inače, ova glava govori o pravima, obavezama i odgovornostima poslodavca i zaposlenih u vezi sa zlostavljanjem. Mi smatramo da je ovaj prvi stav suvišan, zato što ono o čemu on govori mora da se podrazumeva. Naime, predlagač zakona predlaže ovaj prvi stav: „Poslodavac je dužan da zaposlenog pre stupanja na rad pismenim putem obavesti o zabrani vršenja zlostavljanja i pravima, obavezama i odgovornostima zaposlenog i poslodavca u vezi sa zabranom zlostavljanja, u skladu sa ovim zakonom“. Dakle, meni je jasno šta je predlagač ovde imao na umu, međutim, mislim da je nekakvo pismeno obaveštenje o tome da nad novim radnikom, znači onim koji će tek biti zaposlen, ne sme da se vrši zlostavljanje... Mislim da je to zaista nešto što se podrazumeva. Po ovoj logici, trebalo bi da mu se dostavi i pismeno obaveštenje da niko ne sme da ga diskriminiše ili da niko ne sme da ga tuče itd. Dakle, da je zabranjeno zlostavljanje i da ne sme da doživi zlostavljanje, to je zaista nešto što se podrazumeva. Ako je predlagač smatrao da u ovom pismenom obaveštenju praktično treba da bude prepričan ovaj zakon, koji će se tek usvojiti, o zabrani zlostavljanja na poslu, to se iz ovog ne vidi. Onda bi, po toj logici, svaki poslodavac morao da budućeg radnika obavesti (ili pismeno obavesti) o svim detaljima iz Zakona o radu. Ukoliko će novi radnik ili zaposleni raditi u školi, onda bi trebalo da ga pismenim putem obavesti o svim detaljima iz Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja ili Zakona o predškolskom; ili, ako će raditi u zdravstvenom sistemu, onda o svim zakonima koji se tiču zdravlja, odnosno o zdravstvenoj zaštiti itd. Mnogo je zakona iz te oblasti. Zato mi smatramo da je ovo suvišno. Čak neće ni doprineti preventivi. Na primer, ovaj drugi stav je već nešto drugo, on je konkretniji i kaže da je „poslodavac dužan da, u cilju prepoznavanja, prevencije i sprečavanja zlostavljanja, sprovodi mere obaveštavanja i osposobljavanja zaposlenih i njihovih predstavnika“. Dakle, ovde je apsolutno konkretno. To što ćete vi sada obavezati poslodavce da sačine neki pismeni pamflet ili pismeni rad, gde će prepričati ovaj zakon, zaista ništa neće doprineti tome da se spreči zlostavljanje na radu. Hvala.
Jedan minut iskorišćen od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Da.) Milica Vojić-Marković, izvolite.
Iskoristiću vreme ovlašćenog. Članove 6. i 7. ovog zakona smo prepoznali kao vrlo važne i imali smo tu određene dileme u vezi sa sadržajem, načinom kako ste vi to napisali u predlogu. To smo, na kraju krajeva, rekli i u našim amandmanima. Da ste vi prihvatili... A zbog toga uzimam reč kao ovlašćeni, prosto mislim da treba ove stvari potencirati i treba ih otvoriti sada i pred javnošću. Da ste prihvatili amandman koji je gospođa Plavšić potpisala, gde se taksativno navodi koji su sve to oblici zlostavljanja, da svako onaj koji dobije to može da prepozna ponašanje poslodavca prema njemu kao zlostavljanje, mogla bih da razumem da sada u članu 7. obavezujete poslodavca da svakom novom zaposlenom prezentuje materijal iz ovog zakona. Prosto, u članu 7. u stavu 1. vi vrlo deklarativno kažete da poslodavac treba da obavesti novozaposlenog o tome da je zabranjeno zlostavljanje. Postoje neke stvari koje se podrazumevaju. Zlostavljanje, maltretiranje, diskriminacija je jedna od tih stvari. Ni na jednoj samoposluzi, supermarketu nisam videla da je poslodavac napisao da je krađa zabranjena. To se podrazumeva. Postoje neke stvari koje su daleko od toga da su samo normativno uređene i da se one negde u tradiciji i kulturi jednog naroda jednostavno ne prepoznaju. Jedna od tih jeste da je zlostavljanje zabranjeno. U redu je da je zlostavljanje zabranjeno, ali ako vi uvedete u stavu 2. člana 7. edukaciju kao meru, to onda ima smisla, edukaciju i zaposlenih i poslodavca, a naročito poslodavca, naročito vlasnika nekih firmi koji očigledno nemaju pojma ni o komunikaciji, ni o drugim stvarima. Onda to ima smisla. Ovaj prvi stav je potpuno deklarativan i zbog toga mi smatramo da je on tu samo da se kaže – eto, mi smo to zakonom propisali; poslodavac kaže – ja sam lepo podelio taj papirić i, na kraju krajeva, svi smo mirni, savest nam je mirna, zlostavljač to radi na svoju ruku. Kada je u pitanju ovaj član 7, a to sam pomenula i u načelnoj raspravi, vrlo je važno da se ponovi da mi kao društvo pokazujemo sklonost da se navikavamo na nasilje i na zlostavljanje na poslu. To što je u jednom momentu neprijatna činjenica koja se pojavljuje u medijima, o kojoj se priča ovog trenutka, posle izvesnog broja dana, da ne kažem sati, postaje nešto na šta smo se navikli, maltene postaje nešto što je uobičajeno u nekom društvu, firmi i zbog toga je važno da se to pomene. Isto tako je važno da se pomene još jedna stvar, naročito radna okolina ima sklonost da to što je neko zlostavljan i što se nad nekim vrši nasilje jednostavno prihvati na ovakav način – ili je kriv, pa se to njemu radi, ili ako nije kriv, nema razloga da se brine. Pod to možemo da podvedemo celu onu priču o kojoj smo govorili u načelnoj raspravi, o tome da su radnici i zaposleni praktično dovedeni u situaciju da je ono čega se najviše plaše gubitak radnog mesta. Dakle, više se plaše toga nego bolesti i svega ostalog. Zamislite radnu sredinu, koju ste vi prilično bestelesno opisali kao zdravu radnu sredinu, zamislite tu radnu sredinu u kojoj niko ne želi da se meša zbog vrlo realnog straha od toga da će izgubiti radno mesto. Žrtva na kraju počinje da razmišlja da je ona ta koja je kriva i da postoji neko zrno njene krivice u celoj ovoj priči. To je nešto što moramo da naglasimo i što treba vrlo često da se pominje zato što mi u Narodnoj skupštini, a pretpostavljam i vi u Ministarstvu, treba da pridobijemo javnost za ovaj zakon. Treba da pridobijemo javnost da zaista zlostavljanje primećuje, a neće da ga primećuje ako vi ne primećujete ono na šta sam vam ukazala ovom prilikom o vertikalnom zlostavljanju. Dakle, svi moramo da se naviknemo da prepoznamo pojavne oblike svega toga i da na njih reagujemo. Zbog toga sam reagovala kada su ovde poslanici govorili o članu 7. stavu 1, zbog toga sam govorila, jer on ovako napisan ništa ne znači. Da znamo oblike, da su oni taksativno navedeni... Ima zakona gde se taksativno navodi, evo, navešću vam pet zakona iz poljoprivrede koje smo usvojili skoro, gde se taksativno navodi sve ono što mora da se navede. Ako imamo problem sa sudijama, koje će takođe imati problem da prepoznaju sve to, a imamo zaista širok spektar pojavnih oblika i vrlo bujnu maštu; ako imamo poslodavce, koji će sigurno pokušati da ovo prikažu minornim i da kažu da je to sve nečiji hir ili potreba da se uključimo u modernu Evropu na ovaj način; ako imamo nejasne stvari, kao što je definicija, koja je možda trebalo da bude proširena i sa mnogo više taksativnih podataka, onda ćemo imati problem sa primenom zakona. Valjda nam je svima cilj da ovaj zakon bude primenljiv i da zaista spreči zlostavljače da vrše zlostavljanje na poslu, kao i da pomogne žrtvi, kojoj osim države zaista nema ko mnogo da pomogne. Moramo da imamo u vidu da se sada ovde prvi put pojavljuje ovaj zakon, dakle, država niti je imala institucije, niti institute koji bi trebalo da pomognu žrtvi. Porodica je ta koja žrtvi malo pomogne, od početka je malo podržava, a zatim digne ruke jer to predstavlja problem i za porodicu. Postoji nekoliko nevladinih organizacija koje se time bave, kao što je Viktimološko društvo Srbije, koje kaže da su 51% svih onih koji su prošle godine prijavili maltretiranje činili oni koji su prijavili zlostavljanje na poslu. Imamo još nekoliko nevladinih organizacija koje kažu da imaju od pet do deset poziva dnevno kojima se prijavljuje ovo. Imamo situaciju da se sindikati, koji treba da budu partneri u rešavanju načina kako da se prevaziđe ovaj problem u našem društvu, koji je narastajući... Da se razumemo, on nije nov, ali je narastajući. Dakle, imamo jednu prilično konfuznu situaciju, sa dosta aktera, koji nemaju jasne standarde i kriterijume. Onda vas molim da o tome svi zajedno razmislimo ovde i da zaista prihvatimo amandmane koje smo pisali, jer ih nismo pisali da nekome pravimo problem da večeras i popodne sluša sve ovo, nego zato da poboljšamo tekst zakona.
Sedam minuta i dvadeset pet sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik gospodin Čikiriz Mirko.
Koristiću vreme ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Predložio bih da se ovaj amandman odbije, jer od viška glava ne boli. Zbog čega? Prvi put ovo društvo dobija jedan ovako važan institut i prvi put u našoj pravnoj praksi zaposleni će imati jedan oblik zaštite od ovako bitnog načina zloupotrebe prava iz radnog odnosa i svih mogućih pojavnih oblika zlostavljanja i nipodaštavanja ličnosti. Ako se za trenutak prebacimo na praktični teren, šta će odredba stava 1. značiti? To će značiti, ako neko dođe na rad, recimo, konkurisao je i moguće je da je zauzeo radno mesto miljenika nekog ko će biti spreman da vrši zlostavljanje, da li po horizontali ili po vertikali, onog momenta kada dobije od poslodavca pisano obaveštenje da je zabranjeno zlostavljanje na poslu, to je faktički jedan vid prevencije, jedan vid edukacije, jedan vid obaveštenja, jedan vid dobijanja sigurnosti zaposlenog da postoji institut koji ga u startu štiti od mogućnosti zlostavljanja. Zaposleni su često već prvog dana na poslu izloženi zlostavljanju. Bilo je nebrojeno situacija u praksi da zaposleni prvog radnog dana ne dobije svoj radni sto ili da sve kolege u kancelariji imaju tapacirane stolice, a on neku stolicu na kojoj maltene ne može da se sedi, ili da mu kažu – sačekaj dok ti nađemo prostor, dok ti nađemo sto itd. Mislim da ova odredba apsolutno nije suvišna. Hvala.
Hvala. Dva minuta su iskorišćena. Gospođa Milica Vojić-Marković ima reč. Izvolite.
Vreme grupe možete da mi računate. Javljam se povodom ovog što je gospodin Čikiriz sada konstatovao, upravo zato što je on govorio u korist onog što sam ja rekla. Spadam u one koji, kada su zakoni u pitanju, misle da je prava mera najvažnija stvar koja se tiče zakona; ne volim ni onaj višak od koga boli glava ili ne boli glava, ili manjak od koga isto tako boli ili ne boli glava. Mislim da je prava mera ono što je ovde u Skupštini potrebno i što je u zakonima potrebno i zbog toga sada i hoću da komentarišem. Kada smo govorili o amandmanu gospođe Plavšić, gde ona taksativno navodi stvari, pojavne oblike i sve ostalo, mi smo tu imali jednu bazu od koje smo mogli da pođemo. Kada vi meni kažete da ne boli glava od viška i da ovaj stav u kome se kaže: „Poslodavac je dužan da zaposlenog, pre stupanja na rad, pismenim putem obavesti o zabrani vršenja zlostavljanja i pravima, obavezama i odgovornostima zaposlenog i poslodavca u vezi sa zabranom zlostavljanja, u skladu sa ovim zakonom“... Kada kažete da onaj ko je došao prvog dana na svoje radno mesto i nije dobio stolicu, da li mislite da je on prepoznao da je to zlostavljanje? Naravno da nije. Da je imao papir na kome sve piše, mogući vidovi i oblici zlostavljanja, možda bi i prepoznao, možda bi pronašao tu, ali ako je ovako napisano, on zaista ne može da se snađe, on zaista ne zna. Ovako taksativno reći – zlostavljanje je zabranjeno, krađa je zabranjena, ubistvo je zabranjeno, ne znači ništa jer uvek postoje oni koji to rade, uprkos zabranama. Sledeći vašu logiku, zašto Zakon o diskriminaciji, koji je i te kako važan... zašto nemaju obaveštenje svi oni koji su zaposleni, novozaposleni, da ne treba niko da ih diskriminiše? Podrazumeva se. Potpuno se podrazumeva. Ali, mi ovde imamo situaciju da se prvi put srećemo sa jednim zakonom: i mi kao poslanici, prvi put se uređuje ova materija; taj problem imaju i sudije; taj problem imaju poslodavci; naročito taj problem imaju oni koji su žrtve zlostavljanja, buduće žrtve ili oni koji su već bili žrtve. Znači, mi nećemo mnogo da im pomognemo ako ovaj zakon bude papir na kome sve divno piše, ali oni ne znaju da je to njihovo pravo. Oni ne znaju šta je to njihovo pravo. Koji je to način da on mene zlostavlja? Pitajte, uradite anketu. Slučajno sam, pričajući sa ljudima iz svoje okoline, sa komšijama... Na kraju krajeva, pričam o tome šta je to sve zlostavljanje. Znate li koliko tu ima neznanja o tome? Ljudi ne znaju. Ljudi ne znaju ni elementarna prava o radu, a taman posla da znaju i takva prava kao što je koji su to oblici zlostavljanja, ko može da me zlostavlja, ko ne može da me zlostavlja. Moja ideja je – ili ćemo taksativno sve to navesti, pa da prepoznaju svi ostali, znači svi akteri u ovoj priči,ili ovo nema smisla. Hvala vam.
Tri minuta i deset sekundi iskorišćeno je od vremena predstavnika poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Šarović.
Dobro došli, gospodine Novakoviću. Nadam se da ću, zahvaljujući vašem dolasku, možda i primiti koji dinar na kraju meseca. Da je gospođa Čomić tu ostala, bogami, teško da bi se to desilo. Bilo bi dobro, gospodine Novakoviću, da pre svega pozovete ministra da se vrati u salu. Nadam se da je on na neki kraći period ili kraći put otišao, jer je amandman na član 8. amandman za koji sam ja bio ubeđen da će ga prihvatiti pre rasprave u pojedinostima, ali nakon prihvatanja amandmana na član 4. apsolutno ga mora prihvatiti. Ovo je klasičan primer koliko u pravu i u pisanju zakona može značiti i nekoliko reči. U ovom slučaju, mi tražimo, odnosno ja tražim da se samo dva slova brišu iz ovog rešenja koje je dato u Predlogu zakona, odnosno da umesto ovoga što ste predložili u članu 8 – poslodavac je dužan da zaposlenog zaštiti od zlostavljanja, stoji formulacija – poslodavac je dužan da zaposlenog štiti od zlostavljanja. Zašto? Zato što je jednostavno nemoguće tražiti apsolutnu zaštitu od strane poslodavca. I u načelnoj raspravi sam vam rekao da nigde drugde niste propisali apsolutnu zaštitu. Vi ne kažete u Zakonu o policiji – policija je dužna da spreči izvršenje svih krivičnih dela, nego je policija dužna da sprečava, dakle, dužna je da radi na tome. Kada pogledate vaše obrazloženje zašto ne prihvatate amandman na ovaj član, a nadam se da će se to sada promeniti, vi kažete sledeće: „Amandman se ne prihvata iz razloga što je rešenje u Predlogu zakona adekvatnije i podrazumeva obavezu poslodavca da preduzme mere i aktivnosti propisane ovim zakonom, kojima se ostvaruje zaštita zaposlenog, a odgovornost poslodavca postoji ako nije preduzeo adekvatne mere.“ To je upravo ono što ja kažem. Dakle, zato je neophodno upotrebiti izraz „štiti“. Dakle, dužan je da štiti. Ako nije preduzeo adekvatne mere, onda će poslodavac biti odgovoran. U obrazloženju za amandman na član 4. koji ste malopre prihvatili, odnosno koji je ministar prihvatio, stoji sledeće o zlostavljanju, kaže: „... ne radi se o objektivnoj pojavi koja organizacijom rada može apsolutno da se spreči, pa je nerealno utvrđivati takvu obavezu poslodavca“. To je upravo ono što ja kažem. To je upravo ono što tvrdim. Ukoliko policija nije u stanju da spreči izvršenje svakog krivičnog dela, onda se, naravno, ni od poslodavca ne može zahtevati zakonom da spreči apsolutno svaki slučaj zlostavljanja. Jasno vam je da policija, koja ima neuporedivo veći spektar mera, čak i prinude, nije u stanju da to uradi i odgovornost poslodavca… Dakle, kao da neko u Ministarstvu ko je obrazlagao odbijanje ovog amandmana nije dobro pročitao, nije dobro shvatio, jer se onim što ja tražim upravo potvrđuje ono što jeste definisani stav zakonodavca i kroz druge članove. Dakle, možda je ovo pravi trenutak da napravite pauzu, da Zakonodavni odbor proceni da li će u skladu sa članom 4. onda moći da postoji član 8. ovako kako ste ga predvideli. Jer, kada pogledate šta ste u članu 4. prihvatili, to je da je poslodavac dužan da „u cilju stvaranja uslova neophodnih za zdravu i bezbednu okolinu, organizuje rad na način kojim se sprečava pojava zlostavljanja“. Znači, „organizuje rad na način kojim se sprečava“. Isto tako, poslodavac je dužan da štiti, ne da zaštiti. Vi niste članom 4. rekli – poslodavac je dužan da spreči. Ne, on je dužan da sprečava. Ako je dužan da sprečava, onda može biti jedino dužan da štiti; ako ne preduzme adekvatne mere, onda će biti odgovoran. Ali, apsolutnu odgovornost ne možete propisati, jer čak i savestan poslodavac, ako preduzme sve moguće mere, ako svaki dan bude organizovao kurseve, ako bude imao dva zaposlena, ne može osam sati (koliko je radno vreme), iz dana u dan, vršiti apsolutnu kontrolu; ne može se apsolutno isključiti, i za najsavesnijeg poslodavca, mogućnost da dođe do zlostavljanja, što znači da ne možete odrediti poslodavcu obavezu da zaštiti zaposlenog, već samo da ga štiti. Hvala.
Tri minuta od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Na član 8. amandman je podnela narodni poslanik Radica Jocić. Reč ima gospođa Jocić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Poslaničke grupe SRS podnela sam amandman na Predlog zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu koji glasi – U članu 8. posle reči „od“ dodaju se reči „svakog oblika“. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a u obrazloženju o neprihvatanju ovog amandmana se kaže da nije prihvaćen „iz razloga što je suvišan, jer formulacija člana 8. Predloga zakona podrazumeva obavezu poslodavca da zaposlenog zaštiti od zlostavljanja koje je definisano u članu 6. Predloga zakona, što podrazumeva zaštitu zaposlenog od svakog oblika zlostavljanja.“ Ovim je Vlada pokazala neku vrstu nedoslednosti, jer, na primer, kada je kolega Milovan Radovanović amandmanom na član 1. stav 1. tražio da se brišu reči „i druga pitanja od značaja za sprečavanje i zaštitu od zlostavljanja na radu i u vezi sa radom“, a sve u cilju sprečavanja različitog tumačenja i da bi se doprinelo preciznosti, amandman je odbijen uz obrazloženje da bi brisanjem ovih reči navedeni član ostao nepotpun i nedorečen, jer ne bi obuhvatao sva pitanja koja su predmet regulisanja zakona. Kada amandmanom na član 8. tražimo da se dodaju reči „u cilju sveobuhvatnosti“ amandman opet biva odbijen. Smatramo da bi amandmani koji doprinose preciznosti i sprečavanju različitog tumačenja trebalo da budu prihvaćeni, sve u cilju lakše primene zakona. Hvala.
Još neko? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela narodni poslanik Zlata Đerić. Reč ima gospođa Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ispred Poslaničke grupe NS podnela sam amandman na član 8, gde tražimo da se posle stava 1. doda novi stav 2. koji glasi: „Poslodavac je dužan da zaposlenom prilikom zaključenja ugovora o radu da obaveštenje kome može da prijavi zlostavljanje na radu“. U obrazloženju Vlade, koje mogu da prihvatim, stoji da je već u jednom članu takva formulacija predviđena. Međutim, s obzirom na to da ovaj zakon uređuje nešto što u ovom društvu nikada do sada nije bilo zakonski uređeno i što kao pojava nije bilo ni prisutno u toj meri koliko je prisutno u ovim novim kapitalističkim odnosima koji su sada na sceni u Srbiji, smatrala sam da je važno da i u ovom članu 8. ovo bude eksplicitno navedeno i da se time poslodavac obaveže da daje ovakve informacije zaposlenom. Naravno, zakon mora biti što egzaktniji. Zakon mora i jednoj i drugoj strani da da potpune informacije i sve mogućnosti kako se može neko zakonski zaštititi od neželjene pojave ili kako je dužan da postupi neko u određenim okolnostima. Mislim da do sada nijedanput u praksi ovog parlamenta, bar u ovom sazivu, neka oblast nije tako objedinila sve poslaničke grupe kao oblast koju uređuje ovaj zakon. Svi smo smatrali da, uz podnošenje ovih kvalitetnih amandmana, zakon treba da bude što bolji, što primenljiviji u životu, što kvalitetniji za građane. Mislim da će pravi život zakona u svakodnevnom životu, odnosno kada se bude bavio onim za šta je predviđen, u stvari pokazati njegove kvalitete, odnosno njegove manjkavosti i da će onda možda već ovaj saziv ili neki sledeći saziv biti u prilici da ga kvalitetnije dopunama i izmenama, koje će tada biti na sceni, ispravi. Svakako da je ovo nešto što je za Srbiju novo, kao što je i ta pojava u ovom obliku i ovoj meri nova. Želimo svi da na ovaj način damo doprinos da ova pojava bude iskorenjena, odnosno da ne bude zloupotrebljavanja ni od jedne ni od druge strane, da ne bude prisutna u društvu i, svakako, što je krajnji cilj zakona, da ona nestane. Hvala.
Zahvaljujem. Iskorišćeno je trideset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podnela narodni poslanik Radica Jocić. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođa Jocić.
Podnela sam amandman na član 9. stav 1. gde sam tražila da se posle reči „zlostavljanja“ dodaju reči „na radnom mestu“. Smatrali smo da bi se amandmanom potpuno otklonila mogućnost različitog tumačenja, nesporazuma i zloupotreba i da je neophodno precizirati da je u pitanju zaštita od zlostavljanja na radnom mestu. Amandman nije prihvaćen od strane Vlade. Da bih vam dočarala da je amandman bio korisna sugestija navešću vam jedan primer. U Beloj Palanci, odakle sam, koja važi za mesto sa najmanjim prosečnim platama već duže vreme, a u isto vreme nosi naziv „Cipelgrad“ – veliki broj ljudi radi u obućarstvu, ali nažalost ne u fabrici obuće „Vesna“, koja je još u velikoj Jugoslaviji bila najveća fabrika dečije obuče, sada privatizovana i ne radi, već za mnogobrojne privatnike koji imaju samo prijavljene firme, ali ne i dovoljan radni prostor za sve svoje radnike... Ovi ljudi, doduše, u mnogo većem broju žene, rade po kućama, u garažama, podrumima i u nemogućim uslovima, za minimalnu zaradu, bez radnog staža i prava na penziju. Pitala bih, ako se stvari vezane za bilo koji oblik zlostavljanja dešavaju u ovakvim uslovima, da li se i na njih mogu primeniti odredbe ovog zakona, pošto nije prihvaćen amandman kojim smo tražili da se dodaju reči „na radnom mestu“? Istovremeno bih pitala – kojem posredniku mogu da se obrate ljudi koji rade u ovakvim uslovima, kojima se narušavaju sva moguća prava, a oni moraju da pristanu na sve, u cilju golog preživljavanja? Jer, ako progovore o bilo čemu, mogu da očekuju samo jedno – da ostanu i bez to malo para koje na ovaj način zarađuju, a kojima sebi i svojoj porodici obezbeđuju egzistenciju. Volela bih da ovaj zakon, kada bude prihvaćen, može da bude koristan i svim ovim ljudima, ali bih pre toga volela da njihov status bude regulisan u svakom drugom segmentu, da bi oni, ako bude elemenata zlostavljanja, mogli da se pozovu na odredbe ovog zakona.
Zahvaljujem. Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Bojan Mladenović. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodin Mladenović.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 9. stav 1. glasi: „Poslodavac odgovara za štetu koju odgovorno lice ili zaposleni vršeći zlostavljanje prouzrokuje drugom zaposlenom kod istog poslodavca, u skladu sa zakonom.“ Postavlja se pitanje – kako može poslodavac odgovarati za štetu koju je drugo lice napravilo? Ne može poslodavac odgovarati za svakog zaposlenog, ne može odgovarati za njihova dela. Nema on kontrolu nad njima, nema uvid šta ko u kom trenutku radi. Odgovornost poslodavca ne može biti apsolutna. Ako je poslodavac preduzeo sve zakonom propisane mere da do zlostavljanja i šteta prouzrokovanih zlostavljanjem ne dođe, ako se ipak tako nešto desi, u čemu je njegova krivica? Zbog čega bi on snosio odgovornost? Zato sam predložio da se ovaj stav izmeni i da glasi: „Poslodavac odgovara za štetu koju, nakon pokretanja postupka za zaštitu od zlostavljanja kod poslodavca, iz člana 13. ovog zakona, odgovorno lice ili zaposleni vršeći zlostavljanje prouzrokuje drugom zaposlenom kod istog poslodavca, u skladu sa zakonom.“ Odgovornost snosi samo onaj poslodavac koji nije preduzeo potrebne mere da zlostavljanje spreči nakon što je obavešten da postoji sumnja da je do zlostavljanja i došlo. Za takvu vrstu štete koja je prouzrokovana zlostavljanjem, a poslodavac nije reagovao, iako je za to znao, normalno da u tom slučaju poslodavac treba da snosi odgovornost. Svakako da nesavestan poslodavac mora biti odgovorno lice, pogotovo zato što nije preduzeo odgovarajuće mere da to zlostavljanje spreči. Zbog toga smatram da je neophodno usvojiti ovaj amandman, da odgovornost snose isključivo nesavesni poslodavci, oni koji znaju da je došlo do zlostavljanja i da je pri tom napravljena šteta, a uopšte nisu reagovali, niti su preduzeli bilo kakve mere da zlostavljanje spreče. Ti poslodavci treba i moraju da budu odgovorni za štetu koja je prouzrokovana zlostavljanjem. Da ponovim još jednom, ne može odgovornost poslodavca biti apsolutna, odgovornost treba da snose isključivo nesavesni, neodgovorni poslodavci koji nisu reagovali nakon obaveštenja da postoji sumnja da je do zlostavljanja došlo. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je dvadeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima gospodin Nemanja Šarović.
Još jednom bih vas pitao, gospodine Novakoviću, šta je sa ministrom? Ministar je taj koji može da prihvati amandman. Znam, on je možda u zgradi, možda je na ručku, možda u hodniku, ali nije u sali. To je ono što je problematično. Dakle, ministar je jedini koji može prihvatiti neki amandman. Ovo je amandman koji mora biti prihvaćen. Zašto mora biti prihvaćen? Zbog stava koji je Ministarstvo iskazalo u obrazloženjima za druge amandmane. Pazite vi zašto Vlada navodno ne prihvata, kaže: „... iz razloga što se predloženim amandmanom isključuje odgovornost poslodavca za štetu nastalu pre pokretanja postupka za zaštitu od zlostavljanja“. Naravno da se isključuje, to smo i želeli. Ne može savestan poslodavac odgovarati za svaku štetu. Zašto? Zato što se ne može apsolutna odgovornost uspostaviti. Vi sami u odgovoru na amandman četiri, koji ste prihvatili, ponavljam, kažete sledeće, za zlostavljanje: „... ne radi se o objektivnoj pojavi koja organizacijom rada može da se apsolutno spreči, pa je i nerealno utvrđivati takvu obavezu poslodavca.“ Ako je nerealno utvrditi obavezu poslodavca da spreči zlostavljanje apsolutno, što vi tvrdite, i mi se slažemo, onda je još nerealnije, ako nema apsolutne odgovornosti i obaveze da se spreči, onda ne možete tražiti apsolutnu odgovornost za nastalu štetu. Tek onog trenutka kada poslodavac bude obavešten da dolazi do zlostavljanja, pa ne reaguje adekvatno, on može da odgovara. Ili, ukoliko nije preduzeo sve potrebne mere, može da odgovara. Ukoliko je preduzeo sve potrebne mere i nije obavešten da je došlo do zlostavljanja, po kom osnovu onda uspostavljate njegovu odgovornost za nastalu štetu? Da li to znači da će država u bilo kojoj oblasti prihvatiti ovakav način uspostavljanja odgovornosti? Naravno da neće, zato što je to nemoguće. Problem je ovog trenutka to što ministar nije tu, što vi kao vladajuća koalicija i Ministarstvo imate mišljenje, ali se sami sa njim ne slažete, jer u obrazloženju za jedan amandman kažete jedno, a u obrazloženju za drugi amandman kažete potpuno suprotno. Još jedanput, vi sami kažete „ne radi se o objektivnoj pojavi koja organizacijom rada može apsolutno da se spreči“. Kako onda može odgovornost biti apsolutna? Jednostavno ne može. Molim vas, gospođo Lakićević, pozovite ministra, dajte mu stenogram, prekinite rad, ali ovo je amandman koji morate prihvatiti. Kontradiktoran će vam biti zakon. Uspostavljate li apsolutnu odgovornost ili ne? Morate da se odlučite. Prihvatanjem amandmana na član 4. vi ste zauzeli stav da nema apsolutne odgovornosti, i to je tako, ali onda ne možete kasnije propisivati članom 8, članom 9. i narednim članovima. Zakon je kontradiktoran, neće biti primenljiv. Već su neke kolege iz vladajuće koalicije govorile o izmenama i dopunama zakona o sprečavanju zlostavljanja. Nemojte da radimo pet puta isti posao, ako možete sada sa malo dobre volje i političke mudrosti da ispravite grešku koja je očigledna, jer ste je vi sami priznali. Hvala.
Iskorišćeno je tri minuta i pedeset sekundi. Ministar je tu i upravo će da uđe u salu, ali tu su i njegove saradnice koje će mu preneti. U svako doba ministar može da prihvati ili da odbije amandman. Reč ima gospodin Mirko Čikiriz.
Koristiću vreme ovlašćenog predstavnika. Kako sam razumeo član 9. Predloga zakona, on ide u smislu pojačanja pravne zaštite radnika, onog koji je žrtva zlostavljanja. Zbog čega? Naravno, ovde se radi o opštim propisima o naknadi štete, pre svega koju tretira Zakon o obligacionim odnosima i Zakon o radu. Po Zakonu o radu, poslodavac je obavezan da nadoknadi štetu koja proistekne iz rada ili u vezi sa radom koju pretrpi zaposleni. Ali, zašto je ovde poboljšan pravni položaj onog koji je žrtva zlostavljanja? Zbog toga što se pretpostavlja, pored ove odgovornosti poslodavca regulisane drugim zakonima, da je naknadu štete lakše naplatiti od poslodavca. Da li će onaj poslodavac koji je savestan, preduzeo je sve zakonom propisane mere da ne dođe do zlostavljanja, moći da regresira, odnosno da isplaćenu štetu radniku nadoknadi? Moći će, to reguliše stav 2. koji kaže da „poslodavac koji je naknadio štetu koju je prouzrokovalo odgovorno lice ili zaposleni ima pravo da od tog lica ili zaposlenog zahteva naknadu iznosa isplaćene štete“. Ima pravo – znači da poslodavac može, a ne mora; to je dobra volja poslodavca, da li će on sam direktno snositi štetu koju je prouzrokovao zaposleni ili će pak proceniti da treba da se regresira od onog koji je štetu pričinio. Ako bismo utvrđivali savesnost ili nesavesnost poslodavca i da li je poslodavac preduzeo sve zakonom propisane mere, verujte da bi taj postupak dokazivanja prethodio ovom postupku; samim tim odugovlačio bi se postupak za naknadu štete, a samim tim i satisfakcija zaposlenog koji, pored toga što je žrtva zlostavljanja, ima jedan prethodni postupak u dokazivanju, odnosno naknadi materijalne i nematerijalne štete. Iz tih razloga mislim da ovaj amandman ne treba prihvatiti. Hvala.
Iskorišćeno je dva minuta i petnaest sekundi od vremena poslaničke grupe. Gospodine Šaroviću, nemate pravo na repliku, ali imate pravo na reč. Izvolite.
Gospodine Novakoviću, zaista bih vas molio, ako treba pročitaću vam član zakona, očigledno je da je gospodin Čikiriz pomenuo moje ime i da je pogrešno protumačio moje izlaganje. Mislim da je svima u sali jasno da je ovo bilo apsolutno i isključivo usmereno na moje izlaganje i to je ono što je gospodin Čikiriz i rekao. Dakle, o čemu se ovde radi? Ako postavite ovaj član zakona na onaj način na koji vi predlažete, to znači da vi pretpostavljate krivicu. U skladu sa Ustavom Republike Srbije postoji pretpostavka nevinosti za svakoga od nas dok se ne dokaže krivica. Vi kažete – lakše je naplatiti od poslodavca. Ali, ne možete vi naplaćivati bilo šta od savesnog poslodavca, od onoga ko je organizovao rad u skladu sa zakonom na način kojim se sprečava zlostavljanje na radu. Ako je to princip koji ćete ubuduće prihvatati, hajde na nivou države da to posmatramo, daću jedan primer. Vi kažete – dok je radnik na radnom mestu, apsolutna je odgovornost poslodavca za sve što mu se desi. Kažete – lakše je naplatiti od poslodavca. Možda nekad jeste lakše, ali neki radnici ne mogu ni plate da naplate, a kamoli da naplate osiguranje. Kada radnik ode sa posla, čija je onda odgovornost da li će neko njega zlostavljati? Onda je odgovornost države. Zašto onda ne uvedete pravilo da se naplaćuje da neko nekoga zlostavlja van radnog mesta, da žrtva zlostavljanja, da bi lakše naplatila, ne goni pojedinca, nego da goni državu, pa neka država plati, pa neka se onda regresira, ukoliko je to moguće, kako vi kažete, od pojedinca. To je koncept koji nije održiv, koji je protivustavan, protivzakonit. Dakle, ne možete unapred pretpostavljati nečiju krivicu i reći da je teško da se dokaže zlostavljanje. Ne možete tražiti da se dokazuje nevinost. To radi samo Haški tribunal. Ne postoji druga institucija u svetu gde vi morate dokazivati svoju nevinost. Ne možete tražiti od poslodavaca da dokazuju nevinost. Vidite li kakva je situacija u privredi Srbije? Šta kada krenu zahtevi, da li će se poslodavci ičim drugim baviti nego dokazivati svoju nevinost? Zamislite firme, preduzeća, ne od 10.000 radnika, hajde od sto radnika – kako mislite da poslodavac vrši apsolutnu kontrolu i kako mislite da neko dokazuje da je nevin? Kako će bilo koji poslodavac, gospodine Čikiriz, nadam se da ste vi pravnik, dokazati negativnu činjenicu da zlostavljanja nije bilo? Time što će dostaviti video snimak za poslednjih godinu dana sa posla, svih osam sati dnevno, da neko nije preživeo neko zlostavljanje? Kako dokazati tu činjenicu? Dajte jedan jedini primer i povući ću amandman.
Zahvaljujem. Mislim da smo sad svi razumeli o čemu se radi. Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Tomislav Ljubenović. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Radovan Radovanović. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić. Da li se neko javlja za reč? (Da.) Gospodin Šarović. Izvolite.
Amandman na član 10. je logičan nastavak ovoga što smo tražili, dakle, amandmana na član 4, koji ste prihvatili i amandmana na čl. 8. i 9, koje još uvek niste, a nadam se da će gospodin Ljajić ipak to prihvatiti. Vi ste propisali u stavu 2. da zaposleni ima pravo da kod poslodavca ostvari zaštitu od ponašanja koje predstavlja zlostavljanje. Mi smo predložili: „Zaposleni ima pravo da od poslodavca zahteva zaštitu od ponašanja koje predstavlja zlostavljanje“. Ljudi, deseti put, nema apsolutne odgovornosti. Ne možete zahtevati od nekog apsolutnu zaštitu. Apsolutne zaštite nema. Mi smo zemlja u kojoj je ubijen premijer, a tražite od poslodavca da spreči zlostavljanje na radnom mestu, u svakom trenutku, na svakom mestu, prema svakom zaposlenom. To je nemoguće. Sprečite izvršenje svih krivičnih dela, sprečite pljačku firmi koje su privatizovane od poslodavaca, uvedite obavezu države da to spreči. Jednostavno, to je nemoguće i to je valjda svima jasno. Ponavljam istu priču treći put, a pošto ministar nije bio tu, još jedanput: Ministarstvo kaže, kada se radi o zlostavljanju, „ne radi se o objektivnoj pojavi koja organizacijom rada može apsolutno da se spreči, pa je nerealno utvrđivati takvu obavezu poslodavca“. To je u odgovoru na amandman na član 4, koji ste prihvatili. Onda članovima 8, 9. i 10. ustanovljavate apsolutnu obavezu poslodavca da zaštiti zaposlenog i pravo zaposlenog da ostvari zaštitu. To je nemoguće. Da je to pravo apsolutno, šta će vam onda posle posredovanje i sve ostalo? Jednostavno, te odredbe ne bi bile potrebne. Ono što sam zaboravio prethodni put gospodinu Čikirizu da odgovorim – vi ste pričali o opštim pravilima za naknadu štete, Zakonu o radu, Zakonu o obligacionim odnosima. Ovim zakonom se ne dira u ta prava, niti se može dirati, ni zakonom, niti bilo kojim članom, niti bilo kojim amandmanom. Ovo je nadgradnja, ovo su neka dodatna prava radnika i ovo je pokušaj da se napravi neki međustepenik, pa da se ta šteta koja eventualno može nastati zaposlenom spreči na nekom nižem nivou, da ne dolazi do sudskih sporova, da ne dolazi do zahteva za naknadu štete u skladu sa Zakonom o obligacionim odnosima. Nema te sile, niti amandmana koji može kroz ovaj zakon uskratiti pravo radniku da traži svoja prava u skladu sa Zakonom o obligacionim odnosima, ali je jedna velika razlika – vi, u skladu sa Zakonom o obligacionim odnosima, morate dokazati, kao prvo, da vam je neko prouzrokovao štetu, morate dokazati nečiju krivicu. Na ovaj način, ako ostane ovako nesrećna formulacija, onda toga nema, nema dokazivanja krivice, nema dokazivanja nastale štete. Kako ćete dokazati kada je psihičko zlostavljanje u pitanju? Verovaćete nekome na reč i reći odmah – poslodavac je kriv, od poslodavca je lakše naplatiti, pa neka on dokazuje svoju nevinost. Ne shvatate koje su moguće posledice usvajanja zakona u ovom obliku koji je predložen. Krajnje vam dobronamerno govorim, nadam se da ćete prihvatiti. Nadam se da gospodin Ljajić ovo prati i da će ispraviti grešku koja je očigledna. Ukoliko ne, mi ćemo se sigurno videti u kratkom roku, kada budu izmene i dopune zakona na dnevnom redu, ali je pitanje kakvu ćete štetu iovako jadnoj i nesrećnoj privredi Srbije u tom međuprostoru prouzrokovati.
Četiri minuta i trideset sekundi. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Koristiću vreme ovlašćenog predstavnika. Bez namere da dalje produbljujem raspravu i da zloupotrebljavam ovo vreme, molio bih, zarad javnosti, da institute koji postoje u krivičnom postupku (prezumpcija nevinosti, in dubio pro reo) ne mešamo sa opštim načelima za naknadu štete regulisanim Zakonom o obligacionim odnosima i sa načelima naknade štete iz rada i u vezi sa radom; to su potpuno odvojene institucije. A posebno da to ne mešamo sa procesom pred Haškim tribunalom, jer stvarno nema dodirnih tačaka. Hvala.
Četrdeset sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika. Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podnela narodni poslanik Lidija Dimitrijević. Izvolite, imate reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, malo je nejasno kako može biti adekvatnije rešenje koje je napisano u Predlogu zakona, koje kaže da je zaposleni dužan da se uzdrži od ponašanja koje predstavlja zlostavljanje i ponašanja koje predstavlja zloupotrebu prava na zaštitu od zlostavljanja u odnosu na rešenje ponuđeno ovim amandmanom, koje je obavezujuće, tj. striktno se zabranjuje ponašanje koje predstavlja zlostavljanje i ponašanje koje predstavlja zloupotrebu prava. Ukoliko zakonodavac zaista želi da spreči zlostavljanje na radu, najlogičnije je da u zakonu jasno napiše „zabranjeno je“. Ukoliko ne piše da je nešto zabranjeno, moglo bi biti tumačeno kao da je dozvoljeno. U članu 5. jasno piše: „Zabranjen je bilo koji vid zlostavljanja na radu i u vezi sa radom“. Ako ovo uzmemo u obzir, ne postoji razlog da i u članu 11. stav 1. ne piše - zabranjeno je. Inače, član 11. odnosi se na prava, obaveze i odgovornosti zaposlenog. Pojedini zaposleni kod poslodavca koji su u prilici da čine zlostavljanje na radu uglavnom su na rukovodećim radnim mestima, mada to ne mora biti pravilo. Što se tiče zloupotrebe prava na zaštitu od zlostavljanja od strane zaposlenog, to je nešto što je jako teško dokazati, isto kao što je teško dokazati i samo zlostavljanje, jer je svima dobro poznato stanje u pravosuđu u Srbiji. Izuzetno je važno reći nešto, kako sa aspekta ispoljavanja zlostavljanja na radu prema pojedincu, tako i sa aspekta ispoljavanja ove pojave prema grupama. Ponoviću ko zna po koji put da je Srbija država u kojoj je nezaposlenost ogromna, u kojoj zaposleni svakodnevno ostaju bez posla i, nažalost, veliki je broj ljudi prisiljenih da rade na crno kako bi zaradili jedva za toliko da prehrane svoje porodice. Kada govorimo o ovoj temi neophodno je da budemo svesni situacije na tržištu rada. Zvanični podaci Nacionalne službe za zapošljavanje iz marta meseca pokazuju da je na evidenciji ove službe u februaru bilo 767.418 lica, što je za oko 16.000 više nego u januaru ove godine. U odnosu na oktobar 2008. godine, kada je počela ekonomska kriza, broj nezaposlenih na evidenciji se povećao za 50.010 lica. Od ukupnog broja lica na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje više od 12 meseci na posao čeka 63,81% ili 489.753 lica. Najviše je nezaposlenih od 25 do 29 godina starosti. Najveća stopa nezaposlenosti je u Novom Pazaru 51%, Loznici 41,5%, Leskovcu 41,4%, Lebanu 61,4%, Vladičinom Hanu 54,1% i Bojniku 53,4%. Napominjem da su ovo zvanični podaci NSZ. Broj nezaposlenih je mnogo veći, jer se veliki broj lica ne prijavljuje službi. Neki su nakon mnogo godina prijavljivanja izgubili svaku nadu da će se ikada zaposliti. Neke služba skida sa evidencije ukoliko zakasne sa prijavom, pa imaju kazneni rok u kom ne mogu da se prijave, što dodatno stvara jednu neistinitu sliku o broju zaposlenih. Ovim podacima treba dodati i sledeće: oko 720.000 ljudi u Srbiji živi ispod granice siromaštva, a broj siromašnih je prvi put počeo da se povećava od 2000. godine. Najviše su ugroženi nezaposleni, naročito oni iznad 50 godina starosti, invalidi i porodice sa decom sa smetnjama u razvoju. Zbog ekonomske krize u svetu i Srbiji smanjen je broj sezonskih poslova i nadnica za njih, zbog čega su dodatno pogođeni građani koji su od toga živeli. Takođe, veliki problem u vezi sa siromaštvom su velike regionalne razlike u Srbiji. Najsiromašnije su opštine Bojnik, Medveđa, Bela Palanka, Trgovište, Tutin, Crna Trava, Žitište i Plandište. U Srbiji radi manje od 2.000.000 ljudi, a broj zaposlenih smanjuje se iz godine u godinu, dok se broj penzionera povećava, i to na milion. Kada sagledamo ove katastrofalne podatke nije neko čudo da je stvoreno vrlo pogodno tlo da se oni koji su u prilici da zapošljavaju i odlučuju o nečijem radu i ostanku na poslu ponašaju, upotrebiću blag izraz, neljudski. Već sam rekla da kada govorimo o ovakvom ponašanju moramo zlostavljanje na radu da sagledamo i sa aspekta ove pojave prema grupama, jer je, u stvari, početak masovnog ispoljavanja ove pojave kod nas u Srbiji povezan sa procesom privatizacije. Interesi pojedinaca ili novih poslodavaca našli su se nasuprot interesima velikih grupa, tj. zaposlenih. Kupoprodajni ugovori su nove poslodavce obavezivali da u određenom periodu zadrže zaposlene koji nisu dobrovoljno uz socijalni program otišli sa posla. Najčešće se radilo o periodu od najmanje dve do tri godine, u kome poslodavac nije imao prava da otpušta zaposlene. Međutim, kako je njihov interes uvek ispred svega, a Srbija država u kojoj se zakoni ne poštuju, način da ostvare svoje interese pronašli su lako. Pristupilo se zlostavljanju na radu, sa ciljem da zaposleni koji predstavljaju višak sami daju otkaze. Inače, ova vrsta mobinga, tzv. strateški mobing, karakteristična je za zemlje u tranziciji. Ovo je najrasprostranjenija vrsta torture, koja je najčešće nevidljiva i prikrivena, nešto što nije opipljivo, pa je teško i dokazati. Sve ovo čini ga najefikasnijim načinom da se neko natera da sam ode sa posla. Nije ova pojava evidentna samo u preduzećima nakon privatizacije. Još strašnije zlostavljanje sprovođeno je i sprovodi se u preduzećima koja tek treba privatizovati. Višak zaposlenih rešava se tako što se raznim šikaniranjem ljudi bukvalno teraju da napuste posao svojevoljno. Na taj način se poslodavac oslobađa svih zakonskih obaveza koje bi imao prema otpuštenom radniku, tj. oslobađa se isplate otpremnine. Ovo se uglavnom sprovodi nad radnicima pred penzijom, radnicima sa niskim kvalifikacijama ili mladim radnicima bez iskustva. Međutim, podjednako su zlostavljani i vrlo sposobni, stručni, kreativni mladi ljudi sa mnogo znanja i energije, kojima nije lako manipulisati, koji se ne plaše da kažu ono što misle i koji predstavljaju prepreku onima koji spremaju preduzeća za prodaju u bescenje. Načini na koje se sprovodi tortura su različiti, zajedničko svima je to da su krajnje neljudski. Posmatrano sa pojedinačnog aspekta, najčešće se radi o sindromu punog stola, sindromu praznog stola, problemu sa komunikacijom, fizičkoj odvojenosti od kolega, dovodi se u pitanje profesionalni integritet itd. Nažalost, mnogo je primera sprovođenja mobinga nad grupama. Kao mnogo puta do sada, ovom prilikom ću pomenuti poznatu leskovačku fabriku farmaceutskih proizvoda „Zdravlje“ i situaciju sa zaposlenima nakon privatizacije. Za privatizaciju „Zdravlja“ karakteristično je da je to jedna od najlošije urađenih privatizacija. Za tri i po miliona evra prodato je nešto što je u tom trenutku vredelo mnogo više. Samo na zalihama je bilo lekova u vrednosti od deset miliona evra, a akcije u bankama su vredele dvanaest miliona evra; objekti, oprema i zemljište vredeli su 44,5 miliona evra. Radnici koji u prvom navratu nisu želeli da odu sa posla pretrpeli su stravičnu torturu. Pošto je ugovor o kupoprodaji obavezao novog poslodavca da tri godine ne može da bude tehnoloških viškova, odjednom se pojavio veliki broj neraspoređenih ljudi, koji su kada dođu na posao bili smešteni u arhivu. Ljudi koji su godinama radili u fabrici sa renomeom, kakva je „Zdravlje“, koji su imali dobre zarade, radne navike i obaveze, došli su u situaciju da na najgori mogući način budu ubeđivani da odu sa posla. Roditelji čija su deca takođe bila zaposlena u „Zdravlju“ odlazili su sa posla kako bi njihova deca ostala tu i sačuvala svoja radna mesta. Nakon isteka roka od tri godine, vrlo brzo se počelo sa proglašavanjem tehnoloških viškova u „Zdravlju“, tako da od nekadašnjih 2.066 zaposlenih sada u „Zdravlju“ radi nešto više od 400 radnika. Samo da podsetim da se srpska vlast hvalila da je privatizacija „Zdravlja“ jedan od najuspešnijih primera privatizacije u Srbiji. Možemo slobodno reći – kako za koga, za radnike i grad Leskovac sigurno nije. Naprotiv. Mnogo je ovakvih primera i zato su preporuke Srpske radikalne stranke da se u ovom zakonu koji sada usvajamo jasno definiše, kako u članovima 5. i 11, tako i u svim ostalim, da je zlostavljanje na radu zabranjeno. Zahvaljujem.
Sedam minuta i četrdeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Za reč se javila narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić.
Govoriću o amandmanu, a zatim ću koristiti vreme ovlašćenog predstavnika. Zahvaljujem. Naravno da je zlostavljanje na radu zabranjeno, i to je ovim zakonom jasno definisano, međutim, ovde se radi o poglavlju koje govori o pravima i obavezama radnika i u tom smislu ih obavezuje da moraju da se uzdržavaju od zlostavljanja na radu, te tako razumem činjenicu da Ministarstvo nije prihvatilo ovaj amandman. Međutim, moram da priznam, nisam bila podstaknuta time. Nisam mogla da verujem rođenim ušima kada sam čula, a bavim se podacima o siromaštvu, da je prvi put zabeležen porast siromaštva u Srbiji od 2000. godine. Zaista se izvinjavam koleginici, ali mislim da građani Srbije nisu baš toliko zaboravni kao što vi verujete. Zarad toga da sada subjektivno ne procenjujemo da li je bilo više siromašnih tada ili sada, reći ću vam egzaktne podatke koji govore o tome da je devedesetih godina 70% ljudi u Srbiji bilo siromašno, a da je 2002. godine 14% živelo ispod linije siromaštva, 2007. godine 6,9%, ali, nažalost, nakon toga, nakon ubrzanog rasta koji smo imali od 2000. do 2007. godine, došlo je do svetske ekonomske krize i ponovo je došlo do porasta siromaštva. Da se ne bismo sada oko toga ubeđivali, postoji u Skupštini Srbije Odbor za smanjenje siromaštva i pozivam vas da dođete na Odbor u četvrtak, kada će nam gostovati tim za smanjenje siromaštva i prezentovati najnovije podatke i činjenice koje su vezane za siromaštvo, ali isto tako i mere Vlade za ublažavanje problema siromaštva. Što se tiče Leskovca, nažalost, to je i moj i vaš grad... Na sreću, to je i moj i vaš grad, ali nažalost, veliki broj privatizacija u našem gradu, tačno je, neuspešan je. Ali, ne bih se nikako složila da je „Zdravlje“ najneuspešnija privatizacija. Pitajte radnike „Cvećara“, pitajte radnike „Plantaža“, pitajte radnike „Lemind - Tehnomašina“, pitajte radnike „Leteksa“. U „Zdravlju“ radi tih 400 ljudi i mislim da je svako radno mesto Leskovcu i te kako potrebno. Zato, dajte da ne kritikujemo one koji rade, nego da probamo da podignemo one koji ne rade, pa će tako naš grad biti manje siromašan. Hvala vam.
Dva minuta i trideset šest sekundi. Reč ima gospođa Lidija Dimitrijević.
Gospodine predsedavajući, koristiću pravo na repliku. Onda ću što kraće, od vremena poslaničke grupe. Poštovana koleginice Plavšić-Stojanović, naveli ste primer privatizacije „Cvećara“, „Leteksa“ i ostalih preduzeća. Sve su to preduzeća koja u momentu privatizacije nisu godinama unazad radila i bila su u jako lošem stanju. „Zdravlje“ je radilo, i to vrlo uspešno. Podaci koje sam iznela su tačni. To znamo i vi i ja, i svi ostali. Znači, za tri i po miliona evra prodati nešto, da ne ponavljam, govorila sam koliko je šta vredelo u tom trenutku, to je zaista neuspeh i jedna od najneuspešnijih privatizacija u Srbiji. Složićete se sa mnom.
Hvala. Naravno, uvek vredi onoliko koliko je neko spreman da plati. Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodine Šaroviću, izvolite.
Gospodine Novakoviću, sve ima cenu. Ali, da se vratimo amandmanu na član 11. koji je podneo gospodin Milan Avramović. Teško je reći zašto ga niste prihvatili, ali želim da vam ukažem na obrazloženje Vlade Republike Srbije, iz koga se možda na najbolji mogući način vidi koliko su ozbiljno radili. U obrazloženju se kaže: „Amandman se ne prihvata iz razloga navedenih u obrazloženju za neprihvatanje amandmana narodnog poslanika Lidije Dimitrijević na isti član Predloga zakona.“ Pogledamo isti član zakona, a u obrazloženju zašto se ne prihvata amandman Lidije Dimitrijević – ne prihvata se iz razloga što je rešenje u Predlogu zakona adekvatnije. Ma šta kažete? To onda može da vam bude opšte obrazloženje, ali time niste rekli ništa. Vi morate navesti razloge zbog kojih je navodno to rešenje koje ste vi predložili adekvatnije. Ovo ne znači ništa. Sada da se vratimo amandmanu. Vi u članu 1. stava 11. kažete: „Zaposleni je dužan da se uzdrži od ponašanja koje predstavlja zlostavljanje i ponašanja koje predstavlja zloupotrebu prava na zaštitu od zlostavljanja.“ Tražili smo da se jedan deo briše zato što je obaveza da se neko uzdrži od zlostavljanja već propisana članom 5. Predloga zakona. Vi u članu 5. kažete sledeće: „Zabranjen je bilo koji vid zlostavljanja na radu i u vezi sa radom.“ To je opšta, generalna obaveza, odnosno generalna zabrana zlostavljanja. U članu 11. vi to ponavljate (to ponavljanje je nepotrebno) i proširujete obavezu zaposlenih na to da se uzdrže od ponašanja koje predstavlja zloupotrebu prava na zaštitu od zlostavljanja. Prihvatanjem ovog amandmana ne biste ništa izgubili, a mislim da bi zakon definitivno bio precizniji nego što je ovaj predlog koji ste nam dali.
Iskorišćeno vreme je dva minuta i petnaest sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Igor Bečić.
U ime SNS podneo sam amandman na član 11. koji govori o pravima, obavezama i odgovornostima zaposlenog, gde tražim da se u predlogu reči „ili je morao biti svestan“ brišu. Reči „ili je morao biti svestan“ treba brisati, jer ovakva formulacija dovodi do toga da se propisuje da zloupotreba može biti učinjena i nesvesnim nehatom, što je prema pravnoj nauci nemoguće, jer kod nesvesnog nehata ne postoji ni volja ni svest o mogućnosti nastupanja zabranjene posledice. Zloupotreba prava sa ciljem pribavljanja koristi se, prema sada važećoj pravnoj nauci, može počiniti jedino direktnim umišljajem. Ako predlagač ne veruje podnosiocu amandmana, preporučujem mu da pročita bilo koji udžbenik opšteg dela krivičnog ili prekršajnog prava o nehatu kao obliku odgovornosti. Takođe preporučujemo malo veće angažovanje pravnika da se ne bi ovakve stručne greške dešavale ubuduće. Sudeći prema broju grubih stručnih grešaka u predlozima svih zakona, izgleda da u ministarstvima ima previše onih koji ne rade svoj posao na adekvatan način. U slučaju da amandman ne bude prihvaćen, potrebno je obavestiti sve pravne fakultete da izvrše odgovarajuće izmene u nastavnim programima i udžbenicima. Ne može se očekivati da se mobing ne pojavljuje, recimo, u vrbaškoj opštini kod privatizovanih preduzeća kada vidimo da država samim svojim činjenjem u jednom trenutku i u Remontnom zavodu Čačak na isti način daje pokazatelj privatnicima kako da vrše mobing nad svojim radnicima i otpuštaju radnike. Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Ilić. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u ime Poslaničke grupe Nova Srbija podnela sam amandman da se član 11. dopuni tako što se iza stava 3. dodaje stav 4. koji glasi: „Zaposleni koji zloupotrebi pravo na zaštitu od zlostavljanja odgovoran je za štetu nastalu tom zloupotrebom prava.“ Ako zloupotrebu prava na zaštitu od zlostavljanja čini zlostavljeni koji je svestan ili je morao biti svestan da ne postoje osnovani razlozi za pokretanje postupka za zaštitu od zlostavljanja, a pokrene ili inicira pokretanje tog postupka sa ciljem da za sebe ili drugog pribavi materijalnu ili nematerijalnu korist ili da nanese štetu drugom licu, kako je to navedeno u stavu 3, neophodno je dodati navedeni stav 4, koji predviđa odgovornost zaposlenog za štetu nastalu tom zloupotrebom. Ovaj amandman je neophodan i treba ga prihvatiti jer se kod ove zloupotrebe mora predvideti odgovornost zaposlenog, kao što je u članu 9. predviđeno da poslodavac odgovara za štetu koju odgovorno lice ili zaposleni vršeći zlostavljanje prouzrokuje drugom zaposlenom kod istog poslodavca, sa pravom da od tog lica zahteva naknadu isplaćene štete, s tim što kod zloupotrebe prava na zaštitu od zlostavljanja za prouzrokovanu štetu odgovara neposredno zaposleni.
Zahvaljujem. Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Marić.
Dame i gospodo, pročitaću član 12: „Zaposleni koji sazna za ponašanje za koje opravdano veruje da predstavlja zlostavljanje ima pravo da inicira pokretanje postupka za zaštitu od zlostavljanja...“. Predložio sam da se ova formulacija skrati i da glasi: „Zaposleni koji sazna za zlostavljanje ima pravo da inicira pokretanje postupka“, bez ovog „veruje“. Zbog čega? Zbog toga što smatram da ako neko podnosi prijavu za zlostavljanje, on ne donosi sudsku presudu. Od njega se ne očekuje da bude sto posto siguran, ali se podrazumeva da veruje da zlostavljanje postoji. U obrazloženju za odbijanje ovog amandmana Vlada kaže: „Amandman se ne prihvata iz razloga što je rešenje u Predlogu zakona adekvatnije, jer zaposleni koji inicira postupak za zaštitu od zlostavljanja ne može u tom momentu da bude siguran da postoji zlostavljanje...“. Naprotiv, smatram da zaposleni koji nekoga prijavljuje mora da bude siguran da postoji zlostavljanje. Ako nije siguran, neka ne podnosi prijavu. Kada radnik prijavi poslodavca da je ovaj počinio zlostavljanje ovoga posle toga ne mogu da operu ni Dunav ni Sava. Može sud sto puta da presudi da nije kriv, međutim, ostaje ljaga na njegovom imenu, na njegovoj ličnosti, a nanosi mu se objektivno nenadoknadiva šteta kada je u pitanju njegova poslovna karijera. Jednostavno smatram da bi prihvatanje ovog amandmana unelo jednu ozbiljnost u ovu oblast, sprečilo bi zloupotrebe od strane radnika; manje od strane radnika, a više od strane neradnika. Bilo ko ko je nezadovoljan svojim poslodavcem može da izvrši lažno prijavljivanje i da za to ne odgovara. Jednostavno, može da se pozove na ovo zakonsko rešenje čije brisanje ja predlažem i da kaže – ja sam u to verovao, i svršena stvar. Koristim priliku i prisustvo ministra gospodina Rasima Ljajića da ga zamolim da ministarstvo na čijem čelu se nalazi pošalje jednu kontrolu inspektora rada u Veliku Planu i da utvrdi osnovanost tvrdnji i navoda, sa kojima se ja suočavam skoro svakog dana, radnika koji rade u kineskim radnjama i u supermarketima „DIS“, „Paks“ i „Coka“ u Velikoj Plani. Ti radnici tvrde da su izloženi zlostavljanju na radu, mnogo težim oblicima nego što su ovi koji su ovde navedeni (u pitanju su tapacirane i netapacirane stolice). Ovi radnici tvrde da su neadekvatno plaćeni, da za jednomesečni rad, od kojeg padaju s nogu, primaju od sedam do sedamnaest hiljada dinara. Tu ovaj inspektor rada ne može mnogo da pomogne, međutim, može da utvrdi da li se tim radnicima uplaćuju doprinosi. Oni tvrde da se većini ne uplaćuju. Radnici „DIS marketa“ tvrde da nakon druge smene često ostaju do duboko u noć, do dva, tri sata iza ponoći, da bi pakovali robu i da im se taj rad ne plaća. U „Paks marketu“, lično sam se uverio, garniture radnica menjaju brže nego što fudbalski klub „Crvena zvezda“ menja trenere u poslednje dve godine. Radnice tvrde da ih gazda prima na određeni rad, da one na poslu provedu mesec, dva dana i da posle toga gazda kaže da je epizoda završena i da mogu da idu kući, a on na probni rad prima neke druge radnice. Znači,molim vas da utvrdite činjenice.
Iskorišćena su dva minuta od vremena poslaničke grupe. Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram reći da me je začudilo obrazloženje Vlade za ovaj amandman. Naime, član 12. kaže da zaposleni koji sazna za ponašanje za koje opravdano veruje da predstavlja zlostavljanje ima pravo da ga prijavi. Predložili smo amandmanom da svaki zaposleni koji sazna za zlostavljanje ima obavezu, dakle, dužan je da pisanim putem prijavi to zlostavljanje. Ukoliko zaista želite da se obračunate sa svakom vrstom i načinom zloupotrebe i zlostavljanja, pa i zlostavljanjem na poslu, onda morate utvrditi obavezu svakoga ko za zlostavljanje sazna da tu činjenicu prijavi. Pogledajte šta vi kažete u ovom krajnje nesuvislom obrazloženju: „Amandman se ne prihvata iz razloga što se može se utvrđivati obaveza zaposlenog da prijavi ponašanje...“. „Što se može se utvrđivati obaveza zaposlenog“, šta to znači? To ne znači ništa. Kaže: „... jer bi ta obaveza trebalo da podrazumeva i odgovornost zaposlenog za neprijavljivanje takvog ponašanja, čak i kada postoje opravdani razlozi za to (npr. opravdani strah)...“. Ovo je genijalno. Ne znam koji je genije u Ministarstvu ovo pisao. Zašto onda u Krivičnom zakoniku ne predvidite da onaj ko prisustvuje, na primer, ubistvu nije dužan to da prijavi ukoliko ima opravdani strah? Samim tim što je strah opravdan, što je taj zlostavljač poznat, pa time je valjda i veća obaveza onoga ko prisustvuje zlostavljanju, ko sazna za zlostavljanje da takvo ponašanje prijavi. Šta je vama cilj sa ovim zakonom, da sprečite zlostavljanje ili da kažete – ukoliko postoji opravdani strah, onda nema veze? Ali ćete, naravno, za to teretiti poslodavca. Ovde se postavlja pitanje odgovornosti. Vi za zaposlenog koji zna za zlostavljanje nećete da utvrdite... Nisam pričao o njegovoj odgovornosti ako ne prijavi, ali barem da utvrdite obavezu da prijavi zlostavljanje. S druge strane ste utvrdili obavezu poslodavca koji je savestan, koji preduzme sve mere da zlostavljanje spreči, utvrdili ste njegovu apsolutnu odgovornost za to zlostavljanje i čak obavezu da nadoknadi materijalnu štetu, uz pretpostavku da je kriv, pa može da dokazuje negativnu činjenicu da nije kriv. Molim vas, gospodine Ljajiću, da se uključite. Evo, nećete da prihvatite amandmane, ali hajde, uključite se u raspravu pa recite – nećemo zbog toga i toga. Ovaj razlog koji ste naveli nije adekvatan. Valjda je svako ko sazna za neku negativnu činjenicu u društvu dužan da to prijavi. Ako sazna za izvršenje krivičnog dela, dužan je da to prijavi; ukoliko sazna za zlostavljanje, dužan je da prijavi. Strah ne može opravdavati nikoga u takvim situacijama. Šta to znači? Suština ovog zakona je da spreči takav strah. Strah je ono što uvek prati zlostavljanje na radu, bilo da je fizičko, bilo da je psihičko. Taj strah mora postojati, jer da straha nema, onda bi se onaj ko trpi zlostavljanje valjda usprotivio, pokušao da se odupre, zaštitio se na neki način. Strah je neophodan u svakom vidu zlostavljanja i ne može to što se neko plaši, pa makar to bilo i opravdano, biti izvinjavajuća činjenica, u skladu sa zakonom, koja poništava obavezu svakoga od nas da prijavi zlostavljanje za koje sazna.
Dva minuta i pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Ovim bismo završili današnji rad, pošto je 18 časova. Nastavićemo sutra, u sredu, 19. maja u 10.00 časova, tu gde smo i stali, amandmanom na član 13. Reč će imati narodni poslanik gospodin Nemanja Šarović. Hvala ministru i hvala narodnim poslanicima na saradnji.