Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 118 narodnih poslanika. Podsećam vas da je članom 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine, prilikom utvrđivanja dnevnog reda postoji, ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 135 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika, i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine u smislu člana 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Šaip Kamberi. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, Vlada Republike Srbije na sednici održanoj 4. juna 2013. godine, donela je zaključak kojim se članom 1. u potpunosti prihvata izveštaj sa sastanka između predstavnika koordinacionog tela Vlade Republike Srbije za opštine Bujanovac, Preševo i Medveđa i predstavnika političkih stranaka Albanaca sa područja opština Bujanovac, Preševo i Medveđa, koje je sastavni deo ovog zaključka. Stavom 2. ovog zaključka Vlada zadužuje, pa su nabrojana 10 ministarstva u okviru Vlade, da preduzmu sve mere iz svoje nadelžnosti u vezi, kako se kaže sa realizacijom aktivnosti navedenih u članu 1. izveštaja ovog zaključka i da koordinacionom telu pruže svu neophodnu pomoć i podršku prilikom realizacije aktivnosti navedenih u izveštaju iz tačke 1. ovog zaključka. Samo radi bližeg obaveštenja ove skupštine, a i šire javnosti pomenuću samo neke od tema koje su sadržane u izveštaju koordinacionog tela, a koje je Vlada usvojila pomenutim zaključkom. Povećanje broja Albanaca u državnim institucijama na lokalnom i regionalnom nivou, pa su nabrojana lokalna i granična policija, služba za katastar nepokretnosti, Uprava javnih prihoda, pravosuđe, pravosudne institucije, Elektrodistribucija, PTT i druge javne institucije. Ekonomski oporavak, uz stimulativne mere za strane i domaće investitore, mere za službenu upotrebu albanskog jezika i pisma u državnim institucijama, reorganizacija sudstva, priznavanje diploma sa Kosova, rešavanje problema snadbevanjem udžbenika. Ovo su samo neke od 42 pitanja, grupisanih u takozvanom planu od sedam tačaka. Među njima, da pomenem, je ona i o potrebi smanjenja tenzija prestankom upotrebe termina terorista, kada se radi o Albancima, kao i ona o razrešenju problema nalaženjem adekvatne lokacije za spomenike u Peševu, Lučanu i Bujanovac za šta je predviđeni rok bio jul 2013. godine. Pošto do sada nije rešavano ni jedno od ovih pitanja, čak ni ono famozno porodilište u Preševu, moje pitanje za Vladu Republike Srbije glasi: „Zašto se ostvarivanje kolektivnih prava Albanaca vezuje uopšte sa njihovim brojem, a pri tome se koriste nepotpuni podaci popisa stanovništava iz 2012. godine i da li će, ili kada će Vlada Republike Srbije pokrenuti inicijativu za realizaciju svog zaključka 05 Broj 06-4185/2013-4 od 4. juna 2013. godine?“ Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanika Aida Ćorović. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući, moj poštovani kolega dr Dušan Milisavljević i ja smo prošle nedelje započeli jedan, kako bih rekla, obilazak opština i gradova u Srbiji. Ideja nam je da obiđemo one opštine i gradove koje nemaju predstavnike u ovom visokom domu i da tamo razgovaramo sa predstavnicima lokalnih uprava, da razgovaramo sa građanima, da razgovaramo sa predstavnicima institucija i da čujemo šta su to gorući problemi i da budemo, da kažemo usta i oči tih ljudi. Počeli smo sa Sjenicom, bili smo prošle nedelje, imali smo priliku da razgovaramo sa predstavnicima lokalne uprave u Sjenici, da obiđemo zdravstveni centar, da vidimo centar za kontrolu mleka i mlečnih proizvoda i evo neka od pitanja danas koja smo tamo dobili na terenu, želimo da uputimo. Ono što je glavni problem Sjenice, jeste da je Sjenica raspolućena na dva okruga, na Raški i Zlatiborski okrug, a delimično čak i na Moravički i da za različite ingerencije mora da pita jedan, drugi ili treći centar. To se najviše vidi, upravo na Domu zdravlja i to je pitanje koje kolega Milisavljević i ja želimo da postavimo Ministarstvu zdravlja. Dakle, pitanje je, da li je moguće odvojiti hitnu pomoć od Doma zdravlja, Dom zdravlja je naime pod ingerencijom Zdravstvenog centra Užice i praktično do dva sata je radno vreme Doma zdravlja i dok je posle hitna pomoć prepuštena praktično sama sebi, imaju jednog vozača i jednog lekara, jednog tehničara, što definitivno nije dovoljno da se opsluži cela opština. Napominjem, da je opština Sjenica, najveća opština teritorijalno u Srbiji, da je veliki broj sela udaljen od same Sjenice i da su ponekada, pogotovo u zimskim mesecima potrebni sati da bi se sanirao jedan bolesnik i zato se i lekari i rukovodstvo smatra da je neophodno odvojiti službu hitne pomoći od samog Doma zdravlja. Drugo pitanje, postavljamo Ministarstvu poljoprivrede i tiče se, ne odgovaranja, zabrane Srbija šuma za postavljanje električne energija koja bi snabdevala ski-lift. Pre nekoliko godina Sjenica je svojim sredstvima htela, odnosno instalirala ski-lift, a takvi projekti su veoma važni za mala mesta kakvo je Sjenica. Međutim, „Srbijašume“ nije dala odobrenje da se električni stubovi postave, te je opština bila prinuđena da kupuje agregat i da dodatno ima komplikacije i troškove za ovakav jedan projekat. Smatramo da bi bolja sinhronizacija „Srbijašume“ i lokalnih samouprava bila i te kako potrebna i da bi za ovakve situacije moralo da se ima više osećaja za lokalne potrebe. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Đorđe Stojšić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući, hteo bi da postavim pitanje Ministarstvu energetike i Vladi Republike Srbije, a tiče se najavljenog ukidanja javnog preduzeća Elektrovojvodina. Želeli bi da znamo šta je stvarni razlog za ukidanje javnog preduzeća Elektrovojvodina posle 58 godina i dva dana postojanja tog preduzeća koje je osnovano odlukom skupštine AP Vojvodina, 28. juna 1958. godine? Iz sredstava javnog informisanja mogli smo saznati da je navodni razlog toga, uštede i racionalizacije, ali bi postavili pitanje nadležnom Ministarstvu da li se iza takve centralizacije u oblasti energetike, zapravo krije želja da se sakriju neracionalnosti i gubici u poslovanju u drugim jedinicama u okviru Elektroprivrede Srbije? To pitanje postavljamo znajući da je „Elektro Vojvodina“ najprofitabilnije preduzeće u okviru elektrodistributivnog sistema sa 2.328.393.000 dobiti u 2014. godini, dok u isto vreme za primer „Elektrodistribucija Beograd“ ima gubitak od 3.413.754.000 dinara. Takođe, tzv. „gubici u razvodu“ u „Elektro Vojvodini“ su 10% u odnosu na „Elektrodistribuciju Beograd“, gde je to 15%, 16%, 14% i 18% u drugim elektrodistribucijama. Da li je pravi cilj racionalizacija ili se iza toga krije nešto drugo? Želeli bi takođe da znamo kakve će posledice ostaviti ovakva reorganizacija na ukupan energetski sistem u Vojvodini, sobzirom da će doći do smanjenja kvaliteta pruženih usluga kupcima, da će doći do smanjenja investicionih ulaganja u elektro-energetsku infrastrukturu na teritoriji AP Vojvodine? Da li je Vlada upoznata s tim da će doći do smanjenja uplata u budžet AP Vojvodine i gradova na teritoriji AP Vojvodine i opština, takođe, da će doći do smanjenja broja zaposlenih i da će doći do centralizacije nabavki, smanjenja broja i obima angažovanih privrednih društava na teritoriji AP Vojvodine? Takođe bi želeli da znamo koliki su troškovi centrale „Elektrodistribucije Srbije“ u Beogradu, koliki su troškovi njihovih zarada i koliko je budžetirano za konsultantske usluge u 2015. godini, od strane „Elektrodistribucije Srbije“, i na osnovu čije odluke se jednostrano ukida, odnosno prestaje da postoji „Elektro Vojvodina“ od 1. jula 2015. godine? Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Senić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Moja pitanja će biti usmerena Ministarstvu finansija i Poreskoj upravi. Devetog aprila sam dobio odgovor na prethodno postavljeno pitanje u vezi primene Zakona o doprinosima za obavezno socijalno osiguranje u kome je navedeno da Poreska uprava preduzima sve potrebne aktivnosti u vezi poštovanja i primene donetih zakonskih akata koji uređuju predmetnu materiju. Ali, u tabeli ispod imamo tabelarni prikaz o povraćaju dela plaćenih poreza i doprinosa po odbitku za novozaposlene radnike na teritoriji Republike Srbije, u skladu sa članom 45. Zakona o doprinosima za obavezno socijalno osiguranje, gde možemo videti da je iznos traženog povraćaja preko milijardu 758 miliona dinara, a da je iznos izvršenog povraćaja manji od 343 miliona dinara, dakle, ni 20% od ukupno traženih sredstava nije vraćeno. Pošto Zakon o doprinosima za obavezno socijalno osiguranje u članu 45. tačka 9. predviđa da povraćaj plaćenih doprinosa se vrši u skladu sa zakonom kojim se uređuju poreski postupak i poreska administracija u roku od 15 dana od dana podnošenja zahteva za povraćaj nadležnom poreskom organu. Ostaje nejasno kako je npr. za jul 2014. godine, od traženih 49 miliona dinara, izvršen povraćaj za jedva 11 milona dinara. Dakle, moje pitanje Poreskoj upravi i Ministarstvu finansija je zašto se ne poštuje član 45. tačka 9. tj. rok koji je tim članom definisan, kada je u pitanju iznos, ili izvršenje povraćaja dela plaćenih poreza i doprinosa po odbitku za novozaposlene radnike u skladu sa navedenim zakonom? Iz ovoga mogu da zaključim da je suficit u budžetu, koji ako postoji, fiktivan jer se na ovaj način on generiše i kreira. Ako imamo samo situaciju da se u ovom slučaju od milijardu 758 miliona dinara, da je izvršen povraćaj samo 342 miliona dinara, jasno je da se deficit smanjio na taj način što se ne izvršavaju obaveze budžeta i zakidaju se poreski obveznici koji potražuju određena sredstva. Imamo isti problem i sa povraćajem PDV, mnogo privrednika nam se obratilo sa žalbom da se povraćaj PDV ne vrši u roku koji je zakonom propisan, pa je moje sledeće pitanje Poreskoj upravi, zašto se ne vrši povraćaj PDV u roku koji je propisan Zakonom o PDV? Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče gospodine Arsiću, poštovani narodni poslanici DS ili bivši režim vlada u Vojvodini evo već skoro 15 godina sada će se navršiti. Za vreme mandata DS Vojvodina je od lokomotive razvoja Srbije postala poslednji vagon u siromašnoj kompoziciji. Poljoprivredni giganti na severu Srbije su zahvaljujući DS kadrovima uništeni i ruinirani. Poljoprivreda je na izdisaju. Vojvođanska sela se gase, a seljaci su prepušteni sami sebi. Takvo je stanje nedopustivo i neodrživo. Putevi novca iz raskošnih pokrajinskih fondova su sumnjivi i sa poznatom destinacijom. Sve to govori o Bojanu Pajtiću, govori o tome da mora da ode i on je toga svestan, ali je zato opasan po građane Vojvodine upravo svestan toga trenutka. Optužbe Bojana Pajtića ovih dana na račun Vlade Republike Srbije su u funkciji očuvanja privilegija i očuvanja tragova nepočinstva iz krađe i krađe iz džepova građana AP Vojvodine i Srbije. Pajtić još nije odgovorio na pitanje građana AP Vojvodine i Srbije vezano za sve zloupotrebe u poslovanju Razvojne banke Vojvodine, Fonda za kapitalna ulaganja, Fonda za razvoj AP Vojvodine. Poštovani narodni poslanici, Metals banka koja se kasnije transformisala u Razvojnu banku Vojvodine, po nalogu Bojana Pajtića i Borisa Tadića tokom 2007. godine i 2008. godine poklonila je Đorđu Balaševiću ni manje ni više nego 400 hiljada evra za snimanje filma „Kao rani mraz“. Taj film plaćen je iz džepova građana AP Vojvodine i Srbije, a Đorđe Balašević je kao reditelj filma, scenarista i kompozitor zaposlio bukvalno čitavu porodicu. Kćerki Jovani poverena je bila glavna uloga, dok se druga ćerka Jelena oprobala kao asistent režije,a sin Aleksandar takođe je imao zapaženu ulogu u filmu, a supruga Olivera bila je producent. Film skoro niko nije video, ali zato je Balašević podržao Tadića i Pajtića u kampanji za izbore. Čak mu je kćerka Jelena, verovali ili ne, nedavno postala ministar kulture u Pajtićevoj tzv. „Vladi u debeloj ladovini“. Balašević je priznao javnosti da je film bio porodični biznis projekat. Zoran Jovanović, čovek koji stoji iza nekih najvećih TV serija u Srbiji, kaže, citiram, da je sporni film zaista, zaista loš, završen citat. Nikada nije prikazan u bioskopima, ali poštovani građani, narodni poslanici, jeste po nekim domovima kulture i svečanoj sali „Naftagasa“. Film su finansirali „Metals banka“, „DDOR Novi Sad“ i Javno preduzeće „Vojvodinašume“, i drugi. Poštovani narodni poslanici, poštovani građani, ovako je bivši režim uništavao našu prošlost. Uništavali su našu sadašnjost, uništavali su tako budućnost dece naše, a da su ostali na vlasti i na republičkom nivou još samo godinu dana, uništili bi i naše korene. Na kraju postavljam poslaničko pitanje Ministarstvu državne uprave i lokalne samouprave, misli li ono zatražiti od gospodina Pajtića da podnese ostavku? Ako ne misli, poštovani građani Vojvodine, na sledećim pokrajinskim izborima, predlažem vam da ga politički osudite vi kao narodni sud i pošaljete ga u političku prošlost iz koje se nikada više neće vratiti u politički život Republike Srbije zbog budućnosti dece naše i Republike Srbije. Drugo pitanje, pitam tužilaštvo - ima li u ovome svemu elemenata za krivično gonjenje? Hvala.
Zahvaljujem. Pošto se niko više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: prof. dr Vladimir Marinković, prof. dr Branko Đurović, dr Milorad Mijatović i Mirjana Dragaš. U sazivu ove sednice koja vam je dostavljen sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno članu 92. stav 2. i članu 93. Poslovnika Narodne skupštine, potrebno je da Narodna skupština odluči o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku, predlozima za dopunu dnevnog reda i predlogu za spajanje rasprave. Narodni poslanik dr Blagoje Bradić predložio je da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o informisanju i medijima, koji je podneo Narodnoj skupštini 22. aprila 2015. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 13, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 160 od ukupno prisutnih 173 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik dr Blagoje Bradić predložio je da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnim medijskim servisima, koji je podneo Narodnoj skupštini 22. aprila 2015. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 16, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 157 od ukupno prisutnih 173 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama, koji je podnela Narodnoj skupštini 24. aprila 2015. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 140, protiv – pet, uzdržanih – nema, nije glasalo 31 od ukupno prisutnih 176 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog odluke o razrešenju člana Zdravstvenog saveta Srbije, koji je podnela Narodnoj skupštini 24. aprila 2015. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – jedan, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 175 od ukupno prisutnih 176 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog odluke o izboru članova Zdravstvenog saveta Srbije, koji je podnela Narodnoj skupštini 24. aprila 2015. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – niko, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 177 od ukupno prisutnih 177 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Molim kolege koji su prisutni u sali da omoguće da se sednica odvija normalno. Od razgovora u sali ne uspevam da čujem ni samog sebe. Visoki savet sudstva predložio je da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – četiri, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 173 od ukupno prisutnih 177 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatnom obezbeđenju, koji je podnela Narodnoj skupštini 24. aprila 2015. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 147, protiv – sedam, uzdržanih – nema, nije glasalo 23 od ukupno prisutnih 177 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanici Zoran Živković i Vladimir Pavićević, na osnovu člana 92. stavovi 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložili su da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o dopunama Zakona o visokom obrazovanju, koji su podneli Narodnoj skupštini 26. septembra 2014. godine. Da li narodni poslanik Zoran Živković ili Vladimir Pavićević žele reč? Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče Narodne skupštine gospodine Arsiću, poštovani ministre Selakoviću i poštovani gosti iz Ministarstva pravde, još 26. septembra prošle godine, poštovana gospodo, uputili smo u skupštinsku proceduru predlog dopuna Zakona o visokom obrazovanju i po ko zna koji put, dame i gospodo narodni poslanici, predlažemo ovde da se ovaj predlog dopuna zakona uvrsti u dnevni red, jer smatramo da državne institucije naše Republike, a pre svega Narodna skupština, kao centralna politička institucija u našoj državi, treba da reaguje na teške prekršaje principa akademske čestitosti, poštovana gospodo. Evo, još jednom ovde da podsetim i narodne poslanike i naše goste iz Ministarstva pravde danas, da se akademska čestitost temelji na samostalnoj izradi pisanih radova i na striktnom poštovanju tuđih autorskih prava, a da je najteži oblik prekršaja principa akademske čestitosti plagijat, poštovana gospodo. Ministar Verbić nam je poručio da naš predlog dopuna Zakona o visokom obrazovanju, koji podrazumeva uvođenje principa akademske čestitosti u Zakonu o visokom obrazovanju predstavlja prodavanje iluzije, poštovana gospodo. To je, gospodine Arsiću, za akademsku čestitost rekao ministar Verbić. Ja smatram da danas ovde svi zajedno treba da poručimo ministru Verbiću i svim drugim ministrima i predsedniku Vlade i predsedniku Republike da diplome, poštovana gospodo, ne smeju da se falsifikuju, da naučna zvanja moraju i u našoj državi da se stiču na čestit način, poštovana gospodo i da tako mi saopštimo ovde da kao država i kao jedna od najvažnijih institucija u našem republičkom sistemu šaljemo poruku da i mi hoćemo da budemo deo prostora visokog obrazovanja koji već danas postoje u Evropi i da hoćemo da budemo društvo znanja, poštovana gospodo. Svi ovde, mislim, znamo da znanje ne može da se falsifikuje. Odmah se vidi ko zna a ko ne zna, ali moramo da uredimo naše delanje tako, i u oblasti visokog obrazovanja, da ni diplome ne smeju da se falsifikuju i da se zvanja stiču na čestiti način, u skladu sa principom akademske čestitosti, poštovana gospodo. Hvala.
Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 19, protiv – jedan, uzdržanih – nema, nije glasao 161 od ukupno 181 narodnog poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik mr Aleksandra Jerkov, na osnovu člana 92. st. 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložila je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o izmeni Krivičnog zakonika, koji je podnela Narodnoj skupštini 30. septembra 2014. godine. Da li narodni poslanik mr Aleksandra Jerkov, želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik mr Aleksandra Jerkov. Izvolite.
Gospodine potpredsedniče, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici i narodne poslanice, ovo je isto tako jedan zakon koji se već nekoliko puta našao pred vama. Meni lično nije jasno zbog čega poslanici većine ne žele da ga usvoje, a adi se o Predlogu zakona o izmeni Krivičnog zakonika, kojim bi se u članu 108. na spisak dela koja ne zastarevaju dodali članovi koji govore o trgovini decom radi usvojenja. To su oni čuveni slučajevi krađe beba i molim još jednom narodne poslanike, ne znam već koji put, da razmisle pre nego što odluče da ne podrže ovaj zakon. Kao što vam je možda poznato, mada iz vašeg odbijanja da prihvatite zakon stičem utisak da se ne bavite tom temom, pa možda i ne znate, jer drugog razloga ne bi moglo biti, 5. marta 2013. godine je Evropski sud za ljudska prava doneo presudu, u slučaju gde je naša sugrađanka Zorica Jovanović tužila Srbiju, i tom presudom je dao preporuku da Srbija usvoji potrebno zakonodavstvo kako se ove stvari više ne bi dešavale ili bar kako ti slučajevi ne bi zastarevali, što bi roditeljima dalo više vremena da prijave krađu svoje dece. Devetog septembra 2014. godine taj rok je istekao. Srbija nikakvo zakonodavstvo nije usvojila. Udruženja roditelja, koji se bave ovim problemom, su direktno optužila ministra unutrašnjih poslova Nebojšu Stefanovića da je još u vreme dok je bio predsednik Skupštine i predsednik pododbora za prava deteta opstruisao donošenje ovog zakona. Oni smatraju da to sada čine ministar zdravlja i on zajedno. Ono što jeste problem, osim toga što ova krivična dela zastarevaju, jeste to što ne postoji procedura koju Ministarstvo zdravlja može da donese jednom jedinom svojom odlukom, ne postoji protokol šta se dešava sa decom koja zaista preminu i zbog toga je više nego jednostavno, ukoliko imate organizovanu mrežu, da upravo trgujete decom radi usvojenja. Molim narodne poslanike da razmisle o tome zbog čega, već ko zna koji put, ne glasaju za ovaj zakon. Molim ih da se ne svedu na to da glasaju isključivo onda kada predsedavajući pritisne zvono, i da, ako imaju imalo svesti…
Vreme, gospođice Jerkov.
… koji je razlog zbog čega su se kandidovali za narodne poslanike, podrže ovaj predlog zakona, jer u njemu nema ništa loše. Jedina namera ovog zakona za krivično delo… [[Isključen mikrofon]]
Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 27, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 156 od ukupno183 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Borislav Stefanović, na osnovu člana 92. st. 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o slobodi straha, koji je Narodnoj skupštini podnela grupa od 19 narodnih poslanika, 20. novembra 2014. godine. Da li narodni poslanik Borislav Stefanović, želi reč? Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović.
Gospodine predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, više puta pokušavamo da stavimo na dnevni red Predlog zakona o slobodi od straha. Podsetiću, uvažene kolege, da je to poslednji zakon koji je poslednji ostatak poslednje opozicije u Titovoj Jugoslaviji predložio Skupštini FNRJ 1946. godine. Taj zakon ima samo četiri člana. Smatramo da bi bilo jako dobro za budućnost Republike Srbije, za njenu pravnu stabilnost, da bi bilo dobro za vladavinu prava, da bi bilo dobro za Srbiju u svojoj evropskoj perspektivi, budućnosti da donese jedan ovakav akt. Ovaj akt ni na koji način ne narušava sadašnji poredak Republike Srbije. Ovaj akt potvrđuje da danas u Srbiji opterećenoj bedom, siromaštvom, nasiljem, gušenjem medijskih i građanskih sloboda i prava je jako važno doneti zakon o slobodi od straha. Ovaj zakon reguliše šta se dešava u okviru pravne države, a u slučaju da neko zloupotrebljavajući moć i položaj iz upravnog aparata, iz državnog aparata prinudom ili prisilom, verbalno ili na drugi način, natera građane da nešto čine ili se uzdrže od činjenja i korišćenja svojih prava i sloboda. Mislimo da današnja realnost u Republici Srbiji nam daje za pravo da zatražimo usvajanje ovakvog akta. Srbija je danas država u kojoj se politički protivnici, nažalost, proganjaju. Imamo fizičko nasilje. Imamo batinaše. Imamo prekrajanje izborne volje građana. Imamo pritisak na medije. Imamo pritisak na urednike, novinare. Imamo pritisak političkih faktora na urednike. Imamo situaciju u kojoj vi ne možete čuti opozicioni glas, osim ako to nije dva na jednog ili tri na jednog u emisiji, i to retko, svakih osam meseci u proseku. Imamo situaciju u kojoj je danas biti opozicija preskupo, i to životno, ljudski i materijalno. Imamo situaciju u kojoj smo neravnopravni. Imamo situaciju u kojoj se strah sprovodi ogromnim materijalnim sredstvima koja se daju vladajućoj stranci. Imamo situaciju u Srbiji gde je postavljanje pitanje postalo zločin, gde je neslaganje kroz upitnu formu postao neprihvatljiv stav koji se žigoše od strane dela javnosti, od samog režima. Ovakav zakon bi omogućio da tužilac reaguje prema onom državnom organu ili delu državnih organa koji, koristeći svoju moć, pritiskaju građane da nešto rade ili ne rade. Recimo, da prekinu smenu na Kolubari da bi gledali sednicu Vlade…
Vreme, gospodine Stefanoviću.
… ili da dođu da dočekaju predsednika Vlade sa zastavicama. Hvala lepo.
Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 23, protiv – pet, uzdržanih – nema, nije glasalo 156 od ukupno prisutna 184 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Gordana Čomić, na osnovu člana 92. st. 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložila je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog odluke o obrazovanju Anketnog odbora radi utvrđivanja činjenica i okolnosti koje su dovele do helikopterske nesreće u kojoj je život izgubilo sedam osoba, koji je Narodnoj skupštini podnela grupa od 16 narodnih poslanika, 9. aprila 2015. godine. Da li narodni poslanik Gordana Čomić, želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Predlažem Narodnoj skupštini, narodnim poslanicima da glasaju za stavljanje na dnevni red sednice odluke o obrazovanju Anketnog odbora radi utvrđivanja činjenica i okolnosti koje su dovele do helikopterske nesreće u kojoj je život izgubilo sedam osoba. Tekst odluke je pred vama, potpisan grupom narodnih poslanika, a ovaj Anketni odbor treba obrazovati radi utvrđivanja svih činjenica koje su do ove helikopterske nesreće dovele. Anketni odbor čini po jedan narodni poslanik iz svake poslaničke grupe u Narodnoj skupštini, a na predlog poslaničke grupe. Poslanička grupa određuje narodnog poslanika i člana Anketnog odbora u roku od sedam dana od dana stupanja na snagu ove odluke kada se Narodna skupština pozitivno izjasni o osnivanju Anketnog odbora. Prvu sednicu Anketnog odbora saziva predsednik Narodne skupštine. Do izbora predsednika Anketnog odbora prvoj sednici predsedava najstariji član, prisutni član Anketnog odbora. Anketni odbor na prvoj sednici bira iz reda svojih članova predsednika i zamenika predsednika Anketnog odbora. Zadatak Anketnog odbora je da odgovori na sledeća pitanja. Da li je odluka ministra o pokretanju spasilačke misije doneta u skladu sa procedurom i na osnovu čega je uopšte doneta takva odluka? O tome nema podataka u do sada objavljenim izveštajima. Da li je naredba, koja je na osnovu odluke ministra odbrane i na osnovu svojih ovlašćenja izdalo nadležno lice, sadržala osnove izdavanja naredbe pripadnicima jedinice i vrste sredstava koja će se u akciji koristiti? Da li Anketni odbor treba da nađe odgovor na pitanje da li je, i ako jeste, tokom akcije za vreme leta i obavljanja zadatka menjan plan leta u odnosu na prvobitni tekst naredbe? Da li je menjan plan sletanja helikoptera? Ko je donosio odluke o toj promeni i zašto? I na ovo pitanje nijedan od dva izveštaja koji su dostupni javnosti nije dao odgovor. Ko je nadležno lice, pripadnik Vojske Srbije ili lice iz Ministarstva odbrane, po kom osnovu i kome, na aerodromu Nikola Tesla dao informacije o sletanju helikoptera Vojske Srbije na aerodrom u petak 13. marta 2015. godine oko 22.30 časova? Zatim, ko je nadležno lice, pripadnik Vojske Srbije ili pripadnik Ministarstva odbrane koji je novinskim agencijama i medijima prosledilo lažnu vest o sletanju helikoptera na aerodrom Nikola Tesla i uspešnom okončanju spasilačke akcije? Nijedna od ovih pitanja nema odgovor ni u jednom od izveštaja objavljenim i zbog toga je neophodno da Narodna skupština vrši svoje ustavne nadležnosti, odluku o ovome donese i odgovore na sva ova pitanja nađe. Anketni odbor ima pravo da traži od državnih organa i organizacija podatke, ispravi obaveštenja, kao i da uzima izjave od pojedinaca koje su mu potrebne za izvršenje zadataka. Hvala vam.
Zahvaljujem. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 24, protiv – šest, uzdržanih – nema, nije glasalo 154 od ukupno prisutnih 184 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik dr Blagoje Bradić na osnovu člana 92. st. 2. i 4. Poslovnika narodne skupštine predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom Predlog zakona o izmeni Zakona o zdravstvenom osiguranju koji je podneo Narodnoj skupštini 30. marta 2015. godine. Da li narodni poslanik Blagoje Bradić želi reč? Reč ima narodni poslanik dr Blagoje Bradić.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, poštovani građani, ovo je četvrti put da tražim podršku skupštinske većine kako bi se uvrstila u dnevni red tačka koju sam predložio,a to je izmena Zakona o zdravstvenom osiguranju, i to člana 41. koji govori o stomatološkoj zdravstvenoj zaštiti. Naime, važećim članom 41. Zakona o zdravstvenom osiguranju su određene kategorije osiguranika u Republici Srbiji koji imaju pravo na popravku i lečenje usta i zuba preko RFZO ili da bi bio jasniji, zdravstvenom knjižicom. Taj član 41. je izuzetno restriktivan i to prema ogromnoj većini zdravstvenih osiguranika u Republici Srbiji, skoro 4,5 miliona osiguranika RFZO nema pravo da popravlja, leči usta i zube preko budžeta RFZO. Usvajanjem ove izmene koju predlažem bi se ta nepravda ispravila, tako da bi svi osiguranici RFZO, a to su svi stanovnici Republike Srbije imali pravo kao nekada da leče usta i zube preko budžeta RFZO. Nije mi jasno zbog čega skupštinska većina nema sluha za ovaj moj predlog, ako imamo u vidu to da u budžetu RFZO ima neraspoređenih sredstava u visini od 365.374.000 neraspoređenih budžetskih sredstava na poziciji stomatologije, tako da za povećani obim posla niti treba upošljavati nove kadrove, niti treba angažovati sredstva iz budžeta Republike Srbije. Sasvim dovoljno sredstava ima u budžetu RFZO kojim mogu da se pokriju troškovi materijala koji će se uvećati ako se vi složite i podržite moj predlog i izmenimo član 41. Apelujem na vas narodni poslanici, naročito na lekare, da podržite ovaj predlog i omogućite građanima Srbije da o trošku RFZO mogu da leče usta i zube, znate šta sve može da se desi kao posledica ne lečenja usta i zuba. Može da oboli srce, bubrezi, zglobovi, krvni sudovi, a naročito u ovo situaciji kada imamo toliko nezaposlenih i toliko ljudi u granicama siromaštva, ovo će mnogo značiti svakoj porodici u Srbiji, da može da o trošku republičkog fonda se leče usta i zubi. Još jednom apelujem na sve poslanike, naročito na lekare, bez obzira iz koje stranke da dolaze, da podrže ovaj moj predlog. Hvala.
Zahvaljujem. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 20, protiv – tri, uzdržanih – nema, nije glasalo 159 od ukupno prisutna 182 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Nenad Nikolić, na osnovu člana 92. stav 2, člana 157. stav 2. i člana 170. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, Predlogu zakona o dopuni Zakona o sudijama, Predlogu zakona o potvrđivanju Protokola broj 15 kojim se menja Konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka; drugi zajednički načelni i jedinstveni pretres o: Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatnom obezbeđenju i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o uzajamnom priznavanju vozačkih dozvola. Da li narodni poslanik Nenad Nikolić želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 145, protiv – pet, uzdržanih – nema, nije glasao 31 od ukupno prisutnog 181 narodnog poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. (Marko Đurišić, s mesta: Poslovnik.) Pošto smo se izjasnili o predlozima za stavljanje na dnevni red sednice akata po hitnom postupku, predlozima za dopunu dnevnog reda i o predlogu za spajanje rasprave, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 148, protiv – sedam, uzdržanih – nema, nije glasalo 26 od ukupno prisutnog 181 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Šeste sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. D n e v n i r e d 1.Zajednički načelni i jedinstveni pretres o : - Predlogu zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, - Predlogu zakona o dopuni Zakona o sudijama, - Predlogu zakona o potvrđivanju Protokola broj 15 kojim se menja Konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, - Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka; 2.Zajednički načelni i jedinstveni pretres o: - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatnom obezbeđenju - Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o uzajamnom priznavanju vozačkih dozvola. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine,obaveštavam vas da sam pozvao da sednici prisustvuju Nikola Selaković, ministar pravde, Čedomir Backovi i Nela Kuburović, pomoćnici ministra pravde, Goran Matić, direktor Kancelarije Saveta za nacionalnu bezbednost i zaštitu tajnih podataka, Jovan Ćosić, načelnik odeljenja u Ministarstvu pravde i Zlatko Petrović, viši savetnik u Ministarstvu pravde. Saglasno članu 157. stav 2. i članu 170. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, Predlogu zakona o dopuni Zakona o sudijama, Predlogu zakona o potvrđivanju protokola broj 15, kojim se menja Konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Rumunske Federacije o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Marko Đurišić. Izvolite.
Hvala poštovani predsedavajući. Smatram da ste povredili član 103. stav 1. koji kaže – da narodni poslanik ima pravo da ukaže usmeno na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine ako smatra da nije u skladu sa odredbama ovog Poslovnika, učini na sednici Narodne skupštine koja je u toku i to neposredno po učinjenoj povredi i stav 3. koji kaže – predsednik Narodne skupštine daje reč narodnom poslaniku koji ukazuje na povredu iz stava 1. ovog člana odmah po završetku izlaganja prethodnog govornika, s tim što predsednici poslaničkih grupa imaju prednost. Ja već nekoliko minuta tražim po osnovu člana 103. da mi date reč da govorim o povredi Poslovnika, povredi člana 157. koji govori o stavljanju, objedinjavanju rasprave tačaka koje su danas na dnevnom redu. Vi odbijate da postupite po Poslovniku. Stavili sta na glasanje predlog koji nije u skladu sa Poslovnikom. Stavili ste na glasanje usvajanje dnevnog reda, otvorili sednicu, pročitali ceo tekst, da bi vaši poslanici mogli da izađu iz sale i onda ste tek meni dali reč. Molim vas, ja sam se javio da govorim o povredi člana 157, ponovo Poslovnika. Znači, ponovo je ova Skupština spojila tačke koje ne mogu da se spoje po Poslovniku. Predlog zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku nema nikakve veze, ni na koji način nije uslovljen sa Predlogom zakona o potvrđivanju protokola broj 15 kojim se menja Konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda. Ni na koji način rešenja iz predložena dva zakona nisu međusobno uslovljena i povezana da bi mogli po članu 157. Poslovnika da se nađu u objedinjenoj raspravi. Ako hoćete da objedinite raspravu tamo gde je isti ministar zadužen…
Vreme, gospodine Đurišiću.
… za određene zakone izmenite Poslovnikom. Ovako prestanite da kršite Poslovnik iz sednice u sednicu. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Đurišiću. Pošto znam da ste dugo vremena narodni poslanik, trebali ste da naučite da predsedavajući ne može da prekrši Poslovnik o radu dok čita dnevni red. Isto tako, za sve ove godine koliko ste narodni poslanik, nikako predsedavajući ne može da prekrši član 157. o objedinjavanju rasprave zato što predsedavajući ne donosi tu odluku nego je donosi Narodna skupština. Da li ste zadovoljni odgovorom ili želite u danu za glasanje da se izjasni Narodna Skupština? (Da.) Da se izjasni Narodna skupština. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, povređen je član 107. Poslovnika – dostojanstvo Narodne skupštine. Iz dana u dan, iz sednice u sednicu, jedna poslanička grupa pokušava, da prikrivajući svoju prošlost, da nas maltretira, a samim tim i Narodnu skupštinu ovde zahtevima koje nisu sami ispunili u onom trenutku kada su mogli da sazivaju sednice i da definišu dnevni red. Čudi me da neko ne zna da je jedno od elementarnih ljudskih prava, pravo na suđenje u razumnom roku i eto je veza između tačaka 1. i 3. koje su spojene. Ali, ono što ću podsetiti, i vas gospodine predsedavajući, da smo 2008. godine imali 14,5 tačaka dnevnog reda po jednoj sednici Skupštine, 2009. godine 21, 2010. godine 23, pa sve do 2012. godine, kada je u Osmom sazivu spajano u proseku 30 tačaka dnevnog reda. Kako su kvalitetno radili, kako su kvalitetno spajali. Meni je žao što gospodin Đurišić nije tu, jer verovatno da bi mogao da mi odgovori kakve veze ima to što je on potpisao spajanje tačaka dnevnog reda i to o Zakonu o izmenama i dopunama Zakona o radiodifuziju i Zakona o dobrobiti životinja? Kakve veze ima radiodfizuja i dobrobit životinja na sednici od 29. maja 2009. godine? Sve to zajedno sa Zakonom o bezbednosti saobraćaja na putevima i Zakona o etanolu. Znate, to su veoma kompatibilne stvari, to su veoma bliski zakoni, ali to kada je gospodin Đurišić spajao u tačke dnevnog reda nije mu smetalo ni što su 64. tačke dnevnog reda, zašto je 5. maja 2010. godine spojio 94. tačke dnevnog reda, pa je spojio Zakon o pivu zajedno sa Zakonom o izmenama i dopunama Zakona o agenciji za privatizaciju. Kakve veze ima sve to sa Zakonom o šumama i naravno sa Zakonom o meteorologiji? Ista ta tačka dnevnog reda, su bili Zakon o utvrđivanju Evropske konvencije o zaštiti kućnih ljubimaca…
Vreme, gospodine Babiću.
… i Zakon o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama. Eto, na koji način i na kakav način je gospodin Marko Đurišić, koji na svakoga, koji za svaku sednicu bombarduje i maltretira stvarima koje on nije uspeo da uradi.
Zahvaljujem. Kolega Babiću, ja sam morao da pustim kolegu Đurišića da pokuša da ubedi narodne poslanike da nas dve stotine i nešto ne znamo šta radimo, ali očigledno da nije uspeo u tome. Da li želite da se Narodna skupština u danu za glasanje izjasni o povredi Poslovnika? (Ne.) Molim poslaničke grupe ukoliko to već nisu uradile da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Povreda Poslovnika, Dragan Šormaz. Izvolite.
Predsedavajući, ja želim da reagujem, jer nije prvi put, po članu 107. takođe, na nešto što se dogodilo pre, ne gospodin Marko Đurišić, nego izlaganje gospodina Borka Stefanovića. Nisam reagovao zato što dok se ne utvrdi dnevni red ne mogu da dignem Poslovnik, ali da biste i vi kao predsedavajući ubuduće i na to obratili pažnju. Naime, obrazlaganje poslanika koji predlažu određene predloge zakona, da li Skupština da ih usvoji ili ne, traje određeno vreme i većina kolega koji su danas to uradili su uradili korektno bez ijedne jedine primedbe, nemam primedbu ni na to kako je kolega Pavićević ili neki drugi poslanik obrazložio Predlog zakona nama da odlučimo da li ćemo ga uvrstiti na dnevni red ili ne. Ali vas podsećam, ne znam da li ste to čuli zbog žamora, znam da ste upozoravali poslanike u sali, da je gospodin Borko Stefanović u obrazlaganju Predloga zakona nama ovde rekao, uporedio ovu Narodnu skupštinu i današnju Srbiju sa 1946. godinom. Mislim da ste morali da ga uporedite. To je godina u kojoj je Jugoslavija i Srbija bila okupirana, u kojoj je Jugoslavija i Srbija imala vlast koju nije želela, u kojoj je vlast bila nedemokratska, narod se o toj vlasti nije izjasnio, bila je nasilna, činila je zločine, to naši sudovi presuđuju ovih dana, u to vreme. Znači, morali ste da..., a današnja Srbija je demokratska. Znači, narodna volja je ova Skupština i ne može se uporediti sa tim vremenom. Ovo je narodna volja, svidelo se to nekom ili ne, a tu narodnu volju će gospoda iz DS i Borko Stefanović videti vrlo brzo, za nekoliko meseci na lokalnim izborima, i naročito na pokrajinskim.
Vreme kolega Šormaz. Smatram da nije povređen član 107. Kolega Stefanović je na njemu specifičan način obrazlagao Predlog svog zakona i potpuno se slažem da će građani na narednim izborima da utvrde ko je u pravu a ko nije. Da li želite da se Skupština u Danu za glasanje izjasni? (Ne.) Da li predstavnik predlagača Nikola Selaković, ministar pravde, želi reč? Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Hvala uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, želim na početku objedinjene načelne rasprave da vam predstavim najvažnija rešenja koja sadrže predlozi zakona koji su na dnevnom redu, a reč je o Predlogu zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, Predlogu zakona o dopuni Zakona o sudijama, Predlogu zakona o potvrđivanju Protokola broj 15 kojim se menja Konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske federacije o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. Nikada se u Srbiji, niti u bilo kojoj drugoj modernoj državi nije tolerisalo kašnjenje i odugovlačenje u sudskim postupcima. Davno je uočeno da dugo trajanje sudskih postupaka direktno šteti ostvarivanju prava pred sudom, kao jednoj od najbitnijih institucija pravne države, remeti poverenje u sudove. Oni koji smatraju da je suđenje samo uzaludan napor koji valja izbeći ili se pasiviziraju i mire sa nepravdom ili pravdu traže izvan institucija, ponekad i nasiljem. Zato je blagovremeno suđenje ne samo instrument ostvarivanja pravnog, već i socijalnog poretka. Uprkos svemu, uprkos toj svesti, može se komotno reći da je sporo sudstvo danas jedan od najvećih problema evropskih država. Evropska konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, koju je Savet Evrope usvojio 1950. godine, a tadašnja Srbija i Crna Gora ratifikovala decembra 2003. godine, predviđa da, citiram: „svako tokom odlučivanja o njegovim građanskim pravima i obavezama ili o krivičnoj optužbi protiv njega ima pravo na pravičnu i javnu raspravu u razumnom roku pred nezavisnim i nepristrasnim sudom obrazovanim na osnovu zakona“,tako glasi član 6. stav 1. Konvencije, kraj citata. Tako je u evropska prava ušao pojam suđenja u razumnom roku kao standard koje države članice Saveta Evrope neprestano nastoje da dosegnu. Pojam suđenja u razumnom roku nije definisan ni u jednom međunarodnom aktu, niti, koliko je meni poznato, u nacionalnom zakonodavstvu upravo zato što suđenje u razumnom roku zavisi od mnoštva elementa, od kojih neki daleko premašuju uticaje koji potiču iz samog pravosudnog sistema ili zavise od rada sudija. Postoji niz činilaca koji ne pogoduju brzini suđenja - nestabilan pravni poredak u kome se često donose i menjaju doneseni zakoni, nedovoljna pripremljenost za početak primene zakona, protivrečnost važećih zakona, odsustvo pravne svesti, odnosno svesti o vezanosti pravom, nizak nivo društvene discipline i organizacije, nedovoljna zainteresovanost najviših sudova da zauzimaju pravne stavove o pitanjima koja su sporna u praksi i time unifikuju, rutiniziraju rad sudova, posebno u uslovima nestabilnog pravnog poretka, procesni zakoni koji pogoduju nepotrebnim odugovlačenjima i pred sudiju stavljaju odsečna merila za ubrzanje postupka, neodgovarajuće uređenje sudskog sistema, česte promene u vrstama sudova i nadležnosti sudova koje vode u gubljenje vremena zbog seljenja predmeta, čest odliv sudija i sudova, česte promene sudija u jednom predmetu, preopterećenost sudova tzv. nesudećim stvarima, odsustvo sistema koji potencijalne stranke destimuliše da dođu pred sud. Sve su ovo neki od razloga koji utiču na nepostojanje suđenja u razumnom roku. Konačno, ne sme biti izostavljena i nemarnost i nedovoljna posvećenost sudija sudijskom pozivu, praćena odsustvom njihove disciplinske i druge odgovornosti. Ne bi bilo dobro kada bi sociološko-sistemski uzroci sporosti sudstva Srbije zamaglili odgovornost sudija, ali bi bilo još gore kada bi se sudije proglasile jedinim krivcima za spora suđenja, jer koliko treba vremena da se posle tzv. reforme pravosuđa sudije oslobode straha od političkih i drugih vanstrukovnih činilaca na njihovu karijeru, njihov poziv i njihove živote? Koliko vremena treba dase sudije priviknu na nove sistemske zakone koji su, po pravilu, sve jedan gori od drugoga, hiperprodukovali se sa svakom promenom izvršne vlasti? Pri svemu tome, moratorijum na donošenje zakona koje primenjuju sudovi ili koji se njih neposredno tiču nije moguć, budući da oni zakoni koji važe jesu ponekad toliko loši da se moraju menjati da ne bi izazvali socijalne tenzije. Neki su pak toliko nejasni da nije moguća primena čitavog niza njihovih odredaba. Ako bismo se ograničili na nerešene stare predmete prema datumu inicijalnog akta u kojima postupci traju od pet do 10 godina i na one starije od 10 godina, stanje u našim sudovima je alarmantno. Prema izveštaju o radu sudova u Republici Srbiji za 2014. godinu starih predmeta u kojima postupak traje između pet i 10 godina ima ukupno 713.521, dok onih u kojima postupak traje više od 10 godina ima ukupno 239.944 predmeta. Sve ukupno to daje brojku od 953.515 starih predmeta u našim sudovima, nešto manje od miliona. Važno je istaći da od ovog broja više od 90%, tj. 874.277 predmeta čine predmeti izvršenja na osnovu verodostojnih isprava, dok na sve druge otpada 79.216 predmeta. Pa ipak, ne nalazimo se u začaranom krugu, niti pred predajom. Rasterećenje i ubrzanje rada sudova postignuto je početkom primene Zakona o javnom beležništvu, velikim naporima da se održi i poboljša rad izvršitelja posredovanjem, a pred nama je usvajanje zakona o besplatnoj pravnoj pomoći. Procesni i osnovni materijalni zakoni više se ne menjaju često. Uvođenje novih evropskih tendencija u naše zakonodavstvo praćeno je pokušajima da se zadrže i često ne menjaju zakoni koji manje zavise od tekovina EU. U Srbiji je došlo na red da se u meri, u kojoj je to uopšte zakonom moguće zaštiti pravo građana, ali i drugih pravnih subjekata na suđenje u razumnom roku, ali u odnosu sudova i građana ništa nije jednosmerno. Zaštita prava građana na suđenje u razumnom roku mora da dovede do ubrzanijeg i delotvornijeg rada sudova, a opet, delotvorniji rad sudova treba da smanji povrede prava građana. Zato se Predlog zakona u principu zasniva na kompromisu između ideje da se što više zaštiti pravo na suđenje u razumnom roku i strankama što pre pruži obeštećenje, ali i podstakne ubrzanje rada sudova. Ilustrovaćemo to jednim primerom. Uzmimo stranku koja podnese prigovor, jer smatra da postupak traje previše dugo. Predsednik suda usvoji prigovor stranke, utvrdi da je njeno pravo na suđenje u razumnom roku povređeno i odredi konkretne delotvorne procesne radnje koje sudija treba da preduzme. Sudija je dužan da naložene procesne radnje shodno rešenju predsednika suda preduzme u roku koji ne može biti kraći od 15, niti duži od 40 dana. Ovde nastaje zanimljiva situacija. Sasvim izvesno je da je stranci povređeno pravo na suđenje u razumnom roku i sasvim izvesno je da sudija treba da preduzme procesne radnje koje trebaju da ubrzaju postupak. Pisci zakona susreli su se da dilemom - da li stranci priznati pravo na obeštećenje od trenutka kada je primila prvostepeno rešenje kojim je utvrđeno da je njeno pravo povređeno ili od trenutka kada istekne rok u kome je sudija bio dužan da preduzme naložene procesne radnje? Prvo rešenje nesumnjivo vodi bržem obeštećenju stranke zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku. Njegove slabosti, međutim, sastoje se u tome što stranka pribavljanjem obeštećenja bitno gubi dalji interes za ubrzanjem postupka koji bi trebalo da je njen primarni interes. Ona je postupak i pokrenula zbog ubrzanja, a ne zbog sticanja novčanog obeštećenja. Pored toga, znajući da je stranci bitno smanjen interes za ubrzanje postupka, sudija se destimuliše da blagovremeno postupi po nalogu predsednika suda i zaista ubrza postupak. Prema ovome, opcija prema kojoj bi stranka stekla pravo na obeštećenje od trenutka kada je primila prvostepeno rešenje kojim je utvrđeno da je njeno pravo povređeno zapostavlja interes da se postupak ubrza. Stoga je u Predlogu zakona propisano sledeće: „Stranka čiji je prigovor usvojen, a koja nije podnela žalbu, stiče pravo na pravično zadovoljenje kada istekne rok u kome je sudija ili javni tužilac bio dužan da preduzme naložene procesne radnje“. Ustav Srbije predviđa da „svako ima pravo na nezavistan, nepristrasan i zakonom već ustanovljen sud, pravično i u razumnom roku javno raspravi i odluči o njegovim pravima i obavezama, osnovanosti sumnje koja je bila razlog za pokretanje postupka kao i optužbama protiv njega“ i da „svako ima pravo na sudsku zaštitu ako mu je povređeno ili uskraćeno neko ljudsko ili manjinsko pravo zajamčeno Ustavom“. Ovo su, dame i gospodo narodni poslanici, čl. 32. i 22. Ustava Republike Srbije iz kojih jasno proizlazi da su za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku u našem pravnom sistemu nadležni sudovi. Međutim, kao što se pojam suđenje šire tumači u praksi Evropskog suda za ljudska prava, tog čuvara konvencije, šire se tumači i u Predlogu zakona. Sistem krivično-procesnog prava u Srbiji izmenjen je utoliko što istragu sada vode javni tužioci i ta istraga se takođe podvodi pod pojam suđenja. To je zakon učinilo složenijim nego što bi bio da istragu i dalje vode sudovi. Izlaz iz komplikovane situacije nađen je u spoju ustavnog načela o sudskoj zaštiti, pravo na suđenje u razumnom roku i funkcionalnoj nezavisnosti organizacione samostalnosti javnog tužilaštva. Stoga predsednik suda koji po prigovoru utvrdi da postoji povreda prava na suđenje u razumnom roku. u istrazi koju vodi javno tužilaštvo, dostavlja svoje rešenje neposredno višem javnom tužiocu koji nalaže, u obliku obaveznog uputstva, neposredno nižem javnom tužiocu procesne radnje koje on treba da preduzme i određuje rok za to. Predlog zakona predviđa dva pravna sredstva čija je svrha da omoguće ubrzanje postupka – da preduprede dugo trajanje postupka, a to su: prigovor i žalba. O njihovoj osnovanosti odlučuju predsednici sudova. Postupak zaštite počinje podnošenjem prigovora u pismenom obliku. Prigovor se podnosi sudu u kome se nalazi sudski predmet, nezavisno od toga da li je taj sud povredio pravo na suđenje u razumnom roku ili ne. Dakle, sudstvo se posmatra kao jedinstven sistem. Rešenja koja o prigovoru podnosi predsednik suda i predsednik neposredno nižeg suda po žalbi ne smeju da zadiru u nezavisnost i samostalnost sudija u pogledu činjeničnih i pravnih pitanja predmeta suđenja ili istrage. Bilo bi to protivno Ustavom proklamovanoj nezavisnosti sudija. Predsednik suda sme jedino da vrednuje razvoj sudske stvari u vremenu, a ne njen funkcionalni razvoj. Kontrolisanje razvoja postupka u vremenu i jeste srž prava na suđenje u razumnom roku. Predsednik suda koji usvoji prigovor utvrđuje povredu prava na suđenje u razumnom roku, navodi razloge zbog kojih je povređeno pravo stranke, to su nepravilnosti koje su učinjene u toku razvoja samog postupka u vremenu i nalaže sudiji da preduzme mere kojima se delotvorno ubrzava postupak. Stranka načelno ima pravo na žalbu protiv rešenja predsednika suda u tri slučaja. Najpre, kada je prigovor odbijen ili kada predsednik suda ne odluči o prigovoru u roku od dva meseca od prijema prigovora, tj. ne odluči o tome da li je povređeno ili nije pravo na suđenje u razumnom roku, ali i kada je predsednik suda njen prigovor usvojio i utvrdio povredu prava na suđenje u razumnom roku, što je specifično rešenje Predloga zakona, kojim se potpuno štiti pravo stranke na delotvorno ubrzanje sudskog postupka. Ovaj poslednji slučaj može da se dogodi najpre, pod jedan – ako je predsednik suda usvojio prigovor i utvrdio povredu prava u istrazi koju vodi javni tužilac, ali neposredno viši javni tužilac nije doneo obavezno uputstvo u roku od osam dana od prijema rešenja predsednika suda; pod dva – ako predsednik suda uopšte ne naloži mere kojima se delotvorno ubrzava postupak ili ih naloži, ali one nisu pogodne da delotvorno ubrzaju postupak, ili ako neposredno viši javni tužilac naloži mere koje nisu pogodne da delotvorno ubrzaju postupak; pod tri – ako je predsednik suda usvojio prigovor i utvrdio povredu prava na suđenje u razumnom roku i ako su sudiji ili javnom tužiocu naložene delotvorne procesne radnje koje on ne preduzme u roku koji mu je odredio predsednik suda odnosno neposredno viši javni tužilac. Slučaj pod dva treba da spreči manjkave prvostepene odluke koje samo formalno izlaze u susret strankama, dok suštinski ne omogućavaju ubrzavanje postupka, čime pravo stranke pretvaraju u „nudo mjus“ a sam prigovor čine nedelotvornim. U slučajevima pod jedan i pod dva, žalba se izjavljuje zbog toga što prateće tzv. operativne mere koje sleduju posle utvrđivanja o povredi prava kojima se postupak ubrzava nisu stvarno usledile, uprkos tome što je prigovor usvojen. Sledi da je za usvajanje prigovora u kontekstu žalbenih razloga dovoljno samo utvrđenje da je stranci povređeno pravo na suđenje u razumnom roku. Dakle, prigovor se smatra usvojenim i kada je izostao tzv. operativni deo rešenja. Osim dva pravna sredstva koja služe za ubrzavanje postupka, uređuje se i pravično zadovoljenje stranke. Stranci se najpre priznaje pravo na novčano obeštećenje kojim se naknađuje neimovinska šteta izazvana povredom prava na suđenje u razumnom roku. U praksi Evropskog suda za ljudska prava važi pretpostavka da dug postupak izaziva nematerijalnu štetu stranci zbog stanja uznemirenosti, neprijatnosti i života u produženoj neizvesnosti o ishodu suđenja. Naknadu neimovinske štete isplaćuju sud ili javno tužilaštvo, koji su povredili pravo na suđenje u razumnom roku. Ona može da bude zamenjena objavljivanjem pismene izjave pravobranilaštva. Objavljivanje pismene izjave pravobranilaštva koje je moguće samo ako se stranka s time saglasi i odustane od zahteva za novčano obezbeđenje, jeste poseban oblik statisfakcije. Ako postoji teža povreda prava na suđenje u razumnom roku, do toga da li je reč o težoj povredi, dolazi se pre svega primenom merila iz člana 4. Predloga zakona, pravobranilaštvo i sud mogu stranci, na njen zahtev, da odrede i novčano obeštećenje i da izdaju i objave pismenu izjavu ili presudu. Time se za teže povrede prava stranke dozvoljava kumuliranje oba vida pravičnog zadovoljenja – objavljivanje povrede prava i novčanog obeštećenja. Visina novčanog obeštećenja ograničena je i kreće se u rasponu od 300 do 3.000 evra u dinarskoj protivvrednosti, na dan isplate prema kursu Narodne banke, i to prema predmetu. Po sredi je iznos koji predstavlja srednje vrednosti naknade koju je dosađivao Ustavni sud Republike Srbije kada bi po ustavnoj žalbi udovoljavao stranci i određivao novčanu naknadu neimovinske štete zbog povrede ustavnog prava na suđenje u razumnom roku. Maksimalni iznos od 3.000 evra u dinarskoj protivvrednosti iznosi nešto više od osam prosečnih mesečnih neto zarada u Republici Srbiji za 2014. godinu. Evropski sud za ljudska prava, rešavajući u slučaju Skordino protiv Italije, izrekao je 29. marta 2003. godine da visina naknade imovinske štete koju dosuđuju nacionalni sudovi može biti niža od visine obeštećenja koju dosuđuje Evropski sud za ljudska prava. Povreda prava na suđenje u razumnom roku može da izazove malu ili gotovo nikakvu neimovinsku štetu. Visina naknade direktno zavisi od svojstva i delotvornosti domaćeg pravnog sredstva kojim se zahteva ubrzavanje postupka. Evropski sud za ljudska prava uzima da postojanje i kombinacija dva pravna sredstva, onog kojim se traži ubrzavanje sudskog postupka i onom na osnovu koga može da se dosudi novčana odšteta, omogućava nacionalnim sudovima da dosude novčanu odštetu koja je niža od one koju bi dosudio Evropski sud za ljudska prava, razume se, pod uslovom da visina obeštećenja nije nerazumno niska. Visina naknade neimovinske štete mora biti saglasna pravnoj tradiciji i životnom standardu. Postupak odlučivanja o naknadi mora da bude hitan, a presude moraju hitno da se izvršavaju. Rasponom od 300 evra do 3.000 evra u dinarskoj protivvrednosti na dan isplate prema kursu NBS vezani su i pravobranilaštvo i sudovi. Predlog zakona uređuje odnos između njega i odredaba članova 8a do 8v Zakona o uređenju sudova. Osnovno pravilo glasi da se postupak zaštite prava na suđenje u razumnom roku koji je pokrenut prema Zakonu o uređenju sudova nastavlja i okončava prema njemu. Posle prestanka važenja odredaba člana 8a, 8b i 8v Zakona o uređenju sudova, ali i pošto se okončaju postupci koji su vođeni na osnovu članova od 8a do 8v Zakona o uređenju sudova, posle prestanka njihovog važenja primenjuje se ovaj zakon. Pri tome, on se primenjuje na povrede prava na suđenje u razumnom roku koje je nastalo posle prestanka važenja odredaba članova od 8a do 8v Zakona o uređenju sudova, pod uslovom da postupak koji traje u trenutku pokretanja postupka za zaštitu prava, ali i na sudske postupke koji još traju, ali je eventualna povreda prava na suđenje u razumnom roku nastala pre početka primene odredaba članova od 8a do 8v Zakona o uređenju sudova, pod uslovom da o postojanju povrede nije rešavao Ustavni sud u postupku po ustavnoj žalbi. Licima koja su podnela pritužbu Evropskom sudu za ljudska prava o kojoj još nije doneta odluka o prihvatljivosti ili osnovanosti pruža se mogućnost poravnanja pred pravobranilaštvom i u slučaju neuspeha pokušaja poravnanja ili odsustva volje stranke da pokuša poravnanje omogućava put tužbe prema ovom zakonu. To bi trebalo da bude efikasan način da se zahtevi reše pred organima Republike Srbije, umesto pred Evropskim sudom za ljudska prava. Razume se, ako Evropski sud odluči da se predmeti vrate u Srbiju da bi se zadovoljenje najpre pokušalo primenom sredstava iz predloga ovog zakona. Evropska konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda predviđa pod marginalnim naslovom „Pravo na delotvorni pravni lek“ sledeće, citiram: „Svako kome su povređeni prava i slobode predviđeni u ovoj konvenciji ima pravo na delotvoran pravni lek pred nacionalnim vlastima, bez obzira na to jesu li povredu izvršila lica koja su postupila u službenom svojstvu“. Evropska konvencija potom određuje da se tužba Evropskom sudu za ljudska prava može podneti tek kada se iscrpe sva pravna sredstva za zaštitu prava u nacionalnom pravu. U praksi Evropskog suda za ljudska prava iscrpljenost nacionalnih pravnih sredstava čeka se samo ako nacionalni sistem poznaje delotvorna pravna sredstva. Ako u nacionalnom sistemu postoje pravna sredstva, ali nisu delotvorna, stranka nije dužna da iscrpi postojeća nacionalna pravna sredstva, već može direktno da se obrati Evropskom sudu za ljudska prava. Da li je jedno pravno sredstvo delotvorno ili nije, Evropski sud za ljudska prava vrednuje kako sa stanovišta analize odredaba nacionalnog zakona, tako i sa stanovišta nacionalne prakse. Oceni li da je pravno sredstvo delotvorno, Evropski sud za ljudska prava odbacuje zahteve pritužioca. Poslednja reč je, dakle, na sudovima i javnim tužilaštvima koji i ovom zakonu treba da podare delotvornost u praksi. Dozvolite mi da dam i nekoliko napomena vezanih za Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama. Jedinstvena sudska primena prava i jednakost stranaka u sudskom postupku takođe spada u ustavno pravo na pravično suđenje. Dopuna Zakona o sudijama se upravo i kreće u obezbeđenje jedinstvene sudske prakse i sastoji se u predviđanju izuzetaka u pogledu navršenja radnog veka sudije, i to samo za sudije Vrhovnog kasacionog suda. Predviđanje ovakvog izuzetka je opravdano iz nekoliko razloga. Pre svega, treba imati u vidu da je reč o najvišem sudu u Republici Srbiji, kao i da je jedna od najznačajnijih nadležnosti tog suda upravo obezbeđivanje jedinstvene sudske primene prava i jednakosti stranaka u sudskim postupcima. Pored toga, činjenica je i da su sudije Vrhovnog kasacionog suda najstručnije sudije, sa dugogodišnjim radnim iskustvom, kako u redovnim sudskim postupcima, tako i u postupcima po vanrednim pravnim lekovima. Sve ovo i opravdava propisivanje mogućnosti da se u odnosu na sudije navedenog suda predvidi povećanje starosne granice za navršenje radnog veka. Uporedna rešenja koja poznaju i zakonodavstva drugih država su različita. Ako posmatramo rešenja u zemljama regiona, videćemo da u BiH i Hrvatskoj sudije odlaze u penziju sa navršenih 70 godina života, u Crnoj Gori sa 67, a u Makedoniji za 64. U Italiji, recimo, nedavno je promenjen propis koji je predviđao odlazak sudija u penziju sa navršenih 75 godina života i granica je spuštena na 70. Ipak, srpska pravna tradicija poznaje izdvajanje određene kategorije sudija u smislu starosnog uslova za odlazak u penziju, te smo se, imajući u vidu napred rečeno, odlučili za ovakav predlog. Srpska pravna tradicija pravila je razlike između starosnih uslova za odlazak u penziju kada su u pitanju predsednici sudova ili kada su u pitanju sudije najvišeg suda u državi. Kada je u pitanju Predlog zakona o potvrđivanju protokola broj 15, kojim se menja Konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda iz juna 2013. godine, istakao bih da je potvrđivanje tog protokola obaveza Republike Srbije koja proističe iz članstva u Savetu Evrope. Inače, Republika Srbija je potpisala ovaj protokol 13. decembra 2013. godine. Protokolom se menjaju i dopunjuju četiri člana Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda i to u delu Konvencije koji se odnosi na Evropski sud za ljudska prava. Cilj protokola je povećanje efikasnosti tog suda. Protokolom se dopunjavaju član 21. Konvencije koji se odnosi na uslove za izbor sudija Evropskog suda za ljudska prava, tako što se predviđa da kandidati za sudiju moraju biti mlađi od 65 godina života na dan podnošenja zahteva parlamentarne skupštine. U vezi sa tom dopunom je i izmena koja predviđa brisanje stava 2. člana 23. Konvencije, kojima je predviđeno da sudiji ističe mandat kada navrši 70 godina života, a imajući u vidu da se sudije biraju na period od devet godina. Protokom se takođe menja član 30. Konvencije, tako što se predviđa brisanje ograničenja da se ustupanje predmeta na nadležnost velikom veću može izvršiti samo ako se tome ne protivi jedna od stranaka u sporu. U cilju efikasnosti rada Evropskog suda za ljudska prava, protokolom se predviđa smanjenje rokova za podnošenje predstavke sudu sa šest meseci, kako je sada propisano, na četiri meseca od dana pravosnažnosti svih unutrašnjih pravnih lekova država članica. Takođe, brisano je i ograničenje da se predstavka ne može odbaciti ukoliko slučaj nije prethodno s dužnom pažnjom razmotrio sud države članice. Na kraju, povodom Predloga zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka, napomenuo bih da je pitanje zaključivanja ovog sporazuma otvoreno povodom okončanih pregovora za zaključenje sporazuma o vojnoj saradnji koji je predvideo da će razmena tajnih podataka biti regulisana posebnim sporazumom. U tom smislu, a u cilju zaključenja ovog ugovora, održani su pregovori posle čega je ovaj sporazum potpisan tokom posete predsednika Ruske Federacije Vladimira Putina Beogradu 15. oktobra 2014. godine, zajedno sa više drugih sporazuma. U svakom slučaju, reč je o jednom od najvažnijih sporazuma o razmeni tajnih podataka za Republiku Srbiju, pored već potvrđenih sporazuma sa EU i NATO, imajući u vidu da se na ovaj način stvara pravni okvir za intenziviranje i unapređenje saradnje sa jednom od stalnih članica Saveta bezbednosti OUN. Ovim sporazumom stvaraju se uslovi zajedničkog delovanja protiv izazova, rizika i pretnji koje se ne odnose samo na Republiku Srbiju, već imaju i globalni značaj. Takođe, potvrđivanjem ovog sporazuma stvaraju se uslovi za efikasniju saradnju državnih organa Republike Srbije i Ruske Federacije u oblasti unutrašnjih poslova, bezbednosti, pravosuđa, spoljnih poslova i odbrane, kao i efikasniju saradnju privrednih subjekata, posebno u oblasti namenske industrije. Inače, reč je o standardnom sporazumu o razmeni tajnih podataka koji predviđa nadležne državne organe preko kojih će se razmena odvijati, određuje odgovarajuće oznake stepena tajnosti, uređuje prenos tajnih podataka, postupanje sa tajnim podacima, način zaključenja ugovora sa tajnim podacima, postupanje u slučaju povrede mera zaštite tajnih podataka i druga pitanja. Zbog svega navedenog, kao što sam rekao potvrđivanje ovog bilateralnog sporazuma svakako predstavlja značajan doprinos daljem unapređenju saradnje sa Ruskom Federacijom, posebno u oblastima koje su navedene. Na kraju, želim da vam se zahvalim na pažnji i da izrazim nadu da će posle rasprave u načelu i pojedinostima Narodna skupština usvojiti predložene zakone. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se ministru. Pitam, da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Gospodine Petroviću, da li kao izvestilac Odbora ili kao? Izvolite.
Gospodine potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, gospodine ministre, saradnici u Ministarstvu, dame i gospodo narodni poslanici, samo ću u dve rečenice ili tri da kažem da je danas Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu jednoglasno usvojio sve predloge zakona koji su danas na dnevnom redu i predlaže narodnim poslanicima da ih u danu za glasanje usvoje. Odbor je smatrao da ovi zakoni, naročito Zakon o zaštiti prava na suđenju u razumnom roku, kao i Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama, su u skladu kao i ostala dva zakona, da su u skladu sa Ustavom i sa tekovinama i sa naporima Vlade Republike Srbije da se popravi ono što se može popraviti u srpskom pravosuđu i zato smo i predložili da se ovi zakoni usvoje. Istovremeno, pošto sam i ovlašćen u ime poslaničke grupe JS, da kažem nekoliko reči, ako mi dozvoljavate da se ne javljam ponovo za reč. Biću kratak i u roku od ovih 20 minuta, koji inače pripada poslanički grupi, neću ih koristiti u potpunosti, tako da nema potrebe da dva puta se javljam, ako je moguće? Zahvaljujem. Poslanička grupa JS će u danu za glasanje podržati sva četiri predloga zakona koji su danas na dnevnom redu i naročito pozdravljamo napore Ministarstva što je konačno izašlo i došlo pred Narodnu skupštinu Republike Srbije sa Predlogomzakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Gospodin ministar je u svom opširnom izlaganju objasnio šta se želi postići ovim Predlogom zakona, nabrojao dosta podataka kakva je danas situacija, kada je u pitanju vreme i vremenski rok suđenja, odnosno procesa raznih i postupaka pred sudovima u Republici Srbiji i ovim zakonom, u stvari želi se da se ta situacija koliko je to moguće i na najbrži mogući način, u skladu sa Zakonom poboljša. Poznato je da su sve stranke u postupku, do sada imale dva načina da pokušaju da suđenja koja traju mnogo dugo, ubrzaju, a to je bila ustavna žalba i pritužba na rad određenih sudija i sudova. Nije postignut pravi efekat kroz ova dva pravne mogućnosti i zato je danas pred nama zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Mi smo danas dobili i podatke koliko to ima starih predmeta koji opterećuju srpsko pravosuđe, međutim, i ja i poslanička grupa JS smatramo da ne možemo svu krivicu zato što suđenja traju toliko dugo koliko traju da pripišemo samo sudijama koji vode te postupke. Ima tu krivice i na drugim učesnicima u postupcima i ja ne bih sad nabrajao koju su to sve ili ko je više ili manje kriv, ali u svakom slučaju krivica je i do stranaka u postupku, krivica je do njihovih zastupnika, krivica je delom i do veštaka, krivica je i do nekih četvrtih koje neću i ne mogu da pomenem. U svakom slučaju svi su manje ili više krivi što neki sudski postupci traju, kao što smo čuli pet, deset ili više godina. Zato danas imamo pred Evropskim sudom za ljudska prava mnogo predmeta i zahteva da se ubrza suđenje i da se okonča suđenje u pojedinim predmetima. Imali smo imamo i primere koje je dalo ministarstvo u obrazloženju ovog predloga zakona iz koga se vidi da neki sudski procesi stvarno traju neopravdano dugačko. Dakle, dato je pravo sada ovim predlogom zakona predsednicima suda, odnosno sudova da po prigovoru nekih od stranaka odluče da li je ili nije povređeno neko pravo stranke na suđenje u razumnom roku. I, to je dobro. Do sada to nije bila mogućnost, kao što sam rekao bila je mogućnost data samo kroz ustavnu žalbu i pritužbu koju je rešavao takođe predsednik suda. Međutim kada govorimo gospodine ministre o starim predmetima, mi moramo da znamo, pošto ste i sami rekli da preko 800 hiljada tih starih predmeta odnosi se na izvršenje koji se nalaze u postupku od nekoliko desetina godina da kažem pet, deset i više godina. Međutim, trebali da dobijemo i podatak, verovatno ga imate, da su u većini od tih preko 800 hiljada predmeta za izvršenje, da su to mali iznosi čije se izvršenje traži i oni opterećuju taj broj kod, da kažem kako kod neefikasnosti srpskog pravosuđa. Imamo tu mnogo predloga za izvršenja ili izvršenja koja se tiču raznih komunalnih usluga gde su cifre stvarno zanemarljive od sto, dvesta, petsto ili hiljadu dinara bar koliko idu moja saznanja. Jednostavno nije moguće iz nekih razloga ni izvršiti tu sudsku presudu. S druge strane opterećuje ove stare predmete i nemogućnost da se fizički ili pravno lice nađe na datoj, poznatoj adresi ili zato što se ne primaju rešenja ili zato što se ne primaju pozivi i tako dalje. To je razlog da se godinama odlažu i jednostavno ne mogu da se okončaju određeni stari predmeti. Sve su to boljke nasleđene koje nisuod juče, ni od prekjuče, to su od pre pet, deset i više godina se vuku, da kažem, tako po sudovima. Jedinstvena Srbija još jednom naglašavam, pozdravlja napore ministarstva i Vlade Republike Srbije da se koliko toliko omogući da se dođe do pravde, dođe do konačnog rešenja. Ovde je dato i pravo Predlogom zakona da stranke za koje se žale na sporost određenih sudija iz srpskog pravosuđa da mogu da traže, između ostalog i naknadu kroz utvrđivanje iznosa za tu nematerijalnu štetu koja se kreće od 300 do 3000 evra u dinarskoj protivvrednosti na kurs koji važi na dan isplate prema kursu NBS. Bilo je, ja znam i u javnoj raspravi pritužbi, odnosno prigovora da ne kažem pritužbi zašto se upotrebljava, zašto se uzima euro kao vrednost za isplatu. Međutim, mislim da je ministarstvo u pravu kada je kroz iznos eura od 300 do 3000 u dinarskoj protivvrednosti označilo tu mogućnost za naplatu nematerijalne štete da stranka na bilo koji način ipak bude zaštićena da eventualno ne dođe do klizanja, što ne želimo normalno, dinara i skoka evra, ali opet da ima neku sigurnost stranka da može da svoju, da kažem, štetu na ovaj način naplati i ostvari neku svoju satisfakciju. Sve u svemu mislim da ćemo usvajanjem ovog zakona, verovatno da će neki amandmani kojih ima dosta biti prihvaćeni od strane Ministarstva sve u cilju da se ponuđeni tekst zakona još više poboljša i da jednostavno svi oni koji na bilo koji način misle da su oštećeni da mogu na brži, jednostavniji način dođu do zadovoljenja, odnosno do ostvarenja svog puta prema pravdi. Mi iz JS nećemo stajati na tom putu, daćemo podršku naporima Ministarstva i svim ostalim učesnicima u nizu, da jednostavno pravda u Srbiji bude brža, efikasnija i dostupnija svim građanima Republike Srbije. Kada je u pitanju drugi zakon to je zakon o dopuni Zakona o sudijama, mislim da je ovo predloženo rešenje dobro i JS će i njega podržati, jer smatramo da ipak sudijama koje su izabrane da budu sudije Kasacionog suda treba omogućiti da rade malo duže nego što rade sudije drugih nižih sudova. Nije to neki veliki vremenski period, to su ipak samo dve godine. Radi se o najstručnijim, najiskusnijim sudijama, jer da nisu najiskusniji, najstručniji, sigurno ne bi ni bili izabrani da budu sudije Vrhovnog Kasacionog suda. Prema tome, ovo rešenje koje je danas pred nama, je po nama iz JS dobro i mi ćemo i njega podržati. Kada se radi o ova dva druga predloga zakona o potvrđivanju protokola broj 15. i predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije, i njih će poslanička grupa JS u danu za glasanje podržati i na taj način ću zaključiti svoju diskusiju i još jednom rečenicom da sve predložene zakone poslanici JS će u danu za glasanje podržati i pozdravljamo napore Ministarstva pravde da se u Srbiji poboljša efikasnost rada srpskog pravosuđa. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dragan Jovanović. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je set zakona, ali naravno da Zakon o razumnom roku za završetak suđenja je najvažniji, najbitniji. Naravno, u svom izlaganju ću se najviše na njega osvrnuti. Ono što je važno i što treba u ovom uvodnom delu pomenuti da će poslanički klub NS u danu za glasanje ovaj zakon podržati, jer prosto mislim da u ovoj sali nema čoveka koji se u dosada u svom životu, praksi, nije susreo sa dugotrajnim sudskim procesom, ili bar neko iz njegovog najbližeg okruženja. Ono što je važno, to je da smo imali, već ne znam koliko reformi pravosuđa, reforme sudstva, ali nažalost podaci su ti koji nisu ohrabrujući. Moram se zahvaliti uvaženom ministru što je imao jasno hrabrosti da iznese koji je to broj predmeta koji trenutno možemo da kažemo da zastarevaju i da će se ovaj konkretno zakon na njih odnositi. Kada čujete i kada gledaoci i građani Srbije koji gledaju ovaj prenos, kada čuju da imamo broj predmeta između pet i 10 godina koji je preko 700 hiljada, ili preko 200 hiljada predmeta koji su stariji od 10 godina, taj podatak jeste alarmantan, i zbog toga je ovaj zakon preko potreban. Takođe, ono što je važno, to je što treba pomenuti u ovom uvodnom delu, jeste da je prethodni saziv ovog doma, ali vi kao resorni ministar i vaše ministarstvo, u zakonu o mreži sudova ste prepoznali prosto značaj suđenja u razumnom roku i naravno, značaj odštete za građane i za pravna lica koji su oštećeni, upravo neimanjem suđenja u razumnom roku. Mi smo i do sada, i vi ste u svom uvodnom, dosta iscrpnom izlaganju to pomenuli, imali do sada određene mehanizme, ali se oni nisu pokazali kao dovoljnim u praksi. Ustav Srbije član 32. stav 1. kaže da svako ima pravo na pravično suđenje, ali nažalost,otprilike da suđenja kod nas niti su baš bila pravična, ali još manje su bila u razumnom roku. Ono što smo imali kao određene mogućnosti to su član 170. Ustava, ustavna žalba. Naravno, imali smo mi to, predstavke i žalbe koje smo mogli da pišemo administraciji suda, ali koje su najčešće ostajale bez ikakvog odgovora. Ono što mi hoćemo iz poslaničkog kluba NS je da jasno podržimo to je upravo, moram da kažem po meni, ovaj sistemski zakon koje je Ministarstvo hrabro iznelo i koji će, nadam se, doprineti u narednim godinama da više nemamo toliki broj predmeta koji čekaju po sudovima. Iako se slažem sa uvaženim kolegom Petrovićem, da tu imamo dosta predmeta koji se odnose na komunalne troškove, pre svega na javna komunalna preduzeća, na EPS i koji kada bi se iščistili ovaj broj starih predmeta koji je sada preko 700 hiljada, bio bi znatno manji. Ono što, sada kada govorimo o Predlogu zakona o suđenju u razumnom roku moram da vas upitam gospodine ministre, dosta ste detaljno i to sam već pomenuo, iznosili član po član ovog zakona, ali mene interesuje npr. u članu 3. ovog zakona, vi ste predvideli da stranka kada podnosi, da kažem pritužbu ili žalbu, da je oštećena jer sudski spor traje predugo, ne plaća sudsku taksu. Pomenuli ste, to je dosta interesantno, ali vi ste pomenuli, ovaj broj predmeta, ali zbog, da kažem zbog građana, moramo da kažemo ko sve ima pravo po ovom zakonu da traži zaštitu svojih prava. Znači, to je naravno stranka u sudskom procesu, to je oštećeni u krivičnom postupku, to je privatni tužilac i oštećeni privatni tužilaca koji istaknuti imovinsko pravni spor, naravno oštećeni u vanparničnom postupku, nemaju pravo javni tužioci iako su, da kažem, učesnici u samom sporu, ali ono što je meni, mislim da može dovesti do toga, ako vi upućujete žalbu nadležnom sudu, ako to treba da rešava predsednik suda, sami ste izneli da to mora da reši u periodu od dva meseca. Ako ne reši automatski se možete žaliti višem postupajućem sudu, koji takođe ima određene rokove. Ali, ako sada imamo 700 hiljada predmeta koji su stariji od pet godina, i ako zamislimo da će, da kažemo, svaki 10, da sutra se pozove na novi zakon, da li će doći do toga da se prosto, osnovni sudovi i predsednici sudova zatrpaju samo ovim predmetima, ako mogu da upotrebim taj izraz, iako ste vi u zakonu predvideli da oni mogu svojim godišnjim planom rada da imenuju par sudija koji mogu i ove predmete raditi umesto njih, ali, mi smo sada već u petom mesecu, to je pitanje da li je i ko od predsednika sudova to uradio? Ono što je interesantno i što takođe moram da napomenem, jeste rešenje u samom zakonu, a to je ako imate dugotrajni sudski spor koji traje npr. preko 15 godina, i ako se vi sada žalite, budete odbijeni od strane vašeg osnovnog suda, žalite se višem postupajućem sudu, takođe budete odbijeni, vi možete u istom predmetu da se žalite više puta, nakon isteka, to ste doduše u zakonu dali četiri meseca. Sada vas isto pitam, uvaženi ministre, da li je moglo da se ide sa predlogom da kada iscrpite mogućnost žalbe i pred osnovnim i pred višim sudom, da vi u postupajućem predmetu više nemate pravo na žalbu? Zašto je ovo bitno? Imate, vi ste malopre pričali o primerima presuda pred Evropskim sudom za ljudska prava, ali čitajući i pripremajući se za ovaj zakon, našao sam jednu presudu koja je vrlo interesantna, to je presuda Skočajić-Bjelić, protiv Republike Srbije, koju Evropski sud nije uvažio već je odbio, iako je ona npr. vrlo slično nekim drugima, pre svega po dužini trajanja sudskog spora, ali je našao za shodno da su strane u postupku više od četiri puta svojom greškom izostale sa ročišta i da, znači, sama dužina određenog sudskog postupka ne mora značiti automatsku povredu prava na suđenje u razumnom roku. Malopre je neko od kolega već pomenuo ili vi u uvodnom izlaganju da i naravno imate i druge faktore koji mogu uticati da suđenja dugo traju. Zamena sudija, česti zahtevi za izuzeća sudija, potpuno kontradiktorni nalazi sudskih veštaka, namerno, da kažem, izostajanje sa parnica i samim tim vi imate mogućnost da suđenja dugo traju i onda bojim se da ovaj zakon isto tu može napraviti malu, hajde da kažem, malu gužvu ako vi onda dajete mogućnost da se po jednom predmetu neko žali, moram da kažem više puta, jer sam broj predmeta kazuje da se to u praksi vrlo često može desiti.Ono takođe što sam hteo da upitam i što je interesantno, mislim i za širu javnost ovde je kolega Petrović, takođe koji je govorio pre mene, pomenuo visinu kazne. E, sada te visine kazne su naravno, već smo to pomenuli od 300 do 3.000 evra, već ste pomenuli taj proces iz Italije, pomenuli ste visinu da je otprilike 3.000 evra, ne znam osam prosečnih plata na nivou Srbije, ali, evo, moram da kažem i malu digresiju, poznavajući vas lično kao iskrenog srpskog rodoljuba i meni je malo zasmetalo ta priča u evrima. Ne znam i ne vidim razlog uvaženi ministre zašto u jednom zakonu koji donosi srpski parlament mi moramo da vrednujemo sada i da kažemo, pa valjda imamo svi poverenja u našu domaću valutu i do sada sve kazne koje smo usvajali ovde su bile u dinarima i stvarno ne vidim razlog zašto ne bismo mogli da kažemo da je to 35.000, ne znam do 350.000 dinara. To bi moglo da se prihvati, mi smo podneli amandmane u tom smislu, ali je važno da prosto i oko toga malo debatujemo. Takođe, ono što bih hteo da pitam, pomenuli ste u ovom uvodnom izlaganju uvaženi ministre da mi imamo više hiljada predmeta trenutno, znači što fizičkih, što pravnih lica pred Evropskim sudom za ljudska prava upravo zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku. Ono što svi mi verovatno i vi, a i mi kao narodni poslanici očekujemo da se sada jedan značajan broj tih predmeta vrati na pokušaj, ja bih jednom rekao, jednog vida medijacije, gde će pravobranilaštvo pokušati da u dogovoru sa naravno oštećenima da vidi i taj vid nadoknade koji će biti. Vi ste vrlo lepo u zakonu predvideli da to može biti dogovorno da se objavi povreda u „Službenom glasniku“, a da se ne ide na novčanu odštetu ili reparaciju kako sve već naziva, a sa druge strane, samo one teže povrede da se ide na tu takozvanu nematerijalnu odštetu, jer materijalna je već u nekim drugim zakonima, pre svega o obligacionim odnosima. Ono što je meni sada važno, da li je Ministarstvo pravde predvidelo finansijska sredstva u budžetu za ovu godinu, za eventualne isplate ovih šteta do kraja budžetske, odnosno kalendarske godine? Kada pogledamo sada broj predmeta i pred međunarodnim sudovima i naravno pred Evropskim sudom za ljudska prava, vidimo stvarno da je to ogroman broj i ako se pogleda prosečna visina obeštećenja može se videti da to može biti ipak vrlo značajna stavka u budžetu i Ministarstva pravde i Ministarstva finansija. Uvaženi ministre, ja iskreno verujem da bi pre svega ovaj zakon trebao da dovede do prevencije, a to je da se nakon usvajanja ovog zakona, pre svega, sudovi sa jedne strane maksimalno uozbilje, da se maksimalno ubrzaju postupci. Ono takođe što posebno želim da istaknem kao dobro rešenje u ovom zakonu, jeste da se i javni tužioci koji najčešće u praksi vrlo često svojim radom ili neradom dovode do toga da određeni sporovi vrlo dugo traju, sada će imati mogućnost, znači kada se stranka obrati Višem sudu da predsednik Višeg suda jasno naloži višem tužiocu koji daje određena uputstva kako će niži tužilac postupati i na koji način će se i u kom vremenskom periodu sve to rešavati, a naravno da se ne zadire u nezavisnost sudije koji postupa u datom predmetu. Evo još jednom, mi ćemo kao poslanički klub svesrdno podržati donošenje ovog zakona i očekujem da ćemo i u raspravi u načelu sva ova pitanja koja sam pomenuo u ovoj javnoj raspravi na pravi način razrešiti i određene amandmane prihvatiti, a sa druge strane, svesrdno ćemo podržati i Predlog u zakonu o izmenama Zakona o sudijama da sudije odlaze u penziju sa navršenih 67 godina života. Evo uvaženi ministre, iskreno, želim vam svaku sreću u budućem radu i iskreno se nadam da će usvajanje ovog zakona stvarno značiti jedan ventil gde će se prosto na jedan brži način rešavati ovakvi predmeti i da više kada budemo govorili o izveštajima o radu i sudova i sudija u nekim narednim godinama ovakve stravične brojke od 900 hiljada predmeta starijih od pet godina više nećemo imati. Zahvaljujem.
Reč ima ministar Selaković. Izvolite.
Hvala uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, smatram za potrebno da se osvrnem i na neka pitanja koja je uvaženi kolega narodni poslanik Dragan Jovanović postavio, a koja su zaista od značaja i za samu temu današnje naše rasprave povodom Predloga zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Dakle, istina je da kao što sam rekao 874 hiljade, preko 874 hiljade starih predmeta, predmeta starijih od pet godina po inicijalnom aktu jesu predmeti izvršenja na osnovu verodostojnih isprava. Ubedljiva većina tih predmeta jesu predmeti u kojima su izvršni poverioci JKP. Na osnovu dosadašnje prakse, a ja želim samo da vam napomenem da smo mi imali više od polovine 2014. godine jedan vid zaštite prava na suđenje u razumnom roku koji smo definisali trima članovima Zakona o uređenju sudova i zbog šturosti, nedovoljnosti i mogu slobodno da kažem, nepostojanosti jasnih pravila ušili smo u donošenje jednog zakona, ali smo imali jednu polugodišnju praksu u kojoj smo mogli da vidimo kako izgleda primena jednog koncepta zaštite prava na suđenje u razumnom roku. Ja imam i konkretne podatke kako su korišćena pravna sredstva u toku 2014. godine, kako u prva tri meseca 2015. godine. Mogu vam reći da je recimo za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku u 2014. godini isplaćeno nešto malo manje od tri miliona dinara obeštećenja građanima. Kada su u pitanju prva tri meseca 2015. godine, ta cifra je preko 15 miliona. Ovo može da se pravda time da je veliki broj odluka koje su bile pripremljene u 2014. godini, jednostavno objavljene u 2015. godini, pa je preneto u ovu godinu. Međutim, nije za očekivati da ovih preko 800 hiljada slučajeva izvršenja na osnovuverodostojnih isprava gde su izvršni poverioci većinom javna preduzeća, da dođe do prituživanja na povredu prava na suđenje u razumnom roku iz nekoliko razloga. Jedan od glavnih razloga jeste što ćemo mi ovaj problem tretirati donošenjem zakona o izvršenju i obezbeđenju gde ćemo kao posebnu problematičnu situaciju razmatrati ove predmete i tražiti način kako da iz njih izađemo. Kao što je kolega Petar Petrović rekao, ubedljivu većinu među ovim predmetima opet čine predmeti gde je predmet potraživanja, odnosno verodostojne isprave, gde je predmet potraživanja 100, 200 do 500 dinara. Imamo tu problem izvršnih poverilaca javnih preduzeća u kojima odgovorna lica sa pravom i ne može im niko zameriti to, ne žele da se odreknu i da otpišu ta dugovanja iz niza razloga. Neću sada elaborirati zašto i kojih, ali pogledajte samo po zakonu velikih brojeva kada vi 500 dinara pomnožite sa 100 hiljada predmeta, onda vidite koliki je to iznos. Dakle, do sada nije se preuzimala odgovornost u toj oblasti. Međutim, ono što je ovde zanimljivo, čak ikada otpišemo tih 874.000 predmeta, onih preostalih 79.000 predmeta, recimo u parnici, u krivici, za mene je i dalje zabrinjavajuće veliki broj predmeta. Ako vi pogledate, recimo, da u apelacionim sudovima mi imamo 1.001 predmet stariji od 10 godina, dakle, u drugom stepenu preko 1.000 predmeta, u 1.000 predmeta, preko 10 godina nije se došlo do pravnosnažne izvršne sudske presude. To je veliki problem. S druge strane, moram vam reći da dosadašnja primena ona tri člana Zakona o uređenju sudova, negde nam oslikava gde se najviše građana prituživalo i tražilo zaštitu prava na suđenje u razumnom roku. Bilo je za očekivati da to budu osnovni sudovi, odnosno da su se prituživali višim sudovima. Više je zahteva, odnosno pritužbi zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku dospelo u apelacione, nego u više sudove, što ukazuje da su se građani više prituživali na dužinu trajanja postupka pred višim, a ne pred osnovnim sudovima. Naravno, ova tendencija ne mora da bude nešto što je apsolutna zakonitost. Ipak, tek ćemo sada imati godinu dana neke vrste zaštite prava na suđenje u razumnom roku pred redovnim sudovima, odnosno pred sudovima, a ne pred Ustavnim sudom, kao što je to bilo do sada. U svakom slučaju, mislim da nema toliko mesta nekom opravdanom strahu da sada tih 874.000 izvršnih poverilaca pohita da zaštiti svoje pravo na suđenje u razumnom roku, jer je to zaista problem koji je nastajao godinama, koji godinama nije rešavan. Ali, moram da vam kažem da kada se pogleda pažljivo godišnji izveštaj u radu sudova u Srbiji, postoje sudovi u kojima je poboljšanom organizacijom rada suda postignut izvanredan rezultat. Evo, ja ću iskoristiti priliku da pomenem jedan sud koji je godinama slovio za jedan od najneuređenijih osnovnih sudova u Srbiji po rezultatima rada. To je, recimo, Osnovni sud u Pančevu. Osnovni sud u Pančevu je u 2014. godini, kada je u pitanju postupanje po ovim IV predmetima, postigao najbolje rezultate. Oni su broj starih predmeta prepolovili samo zahvaljujući dobrom i stručnom rukovođenju tim sudom i dobroj organizaciji poslova u samom sudu. S druge strane, imamo sudove u kojima se maltene nije ni promenio taj broj predmeta. Kada razgovarate sa predsednicima sudova, većina njih će vam reći da je maltene godišnjim rasporedom u prethodnim godinama, u prethodnom nizu godina, sudije koje nisu bile neke zavidne stručnosti, da su raspoređivane u izvršna odeljenja, otprilike da smetaju u krivici ili u parnici, što je dalo svoje pogubne rezultate. Postavili ste još jedno pitanje, recimo, zašto je ostavljeno pravo da posle četiri meseca stranka opet traži? Napravili ste nehotice jednu grešku. Dakle, kada u drugom stepenu odlučuje predsednik neposredno višeg suda, njegova odluka je tu konačna i na nju ne postoji nikakvo pravo žalbe. Ali, zašto posle četiri meseca opet građanin stiče to pravo da se pritužuje zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku? Pa, zato što u tom periodu može da nastane povreda tog prava. Znate, kao član Visokog saveta sudstva, odlučujući u drugom stepenu, bio sam prisutan i u nečemu o čemu ne mogu da govorim ad personam, dakle, u ličnosti, a to je postupanje Visokog saveta kao disciplinskog organa. Moram vam reći da smo imali slučajeve sudija o kojima smo raspravljali krajem 2014. godine, koji su imali preko 20, 30 predmeta u kojima nisu preduzele od 2008. godine ni jednu jedinu procesnu radnju. Sada bi neko rekao – pa, znate, između je bila 2010. godina, pa su presignirani i preraspodeljivani predmeti sudijama. Ovde se radi o sudiji koja je nasledila svoje predmete,dakle, koje je imala i pre 2010. godine. I onda shvatite da tu nešto nije u redu. Zamislite, šest godina u 20 predmeta nemate ni jednu jedinu procesnu radnju preduzetu. Postavlja se jedno osnovano pitanje – šta ostaje tom građaninu, ppošto su u pitanju parnični postupci, šta stoji tom građaninu na raspolaganju? Zamislite, šest godina ne zakaže vam sudija apsolutno ništa, ni jedno jedino ročište. Predsednik suda uopšte ne reaguje. Dakle, sigurno da je građanin, ja pretpostavljam, jer pazite, nije to jedan predmet, to je dvadesetak predmeta. Ja pretpostavljam da su makar neke stranke tražile prijem kod predsednika suda. Ovakvim predlogom zakona takav građanin postaje malo zaštićeniji nego što je to ranije bio. I postoji neko ko je obavezan da o njemu vodi računa. S druge strane, u onom sijasetu razloga zbog kojih se inače povredi pravo na suđenje u razumnom roku, i rekao sam već u uvodnom izlaganju, ne treba krivicu svaliti, ne sme krivica da se svali samo na sudije. U mnogim slučajevima odgovornost nije na njima. Kada imate sudiju kome se procesni zakon u četiri godine promenio dva puta u njegovim bitnim suštinskim odredbama, onda to nije krivica sudije, još ako je taj zakon stupao na snagu odmah, ako njemu nije prethodila neka temeljna, dobra priprema za primenu tog zakona. Neko je pomenuo, znate, negde zakaže veštak. Sudija je taj koji rukovodi tokom postupka. Ako je veštak neko ko odugovlači, sudija može da ga kazni, sudija može da za zameni. S druge strane, kada je u pitanju zakazivanje postupaka, i sam sam bio jednom u prilici da mi se, recimo, zakaže ročište za šest meseci od dana nemogućnosti održavanja istog, a onda kada, hajde da kažemo, malo urgirate kod sudije i kažete mu – nemojte molim vas za šest meseci, bitno mi je iz tog i tog razloga, sudija uzme i zakaže vam za mesec dana. Što vam nije odmah zakazao za mesec dana? Postoje mnogi problemi. Daleko od toga da ćemo mi ovim Predlogom zakona kada se usvoji čarobnim štapićem rešiti sve probleme. Ne, mi ovde stvaramo uslove da se oni rešavaju na bolji način. Ono što ste malopre rekli, Dragane, da stvorimo jedan viši stepen odgovornosti kod ljudi koji rade u sudu i da svi imaju svest o tome da je novac kojim raspolaže sud, pa i sutra kada isplaćuje ovo obeštećenje zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku, da je to novac građana Srbije, da je to novac svakoga ko u Srbiji radi, ko svojim radom puni budžet. Bojim se da takav stepen odgovornosti ne postoji. Daću vam primer. Samo kada je u pitanju Osnovni sud u Novom Pazaru, u 2014. godini, po odlukama Evropskog suda za ljudska prava, iz budžeta Republike Srbije isplaćeno je nešto manje od dva miliona evra obeštećenja, samo za Osnovni sud u Novom Pazaru. Sledeći je Osnovni sud u Čačku. Hoćete li da vam kažem zašto? Imali smo predmeta u kojima, recimo, u odluci stoji da radnik preduzeća u stečaju, koji je bio izvršni poverilac, nije mogao da se naplati na imovini preduzeća i u obrazloženju odluke Strazburškog suda stoji – zato što sudski izvršitelj nije hteo da izađe na teren. Sada ne govorim o ovim sudovima koje sam pomenuo malopre. To što je ove godine Novi Pazar, ne znači ništa. Pretprošle godine je bio neki drugi sud. Ali, u svakom slučaju, došli smo do toga da je tom radniku od strane Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu opredeljena naknada koja je dva, tri ili četiri puta veća nego što bi je po ovom zakonu dobio. Kada ste se baš dotakli pitanja Evropskog suda za ljudska prava i tog velikog broja predstavki, ja sam već iznosio taj podatak. Dakle, mi smo uspeli da za ove dve godine nizom mera koje smo preduzimali smanjimo broj predstavki pred Evropskim sudom za ljudska prava, odnosno broj postupaka koji se tamo protiv Republike Srbije vode, sa preko 14.000 na nešto više od 2.000. Treba imati u vidu da nije predmet svaki od tih predstavki povreda prava na suđenje u razumnom roku, ali sistem povlačenja tih predstavki iz Strazbura i mogućnost pregovornog rešenja sa državom jeste nešto što je primenjeno u nizu zemalja, primenjeno je u Poljskoj, primenjeno je u Turskoj, primenjeno je u nekim drugim državama koje su imale problem velikog broja predstavki. Jedno pitanje – zašto evro, a ne dinar? Moram da vam kažem da, prvo, ovo nije prvo pominjanje određene novčane vrednosti u evrima, odnosno navođenje u evrima sa obavezom dinarske protivvrednosti, obračunavanja na osnovu kursa Narodne banke. Mi već imamo takve odredbe u Zakonu o parničnom postupku. Jednostavan je razlog. Postojanija je i trajnija kategorija. Ovo ograničenje je uvedeno opet na osnovu razgovora sa ekspertima Saveta Evrope koje smo imali i rad sa njima je, mogu slobodno da kažem, doprineo boljem kvalitetu ovoga zakona i komentari koje su oni dali na ovaj zakon su zaista pozitivni i mogu samo da nam služe na čast. Sa druge strane, ako hoćete, opredeljivanje toga iznosa je na neki način kod nas i vršeno na osnovu onoga što je radio Evropski sud za ljudska prava u Strazburu. Oni su opredeljivali naknade u evrima, a mi smo rekli u evrima, ali u dinarskoj protivvrednosti i može se reći da je to jedan od razloga. Da li je ovde bilo moguće iskazati tu vrednost u dinarima? Mislim da jeste bilo moguće. Ovo je nešto što ja više gledam kao jednu vrstu tehničke stvari, a svakako da mi je dinar negde miliji od evra, ali nažalost evro je vredniji od dinara. Tako da ovo ima i neku vrstu psihološkog uticaja i na samu stranku kojoj je povređeno pravo na suđenje u razumnom roku. Hvala vam na dobroj diskusiji i na kvalitetnim pitanjima.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Hvala. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo iz Ministarstva pravde, poštovane kolege, slušali smo i gospodina ministra i kolege iz vladajuće koalicije koje su naravno podržavale ovaj tekst zakona i ovakvo rešenje, a nadam se da ćete imati razumevanja i za malo kritičnije tonove. Što se tiče samog zakona, mislim da nesporno predstavlja jedan lep tekst, da ne kažem jedno lepo parče papira, i na prvi pogled – zašto svi mi ne bi to podržali? U tom smislu, da bi bili konstruktivni, podneli i neke amandmane. Nadam se da je gospodin ministar imao prilike da ih pogleda i videće da u svakom slučaju idu u prilog samom tekstu zakona. Ono što je naš strah i što je naše razmišljanje jeste – da li će ovo lepo parče papira zaista nešto promeniti ili će ono što se često dešava sa srpskim zakonima ostati samo mrtvo slovo na papiru, odnosno da će biti još jedna od dobrih intencija, dobrih namera da nešto promenimo, a da će možda čak i zakomplikovati situaciju u pravosuđu? Ono što je moja ideja i što je predlog jeste da pre donošenja ovakvog zakona pravosudni organi, pre svega, moraju da se pozabave sa primenom procesnih zakona i u tom smislu ministar, kao ministar, nema nadležnost, ali ima i te kako kao član visokog saveta sudstva. O čemu se radi? Već postoji niz rešenja u raznim procesnim zakonima koji bi omogućili efikasnije postupanje nadležnih sudova, naravno bez zadiranja u samu vrstu odluke koju će sud doneti, odnosno da se ne urušava sama nezavisnost pravosuđa. Takođe, postoje odredbe o kojima je ministar govorio, a koje se tiču disciplinske odgovornosti sudija, jer izlaganje, mislim da smo shvatili, a tu ću se potpuno složiti, puno zavisi od same organizacije suda, odnosno konkretno od predsednika suda. Već kroz istoriju se pokazalo, kada imate dobrog predsednika suda, da je sud daleko efikasniji u odnosu na neke druge sudove. Ono što je problem ovog zakona, da onim predsednicima sudova koji su dobri, koji se ne boje da prijave kolege koje ne rade dobro, da pokrenu disciplinske postupke, vi dajete sada strašno puno novog posla, koji će njih u potpunosti preopteretiti i neće raditi ono što jeste osnovna obaveza predsednika suda, a to je da se stara i o zakonitosti i o efikasnosti rada sudova. Ne bih voleo da ovaj papir završi samo kao jedan politički pamflet, gde će se vladajuća koalicija pohvaliti – da, mi smo doneli zakon, ali je problem nerešiv. Sa jedne strane lepo zvuči, jer manji deo naših građana ima dodir sa sudom, veći deo građana može da kaže – donet je Zakon o pravu na suđenje u razumnom roku. Ono što jeste suština samog problema je upravo ono o čemu sam počeo da govorim, a to je veliki broj novih postupaka koji će nastati pred sudovima. U zakonu se jasno kaže, naveli ste, da postoji niz pravnih sredstava kojima će se štititi pravo na suđenje u razumnom roku. Znači, postoji prigovor, postoji žalba, postoji zahtev za pravično zadovoljenje itd. Drugim rečima, ne opterećuje se samo predsednik suda koji mora da odlučuje o prigovoru, već ako stranka nije zadovoljna odgovorom na prigovor, postoji mogućnost žalbe. Kako smo čuli da postoji 80 hiljada predmeta, ako ignorišemo ove koji su vezani za izvršenja, zamislite sada 80 hiljada raznih prijava, a biće ih daleko više, jer ovo su samo ekstremne situacije koje smo navodili, da li je to suđenje preko 10 ili pet godina. Ima veliki broj suđenja koji traju tri, četiri godine, gde se takođe ispunjavaju kriterijumi da se podnesu prigovori, odnosno, ako prigovor ne bude usvojen, da se postupa po žalbi. Bojim se da ćemo na ovaj način, rešavajući ovako, svaljujući kompletan posao na predsednike sudova, dovesti samo do daljeg zagušenja rada sudova i da ti sudovi neće biti operativniji. Postoji još jedan suštinski problem ako pričamo o primeni ovog zakona, odnosno o podnošenju prigovora ili žalbe. Vi, kao stranka u postupku, želite što pre da okončate sudski postupak, ali želite još jednu stvar pre toga, želite da uspete u postupku. Postavlja se pitanje, kada vi podnesete prigovor protiv postupajućeg sudije, kakva će biti konačna meritorna odluka samog sudije? Da li će sudija protiv koga podnesem prigovor reći – nema problema, niste zadovoljni, podneli ste prigovor, uspeli ste u prigovoru, ali ćete izgubiti spor? Da li će se stranke plašiti, kada su važni, veliki predmeti, da podnose ove prigovore kako se ne bi zamerili postupajućem sudiji? Nisam siguran da je predlagač zakona vodio računa o svim aspektima same funkcionalnosti zakona. Ono što je problem u samom zakonu, tu delimično mogu da se složim sa ministrom i njegovim objašnjenjem, a to je pitanje roka, odnosno kada se smatra da je povređeno pravo na suđenje u razumnom roku. Po članu 4. Predloga zakona navode se merila za ocenu i trajanje suđenja u razumnom roku. Lepo zvuče, zvuče dosta logično. Mogu da pročitam: „Pri odlučivanju o pravnim sredstvima, kome se štiti pravo u razumnom roku, uvažavaju se sve okolnosti predmeta suđenja, pre svega pravna pitanja, itd, itd“. Postavlja se pitanje – ko je taj koji ceni rok? Zašto ovo pitam? Razne stranke će smatrati da im je povređeno pravo na suđenje u razumnom roku od tri meseca, šest meseci, godinu dana. Dovešće do velikog broja prigovora. Postavljam pitanje, iako ne postoji to u praksi, toga smo svi svesni, da je ipak trebalo ograničiti pravo na podnošenje određenim vremenskim rokom, kako u prvom, tako i u drugom stepenu. Smatram da bi taj rok bio vrlo pristojan i da se kaže da je donošenje, recimo, meritorne odluke u prvom stepenu, na primer, godinu dana, u drugom stepenu dve godine i da tek tada mogu da se podnose prigovori, pa bi se na taj način sigurno rasteretilo ono što je intencija zakonodavca, a to je da se podigne efikasnost samog rada pravosuđa. Takođe, pored ovih pitanja na koja, nadam se, ću dobiti odgovor, postavljaju se još neka pitanja koja možemo da rešimo amandmanima, ali mi nije jasno, kada je u pitanju pravo na prigovor i kada je u pitanju rad tužilaštva, nisam siguran da je tužilaštvu mesto u ovom zakonu, ali ako uzmemo da je to stav zakonodavca, voleo bih mi se objasni, kada je u pitanju prigovor, odnosno sadržina prigovora, u tački 7. traži se da stranka sama iznese ili predloži u prigovoru podatke o predmetu istrage koji ukazuju na to da javni tužilac odugovlači sprovođenje istrage. Izvinite, kako ja kao građanin mogu da dođem do podataka o predmetu istrage? Da li ja treba da odem u policiju – izvinite, ovaj ubica ili organizovani kriminal, šta god, gde se nalazi, zašto ne može da se uruči, zašto ne može da se privede i odem kod tužilaštva? Znamo da tu postoje oznake poverljivosti, da tužilac ili policajac vama, kao stranci, oštećenom ispriča podatke iz istrage. Mislim da je to apsolutno nezamislivo, nesprovodivo i zbog toga smo predložili da se ova tačka 7. briše, jer time sužavate pravo strankama da podnesu prigovor, a intencija zakona valjda jeste da protekom vremenskog roka upravo imaj pravo da podnesu prigovor bez obzira na određene podatke, detalje koje oni jednostavno ne mogu da znaju. Što se tiče rokova koje ste naveli u zakonu, to je isto značajno i tu smo podneli amandman i smatram da ima načina i razloga da ga usvojite. Znači, predsednik suda, kako kaže član 7. Zakona, dužan je da odluči o prigovoru u roku od dva meseca, od dana prijema prigovora. Smatramo da je rok neprimereno dug i da je više nego dovoljan rok od 30 dana, pogotovo ako ste uzeli u obzir da on može da legira svoje poslove kolegama. Jer, ako je dva meseca za prigovor, pa on odbije prigovor, pa vi ulažete žalbu, mi opet pričamo o realnih šest ili sedam meseci, pa onda on odluči da li je ekspedovao prigovor ili nije. Znači, svi ti rokovi su vrlo rastegljivi kada je u pitanju pravosuđe, jer faktički vi kao stranka ne dobijate prigovor, ne dobijate zadovoljenje, sve dok vam se ne uruči taj prigovor. Pa, poštom putuje, pa jeste otkucan, nije otkucan, to već znamo kako izgleda i kada su u pitanju pismeni otpravci, presude, a što takođe je dobro regulisano u procesnim zakonima i što bi moglo na osnovu disciplinske odgovornosti da se sigurno uspešno primeni. Što se tiče daljih zamerki, postoje još neke vrlo značajne, evo ja ću govoriti i o članu 30. – visina novčanog obeštećenja. Argumente gospodina ministra mogu da razumem, jeste kada je u pitanju naknada Suda u Strazburu, da se kreće u iznosu od 300 evra do 3.000 evra. Ja se slažem sa predlogom da iznosi budu u evrima, jer ovim štitite određena prava, pa ako dođe, što niko ne želi, do devalvacije dinara, opet stranke će ostvariti manje pravo, manji iznos, a što bi moglo da bude osnov za suđenje u Strazburu, tako da ova odredba u ovom smislu ima smisla. Ali, šta se dešava sa ovom naknadom kada su u pitanju sporovi velike vrednosti. Ono što je ključno za našu zemlju, to slušamo već duže vremena od strane Vlade Republike Srbije, to su investicije. Evo, konkretno imamo primer „Beograd na vodi“ i imamo potpisan ugovor pre dva, tri dana. Šta se dešava ako dođe do spora hipotetički između Beograda, odnosno Javnog preduzeća „Beograd na vodi“ i na primer investitora? To će sigurno biti nadležnost privrednog suda. Mi tu pričamo o sporu u vrednosti od nekoliko stotina miliona evra, da sada ne politizujem i da ne pričam koliko je čije ulaganje, mislim da uopšte nije tema. Strani investitor, u ovom slučaju arapski investitor, nije ni bitno, pokrene spor i naravno država pošto ima interes neće da izgubi, neće da plati penale, oteže. Neko je uložio 300 miliona evra i vi kroz pravo na suđenje u razumnom roku obeštetite investitora za 300 evra ili 3.000, svejedno. Mislim da bi ova naknada morala da bude bolje uređena. U redu je za većinu predmeta, to su novi iznosi, a kada su u pitanju privredni sporovi koji su izuzetno važni, u pitanju je efikasnost rada u pravosuđu, razvoj ove zemlje i što je ključ, ako želite da imate investitora u Srbiji, jer ko god dođe u zemlju u Srbiju da ulaže ili bilo koju drugu zemlju, jedna od stvari jeste ekonomski interes, profit koji može da napravi. S druge strane, ako nešto krene po zlu, a često krene po zlu, u kom roku će imati pravo na kakvo-takvo pristojno obeštećenje. Naravno, sve stranke veruju da su u pravu, tako da će posegnuti sigurno i sa sudskim postupkom. U tom smislu, nematerijalna šteta od 300 do 3.000 evra je besmislena kada su u pitanju tako veliki sporovi. Što se tiče možda i ključnog člana, ako bi to promenili možda bi ovaj ceo tekst zakona imao smisla, on se tiče člana 33. – obezbeđivanje sredstava za isplatu. Ja verujem da će i gospodin ministar dobro razumeti. Ja ću ga pročitati pa ću objasniti dalje šta bi možda bila korisna ideja za ovaj zakon – sredstva za isplatu novčanog obeštećenja i naknade imovinske štete obezbeđuju se iz budžeta Republike Srbije. U okviru sredstava koja su namenjenapokriće tekućih rashoda sudova javnih tužilaštava od kojih se izuzimaju rashodi za zaposlene, itd. Drugim rečima, ovih 300 do 3.000 evra kako je predloženo plaćamo svi mi, je li tako? Plaćaju građani Republike Srbije. Mi popunjavamo budžet, iz budžeta se ta sredstva prelivaju na sudove, kao i na sve druge državne organe. Postavlja se pitanje – zašto bi sudije bile efikasniji, kada znaju da će neko drugi to namiriti tu štetu, a ono što najgore može da se desi kao poseban problem, pošto vi ne možete sudijama umanjiti plate, onim sudijama koji loše rade, koji imaju usvojen prigovor, odnosno žalba, nego posledica će biti da nema papira u sudu, jer, jednostavno kroz izvršenje vi blokirate račun suda i ta sredstva odu prema nekakvoj presudi onome kome treba da idu i sudovi neće moći da funkcionišu, jer neće imati dovoljno sredstava. Ono što bi imalo smisla, vezati upravo za rashode za zaposlene, odnosno ne za zaposlene, nego za sudije. U tom slučaju vi kao sudije kada postupate i svesni ste što smo čuli danas, da postoje sudije koje 20 predmeta godinama nisu uzeli u rad, da će njima biti umanjene plate do određenog procenta, nisam zastupnik ideje da oni ostaju potpuno bez plate, da budu svesni da će oni lično trpeti posledice, ovaj zakon bi i te kako imao smisla. I ne samo zbog toga, nego i druge kolege, jer kada se umanji ukupan fond za plate u jednom sudu, samim tim i druge sudije bi verovatno imale manje plate, pa bi terali kolege da rade, ne bi dozvoljavali da predmeti ili zastarevaju, ili da se odugovlače, a sa druge strane mislim da bi predsednici sudova bili daleko motivisaniji da podnose prijave protiv svojih kolega, jer imaju razlog to da urade. U pravosuđu važi pravilo da svi štite jedni druge. Jednostavno nećete da se zamerate kolegi, neće advokati da se zameraju i to je situacija u kojoj se danas nalazimo. Samim ovim potezom bilo bi daleko efikasnije pravosuđe, jer na kraju krajeva ovim ne zadirete u nezavisnost Ustava, imaju pravo na platu i oni moraju da trpe određe konsekvence za svoj posao. Smatram da o tome treba razmisliti, jer ako bi se tako postavile stvari ovaj zakon bi zaista dao vrlo brzo rezultate. Na samom kraju mog izlaganja celog koncepta zakona o kojem sam već govorio, mislim da nije sporno da ovakav tekst zakona nema uporište u nekim evropskim direktivama ili da kažem nekom evropskom zakonodavstvu, i na kraju krajeva to je i sam predlagač zakona rekao da ne postoje. Da nije prevedeno na jezik, da ne postoji propisi, itd, već se poziva na konvencije Saveta Evrope. Ne bih voleo da, iako je puno grešaka pravljeno u prošlosti, da opet izmišljamo toplu vodu koja neće dati rezultat i molim vas da me ne shvatite pogrešno, zaista bi voleo da ovo da rezultat, ali se bojim da već za nekih godinu dana primene Zakona, videćemo da li su rezultati minimalni, a da situacija u kojoj se nalazimo da li će rasti broj starih predmeta i da jednostavno nećemo se kvalifikovati za dalje evropske integracije kroz poglavlje 23. i 24. Smatram da je daleko efikasniji način rada upravo efikasna kontrola pravosuđa od strane Visokog saveta sudstva, predsednika sudova, neposredno viših sudova i da zaista, ako se taj sistem postavi kako treba uz jasnu odgovornost da mi ovaj problem nećemo imati u budućnosti. Hvala.
Reč ima ministar Selaković.
Hvala uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, sa pažnjom sam pratio izlaganje gospodina Homena i postoje neke stvari u kojima možemo, u kojima ne možemo da se složimo. Hvala bogu zato i jesmo na dva suprotna politička pola, ali osvrnuću se na neke stvari koje je uvaženi prethodnik podvukao i istakao po značaju. Krenuću od ove poslednje, a to je pitanje člana 33. Predloga zakona koji glasi - sredstva za isplatu novčanog obeštećenja i naknadu imovinske štete obezbeđuju se iz budžeta Republike Srbije, u okviru sredstva koja su namenjena pokriću tekućih rashoda sudova, javnih tužilaštava, od kojih se izuzimaju rashodi za zaposle i tekuće održavanje objekata i opreme. Ima logike ono što je gospodin Homen rekao, nije sporno, ali ovakvo rešenje treba priznati je napredak u odnosu na rešenja koja su postojala pre, a rešenje koje je postojalo pre toga jeste da se nekontrolisano u sličnim stvarima isplaćuju sredstva sa budžetskih razdela, odnosno pozicija Ministarstva pravde, koje na teško koji način da je moglo u pojedinačnim slučajevima u postupcima da utiče na trajanje postupka. Dakle, sa jedne strane mogli ste da imate kao onaj malopre slučaj pomenuti sudije koji od 2008. do 2014. godine ne zakazuje ni jedno jedino ročište. Ne sprovodi ni jednu jedinu procesnu radnju i po postojećim rešenjima, odnosno po rešenjima do juna meseca 2014. godine kada je krenula primena tri člana Zakona o uređenju sudova, eventualno obeštećenje bi za takav nemar i nedisciplinu sudije plaćala direktno država, odnosno Vlada sa razdela Ministarstva pravde. Moje mišljenje je da je ovo rešenje korak napred. Ovo je rešenje koje inače treba da motiviše predsednike sudova da vode računa o radnoj disciplini svojih sudija i moram vam reći da je moguće nabrojati na prste dve ruke predsednike sudova koji su prethodnih godinu, godinu i po dana podnosili disciplinske prijave protiv svojih sudija. U tome je prednjačio ubedljivo predsednik Vrhovnog kasacionog suda, mislim da je preko 50 prijava on podneo. Imate nekoliko slučajeva gde su to podneli predsednici sudova, najčešće apelacionih sudova, ponekog višeg suda i možda tri do četiri osnovna suda. Na neki način predsednici sudova nam nisu bili motivisani ili nisu hteli da se uhvate u koštac sa onim što je realan problem. Dozvolite mi da primetim jednu stvar. Predsednik suda ima i šira ovlašćenja od običnog sudije suda, ima i veća primanja od običnog sudije suda i na njemu je odgovornost za loš rad suda kojim rukovodi i pohvala za dobar rad suda kojim rukovodi. Kako ga motivisati? Pa, znate, ako imate predsednika suda u okviru čijeg suda imate potpuno nemarnog, neažurnog, nekad možda i nestručnog sudiju, taj sud će osetiti konkretne posledice takvog nečega. Ja bih iskoristio da pomenem nešto što je postojalo kao praksa i stariji među nama će se setiti toga vremena. Kolega Homen i ja smo u ovom mlađoj generaciji ljudi pa možemo toga da se setimo iz priča. Ranije, pre tridesetak, 40 godina na ulazu u svaki sud u Srbiji, svaki opštinski, svaki okružni sud imali se oglasnu tablu, imate i danas. Na toj oglasnoj tabli stajali su rezultati rada najboljeg sudije u tom mesecu ili prvih nekoliko najboljih sudija po rezultatima rada u tom mesecu ili čitava rang lista svih sudija po rezultatima rada. I kada dolazi do izbora, recimo, iz opštinskog u okružni sud gledalo se samo to. Što je to nemoguće danas uraditi u svim sudovima u Srbiji? Što je nemoguće danas građaninu, recimo, u nekom Prokuplju, kada uđe u sud na vidi na oglasnoj tabli ko je u prethodnom mesecu bio najbolji sudija. Neću da pominjem da se vidi i ko je bio najlošiji. Mislim da je to nešto što treba da se zna. Onda u ovom konkretnom slučaju kada imate predsednika suda koji nema jedan, dva, pet ili 20 meseci novčanih sredstava za rad svog suda zato što se zbog lošeg ili nemarnog rada sudija otežu postupci zbog kojih se dosuđuje obeštećenje strankama koje su pogođene tom povredom prava na suđenje u razumnom roku, tu nešto treba promeniti.Ako predsednik suda nije zainteresovan da nešto menja, on više ne zaslužuje da bude predsednik tog suda. Visoki savet možete da predloži, Narodna skupština može da razreši predsednika tog suda. Moram vam reći dobrim delom veliki broj problema je nastajao i zbog toga što se Visoki savet sudstva u periodu od 2010. godine pa do kraja 2012. godine bavio ispravljanjem grešaka lošeg opšteg izbora sudije i nije se vodilo računa o disciplinskoj odgovornosti. Imali ste godine u kojima na osnovu disciplinskog postupka ni jedan sudija nije razrešen. Imate prethodnu godinu gde je to već u odnosu na te godine kada nije bio razrešen ni jedan već je značajan broj i zanimljivo je zaista kada uzmete i pogledate te slučajeve to su bili knjiški primeri. Malopre sam naveo jedan predmet. Imate, recimo, drugi slučaj gde sudija vanparničar koja je bilo u obavezi da postupa u roku od osam dana, hajde da kažemo, obrati se predsedniku suda zbog nekih određenih okolnosti da produži taj rok, ali imali smo slučaj sudija vanparničara gde se kasnilo sa izradom odluka od 150 i više dana u preko 1400 odluka. Taj sudija je, recimo, imao tri, četiri ili pet sudijskih pomoćnika na raspolaganju. Imate sudova gde ne postoji ni jedan sudijski pomoćnik da pomaže sudiji vanparničaru, a on radi mnogo bolje i ažurnije. Ovde treba probuditi upravo, i to je deo u kojem se slažemo, treba probuditi predsednika suda. Treba mu reći u određenoj meri - ti si odgovoran za organizaciju rada svoga suda i u sklopu te organizacije za jedan deo, onaj tehnički deo rada svojih sudija. Nedopustivo je da imamo jedno potpuno neažurno i nepredvidivo zakazivanje ročišta. Zaista je nedopustivo. Znate šta, na kraju će to opet ne samo platiti građani, platiće država. Po mom mišljenju u ovom trenutku razmatrati to rešenje gde će čak biti ugrožene i plate zaposlenih zbog ovakvih stvari je prenagljeno rešenje. Da li možemo da razgovaramo o budućnosti o tome da se ide i na to, pa kada se zaokruži budžet pravosuđa i sav bude u kontroli Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca mislim da je to tema o kojoj možemo da raspravljamo. Uostalom, gospodin Homen je bio i državni sekretar u Ministarstvu pravde, pa je postojala prilika da se ovako nešto i uradi. Sumnjam da bi iko napravio tako radikalan, tako naglu promenu, tako radikalan rez. Što se tiče visine obeštećenja, pa evo vam jedno uporedno rešenje, u Sloveniji je maksimalno obeštećenje pet hiljada evra, što je realno znatno više nego u Srbiji jer ovih tri hiljade evra u Srbiji je nešto više od osam prosečnih zarada, a pet hiljada evra u Sloveniji je nešto oko pet prosečnih zarada. Slovenija je zemlja koja ima ozbiljne probleme sa zaštitom prava na suđenje, ne sa zaštitom, već inače sa dugim trajanjem sudskih postupaka. Donošenje ovakvog jednog zakona nije im rešilo sve probleme, ali ih je u dobroj meri ublažilo i uvelo je meru mnogo bolje radne discipline u sudovima. Znate kako, ako imate i to je ono što bi ovaj zakon i trebalo kada počne da se primenjuje da da na srednji rok neke rezultate. Na osnovu ovog zakona, ako izuzmemo izvršne predmete, o kojima smo govorili, koji će biti predmet regulisanja u Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, ako izuzmete te predmete, vi ćete u ovim slučajevima moći da vidite ponegde i koji je to sudija koji je zaista problem svom sudu, koji ne ume, neće ili ne želi da radi ili koji jednostavno, dobar je sudija u smislu da ume da izradi dobru odluku, loše rukovodi sudskim postupkom, oteže ga suviše dugo. Mi smo nekada imali slučaj u Trećem opštinskom sudu u Beogradu gde je jedan sposoban predsednik suda uveo plaćanje izvesne naknade za odlaganje održavanja ročišta, naravno ne u smislu da to ugrozi samu suštinu postupka. To je dovelo do toga da je to bio najopremljeniji opštinski sud u Beogradu. Od tih sredstava on je kupovao nove računare, opremao kabinete, sudnice. Dakle, ono što ste rekli malopre, sposoban predsednik suda i bez ovakvog zakona može da dovede svoj sud u bolje stanje, ali ako se oslanjamo samo na ličnost onda ćemo završiti sa izgradnjom institucija, a institucije se grade zakonom. Naravno da je svima nama kada biramo predsednike sudova da polazimo od zakonske pretpostavke da je to ličnost koja je dostojna i koja će kvalitetno i dobro da obavlja svoj posao. Nema tu pravila. Nekada je predsednik suda loš predsednik a izuzetan sudija. Nekada je prosečan sudija odličan predsednik suda. Vi to znate. Tako je i u advokaturi. Imate ljude koji vode velike advokatske kancelarije, koji nisu izvanredni advokati, ali su odlični organizatori posla, dobro uspostave rad svoje kancelarije i on protiče na jedan dobar način. Da li će ovaj zakon biti delotvoran? To na prvom mestu zavisi od njegove primene i od rada samih predsednika sudova i javnih tužilaca. Šta će biti sankcija za njihov loš rad? Sankcija će biti to da će oni biti izuzetno loši predsednici sudova i ako budu pravili isuviše problema i troškova zbog toga što nisu kadri da dobro organizuju rad svoga suda, više neće biti na tom mestu. Kažu Francuzi „nobleso bliž“, ali ovde funkcija obavezuje. Nije funkcija predsednika suda da daje izjave za medije, da se fotografiše, već da radi. Mi smo imali i još uvek imamo jedan pokušaj da rasteretimo predsednika suda, recimo, onih nesudijskih obaveza u organizaciji rada suda, pa je uvedena institucija sudskog menadžera ili upravitelja suda. Zamisao jeste dobra, ali ona je retko gde u Srbiji zaživela. Mi ćemo ući u sklopu racionalizacije rada državnih organa, pa i racionalizacije rada sudova, u formiranje zajedničkih službi. Preko 10 pravosudnih organa je u Beogradu, svaki treba da ima svoju službu za javne nabavke i često se desi da mnogi od njih nemaju kvalifikovane službenike koji mogu taj posao dobro i kvalitetno da rade, pa zašto ne formirati jednu službu, jednu centralnu službu? Na takav način sakupićete ljude koji se bave tim poslovima na jedno mesto, efikasnije, kvalitetnije i bolje ćete sprovoditi javne nabavke. Dao sam ovo čisto kao primer. Zašto ne formirati jedinstvene službe računovodstva? Šta je tu problem? Na takav način treba rasteretiti predsednike sudova nečega što jednostavno nije njihov posao. Tako je i u ovom slučaju. Hajde da predsedniku suda, ako je on taj koji predlaže godišnji raspored rada sudija, on će kroz primenu i ovoga zakona odgovarati za sprovođenje odnosno za organizaciju rada svoga suda. Mislim da je ovo dobar put. Jednom, kao što rekoh, možda razmatrati ovu mogućnost, jer pokazalo se, ja verujem da ste i vi bili nekada u toj prilici dok ste radili u Ministarstvu pravde kada se zbog neke kompjuterske greške desilo da je kasnila plata dva dana, znate kakva je bila reakcija u sudovima i u tužilaštvima. Dakle, sudija je javni funkcioner, on je organ vlasti Republike Srbije. Dajte da mu omogućimo, mi ćemo se kroz ulaganja u infrastrukturu sudsku, kroz donošenje kvalitetnijih i boljih zakona, truditi da mu stvorimo mnogo bolje uslove za rad. Ali, to ne znači da su ti ljudi neodgovorni. Sudijsku funkciju odlikuje stalnost i nezavisnost, ali ta nezavisnost sa sobom vuče i drugu stranu, a to je odgovornost. Počela je da se uspostavlja odgovornost, Visoki savet sudstva je u disciplinskim postupcima koje je sprovodio dokazao da to može da radi na jedan dobar, kvalitetan, pravno predvidiv način, ali ne smemo da izgubimo iz vida da je glavni beneficijar i glavni korisnik onoga što mi ovde donosimo, što Vlada predlaže a vi narodni poslanici donosite, da su to građani Srbije. Još samo jedan detalj. Mislim da nema mesta određenom strahu stranaka ukoliko se pritužuju na nepoštovanje prava na suđenje u razumnom roku kada je u pitanju ishod njihovog postupka. Da je tako, znate, onda bi svaki zahtev za izuzeće, recimo sudije, izazivao takav strah, onda bismo u prethodnih oko godinu dana imali identifikovan isti taj strah,jer mogu da vam pročitam, recimo, podatke za 2014. godinu. U 2014. godini ukupno je primljeno u Vrhovni kasacioni sud 1.117 zahteva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, u apelacione sudove 3.809, u više sudove 3.022, u Privredni apelacioni sud 1.370 i u Prekršajni apelacioni sud 9.353 zahteva. Ovo je sistem koji već funkcioniše. Mi ga ovim Predlogom zakona samo bolje definišemo. I kao što sam rekao, uveren sam da uz dobru pripremu imamo šansu da od 1. januara 2016. godine ovu oblast uredimo bolje, delotvornije i da građani Srbije čiji se predmeti raspravljaju i rešavaju pred srpskim sudovima imaju viši stepen zaštite. Izvinite što sam malo više odužio, ali, osvrtao sam se zaista na stvari iz diskusije i mislim da je i jedna i druga diskusija bila veoma korisna. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Vesna Besarović. Izvolite. Izvinjavam se, pravo na repliku, narodni poslanik Biljana Pantić Pilja.
Hvala vam. Većinu stvari je rekao ministar, ali ja bih se nadovezala, pošto je spomenuto od kolege Homena kako imamo u Predlogu zakona pravo na prigovor, pa onda imamo pravo na žalbu, pa da će predsednici sudova biti zatrpani, mislim da mora da se poštuje načelo dvostepenosti postupka. Znači, ako je stranka nezadovoljna odlukom po prigovoru i ako nije odlučeno o prigovoru, da stranka ima pravo žalbe predsedniku suda. To je jedna stvar. Druga stvar, ja ću se nadovezati na ministra – u skladu sa ovlašćenjima Zakona o sudijama i Zakona o uređenju sudova i sudskim poslovnikom, znamo koje su dužnosti i obaveze predsednika sudova. On nije tu samo zato da bi primao veću platu, nego da bi rukovodio radom suda i da bi vodio računa o blagovremenom radu svojih sudija. Takođe, da će odluke biti prejudicirane samim tim ukoliko stranka izjavi prigovor, pa će sudija možda zbog sujete da donese odluku suprotno toj stranci, pa opet imamo načelo dvostepenosti, iako ja zaista ne sumnjam da će sudija da se rukovodi pravom a ne sujetom. Kolega Homen je takođe naglasio da bi trebalo da se uvedu merila za ocenu trajanja suđenja u razumnom roku, na primer, da se stavi neki rok za meritorno presuđenje od, naprimer, godinu dana. Nemojte zaboraviti da smo jednim zakonom o parničnom postupku imali rok od šest meseci u kom treba da se reše radni sporovi i nikada nije ispoštovan taj rok i uvek je kršena ta odredba zakona. Zato je i izbačena, odnosno izbrisana iz zakona i donet je novi Zakon o parničnom postupku. Zato mislim da ne treba da prejudiciramo da se neki spor rešava za godinu dana, za dve, za šest meseci, jer ne znamo koja je pravna problematika tog spora. Hvala vam.
Pravo na repliku, narodni poslanik Slobodan Homen. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, zaista nemam ništa protiv mlade koleginice, ali vama moram da kažem kroz repliku, ne želim kroz povredu Poslovnika. Niti sam koleginicu pomenuo, niti SNS, obraćao sam se gospodinu ministru koji mi je odgovorio. Znači, mogu da se složim da je u pravu ili da nije u pravu. Ali, već kada sam se javio i hvala koleginici za repliku, imam pitanje za gospodina ministra. Malo ću da skrenem s teme. Nešto što sam čitao oko javne rasprave, tiče se Zakona o izvršenju, ne bih mnogo da menjam temu ali je ipak povezano sa pravom na suđenje u razumnom roku, a to je da će biti ponovo uvedena žalba. Ako vam nije teško, voleo bih da mi odgovorite da li je to tačno, znači, u izvršnom postupku, jer smatram da će to direktno uticati na ovaj zakon i da će biti daleko teže primenjiv, odnosno da će dalje doći do osporavanja samog izvršenja i kompletnog sudskog postupka. Hvala.
Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Hvala, uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, istina je da Nacrt zakona o izvršenju i obezbeđenju, između ostalog kao moguće rešenje sadrži i mogućnost uvođenja žalbe. S obzirom da je to jedan izuzetno važan procesni zakon, javna rasprava po tom nacrtu ne traje, kao što to uglavnom Poslovnik o radu Vlade predviđa, 30 dana, već 90 dana, što je tri puta duže. Postoje i mnoga druga rešenja koja su u tom nacrtu postavljena na način da mogu, ali ne moraju da budu usvojena. U svakom slučaju, javna rasprava će dati svoj konačan sud. Po meni, ono oko čega se vrtimo i što mislim da treba da bude usmerenje za svaku buduću Vladu, svako buduće Ministarstvo pravde, pa i ovo, jeste da se stvore uslovi za mnogo bolju i mnogo delotvorniju, kontinuiranu obuku sudija, kako se ne bismo bavili samo posledicama, već kako bismo vodili računa mnogo viša o uzrocima, a uzroci često znaju da budu i to nedovoljna stalna obuka sudija koje su na stalnoj sudijskoj funkciji. Dakle, postoji kao mogućnost, a javna rasprava će dati svoj konačan sud, odnosno konačan sud će biti na narodnim poslanicima kada se bude raspravljalo o tom predlogu zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Vesna Besarović. Izvolite.
Hvala. Gospodine ministre, uvaženi gosti, gospodo poslanici, ja ću u ime naše stranke govoriti o Predlogu zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Naime, pravo na suđenje u razumnom roku, kao jedno od osnovnih prava čoveka, definisano je u Ustavu Srbije kao pravo u sklopu prava na pravično suđenje. Pravo na suđenje u razumnom roku je veoma važno pravo i političko pitanje istovremeno i zato njegov razvoj poslednjih godina ide uzlaznom linijom. Deklaratornost ovog prava sama po sebi nije dovoljna, ako nije obezbeđena zakonom. Ako je ostvarivanje prava na sudsku zaštitu dugo i sporo, ako sud toleriše neažurnost stranaka i drugih učesnika u postupku, ako se menjaju postupajuće sudije itd, onda ovo pravo ostaje mrtvo slovo na papiru. Praksa Evropskog suda odigrala je presudnu ulogu u razvoju navedenog instituta. Pravo na suđenje u razumnom roku uvedeno je, naime, Konvencijom za zaštitu ljudskih prava, a sama Konvencija ustanovila je Evropski sud za ljudska prava radi osiguranja poštovanja obaveza koje su države preuzele ovom Konvencijom. Zbog povećanog broja slučajeva koji su se našli pred Evropskim sudom uočeno je da države, uključujući i Srbiju, u svojim nacionalnim zakonodavstvima nemaju delotvorni pravni lek za zaštitu ovog prava. Zbog toga je Srbija u Zakonu o Ustavnom sudu Srbije iz 2007. godine propisala mogućnost podnošenja ustavne žalbe ako se iscrpljena ili nisu predviđena druga pravna sredstva za njegovu zaštitu, ili ako nisu iscrpljena sva pravna sredstva za njegovu zaštitu u slučajevima kada je povređeno pravo na suđenje u razumnom roku. U istom zakonu navodi se da je odluka Ustavnog suda kojom se usvaja ustavna žalba pravni osnov za podnošenje zahteva za naknadu štete ili otklanjanje drugih štetnih posledica pred nadležnim organom. Takođe, izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova iz 2013. godine omogućeno je građanima koji smatraju da suđenje predugo traje da tuže sud i dobiju naknadu štete zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku. To su članovi koji su već pominjani, član 8a do člana 8b. Međutim, pored svih nastojanja da se sudovi učine efikasnijim, podatak koji imamo o broju nerešenih predmeta na kraju 2013. godine je zaista zastrašujući. Naravno, pored opštih, sistemskih razloga, o kojima je govorio gospodin ministar, kao i razloga koji su na strani sudija, neažurnost, menjanje sudija, subjektivni i objektivni faktori itd, postoje i situacije kojih smo bili svedoci, a to je blokiran rad sudova. Prvo su zbog reorganizacije mreže sudova sudovi bili blokirani, zatim su advokati štrajkovali u junu zbog povećanja taksi, a na kraju smo imali višemesečni štrajk advokata posle donošenja Zakona o javnom beležništvu. S druge strane, Evropski sud je postavio jasna pravila, ustanovljavaju se kriterijumi pomoću kojih će se ocenjivati da li je dužina postupka koji se vodi pred nacionalnim sudovima razumna ili nije. Kriterijum su složenost predmeta, ponašanje podnosioca tužbe, ponašanje nadležnih vlasti, okolnosti predmeta i izneti argumenti. Utvrđuju se prioritetni predmeti, a to su radni sporovi, žrtve nesreća, slučajevi zatvorskih kazni i policijskog nasilja, kritično zdravlje podnosioca i njegova poodmakla životna dob, porodični odnosi, odnosi roditelja i dece, ograničeno fizičko stanje itd. Prilikom izračunavanja dužine postupka utvrđuje se početni datum koji se razlikuje u parničnim, krivičnim i upravnim postupcima. Uzroci kašnjenja se takođe analiziraju u svim fazama postupka. U jednostavnijim predmetima rok do dve godine smatra se razumnim, a u prioritetnim predmetima taj rok može biti i kraći. U složenijim predmetima rok ne bi trebao da pređe pet godina, a u najsloženijim predmetima osam. Ako je ponašanje podnosioca, koje je očigledno bilo zlonamerno, doprinelo produženju ili preteranoj dužini postupka, sud će zaključiti da ne postoje razlozi, odnosno da se ne radi o kašnjenju kao što je predviđeno zakonom. Takođe, sud nikada neće biti na stanovištu da se radi o preterano dugom vođenju postupka ako oceni da je ono u interesu pravičnog suđenja. Ali, ako država pred ovim sudom kao argument iznosi da su sudovi pretrpani zaostalim predmetima, Evropski sud će odgovoriti da su prema Konvenciji, a to se odnosi i na našu zemlju, države ugovornice dužne da organizuju pravosudni sistem na takav način da se mogu zadovoljiti zahtevi za suđenje u razumnom roku. Naravno, znamo da je uslov za obraćanje Evropskom sudu da su iscrpljeni svi domaći pravni lekovi, uključujući i ustavnu žalbu, kao i da je pravni lek delotvoran ako može da ubrza postupak pred sudom ili da stranci pruži adekvatno pravno zadovoljenje. Ishod spora pred domaćim sudovima nije od značaja za utvrđivanje prava stranke na suđenje u razumnom roku pred Evropskim sudom. S obzirom na to da je suđenje u razumnom roku ugrađeno u međunarodno i evropsko pravo, ono mora biti ugrađeno i u naše pravo propisivanjem rokova sa završetkom određenih pravnih i sudskih procedura. Naravno, najbolje rešenje je prevencija i samo donošenje i postupanje na osnovu posebnog Zakona o pravu na suđenje u razumnom roku ima očekivani preventivni značaj, jer se vrlo precizno prilazi rešavanju ovog problema. Predloga zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, koji je predmet današnje diskusije, u potpunosti uvažava praksu Evropskog suda za ljudska prava i uvodi dva pravna sredstva za ubrzavanje postupka – prigovor i žalbu, a uz to i zahtev za pravično zadovoljenje. Zakon sadrži usmerenje za sudove, merila koja sudovi obavezno uzimaju u obzir pri odlučivanju o pravnim sredstvima. Ponavljam, zakon ima preventivnu ulogu, jer samim donošenjem zakona bi trebalo da dođe do porasta efikasnosti postupajućih sudija. Zakon je sveobuhvatan jer se odnosi na parnični, vanparnični, upravni i krivični postupak. Zatim, uvodi se postupnost zaštite na suđenju u razumnom roku. Naime, stranka mora prvo da iskoristi pravna sredstva koja služe za ubrzavanje postupka, a to su prigovor i žalba, pa tek onda da podnese tužbu za novčanu naknadu na imovinske štete. Naravno, polazi se od stanovišta da je osnovni motiv stranke ubrzanje postupka, a ne novčana naknada koju će ostvariti. Takođe, pravobranilaštvo dobija novu ulogu kao organ za poravnanje, ako to stranka želi, ali ne kao nužna procesna pretpostavka za podnošenje tužbe. Značajno je i da se pruža zaštita u krivičnom postupku, tj. u tužilačkoj istrazi. Sve ovo bi trebalo da rezultirala smanjenjem broja pritužbi Evropskom sudu za ljudska prava. Što se tiče nekih konkretnih stvari vezano za odredbe zakona, ja bih prvo htela da napomenem da zaista odajem priznanje autorima obrazloženja zakona, jer je obrazloženje zakona veoma kvalitetno urađeno, sveobuhvatno, predstavlja spoj sudske prakse Evropskog suda i zakonskih rešenja članica EU. Međutim, imam neke sugestije koje su vezane za sam tekst zakona, koji mi se čini da u nekim članovima bi mogao da bude jasniji. Nešto je vezano za jasnost, a nešto je vezano za meritum, odnosno za samu sadržinu. Naime, u članu 7. stav 2. ovog predloga zakona imamo odredbu koja predviđa da predsednik suda po prigovoru odlučuje i da on godišnjim rasporedom određuje jednog ili više sudija koji vode postupak i odlučuju o prigovorima. Međutim, u praksi se čini da ovo rešenje može da bude sporno. Naime, prvo se narušava princip da o prigovorima na dužinu suđenja odlučuje predsednik suda, već neko drugi, sudija, a taj princip se upravo u zakonu uvodi zato da bi se sudije rasteretile i da bi suđenje bilo brže i efikasnije. Osim toga, kada je reč o prigovoru koji se podnosi predsedniku suda, moglo bi se desiti da godišnjim rasporedom predsednik suda odredi sudiju koji vodi postupak u predmetu na koji će biti podnet prigovor. Zbog toga mi se čini dobra ideja, pa sad neka nadležni odbor vidi da li je ta ideja prihvatljiva, da se predloži da zamenik predsednika suda, takođe godišnjim rasporedom, odlučuje o podnetom prigovoru i tako bi se prevazišla situacija kada je predsednik suda sprečen da odlučuje ili je on postupajući sudija u predmetu za koji stranka podnosi prigovor, jer je i ta pravna situacija moguća. Zatim, član 22. koji reguliše pravo na pravično zadovoljenje, čini mi se da on takođe nije dovoljno jasan jer se u istom stavu, i prvom i drugom, reguliše više pravnih situacija nabrajanjem koje se moraju raščlaniti da bi bile jasne. Samo pravno rešenje je u redu i ja nemam problem sa pravnim rešenjem, kao takvim, ali kod primene zakona, a mi vodimo računa da zakon bude prihvatljiv i za stranke koje nisu diplomirani pravnici, prema tome, ako promovišemo interes stranaka i garantujemo ga ovim zakonom, čini mi se da ovako formulisan tekst u članu 22. otvara vrata nekim nedoumicama i nejasnoćama, odnosno zahteva detaljnije razjašnjenje. To bi bilo ono što se odnosi na sam sadržaj zakona. Na kraju želim da kažem da će naša poslanička grupa Socijaldemokratska partija Srbije podržati ovaj zakon, glasati za njega, kao što će podržati i Zakon o sudijama, odnosno dva druga teksta koja su na današnjem dnevnom redu. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nataša Vučković. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi prvo da kažem da će DS, naravno, glasati za usvajanje zakona o potvrđivanju Protokola 15. kojim se menja Konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda Saveta Evrope, iz dva razloga. Pre svega, zbog toga što se ovim Protokolom potvrđuje, pre svega, značaj i prioritet Konvencije o zaštiti osnovnih sloboda i prava u domenu zaštite ljudskih prava na nivou Evrope, zbog toga što se potvrđuje velika i značajna, nezamenljiva uloga Evropskog suda za ljudska prava koja štiti neposredno pravo građana i zbog toga što se ovim protokolom uvećava, osnažuje uloga zemlje članice Saveta Evrope, dakle potpisnice Konvencije, u domenu neposredne primene Konvencije pred domaćim sudovima i drugim državnim organima. Sada ću govoriti nešto, naravno, o Zakonu o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Svi građani koji vode vrlo često duge procese pred domaćim sudovima mogli bi biti vrlo zadovoljni ovim zakonom, ukoliko bi on zaista donosio velike boljitke. Da li on donosi velike promene i boljitke? Može biti, ali ne mora da znači. To da može biti,a ne mora da znači sledi iz onoga što nam je do sada u svom uvodnom izlaganju i kasnijim intervencijama govorio i gospodin ministar. Pre svega, slažem se sa gospodinom ministrom da najveći deo razloga zbog kojih vrlo često dolazi do probijanja rokova, do neopravdano dugih suđenja leži u objektivnim faktorima, u procesnim zakonima i u svemu onom što čini našu organizaciju sudstva, organizacione mreže sudova itd. Ovaj zakon to neće promeniti. To je gospodin ministar dobro rekao. Ovaj zakon se odnosi, zapravo, na one slučajeve gde neodgovorno, neopravdano dugo trajanje sudskog procesa zavisi od neažurnosti i neodgovornog ponašanja sudija. Dakle, znamo o čemu razgovaramo i koji je domen primene. Dakle, zavisi od toga kako će čitav naš pravni sistem izgledati, čitavo naše pravosuđe, u meri u kojoj će ono stvarno biti i nezavisno i samostalno, da li će suđenje u razumnom roku na generalnom planu primenjivati. Ovo je, u svakom slučaju, jedno važno ustavno pravo koje omogućuje da građani budu zaštićeni od neopravdanog i nepotrebnog odugovlačenja postupka. Drugi razlog je jedan koji je sam ministar naveo o tome da li će ovaj zakon biti delotvoran, malopre je rekao, da li će se on primenjivati, to zavisi, rekao je, od samih sudija i predsednika sudova. Dakle, mi, po konvenciji i nedavno usvojenoj rezoluciji u Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope, treba i kao parlament, kada donosimo zakone, da budemo garantor ljudskih prava. To je nešto što je predviđeno dokumentima takođe Saveta Evrope, kada se govori i o Protokolu 15, ako hoćete, i uopšte o Konvenciji o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda. Da li mi onda, kao garantor ljudskih prava, kao jedan nacionalni parlament, kada donosimo jedan zakon, možemo biti sigurni da će taj zakon zaista proizvesti efekte kakve mi želimo, ukoliko, evo, i sam ministar kaže da će njegova primena suštinski zavisiti ne od toga kako mi zakon baš donesemo, nego od toga kako će same sudije postupati. Mi moramo imati, kao poslanici, malo više garancija da će zakon koji mi donosimo zaista proizvesti neke efekte. Tako se meni bar čini, a moguće je da neko drugi ima drugačije mišljenje. Zašto Vlada predlaže ovaj zakon? Vlada ga predlaže iz dva razloga. Pre svega, zbog toga što Srbija spada u grupu onih pet zemalja koje najviše opterećuju rad Suda za ljudska prava u Strazburu. Mi smo zajedno u grupi sa Rusijom, Ukrajinom, Turskom i Italijom. Prema podacima iz 2013. godine, ova grupa od pet zemalja opterećuje rad Suda za ljudska prava sa više od 67%. Drugi razlog zašto ovaj zakon Vlada predlaže je što je Protokolom 15, koji ćemo mi verovatno usvojiti, predviđena upravo supsidijarnost Evropskog suda za ljudska prava, odnosno mnogo veća odgovornost zemlje članice u neposrednoj primeni konvencije, o čemu sam već govorila. Naravno, to je jedan proces koji sledi nakon konferencije u Interlakenu, Brajtonu, Izmiru itd, gde se pokušava postići jedna veća efikasnost Evropskog suda za ljudska prava, tako što bi se sprečilo da se stalno ponavljaju procesi sa istim problemom, da tako kažem, sa istim predmetom, gde je, naravno, u slučaju Srbije povreda člana 6, o pravu na suđenje u razumnom roku, jedan od prioritetnih vrsta pritužbi koje se podnose Evropskom sudu za ljudska prava. Koja su glavna pitanja koja su ovde kod ovog zakona i uopšte kod pitanja prava na suđenje u razumnom roku postavljena? Prvo je pitanje koje ne smemo da izgubimo iz vida, a to je kada govorimo o potrebi da unapredimo efikasnost suda, to je jedna potreba, ali ta potreba ne sme ići na uštrb one suštinske uloge suda, a to je da on izriče pravdu, da on, u stvari, utvrđuje ona prava koja se pred sud postavljaju kao upitna. Dakle, moramo stalno voditi računa o toj ravnoteži šta je osnovni zadatak suda. Efikasnost suda, za njom mora da se traga, mora da se gradi i mora kroz i procesne odredbe pa i kroz ovakve zakone, naravno, da se uspostavlja. Znači, ne smemo efikasnošću ugroziti ni druga prava koja građani imaju, bilo ona ljudska, bilo opšta prava čija se priznanja pred sudom traže. U odnosu na ovaj zakon, glavno pitanje je – kako možemo verovati da će on biti delotvoran? Kako možemo predvideti njegovu primenu u praksi? Do kojih će on rezultata dovesti? Mi smo tu kritičniji nego što je predstavnik Vlade, odnosno gospodin ministar. Mislimo da rešenja koja su ovim Predlogom zakona predviđena, bez obzira što su dobra u onom smislu da predviđaju pravna sredstva za neposredno ostvarivanje prava na suđenje u razumnom roku, ali da postoji jako puno nedostataka koji će dovesti, po našem ubeđenju, do vrlo velikih teškoća u njegovom ostvarivanju i da ćemo morati negde da ga menjamo, nakon šest meseci, godinu dana, od početka primene, kako god. Ono što naravno, ovaj zakon ne bi trebalo nikako da postane, a to je da postane jedna brana građanima ka ostvarivanju neposrednog prava na podnošenje pritužbe Evropskom sudu za ljudska prava, bez obzira na potrebu da se, naravno, na domaćem nivou, neposredno primenjuje Konvencija i da imamo odgovorniji pristup prema neposrednoj primeni ljudskih prava i ljudskih sloboda. Dakle, naš zadatak kao narodnih poslanika da ocenimo da li će primena ovog zakona biti delotvorna. Po mišljenjima mnogih stručnjaka, koje sam pratila tokom javne rasprave koja je trajala, čini mi se, od letos, po ovom zakonu, postoji primedba da je zakon preopširan. Postoji primedba da su mnogi rokovi nepotrebno dugi, da će dodatno otežati i produžiti sam proces. Sama pravna sredstva koja se predviđaju ne deluju delotvorno iz jednog prostog razloga, dva razloga da kažem, jedan je taj što prigovorima treba da odlučuju sudije, predsednici suda, istog suda pred kojim se vodi postupak, što uvek s obzirom, evo i moj kolega Homen, je malopre rekao u pravosuđu, sudovima, advokaturi, u sistemu zdravstva, profesije se međusobno štite. Dakle, postoji pitanje na koji način će se to učiniti efikasnim, ukoliko ne idemo samo za tim da podstičemo sada samo sudije. Mislim da je to vrlo loše, o tome sam malopre govorila u raspravi, da mi sada podstičemo sudije na međusobno prijavljivanje, na takmičenje. Mislim da će se na taj način u priličnoj meri dostojanstvo sudija, zapravo negde ugroziti, bez obzira na potrebu da oni, naravno, moraju biti odgovorni i ispunjavati svoje neke radne zadatke, ali da je mnogo važnije graditi neku profesionalnu atmosferu u sudu. Treba maksimalno objektivizirati kriterijume na osnovu kojih se vode suđenja i kriterijume na osnovu kojih sudije mogu odlučivati. Ono što mi se čini da se ovim zakonom ne čini dovoljno i da se time stvara jedan prostor za potencijalnu zloupotrebu, pa čak ponekad u nekim slučajevima, mogu da vidim i nepovoljnost spram iskazane borbe protiv korupcije u pravosuđu, a to je što postoji jedan veliki prostor slobodne procene i arbitrarnog odlučivanja predsednika suda, on može da odredi sudiju koji će odlučivati samo prigovorima, dakle, ukoliko to neće činiti predsednik suda. Predsednik suda može čak u slučaju hitnosti da oduzme predmet sudiji i da ga dodeli drugom sudiji. Vidite, mi u nekoj praksi kojoj težimo, i koju počinjemo da primenjujemo, idemo ka objektiviziranju čitavog mehanizma na koji se predmeti dodeljuju pojedinim sudijama, zar nije tako, gospodine ministre? Čini mi se da se ovde na mala vrata ponovo uvodi to da će predsednik suda odlučivati koji će sudija u konkretnom slučaju preuzeti neki predmet. Mislim da to nije dobro rešenje, i da je to moralo na neki drugačiji način da se reguliše. Što se tiče limitiranja naknade, načelno ne postoji nikakav razlog protiv limitiranja naknade, ali postoji jedan vrlo važan argument koji mislim da nije do sada iznet u raspravi, a to je sledeće – ovaj limit koji je predložen Predlogom zakona je za predmet. Znači, ukoliko imate više učesnika u postupku na jednoj strani, naknada će biti određena po predmetu, a ne prema učesniku, što nije u skladu sa praksom Evropskog suda za ljudska prava. Oni kada određuju nematerijalnu, dakle naknadu, kao recimo u presudi Riđić i drugi protiv Srbije, Ališić i drugi itd. određeno je bilo2000 evra svakom učesniku u postupku,ili 4000 evra svakom u postupku. Vođena je rasprava o tome da li građanin koji traži pravo, traži zaštitu svog prava na suđenje u razumnom roku, ima za cilj postizanje naknade ovog pravičnog zadovoljenja. Naravno da ne, to nije njegov cilj. Ali, moje ubeđenje da nije svrha tenaknade u tome da on bude zadovoljen samo, nego on ima još jednu svrhu, to je neka vrsta penala za državu, to je neka vrsta kazne za državu, odnosno za sudije, ako hoćete, da ne prave slične greške u budućnosti. Dakle, da se spreči jednom odvraćajućom, tako da kažem, praksom da država, odnosno državni organi, sudovi, prave greške u procesu. Mislim da je to vrlo važno da imamo u vidu. Ako je ta naknada isuviše mala, bojim se da će onda ta svrha biti na neki način, neće biti upotrebljena. Mislim da je veliki problem za primenu ovog zakona u tome što će predsednici sudova biti preopterećeni. Ono što možemo očekivati u praksi je da će naročito biti preopterećeni oni predsednici onih sudova koji su inače preopterećeni, a statističke podatke o tome koji su sudovi preopterećeni imamo, mislim da su nedavno bili objavljeni i u štampi koji je broj slučajeva koji obradi sudije u Beogradu u odnosu na sudije u nekim manjim mestima. Tu će najviše i biti prigovora zbog toga što građani misle da ne postoji suđenje u razumnom roku tako da će i predsednici sudova, odnosno sudije koje oni odrede da o prigovorima odlučuju biti najopterećeniji. Da li smo predvideli način kako ćemo taj problem rešiti. Nismo predvideli predlogom zakona, dakle, nema nikakvog kaže se da ne postoje nikakva budžetska sredstva koja su potrebna za primenu ovog zakona, a bojim se ukoliko budemo dodatne poslove, poput ovih, prosto navaljivali na pleća već ionako preopterećenih predsednika sudova i sudija u određenim sudovima, doći do jednog velikog zastoja u rešavanju i po prigovorima i po svim drugim poslovima koje oni rade. Znači, izvesno je da će biti potrebna neka nova budžetska sredstva za primenu ovog zakona, odnosno barem u zapošljavanju novih ljudi u pravosuđu. Želim na kraju još da kažem nešto, dakle, ono što je naše mišljenje, to je da je potrebno mnogo više pripreme, sudija, kako bi ovaj zakon u što većoj mogućoj meri postigao bolje efekte, ali ukoliko budemo ostavili toliku slobodnu mogućnost procene sudijama i zaista sve stavili samo u njihove ruke, bojim se da nećemo imati dobru primenu. Znate, kada govorimo o tome šta, na kraju krajeva misija svakog sudije pored toga što je on državni organ i što treba da poštuje zakon. Jednom sam ušla u jedan su u SAD gde je na ulazu stajalo šta je misija ovog suda. Misija u smislu šta je naš zadatak. Pa su to onda same sudije u nekom procesu izgradnje vlastitog suda i neke kulture svoje institucije napisali – naša je misija da pravdu učinimo dostupnom građanima i da njihova prava ostvarimo u što je kraćem mogućem postupku. Dakle, mera u kojoj svaki sudija bude inkorporirao, dakle, usvojio to kao svoj moto, to treba da bude neki naš cilj, a ne u toj meri da podstičemo međusobno prijavljivanje, takmičenje. Mislim, da to neće biti dobro i mislim da je dobro da idemo u ovom nekom drugom smislu izgradnje jedne profesionalne kulture u pravosuđu. Što se tiče Zakona o dopuni Zakona o sudijama, Vlada predlaže da se ovom izmenom zakona produži broj godina koje su potrebne za starosnu penziju za sudije Vrhovnog kasacionog suda i da to ne bude 65, kako je predviđeno po sili zakona, već da oni mogu izuzetno nastaviti da obavljaju sudijsku funkciju dok ne navrše 67 godina života. Po našem mišljenju nije jasan dovoljno motiv za donošenje izmene i dopune ovog zakona. U obrazloženju se kaže – neophodno je da se u cilju zaštite prava na pravično suđenje zakonom omogući da ove sudije, dakle, sudije Vrhovnog kasacionog suda, vrše sudijsku funkciju dve godine duže od sudija sudova nižeg stepena. Po našem mišljenju ako je potrebna stručnost starijih kolega, zato što ja kao advokat imam prilično razumevanja, zašto se ta mogućnost ne previđa i za sudije nižih sudova, barem za apelacione, nije li i njima potrebna visoka stručnost i obezbeđenje jednakosti stranaka u sudskim postupcima. Ono što mi mislimo, to je da se ovakvim izmenama, zapravo stvara prostor za rešavanje nekih pojedinačnih slučajeva, konkretno u Vrhovnom kasacionom sudu, da je nekome prosto potrebno produžiti radni vek za još koju godinu. To nije dobro kada se na ovakav način prave neki izuzeci u pravnom sistemu ili u zakonu. To je sve neka vrsta „leks specijalisa“ u odnosu na opšte norme. Međutim, izgleda da građani treba da se naviknu da ova Vlada na ovaj način, u glavnom ovaj metod koristi za upravljanje ovom zemljom. Naš je zadatak kao narodnih poslanika da na to ukažemo i Vladi i građanima. Zbog toga mislimo da ovo rešenje nije dobro i da bi ga trebalo, ukoliko produžavamo radni vek, da bi to trebalo da bude i za druge sudije u jednakoj meri. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Hvala uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih da se osvrnem na svega nekoliko bitnijih stvari koje su iznete u prethodnom izlaganju. Istina je da često odugovlačenje sudskog postupka leži u objektivnim faktorima. Ipak, mi do sada nismo imali jasno i precizno zakonsko rešenje za zaštitu prava građanina u slučaju da odugovlačenje postupka nije izazvano objektivnim faktorima. Vezano za to je i pitanje pripreme za primenu ovakvog jednog zakona. Ponoviću, mislim treći put danas, dakle, mi ovim zakonom uređujemo nešto što smo uveli trima odredbama zakona o uređenju sudova. Upravo zbog šturosti, nedovoljnosti, nepreciznosti tih odredaba bio nam je potreban ovakav jedan zakon. Ponoviću, malopre sam napravio jednu grešku kada sam naveo broj predmeta pred prekršajnim, apelacionim sudom po zahtevima za zaštiti prava u suđenju u razumnom roku. Dakle, mi smo za manje od godinu dana, nešto više od pola godine, dakle, hajde da kažemo to je sedam meseci 2014. godine, mi smo ukupno imali primljenih 9.353 predmeta, odnosno tri zahteva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku. Naši sudovi su rešili od 9.353, rešili su 6.116 zahteva i mi smo u 6.116 slučajeva imali odlučivanje o zahtevu građanina da mu je povređeno pravo na suđenje u razumnom roku. Imali smo slučajeva gde nije utvrđena povreda tog prava, imali smo slučaj gde je utvrđena povreda prava i objavljena takva sudska odluka. Imali smo slučajeva u kojima je pored utvrđivanja povrede prava građaninu, odnosno stranci dosuđeno obeštećenje zbog povrede prava. Ovaj predlog zakona na jedan pravnoizvestan, predvidiv način reguliše čitavu materiju zaštite prava na suđenje u razumnom roku. Za primenu one tri odredbe, sudije su se pripremale i pokazale su, mogu slobodno reći, na iznenađenje mnogih u stručnoj javnosti da naš sudski sistem ima kvalitetnih sudija koje su bile u stanju da od tri odredbe zakona o uređenju sudova, stvore jedan dobar sistem. Mi taj sistem hoćemo ovim predlogom zakona da unapredimo i ja mislim da je ovo dobar put. Kada je malopre izrečeno da se ovim predlogom zakona daju neka ovlašćenja predsednicima sudova koja nisu tako dobra, pa da predsednik suda može postupajećem sudiji da oduzme predmet i da ga da drugom sudiji u radu. Dozvolite, ali to je nešto što je već propisano zakonom o sudijama i sudskim Poslovnikom. Dakle, kada imate slučaj da je jedan sudija dugo odsutan zbog bolesti ili nekog drugog razloga, predsednik suda može tom sudiji da oduzme predmet i da ga da drugom sudiji u rad. Što to ne bi mogao u ovom slučaju, kada je potrebno hitno postupanje? Naravno, samo na osnovu zakona i sudskog Poslovnika, proizvoljnost svakako da nije nešto što je dobro. Delotvornost Evropskog suda za ljudska prava ceni i de fakto i de jure, dakle, i normativnu delotvornost, da li imate zakonom propisana delotvorna pravna sredstva kojim možete da zaštitite određena prava i da li imate efikasan sistem zaštite tih prava. Nešto vam se potkralo, nadam se, kao greška. Evropski sud za ljudska prava, kada odlučuje o obeštećenju, odlučuje po predmetu, a ne po stranci, ne po učesniku o predmetu. Neću da ulazim u detalje zašto to kod njih ima neki drugi smisao, ali odlučuje po predmetu. To jeste istina da su iznosi koji su viši od ovih iznosa, ali malopre sam naveo neka uporedna iskustva, da su to iznosi ravni onima u Strazburu, pa sigurno da ne bi imalo nikakve potrebe donositi ovakav jedan zakon niti ograničavati te visine obeštećenja. Moram da vam kažem da mislim da je ograničavanje visine obeštećenja dobra stvar, naravno, ukoliko poštuje negde realnost i životni standard, političke i ekonomske i sve ukupno uslove u okviru jednog državno-pravnog sistema, jer imamo ogromne probleme, u slučajevima gde ti iznosi nisu ograničeni. Daću vam konkretan primer. Dakle, govorim o ograničavanju iznosa, imao ogroman problem sa sudskim odlukama u kojima se utvrđuje naknada za lice koje je bilo neosnovano lišeno slobode, gde sudija kada odlučuje, apsolutno ni u čemu nije vezan zakonom za visinu štete i imamo slučajeve gde se licu koje nije bilo ni na javnoj funkciji, istaknuto kao neki javni delatnik, uopšte u javnom životu, niti na javnom položaju, gde se dan neosnovanog lišenja slobode ceni po 22 ili 25.000 dinara i to su astronomski iznosi. Dođete, recimo u situaciju, ako je 20.000 dinara za 30 dana neosnovanog lišenja slobode, to lice će dobiti 600.000 dinara, naknadu nematerijalne štete. Imate slučaj poginulih gardista, gde je Ustavni sud odredio kao najviši iznos naknade, nematerijalne štete 500.000 dinara. Ako pogledate ono što psiholozi cene, a što veštaci određene struke i potvrđuju u toku sudskih postupaka, na toj skali najvećeg stresa koji može čovek da doživi, na prvom mestu nalazi se smrt bliskog lica. Na drugom mestu je negde u našem društvu gubitak posla. Onda dođete u situaciju da je jednom čoveku koji je bio 30 dana u pritvoru, srpski sud osudio 600.000 dinara naknade štete zbog neosnovanog lišenja slobode, sa 30 dana pritvora. Imate slučaj gde je nekome ubijeno dete i da mu je dosuđeno 500.000 dinara. Dakle, to su neke stvari i ovo sam više izneo, a gospodin Jovanović će se javiti za reč, bio je svojevremeno i član Komisije koja se bavila ovim pitanjem u Ministarstvu pravde, to su neka potpuno neracionalna postupanja. Znate li koliko ima građana Srbije koji obavljaju posao gde dnevno mogu da zarade 20 ili 25.000 dinara? To na nivou statističke greške. Mislim da ovo što je sadržano u ovom zakonu, što se tiče ograničenja novčanih iznosa za određene vrste obeštećenja, da bi valjalo razmisliti o uvođenju ovakvih raspona i u druge procesne zakone. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Hvala predsedavajući. Gospodine ministre, Srpski pokret obnove i Demohrišćanska stranka Srbije će glasati za predložena zakonska rešenja, a ja ću u analizi ovoga što se nalazi danas na dnevnom redu dati i uzeti sebi za slobodu da dam i neke svoje procene kakva su naša očekivanja od efekata primene ovih zakona. Videli smo da opozicija skoro da nema nikakva očekivanja, čak smatra da će ovo opteretiti rad suda, da će predsednici sudova imati mnogo više posla, da će biti zatrpani, da će se možda pogoršati i međuljudski odnosi i da ne očekuju neke posebno velike efekte. Mi smo u ovom delu, prvo ono što želim da kažem da je dobro konačno, da je jedan ministar pravde se setio da uradi ono što je davno trebalo da se uradi. Zbog čega? Naprosto, verujem da sam jedan od retkih narodnih poslanika koji je ušao u skoro sve sudove u našoj zemlji. Početak, posebno kada se menjaju sredine i tako dalje, je bio pun optimizma, a onda posle godinu dana, verujte mi ministre, kada uđem u sudnicu, vidim izraz lica predsedavajućeg sudije, stranaka, advokata, sve mi je jasno šta me čeka. I vi ste dali jednu ocenu, stanje u našem pravosuđu sa kojom se ja slažem, a to je ocena koja prati stanje našeg pravosuđa od 1945. a posebno od devedesetih godina, da je stanje u našem pravosuđu alarmantno. U kom smislu? Alarmantno loše. Sa ovim što vi sada predlažete mi ćemo zaista pre svega, mobilisati sudije, predsednike sudova, ali dati na značaju onima zbog kojih država postoji, a to je građana. Građanin treba da bude u centru zbivanja i njegovo pravo. Danas anketirajte, istražite raspoloženje građana po pitanju funkcionisanja pravne države, po pitanju ugleda i uticaja pravosudne funkcije, ugleda ličnosti sudije, nećete tu sresti neke posebno dobre ocene, a to je ocena sistema funkcionisanja ovog veoma bitnog segmenta državne vlasti. Ko je u ovom delu zakazao? Kao i u svemu drugom, zakazala je država, zakazao je sistem. A mogu vam reći da se slažem sa vama i uopšte ni na ovaj problem ne treba gledati crno belimo očima. Svega ovde ima. Postoje sudije kojima uopšte nije potreban ovaj zakon. Evo, pomenuću u nizu svetlih primera, jedan odličan primer, sudija Ljubinko Petrović iz Arilja, sada predsednik Opštinskog suda u Požegi, njemu uopšte nije bio potreban ni Poslovnik o radu suda, ni kontrola predsednika suda, ni kontrola Ministarstva pravde, i tako dalje, svakog jutra u 7.10, sudija je na svom radnom mestu, u 14.20 predmeti za taj dan suodrađeni. Jedan od najboljih sudija koje sam sreo u mojoj praksi. Mnogo je dobrih sudija, naravno da mnogo toga i sve uglavnom u svim institucijama zavisi od ljudi, ali ako prepustimo na volju i sudijama i ljudima, onda se mi kockamo. Zbog čega? Zato što će neki sudija raditi baš onako kako treba, a neki će na krajnje pogrešan način, kriminalan način zloupotrebiti funkciju koju mu je država dala i na taj način, na najgori način, predstavljati državu i taj vrlo bitan segment državne vlasti. Zbog čega? Pa ako vam kažem kad uđem u sudnicu i kad vidim izraze lica, onda mi je sve jasno u kom će smeru da teče postupak. Načini, fazoni, fore i cake na koje su sudije opstruisale sopstveni postupak na štetu građana, na štetu ugleda države je mnogobrojan. Takva je to lepeza fazona koji su decenijama stvarani, da o tome mogu da se pišu romani. Recimo, jedan sudija iz Odžaka, ne zakazuje jednom bitnom predmetu mesecima ročišta, a u drugim manje bitnim predmetima zakazuje u veoma kratkim rokovima, a onda stranci sa juga Srbije zakaže u zimskim uslovima, kada su velike snežne padavine i sneg i led, zakazuje ročište ujutru u sedam sati. Naravno da je jedini razlog bio želja sudije da stranka ne prisustvuje ročištu i to je jedna od mogućnosti koja se koristi u svemu tome. Advokata imamo fenomenalnih. Advokata koji pomažu u radu suda, ali imamo advokata koji čine sve da opstruiraju postupak posebno u krivičnim predmetima da bi postupak zastareo. Pri tome, evo naši građani često zaista kada dođu, posebno ako se vodi postupak u mestu u kome ne žive, on i ne pitaju često ko je najbolji advokat u smislu stručnosti, nego ko ima najbolje veze, ko je taj ko će najbolje da opstruira, ko je taj koji će da koristi sve to što mu stoji u procesnom smislu na raspolaganju, ali i što se tiče drugih veza. Veoma bitan segment opstruiranja postupka su i sudski veštaci. Od toga da drže po nekoliko godina predmet, da sudiju to uopšte ne interesuje, do toga da sa pogrešno datim nalazom i mišljenjem apsolutno opstruiraju dalji tok postupaka, odnosno usložnjavaju ga jer će onda doći suprotno mišljenje veštaka, pa treće veštačenje i tek onda sudija ima glavobolju kako da izradi presudu, jer kako god da je uradi, neka od stranaka ima puno argumenata pozivajući se na neki drugi nalaz i mišljenje veštaka da oponiraju takvu presudu. Pored ovoga što ste vi dali, ovih analiza,mislim da ovaj broj od 90% predmeta u izvršnom postupku na osnovu predloga za izvršenje na osnovu verodostojne isprave to nije zabrinjavajuće, ali i tu dolazimo do onoga o čemu su mnoge kolege narodni poslanici pričali do predsednika suda i do rasporeda sudije i do naprosto kontrole ažurnosti šta njegovi saradnici rade. Ja se ne bih složio sa procenama da će, ne znam, to što će predsednik suda odlučivati o prigovorima i o žalbama, to nešto pokvariti međuljudske odnose jer to može popraviti samo institucije. Onaj ko radi dobro svoj posao, nema čega se plaši, ni prigovora ni pritužbi, itd. Evo, svi mi dobijamo svakodnevno raznorazne pritužbe građana. Ja sam, ovo je ne znam koje obraćanje meni kao narodnom poslaniku, naravno da sam tu stranku uputio na VSS. Radi se o pritužbi na postupanje predsednika Osnovnog suda u Zaječaru, koji 18 meseci ne zakazuje ročište u krivičnom postupku oštećenog kao tužioca, a da ne pričamo o tome da je sa druge strane podneta privatna krivična prijava protiv direktora Poreske uprave u Zaječaru. Naravno da je sudija po prigovoru stranke, predsednik suda, po pritužbi na rad tog sudije, samo dao hronološki izveštaj šta se dešavalo u predmetu bez preduzimanja bilo koje konkretne mere protiv sudije koji savesno i odgovorno ne obavlja svoj posao. Pored ovoga što vi radite ministre, što je dobro, mislim da je dobro reći i da je predsednik Vrhovnog kasacionog suda, Dragomir Milojević, održao sastanak sa predsednicima svih sudova u Palati pravde, da su tu donete uz stupanje na snagu ovog zakona i druge veoma bitne strateške odluke na osnovu prispelih analiza, pa je na osnovu toga što se planira da se uradi, planira se da se broj starih predmeta do 2018. godine smanji za 80%, da do 2018. godine ne bude ni jedan predmet u radu stariji od pet godina, da se za 60% smanji broj predmeta koji traju od dve do tri godine, da do 2018. godine ne bude istraga koje traju duže od dve godine, da se prepolovi broj istraga koje traju od jedne do dve godine i da je trenutno oko 17 hiljada krivičnih predmeta starijih od dve godine, oko deset hiljada starih radnih sporova i veliki je broj predmeta koji su stalno ne zakazani, Naprosto, sudije ne zakazuju ili ročište ili glavni pretres. Još nešto hoću da vam kažem što mislim da će i pomoći, možda će to biti moj doprinos da se razume i položaj sudije, koji je često jako komplikovan. Bili smo svedoci zadnjih desetak godina da su sudije koje su sudile posebno u krivičnim predmetima, kada osude nekog lokalnog moćnika, kriminalca, bili prepušteni na milost i nemilost samima sebi. Jedna sudija iz Čačka je prošla svojevrstan pakao zbog toga što je izrekla neku krivičnu presudu, a naprosto, država nije stala iza te sudije u pogledu zaštite njenog integriteta i bezbednosti, pa čak ni integriteta i bezbednosti deteta koje je pohađalo školu. Meni je jedna sudija iz jednog manjeg mesta skoro pričala da je opet posle osude jednog lokalnog moćnika doživela to da je auto dignut u vazduh i da, naravno, lokalna policija, pošto joj je izgleda bliži bio taj koji je osuđen nego sudija, ništa nije preduzela, čak je i sudiju savetovala – pa, zašto nisi na vreme razmišljala, znaš li ti kome sudiš. Prema tome, i ono što je Evropski sud za ljudska prava često u svojim presudama isticao je nekoordinisanje državnih organa u mnogim predmetima i nefunkcionisanje države na štetu građana. To isto možemo često kroz ova dva primera koje sam izneo, a ima ih mnogo, govoriti i o zaštiti sudija. Zatim, vi ste pomenuli slučaj Topčider. Kancelarija poštovane koleginice Olgice Batić je dugo u tom predmetu. Evo, znači, koliko traje taj predmet. Porodice oštećenih gardista su morale da se obrate i Ustavnom sudu. Ustavni sud je doneo odluku da su povređeni i pravo na suđenje u razumnom roku i pravo na život i izrekao onu, čini mi se, sramnu odluku, koju ste vi pomenuli, da je satisfakcija nematerijalne štete pet hiljada evra, što je zaista skandalozno. Drugo, ministre, teško je, vrlo teško razbiti mnoge lobije, interesne, finansijske, kriminaln, lobije koji traju decenijama i sa njima se posebno srećemo u predmetima, nažalost, za koje često bila zainteresovana i naša javnost i bez obzira na ogroman stepen zainteresovanosti javnosti, pokazivalo se koliko su ti lobiji uticajniji od pravosuđa, od Ministarstva unutrašnjih poslova, od tužilaštva. Ja sam i ranije, a i sada ću pomenuti neke predmete. Evo, još uvek nije okončan predmet ubistva sudije Dušana Simenunovića, što treba da bude jedan od prioriteta rada pravosuđa. Nije okončan predmet ubistva novinara Slavka Ćuruvije. Nije okončan slučaj Topčider. Nije okončan slučaj ubistva novinarke Dade Vujasinović itd. To pokazuje sa jedne strane nemoć pravosudnih organa u sudaru sa mnogo uticajnijim interesnim grupacijama i lobijima i šalje jednu krajnje negativnu sliku o funkcionisanju države i o funkcionisanju pravosuđa. Običan građanin kada kaže – ako se u ovakvim predmetima, gde je javnost zainteresovana, prave tako skandalozni propusti, šta ja da očekujem tamo gde javnost nije zainteresovana, gde mogu da mi rade sve i svašta? I sve i svašta se radi. Vi ste pomenuli nešto što sam ja takođe hteo da pomenem, a to je da se kod disciplinske odgovornosti sudija nekoliko godina skoro nije sproveo nijedan postupak i da skoro nijedan sudija nije razrešen, da se sada ponovo, evo u prošloj godini smo imali nekoliko slučaja razrešenja sudija. Ali, ja želim da istaknem neki redosled koji je po našem mišljenju logičan. To je, prvo, sudiji omogućiti da bude u potpunosti bezbedan, posebno u ovim složenim slučajevima, bezbednost sudije, bezbednost njegove porodice. Onog momenta kada sudija ima tu vrstu slobode, on može da odlučuje. S druge strane, apsolutno pored zaštite i samostalnosti potencirati, a vi ste i član Visokog saveta sudstva, na odgovornosti sudija, jer ne može jedan sudija u jednom predmetu ili u nekoliko predmeta da postupa krajnje neodgovorno, krajnje aljkavo, da zakazuje ročišta na 7, 8 meseci, godinu dana, a u nekim drugim predmetima da postupa savesno i odgovorno. Tamo gde se utvrdi takvo postupanje sudije, po mom mišljenju, to je apsolutno razlog za razrešenje. Kada se obelodane takve odluke da je u takvim situacijama zbog diskriminacije građana pred zakonom i pred Ustavom, da su sudije razrešene, to će biti snažna poruka svim ostalim sudijama. Mi sada raspravljamo o nečemu, donosimo zakon koji je razrada jedne ustavne odredbe o pravu na suđenje u razumnom roku. Zamislite koliko je ta ustavna odredba, koja treba da bude odredba par ekselans na prvom mestu ili jedna od odredbi na prvom mestu, koliko je ona bila beznačajna do sada u postupanju i radu mnogih sudija. To je dokaz i kako sudije doživljavaju najviši pravni akt jedne zemlje. Ustavne odredbe, ma nema veze, gađaćemo na svakom koraku, bitniji su nama naši poslovi, naši interesi i naši lobiji nego ono što Ustav kaže. Ono što je takođe dobro je da je postojao i jedan pilot projekat gde je 10 sudova za tri godine rešilo više od 23 hiljade spornih predmeta. To je dokaz da, ako se ne varam, to je bilo u saradnji sa Agencijom za međunarodni razvoj iz Amerike, koja je i u ovom projektu mnogo pomogla da se dođe do ovoga što danas imamo na dnevnom redu. Zatim, jedna od inicijativa predsednika Vrhovnog kasacionog suda, da će u sudovima biti formirani posebni timovi koji će utvrđivati uzroke starenja predmeta i prema tome ih obeležavati i sortirati, što je takođe dobra mera, pa će, recimo, predmeti stariji od dve godine, na koricama će stajati naslov – stari predmet, predmet stariji od pet godina – hitno, stari predmet, predmet stariji od 10 godina – naročito hitan stari predmet. To su, takođe, dobre mere koje je i do sada mogao da mnogi predsednik suda i bez ove intervencije da primeni, ali nažalost, nije zbog jedne opšte atmosfere i jednog opšteg stanja koje postoji u našem pravosuđu. Da li će ove mere dati neke dobre rezultate? Mi zaista očekujemo da hoće, jer uvek kada se krene u nešto dobro, naravno, ne treba očekivati da će preko noći biti rešeni svi problemi, biće tu često i pritužbi koje su neosnovane, biće i pritužbi lične prirode. Ovde se povela i polemika oko toga da li treba taksativno navesti razloge za pritužbe i za žalbe itd, ili treba sve ostaviti na procenu onome ko odlučuje, a to je predsednik suda. Mi smo bliži mišljenju koje postoji u zakonu, jer naprosto ne možemo predvideti sve slučajeve opstrukcije, i ako ih taksativno navedemo, onda dolazimo u opasnost da oni slučajevi nesuđenja u razumnom roku, koji taksativno nisu navedeni, nisu razlog za prigovor ili za žalbu. Zbog toga sam mišljenja da je rešenje koje je zakon predložio bolje rešenje, jer sve zavisi od konkretnog predmeta i od konkretne pravne stvari i od konkretne ocene predsednika suda. Pošto kada dobijete izveštaj iz svih sudova o postupanju, o radu sudija i o radu predsednika suda, onda ta vrsta statistike je najbolji pokazatelj i slike o tome kako radi predsednik suda i, naravno, u svim slučajevima u kojima niste zadovoljni radom predsednika suda pod hitno treba pre svega prvo promeniti predsednika suda. Ono što je takođe specifičnost, čini mi se, svih zemalja u tranziciji, to je da imaju više sudija nego zemlje EU, a da imaju više predmeta u radu i da je nepoverenje u pravosudni sistem manje. Primera radi, Hrvatska ima 4.300.000 stanovnika, a ako se ne varam, oko 1.700 sudija i problemi su slični.
Vreme.
Evo, završavam. Ja sam imao sreću da budem i u Vrhovnom sudu Hrvatske i oni su zaista sa primenom nekih sličnih mera o kojima danas raspravljamo uspeli da smanje broj predmeta. U raspravi u pojedinostima mi ćemo se i bliže odrediti o podnetim amandmanima, ali za sada, zbog dobre namere koju je ministar izneo, imate punu našu podršku. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Hvala, predsedavajući. Gospodine ministre, predstavnici Ministarstva, poštovane kolege narodni poslanici, na samom početku izlaganja o Zakonu o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, ja ću istaći da će poslanička grupa Socijalističke partije Srbije u danu za glasanje podržati ovaj zakon, glasati za isti, zbog toga što mi u Socijalističkoj partiji Srbije polazimo od nesporne činjenice da je suđenje u razumnom roku jedno od osnovnih načela Ustava Republike Srbije, kojim se afirmiše pravo stranke da nepristrasan, nezavisan, nadležan sud odluči o njenom zahtevu u razumnom roku, a istovremeno suđenje u razumnom roku predstavlja jedno od elementarnih načela procesnog prava. O povredi prava na suđenje u razumnom roku donedavno je odlučivao Ustavni sud po ustavnim žalbama. Nakon toga su svi ti predmeti preneti u nadležnost, kako redovnim sudovima, tako i apelacionim sudovima, sudovima republičkog ranga, tako da ne stoje primedbe ni u kom slučaju da bi sada predsednici sudova po odredbama predloženog zakona bili preopterećeni. Ne bi zato što je već usvojena praksa postupanja u predmetima gde se podnose zahtevi zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku, gde je veći broj sudija zadužen sa tim predmetima, tako da se na osnovu te prakse sada ovim zakonom faktički samo nešto što je već postojeće definiše na precizniji način i onom odredbom koja ukazuje da predsednik suda godišnjim rasporedom može odrediti jednog ili više sudija, koji će biti zaduženi sa ovim predmetima, dovoljno ukazuje da nisu osnovane primedbe zatrpavanja, pežorativno rečeno, sudova sa ovim brojem predmeta, što bi odudaralo od cilja zakona. Naravno, ključna manifestacija povrede prava suđenja u razumnom roku je spor, odnosno predug sudski postupak u kome stranka neopravdano dugo i sa štetnim posledicama čeka odluku o zaštiti njenog prava u postupku, kao i pravnog interesa. Ovde se dosta doticalo, mnogi govornici pre mene su se doticali generatora povrede prava na suđenje u razumnom roku. Međutim, nekako se izbeglo da se suštinski ukaže šta je to što je doprinosilo, ne od skora, ne od pre godinu, ne od pre dve, nego pre više decenija, da dođe do neefikasnosti pravosudnog sistema, odnosno sudova, do ne ažurnosti sudija, a samim tim i do flagrantnih povreda prava stranaka na suđenje u razumnom roku. Moram ih na neki način ovde navesti, i to baš onako kako činjenično i postoje. Pre svega, nisu postojala adekvatna procesna rešenja u procesnim zakonima. U Zakonu o parničnom postupku, Zakonik o krivičnom postupku, Zakonu o vanparničnom postupku, Zakonu o izvršenju i obezbeđenju donedavno. Mi smo tek, podsećanja radi, gospodine ministre, od 2013. godine učinili jedan pomak uvođenjem novih procesnih rešenja do tada. Do tada je postojala nulta tolerancija na zloupotrebe procesnih ovlašćenja. Flagrantni primeri su bili kada se stranka ili punomoćnik pojave na ročištu, recimo, pred privrednim sudovima, kada mu se dostavi podnesak, a on kaže – pa ja sam tek sad primio podnesak, ja ne mogu da se izjasnim, tražim rok za izjašnjenje, što je i danas prisutno i pored prisutnosti načela o koncentraciji. To je nekad bilo uobičajeno. Uobičajeno da se odlažu ročišta i pretresi u nedogled. Uobičajeno je da se dozvoljavaju zloupotrebe procesnih ovlašćenja po tim osnovama. Hajde da ukažemo i na neracionalnost mreže sudova koja je takođe doprinosila da se gomilaju predmeti i zatrpavaju sudovi, odlažu suđenja na taj način što smo imali putujuće sudije ili sudije u tranzitu, pa su trčeći od jedne sudske jedinice do druge sudske jedinice faktički žurili da urade svoj posao u predmetima gde su angažovani.Nažalost, to nije moglo da se uradi na efikasan način i zbog toga je dolazilo do povreda prava na suđenje u razumnom roku. Da podsetim na još jedan detalj, koji je jako važan. Donosili smo zakone koji su direktno uticali na povredu prava na suđenje u razumnom roku, a to je Zakon o privatizaciji i čuveni član 20ž) Zakona o privatizaciji, tačno, dragi kolege, koji je determinisao ove pojave, jer je zabranjivao ili uskraćivao mogućnost sprovođenja izvršenja gde su izvršni dužnici, subjekti privatizacije u restrukturiranju. Tek kasnije se to pravo dozvolilo zaposlenima, ali to nije sprečilo izvršne poverioce da apliciraju pred Sudom u Strazburu radi zaštite svojih prava, pre svega prava na suđenje u razumnom roku. Šta treba građani da znaju? Građani treba da znaju da Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku je prevashodno procesni zakon i istim se reguliše postupak ostvarivanja prava na ubrzano suđenje, kao i pravo na pravično zadovoljenje u slučaju utvrđene povrede prava na suđenje u razumnom roku. Ovaj postupak se sprovodi po pravilima vanparničnog postupka, što znači da se shodno mogu primeniti pravila parničnog postupka u postupcima gde se podnose zahtevi za povredu prava na suđenje u razumnom roku. Ono što poslanička grupa SPS ističe kao kvalitet ovog zakona se svodi na nekoliko elemenata, pre svega uspostavljanje pravnih mehanizama zaštite prava na suđenje u razumnom roku, a to su prigovori i žalba. Drugo, uspostavljanje merila za ocenu trajanja suđenja u razumnom roku. Treće, rasterećenje sudova od ogromnog broja predmeta ustrojavanjem prava da se o zahtevima stranaka za pravično zadovoljenje može postići sporazum o poravnanju sa pravobranilaštvom, kako bi se izbegli postupci pred sudovima i na taj način rasteretiti sudove. Na kraju krajeva, ujednačavanjem prakse u visini novčane naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku i tu takođe ne stoje primedbe koje su istaknute, a kada se govori o visini novčane naknade na ime nematerijalne štete. Imajući u vidu da ste me već prozvali, samo ću potvrditi da ste apsolutno u pravu i da je tačno da postoji ogromna disproporcija između onoga što je Komisija za naknadu štete licima neosnovano lišenim slobode, konstituisana pri Ministarstvu pravde, odlučivala, kao novčane iznose, na ime obeštećenja u odnosu na odluke sudova koje su bile sasvim drugačije. Moram da ukažem iz sudske prakse, imajući u vidu da se time bavim, da sudska praksa pokazuje na nešto što ne odgovara onima koji su te primedbe iznosili, a to je da se zbog smrti bliskog lica dosuđuje iznos od milion dinara. Zbog smrti bliskog lica, sina, oca, brata, sestre, čak i majke. Ono što je bitno istaći, bitno je istaći da još uvek nismo na tom nivou da imamo adekvatne pravne mehanizme da suzbijemo sve ono što će i sada generisati mogućnost povreda prava na suđenje. U članu 4. su navedene mere. Jedno od merila jeste i postupanje drugih državnih organa, a ne samo suda. Sada se postavlja pitanje - koji je to pravni mehanizam koji će da sankcioniše državni organ kako bi se ponašao ili postupao u skladu sa procesnom disciplinom, poštujući pravo na suđenje u razumnom roku? Ko će to da sankcioniše službu za katastar nepokretnosti ili neke druge službe? Teško. Taj problem će nam biti prisutan sve dok ne uspostavimo one mehanizme koji će to uspeti da reše i, naravno, angažovanjem predsednika sudova koji su u ovoj situaciji, uopšte gledano, neko ko je najodgovorniji, ali istovremeno i najkompetentniji da ova pitanja rešava. Ovde je pomenut predsednik suda u Požegi. Vi ste pomenuli Pančevo. Moram da pomenem jedan izuzetno efikasan sud u Srbiji, a to je Privredni apelacioni sud u Beogradu, zahvaljujući predsedniku toga suda. Pančevo, Pančevo. Ono što poslanička grupa SPS smatra da treba da se iskaže jesu određene intervencije u postojećem predlogu zakona koje bi uz vaše uvažavanje možda mogle da doprinesu da se postojeća rešenja učine još kvalitetnijim. Prvo, u članu 10. navedeno je da sudija i javni tužilac nemaju pravo na žalbu protiv rešenja kojim se prigovor usvaja. Tačno. I ne mogu da imaju pravo na žalbu zato što nisu stranke u postupku, ali bi trebalo razmisliti da li u toj situaciji pravo na žalbu treba da ima država, odnosno pravobranilac, zbog toga što postoji mogućnost da povrede određenog prava, koje se vezuje i reflektuje direktno na državu. U članu 11. propisuju se nalozi koji u slučaju usvajanja prigovora predsednik suda daje sudiji ili javnom tužiocu u kojem su sadržani nalozi za tzv. delotvorna ili tzv. delotvorne procesne radnje. Mi ovde smatramo da treba strogo voditi računa da se ovom normom ne učini nešto što će ovaj zakon dovesti u svoju suprotnost, a to je da se ne povrede nezavisnost i samostalnost sudije, nezavisnost i samostalnost sudijske funkcije. Zašto? Koje su to procesne radnje koje se mogu naložiti, a koje već nisu sadržane u odredbama Zakonika o krivičnom postupku. Ne postoje neke druge, niti ih smemo izmisliti, jer nisu sistematizovane. Drugo, kojim će to procesnim radnjama sudija biti stimulisan da ubrza postupak. On je dužan da primeni zakon. U zakonu su sadržane procesne radnje, zbog toga je dovoljno naložiti mu da ubrza krivični postupak i da ga okonča što pre u rokovima koji su ovde propisani. Ako idemo na procesne radnje koje su delotvorne onda ćemo otvoriti široku lepezu, a koje su to zaista delotvorne procesne radnje? Da li ćemo naložiti sudiji postupajućem da izvede dokaz veštačenja ako imamo koncentraciju dokaza? Ako je dužnost sudije da koncentraciju dokaza poštuje, da poštuje vremenski okvir. Prema tome, smatram da bi trebalo voditi računa da se upravo tom normom ne povrede neke druge procesne norme, a samim tim i ono što je fundamentalno za samog sudiju. U članu 17. je navedeno da se protiv rešenja odbačaja žalbe ne može izjaviti žalba. Mi smatramo da se na ovaj način dolazi do povrede načela dvostepenosti u postupku. Zašto? Zbog toga što onaj koji odbacuje žalbu može da i zloupotrebi to svoje ovlašćenje da odbaci žalbu. Žalba može biti potpuno uredna. Žalba može biti u potpunosti osnovana, a neko će naći elemente neurednosti ili elemente za odbačaj i odbaciti. Šta će u tom slučaju uraditi stranka koja je tom procesnom odlukom suda oštećena? Ona svoju štetu ne može ni da je nadoknadi, ni da je predupredi zbog toga što je ovlašćenje suda ovakvo kakvo jeste. U članu 15. propisano je da se žalba izjavljuje ako predsednik suda nije odlučio o prigovoru. Postavlja se pitanje protiv čega ili protiv koje odluke se onda izjavljuje žalba. Ovde je u pitanju ćutanje. Mi imamo pravni institut ćutanja administracije u upravnom postupku zbog čega dolazi do podnošenja tužbe kojom se pokreće upravni spor, a to je upravna tužba. Ali, da li možemo primeniti analogiju u ovoj situaciji pa tretirati propust predsednika suda da odluči kao ćutanje organa, a naročito sudije. Žalba je pravni lek. Ona ima svoj procesno-pravni format i u tom formatu sadrži one elemente koji su pripisani i sadrži sve ono što mora žalba u svoj tekstu da ima kako bi bila podobna za postupanje. Ovde se kaže da će se žalba izjaviti ukoliko nije odlučan. Postavlja se pitanje – protiv čega? Žalba se izjavljuje samo protiv odluke koja je doneta u pisanoj formi, pa bez obzira da li se radi o procesnoj odluci ili se radi o meritornoj odluci suda, žalba u svakom slučaju mora da bude prisutna sa dozvoljenošću, odnosno da stranci bude dozvoljeno i omogućeno da je izjavi. Šta uradi u slučaju kada je žalba bila uredna u celosti i to se kasnije utvrdi, a ona je u međuvremenu odbačena? Što se tiče norme iz člana 23, mislimo da bi trebalo izbeći suvišno normiranje u zakonu, jer se tu propisuje da odgovornost Republike Srbije za nematerijalnu štetu, izazvanu povredom prava na suđenje u razumnom roku, predstavlja odgovornost po principu objektivne odgovornosti. To je tačno i to je elementarno iz odredbi Zakona o obligacionim odnosima. Ali, onda je suvišno da se normira, jer Republika Srbija ne može biti subjektivno odgovorna. Može da bude odgovorna samo i isključivo po principu objektivne odgovornosti. To je nešto što je poslanička grupa SPS smatrala kao potrebno i krajnje dobronamerno da ukaže u pogledu mogućnosti da se eventualno amandmanima koje smo podneli, ovaj predlog zakona doradi i izmeni i smislu poboljšanja određenih njegovih delova, prevashodno onih normi na koje sam ja sada ukazao. Međutim, generalno, ovaj zakon ne samo što je neophodan, ovaj zakon podrazumeva i usaglašavanje našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU, ovaj zakon je takođe jedan od pomaka kako ste i sami rekli, i to velikih pomaka napred u odnosu na sve do sada što nije urađeno, podvlačim, što nije urađeno. Tako da, u svakom slučaju, ovaj zakon zaslužuje pažnju u pozitivnom smislu reči i ne postoji ni jedan jedini razlog da svi poslanici u ovom parlamentu ovaj zakon ne podrže, prevashodno i u interesu građana Republike Srbije, a mi ovde jesmo zbog građana Republike Srbije, kako bi štitili njihove interese. Osvrnuću se na kraju samo, kada je u pitanju ovaj zakon, njegove odredbe i na nešto što mi se čini takođe značajno, a to je da imajući u vidu već sada kako sam naveo ustrojenu praksu rada u predmetima, povodom prava na suđenje u razumnom roku, imamo i te kako dovoljno prostora da i u narednom periodu, a siguran sam da će ovo ministarstvo kao predlagač na tome istrajavati, na uočene nedostatke u praktičnoj primeni ovogzakona reagovati, pa ćemo imati prilike da eventualno izmenama ili dopunama već sada, uveren sam, usvojenog ovog predloga zakona, moći da doprinesemo da on bude u praktičnom smislu ne samo primenjiviji, već i efikasniji, a na taj način ćemo postići sve one ciljeve koji su upravo ovim predlogom zakona proklamovani, počev od efikasnosti sudija, ažurnosti sudija, samim tim i sudova, prava stranka, ne samo prava na suđenje u razumnom roku nego prevashodno prava na pravično suđenje. Na taj način izbeći ono što je kobna posledica povrede prava na suđenje u razumnom roku, ne samo obeštećenje koje je propisano ovim predlogom zakona, nego i one posledice koje se vezuju za odluke Evropskog suda u Strazburu, gde Republika Srbija plaća enormno visoke iznose upravo zbog povreda prava na suđenje u razumnom roku, a samim tim i povrede prava na pravično suđenje. Dakle, pošto ću se sigurno javiti u raspravi kada sam prijavljen naknadno, ne samo kao ovlašćeni predstavnik, želim još jednom da napomenem da će poslanička grupa SPS podržati i glasati za ovaj zakon u danu za glasanje. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Biljana Pantić Pilja.
Hvala vam. Poštovani predsedavajući, ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, smatram da je danas na dnevnom redu jedan od najbitnijih Predloga zakona iz oblasti pravosuđa koji se tiče građana Srbije – Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Kratko bih se samo osvrnula na Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama, kojim se omogućuje sudijama Vrhovnog kasacionog suda da nastave da rade i nakon 65 godina, odnosno do 67. godine. Smatram da je ova izmena dobra, posebno imajući u vidu da još u Kraljevini Jugoslaviji smo imali to da sudije Vrhovnog suda rade do 70 godina i možda je ministarstvo trebalo da se vodi tom praksom koju smo imali u Srbiji. Takođe, imajući u vidu da se za sudije Vrhovnog kasacionog suda biraju sudije sa najmanje 12 godina iskustva, da su to najbolje i najstručnije sudije u srpskom pravosuđu i da bi trebali da nastave da rade dok god im se to dozvoljava i da dele pravdu i da prenose svoje znanje na mlađe kolege. Što se tiče Predloga zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, mislim da je pred nama vrlo bitan zakon koji će doprineti da se načelo ekonomičnosti i efikasnosti ispoštuje u korist parničnih stranaka. Bitno je da građani znaju šta se dobija ovim zakonom. Glavni cilj je ubrzanje sudskih postupaka, rasterećenje sudova, smanjenje žalbi građana pred Evropskim sudom. Bitno je da građani znaju da ukoliko sudija postupak odugovlači, nije ažuran, sudi dugo i sporo, stranka u postupku ima pravo prigovora odnosno žalbe predsedniku suda ili neposredno višeg suda. Ukoliko je sudija koji je vodio postupak postupao tako što je odugovlačio postupak, naložiće mu se koje procesne radnje u postupku da uradi ili će se predmet dati drugom sudiji u rad, ukoliko postupajući sudija ne može da završi taj predmet, a stranka na kraju ima i mogućnost novčane naknade. Ovo je najjednostavnije rečeno, da građani razumeju šta dobijaju novim zakonom. Potreban je mehanizam, i to je Ministarstvo pravde primetilo, protiv neažurnih sudija, jer građani trpe. Kao advokat, kao neko ko redovno ide u sud, izuzetno mi je zadovoljstvo što ćemo usvojiti jedan ovakav zakon, zbog građana. Sudije su nezavisne i vrlo je osetljivo baviti se njihovom odgovornošću u nekim slučajevima, ali nekad je odugovlačenje sudija čak i namerno ili se poklope neke nesretne okolnosti u nekom postupku. Izneću vam samo primer, pošto je i sam ministar rekao da je nekad izvršno odeljenje kao kazneno odeljenje u nekim sudovima, pa imam primer da je podnet predlog za izvršenje iz 2007. godine, a rešenje o izvršenju sam dobila 2015. godine. Naravno, izvršni dužnik više ni ne postoji, pa poverilac ni ne može da se naplati. Dalje imate predmete gde parnica traje po sedam, osam godina, okonča se, ide se na izvršenje, ali više nema od koga da se izvrši, dužnik je brisan iz registra, ne postoji više nijedan način da se poverilac odnosno tužilac naplati za svu štetu koju je imao. Smatram da će se ovakvim zakonskim rešenjem stati na put ovakvom radu sudija i nadam se što pre da ćemo doneti zakon o izvršenju i obezbeđenju, novi, koji će omogućiti da izvršenja idu mnogo brže. Najgore je što ovakvih slučajeva ima dosta. Ne bih vam sve navodila, ali ovo je stvarno izvršenje koje traje osam godina između dva pravna lica i mislim da je to sramota za srpsko pravosuđe. Ili suđenja koja se zakazuju dva puta godišnje i onda imate problem da kada je to drugo suđenje, da je sudija ili bolestan ili ne dođe veštak ili ne dođe svedok, advokat ne može da pristupi, pa se opet zakaže za iduću godinu, tako da se jednom godišnje održi suđenje u Privrednom sudu, što je zaista sramota, posebno imajući u vidu da su to privredni subjekti. Ovakve stvari ne smeju da se dešavaju, jer onda građani sa punim pravom pokreću postupke pred Evropskim sudom za ljudska prava koje država gubi, i to sa pravom. Ustalilo se pravilo da je u Srbiji pravda spora. Smatram da će ovim zakonom država konačno moći da se obračuna sa neažurnim sudijama i da je potrebno da imamo efikasno sudstvo, što očigledno ne možemo postići bez jednog ovakvog zakona. Građani su trpeli. Mislim da su zaista najviše trpeli 2010. godine, kada su se predmeti gubili, kada više nisu znali koji sud im je nadležan, presignirani su predmeti, dodeljeni drugim sudijama, tako da je dosta ta 2010. godina doprinela tome da se predmeti negde pogube po pisarnicama, a da na suđenje građani čekaju. Do odlaganja ročišta, kao što sam rekla, na neke slučajeve se ne može uticati, ali na neke direktno sudija može da učestvuje, da kazni veštaka, da kazni parničnu stranku, da kazni svedoka, da se koristi svojim procesnim ovlašćenjima koja im daje Zakon o parničnom postupku. Ovim Predlogom zakona građani, kao stranke u postupku, dobijaju efikasno sredstvo za borbu protiv neažurnih sudija i previše tolerantnih sudija. I nije samo ovaj zakon dovoljan. Ja opet apelujem na Ministarstvo pravde jer smatram da je potrebno da se poveća i broj zaposlenih u sudovima, posebno saradnika, koji nose veliki teret, broj sudija, da bi se rasteretili sudovi. Ali, takođe mislim da predsednici sudova treba da snose najveću odgovornost za rad svojih sudija. Poražavajuće je da je u toku 2013. godine na osnovu odluke Ustavnog suda država morala da plati čak 831 hiljadu evra na ime odštete građanima Srbije, i to sa pravom, iz razloga što sudovi opet nisu radili svoj posao. Usvajanjem ovakvog zakona, građani se konačno dobiti mehanizam da se izbore za svoja prava i da se izbore da se njihovi sudski postupci okončavaju u razumnom roku. Zaista smatram da u Danu za glasanje, svi kojima je interes građana glavni, treba da glasaju i da podrže ove zakone. Hvala vam.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, saglasno čl. 27. i 87, st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Pitam da li još neko od predstavnika odnosno predsednika poslaničkih grupa želi reč? (Ne) Prelazimo na spisak narodnih poslanika prema prijavama za reč. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite.
U ovoj raspravi imamo nekoliko predloga zakona, gde se posebno ističu prva dva – Predlog zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku i Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama. Poslanici Nove stranke će glasati za Predlog zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, pod uslovom da se prihvate amandmani, koji za cilj imaju da poboljšaju solidan Predlog zakona. Znači, mislimo da je dobro što imamo ovaj Predlog zakona, što se uopšte reguliše ova materija u našem ustavno-pravnom sistemu. Već su prethodni govornici i predlagač rekli puno razloga za, tako da tu nema nikakve sumnje da treba ući u ovaj proces. Naše je mišljenje da je to moglo da bude urađeno i na jedan bolji način. Da ne bismo trpeli kritike, ni gospodin Pavićević ni ja nismo pravnici, i naši amandmani koji su dati, pre svega na član 7. ovog zakona, su posledica iskustva, pameti i ruke i energije Vesne Rakić Podinelić, koja nam je ukazala na ove propuste. Mi u toj seriji amandmana praktično mislimo da je bolje da o žalbi na vreme suđenja, da se izrazim kolokvijalno, ne odlučuje o tome predsednik suda, nego da o tome odlučuje najstariji sudija u tom sudu, da njegov mandat za taj deo posla bude godinu dana i da svake sledeće godine sledeći sudija po stažu ili starosti preuzima taj deo. Time bismo stvorili po našem mišljenju manje uslove za zloupotrebu ove funkcije, ovog novog mehanizma, a takođe mislimo da je to u skladu sa Nacionalnom strategijom reforme pravosuđa 2013-2018. godine. Nadam se da su nadležno ministarstvo, Vlada Srbije i nadležni odbori upoznati sa predlogom amandmana i da će imati pozitivan aktivan odnos prema tim amandmanima. Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama je sušta suprotnost ovog prvog zakona, a to je zakon koji je potpuno nepotreban i koji se donosi samo da bi se po našem saznanju dvojici sudija Kasacionog suda produžio radni staž, odnosno njihove funkcije. Dvojica sudija su, mislim da je jedan predsednik, a da je drugi sudija, koji očigledno ima neke zasluge za aktuelni režim, i ceo zakon se donosi samo iz tog razloga. Opravdanja zašto se to donosi kažu da je to najviši sud. Pa šta ako ne najviši sud? Zašto bi to važilo samo za najviši sud. Valjda je važno da svi sudovi sude po Zakonu o razumnom roku i na dobar način i teško da dve godine života mogu da utiču bitno na to kakav će da bude kvalitet suđenja. Da su u tom sudu najbolje sudije, to bih voleo da vidim po kojim kriterijumima neko može da tvrdi da su u Vrhovnom kasacionom sudu najbolje sudije. Možda su u Ustavnom sudu, možda su u Upravnom sudu, možda su u Prvom opštinskom beogradskom sudu. Voleo bih za to da dobijem neko dobro obrazloženje. Ovo je leks specijalis, ovo je zakon koji se donosi zbog dvojice sudija i kao svaki leks specijalis, setimo se onog Gonzalesovog, setimo se ovog vezanog za „Beograd na vodi“, setimo se onog vezanog za NIS. Čim se pomene leks specijalis u Srbiji, građani znaju da je neka prevara u pitanju, veća, manja, aktivna, pasivna, nešto da pokrije, neku staru prevaru ili da stvori uslove za neku novu. U svakom slučaju, to ne treba da se radi. Reforme su bile loše, ove koje se sprovode navodno zadnjih deset godina. Loše reforme su pre tri godine zamenjene još gorim reformama, odnosno reformama koje su čista kozmetika i tamo gde se nešto dešava. Voleo bih da Ministarstvo pravde, Vlada predlažu više zakona koji su po svojoj suštini zakoni kao što je Zakon o pravu na suđenje u razumnom roku, a da nas ne opterećuju ovakvim leks specijalisima kao što je zakon za ovu dvojicu sudija. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević, povreda Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče gospodine Arsiću, poštovani ministre Selakoviću i poštovani gosti iz Ministarstva pravde, smatram gospodine Arsiću da je prekršen član 96. i član 98. Poslovnika kojima se uređuje tok sednice i učešće narodnih poslanika u raspravi na sednici Narodne skupštine. Dobili smo redosled narodnih poslanika, poštovani gospodine Arsiću, prema prijavama za reč i na osnovu Poslovnika, npr. član 96. kaže: „u osnovnom postupku po otvaranju načelnog pretresa svake tačke dnevnog reda sednica Narodne skupštine pravo da govore po sledećem redosledu imaju“, pa se onda navodi: „predlagač akta, izvestilac nadležnog odbora, predsednik, odnosno predstavnik poslaničke grupe i narodni poslanici naizmenično, prema tome da li podržavaju ili osporavaju predlog, što navode u prijavi za reč“. Dakle, da imamo jednu diskusiju ovde – za, protiv, za, protiv, za, protiv, a onda u članu 98. fino piše, gospodine Arsiću: „ako su za raspravu prijavljeni narodni poslanici iz više poslaničkih grupa, predsednik Narodne skupštine im daje reč naizmenično, tako da prvo govori narodni poslanik koji je član brojčano najmanje poslaničke grupe pa do brojčano najveće, sve dok ima prijavljenih govornika“. Sve je bilo u redu do sada. Gospodin Živković je samostalni narodni poslanik. On je fino prijavio „za“ ovaj predlog zakona, a onda bi po Poslovniku, gospodine Arsiću, prvi naredni trebalo da govori neki drugi samostalni narodni poslanik, a ovde imamo takvog koji se prijavio protiv ovog predloga zakona, pa onda ponovo da ide za, to bi mogla da bude Dubravka Filipovski, naša koleginica ovde, pa protiv da ide Marko Đurišić i tako redom. Ako se ne pridržavamo Poslovnika, gospodine Arsiću, onda nema smisla nikakva prijava za reč. Molim vas da se držimo Poslovnika i ovim povodom. Hvala vam.
Zahvaljujem kolega Pavićeviću. Međutim, jedini zvanični dokument koji dobijam jeste spisak narodnih poslanika koji priprema stručna služba Narodne skupštine i ja radim po tom spisku, ne mogu po drugom spisku da radim. (Vladimir Pavićević, s mesta: Predsednik određuje, gospodine Arsiću.) Ne određuje predsednik, određuju stručne službe. Ne mislite valjda da ja sedim i pravim spisak govornika? (Vladimir Pavićević, s mesta: Piše u Poslovniku.) Predsednik ne određuje redosled govornika, nego radi po spisku, a redosled govornika određuje stručna služba Narodne skupštine. Da li želite u danu za glasanje da se Narodna skupština izjasni? (Da.) U redu. Reč ima ministar Nikola Selaković, izvolite.
Hvala uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, naravno, razmatraćemo amandmane koji su podneti u raspravi o pojedinostima i izjasniti se o njima. Kada je malo pre izneto da je Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama leks specijalis, moram apsolutno da negiram jednu takvu tvrdnju iz nekoliko razloga. Prvi razlog jeste što je apsolutno netačno da se radi o bilo kakvom leks specijalisu, s obzirom da se on primenjuje i na sadašnje i na sve buduće sudije Vrhovnog kasacionog suda, dakle, na sve one koji će postati sudije Vrhovnog kasacionog suda i u budućnosti. Šta je bila pravna nesigurnost i narušavanje potencijalne sudijske nezavisnosti? To je bila odredba člana Zakona o sudijama, jedan stav ovog člana koji je dozvoljavao Visokom savetu sudstva da arbitrarno odlučujući određenom sudiji bilo kog suda produžuje mandat na period do još dve godine. Odgovorno tvrdim da je ta odredba, koja je pretprošle godine, 2013. godine, brisana, da je u suprotnosti sa načelom sudijske nezavisnosti zato što je omogućavala da se jednom sudiji produži period rada, a nekome ne. Ovde zakon uvodi pravnu izvesnost i kaže – sudijama Vrhovnog kasacionog suda. Zašto samo tim sudijama, to se postavlja kao pitanje? Kome nije jasno, samo lepo da uzme i da pročita član 31. Zakona o uređenju sudova. Iskoristiću jednu lepu staru formulaciju koju je, po mom mišljenju, jedan od najboljih srpskih Ustava u istoriji naše ustavnosti, a to je Ustav iz 1888. godine rekao. Kaže – šta je posao Kasacionog suda? To je sud koji ne odlučuje o delu, već o pravu. Kada uzmete i pročitate zaista član 31. Zakona o uređenju sudova, koji kaže: „Vrhovni kasacioni sud obezbeđuje jedinstvenu sudsku primenu prava i jednakost stranaka u sudskim postupcima, razmatra primenu zakona i drugih propisa i rad sudova, imenuje sudove Ustavnog suda, daje mišljenje o kandidatu za predsednika Vrhovnog kasacionog suda i vrši druge nadležnosti određene zakonom“. Jedini sud koji je ustavna kategorija, jedini sud koji razmatra jedinstvenu primenu prava. Mi spadamo u zemlje evropske kontinentalne porodice prava, kod nas sudska praksa ne predstavlja izričiti izvor prava, ali ujednačavanje sudske prakse koja je u nadležnosti Vrhovnog kasacionog suda je jedan izuzetno važan, izuzetno bitan posao. Mogu slobodno da kažem, sa time će se složiti veliki broj sudija i Vrhovnog kasacionog suda i drugih sudova da u jednom periodu od 2010. godine Vrhovni kasacioni sud nije bio prilično aktivan kada je u pitanju ujednačavanje sudske prakse. Gospodin Živković je iz Niša. Imali smo slučajeve gde se za jedno isto krivično delo, identično činjenično pravno stanje, Apelacioni sud u Nišu donosi jednu, Apelacioni sud u Novom Sadu sasvim drugačiju presudu. To je bio trenutak kada je trebalo da se uključi Vrhovni kasacioni sud. Vrhovni kasacioni sud je, na naše veliko zadovoljstvo, time počeo da se bavi. Ako treba, imenovaću nekoga ko je za to veoma zaslužan i složiće se, uveren sam, ubedljiv broj sudija, ne samo Kasacionog suda, nego i drugih, nižih sudova, to je recimo sudija Snežana Andrejević, sudija Snežana Andrejević koja vodi Odeljenje sudske prakse u Vrhovnom kasacionom sudu, izuzetan sudija građanac. Na našu veliku žalost, mi sudija tog kalibra nemamo mnogo, a kada pogledate, takvim poslom kojim se bavi jedan sudija u Vrhovnom kasacionom sudu, na takav način ne bave se sudije u drugim nižim sudovima. To sudije kasacije izdvaja negde u odnosu na sve druge sudije. Hoćete da vam kažem šta je to još što ih izdvaja? To je što do sada nismo imali slučaj da se za sudiju Vrhovno kasacionog suda bira lice koje nije prošlo kroz jedan karijerni sistem napredovanja isključivo u sudstvu. Mi smo 2010. godine imali slučajeve da se za sudije apelacionih sudova biraju ljudi koji nisu imali dan sudijskog staža pre toga. U Vrhovnom kasacionom sudu nismo imali nikada. Visok je uslov koji je postavljen za sudije Vrhovno kasacionog suda kada se biraju. I moram da reagujem, gospodine Živkoviću, kako to da ovako niste reagovali kada smo donosili Zakon o organizaciji državnih organa za procesuiranje ratnih zločina? Tu bismo mogli da razmišljamo o ovome što ste vi rekli, zato što je reč o tome da imate jednog javnog tužioca. Ovde se radi o svim sudijama Vrhovnog kasacionog suda. Da ste ovde rekli da je to predsednik Vrhovno kasacionog suda, a nije, a mislim da imamo u ovom trenutku 37 ili 38 sudija Vrhovno kasacionog suda. Mislim da je ovo rešenje, ako se ima u vidu da je izbrisana ona odredba istoga člana u kojoj je bilo dozvoljeno Visokom savetu sudstva da pojedinim sudijama produži rad na još godinu ili dve godine, a ovde gde se napravi jasna starosna razlika, jasni starosni uslov, daleko da može da se priča o bilo kakvom leks specijalisu. U onom slučaju čak nije bilo ni izričite zakonske odredbe, nije bilo kriterijuma jasnih i predvidivih po osnovu kojih možete nekome da produžite, a nekome ne. Dobro se sećam, kada sam postao ministar u Vladi i kada sam počeo da obavljam ovu funkciju, da smo imali slučajeva da se, recimo, sudiji jednog suda produži rad na još godinu dana da bi završio jedan predmet koji je od velikog interesa za javnost, jer uznemirava javnost, a posle godinu dana vidimo da taj sudija uopšte nije završio taj predmet. Taj sudija i kada je otišao u penziju nije ga završio. Tek je sudija kojem je predmet dodeljen završio predmet u jednom razumnom roku. Tako da, apsolutno smatram da ovde nema mesta priči o bilo kakvom leks specijalisu. Lek specijalis definiše, odnosno reguliše jedan poseban slučaj. Ovo je dopuna Zakona o sudijama. Moje mišljenje je da je dobra. Mislim da u ovom trenutku nismo još uvek spremi da idemo na ono što je prisutno u drugim zakonodavstvima. Rekao sam vam malo pre, zamislite, kod nas sudija po sili zakona ide u penziju sa 65 navršenih godina života. Malo pre sam pomenuo Italiju, do pre godinu do dve dana sa 75 godina života sudija ide u penziju. Sada su smanjili to na 70. Imate pravnih sistema u kojima je funkcija sudije doživotna funkcija. Ima i toga. Možda ćemo mi naš pravni sistem i pravosudni sistem izgraditi da jednog dana mogu neki naši naslednici da razmišljaju o takvom jednom koraku. Mislim da je postupno uvođenje toga na ovakav način kad imamo… Samo ću vam skrenuti pažnju na jednu činjenicu. Republika Srbija je jedna od dve evropske zemlje koja ima Vrhovni kasacioni sud. Od 47 zemalja članica Saveta Evrope samo dve imaju Vrhovni kasacioni sud. Druga je Bugarska. Postoji jedna verzija priče zašto mi imamo Vrhovni kasacioni, a ne samo vrhovni ili ne samo kasacioni sud. To je tema za neku drugu sednicu, ali zaista mislim da ovde, uz uvažavanje onoga što ste govorili o Predlogu zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, nema mesta tezi da je ovo leks specijalis. Naravno, funkcija je razlog. Postojanje opozicije jeste da oponira vlasti i da upozorava na neke eventualne probleme, manjkavosti i greške. Ja to uvažavam i poštujem različitost mišljenja, ali mislim da ovde nema mesta tome. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zoran Živković, pravo na repliku. Izvolite.
Hvala lepo. Ne znam ja zašto ste vi morali tužiocu za ratne zločine da produžavate mandat, ali stvarno je potpuno besmisleno da mene pitate zašto tada nisam bio protiv toga. Pa to je vaš predlog. To rešite vi sami sa sobom zašto predlažete nešto za šta mislite da nije dobro. Ako vas je neko naterao na to, ja nisam institucija gde možete da zaštite svoja prava. Drugo, jednom, kako kažete o sebi, vrsnom pravniku da ja objašnjavam razliku između tužioca, funkcije tužioca i funkcije sudije, to mi ne pada na pamet. Mislim da bi to trebalo da znate po difoltu, što bi rekli Srbi. Drugo, u Ustavu se pominje i Ustavni sud, nije Vrhovni kasacioni jedina ustavna kategorija. Konačno, koja to promisao, pravna, božija ili ne znam koja, daje tu dodatnu mudrost ljudima između 65 i 67 godine? Zašto je to baš sada važno u ovom trenutku da se izvrši ta izmena? Vi ste rekli da nemate dovoljno dobrih sudija. To nije pitanje kojim ja treba da se bavim. To je pitanje kojim vi treba da se bavite i kao pravnik i kao ministar i kao neko ko kaže da sprovodi reforme. Verovatno da postoje razlozi zašto je to tako, ali ja se slažem da danas nije dan da o tome govorimo. Ali, šta se to dešava, koja je to magija koja ljudima između 65 i 67 daje tu posebnu moć da oni budu posebno sposobni da vrše posebno visoke, posebno odgovorne državne funkcije? Ako je to tako, daj svima da produžimo na 67 ili možda na 70. Možda postoje neka nova istraživanja koja govore da i do 70 možemo da dobijemo. Ja se potpuno slažem sa tim, samo stavite to u objašnjenje. Ne tako koji se vama Ustav najviše sviđa, iz 1888, nego dajte neki drugi argument. Hvala.
Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Hvala lepo, uvaženi predsedavajući. Ja zaista moram da reagujem prvo na neke stvari koje verujem da su pre produkt omaške nego neznanja. Ustavni sud nije sud, on se zove sudom. Ali, hajde da ne zadiremo u to. Ustavnom sudu možete izabrati sudiju koji nema ni godinu dana sudijskog radnog staža, koji nikad nije bio sudija. Neko bi rekao na sreću, neko na nesreću, više nemamo taj propis da to ne mora da bude pravnik. Mada, nekada gledajući neke stvari, verujte mi, ja mislim da bi bilo dobro da imamo jednog vrsnog ekonomistu u Ustavnom sudu. Dakle, Ustavni sud nije redovan sud, ne spada u nešto što je sudska vlast. To je kontrolor ustavnosti i ne možemo da ga poredimo sa ovim. Sa druge strane, ja nisam ovde govorio da sam bio protiv zakon koji sam ja predložio. Ne, ja sam samo rekao da bi se taj zakon mnogo više mogao nazvati leks specijalisom. (Zoran Živković, s mesta: Što ste ga predložili?) Iz objektivnih razloga. Što sam ga predložio? Setite se te sednice, što ste i vi glasali za njega? Očigledno da ako imate specijalan organ vlasti, onda se zahtevaju neka specijalna ovlašćenja. Ovde mi ne pričamo o specijalnom organu. Mi ovde pričamo o najvišem sudu u Republici Srbiji. Taj najviši sud je ustavna kategorija. Taj najviši sud se bavi poslom kojim se ne bavi nijedan drugi sud i na način na koji se ne bavi nijedan drugi sud. Prema tome, moje lično mišljenje je da je ovakvo rešenje u ovom trenutku dobro rešenje. Ne postoji idealno rešenje. Da li imamo veliki problem sa neujednačenošću sudske prakse? Reći ću vam, imamo i kao država ga izuzetno skupo plaćamo. Evo vam jedan primer samo. Vojni penzioneri. Da nismo imali raštrkanu praksu svih redovnih sudova na jedan način vrlo nepredvidiv, vrlo neuobičajen, ne bismo danas imali toliko problema sa isplatom te razlike u vojnim penzijama. Zašto? Vrhovni kasacioni sud, je li reagovao? Jeste, ali izuzetno kasno. Morao je da reaguje odmah kada je video da u dva suda u Srbiji postoji različito postupanje u takvoj stvari. Šta je radio tada Vrhovni kasacioni sud? Šta je radio tada Vrhovni kasacioni sud? To je veliko pitanje. To je onaj period 2010-2011. godine. Kao što sam vam rekao šta je radio Visoki savet sudstva u tom periodu, što se nije bavio disciplinskim postupcima? Sada građani Srbije iz budžeta Srbije treba da plaćaju nečiji nemar, nečiju neažurnost ili nečije neznanje. Mi ovim rešenjem omogućavamo Vrhovnom kasacionom sudu, kao kapi sudstva, kao vrhu sudstva u Republici Srbiji, da se nekim pitanjima pozabavi mnogo više i mnogo bolje. Ja mislim da je to dobro. Znate, da ulazim u pojedinačne slučajeve 38 sudija Vrhovnog kasacionog suda, ja sam istakao jednog sudiju, jednu ženu o kojoj postoje nepodeljena mišljenja među sudijama u Srbiji da je izuzetno kvalitetan i dobar sudija i da je, za razliku i od mene i od vas, uz svo poštovanje, to jedna od žena, jedna od osoba za koju možete reći da je sui generis institucija. Ali, nije dobro kada imamo pojedince kada su institucije, a institucije na papiru koje nemaju taj epitet. Ovim se omogućuje da Vrhovni kasacioni sud učvrsti tu svoju ulogu koja jepropisana članom 31. Zakona o uređenju sudova. Možemo oko toga da se složimo ili ne, ja odgovorno tvrdim da je ovo razlog ovakvog predloga i ovakve dopune Zakona o sudijama. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, što se tiče zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama, ja sam u dilemi. Dakle, poštujući sve argumente o produžetku karijere tih sudija sa 65 na 67 godina, ja imam dilemu, s obzirom da poštujem argumente da se radi o sudijama Vrhovnog kasacionog suda i data profesija iziskuje nešto starije sudije, da treba da imaju iskustvo, da to iskustvo, pre svega, moraju da koriste da se izjednači ili ujednači suđenje na celoj teritoriji Republike Srbije, budući da razni sudovi, opštinski, osnovni sudovi, apelacioni sudovi donose u različitim krajevima različite presude. Moja dilema je tim veća zato što sam, poštujući sve ove argumente, bio protiv kada se gospodinu Vladimiru Vukčeviću, tužiocu za ratne zločine, produžavao mandat posle navršenih 65 godina života. Tada sam bio protiv. Poštujući tu funkciju, imao sam mnogo zamerki zašto se tada pravio „leks individualis“, kako su to tada nazvale neke moje kolege, s obzirom da je tada opozicija bila jednoglasna da seVladimiru Vukčeviću treba produžiti mandat, odnosno da traje i posle navršenih 65 godina života. Ja sam bio sasvim drugačijeg mišljenja zato što smatram da nije trebalo to raditi, iz prostog razloga što je on svoj posao obavljao veoma selektivno i o svom poslu, poštujući njegovu samostalnost, nije izveštavao našu Vladu, ali je zato izveštavao službenike stranih vlada, odnosno američke ambasade, i zbog toga sam i podneo krivičnu prijavu za špijunažu, misleći da je takva vrsta opštenja sa stranim ambasadama od strane našeg tužilaštva i naših organa koji su samostalni nedopustiva. Iz tih razloga ću se dvoumiti do kraja glasanja da li da glasam za opravdane razloge koje je ministar izneo da se sudijama Vrhovnom kasacionog suda produži mandat do 67. godine. Ono što mene zabrinjava da moj kolega vinodelac je imao dva različita stava. Jedan je imao po pitanju tužioca za ratne zločine gospodina Vukčevića, a sasvim druge argumente je upotrebio danas kada su u pitanju sudije Vrhovnog kasacionog suda. Imamo dva različita aršina, po gotovo istom pitanju, tako da, bez obzira što mislim da je gospodin Vukčević neophodan, da je Tužilaštvo za ratne zločine neophodno, smatram i dalje da nije trebalo produžavati mandat, tim pre što sam tom istom tužiocu podneo blagovremeno i već sa velikim protokom vremena dokaze o zločinima koji su počinjeni i nad srpskim stanovništvom u Podrinju, radi se o 298 civila, i do dana današnjeg nisam dobio odgovor, bez obzira što mu je mandat produžen. Što se tiče suđenja u razumnom roku, taj zakon ćemo podržati, s obzirom da je tu 240.000 predmeta starije od deset godina. Dakle, imamo 240.000 predmeta koji su po starosti maltene isto stari kao predmeti Vojislavu Šešelju u Haškom tribunalu, da nisu dovršeni. Ako imamo prigovore za rad Haškog tribunala, moramo biti objektivni i takav prigovor istaći i za domaće pravosuđe. Bez obzira što je izvršena tzv. reforma 2009. i 2010. godine, naše pravosuđe je sporije čak i od tog zloglasnog haškog kazamata, odnosno Haškog tribunala. Što se tiče prigovora koji su dozvoljeni, ja ću to u tom zakonu takođe podržati, i to snažno, ali i u sadašnjem zakonodavstvu postoje određeni prigovori, tu pre svega mislim na sudske izvršitelje, odnosno na rešenja o izvršenju, gde sudski izvršitelji otimaju plate i imovinu, kuće itd, a da pri tome sudovi ne rešavaju prigovore u roku jer svako od stranaka koje su na taj način ugrožene su dužne da u roku od pet dana podnesu prigovor. To isto važi i za sudije. Sudije treba da reše prigovor u roku od pet dana, međutim, one te prigovore ne rešavaju ni u roku od nekoliko meseci, bez obzira što se po Zakonu o izvršenju to smatra nemarom sudije. Takođe ću ovo podržati zbog slučajeva koji zastarevaju. Ovde je spomenut slučaj Dade Vujasinovića, a u poslednje vreme nam se javlja i slučaj zaštićenika građana, ne zaštitnika, već zaštićenika, odnosno zaštićenog Zaštitnika građana, koji umesto da rešava probleme koje ne rešavaju sudovi, on je sam postao problem i problem tumačenja oko zastare određenih slučajeva određenih krivičnih predmeta. Ovde je spominjana često rečenica „sloboda bez straha“. Oni koji se zalažu protiv plagiranja i za akademsku čestitost trebalo bi da znaju da je delo „Sloboda bez straha“ i Zakon o slobodi bez straha pisao Dragoljub Jovanović. On je bio vođa Narodne seljačke stranke, a ja kao neki pravni sledbenik Narodne seljačke stranke, koja je nastavila svoj rad od 1990. godine, moram da kažem da nije akademski čestito i da nije lepo jedan zakon koji je pisao Dragoljub Jovanović danas na takav način plagirati, s obzirom da sa iste izborne liste dobijamo prigovore o plagijatima i o akademskoj čestitosti, tako da treba imati iste aršine kada su u pitanju dve različite političke strane. Slobodu bez straha, kada smo se već toga dotakli, treba da garantuju sudovi i ja verujem da se situacija iz dana u dan popravlja. Oni moraju garantovati tu slobodu jer danas sirotinja ne može zbog reforme pravosuđa iz 2009. i 2010. godine gotovo za kvaku da uhvati dok oni koji imaju novac i koji su na vreme instalirali svoje sudije i te kako se provlače kroz naše pravosuđe. Mnogo će nam trebati truda, vremena, rada i znoja da se popravi situacija koja je nastala. Taj život za slobodu bez straha, koji ja, kao demokratski orijentisana ličnost, u potpunosti podržavam, ne mogu da garantuju sudije, recimo, mrtve sudije koje su izabrane, kojima je Ministarstvo pravde platilo čak i troškove sahrane, pa ga posle dve godine nisu odjavili iz članstva neke stranke, pa ga oni izaberu, taj život za slobodu bez straha ne mogu da garantuju takve sudije. Mogu da garantuju neke koje će postaviti ova Skupština posle donošenja odluke na Visokom savetu sudstva. Tu slobodu, naravno, bez straha, jer ne mogu da garantujem ni sudija u Prokuplju, protiv koji je bio pokrenut postupak za razrešenje, a recimo u toj nekoj reformi pravosuđa su avanzovali, postali sudija apelacionog suda. Takvu pravdu i pravo ne mogu da garantuju sudije koje su izabrane 2009. i 2010. godine. Mnogi od njih su rezervni partijski sastav određenih političkih struktura, odnosno stranke bivšeg režima. Nema dovoljno crne boje u kojoj bi se oslikalo stanje u pravosuđu, koje smo zatekli 2012. godine i zato sa indignacijom odbacujem sve primedbe koje su istakli poslanici opozicije, pa i moj kolega „vinodelac“. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Kolege i koleginice narodni poslanici, uvaženi članovi Ministarstva pravde, u potpunosti uvažavam razloge i argumente predlagača za donošenje ova dva zakona. S obzirom da nisam pravnik i ne mogu kompetentno kao deo mojih kolega raspravljati o ovom zakonu, ali ću navesti pet razloga koji su mene kao narodnu poslanicu opredelili da u Danu za glasanje dam svoj glas za Predlog zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Pre svega, on je usklađen sa Evropskim sudom u Strazburu. On će omogućiti prema svim procenama brži i efikasniji rad pravosudnog sistema. On štiti ljudsko pravo i pravo na brzo i pravično suđenje. Povećaće poverenje građana da na deo otvora, način, reše svoje probleme i omogućiće efikasniji rad sudstva. Efikasniji rad sudstva je predviđen i nacionalnom strategijom i akcionim planom za njeno sprovođenje, a obavezan nas narodnih poslanika je da kontrolišemo sprovođenje strategije i akcionog plana. Zbog toga bih iskoristila ovu priliku da navedem samo nekoliko stavki koje su predviđene Akcionim planom za sprovođenje Nacionalne strategije o pravosuđu od 2013. do 2018. godine. To je, pre svega, automatizacija i standardizacija u postupku sprovođenja, procesna disciplina, insistiranje na konstantnoj edukaciji sudija u primeni sudskog postupka povećanje značaja uloge sudske prakse i naravno odgovornost sudija za kvalitet rada. Što se tiče predloženih dopuna Zakona o sudijama, po mom mišljenju je čista logika u nameri predlagača da se radni vek sudija Vrhovnog kasacionog suda produži za još dve godine, jer ova najviša sudska instanca ima zadatak da obezbedi jedinstvenu sudsku prasku kao i jednakost stranaka u sudskim postupcima. Što se tiče predloženog Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije u uzajamno i zaštiti tajnih podataka, stav Nove Srbije je da Narodna skupština treba da potvrdi sve bilateralne i multilateralne sporazume i da se po tom našem stavu ne dovodi u pitanje ni ovaj Sporazum sa Ruskom Federacijom o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. Nova Srbija će u Danu za glasanje podržati ovaj predloženi set zakona i sporazuma. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milan Petrić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, predstavnici Ministarstva, drage kolege i poslanici, većinom naših građana, ali i privremenih subjekata najveću primedbu kada je u pitanju pravosuđe Srbije do sada imala na trajanje postupaka. U narodu se kaže kada se ide na sud ide se po pravdu, to se ne misli samo da li sudija pravno primenjuje zakon i kada vodi postupak ili kada donosi odluke, već se najviše misli koliko taj postupak sam traje. Teško može da se govori o pravdi ako zahtev za pravdu u jednom sporu bude obesmišljen dužinom njegovog trajanja i izgubi svoju svrhu u odugovlačenju. Pravda je pravda samo kada je ostvarena na vreme, naravno. Srpska narodna partija smatra da je nesumnjivo važno donošenje jednog ovakvog zakona. Svedoci smo prethodnih godina koliki je broj nerešenih predmeta. I pored izmena mnogih procesnih zakona i pored napravljenih planova kako da se ubrza njihovo rešavanje kao što se vidi u obrazloženju, nije se mnogo odmaklo u rešavanju ovih problema. Kao što se vidi u donošenju svih ovih zakona i obrazloženjima i svemu ostalom Evropski sud za ljudska prava je doneo veći broj presuda koje se tiču upravo te materije. Građani su sa pravom nezadovoljni. Troškovi postupaka su sve veći i gomilaju se. Razočaranje u pravosuđe, naravno da raste, a privrednici, strani investitori žale se da takva situacija utiče na pravnu sigurnost njihovog poslovanja. Srbija zbog toga je sve manje i manje atraktivna za investiranje. Ono što smatramo važnim je da se pored svih mehanizama zaštite prava na suđenje u razumnom roku koji su predviđeni ovim zakonom obezbedi mogućnost obeštećenja u vidu novčane naknade, kao sva prethodna sredstva budu neiscrpna. Na kraju to ipak ostaje to najdelotvornije sredstvo i najbolja prevencija za neažurnost u rešavanju svih predmeta. U krajnjoj liniji to ostaje poslednja satisfakcija stranci kada sve ostalo što je predviđeno ostane bez uspeha. U tom smislu ispred SNP sam podneo amandman na član 30. jer smatram da kada je u pitanju visina obeštećenja treba voditi računa i o specifičnosti samog tog predmeta i o visini spora i da se u nekim situacijama obeštećenje ne može uspešno ostvariti samo do visine 3000 eura kako to predlogom ovog zakona je predviđeno. Posebno kada su u pitanju privredni sporovi, a i dužina trajanja. Takođe, podneo sam još amandmana koji se tiču samog postupka kako bi se neke stvari precizirale i izbegle mogućnosti da jedan te isti sudija koji vodi predmet, protiv koga je podnet prigovor, zbog ne ažurnosti vodi i postupak po takvom prigovoru. Dakle, Srpska narodna partija smatra da konačno mora da se uđe u rešavanje zaostalih predmeta, da građani to sa pravom traže i da se postupci ubrzaju, a svakako ne na uštrb istine i da se što pre krene u izmene nekih procesnih zakona koji su doveli do ako mogu slobodno da se izrazim do zagušenja u pravosuđu. Sve priče o reformi pravosuđa padaju u vodu ako se predmeti ne rešavaju, a troškovi za građane u postupcima rastu. Prava reforma pravosuđa je brz i jeftin postupak u sudovima i presuda ili rešenje zasnovano na istini. Mi smo podneli nekoliko, po nama, veoma važnih amandmana i smatramo da Vlada treba da iz pažljivo razmotri i usvoji. Od stava Vlade prema tim našim amandmanima zavisi će i glasanje po ovom predlogu zakona. U svakom slučaju, svaki korak koji može da dovede do bržeg rešavanja predmeta i zadovoljenja pravde u sudovima Srpska narodna partija podržava i pozdravlja. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević.
Odustajem.
U redu. Reč ima narodni poslanik Marko Đurišić. Nije tu. Zatim, narodni poslanik Nikola Jolović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, kolege narodni poslanici, na samom početku govora citiraću nekoliko članova Ustava Republike Srbije i to iz njegovog drugog poglavlja – ljudska i manjinska prava slobode. Član 22. Ustava Republike Srbije stava 1. – svako ima pravo na sudsku zaštitu ako mu je povređeno ili uskraćeno neko ljudsko ili manjinsko pravo zajamčeno Ustavom, kao i pravo na uklanjanje posledica koje su povredom nastale. Član 32. Ustava Republike Srbije stav 1. – svako ima pravo na nezavistan, nepristrasan i zakonom već ustanovljen sud, pravično i u razumnom roku javno raspravi i odluči o njegovim pravima i obavezama, osnovanim sumnjama koja je bila razlog za pokretanje postupka, kao i optužbama protiv njega. Član 36. Ustava Republike Srbije stav 1. – jamči se jednaka zaštita prava pred sudovima i drugim državnim organima, imaocima javnih ovlašćenja i organima autonomne pokrajine i jedinica lokalne samouprave. Dakle, država garantuje svakom svom građaninu svekoliko ravnopravnost ali ujedno i jemči za pravo na otklanjanju posledica ukoliko je radom nekog organa kroz koji deluje država došlo do povrede prava, a posebno ako se to prvo ostvaruje kroz rad na zakonima ove države zasnovanom sudu. Sećamo se obećanja o ulasku u EU već u 2007. godini po principu – bićemo tamo, jer to zaslužujemo, a nikada nismo shvatali da mi moramo učiniti sve ono što zavisi od nas u pogledu potpune kompatibilnosti našeg uređenja društvenog odnosa sa sistemima u EU i svih drugih relacija kojima se determiniše život i rad građana iz svih državnih sistema. Upravo zbog toga je ova Vlada, predvođena premijerom Aleksandrom Vučićem, zapravo jedina Vlada koja je iskreno na evropskom putu, jer se ne zalaže deklarativno za odgovarajuća pitanja, prava i sl, već ispunjava ono što se od nje traži, a jedan od primera je svakako i ovaj predlog zakona. Ovaj zakon nam je potreban, jer odluke mora donositi bez emocija, već na osnovu objektivnog sagledavanja stanja, a činjenica je da je Ustavni sud i Evropski sud za ljudska prava prebukiran žalbama i tužbama, a pre svega zbog nerazumno dugog trajanja sudskih procesa i on nikako ne ugrožava nezavisnost sudova jer se jedino i isključivo odnosi na razvoj sudskog postupka u vremenu koji je osnova i bit sudske nezavisnosti, nije i ne može biti predmet ovog zakona. Moje navode potvrđuje član 1. ovog predloga zakona – svrha ovog zakona jeste da pruži sudsku zaštitu prava na suđenje u razumnom roku i time i predupredi nastajanje povreda prava na suđenje u razumnom roku. Sudska zaštita prava na suđenje u razumnom roku uključuje i istragu koju u krivičnom postupku sprovodi javni tužilac, a Konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda koja je stupila na snagu 3. septembra 1953. godine i čim je potpisivanjem Srbija prihvatila obaveze poštovanja prava i sloboda, kao i priznavanje nadležnosti Evropskog suda za ljudska prava je u članu 6. definisala pravo na pravično suđenje upravo na način kako je i dato u prethodno navedenom članu 32. Ustava Republike Srbije. Član 13. Konvencija definiše pravo na delotvorni pravni lek. Svako kome su povređena prava i slobode predviđeni u ovoj Konvenciji, ima pravo na delotvoran pravni lek pred nacionalnim vlastima bez obzira jesu li povredu izvršila lica koja su postupala u službenom svojstvu, a odnosi se na neodložnu potrebu za rešavanje višedecenijskog problema u srpskom pravosuđu po pitanjima nesprovođenja, odnosno neizvršavanja pravosnažnih sudskih presuda, a zašta je država snosila velike finansijske troškove. Svakako da treba istaći da se utvrđuju normativi kojima definišu elemente za nastanak povrede prava na suđenje u razumnom roku, te vrste obeštećenja, kao i raspon za vrednost novčanog zadovoljenja i to u iznosu od 300 do tri hiljade evra. Što u maksimalnoj isplati predstavlja sumu osam mesečnih prosečnih zarada u Republici Srbiji. Benefiti koji se donose usvajanjem ovog zakona su sledeći, nestaju ili u najgorem slučaju značajno se umanjuje broj predmeta pred Evropskim sudom u Strazburu. Dalje, zakon će omogućiti realno ostvarenje ustavnog prava građana na suđenje u razumnom roku. Građanin kome su povređena ova prava dobija novčano obeštećenje u smislu zadovoljenja osećaja nepravde koja mu je učinjena i sudstvo postaje delotvornije. Obzirom na to da se Ustavni sud oslobađa suđenja po pitanjima ove povrede, a presude Osnovnog suda postaju delotvoran pravni lek. Pravo na suđenje u razumnom roku ne može da se neposredno ostvari na osnovu ustavne norme i neophodno je da se zakonom propiše način njegove zaštite. Pravo na sudsku zaštitu, samo po sebi nije dovoljno, ako nije zaštićeno dodatnim pravima koja pospešuju njegovu delotvornost. Pravno sredstvo kojim se štiti pravo na suđenje u razumnom roku smatra se delotvornim ako se ispune dva uslova. Prvi je da delotvornost postoji u sferi normativiteta i drugi, da ona postoji u praksi. Na državi Srbiji je da, teret dokazivanja obe činjenice pred sudom i prvi korak koji je na zakonodavcu, a poslednji korak na sudovima i javnim tužiocima. Sledeći rečeno, jasno je da moramo pratiti život ovog zakona i na osnovu empirije pronalaziti nova i bolja rešenja. Ali sada i kada donosimo ovaj zakon siguran sam da će ministar Selaković prihvatiti rešenja koja poboljšavaju zakon, a u danu za glasanje poslanička grupa SNS će svakako podržati ovaj predlog zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović. Izvolite.
Prvo da se priberemo iznenađenja da će - SNS podržati ovaj zakon, ali šalu na stranu, mislim da ova dva zakona, dakle Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama i Predlog zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku su danas doneti u Skupštinu sa određenim izmenama koje, rekao bih da u procesnom pravnom smislu otvaraju jedna, za naše pravosuđe, vrlo značajna vrata. Dakle, oni omogućavaju da građani kroz svoju inicijativu zaštite svoja prava ili interes koji je ugrožen time što sud nedopustivo ili tužilaštvo radi na određenom predmetu. Vi znate da je naša praksa do sada imala različita rešenja koja su nešto slično trebala da izađu u susret građanima. Bila je ustavna žalba, pa je bio neposredno viši sud koji je odlučivao. To su otprilike na svakih par godina menjalo i sada smo dobili ovaj predlog zakona koji, dakle, građanima daje mogućnost da kroz prigovor ili žalbu utiču na sud kada procene da im je pravo uskraćeno nedopustivo dugim, neadekvatnim, traljavim ili kako god hoćete pravnim radnjama od strane postupajućeg sudije. O tome odlučuju predsednici sudova. E, sad, ovde ima dva problema po meni tj, ono što ja smatram da je problematično. Prvo, umesto da se ide kako ste sami rekli, jedna u susret bolnoj tački našeg sudstva, a to je neujednačena sudska praksa koja bi, tu se ministri sa vama slažem, u značajnoj meri ubrzala postupke i ujednačila sudsku praksu, i ako jesmo kontinentalno pravo, smatram da je to neophodno što pre da se desi. Značajno bi se ubrzali postupci koji se vodi pred našim sudovima. Znam da to nije lako sprovesti, znam da imamo jednu onako poplavu normi u Srbiji. Mi imamo, čini mi se, nešto preko 9.800 propisa u Srbiji. To je ogromna količina raznih propisa, mnogi od njih se uopšte ne primenjuju. Sudska praksa bi pomogla da stvari na jednak način dešavaju u sličnim ili jednakim situacijama. To bi ubrzalo rad sudova. Svakako da predsednik suda, bilo koji danas predsednik suda nije merodavan da radi ove stvari koje ste vi predvideli da radi iz nekoliko razloga. Prvo, predsednik suda bi po meni trebao da bude menadžer suda i on treba da bude čovek koji nije biran među sudijama. Dakle, prva greška našeg sistema za šta niste vi lično odgovorni, nego je to nasleđeno i u tome što predsednik suda je sudija. Drugo, sudija makar i u minimalnom toku stvari ima određene predmete u kojima sudi i dan danas. Jeste manji broj ali ima ih. Treća stvar, ako imamo te političke hrabrosti, ako hoćete i stručne hrabrosti da iskoračimo iz ovog sistema koji je nasleđen. Dakle, ja pričam sada sa pozicije nečega što nije ortodoksno i svesno to radim u vidu jednog predloga. Dakle, ovo nije politička borba. Smatram da predsednici sudova koji su sudije imaju problem. Prvo, uticaj izvršne vlasti na njih, njihov izbor, njihov rad to je nesumnjivo i to se vidi danas u Srbiji. Drugo, sudija je kolega, predsednik suda sa sudijama u sudu i on je samim tim bolećiv prema njima. On nikada neće moći da daje negativne ocene, niti će moći na ovaj način, osim ako se nekom lično zamerio, i da postupa na ovaj način po prigovoru da da, što utiče i na postupak, kako ste i sami rekli, on utiče na postupak, jer jednom sudija uzima, a drugom daje sudiji da rešava predmet. To unosi dodatnu pravnu nesigurnost. Kada bi predsednik suda bio neko ko nije sudija, ili ako bi se uvela funkcija menadžera suda koja nije vezana za predsednika suda, to bi u značajnoj meri sve ove stvari ubrzalo i ovo bi bilo besmisleno. Ovako, mi imamo Predlog zakona koji ponovo građaninu stavlja u ruke da se bori za svoje pravo kroz pravne lekove, prigovor i žalbu. Umesto da mi donekle kroz sudsku praksu na određeni način izmenama zakona kojim bi se onemogućilo da rokovi toliko traju, da se zakonski propiše koliko nešto može da traje, da se propišu koja dela moraju odmah da se rešavaju, da se propiše da korupcija, organizovani kriminal i sve ostalo ne sme da stoji u fiokama tužilaštva. Znači, mi treba da okrenemo stvar, da zakon propiše koliko će nešto da traje. ako se neko ne pridržava da snosi posledice takvog postupanja. Ne, ponovo smo dali građaninu u ruke da piše žalbe, da piše prigovore o kome odlučuje sudija koji te prigovore prima, predsednik suda, kadija te tuži, kadija ti sudi. On dobija prigovor, dobar je sa ovim sudijom, njega neću da diram, mi smo u grupi od 670sudija koji su bili u Srpskoj naprednoj stranci. Znači, njega neću da diram, nego ću onog žutog iz Vlasotinca, koji nije žuti. E tako gospodo to danas izgleda u Srbiji u srpskim sudovima. Plašim se da će tako da izgleda, ministre. Razumem potrebu da se ova stvar unapredi, ja razumem da vi počinjete i otvarate vrata, ali ova stvar kako je ovde napisana kroz mnoštvo nedefinisanih pojmova do kraja, kroz pravne standarde, kroz dobru praksu, kroz hitne slučajeve, bez jasne kvalifikacije i kvantifikacije onoga o čemu govorimo, pa tu će ponovo biti otvoren prostor za postupanje kako kome padne napamet. Mislim da, recimo imate u članu 2. – privatni tužilac i oštećen kao tužilac samo su ako su istakli imovinsko-pravni zahtev, to je u članu 2. zakona. Imovinsko-pravni zahtev nema nikakve veze sa njihovim statusom u krivičnom pravu i ne postoji nijedan razlog kojim bi se ovo pravo uskratilo nepostavljanjem imovinsko-pravnog zahteva. Dakle, ja ne razumem zašto im se uskraćuje to pravo i kako ovaj zakon to može da uskrati? Imamo niz drugih stvari, piše na primer često – u kojima se štiti pravo suđenje u razumnom roku; pravni standard, razumni rok. Ja vam garantujem da za predsednika suda u mom gradu razumni rok nije isto što je meni razumni rok. Garantujem vam to. Garantujem. Njemu je razumni rok, iako ste vi stavili rokove postupanje po prigovoru, stavili ste rokove po postupanju po žalbama, dakle, da se razumemo ti rokovi postoje, ali nažalost, predlog zakona i dalje obiluje ovim nejasnim stvarima. Predsednik suda dužan je da u roku od dva meseca odlučuje o prigovoru od prijema. Tako piše u članu 7, ako se ne varam, da li je tako? Recimo ministre, ovde ste imali priliku da stavite kraći rok. Zašto niste stavili 30 dana ili 20 dana ili 15 dana? Zašto predsednik suda mora da ima dva meseca da reaguje kada ste mu već dali da to radi? Kaže – Prigovor se odbacuje ako odsustvo nekog obaveznog elementa prigovora onemogućava da se po njemu postupa, itd,član 8; Razumete? Ima čini mi se mnoštvo nedefinisanih stvari. Koji element? Šta će to da nedostaje? Onda imamo dalje, imate na primer do čisto onako jezičkih stvari, član 24. – Stranka može, ali ne mora. To mi je zasmetalo moram da priznam, mislim da bi imalo više smisla i pravilnije ako kažete – stranka ima pravo. Zašto mora stranka, može, ali ne mora? Ima dosta tih situacija. Za pravobranilaštvo, prevelika ovlašćenja se daju u razumnom roku u članu 25. nema predmeta spora, samo piše u razumnom roku. Nigde nije definisano koje su teže povrede, nije klasifikovano u članu 29, kaže – Kod teže povrede prava, ne piše koje su to povrede. Onda imate član 34, opet nedostaje istraga, itd. Mislim, sve u svemu, najveći problem čini mi se i tu se naravno razilazimo, smatram da imate kapacitet, imate političku volju, imate podršku građana, da promenite sadašnji status predsednika sudova koji su u većini slučajeva ljudi koji su na ta mesta došli političkom podrškom, uz odlične veze sa izvršnom vlašću i ljudi koji su kolege sa postupajućim sudijama, ne mogu da vode taj posao na adekvatan način. Vreme je to dokazalo, ministre. Mogli ste stvarno dublju reformu u tom smislu da napravite i da mi jednog dana sem ovih procesnih stvari, zakona koji se tiču postupka, što je normalno, prestanemo da pričamo o sudijama u Skupštini. Skupština nije mesto za razgovor o sudijama. Skupština ne treba da bira sudije. Zašto to niste ušli da radite? Neka sudije biraju sudije. Ne treba Skupština da bira sudije, to je moj stav. I svaki put kada pričamo, evo malopre ste pravilno govorili o Ustavnom sudu, potpuno ste ispravno govorili o sudskoj praksi, potpuno ispravno ste govorili o preko milion nerešenih predmeta u našem pravosuđu koji postoje danas. Potpuno dobro ministre, moram to da kažem, nije mi lako to da kažem, ali dobro sagledavate problem. Moje pitanje vama, malo političko ako hoćete, malo i filozofsko – zašto ne iskoračite iz tog okvira, kada već imate prostor? Uđite dublje u tu reformu. Promenite stvari. Ne samo tri meseca, četiri meseca, sada on odlučuje, a onda je odlučivao ovaj, umesto njega odlučuje ovaj. Promenite nešto u ovom pravosuđu, preko milion zaostalih predmeta, sporost pravde za građane Srbije, Ne može se rešiti parcijalnim, pojedinačnim promenama zakona na površinskom nivou. Ovaj zakon otvara vrata, ministre. Otvara vrata, ali opet ne rešava problem i vi to, pretpostavljam, nadam se, očekujem da se slažete sa mnom. Ovaj zakon neće, ljudi, biti dovoljan da reši i zaostatke i neujednačenu sudsku praksu i ponašanje predsednika sudova i sve ono što je nasleđeno decenijama. Ja vas molim da i vi budete neortodoksni, da vi dođete u ovu salu jednom sa temeljnim dubinskim promenama u pravosuđu, da prestane Skupština da bira sudije i tužioce, da se to izmesti u njihove organizacije, da oni biraju svoje ljude, da predsednik suda ne može biti sudija. Ne može, prvo nema vremena ni da je sudija ni da je predsednik suda. Dobro, to je moj stav. Vi meni recite, šta je u tome loše? Ima i negativnih stvari, slažem se, ali vreme je pokazalo da to ne funkcioniše, vreme. Vreme je pokazalo i praksa je pokazala da je to loše, čini mi se. Dakle, što se tiče zakona o dopuni Zakona o sudijama, mislim da je već mnogo rečeno, ja ću samo kratko reći da ovaj zakon se donosi zato da bi se sudijama Vrhovnog kasacionog suda produžio radni vek za dve godine, ovaj zakon se donosi zbog nekoliko ljudi. Ovaj zakon se donosi zbog nekoliko ljudi koji su apsolutno u liniji ove politike i ove vlasti i to svi u pravosuđu znaju i ovaj zakon je morao onda po meni biti primenjen na celo pravosuđe a ne samo na Vrhovni kasacioni sud. Zašto ovo ne primenite na sve sudije? Zar je njihova praksa slabija? Zar je težina njihovog posla manja? Zar je njima lakše? Ne bih rekao. Prenosim vam, uvaženi ministre, ono što kažu ljudi iz pravosuđa. Izneo sam neke ideje koje vam se možda ne sviđaju, ali to su predlozi, a vi kažite dokle ćemo i koliko daleko stići jer po mojoj proceni da bi uopšte pokrenuli bilo kakve pozitivne promene u pravosuđu, ovim tempom, ovakvim promenama propisa kojih je skoro 10 hiljada, preko 40 godina će nam trebati da dođemo na zelenu granu, što se kaže. Hvala.
Reč ima ministar Selaković. Izvolite.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, ima ona jedna replika iz jedne crne komedije Duška Kovačevića kada kaže – Probajte vi to na nekom drugom da ja vidim kako će to da izgleda, pa kad vidimo onda ćemo da razmišljamo o tome. Ja cenim entuzijazam i političku volju i spremnost da se i priznaju greške i da se nešto menja i uvaženog kolegu Stefanovića, a samo ne znam ni za jednu jedinu državu u kojoj predsednik suda nije sudija, a da govorimo o državama koje su na našem nivou civilizacijskog, uopšte kulturnog, pravnog napretka. Svaka država u kojoj je donet poseban Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, ali svaka država, predviđa da osnovanosti toga, te pritužbe ili žalbe, odlučuje predsednik suda. Mogao bih da se složim sa uvaženim prethodnikom da negde postoji drugačije rešenje. U izradi ovog Predloga zakona mi smo javnu raspravu vodili izuzetno dugo iz jednog razloga veoma važnog, a to je što smo imali najtešnju saradnju sa stručnim licima iz Saveta Evrope. Ni jednog jedinog trena opredeljenje da predsednik suda bude taj koji ima ova ovlašćenja nije bilo dovedeno u pitanje, dakle, ni jednog jedinog trena. Sad, da bi se čisto znalo, dakle, kod nas Zakon o sudijama predviđa, odnosno korpus zakonskih odredbi koji se tiču sudstva, pravosuđa predviđaju da Visoki savet sudstva kada predlaže Narodnoj skupštini kandidata za predsednika suda, on je u obavezi da bi se izbegla arbitrarnost da predloži jednog kandidata. U Visokom savetu sudstva sedi natpolovična većina sudija. To je prva stvar. Druga stvar, evo recimo, među zemljama koje imaju ovakva zakonska rešenja nalazi se jedna Nemačka, nalazi se jedna Italija, nalazi se jedna Češka, jedna Slovačka, Slovenija. Po izveštaju SEPEŽ-a, dakle, konsultativnog tela Saveta Evrope koje govori o efikasnosti sudstva, jedno od najkvalitetnijih i najefikasnijih pravosuđa u Evropi je Češko pravosuđe. Uvaženi kolega Stefanoviću, da li znate ko u Češkoj bira sudije? U Češkoj sudije bira ministar pravde. Da je naš pravosudni sistem toliko stabilan kao što nije, naravno, ne bira ih po sopstvenom nahođenju. On dobija listu kandidata od stručnog tela koje vrši selekciju kandidata. Odmah ću vam reći, pogledajte član 4. Ustava Republike Srbije, koji vrlo jasno kaže da su vlasti u Srbiji zakonodavna, izvršna i sudska i da se odnosi između grana vlasti zasnivaju na odnosu međusobne ravnoteže i kontrole. To je onaj američki „checks and balances“, ne valja da ne postoji. Jednostavno, ne valja da ne postoji takav odnos. To bi nas sutra dovelo u situaciju da Narodna skupština ne može da donese ni jedan zakon koji se odnosi na sudije ili koji treba da primenjuju sudije. Ulazite u jednu kontradikciju. Čak i da prihvatimo ideju prvi i jedini u svetu da predsednik suda ne treba da bude sudija, čak i da je prihvatimo, kako onda da prihvatimo ideju da sudije treba da biraju sudije? Pogledajte, recimo, državu u našem okruženju, do juče jedna država sa nama, Crna Gora. Oni su u izmenama Ustava, prilikom otvaranja poglavlja 23. u pristupnim pregovorima EU doveli do izmena koje u Visokom savetu sudstva formiraju većinu ljudi koje nisu sudije. Dakle, većina članova Visokog sudskog saveta u Crnoj Gori nisu sudije, a pazite, država koja je otvorila pregovore za ulazak u EU. Možete da proverite slobodno, evo, pogledajte u Ustavu Crne Gore. Hajde da se vratimo onome što lepo stoji i, naravno, poslednji stav onog člana 4. kaže – sudska vlast je nezavisna, ali kad uzmete i tumačite ceo član, onda vidite u čemu, kako i na koji način. Mio moramo da nađemo neko srednje rešenje, izbalansirano, uravnoteženo rešenje. Šta je to uravnoteženo rešenje? Do pre 25, 30 godina mi smo bili država u kojoj je Ministarstvo pravde bilo centar pravosudne uprave. Dakle, upravo možemo reći da je Ministarstvo pravde, kada je sudstvo u pitanju, bilo jače u neku ruku i od Narodne skupštine. I to nije dobro rešenje i u tome ćemo se složiti apsolutno. Sada klatno ide ka sasvim drugom kraju, a to je da ni izvršne, ni zakonodavne vlasti, kada je u pitanju sudska vlast, apsolutno nema ni u čemu. Ja mislim da je to ništa manje loše rešenje od onog malopre pomenutog. Ako je kolevka savremene demokratije u SAD, a jeste, ako je podela vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudsku negde sprovedena, sprovedena je tamo, ali taj sistem opstaje na sistemu, odnosno na načelu međusobne kontrole i ravnoteže. Ne bih rekao da u državama među kojima ima i članica bivše Jugoslavije, a i centralnoevropskih i zapadnoevropskih država, da je rešenje u kojem predsednik suda ima pravo, dakle, ima nadležnost postupanja u slučajevima sumnje da postoji povreda prava na suđenje u razumnom roku, da je to u tim državama nešto što je narušilo sudsku nezavisnost. Zakon vrlo jasno kaže u čemu to može da interveniše predsednik suda. Mislim da je ovo za sudije dobro rešenje. Reći ću vam kako. Ako vidi predsednik suda po mesečnom izveštaju, a malopre sam pričao o tome i nadam se da, iako je to nadležnost ministra, s obzirom da je u pitanju podzakonski akt, sudski poslovnik, zaista ću predložiti izmenama sudskog poslovnika da uvedemo javno objavljivanje na vidnim mestima, na oglasnim tablama, ako hoćete na internet stranicama sudova mesečne rezultate rada svakog suda i da svaki građanin može da vidi kako rade sudije tog suda, zato što građani plaćaju te sudije, zato što se sudije razlikuju od svih drugih nosilaca javnih funkcija po tome što maltene imaju do odlaska u penziju stalno svoje funkcije, imaju nepomerljivost svoje funkcije. To je dobro. To su dostignuća savremenog demokratskog sveta. Kao što rekoh, funkcija ne daje samo privilegije. Ona nameće itekako odgovornost. Mogu da se sa vama složim u jednoj stvari do kraja, da li način upravljanja, rukovođenja sudovima koji mi imamo de fakto, ne pričam o zakonu, da li je dobar? Nije dobar. Sve naše sudije su na prvom mestu školovane da sude, a ne da rukovode kolektivima koji imaju od pet, pa do recimo beogradskog Prvog osnovnog suda 145 sudija. Samo da znate svačije ime i prezime je problem, a kamoli da znate kako radi, koliko je stručan, koliko je sposoban da obavlja taj posao. Rekoste – predsednik suda bolećiv je prema kolegama i zato on ne treba da bude neko ko će učestvovati u ovome. Pa, kako to da je predsednik suda bolećiv prema kolegama, a članovi Visokog saveta sudstva, koji su većinom iz reda sudija nisu bolećivi prema sudijama? Setite se da rešenje po prethodnom i ustavnom i zakonskom sistemu, koji smo mi imali, a to je postojanje Velikog personalnog veća Vrhovnog suda Srbije, da je upravo pokazalo te manjkavosti, što bi narod rekao – vrana vrani oči ne vadi. To je dovelo do toga da u disciplinskim postupcima koji se vode protiv sudija ne odlučuju samo sudije. Imate jednog advokata, imate jednog profesora, imate predsednika skupštinskog Odbora za pravosuđe, imate ministra nadležnog za poslove pravosuđa kao članove Visokog saveta sudstva. Odgovorno tvrdim – možemo da govorimo za naš Ustav da nema najbolja rešenja, da ima odlična rešenja,to su političke kvalifikacije – dajte da mi naš Ustav, ovakav kakav je, da ga primenjujemo u svoj njegovoj punoći. Dokazaćemo da svaki sistem, kada mu pružite dobru šansu, može da funkcioniše. Da li ja mislim da su nam svi predsednici sudova izvanredni? Rekli ste jednu stvar i ja tu zaista moram da reagujem, da su to ljudi koji su apsolutno na liniji ove vlasti. Ja mogu da vam nabrojim veliki broj sudija koji su bili vršioci dužnosti predsednika suda u vreme kada je vaša stranka bila na vlasti i koji su kasnije ovde, u ovoj Skupštini, sa ovom poslaničkom većina, izabrani za predsednike sudova. Kakva je to linija sa ovom ili sa onom vlašću? Žao mi je što niste malo pre bili u sali kada sam sa jednim drugim kolegom polemisao i kada sam mu rekao – Zakon o dopuni Zakona o sudijama odnosi se na sve sudije Vrhovnog kasacionog suda, a ubedljiva većina, dvotrećinska većina je izabrana u vreme kada niti je SNS bila na vlasti, niti sam ja bio ministar pravde. Jel to meni, vama ili bilo kome drugom daje za pravo da tim ljudima stavljamo bilo kakve političke etikete? Apsolutno ne. Ja sam uveren da ubedljiva većina sudija u Srbiji svoj posao radi dobro i radi ga korektno. Postoje stvari koje dovode do ozbiljnih problema u radu pravosuđa, a za koje odgovornost delimo svi zajedno. Pričalo se o lošim procesnim zakonima. Nisu ih donosile sudije, donosila ih je ova ili ona poslanička većina u Narodnoj skupštini. Ali, to je taj element koji, nažalost, mi nikako da koristimo na valjan način. Narodnoj skupštini podnosi izveštaj predsednik Vrhovnog kasacionog suda. Narodni poslanik dobija mogućnost jednom u godini dana, toga predsednika suda da pita sve, i prijatna i neprijatna pitanja. I nešto o čemu ne mogu da kažem ni da se slažem ni da se ne slažem. Moje mišljenje je da Narodna skupština, kao predstavnik nosilaca suverenosti, a to su građani Srbije, mora da ima dodira i sa sudskom i sa izvršnom vlašću. Sudija je nezavistan u svom slobodnom sudijskom uverenju kada donosi odluku u konkretnom predmetu. Ali, malo pre je neko lepo rekao – taj sudija je u Srbiji vlast. Vlast ne sme i ne može da bude odrođena od građana. Ako nema dodira između vlasti i građana, onda je to ili autokratija, onda je to oligarhija, onda je to nešto, što sam apsolutno mišljenja da ćemo se u tome složiti, što nije dobro. Zamislite po odluci o broju sudija u sudovima u Srbiji koje je doneo Visoki savet sudstva, predviđeno je da bude 3.096 sudija. Nije to veliki broj. Ne kažem da bi trebalo da bude veći ili manji, to su druge stvari, ali hoću da vam kažem da ste do juče imali situaciju, što znači pre 10-ak godina, da je Narodna skupština birala sudije. Neki misle da je to bolje rešenje. Tada su se sudije birale javno, ovde, u Narodnoj skupštini i o tome se izjašnjavalo 250 narodnih poslanika. Danas kada pričamo o izboru sudija na stalnu sudijsku funkciju, znači ne o prvom izboru koji ide kroz Narodnu skupštinu već o tome da li će, recimo, sudija nekog osnovnog suda biti izabran u viši sud, to se radi iza zatvorenih vrata pred 11 ljudi. Moje mišljenje je da je mnogo važnije, kada pričamo o izboru sudija koji su kriterijumi za izbor nego ko ih bira. Ako vi imate jasno definisan zakonom kriterijum šta mora da ispunjava određeni kandidat da bi bio biran za sudiju, može kao u Finskoj, da ga bira predsednik Republike, što da ne, znate, mi smodali sebi za pravo zbog toga što nismo verovatno mnogo godina ranije kada nije ni vaša stranka ni moja stranka bila u vlasti, ali, dali smo sebi za pravo da u nekim segmentima nad našim pravosuđem vršimo eksperimente i da primenjujemo rešenja koja nećete naći u nekoj dobro razvijenoj demokratskoj državi u kojoj postoji vladavina prava i pravna sigurnost. U tim SAD koje sam malo pre pomenuo, imate države u kojima narod na izborima bira sudije. Dakle, građani izlaze i biraju sudije, jer je to vlast. Naravno, i vi i ja znamo da bi naše sudije podigle glas protiv toga i rekle da je to suprotno našoj pravnoj tradiciji i bile bi u pravu, uopšte ne sporim. Ali, moramo da uspostavimo sistem međusobne kontrole i ravnoteže. To je jedini način da se uspostavi neka funkcionalnost, dobra funkcionalnost države, koju građani neće osećati na svojoj koži. Odmah da vam kažem – mislim da još mnogo treba da promenimo, dosta toga što su loše navike, u načinu rukovođenja sudom. Pomenuli ste menadžere ili upravitelje sudova. Ja nisam zadovoljan kako je uopšte ta institucija kod nas zaživela. Malobrojni su sudovi u kojima to funkcioniše. Niste bili malo pre ovde kada sam pričao o tome da ćemo ići na stvaranje u jednom gradu. Zašto, recimo, Čačak? Evo, Čačak mi pade na pamet zato što je dobar primer. Zašto Čačak, u kome imamo Prekršajni sud, Osnovni sud, Viši sud, Privredni sud, i Više i Osnovno javno tužilaštvo, to je šest pravosudnih organa. Imamo šest posebnih službi, šest službi računovodstva, šest službi za održavanje informacione-komunikacione tehnike, šest službi za javne nabavke. Što ne bismo imali jednu koja bi nas manje koštala, koja bi efikasnije radila i kojom bi jedan upravitelj najvišeg suda u tom gradu mogao da rukovodi? Mislim da je to dobro rešenje. Mislim da je Narodna skupština mesto u kome treba da se raspravlja o radu sudova, jer za razliku od narodnih poslanika, koje biraju građani na izborima, ta veza između sudija i građana, zbog kojih postoje i u čiju korist rade, se kod nas, nekoliko prethodnih decenija, sve više i više gubi. Pogledajte ovo što sam rekao. Crna Gora je otvorila Poglavlje 23, započela je pregovore u tom poglavlju sa EU, promenili su Ustav. U tom Ustavu stoji ovo. Pogledajte, recimo, neke druge države našeg okruženja koje su duže članice EU. Oni se vraćaju na ova rešenja koja mi danas imamo u zakonu, a mi naša hoćemo da unazadimo zato što ih ne primenjujemo u njihovom punom obimu. Izvinite, ako sam bio malo opširniji, ali mislim da ste pokrenuli niz pitanja gde, svaka čast na hrabrosti, na iznetim predlozima, niste pogodili u centar, ali niste omašili metu u nekim stvarima, i to je dobro. Drago mi je da u tim stvarima možemo da nađemo neko zajedničko mišljenje. Poslednje na šta želim da se osvrnem, već sam pomenuo, pogledajte član 31. Zakona o uređenju sudova. Videćete šta je to što Vrhovni kasacioni sud izdvaja od drugih sudova u Srbiji. Taj problem neujednačene sudske prakse je nešto što će nam se sve više i više obijati o glavu ne budemo li o tome vodili računa. Ako to ne budemo rešili mi sami, mnogo skuplje, mnogo bolnije i mnogo komplikovanije po nas, to će rešavati Evropski sud za ljudska prava u Strazburu, a pitanje je koliko će nas, ako hoćete budžet, moći tako nešto da izdrži. Mislim da neće. Upravo veliki broj predstavki pred Evropskim sudom za ljudska prava koji je postojao, a vezan za Republiku Srbiju je bio prouzrokovan lošim funkcionisanjem naše države. U nekim situacijama mogu slobodno da kažem neozbiljnim funkcionisanjem naše države. Zamislite, neće sudski izvršitelj da izađe i da uradi svoj posao, pa za šta prima platu? Zbog čega je on tu, jel to posao koji mi volimo. Nije posao koji volimo, ali je to posao koji neko radi. Neko živi od toga. Ima mnogo tema, nadam se da ćete podržati ono što sam malo pre rekao u svakom sudu na oglasnoj tabli, na internet strani mesečni rezultati rada svakog sudije. To se lepo uzme u obzir kada VSS bira i kada izabere nekog sudiju, onda svako od vas narodnih poslanika može da pita i predsednika saveta i članove saveta koga ste to izabrali? Ako imate sudiju koji 12 ili 24 meseca unazad ima najlošije rezultate rada u sudu, što to ne bi mogao da pita narodni poslanik Visoki savet, a može da pita i treba da pita i ministra i Vladu i sve. Što ne može da pita Visoki savet? To što danas radi Visoki savet to je do juče bila nadležnost Narodne skupštine, tim pre je Narodna skupština zainteresovana da dobije odgovor na takva pitanja. Slažem se sa vama da nam najčešće uspešnost predsednika suda zavisi od lične volje i kvalifikacija. Videćete jednu stvar, znate da je to razmatrano i u Nacionalnoj strategiji reforme pravosuđa, uveren sam da će Narodna skupština kada dođe za to vreme formirati komisiju koja će razmatrati eventualne ustavne promene. Predviđeno je naročito u poglavlju 23 i naša je obaveza da izvršimo izmene Ustava u skladu sa određenim stvarima koje ste vi govorili, mi to ne izbegavamo. Ono što je moje lično opredeljenje i time završavam, jeste hajde da uzmemo rešenje koje je dobro u uređenoj zemlji u kojoj vladaju red i zakon i daje dobre rezultate. Samo nemojte molim vas da više posežemo za rešenjima koja su neproverena nemojte da naše sudije tretiramo kao delove nekog eksperimenta, a dajte da im obezbedimo svaki uslov da onog trenutka kada odlučuju o predmetu, odlučuju nepristrasno i nezavisno. To je nešto za šta ću se ne samo dok sam na ovoj funkciji, nego i kao pravnik, a i vi ste diplomirani pravnik i nadam se da se u tome slažemo, na čemu ćemo maksimalno insistirati. Samo da se odluči po zakonu i onome što sudija u tumačenju i primeni tog zakona sam misli da treba da odluči. Ako i pogreši postoji viša instanca, postoji vanredni pravni lek i tu treba reagovati. Hvala.
Gospodine Stefanoviću po kom osnovu? (Borislav Stefanović, s mesta: Spominjan sam dva puta.) Ja iskreno ne vidim osnov, ali s obzirom na dužinu ministrovog izlaganja, daću vam dva minuta.
Ministar je govorio preko 22 minuta. Javljam se po tom osnovu replike da bi se neke stvari bolje razumele. Nije bilo ništa uvredljivo i ne mora da bude po Poslovniku uvredljivo. Mislim da ima raznih primera i to ste dobro rekli. Da se tu razumemo, češki primer nije dobar primer zato što ministar pravde, doduše na osnovu predloga bira sudije. Naravno onda bi neko zloban rekao – najbolje je tako da izvršna vlast bira sudije i imali bi najefikasnije sudstvo. Mislim da ne treba uvek da gledamo šta je uspešno kod nekog drugog, zato što taj neki drugi ima i dužu pravnu tradiciju i drugačiju pravnu tradiciju, ima drugačije društvene odnose, drugačiju ekonomiju i drugačiju vrstu sporova koji se sprovode kao što znate. Dakle, ne treba uvek bežati od toga da imamo nešto što možda neko drugi nema ako je to nešto korisno, svrsishodno na osnovu zakona i na osnovu jasno definisanih kriterijuma kako ste rekli. Tu se slažem sa vama. Mislim da su naše sudije odlične sudije. Ovim predlozima koje vama dajem u smislu neke javne rasprave, mikro rasprave koju smo imali u stvari želim da pomognem tim sudijama da se oslobode osećaja pritiska, da li je ovaj čovek dobar sa njim ili sa ovim, a on je isto sudija pa neće biti ako je ovo uradio ili jeste uradio, ko god da je na vlasti. Zato sam rekao, ako nećete ili nije moguće, što kažete suviše jedinstven slučaj, da bude predsednik suda neko ko nije sudija onda možemo kombinovati sa već postojećim a ne razrađenim sistemom upravitelja ili menadžera suda. Da se stvar razdvoji, oko toga ko šta radi, koliko predmeta i koja je efikasnost od samog suđenja. Samo suđenje i to ste dobro rekli je stvar sudija. Oni trebaju da sude, a ne da rade još druge stvari koje suštinski, praksa pokazuje nisu rešile problem. Ne mislim da je dobro to što u Crnoj Gori u njihovom Visokom savetu sudstva nema većine sudija. Mislim da je to loše rešenje, kao što mislim da argument da mnogi koji su sada predsednici sudova da su bili izabrani na tu poziciju za vreme naše vlasti. Bila je Jelena Trivan, bili su mnogi drugi, pa su sada kod vas. To ništa ne rešava. Hvala.
Reč ima ministar Selaković.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, ja sam pažljivo birao koji ću primer države da navedem. Mogao sam da navedem sa identičnim načinom izbora sudija recimo jednu Austriju. Malo pre smo pričali o sudijama Ustavnog suda, u Austriji koja je kolevka modernog ustavnog sudstva u Evropi sudije Ustavnog suda ne moraju da budu diplomirani pravnici. Ovde moram zaista da reagujem, znate kako, niko ne može da mi kaže da je Srbija država koja nema pravnu i državotvornu tradiciju. Pomenuo sam Češku, ona je u Čehoslovačkoj zasnovala novovekovnu državnost skoro 100 godina posle Srbije. Hajde da vidimo koje je rešenje recimo u Sloveniji. Bili smo u istoj državi oko 80 godina, mi smo državu formirali pre toga blizu 100 godina, imali ustavnu i pravnu tradiciju mnogo čvršću i dužu, a u toj istoj Sloveniji mislim da parlament bira sudije. Proveriću, nemojte me držati za reč, ali i te kako bira. Ono što sam rekao, insistiram, mnogo važnije je koji su kriterijumi za izbor sudija, neuporedivo. Neko ispunjava kriterijum, neko ne. Još nešto, reagujem na ono što ste rekli malo pre poredeći sudije i predsednike sudova sa licima iz sveta politike, apsolutno mislim da je neuputno. Apsolutno mislim da je neuputno i neumesno iz jednostavnog razloga zato što su to ljudi koji u granicama svojih mogućnosti, ali čestito i dobro obavljaju svoj posao. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, gospodine Arsenoviću, poštovani ministre Selakoviću i poštovana gospođo Kuburović, Predlogom zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku po našem tumačenju i po našoj analizi želi se efikasno pravno sredstvo za zaštitu stranaka od neopravdano dugog trajanja sudskog postupka. Smatramo da je to dobro zato što neopravdano dugo trajanje sudskog postupka je jedan od vidova kršenja prava na pravično suđenje. Zato je narodni poslanik Zoran Živković ovde nagovestio da ćemo glasati za usvajanje ovog predloga, ali uz, ja mislim neophodnu raspravu o amandmanima koje smo spremili. Mimo ovoga, ovaj Predlog zakona je usklađen i sa Nacionalnom strategijom reforme pravosuđa za period 2013/2018. godina kao i sa evropskim standardima. Sve su to razlozi zbog kojih čovek treba da razmisli o tome da glasa za ovaj predlog zakona. Ipak, ministre Selakoviću podneli smo 35 amandmana na Predlog zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku kako bismo jedan dobar predlog zakona učinili još boljim. Ja ću pokušati sada veoma precizno da argumentujem ovaj naš stav i naše amandmane. Predmet naših predloga i izmena je pre svega, ali ne samo, gospodine Selakoviću, član 7. ovog predloga zakona koji se tiče podnošenja prigovora i postupka po prigovoru i evo zašto, poštovana gospodo, Nacionalnom strategijom reforme pravosuđa za period od 2013. do 2018. godine predviđeno je, vi kažite ako ja grešim, ministre pravde, da se Narodna skupština isključi iz procesa izbora predsednika sudova. To piše u Nacionalnoj strategiji i mi smatramo da je to dobro rešenje zato što je i izbor predsednika suda od strane političke institucije, a Narodna skupština je politička institucija i to centralna politička institucija u našem ustavnom sistemu, mi kažemo svetilište političkog života, negativno uticala na samostalnost sudova i to opredeljenje u strategiji mi cenimo. Smatramo da je veoma dobro. Problem je u tome što se sadržinom člana 7. po našem sudu, gospodine Selakoviću, ovog predloga zakona neopravdano povećavaju ovlašćenja predsednika sudova. Mi nudimo drugačije, ja smatram, i bolje rešenje, da ova četiri stava koja ste vi predložili zamenimo sadržinom koje smo mi predložili amandmanima na član 7. Zoran Živković je podneo jedan amandman. Ja sam podneo jedan amandman. Tim amandmanima, poštovana gospodo, u celosti se menja sadržina sva četiri stava člana 7. Neću sada čitati šta je naš predlog. Vi ste sigurno imali vremena da to već pročitate jer smo amandmane uputili još 30. aprila. Pet, šest dana je dovoljno da se to pročita, pa možda, gospodine Selakoviću, da nam i sada kažete da li prihvatate makar jedan deo ovih naših 35 amandmana, pre svega ovi koji se tiču člana 7. ovog zakona. Molim vas poštovana gospodo i gospodine Selakoviću, naših 35 amandmana pripremila je sve do jednog jedna izuzetna profesorka prava, kao što voli da kaže predsednik stranke čiji ste član, ili jedan vrstan pravnik, kako kaže predsednik Vlade čiji ste vi član, gospodine Selakoviću, ili naše amandmane pripremila je, kako je ovde u Skupštini rekao Aleksandar Vučić, citiram – ugledna profesorka prava i predsednica saveta Nove stranke, profesorka Vesna Rakić Vodinelić. Mislim, poštovana gospodo i gospodine Selakoviću, da je danas prilika da poštovanje koje iskazujete lepim rečima pokažete delom, ministre Selakoviću, time što ćete usvojiti amandmane koje je za nas pripremila takva ugledna profesorka prava, Vesna Rakić Vodinelić. Drugim rečima, da lepereči, poštovana gospodo, pretočimo u delo i da jedan dobar zakon učinimo, gospodine Selakoviću, još boljim. Jedna napomena za vas,vi ste se ovde pozivali na ministra pravde Češke kada ste rekli da on učestvuje u izvesnom procesu. Ja se malo čudim – kako to da vi kao ministar pravde danas prisutan ne reagujete na teška kršenja procedure Poslovnika Narodne skupštine, zakona…
Vreme.
… kada se favorizuju narodni poslanici SNS, mogu da govore kad hoće mimo Poslovnika i mimo reda.
Hvala.
Jedna rečenica, gospodine Selakoviću, bi bila dovoljna, da ne poredimo sa ministrom pravde Češke u celosti. Hvala vam. (Zoran Babić, sa mesta: Replika.)
Izvolite. Reč ima Zoran Babić.
Ja se uvek zalažem za dijalog u parlamentu i dijalog na političkoj sceni Srbije i onda kada pomislim da napredujemo u tom procesu, da smo iza belih listića došli do nekih konkretnih predloga, desi se to što se desilo malo pre gde je zaista gledajući striktno Poslovnik on kršen pet minuta. U kompletnom govoru prethodnog govornika, uvaženog kolege Pavićevića taj Poslovnik je prekršen zato što tačka dnevnog reda nije biografija cenjene i uvažene profesorke, nije govor o nikome pojedinačno i time što kažem da nije tema dnevnog reda ne umanjujem vrednost i ne umanjujem šta je uvažena profesorka i šta znači na Pravnom fakultetu i uopšte kao predavač, ali nije tema dnevnog reda. Ako neko ne može da govori o zakonu, ako ne ume da govori o zakonu, pa bolje da ćuti nego što će kršiti Poslovnik time što će govoriti o svačemu, a ne o onome što je tačna tačka dnevnog reda i uz to, ako ne reagujemo na tako nešto, zašto se onda iskre bacaju prema SNS koja je navodno favorizovana. Čime favorizovana? Time što strpljivo čekamo da govorimo o tački dnevnog reda. Pogledajte redove ispred kolege Pavićevića. Toliko o tome i koliko im je stalo o brzini i ažurnosti našeg pravosudnog sistema i o tome koliko je bitno da se usvoji Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Ko onda krši Poslovnik? Srpska napredna stranka kao predlagač ovog zakona, kao neko ko strpljivo čeka i sluša ovde sve govornike koji učestvuju u diskusiji ili neko ko krši Poslovnik time što govori o nečemu što nije tačka dnevnog reda…
Vreme.
… i svojim neprisustvom vređa Narodnu skupštinu i sve građane Republike Srbije.
Pošto je bila replika, nemam razloga da dam odgovor. Pavićeviću, želite repliku? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče Arsenoviću, poštovani ministre Selakoviću i poštovana gošćo, gospođo Kuburović, dve su stvari koje sada ovde hoću da kažem kao replika na govor gospodina Zorana Babića. Smatram, poštovana gospodo, da treba da bude izuzetna čast i narodnim poslanicima i našim gostima iz Vlade Republike Srbije kada smo u prilici da povodom rasprave o jednom Predlogu zakona možemo da konsultujemo najstručnije ljude u našoj državi, poštovana gospodo, a gospođa Vesna Rakić Vodinelić, predsednica saveta Nove stranke, je upravo takva osoba, poštovana gospodo, narodni poslanici i narodne poslanice Skupštine Republike Srbije i to ne samo po mom mišljenju, poštovana gospodo, po mišljenju Zorana Živkovića, po mišljenju drugih ljudi, nego, gospodine Arsenoviću, da prenesete gospodinu Babiću i po mišljenju predsednika SNS, gospodina Aleksandra Vučića koji je to potvrdio tokom naše rasprave o projektu izgradnje „Beograd na vodi“ u ovoj Skupštini, poštovana gospodo. Ja sam citirao to. Ja sam citirao njegove reči. Pa, kud ćemo bolju situaciju nego da o jednom Predlogu zakona stručni ljudi kažu svoj stav i još bolju, da Vlada usvoji njihove predloge i mišljenja, poštovana gospodo. Poslovnik je, gospodine Arsenoviću, kršen dok vi niste predsedavali sednicom kada su narodni poslanici SNS dobijali pravo da mimo Poslovnika Narodne skupštine, mimo Zakona o Narodnoj skupštini govore mimo reda, a pre drugih narodnih poslanika koji na to po Poslovniku Narodne skupštine, gospodine Arsenoviću, gospodine Babiću, gospodine Selakoviću, ministre pravde, imaju pravo i ja smatram da to treba ovde da se evidentira, gospodine Arsenoviću. Hvala vam.
Reč ima ministar Selaković, pa onda replika.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući. Vrlo kratko. Dobili smo naravno amandmane koji su podneti na ovaj predlog zakona. Pažljivo ćemo razmotriti svaki amandman. Takođe, o onome što je rekao predsednik Vlade, ja se pridružujem i nesporno je da je gospođa Vesna Rakić Vodinelić jedan od autoriteta pravne nauke u Srbiji i kao neko ko dolazi sa Pravnog fakulteta, gde je i ona radila jedno vreme, nisam imao tu sreću da mi ona predaje jer nije u to vreme više radila na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu, ali mogu samo da kažem jednu stvar koju uvek treba imati u vidu. Prvo i prvo, što sam malo pre i pomenuo, a to je da smo ovaj predlog zakona izradili uz najtešniju saradnju sa ekspertima Saveta Evrope i svaka rečenica, svaka tačka, svaka zapeta koja u ovom konačnom obliku predloga koji je pred vama, pred vas izneta, je usaglašena sa njim. Naravno, na izradi zakona sarađivalo se sa ljudima kako iz akademske, tako i iz sudske sfere, što je mnogo važno. Nije dobro, iskustvo nam govori, poveriti izradu zakona samo teoretičarima, kao što nije dobro poveriti ga samo ni praktičarima. Ali, imajući ovu činjenicu u vidu koju ste vi izneli, mi ćemo naročito i sa naročitom pažnjom razmotriti vaše amandmane. Uveren sam da će među njima biti i nešto što će biti prihvaćeno. Samo vas molim sve zajedno, kao što sam malo pre rekao, da ne pravimo neproverena rešenja i da ih u našoj praksi po sistemu eksperimenta uživo proveravamo. Dajte nešto što u nekim pravnim sistemima koji su uporedivi sa našim, koji su sličnih pravnih tradicija, koji su sličnog društveno-političkog razvoja u prošlosti, da takva rešenja koja su proverena u praksi sličnih nam sistemima primenjujemo i kod nas. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, pravo na repliku. Izvolite.
Pošto smo se oko stručnosti, a ja sam najmanje pozvan da govorim o stručnosti gospođe Rakić, zato što to nije moja struka, ali cenim mišljenje vrsnih pravnika, i gospodina Selakovića i gospodina Vučića, a verujem na reč i generacijama studenata koji su prošli kroz učionicu gospođe Rakić, koji će najbolje o tome govoriti, ali bih više voleo da je prethodnih pet minuta potrošeno da bi govorili o rešenjima, a ne o autoru rešenja. O autoru rešenja govore njegova dela i to je ne sporno, njena dela i to je nesporno. Ali, dajte da stavimo na sto rešenja i da govorimo o onome što je predloženo, a ne da se postavlja pitanje da li će te prihvatiti zato što je to predložio neko ko je takav i takav? Dajte da govorimo o rešenjima. Mi nismo to čuli, gospodine Pavićeviću, sa vaše strane. Sa druge strane, jedno džentlmensko pravilo u Narodnoj skupštini Republike Srbije, a verujem da će ga gospodin Arsić sada i primeniti, pa će, recimo, umesto gospođe Nataše Vučković, koja nije tu, verovatno govoriti gospodin Balša Božović. Da li će time biti prekršen Poslovnik? Da li ćete se i tada javiti i reći da je prekršen Poslovnik? Ne, nećete, zato što imate selektivan način odnosa prema Poslovniku. Postoji džentlmensko pravo da u okviru iste poslaničke grupe mogu kolege da se zamene, kao što postoji jedno džentlmensko pravo da onda kada niste bili u sali, pa ste došli, da vam je predsedavajući ipak dao reč. Tako da, to su neka pravila u Skupštini, ali verujem, pošto ste kolega narodni poslanik godinu dana, ima ovde iskusnijih, ima ovde doajena koji su u Narodnoj skupštini od vas, gospodine Arsiću, 12, 13 godina, pa i više, naučiće se gospodin Pavićević, siguran sam, i tim nepisanim džentlmenskim pravilima.
Zahvaljujem. Pravo na repliku ima dr Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče, gospodine Arsiću, poštovani ministre Selakoviću i poštovani gosti, gospodine Ćosiću i pre svega gospođo Kuburović, nikada se, poštovana gospodo, nije desilo da ja nisam u sali, pa da posle toga dođem u salu i da zamolim predsedavajućeg da mi da reč mimo pravila i da dobijem pravo na reč. Nikad se to, poštovana gospodo, nije desilo, niti bih ja, poštujući pravila iz našeg Poslovnika Narodne skupštine, i tražio pravo na reč da sam preskočen po redosledu prijavljenih narodnih poslanika. Nikada, poštovana gospodo. Druga stvar, gospodine Selakoviću, ja sam fino na početku svog govora i vama rekao - predlogom ovoga zakona želi se efikasno pravno sredstvo za zaštitu stranaka od neopravdano dugog trajanja postupka. Ja sam i rekao, a sada sugerišem na ovu stvar zato što sam primetio da možda vi niste pažljivo slušali, da je predlog usklađen i sa Nacionalnom strategijom za reformu pravosuđa 2018. godine i sa evropskim standardima i sve su to za mene bili razlozi da kažem da ću glasati za. Tako da, samo da se ne propusti to, evidentirali smo mi te stvari. Onda sam, poštovana gospodo, saopštio gospodi narodnim poslanicima da je naš predlog rešenja sadržajan u 35 amandmana. Sada gospodin Babić, gospodine Arsiću, očekuje da umesto u načelu ja govorim danas o amandmanima. Ja ne mogu danas da govorim o amandmanima i konkretnim rešenjima kada je načelna rasprava, poštovana gospodo. U četvrtak sam se ja spremio za amandmansku raspravu, i za slučaj da budu prihvaćeni amandmani i za slučaj da ne budu prihvaćeni amandmani. Za svih 35 amandmana spremio sam se, poštovana gospodo i gospodine Babiću, sa veoma konkretnim i, kao što sam rekao, preciznim predlozima rešenja.
Vreme, gospodine Pavićeviću.
Hvala vam.
Kolega Pavićeviću, pošto stalno insistirate na doslednosti u primeni Poslovnika, mogu da kažem da ili vi ili gospodin Živković niste uredno prijavljeni za izlaganje u Narodnoj skupštini. (Vladimir Pavićević, s mesta: Ja govorim o prijavama za reč.) Niste uredno prijavljeni zato što su ovde vaše prijave za reč, stoje dva imena i jedan potpis. Vi ste samostalni narodni poslanik i ne možete nikome da supstituišete pravo da se potpisuje u vaše ime, ili vama ili vi kolegi Živkoviću. To su ta pravila koja su uvedena, gospodine Pavićeviću, još pre nego što ste vi postali narodni poslanik. Ja vas molim, pošto tražite da se dosledno pridržavamo primene Poslovnika, da onda ubuduće podnosite samostalno prijave za reč, zato što ovde piše – samostalni narodni poslanici. Hoćete pravo na povredu Poslovnika? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine Arsiću, poštovani ministre Selakoviću, poštovana gošćo Kuburović i gospodine Ćosiću, smatram da je povređeno više članova Poslovnika Narodne skupštine. Članovi 106, 107. i 108, gospodine Arsiću. Evo da argumentujem, gospodine Arsiću. Najpre, gospodine Arsiću, vi ste sada komentarisali jedan deo mog izlaganja. Vi nemate pravo kao predsedavajući sednicom Narodne skupštine, i član 100, evo, vidim da se sugeriše, vi nemate pravo da komentarišete izlaganje prethodnog govornika pre nego što se prijavite za reč, pređete na svoje mesto, ovde gde sede narodni poslanici, npr. SNS-a, a neko drugi vas zameni na mestu predsedavajućeg, gospodine Arsiću. Dakle, vaša je obaveza bila da se uredno prijavite za reč, da neko drugi počne da predsedava sednicom i da vi fino kao narodni poslanik ovde diskutujete. Druga stvar, narodni poslanik Zoran Živković i ja smo se prijavili za reč prema pravilima koja važe u ovoj Narodnoj skupštini. Ta pravila, gospodine Arsiću, podrazumevaju da ovde postoji jedan formular koji se zove prijava za reč. Na dnu tog formulara prijave za reč, poštovani gospodine, to znam kao sliku ovako, ne moram da imam ispred sebe, piše – poslanička grupa. To znači da jedna osoba mora da se potpiše za sve prijavljene. Poštovani gospodine Arsiću, nema mesta za potpis za samostalne narodne poslanike. Vi kada obezbedite formular u čijem dnu će da piše – samostalni narodni poslanik, od tog momenta ćemo gospodin Živković i ja da se potpisujemo na posebnim papirima. Budući da sada imamo ovakav formular, gospodine Arsiću, mi se potpisujemo i prijavljujemo za reč prema pravilima. Molim vas da nas ubuduće ne opominjete za kršenje Poslovnika. Hvala.
Gospodine Pavićeviću, vama sam se obratio pridržavajući se člana 108. Poslovnika - o redu na sednici Narodne skupštine stara se predsednik, odnosno predsedavajući Narodne skupštine. Kao što rekoh, vi niste uredno prijavljeni za diskusiju po ovim tačkama dnevnog reda. Da bih vam to dokazao, a molim vas, posle se konsultujte sa kolegom poslanikom Petrović Milanom, on će lepo da vam objasni kako se samostalni narodni poslanici prijavljuju. Isti taj formular, za koji vi tvrdite da ga vidite kao sliku, je popunjen i lepo piše – samostalni narodni poslanik. A ovde vidim da je neko za poslaničku grupu, ne mogu da pročitam, potpisao, a imena su gospodina Zorana Živkovića i vaše. Kada budete postali poslanička grupa, nemam ništa protiv da se ovde nalaze dva imena i jedan potpis, ali od sada svaki od vas kolega poslanika koji ste samostalni prijavljujete se na ovom obrascu, precrtate ovde poslaničku grupu, napišete ovde da ste samostalni narodni poslanik, mali kurs moram da vam održim, stavite svoje ime i prezime i potpišete se. Takvi su formulari bili do 2001. godine, čini mi se, juli ili avgust mesec, kada su se poslanici sami prijavljivali, može, evo i kolega Šormaz, i on je to radio kao poslanik koji se sam prijavljivao itd, ima nas koji smo tada bili poslanici. Znači, ubuduće vas molim tako. Takođe, molim službu Narodne skupštine pošto po Poslovniku samo tri narodna poslanika mogu da govore samostalno u toku jedne rasprave da ubeleže vreme kada predate vaše prijave za reč. Zahvaljujem. (Vladimir Pavićević, s mesta: Znači, smem da precrtam?) Smete sve da precrtate, ali ne može niko da se potpiše umesto vas. (Zoran Babić, s mesta: Kolega, vladavina prava.) (Vladimir Pavićević, s mesta: I procedure, kolega.) Reč ima narodni poslanik Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem.
Božoviću, da li ćete da pustite kolegu Toškovića? Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovde neko ugrožava dostojanstvo Narodne skupštine, i mi to vidimo ko to ugrožava. Mislim da bi to trebalo da se spreči ovde verbalno nasilje nad ovom Skupštinom. Neko se buni da ne može da dođe do reči, a ovde se stalno vrši neki monolog od strane pojedinih narodnih poslanika, a napadaju one koji se uopšte ne prijavljuju da govore u Narodnoj skupštini. Dakle, ne možemo više dozvoliti da dvoje, troje ljudi ugrožava Skupštinu u takvom obliku, da eto, nam dolazi do raznoraznih scena. Pa, bih molio da se na neki način sprči ovo dešavanje.
Zahvaljujem, kolega Toškoviću, ali iz razloga što niste naveli koji je član Poslovnika prekršen, nisam dužan da vam dam odgovore. Reč ima narodni poslanik Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre, uvaženi gosti u ovom domu, poštovane kolege narodni poslanici, pred nama su dva zakona, Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku i izmena i dopuna Zakona o sudijama. Ono što je po našem dubokom uverenju namera kada je u pitanju Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, jeste nešto što je neupitno. Dakle, nameru potpuno podržavamo, i objasnićemo posle da li se to tek tako odnosi i na praksu. Međutim, ono što je izmena i dopuna Zakona o sudijama tu je za nas namera veoma upitna, i taj zakon sasvim sigurno DS neće podržati. Kada je u pitanju Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, namera je jedno i teorija je jedno, međutim praksa je nešto potpuno drugo. Obe stvari treba uzeti u obzir kada se pišu ovako važni zakoni. Posle prvog čitanja, a veoma, kao što bi i sam zakon rekao veoma podrobno, sam pročitao vaš Predlog zakona, i asociralo me u prvom čitanju na jednu stvar, da vi lično niste pisali ovaj zakon. Evo, iz nekoliko razloga. Niste ga pisali iz prostog razloga zato što se vama ne bi ovakve pravne praznine dogodile, niti nekom, ako uzmemo u obzir vaše današnje goste. Ali, ono što je takođe važno jeste mi imao nekoliko dilema danas, i da ja lično koristim priliku da ukoliko imate razumevanja da tih nekoliko dilema i vi lično otklonite, s obzirom da branite i zakon koji ste i sami predložili. Kada su u pitanju terminologije, već nakon prvog čitanja dolazimo do zaključka da je ovaj zakon ili loše prepisan, ili da je loše preveden, s obzirom da se pojedini termini, citira podrobno obrazloženje, zatim citiram ispitni postupak, zatim citiram očigledno neosnovan, i to sve u ovom predlogu zakona, u članu 5, u članu 7, u članu 8. i u mnogim drugim članovima, ne prepoznaju kada je u pitanju, kao što ste i sami rekli naša pravna tradicija. S tim u vezi, mislimo da vi lično, i ja verujem u to, s obzirom da znam instituciju sa koje dolazite, da znam da se vama ovakve stvari npr. ne bi ove greške potkrale, i zato je važno da npr. ove stvari ispravimo u amandmanima, ukoliko je svima nama stalo do namere ovog predloga zakona. Kada je u pitanju nešto što ste imali priliku danas nekoliko puta da kažete, a to je poštovanje Ustava i zakona, i rekli ste, sada citiram vas, rekli ste – moramo naučiti da poštujemo Ustav, takav kakv je, da ga poštujemo u celosti, i sa tim se potpuno slažem. Ali, da li smo ga nebrojeno puta u poslednje tri godine prekršili, i to vi takođe najbolje znate, i ne samo u prethodne tri godine, da budem potpuno otvoren, u prethodnih 10 godina, je takođe bilo kršenja Ustava i nepoštovanja Ustava. Kada će već jednom naša pravna tradicija da se zasniva na poštovanju Ustava Republike Srbije? Da li on može da bude bolji, o tome smo imali prilike da pričamo godinama unazad, verovatno ćemo imati prilike da pričamo i u budućnosti, ali onakav kakav jemora se poštovati. S tim u vezi, protivno članu 32. Ustava Srbije, ne ispunjava se garancija zakonitog i nepristrasnog odlučivanja koja je propisana tim Ustavom. Evo, iz kog razloga, nekoliko puta smo danas imali prilike da to čujemo, i to je verovatno najveća zamerka danas, o njoj je govorio i gospodin Pavićević, ili gospodin Borko Stefanović, gospođa Vučković, ali to je ono što nas najviše buni. Ne, zato što je to u teoriji loše, nego zato što to u praksi deluje potpuno drugačije. O zahtevu za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku odlučuju predsednici sudova čiji je izbor politički i koji su podložni uticaju, samim tim i izvršne vlasti. To je ono što je za nas veoma, veoma sporno. Posebno predsednici, to opet mogu da delegiraju što dovodi do jednog drugog pitanja, a to je objektivnost samog postupka. Predsednik suda po odredbama ovog predloga zakona ima ovlašćenje da oduzme predmet postupajućem sudiji čime se naravno narušava pravo stranke na prirodnog sudiju i samim tim pravo na pravično suđenje. Kada su ove stvari u pitanju, da li je moguće uz sve primere koje ste vi dali, ja sam vas vrlo slušao iako često i nisam bio u sali, vrlo sam vas slušao, uz sve primere koje ste sami dali, da li je potpuno izvesno, da u teoriji čak može doći do zloupotrebe. Da, a i sami znate kakva je situacija kada je u pitanju praksa u našoj zemlji. Mislim da je veoma važno da ove stvari i ove dileme otklonimo kako bi zajedno predložili ili usvojili one amandmane koje je predložila ili DS, ili neki nezavisni poslanici ili neke druga poslanička grupa, kako bi i ova namera zaista ovog zakona zaživela. Molim vas, još jednu rečenicu. Kod komplikovanosti postupka takođe imamo neke svoje zamerke za koje iskreno verujem da se nisu vama potkrale i ja opet iz dubokog poštovanja i prema vama lično i prema instituciji sa koje ste došli na neku izvršnu političku funkciju. Mislim da je veoma važno da ove stvari otklonimo zajedničkim naporima kako bi zaista ovaj zakon za koji ste i sami rekli usaglašen sa Savetom Evrope, dobio punu primenu i nikada ne bi u tom slučaju bio dovedem u pitanje. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, zaista verujem da ima primera ali ne znam da se u Srbiji odavno dešavalo da je ministar sedeo i pisao zakon. Dobro je da se vidi da ja nisam pisao zakon. Prva stvar, zato što to nije moj posao. Nažalost Srbija od velikog Mihajla Konstantinovića ne pamti ministra pravde koji je lično radio na izradi velikog dela odredaba kao što je to bio njegov rad na nikada završenom građanskom zakoniku za Kraljevinu Jugoslaviju, ali potom završenom Zakonu o obligacionim odnosima koji je jedna od najvećih savremenih pravnih spomenika srpske i jugoslovenske pravne kulture. Ako postoji formulacija u zakonu da je nešto očigledno neopravdano, ja ne znam šta u tome može da bude sporno. Ovo je terminologija koja se javlja u našim pravnim propisima. Možda postoje neki drugi izrazi koje ste pomenuli, koji nisu po vašem ili nečijem drugom sudu najprikladniji i o tome može da se vodi rasprava. Moram vam reći da smo i pri izradi ovoga teksta predloga zakona uveli jednu praksu koja je bila napuštena ranije u izradi zakonskih propisa. Da smo vrhunske lektore angažovali upravo na pregledanju ovoga teksta zakona iz jednog razloga što je reč o materiji koja na prvom mestu treba da bude, koliko god je to moguće razumna o bivšim građanima, građanima i koji nisu pravnici. I moram vam reći da je to nešto u čemu će inače Evropska komisija kod svih država kandidata za ulazak u članstvo u Uniju insistirati na pojednostavljivanju zakonskih formulacija i zakonskih tekstova kako bi oni svim građanima mogli da budu koliko toliko, ali razumljiviji i pristupačniji. Znam da smo kolege po vokaciji, moram vam reći nešto u čemu ja sa članovima svoje porodice, među kojima ima dosta ekonomista vodim večitu bitku, a to je što se rečnik običnog diplomiranog ekonomiste do te mere odrodio od rečnika običnog sveta i da najčešće ne možete da ih razumete. Pravnici se poznaju po jasnoći i po konciznosti svoga izlaganja iz svojih reči i rečnika koji upotrebljavaju. Ne znam da smo za ove tri godine nebrojeno puta kršili Ustav, ali znam da je nebrojano puta u periodu do 2012. godine kršen Ustav i da to nije paušalna politička ocena, već da su to odluke Ustavnog suda. Ustav je kršen kada su birane sudije i tužioci, Ustav je kršen kada je glasano o statutu AP Vojvodine, Ustav je kršen kada je donet Zakon o prenos nadležnosti AP Vojvodini. Nabrojao sam samo one koje su javnosti i te kako poznati i što je Ustavni sud odlučio. Odlučio je Ustavni sud i da su neki zakoni koji su donošeni u vreme obavljanje vlasti stranke kojoj vi pripadate neustavni, a možda će se jednog dana kada se bude izjašnjavao Ustavni sud o nečemu što je doneto u vreme ove poslaničke većine, opet oglasiti na sličan način i ja to ne sporim. Ono što odgovorno tvrdim, ako stane iza vas Savet Evrope, kada je u pitanju ovakav jedan predlog zakona, a moram i još jednu stvar da kažem, zaista, to želim da istaknem, a propustio sam da kažem u uvodnom izlaganju, ja sam ponosan kako je radna grupa koja je radila ovaj tekst predloga zakona uradila svoj posao. To su ljudi koji zaslužuju svako priznanje, jer su radili na jedan način koji treba da bude primer prilikom izrade svih drugih propisa u ovom ministarstvu kojim trenutno rukovodim, ali može da posluži i drugima. Ne slažem se sa onim što je rečeno da je izbor predsednika sudova politički. Možemo da imamo slične ili različite poglede na neke stvari. Ako imate VSS u kojem većinu čine ličnosti koje nisu političke, a to su sudije, ako u tom VSS, mora da se iznedri samo jedan predlog za jedno mesto predsednika suda, onda je to nešto što Narodnu skupštinu ograničava. Meni, dame i gospodo narodni poslanici, nije poznato da je jedan jedini put u vreme ove Vlade i u vreme ove poslaničke većine, Narodna skupština odbila predlog VSS, zato što se sa tim politički ne slaže. Mislim da su stara rešenja bila lošija, da VSS može Narodnoj skupštini da predloži pet kandidata, pa onda narodni poslanici u skladu sa tim, ko im je negde politički bliži arbitriraju i kažu za ovoga ili onoga, ne, ovde vas VSS stavlja, maltene pred svršen čin i traži od vas, ili da se saglasite sa tim predlogom ili ne. Sećam se da je neka druga poslanička većina znala prilikom izbora članova VSS da ne odlučuje, pa jedan ovlašćeni predlagač predloži Narodnoj skupštini ko da se izabere za člana VSS, a narodni poslanici jednostavno neće da glasaju. To se dešavalo. To je bilo čisto političko arbitriranje i to nije dobro. Zbog toga smo i menjali zakon u tom smeru da VSS i DVT mogu da daju jednog kandidata i kada se da taj jedan kandidat, da Narodna skupština ili ga izabere ili ga ne izabere. Do sada se nije ni jednom desilo da nije izabrala nekoga, a ja mislim da je takav način i takav mehanizam nešto što je dobro. Da se razumemo, rekli ste da se narušava pravo na nepristrasno odlučivanje, zato što su navodno predsednici sudova političke ličnosti. To uopšte nije tačno i to dovodi do toga da predsednik suda dobije ovlašćenje, nadležnost da oduzme postupajućem sudiji predmet. To može da uradi već po važećim zakonima. To su odredbe Zakona o sudijama koji je donet u vreme stranke kojoj vi pripadate, baš to i tog istog Zakona o sudijama, u kojem je Narodna skupština u istom ovom članu kojim se reguliše uslov za odlazak u penziju, bila ostavila mogućnost da VSS može arbitrerno da donese odluku da jednom sudiji produži rad na još dve godine, posle 65 godina života, a drugom da ne donese tu odluku. To je nešto što direktno narušava nezavisnost sudije. To je nešto što je izuzetno loše. Ta mogućnost više ne postoji. Ovde postoji jasna predvidivost na osnovu važećeg propisa i to je 65 godina života. Da vas podsetim, bila je ova mogućnost, 65 godina života ili 40 godina staža osiguranja. Mi smo bili jedina država koja je to i dalje poznavala kao propis. Dakle, 65 godina života i to je jasno. Ovde se za sud koji je apsolutno specifičan po delokrugu svojih nadležnosti, Vrhovni kasacioni sud, koji ima jedinu ulogu da ujednačava primenu prava u Republici Srbiji i tu se predviđa uslov od 67 godina života. Mislim da je to dobro. Jedan od vaših predhodnika je govorio, da smo prvo imali, kada je u pitanju zaštita prava na suđenje u razumnom roku, da smo imali ustavnu žalbu, pa da smo imali ono rešenje Zakona o uređenju sudova, gde neposredno Viši sud odlučuje o povredi prava na suđenje u razumnom roku, a na kraju, imamo ovaj zakon. Mislim da je to jedan od najboljih evolutivnih prikaza kako se uvodi jedno novo pravo u jedan pravni sistem, a to je pravo da zaštitite svoje građansko pravo da vam se sudi u jednom razumnom roku. Pomenuću za kraj jedan primer, jedan drugi ugledni pravni teoretičar, profesor Zoran Stojanović, doajen naše krivično pravne nauke je nedavno ispričao jedan slučaj čoveka koji je vodio radni spor 40 godina u Srbiji, 40 godina. Kada je okončan radni spor i kada je utvrđeno da je on bio u pravu, postavilo se drugo pitanje koje je otvorilo drugi spor, a to je – kako mu odrediti koeficijent za obračun penzije? To su neke stvari za Riplija, to nije nešto što svedoči postojanje u nekim segmentima ozbiljne države. Radni spor koji se rešava hitno za šest meseci, vođen je 40 godina. Ovim zakonom pružićemo građanima Srbije mogućnost više, koju nisu do sada na ovakav način posedovali, a to je da zaštite svoje građansko pravo, da im se sudi u jednom razumnom roku. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Pravo na repliku narodni poslanik Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, i kod tog primera koji ste upravo dali da se negde vodio spor 40 godina, složićete se to je nasleđeno stanje nije Demokratska stranka 40 godina bila na vlasti iako često u nekim raspravama podlegnemo nekoj političkoj borbi ili žaru, pa onda kažemo da sve što ne valja je uradila ona stranka koja je prethodno bila na vlasti. Ja potpuno mogu slobodno da kažem da se u nekim delovima sa vama slažem, jer nemam problem da priznam da su neke reforme u neko prošlo vreme rađene veoma loše, kao što ću naravno sa punim pravom reći da se one ni danas ne rade u kapacitetu koji je nama potreban. Kada je upitanju kvalitete zakona, isključivo je diskusija bila upućena ka tome da podignemo lestvicu da kvalitet bude što veći kako bi građani bili što zaštićeniji ili što zadovoljniji. Takođe, kada je upitanju kršenje Ustava, nemam problem da priznam da je kršen Ustav u poslednjih 10, 15, 20 godina, ali je kršen i 90-tih i ne mislim da je sada to suština neke naše današnje rasprave. Isto tako mislim da je kršen i kada je upitanju leks specijalis „Beograda na vodi“ i da li će neki ustavni sud u budućnosti reći da je to bilo kršenje Ustava ostaje da vidimo, ali je suština sledeća, odlučivanje od strane predsednika sudova vodi pre svega tome protiv čega ste i vi rekli da se borite, rascepkanoj i neujednačenoj sudskoj praksi. To je hroničan problem srpskog pravosuđa. Iz tog razloga je naša bojazan da ukoliko se ne prihvate ovi amandmani, da ovo može nastaviti da bude slučaj. Ja mislim da je veoma važno da zajedno doprinesemo tome, makar kada su ove stvari upitanju. Ovde mislim da nam je namera identična…
Vreme kolega Božoviću.
…sem kada je upitanju ovaj Zakon o izmenama i dopunama Zakona o sudijama, to je poslednja tema sa kojom se duboko ne slažemo, ali kada je upitanju ovaj Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, mislim da tu treba zajedničku energiju da usmerimo u istom pravcu jer to je važno zbog građana Srbija i siguran sam da ove stvari možemo mnogo bolje nego što to radimo sada. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući, Dame i gospodo narodni poslanici, hajde da razbijemo taj utisak da će se ovde u Srbiji uvesti nešto što će, ne znam sad, iznova da naruši nezavisno i nepristrasno postupanje suda. Pa, ko malo bolje poznaje rad suda zna da je i do sada predsednik suda mogao da odlučuje po pritužbama stranaka o dužini trajanja postupka. Apsolutno. Dakle, i do sada je predsednik suda taj kome je stranka u postupku mogla da podnese pritužbu da njen postupak isuviše dugo traje. Kome da podnese nego predsedniku suda? Sa druge strane, ako ste pažljivo pročitali obrazloženje zakona, postoje dve grupe država koje se razlikuju po tome na koji način su tretirali rešavanje ovog pitanja. Jedne su, kao što je to trenutno u Srbiji, posvećivale jedan deo odredaba nekog zakona ovom pitanju, kao što je kod nas trenutno Zakon o uređenju sudova u tri člana, a druge znatno brojnije države su donosile poseban zakon. U svakoj od tih država, a to su da pomenem, samo neke od njih, Nemačka, Italija, Češka, Slovačka, Slovenija, Crna Gora, to su posebni zakonii u svakoj od tih država zakonom je predviđeno da predsednik suda bude taj kome podnosite prigovor ili žalbu i taj koji o tome odlučuje. Kada je upitanju praksa, mogu vam odmah reći, dakle, mi određenu prasku već u dobroj meri imamo. Tu praksu je stvorio u svome radu Ustavni sud Srbije, imamo praksu Evropskog suda za ljudska prava koja je možda i najznačajnija u povredi prava na suđenja u razumnom roku i tu praksu su prethodnih godinu dana stvarali sudovi u Srbiji gde je neposredno viši sud odlučivao o povredi prava na suđenje u razumnom roku. Prema tome, ako mislite da postoji mogućnost zloupotrebe, odmah da se razumemo, ne postoji zakon koji sto procentno otklanja svaku mogućnost zloupotrebe, bilo koji zakon. Postoje zakoni koji ostavljaju mnogo širu mogućnost za to i oni koji to ne ostavljaju. Svaka eventualna zloupotreba od strane predsednika suda u ovom pogledu direktno vodi njegovoj odgovornosti. To je ono gde možete i vi kao narodni poslanik sutra da ustanete i da kažete ovde u Narodnoj skupštini nešto o tome zato što predsednika suda, kao što ga bira, tako ga Narodna skupština i razrešava i to je mnogo bitan kraj onoga štapa koji malo pre niste pomenuli. Ne znam šta imamo od situacije, recimo sledeće, gde Narodna skupština sutradan ne bira predsednika suda, ne razrešava ga. Vi kao građanin u vašem mestu imate podatke o direktnoj umešanosti nekog predsednika suda ili sudije u korupciju ili neku zloupotrebu ovlašćenja. Podnosite prijave disciplinskim organima VSS u kome nema ni ministra ni predsednika Odbora za pravosuđe i šta možete da mu uradite? To je ona priča – Kadija te tuži, kadija ti sudi. To mi samo objasnite kako izaći iz te situacije, a tu situaciju, odmah ću vam reći , tu situaciju imaju pravosudni sistemi zemalja okruženja koje su to uradile do kraja i danas su prinuđeni da se vraćaju na staro rešenje jer su shvatili da tu ne postoji apsolutno nikakva mogućnost međusobne kontrole i ravnoteže, nikakva. Da vas podsetim, to je vraćanje na onaj sistem koji smo možda imali po prethodnom Zakonu o sudijama, gde ste imali veliko personalno veće Vrhovnog suda Srbije i zato što to veće nije radilo svoj posao kako treba, vaša stranka je upala u stranku 2009. na 2010. godinu da izvrši opšti izbor sudija na način koji je Ustavni sud ocenio kao neustavan. Dakle, tada ste imali da isključivo i samo sudije odlučuju o disciplinskoj odgovornosti sudija. Nije sporno da to u većini treba da budu sudije kao što je to danas, ali onda se građani sa pravom pitaju – a kako mi to uopšte možemo da utičemo da se naše pravo zaštiti? Dakle, da li sam ja za to da treba da postoji ubedljiv, apsolutni, natpolovičan uticaj sudija na izbor i razrešenje sudija? Da. Nikada niko od nas ovde koji nije sudija, niti je ikad bio sudija, neće moći da stane na sudijsko mesto i da zna kako je to postupati u određenom predmetu i da zna sa čime se susrećete kao dilemama u tom trenutku, jer mi to gledamo, dozvolićete, ali mnogo više kao političari. Dakle, tu treba da bude presudan glas sudijske struke. Sme li da bude jedini? Po mom mišljenju ne, kao što ne smemo da zapadnemo mi u zamku da se kaže – e samo Narodna skupština bez ičije druge volje, konsultacije, mišljenja, bira sudije, recimo. To bi bilo izuzetno loše. Mislim da bi smo onda svi mogli sa pravom da kažemo – e to je građenje partijskog pravosuđa, što niko od nas ne želi. Dakle, imate jednu direktivu Saveta Evrope koja kaže da između onoga ko u konačnoj instanci, na konačnom nivou donosi odluku o izboru sudija i same sudijske struke mora da postoji jedno konsultativno telo. Pazite, 90 godina pre mišljenja Saveta, pre direktive Saveta Evrope, to je predviđao naš Vidovdanski Ustav. Imenuje kralj ukazom na predlog ministra, odnosno tako je, na predlog ministra, ali ministar je vezan predlogom koji dobija od jedne specijalne, da je tako nazovemo, od jednog specijalnog stručnog tela. Dakle, ne može svog komšiju da uzme i da ga predloži za sudiju, nego predlaže onoga koga predlože druge sudije. To je onaj sistem ravnoteže i kontrole međusobne. Hajde da ne zaboravimo to. To je ono što je uspostavilo modernu demokratiju od SAD, pa na ovamo. Hajde da vidimo. To je, dakle, primer koji negde funkcioniše. Dajte da pokušamo u skladu sa našom državno-pravnom tradicijom da ga primenimo i ovde, samo da ne ulazimo u rešenja koja su neproverena i ne postoje nigde. Dosta smo toga isprobavali na nama, pa menjali kada to nije uspevalo. Idemo za rešenjem koje je provereno u praksi, koje funkcioniše dobro u nekom pravnom sistemu i samo tako mislim da možemo za velike probleme, a kao što sam rekao, ovo je zakon koji će pružiti više prava građanima. Još je mnogo, mnogo zakona koje mi treba, neke možda u dva člana, ali u dva suštinska člana, da izmenimo i dopunimo da bismo tretirali uzrok, a ne posledicu. Da li će ovaj zakon rešiti pitanje malopre pomenutih preko 930.000 starih predmeta u kojima se u sudovima Srbije rešava od pet i više godina? Neće. A, da li će pomoći ovaj zakon da se ako ništa drugo, a ono u znatnoj meri redukuje starenje predmeta u Srbiji? Imamo šansu da to učinimo. Dajte da iskoristimo tu šansu i da napravimo naš sistem da može da funkcioniše na boljim osnovama. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Siniša Maksimović. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, poštovani narodni poslanici, uvaženi ministre, ja ću kratko u ime Socijalističke partije Srbije govoriti o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. Ali, pre nego što pređem na ovu temu želim da verujem da veliki broj naših građana, a i svi mi ovde u parlamentu, ovih dana kada se spomene velika Rusija, treba toj velikoj državi i tom velikom narodu da odamo veliku zahvalnost za sve ono što su učinili u borbi protiv fašizma. Oni ovih dana obeležavaju 70 godina od tog kraja, da tako kažem, fašizma u ono vreme, sa velikom paradom u Moskvi. Na naše zadovoljstvo, učestvuju i naši vojnici i mi se time moramo ponositi kao država i kao parlament. Ruski vojnici su ginuli i za oslobođenje drugih država i drugih naroda u Drugom svetskom ratu. Crvenoarmejci su položili svoje živote za oslobođenje Beograda, Kruševca i Srbije i hvala im na tome. Predstavnici dve Vlade su oktobra meseca prošle godine potpisali ovaj sporazum koji treba da potvrdi Narodna skupština. Potvrđivanjem ovog sporazuma, mi pokazujemo spremnost za saradnju sa Ruskom Federacijom i da tu saradnju unapredimo u svim oblastima, ne samo u oblasti bezbednosti. Značajno je naglasiti da je Rusija stalna članica Saveta bezbednosti i Ujedinjenih nacija i da snažno zastupa interese naše države u vezi sa pitanjem Kosova i Metohije. Razmenom tajnih podataka se na vreme sprečavaju namere pojedinaca da pre svega ugroze građane ili nanesu štetu narodima i državama. Srpskoj i široj javnosti je poznato da između Srbije i Rusije postoji veliki stepen međudržavnog poverenja. Po mnogim pitanjima smo saglasni, a potpisivanjem ovog sporazuma i današnjom njegovom podrškom u parlamentu samo ćemo saradnju još više proširiti. Poslanici Socijalističke partije Srbije će glasati za ovaj sporazum. Hvala vam lepo.
Reč ima narodni poslanik Mujo Muković. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, poštovani gospodine Selakoviću, dame i gospodo narodni poslanici, u okviru ove objedinjene rasprave o četiri zakonska predloga ja ću reći nešto o Zakonu o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Zašto? Zato što smatram da je ovaj zakon, to slobodno mogu reći, jedan dugo očekivani zakon, čijom će primenom biti značajno unapređena sudska zaštita naših građana, onemogućeno odugovlačenje sudskih procesa, kao i neažurnost učesnika u sudskom postupku. Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku je jedan od važnijih zakona kojim se uređuje ova oblast, a kojim se još jednom potvrđuje proevropski kurs ove Vlade. Kao država kandidat za članstvo u EU, koju uskoro očekuje otvaranje pregovaračkih poglavlja, među kojima je i oblast pravosuđa, Predlog zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku predstavlja važan akt u tom procesu. Znamo da su godinama unazad sudski postupci, bilo da je to u krivičnom, parničnom, vanparničnom, izvršnom ili upravnom postupku, trajali u nedogled i time kod njihovih učesnika unosili neizvesnost i ogromne dodatne troškove. Problem koji je postojao zbog nerazumno dugih suđenja i pored postojanja ustavne žalbe delimično je rešen 2013. godine, kada je Zakonom o uređenju sudova uvedena mogućnost zaštite prava na suđenje u razumnom roku. Iako je i Ustavom zagarantovano suđenje u razumnom roku, i ovim odredbama u Zakonu o uređenju sudova, za svaku je pohvalu ovo što je Ministarstvo sada izašlo sa kompletnim, posebnim zakonom, jer smo u praksi videli da praksa pokazuje, i to smo čuli danas i u izlaganju ministra i nekolicine poslanika, da je stanje takvo da, nažalost, imamo mnogo predmeta koji su duži i od deset godina, a takođe, ogroman broj predmeta koji traju između dve i deset godina. Ovde se postavlja pitanje – šta je to razumni rok? Kada gledamo evropsku praksu, zapravo praksu Evropskog suda za ljudska prava, dolazimo do podatka da je svako trajanje predmeta preko dve godine, zapravo, prelazi se taj razumni rok. Zaista je veliki napredak, da još jednom ponovim, što se predlagač odlučio da ove probleme reši donošenjem posebnog akta koji je i te kako nedostajao i koji, nadamo se da će kada ovaj zakon stupi na snagu, naši građani konačno dobiti mehanizme za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku. Pravo na suđenje u razvojnom roku očigledno se nije moglo ostvariti na osnovu ustavne norme i neophodno je da se ovakvim jednim zakonom propiše njegova zaštita. Zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku, Srbija je izgubila brojne sporove pred Evropskim sudom za ljudska prava. Unizu predmeta taj sud je zaključio da u pravnom sistemu Srbije građani nemaju na raspolaganju delotvorni pravni lek radi zaštite prava na suđenje u razumnom roku, koje je garantovano Evropskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, a ta ista konvencija je i sastavni deo našeg pravnog poretka. Više hiljada postupaka pred tim sudom još uvek je u toku, pa se očekuje da se takvi procesi preduprede i svedu na najmanju meru kroz rešenja iz ovog zakona. Zakon ima i preventivnu ulogu, jer sama sudska zaštita prava na suđenje u razumnom roku trebalo bi da deluje kao sredstvo koje sprečava nastanak budućih povreda i ubrzava postupak pred sudovima. U skladu sa praksom Evropskog suda za ljudska prava, pravo na suđenje u razumnom roku imaju stranke u građanskim i sudskim postupcima, pre svega u parničnom, učesnici u vanparničnom postupku, stranke u upravnom sporu. Posebno je naveden i naglašen izvršni postupak. Da bi se naznačilo da država odgovara i za sporo postupanje izvršitelja, oštećeni u krivičnom postupku, oštećeni kao tužilac i privatni tužilac, mogu biti imaoci prava na suđenju u razumnom roku samo ako su u krivičnom postupku istakli imovinsko pravni zahtev, i to je takođe značajno. Stranka ne plaća sudsku taksu za podneti prigovor, žalbu ili zahtev za pravično zadovoljenje, a ti postupci su hitni i imaju prvenstvo u odlučivanju. Iako zakon predviđa naknadu nematerijalne štete od države u slučaju trajanja suđenja van razumnog roka, moje lično mišljenje je da je građanima važnije da se njihov postupak završi u roku, da se ubrza, da se tim povodom nešto preduzme, nego da dobiju tu naknadu. Siguran sam da pravo na sudsku zaštitu samo po sebi nije dovoljno ako nije zaštićeno dodatnim pravima koja pospešuju njegovu delotvornost. Teško je, gotovo nemoguće govoriti o poštovanju prava na sudsku zaštitu ako se sudi dugo i sporo, ako se odugovlači, toleriše ne ažurnost stranaka i drugih učesnika u postupku, ako su česte promene sistema uređenja sudova itd. Pravo na suđenje u razumnom roku jeste važan element prava i ne treba zaboraviti da je to jedno od osnovnih ljudskih prava. Cilj ovog zakona na suđenju u razumnom roku jeste i da se strankama zapravo pruži zaštita od sporog i dugog vođenja istrage u krivičnom postupku. Sistem krivično-procesnog prava u Srbiji, kao što znamo, je izmenjen i sada istragu vrši tužilaštvo. Praksa Evropskog suda za ljudska prava izjednačava trajanje krivičnog postupka koje vodi javno tužilaštvo sa sudskim krivičnim postupkom, pa se i u takvoj istrazi može povrediti pravo na suđenje u razumnom roku. Siguran sam da će rešenje iz Zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku omogućiti građanima Srbije veću pravnu zaštitu i sigurnost, kao i da će značajno smanjiti trajanje sudskih postupka. Na samom kraju da kažem da ću, kao poslanik Bošnjačke narodne stranke i član poslaničkog klub SNS-a, u danu za glasanje podržati i ovaj zakon, kao i ostale zakone koji su u okviru ove objedinjene rasprave. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Gospodine ministre, poštovani predstavnici Ministarstva pravde, uvažene kolege narodni poslanici, imajući u vidu da sam danas kao ovlašćeni predstavnik govorio isključio o Zakonu o zašiti prava na suđenje u razumnom roku i u iskrenoj želji da u ime poslaničke grupe SPS ukažem na sve ono što podrazumeva i kvalitet tog zakona, a samim tim i prednosti koje građani na osnovu tog zakona dobijaju u odnosu na dosadašnja sistemska rešenja, naravno, i određene propuste za koje smatramo da su više nomotehničke prirode, želim sada da ukažem da poslanička grupa SPS nedvosmisleno podržava i ostala akta, zakonska akta o kojima se danas raspravlja, a prevashodno Zakon o izmenama i dopunama Zakona o sudijama. Zašto? Zbog toga što se radi prevashodno o izmenama koje se vezuju za sudije Vrhovnog kasacionog suda. Hajdemo onda sada zbog građana da priču pojednostavimo i ukažemo šta je to što je najvažnije kada su u pitanju sudije Vrhovnog kasacionog suda. Naravno, tu se kao esencijalno postavlja ono što podrazumeva nadležnost Vrhovnog kasacionog suda, a to je da jedini Vrhovni kasacioni sud ima nadležnost da ujednačava sudsku praksu u pravosudnom sistemu Republike Srbije. Poznato je da je neujednačene sudska praksa ogroman problem koji opterećuje, koji predstavlja balast za sudove u Republici Srbiji, ali to nije jedini posao i jedina nadležnost Vrhovnog kasacionog suda. Građani treba da znaju da, osim ujednačavanja sudske prakse, Vrhovni kasacioni sud razmatra primenu zakona i drugih propisa, kao i rad samih sudova. Vrhovni kasacioni sud imenuje sastav Ustavnog suda. Vrhovni kasacioni sud predlaže i predsednika Vrhovnog kasacionog suda i obavljasve druge poslove koji su mu zakonom dati, odnosno propisani kao njegova nadležnost. Poštovani građani Srbije, ko to može? Mogu samo oni koji su najstručniji, najosposobljeniji i najdostojniji. Zašto ovo govorim? Zbog toga što su stručnost, osposobljenost i dostojnost zakonom propisani uslovi za izbor sudije Vrhovnog kasacionog suda, pored opštih uslova koje zakon propisuje i potrebnog radnog iskustva, a to je 12 godina. Hajde i tu da izvršimo jednu kratku analizu. Nisu sve sudije odmah nakon 12 godina radnog iskustva stečenog u pravosuđu postale sudije Vrhovnog kasacionog suda. Takvih je veoma mali broj. Daleko veći broj su oni koji su ostavili svoj duboki trag savesnim, profesionalnim, odgovornim i stručnim radom u sudovima da bi tek nakon dužeg vremenskog perioda od 12 godina postali sudije Vrhovnog kasacionog suda. Kao takvi, u Vrhovnom kasacionom sudu treba da se zadrže što duže i da, kao takvi, u tom vremenskom intervalu ostvare sve ono što podrazumeva opis poslova u okviru nadležnosti Vrhovnog kasacionog suda. Ovde je danas apostrofirano ime uvažene koleginice sudije Andrejević, ali hajde da budemo korektni. Osim njenih nespornih visokih, stručnih referenci, zar je moguće pomisliti da u Vrhovnom kasacionom sudu nema isto tako dobrih sudija, kao što su Milomir Nikolić, Gordana Ajnšpiler i mnogi drugi, jer je krajnje nekulturno, a nisam siguran da je u skladu sa Poslovnikom, alimentirati imenima? Bitno je reći da sve sudije Vrhovnog kasacionog suda i te kako zaslužuju da imaju ovaj tretman, a taj tretman im se sada daje ovim zakonom. Mi u poslaničkoj grupi SPS im želimo dobro zdravlje i potrebnu životnu i radnu energiju da mogu da iznesu teret ovog posla, koji će sada podrazumevati i dve godine dužeg rada u odnosu na vreme koje im je kao starosni uslov za ostvarenje prava na penziju bilo propisano. Prema tome, ovo su sasvim dovoljni razlozi da se prihvati predlog Ministarstva pravde za podršku ovom zakonu, a da se ni u kom slučaju ne stvaraju insinuacije da se zakon podvodi pod tzv, kako je ovde opozicija istakla, lični interes. Na kraju, moram u ime poslaničke grupe SPS i zaštite interesa naše stranke da skrenem pažnju na jednu činjenicu koju niko ovde neće dovesti u sumnju, jer se od strane opozicije sve vreme lamentira o tome kako ne treba Skupština da bira sudije. Mi to govorimo, istrajavamo na tom stavu godinama u ovom parlamentu, u ovom sazivu, u prethodnom sazivu, u svim sazivima. SPS smatra da Republička skupština ne treba da bude taj faktor koji će na bilo koji način participirati u izboru nosilaca pravosudnih funkcija. Nadamo se, iskreno, da će ustavnim promenama takvo rešenje zaživeti i da će se iz Skupštine Republike Srbije izmestiti izbor nosilaca pravosudnih funkcija u celosti, a kada se to ostvari onda će se ostvariti ono što podrazumeva ideal, a ideal jeste nezavisno, nepristrasno, stručno i dostojno pravosuđe i isto takve sudije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mirjana Đoković.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici, mi danas na dnevnom redu imamo Predlog zakona o suđenju u razumnom roku i ja ću tim povodom reći nekoliko reči. Pravo na suđenje u razumnom roku je ljudsko pravo i ne može neposredno da se ostvari na osnovu ustavne norme i neophodno je da se zakonom propiše način njegove zaštite. To pravo je element, derivat prava na sudsku zaštitu. Ovo pravo ostaje bez dejstva ako se ne garantuje i ukoliko se ne oživotvori. Izuzev ustavne žalbe pravo na suđenje u razumnom roku gotovo nikada nije bilo štićeno u Srbiji do 2013. godine. Stranka nije imala gotovo nikakva prava da sama zahteva zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, već se to prepuštalo sudskoj i pravosudnoj upravi i njihovoj diskrecionoj oceni. Jedini instrument koji je figurirao osim ustavne žalbe je bilo podnošenje pritužbe, ali je taj postupak bio nedovoljno uređen. Novelama Zakona o uređenju sudova iz 2013. godine u naš sistem je uvedena zaštita prava na suđenje u razumnom roku. Po sredi je nekoliko odredbi koje stranka u sudskom postupku garantuju dva kombinovana prava. Najpre zahtev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku praćen žalbom i naknadu za povraćaj prava na suđenje u razumnom roku. Potrebno je doneti zakon koji će u celini uređivati pravna sredstva kojima se štiti pravo na suđenje u razumnom roku. Osnovni cilj ovog zakona je da se predvide delotvorna pravna dejstva koja bi omogućila zaštitu ustavnog prava na suđenje u razumnom roku i sudovima treba da se omogući fleksibilnost u odlučivanju o pravnim sredstvima kojima se štiti pravo na suđenje u razumnom roku. Sve zavisi od okolnosti pravne stvari. Treba postići da stranke učestvuju aktivno u otklanjanju povreda prava na suđenje u razumnom roku. Smatram da osnovni motiv stranke treba da bude ubrzanje sudskog postupka, a ne novčana naknada. Mora se vodi računa da se ovim ne opterete sudovi, kao što je jedan od ciljeva ujednačenja prakse za određivanje visine obeštećenja, tj. novčana naknada za neimovinsku štetu izazvanu povredom prava na suđenje u razumnom roku. Jedan od ciljeva ovog zakona jeste smanjenje broja pritužbi Evropskom sudu za ljudska prava za povredu prava na suđenje koji se podnosi protiv Republike Srbije. Pravna sredstva kojima pribegavamo moraju biti takva da mogu da se podnesu u svakoj fazi sudskog postupka, čime se uzima u obzir ukupno trajanje postupka. Pravno sredstvo mora biti takvo da može da obezbedi korekciju postupka izričito ili pak prećutno priznanje države da je došlo do povrede prava stranke. Najdelotvornije je ono koje je namenjeno ubrzanju postupka. S toga, zakonodavac smatra da je najefikasnije u pravni sistem uvesti dve vrste pravnih sredstava. To su ona koja ubrzavaju sam postupak i ona kojim se garantuje obeštećenje. Pravno sredstvo kojim se štiti pravo na suđenje u razumnom roku smatra se delotvornim samo ukoliko je ispunilo dva uslova, da delotvornost postoji u stvari normativiteta i da ona postoji u praksi. Na državi Srbiji je teret dokazivanja ove činjenice pred sudom. Prvi korak, reč je na zakonodavcu, a poslednji korak na sudovima i javnim tužilaštvima. Merila za ocenu trajanja suđenja u razumnom roku dužni su da primene predsednici sudova kada odlučuju o osnovanosti prigovora i žalbe, ali i pravobranilaštvo kada primi predlog stranke za poravnanje i parnični sud kada primi tužbu kojom stranka zahteva novčano obeštećenje. Zakon svakako ima i preventivnu ulogu, sama sudska zaštita prava na suđenje u razumnom roku trebalo bi deluje kao sredstvo koje sprečava nastanak budućih povreda i ubrzava postupak pred sudovima. Moramo da konstatujemo da je sumorna statistika u našem pravosuđu, ali to ne datira od poslednje dve godine, već dugi niz godina pre toga. opšti strateški cilj jeste da se ukupan broj predmeta u sudovima Republike Srbije smanji za 80% do 2018. godine. Plan je da 2018. godine ne bude nijednog predmeta starijeg od 5 godina, da se za 80% smanji broj predmeta starih između dve i pet godina i da se za 60% smanji broj predmeta koji traju dve do tri godine. Na mene poseban utisak ostavlja podatak da postoji 10.000 radnih sporova, a znamo da moraju biti rešeni u roku od šest meseci. Zanima me šta će država preduzeti po pitanju radnih sporova koje će svakako dobiti radnici usled dobijanja nezakonitih otkaza i usput bahatih direktora koji sada možda nisu na rukovodećim pozicijama, ali su vršili zloupotrebe dajući otkaze. Sve te naknade šteta država će svakako morati da podnese i isplati iz svog budžeta, a ti direktori možda sada u nekom drugom poslovnom ambijentu kreiraju politiku rukovođenja. Sasvim nam je jasno šta hoćemo sa ovim predlogom zakona, da ubrzamo sudski postupak, da rasteretimo sudski postupak, da smanjimo žalbe građana pred Evropskim sudom za ljudska prava. Na kraju, u Danu za glasanje kao pripadnik poslaničke grupe SNS svakako da ću podržati i ovaj zakon i druge zakone koji se nalaze danas na dnevnom redu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ivana Stojiljković.
Uvaženi ministre sa gostima, dame i gospodo narodni poslanici, godinama unazad građani Srbije slušaju o reformama u pravosuđu, naročito o onim reformama iz 2010. godine, ali ja ću sa stanovišta nekoga ko nije pravnik da kažem neko moje viđenje stvari, a verujem da će se većina građana sa mnom složiti da upravo 2010. godine su udareni temelji ovom haosu koji je nastao u pravosuđu kada su ispremeštani predmeti iz jednih sudova u druge, iz jedne fioke u drugu i tu su ostali zaključani. Tome u prilog upravo ide činjenica koju smo malo pre čuli, da blizu jedan milion predmeta je staro oko pet godina. Statistika pokazuje ono o čemu sam i govorila. Dakle, veliki broj građana imao je ili još uvek ima problema zbog čega je ova tema i te kako aktuelna, a ovaj zakon pred nama izuzetno značajan, kako zbog zaštite prava građana tako i zbog obezbeđivanja, odnosno uređenja pravosuđa. Cilj je stvaranje efikasnog, transparentnog nezavisnog sudstva, jednakog pristupa pravdi za sve građane i ono što je danas pred nama suđenje u razumnom roku. Najveći broj postupaka pred Evropskim sudom za ljudska prava u Strazburu upravo je na ovu temu, odnosno kada je izvršena povreda prava na suđenje u razumnom roku kao pravnog standarda. Ono što bi trebalo da obezbedi suđenje u razumnom roku jeste pre svega stvaranje preduslova da sudije neometano rade. To podrazumeva da imaju dostupnost informacionih tehnologija i da se donose novi zakoni koji će ići tome u korist. Najveći problem srpskog pravosuđa jesu dugi i spori postupci koji kvare ugled kako u našoj zemlji, tako i naš ugled u inostranstvu, odnosno van naše zemlje u svetu. Kao što je rečeno, ukoliko je sudstvo nedelotvorno, onda se dovodi u situaciju da bude pod pritiskom moćnijeg, pod pritiskom onog koji je navalentniji. Dakle imamo rešavanje sporova pod uticajem ljudi koji su navalentni da zovu ili koriste svoje kontakte da bi ubrzali svoj postupak. Sudstvo definitivno mora biti oslobođeno od toga. Ono što ovaj zakon donosi jeste zaštita prava na suđenje u razumnom roku, ali i nezavisnost rada sudija i napraviće se ravnoteža između ove dve sfere. Bitno je obezbediti efikasan i brz rad jer stranku ne bi trebalo da zanima materijalna dobit koju će postići usled čekanja da se reši spor, nego rešenje spora. Bitno je napomenuti da se ovaj zakon odnosi samo na razvoj postupka vezanog za vreme njegovog rešavanja, ali ne i pravca rešavanja i to je potrebno napomenuti. Dakle ovde se ne utiče na predmet istrage. U tom smislu nema pritiska na sudove, ovaj zakon ne nosi tu vrstu pritiska na sudove, već se podstiče veća organizovanost i odgovornost za bržu realizaciju. Kao inženjer volela bih da uporedim ovaj zakon, odnosno primenu sa uvođenjem objedinjene procedure za postupak izdavanja građevinskih dozvola za 28 dana. Tada je postojalo nepoverenje da ovaj postupak za izdavanje građevinskih dozvola može da se ubrza i da ta procedura može da traje samo 28 dana, međutim rezultati su pokazali da je to moguće kada se odgovornost spusti do onih koji direktno učestvuju u procesu izdavanja građevinskih dozvola. Tako se i ovde zasigurno može očekivati da će ovaj zakon postići da se iz tih fioka izvade svi nasleđeni postupci i da se krene u njihovo efikasno rešavanje. Zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku još jednom bih napomenula, Srbija je samo u prethodne dve godine Evropskom sudu za ljudska prava u Strazburu isplatila oko 4,5 miliona evra, što je našoj državi načinilo veliku štetu. Suđenje u razumnom roku je sada kao pravni instrument izmešteno iz nadležnosti Ustavnog suda u nadležnost sudova. Dakle, kao što smo već više puta čuli, predloženi zakon omogućava strankama da se požale, da podnesu prigovor predsedniku suda ako nisu zadovoljni brzinom postupka, zatim na osnovu izveštaja sudije i tužioca predsednik je dužan da u roku od dva meseca da odgovor. Stranka takođe može da podnese tužbu i za novčano obeštećenje, ako je povređeno pravo na to i pomenuli smo da će to biti u rasponu od 300 do 3.000 evra. Sudovima je omogućena fleksibilnost odluke o pravnim sredstvima kojima se štiti ovo pravo i zakon sadrži tzv. merila za ocenu trajanja suđenja u razumnom roku, ali ona nisu taksativno nabrojana, tako da u tom smislu sudovi mogu da sami imaju pravo primene drugih merila u zavisnosti od težine slučaja. Još bih samo napomenula ono što je jako značajno, da građanima koji su pokrenuli postupak pred Evropskim sudom za ljudska prava u Strazburu ovim zakonom je omogućeno da se obrate pravobranilaštvu podnošenjem predloga za poravnanje o novčanom obeštećenju. Zbog svih onih benefita koje smo danas u načelnoj raspravi slušali i koje sam i ja između ostalog napomenula SNS će definitivno podržati ovaj zakon sa zadovoljstvom i mislimo da će ovo biti jedan od kvalitetnijih zakona i jako dobrih zakona u pravosuđu o kojem će se dugo pričati i koji će postaviti temelje pravnoj reformi u pravosuđu i naravno podrška i svim ovim zakonima koji su danas na dnevnom redu. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vesna Simić, a neka se pripremi narodni poslanik Dragan Nikolić.
Hvala poštovani predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, kao što su kolege pre mene u više navrata istakle, problemi u funkcionisanju našeg pravosuđa ne potiču od juče. Oni potiču godinama unazad. Međutim, ono što je dalo krunu strašnim nerešivim problemima, koji omogućavaju da pojedini sporovi, da pojedine građanske parnice traju i po 20 godina ili kao što je koleginica Biljana u svom izlaganju, kada je govorila kao ovlašćeni predstavnik, rekla da je imala slučaj da radni spor traje osam godina i da se u međuvremenu preduzeće ugasilo i da stranka nije mogla da se naplati u tom sudskom predmetu. Dakle, ovi problemi dugo traju, a pečat im je dala reforma pravosuđa kojoj svakako na neki način mora da se stane na put. To se pokušalo na više načina. Pokušalo se kroz ustavne žalbe. Imali smo prilike i o tome da čujemo. Pokušalo se i pojedinačnim i drugim rešenjima. Međutim, pojedinačna druga rešenja nisu dala efekte koje treba dati ovoj reformi i stoga je danas pred nama ovaj Predlog zakona. Ovaj zakon ima pre svega preventivnu ulogu i njime je određeno ko sve ima pravo da traži suđenje u razumnom roku. To može biti stranka u svakoj vrsti postupka. Međutim, svi smo danas isticali da su posebno značajni izvršni postupci. Zbog čega? Zbog toga što traju neprimereno dugo, a stranka može da dobije pravosnažnu presudu, koliko god hoće da je drži u svojim rukama, sve dok ta presuda ne bude izvršena, ništa nema od vođenja sudskog postupkapre toga. Ono što je značajno za naše građane i što je danas takođe isticano je to da se ovi postupci vode po hitnom postupku, te i da stranka ne plaćaju takse. To posebno interesuje naše građane. Pravna sredstva kojima se štiti pravo na suđenje u razumnom roku su prigovor radi obezbeđenja postupka žalba i zahtev za pravično suđenje. Međutim, da stranke ne bi zloupotrebljavale svoje pravo na suđenje u razumnom roku, čuli smo da postoje merila, da su ta merila određena, da se njima, ali ne taksativno do kraja … Znači, uvek postoji mogućnost da predsednik suda kome stranka uloži prigovor može da u zavisnosti od vrste slučaja, specifičnosti slučaja ceni još neke okolnosti koje su od uticaja na ubrzanje postupka. Međutim, ono što je od značaja, to je da se predsednici sudova koji odlučuju po prigovoru ne mešaju u rad sudija, odnosno da se sudiji obezbedi nepristrasnost. Ono što me danas posebno pogađalo tokom cele rasprave od strane opozicije je to da nikako prigovore ne treba upućivati predsednicima suda. Zaboga, pa kome ih upućivati ako ne predsednicima sudova? Ono što mi je još više zasmetalo to je da ovo upravo ne treba činiti iz razloga jer se predsednici sudova, zaboga, a imali smo prilike i u ranijim raspravama da čujemo kada smo birali sudije koji se po prvi put biraju na sudijsku funkciju, da se predsednici sudova i sudije na sudijsku funkciju biraju zahvaljujući politici, odnosno rukovodeći se političkim načelima, a ne načelima stručnosti. Znam da i oni sami ne veruju u to što govore. Verovatno na taj način pokušavaju da svoju praksu opravdaju na neki način jer to je bio njihov slučaj. Njihov slučaj su bila i politička suđenja od strane njihovih neistomišljenika kojima su oduzimali godine i godine života. Imala sam slučajeve u praksi da suđenja, čisto politička suđenja koje apelacioni sud oceni i obrazloži presudu na način da uopšte nije bilo mesta pokretanju sudskog postupka protiv te stranke, a čovek je izgubio u sudskom postupku deset godina svog života. Rad sa ljudima koji su imali značajne karijere, koji su se povlačili po dnevnim listovima i kojima je to značajno uticalo na život, zdravlje i da ne kažem na karijeru. Naravno, ako se radi o advokatima ili o licima koja rade sa strankama, onda je to uticalo malo i na mišljenje stranaka o tim ljudima. Dakle, predsednik suda ukoliko ne postupi na način na koji ga zakon obavezuje, on je jedini koji će za to i da odgovara. Prema tome, nema potrebe da se niko drugi posebno za to sekira. Predsednik suda ne mora uvek da usvoji prigovor. On može i da ga odbije ili odbaci, kao što se radi i o drugim prigovorima koji se njemu upućuju i koji su se upućivali i ranije. U rešenju kojim se međutim usvaja prigovor, predsednik suda nalaže procesne radnje koje delotvorno ubrzavaju postupak i naravno vodi računa o tome da li se ove radnje preduzimaju u praksi i da li se preduzimaju u zakonom predviđenom roku koji ne može biti kraći od 15 dana, niti duži od četiri meseca. Međutim, stranka ima pravo i na žalbu, ali o tome neću mnogo govoriti zato što smo već poodmakli sa raspravom. O žalbama odlučuje predsednik neposredno višeg suda. Međutim, ukoliko postupak u kome stranka smatra da je povređeno njeno pravo pred Vrhovnim kasacionim sudom, u tom slučaju odlučuje veće od trojice sudija i stranka je ispoštovala proceduru i stekla pravo na pravično zadovoljenje. Šta u tom slučaju, odnosno koje su vrste pravičnog zadovoljenja? To su pravo na isplatu, novčano obeštećenje za imovinsku štetu. Međutim, nisu svi građani zainteresovani za isplatu novčane naknade. Ima i onih koji se zadovoljavaju moralnom satisfakcijom, kao što je pravo na objavljivanje pismene izjave državnog pravobranilaštva kojim se utvrđuje da je stranci bilo povređeno pravo na suđenje u razumnom roku ili pravo na objavljivanje presude kojom se utvrđuje da je stranci bilo povređeno pravo na suđenje u razumnom roku, a koje se takođe objavljuje i u „Službenom glasniku Republike Srbije“. Međutim, postoji mogućnost poravnanja sa pravobranilaštvom u roku od šest meseci od momenta od kada je stranka stekla pravo na pravično zadovoljenje. Stranka može da podnese i tužbu protiv Republike Srbije za novčano obeštećenje u roku od godinu dana od kada je ovo svoje pravo ostvarila i takođe smo čuli da se po slučaju, mislim na novčano obeštećenje, kreće od 300 do 3.000 evra i da je ujednačena o bilo kom predmetu da je slučaj. Isplaćuje je sud ili javno tužilaštvo koji su povredili pravo na suđenje u razumnom roku. Sredstva se obezbeđuju iz budžeta Republike Srbije u okviru sredstava koja su namenjena pokriću tekućih rashoda sudova i javnih tužilaštava, od kojih se izuzimaju rashodi za zaposlene i tekuće održavanje objekata i opreme. Ovaj zakon stupa na snagu 1. januara 2016. godine. Od izuzetnog je značaja za sve građane Republike Srbije i stoga zdušno pozivam sve u ovoj Skupštini da glasaju za ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Nikolić, a neka se pripremi narodni poslanik Ljiljana Maušić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, poštovani ministre pravde sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, narodni poslanici samo stranaka koje su na vlasti i poštovani građani Republike Srbije. Gospodine ministre, mnogo puta ste bili u ovom parlamentu, ja sam uvek govorio kada ste vi dolazili, predlagali i branili zakone, ali hoću da kažem da ste danas zaista u potpunosti prevazišli sva moja očekivanja u pozitivnom smislu. Danas ste bili veoma uporni, bili ste veoma elokventni i uspeli ste da sa opozicijom dođete u situaciju da u ovom trenutku u parlamentu nema ni jednog poslanika opozicije koja je zdušno danas pokušavala da vas ubedi u suprotno od onoga što je logika u Srbiji. Vi ste danas izneli i frapantne podatke o broju predmeta koji su u radu i koji su u toku u sudovima Srbije. Rekli ste da su predmeti stariji od pet do 10 godina u brojnom stanju negde preko 713 hiljada, a predmeti stariji od 10 godina 239, što čini ukupno 953 hiljade. Može komotno da se kaže da je milion predmeta u ovom trenutku u radu u sudovima Srbije na svim nivoima. To je jedan podatak koji plaši sve one koji se ovim poslom bave, a još više zabrinjava ljude koji očekuju pravdu od sudova u Srbiji. Ali, ono što relaksira možda u nekom smislu, jeste to da se radi o 90% od ovog broja predmeta koji su na osnovu izvršne isprave, dakle, radi se o predmetima izvršenja, a da 79, odnosno 80 hiljada podrazumevaju ostali predmeti. Ali, do ovih brojki, koje su frapantne, koje plaše sve stručnjake, pa naravno i laičku javnost, se nije došlo tek tako i nije se došlo 2012. godine. Podsetio bih javnost Srbije da u 2009. godini, kada je najavljena reforma pravosuđa, u julu i avgustu nisu zakazivana suđenja zbog letnjih ferija. Od septembra meseca, oktobra, novembra, decembra nijedan sudija u Srbiji nije zakazao nijedno ročište, očekujući da će možda biti izabrani, a možda neće biti izabrani. Stvorena je jedna potpuna konfuzija, jedan strah, jedna nesigurnost kod ljudi koji su profesionalno obavljali taj svoj posao. Onda je došla ta čuvena reforma, reizbor sudija i negde oko 700-800 tužilaca i sudija nije izabrano. Uglavnom su tu bili najbolji ljudi, najkvalitetniji, najozbiljniji, sa najdužim stažom. Oni koji su izabrani, u prava dva meseca su zaduživali predmete. Predmeti su putovali iz jednog suda u drugi. Kada su zaduženi, do zakazivanja je prošlo još po dva meseca. Dakle, ukupno oko osam ili devet meseci u 2009. i 2010. godininisu zakazivana ročišta i jedan od razloga zašto smo došli do ove brojke jeste i ta čuvena reforma pravosuđa koju su radili ljudi koji sada nisu u ovoj sali, a koji su se danas brinuli za to kako se biraju predsednici sudova, kako se biraju sudije, kako mi to radimo na politički način. Apsolutno nije tačno. Dakle, merila i kriterijume koje je Visoki savet sudstva propisao za izbor sudija i tužilaca je potpuno jasan. Mi kao narodni poslanici smo samo treći stepen onoga kako se biraju sudije. Formira se komisija, komisija ispituje i intervjuiše sve kandidate, daje nakon toga Visokom savetu sudstva i predstavnici tog Visokog saveta sudstva dolaze u ovaj visoki dom i daju nam imena i prezimena. Za ove tri godine,koliko sam ja u ovom parlamentu, nijedna primedba nije upućena bilo kom kandidatu za sudiju, bilo kom kandidatu za tužioca, bilo kom kandidatu za predsednika suda, niti se bilo ko od laičke javnosti nama obratio i rekao - niste trebali da birate toga, trebalo je da izaberete ovoga zato što je postigao bolje rezultate. Svi rezultati koje smo o tim kandidatima doznali su pokazali da su bili najbolji na fakultetu ili jedni od najboljih, da su se pokazali u praksi radeći kao pripravnici, da su dobili visoke ocene od svojih kolega iz sudova u kojima su radili i na kraju su se posebno isticali kada su polagali pravosudne ispite sa odlikom. Sve ovo pričam zato što je danas opozicija, nemajući argumente da uruši na bilo koji način Predlog zakona koji ste vi dali, a radi se o Zakonu o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, davala etikete političke čak i sudijama Vrhovnog kasacionog suda. Mislim da je to sramno. Mislim da ovaj visoki dom to ne zaslužuje. Mislim da javnost Srbije ne sme da bude dovedena u zabludu da se ovde radi o nekakvom lek specijalisu, pa mi donosimo izmenu zakona o tome da sudije Vrhovnog kasacionog suda idu u penziju sa 67 godina tako što to radimo zbog dvojce ili zbog dvoje sudija. Ne, radimo ovo zbog svih sudija Vrhovnog kasacionog suda, kojih ima 37, kao i zbog svih sudija Vrhovnog kasacionog suda koji će biti izabrani, nadam se, u ovom visokom domu kada budu upražnjena mesta. Dakle, želimo da ti ljudi, koji su sa najvećim iskustvom, sa najvećim znanjem, koji su prošli sve instance, koji su morali da imaju ogromno pravničko iskustvo, ogromno znanje, dođu u taj Vrhovni kasacioni sud i pokušaju da stvore jednu pravnu stabilnost u Srbiji, jednakost da sud u Bujanovcu, Preševu, Vranju, Subotici i Vršcu sudi na jednak način, da se pravna praksa ujednači, da ne dođe do toga da imate jednu presudu u Kraljevu, drugu presudu u Vranju koje su dijametralno suprotne, a radi se zapravo o istim strankama, radi se o istom činjeničnom opisu, o istom pravnom pitanju. Jednostavno, to se događalo i vi ste to veoma prepoznali. Mislim da stručna i laička javnost pozdravljaju ove predloge koje ste vi danas dali, svih ovih zakona i svih ovih rešenja. Mi smo išli stepenicu po stepenicu. Imali smo ustavnu žalbu kada je Ustavni sud odlučivao o tome, kada sudovi nisu radili kako valja. Onda smo izmenom Zakona o uređenju sudova odlučili da neposredno viši sud odlučuje o tome da li se sudi u razumnom roku. U toj jednoj evoluciji sada smo došli do jednog sveobuhvatnog zakona koji predviđa sve moguće mere, radnje, ko će to preduzeti, dvostepenost. Apsolutno jedna sigurnost će biti stvorena kod građana koji imaju po ovom zakonu mogućnost da se obrate predsedniku suda. A kome će drugome, ako ne predsedniku sudu, koji i danas ima pravo da u svakom trenutku od bilo kog sudije izuzme predmet? Predsedniku suda se i danas, kao što se i godinama unazad žale ljudi koji nisu zadovoljni dinamikom i brzinom zakazivanja suđenja i nakon toga, ukoliko se ne odluči kako su oni zadovoljni, imaju pravo da podnesu žalbu. Dakle, sve to je predviđeno ovim zakonom i vi ste to danas, rekao sam, veoma elokventno, veoma detaljno objasnili. Srpskoj javnosti je potpuno danas jasno o čemu se radi i budite sigurni da će poslanička grupa SNS u Danu za glasanje, naravno, kada pregledamo i sve amandmane koji su dati na ovaj zakon, dati svoj glas i na taj način dati punu podršku svim građanima Srbije da budu sigurni da ovaj parlament radi na njihovoj pravnoj sigurnosti, a u isto vreme dati punu podršku Ministarstvu pravde i republičkoj Vladi na čelu sa predsednikom Aleksandrom Vučićem. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, povreda Poslovnika. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, povređen je Poslovnik, član 107. stav 1. Ne mislim da je u govoru uvaženog kolege Nikolića povređen Poslovnik. Poslovnik je povređen na drugi način. Dostojanstvo Narodne skupštine je poniženo i uniženo. Znam da mi imamo u našem društvu stelt predsednika pokrajinske Vlade, Bojana Pajtića koji nikada nije na svom poslu. Nikada nije na poslu za koji ga plaćaju građani Srbije koji žive u Vojvodini. Ali sada, valjda po ugledu na svog predsednika stranke, evo imamo i predstavnike Demokratske stranke, narodne poslanike kojih nema u sali. Raspravljamo o jednoj bitnoj temi, suštinski bitnoj temi za naše društvo, za pravosuđe, za sve naše građane, ali mi u sali imamo stelt narodne poslanike. Znam da postoji „stelt vlada u senci“, pa „stelt predsednik pokrajinske vlade, gospodin Pajtić“, nevidljiv ni na svom radnom mestu, ali nevidljiv i po rezultatima, a sada imamo i „stelt“ poslaničke grupe, i to nekako one koje bi trebalo da budu ovde, u Narodnoj skupštini. Ja ću se ujedno uz poziv nadležnim službama Skupštine Srbije, ipak te kartice „stelt“ narodnih poslanika, ipak izvuku iz poslaničkih jedinica, da se ne bi zloupotrebile, da se ujedno zahvalim koleginicama i kolegama narodnim poslanicima SNS, ali i ostalim kolegama zato što svojom pažnjom, učestvovanjem u debati pokazuju vrednost, pokazuju marljivost, pokazuju brigu za građane Republike Srbije.
Hvala gospodine Babiću. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Malušić, a neka se pripremi narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Hvala, poštovani. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane koleginice i kolege poslanici, upravo sam htela da izrazim svoje nezadovoljstvo, obzirom da preko puta zaista deluje sablasno, ovako lepa Skupština nigde nikoga, raspravljamo o kapitalnim zakonima. To je sramota, ali o tome će neko drugi da odlučuje. Govoriću o Predlogu zakona o dopuni Zakona o sudijama. Članom 59. Zakona o sudijama propisano je da sudiji prestaje radni vek sa navršenih 65 godina. Međutim, obzirom da je Kasacioni sud jedan od najviših instanca sudstva, upravo Predlogom zakona produžavamo vek sudija iz Kasacionog suda, obzirom da se smatra da su to najobrazovaniji, odnosno najkompetentnije, najstručnije sudije. Neophodno je da se u cilju zaštite prava na pravično suđenje upravo na ovaj način produži još za dve godine i ja se s tim slažem. Nije tačno da to ima veze sa politikanstvom, prosto ima veze sa stručnošću. U ovom momentu kada radimo reforme, a pre svega pravosuđe koje je najvažnije, sigurno je da je kompetentnost neophodna, a imamo ih upravo u sudijama koje su sada ažurne. Drugi zakon o kome ću govoriti je Predlog zakona o potvrđivanju Protokola br. 15 kojim se menja Konvencija za zaštitu ljudskih i manjinskih prava i osnovnih sloboda. Ovaj Protokol doneo je Komitet ministara Saveta Evrope juna meseca 2013. godine, a Republika Srbija ga je već potpisala decembra meseca iste godine, što je odlično. Na taj način se vidi koliko smo mi ažurni, koliko nam je stalo da uđemo u Evropu, a ne samo to, mi imamo direktivu, moramo se usaglasiti sa propisima EU. Ono što je bitno reći ovde, u stvari dolazi do potvrđivanja, a to je najvažnije, imajući u vidu da je to naša obaveza. Inače, ovaj Protokol nije veliki ima samo četiri promene i to promene koje se tiču članova, član 21, član 23, član 30. i 35. Reći ću par rečenica o svakom članu. Pre svega član 21. se odnosi, njime se uređuju uslovi za izbor sudija, što je jako važno, i da bi neko izabran za sudiju Evropskog suda za ljudska prava, neophodno je da ima do 65 godina. Znači, to je maksimu 65 godina. Ono što je bitno je promena drugog člana izmena to je član 23. što je vrlo bitno govori i mandatu sudija i sudije u Evropskom sudu za ljudska prava u Strazburu ne mogu imati više godina od 70. Znači, 70 je krajnja granica. Zatim član 30. koji se odnosi na ustupanje predmeta Velikom veću Evropskog suda za ljudska prava, tako što je Brisel, deo koji ima ograničenje da se ne može ustupiti predmet ako se neka stanka u sporu tome protivi. Naravno da je to dobro. Četvrti član koji se menja je član 35. koji govori o tome da se predstavke čiji je rok bio šest meseci sada smanjuje i to je sada četiri meseca. To je još jedan boljitak za Republiku Srbiju, idemo u korak sa EU. To je sve dobro. Skratiću svoj govor, moje kolege su uglavnom rekle sve, eventualno ću spomenuti Sporazum Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. Zašto je to dobro? Zbog jačanja bilateralnih odnosa. Rusija je nama vrlo bliska zemlja, prijateljski nastrojena kroz istoriju uvek imamo dobre odnose sa njom. Ovim Sporazumom ćemo još pojačati te odnose, a radi se o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. Znamo da tajni podaci mogu biti strogo poverljivi, poverljivi i interni. Takođe, te podatke prenose ili kuriri ili diplomatskom pošto. Ono što je najvažnije da mi jačamo bilateralne odnose. Hvala vam na pažnji. Naravno da će SNS u danu za glasanje podržati predloge ovih zakona i sporazume. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Neka se pripremi narodni poslanik Zoran Bojanić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Srbije, ja ću se u današnjem izlaganju fokusirati na Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, pre svega iz razloga zato što on počiva na ustavnim načelima, ali počiva i na Evropskoj konvenciji o zaštiti ljudskih prava i sloboda. Predloženi Predlog zakona u stvari, tiče se ljudskog prava pre svega, a to je pravo na zaštitu prava na suđenje u razumnom roku. Ono što posebno želim da naglasim to je da ovaj zakon ima pre svega preventivni karakter, a preventivni karakter ogleda se upravo u tome što on predupređuje, odnosno cilj ovog zakona jeste da se predupredi nastajanje povrede prava na suđenje u razumnom roku. Ono što takođe želim da istaknem da je Republika Srbija i njena Vlada na putu pridruživanja EU jedan od ciljeva je svakako harmonizacija našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU. Sam ministar, gospodin Selaković istakao je u svom uvodnom izlaganju, koje je bilo opširno, koje je bilo jasno, koje je bilo precizno, da je u izradi ovog zakona konsultovani su i sarađivali sa Evropskom komisijom. Takođe, želim da istaknem, to je da su razmatrana i uporedno pravna rešenja zemalja u okruženju i da su naravno korišćena pozitivna iskustva iz tih uporedno pravnih rešenja, pre svega iz Slovenije i pre svega iz Poljske. Ono što takođe želim da istaknem to je da predlogom ovog zakona ubrzava se sudski postupak i to kroz primenu dva pravna sredstva. Prvo pravno sredstvo je prigovor, drugo pravno sredstvo je žalba, sem ubrzanja postupka naravno ovim predlogom zakona omogućava se i satisfakcija onog ko učestvuje u sudskom postupku kroz novčanu nadoknadu neimovinske štete. Takođe želim da naglasim to je član 4. Predloga zakona koji se odnosi na merila za ocenu suđenja u razumnom roku. Moram da istaknem da su ova merila u potpunosti usaglašeni sa Evropskom Konvencijom o zaštiti ljudskih prava i sloboda, ali takođe, moram da naglasim da ova merila nisu zatvorena, da su merila sa otvorenom listom i da upravo u ovim merilima se ogleda fleksibilnost suda. Šta to znači? Sud naravno ne postupa po šablonima mada je ujednačena sudska praksa u istim pravnim stvarima nešto što svakako Republika Srbija treba da teži. Znači, da prevashodno lista nije zatvorena i nije zatvorena upravo iz tog razloga što je svaki predmet specifičan i svaki predmet je po svojoj specifičnosti zaseban i jedinstven za sebe. Ono što takođe želim da naglasim da se ovim predlogom zakona aktivno participira i učesnik u sudskom postupku, a to je učesnik u parničnom, vanparničnom, upravnom, izvršnom postupku na taj način što mu se pruža mogućnost podnošenja prigovora i žalbe. Prigovor i žalba su procesne pretpostavke za pravično zadovoljenje u sudskom postupku i naravno to su prethodne radnje kako bi do pravičnog zadovoljenja moglo uopšte da dođe. Ono što smatram izuzetno važnim, što je izuzetno značajno sa aspekta rasterećenja sudova, to je čini mi se član 24. koji daje mogućnost poravnanja pred pravobranilaštvom. Taj postupak poravnanja može da traje dva meseca. U tom postupku ili se postiže poravnjanje, a ako se poravnjanje ne postigne postupak se obustavlja, ali stranka naravno ima pravo da tužbom pokrene postupak pred nadležnim sudom. Takođe, ono što želim da naglasim, to je član 35. pomenutog predloga zakona koji daje mogućnost svim našim građanima koji su podneli predlog, odnosno zahtev pred Evropskim sudom za ljudska prava, a po čijim zahtevima nije razmatrano i nije doneta nikakva odgovarajuća odluka, da mogu da se obrate u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona, pravobranilaštvu radi poravnanja, odnosno da pokrenu tužbu u roku od godinu dana od dana stupanja na snagu ovog zakona, što svakako našim građanima daje mogućnost da u zemlji ostvare svoja prava koja su ranije bila uskraćena. Ovo svakako jeste iz domena ljudskog prava. Republika Srbija brine o svim svojim građanima, a posebno o građanima u sudskim sporovima. Na ovaj način vraća se poverenje građana u sud, ali naravno i povećava odgovornost pravosudnih organa i sudija. Sve su to razlozi zbog čega će SNS u Danu za glasanje podržati sve zakone. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić, a neka se pripremi narodni poslanik Biljana Ilić Tošić.
Hvala uvaženi predsedavajući. Gospodine ministre, koleginice i kolege, toliko je toga rečeno u ovoj sveobuhvatnoj raspravi koja je stvarno bila i dobra i kvalitetna. Pre svega ću govoriti o Zakonu o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku i na početku bih istakao ono što je većina diskutanata danas preskočila, da je obavljena široka javna rasprava gde su svi relevantni faktori bili uključeni i sudije i zainteresovana lica i što je najvažnije da je Ministarstvo organizovalo i okrugle stolove u sedištima Apelacionih sudova u Beogradu, Novom Sadu, Kragujevcu i Nišu i sve primedbe koje je stručna javnost uputila, pridodate su ovom nacrtu zakona i date nama u ovom predlogu zakona. Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku je neophodan preduslov za smanjenje broja zaostalih predmeta, ali i poštovanje ljudskih prava učesnika u postupku. Nacionalna strategija za reformu pravosuđa za period 2013. – 2018. godina, kao jedan od primarnih problema pravosuđa, čije je rešavanje hitno, pretpostavljam rešavanje predmeta u razumnom roku. Predlog zakona je deo mera koje pokriva strategija, a čije je cilj da pravdu učini dostupniju građanima, da poveća poverenje građanima u pravosuđe, da smanji broj zaostalih predmeta, kao i broj predstavki protiv Republike Srbije pred Evropskim sudovima, odnosno Evropskim sudom za ljudska prava, zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku. O tome da zakon predviđa pravičnu nadoknadu ili reparaciju o tome kako pravo na suđenje u razumom roku prema predlogu zakona ima stranka u sudskom postupku i koji su sve učesnici, da to pravo nema javni tužilac, neću govoriti ništa o svim tim detaljima jer je toliko toga rečeno pre svega u vrlo dobrom izlaganju gospodina ministra i odbrani ovog zakona, kao i u izlaganjima naših prethodnih kolega, pre svega mislim na kolegu Nikolića i mislim na koleginicu Milanku, koja je upravo o tome govorila. Ja bih još samo dopunio da je jedan od ciljeva ovog zakona da se smanji broj pritužbi Evropskom sudu za ljudska prava za povredu prava na suđenje u razumnom roku, koji se podnosi protiv Republike Srbije, a kojih je trenutno više hiljada. Zakonom o uređenju sudova iz 2013. godine uveden je u naš sistem zahtev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, praćen žalbom i naknadom za povredu prava na suđenje u razumnom roku. Praksa je pokazala da je neophodno donošenje zakona koji bi u celini uređivao ovu materiju, obezbedio sredstva kojima se štiti pravo na suđenje u razumnom roku. Nacrt zakona je rađen u skladu sa praksom suda u Strazburu i ponoviću i rešenje i za nas i imalo se u vidu i zakonodavstvo susednih država, čini mi se da je koleginica Milanka to malopre istakla, pre svega bivših socijalističkih država i Nemačke. Posebne zakone o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku imaju Slovenija i Crna Gora od republika bivše Jugoslavije, a Hrvatska i Makedonija imaju ovaj set prava, ali ugrađen u zakone o sudovima. Na kraju, ono što bih posebno podvukao, Srbija ima presuda Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu iz prethodne dve godine. Mora da plati oko četiri i po miliona evra odštete. Samo u prošloj godini, propusti domaćeg pravnog sistema koštaju nas 2,7 miliona evra. Suđenje u Srbiji prosečno traje, to je za Riplija,579 dana. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Biljana Ilić Stošić, a neka se pripremi narodni poslanik Biljana Hasanović Korać.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre, poštovane koleginice i kolege, ne mogu i ne želim da propustim priliku da pre svega odam priznanje predlagaču ovog zakona, kao i stručnoj službi resornog ministarstva na uloženom trudu i detaljnom obrazloženju ovog teksta. Usudila bih se da kažem da je ovo svakako jedan od do sada najbolje obrazloženih zakonskih predloga, što nama poslanicima ne samo olakšava posao, nego je pre svega i doprinelo kvalitetu današnje rasprave i konačnom uobličavanju ovog zakonskog teksta zarad njegovog usvajanja. Garantovanje zaštite prava na suđenje u razumnom roku svakako je jedan od temeljnih, ne samo čisto pravnih, već i civilizacijskih instituta uvrštenih u korpus nepovredivih ljudskih prava u skladu sa važećim međunarodnim konvencijama, tako ih i tretira naša ustavno-pravna materija, međutim, sve što je ustavno proklamovano i zaštićeno, ovo temeljno pravo mora biti i ostvarivo kroz odgovarajuće instrumente i procedure koje se upravo veoma precizno ovim predlogom zakona utvrđuju. Nije sporno da je ovaj pravni institut i ranije bio formalno obezbeđen barem donekle, računajući tu i Ustav i Zakon o uređenju sudova na primer, pa sve do konkretnih instrumenata poput ustavne žalbe, koja je pokazalo se u praksi iz niza razloganije mogla garantovani efikasno zadovoljenje i ostvarivanje ovog prava zbog čega praksa ogromnog broja pritužbi koje nađi građani upućuju na adresu Evropskog suda za ljudska prava, očigledno potvrđuje potrebu za boljim institucionalnim uređenjem ove materije sa jedne strane. Sa druge strane, neophodno je obezbediti održive mehanizme i instrumente da se ta prava i održivost zaista mogu i štiti. To je prvenstveno rezultat potrebe i težnje da se ta prava ničim ne smeju narušavati, ali i niza drugih aspekata koji najozbiljnije ulaze u ocenu onoga što se zove pravno uređena država. U tom smislu, pored zakonodavca, što je samo početni obavezni, ali ne i dovoljni korak, čitav je niz subjekata koji u stvarnoj zaštiti tih prava moraju da učestvuju. Mislim tu svakako na sudove, na pravobranilaštva, ali i na advokatske komore, na službe za pravnu pomoć građana, na medije naročito. Svi oni imaju ulogu i obavezu a i odgovornost da ovakvu vrstu zaštite učine ljudima i jasnom i dostupnom, kako bi mogli da je istinski i koriste. Sa druge strane, postavlja se pitanje odgovornosti prema novcu građana kojim se nadoknade ma koliko bile pravične moraju finansirati. U nedavnom medijskom, rekla bih vrlo uspešnom nastupu predsednika Vrhovnog kasacionog suda, gospodina Milojevića, čuli smo razne podatke, između ostalih na večnu temu – Pravda je spora ali dostižna. Bila sam zapanjena podatkom o najslavnijem sudskom maratonu kod nas, starom punih 36 godina, kao i ne baš retkom praksom da se postupci, pogotovo ne krivični često odlažu bez ikakvog stvarnog, preciznije objektivnog razloga. Sudija Milojević je tu prozvao i advokate ali i sudije koji često neke predmete svesno guraju pod tepih odlažući ih. Kao što reče, uočena je izvesna ali veoma zabrinjavajuća apatija kod nosilaca pravosudnih funkcija. Potreba za boljom efikasnošću sudstva stara je verovatno koliko i ova grana vlasti, pri čemu nepovredivost sudske funkcije ne može biti paravan za nedovoljno dobar rad sudija. Naravno, efikasnost ne sme urušiti kvalitet sudskih odluka, pa je balans prave mere u tom pogledu i jedno od centralnih pitanja u implementaciji ovog zakona, pogotovo kada je reč o korišćenju instrumenata predviđenih ovim predlogom zakona kao što su prigovor ili žalba. Utvrđeni raspon nadoknade za proizvedene nematerijalne štete u dinarskoj protivvrednosti od 300 do 3.000 evra odgovara ekonomskoj moći državne kase koju takođe treba štititi i zaštititi. Svakako da je razumljivo ogorčenje i gnev građana koji godinama ne uspevaju da okončaju zaštitu svojih legitimnih prava i to nije sporno. Sporno je, međutim, kako utvrditi odgovornost onih institucija i nosilaca uloga u institucijama koji svojom nedovoljnom efikasnošću dozvole da se dođe u situaciju da jedini instrument koji preostaje građanima bude materijalna nadoknada. Tu ne mislim samo na sudije, ali, najviše ipak mislim na njih, naročito u situacijama kada razlozi baš i nisu realni i objektivni. Nije reč o tome da predsednici sudova ili veća sudija traže način da izbegnu dosuđivanje pravedne nadoknade oštećenim građanima, već je reč o tome da do povrede tog prava uopšte ne dođe, kao i da se ne deli odgovornost, a naročito neodgovornost. Tu mnogim institucijama predstoji ogroman posao, kako bi se krenulo ka ostvarivanju tog projektovanog ideala izjednačavanja pravde sa pravičnošću, na kom putu je ovaj Predlog zakona samo polazna, ali veoma dobra osnova, zbog čega ću kao poslanica, kao čovek i kao građanka najiskrenije podržati. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Biljana Hasanović Korać. (Nije tu) Samo da obavestim narodne poslanike da trenutno nema direktnog prenosa Javnog servisa i da će onaj deo sednice koji nije emitovan da bude u odloženom prenosu. Reč ima narodni poslanik Ninoslav Girić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, koleginice i kolege narodni poslanici, danas je u načelnoj raspravi bilo zaista dosta reči o zakonu iz domena pravosuđa i ja ću ponoviti ono što su i moje kolege rekle – zaista sam zahvalan ministru što je pokazao beskrajno strpljenje, i dao iscrpne odgovore pre svega poslanicima opozicije, trudeći se da objasni svaki segment ovog zakona. Govoriću o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Ruske Federacije i Vlade Republike Srbije o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. Naime, ovaj Sporazum je potpisan 16. oktobra 2014. godine i mi, narodni poslanici, imamo prilike da usvojimo ovaj zakon i na taj način potvrdimo ovaj Sporazum. Ovim Sporazumom Republika Srbija pokazuje da je spremna za obostranu saradnjusa Ruskom Federacijom, pre svega u bezbednosnoj sferi, uz definisan i jasan način razmene tajnih podataka. Pored toga, imamo i unapređenje saradnje sa jednom od stalnih članica Saveta bezbednosti UN, koja odlično razume i zastupa interese naše zemlje, pre svega kada je u pitanju Kosovo i Metohija i teritorijalni integritet Srbije. Svesni smo da se svet suočava sa globalnim izazovima i pretnjama, a ovaj Sporazum omogućuje zajedničko delovanje protiv svih rizika sa kojima se svetska zajednica suočava. Glasanjem za ovaj Predlog zakona ostvariće se efikasnija saradnja države Srbije sa Ruskom Federacijom i u oblasti pravosuđa, unutrašnjih poslova, u spoljnim poslovima, u sektoru odbrane, saradnja sa različitim privrednim subjektima, što će otvoriti mogućnosti poslovanja i u namenskoj industriji. Naravno, za ostvarivanje tehničkih standarda potrebno je planirati finansijska sredstva u skladu sa mogućnostima naše zemlje, o čemu će voditi računa nadležna ministarstva i državni organi. Treba podsetiti da je naša zemlja započela saradnju o zaštiti tajnih podataka i sa organizacijom Severno-atlantskog pakta ili NATO-a i sa Evropskom unijom i da je za ove potrebe formiran Centralni registar za strane tajne podatke i ustanovljena procedura koja će biti primenjena i sa drugim državama. Na kraju, ovim Sporazumom će se ostvariti i želja da se zaštite tajni podaci između dve prijateljske zemlje u oblasti politike, odbrane, u vojnoj tehnici, ekonomiji i drugim oblastima. Što se tiče mene, jasno je, kao i iz dosadašnjeg izlaganja poslanika SNS, da ću podržati ovaj set zakona koji je danas na dnevnom redu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jelisaveta Pribojac. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, uvažene kolege narodni poslanici, još odmah na samom početku želim da iskažem svoje lično zadovoljstvo i pohvalim Ministarstvo pravde, pre svega ministra Selakovića i njegove saradnike, zbog toga što se danas pred nama nalazi Predlog zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, koji je bio neophodno potreban mnogo ranije, jer ovo pravo gotovo da nije ni postojalo kod nas. Stranke koje bi bile nezadovoljne tokom i dužinom suđenja, osim pritužbe i ustavne žalbe, nisu imale druga pravna sredstva za zaštitu svojih prava na suđenje u razumnom roku, zbog čega je Srbija pred Evropskim sudom za ljudska prava gubila mnoge sporove, a cilj ovog zakona je upravo da to spreči. Ovo pravo na zaštitu prava na suđenje u razumnom roku samo po sebi nije dovoljno i bilo bi bez pravnog dejstva ako ne bi bilo garantovano, a biće garantovano ako dođe do rasterećenja sudova, ako dođe do povećanja broja sudija, do povećanja broja sudijskih pomoćnika, kao i uređivanjem drugih propisa koji će regulisati ovu materiju. Ovaj Predlog zakona uređuje u celini koja su to pravna sredstva kojima se štiti pravo na suđenje u razumnom roku i koje su to stranke koje imaju pravo na zaštitu. Pravna sredstva kojima se štiti pravo na suđenje u razumnom roku su dvojaka. To su sredstva koja teže ubrzanju postupka, a to su prigovor i žalba i zahtev za pravično zadovoljenje kada se stranci pruža satisfakcija onda kada je do povrede prava već došlo. Detaljno se uređuje sadržina prigovora, odnosno njegovi obavezni elementi koje mora da sadrži, jer bez njih se po prigovoru ne bi ni postupalo. To su dve grupe podataka – podaci o samoj stranci, tzv. lični podaci i podaci o pravnoj stvari o kojoj se vodi postupak. Zatim se određuje kome stranka podnosi prigovor,da li je u pitanju sud koji vodi postupak ili sud pred kojim se vodi postupak, da li će imati ispitni postupak ili će biti bez ispitnog postupka. Kod ispitnog postupka predsednik suda ne odbija prigovor, niti ga usvaja pre nego što ga dostavi sudiji ili javnom tužiocu i od njih zahteva izveštaj o stanju pravne stvari, a može da zatraži i kompletne spise. Nakon toga usvaja ili odbija prigovor donošenjem rešenja. Rok za to je dva meseca od dana prijema prigovora. Kada je usvojen prigovor, u rešenju predsednik suda nalaže sudiji da preduzme procesne radnje koje bi ubrzale postupak u određenom roku. Taj rok ne sme biti kraći od 15 dana, niti duži od četiri meseca. Osim toga, predsednik suda može predmet da dodeli i drugom sudiji ako je sudija opterećen ili je duže odsutan. Kada je u pitanju prigovor protiv javnog tužioca i kada ga predsednik suda usvoji, ondonosi rešenje kojim utvrđuje da je došlo do povrede prava na suđenje u razumnom roku i dostavlja ga višem javnom tužiocu koji u roku od osam dana treba da donese uputstvo za ubrzanje postupka i rok u kome je niži javni tužilac dužan da ga sprovede. Takođe, taj rok ne sme biti kraći od 15 dana, niti duži od četiri meseca. Uputstvo se obavezno dostavlja predsedniku suda i stranci, kako bi stranka imala eventualno pravo na žalbu. Ovim Predlogom zakona je detaljno regulisano kada stranka ima pravo na žalbu i kome je dostavlja i u kom roku. Ja ću samo naglasiti, kada je u pitanju Vrhovni kasacioni sud, da postupak po žalbi i o žalbi odlučuje veće od tri sudije Vrhovnog kasacionog suda, i to u roku od 30 dana. Ono što je važno istaći jeste da je predlogom ovog zakona detaljno regulisano i pravo na pravično zadovoljenje koje u sebi sadrži zapravo dva prava. Pravo na pravično zadovoljenje kada se dosuđuje novčani iznos za nematerijalnu štetu i pravo na objavljivanje akta kojim se stranci utvrđuje da je povređeno pravo na pravično suđenje u razumnom roku. Naravno, i kumulacija ova dva prava kada se radi o težoj povredi prava. Visina obeštećenja se priznaje u visini od 300 do 3.000 evra u dinarskoj protiv vrednosti na dan isplate prema srednjem kursu NBS po predmetu. Samo još da dodam da kada je u pitanju naknada imovinske štete stranka podnosi tužbu u roku od jedne godine od sticanja prava na pravično zadovoljenje koje isplaćuje sud ili javno tužilaštvo koji su povredili to pravo. Sredstva se obezbeđuju iz budžeta Republike Srbije, a namenjena su pokriću tekućih rashoda, sudova i javnih tužilaštava. Ono što na kraju želim da istaknem jeste da se na ovakav način stranke stimulišu da adekvatno učestvuju u otklanjanju povrede prava na suđenje u razumnom roku, da im to bude prioritet i osnovni motiv, a ne novčana naknada. Što se tiče Predloga zakona o dopuni Zakona o sudijama, tu se samo dopunjuje član 59. Zakona o sudijama tako što se u stavu 2. propisuje da sudiji Vrhovnog kasacionog suda prestaje radni odnos kada navrši 67 godina života po sili zakona. S obzirom, da je Vrhovni kasacioni sud najviši sud u Republici Srbiji kao i to da su sudije ovog suda najstručnije, u cilju zaštite prava na pravično suđenje zakonom im se omogućava da mogu vršiti tu funkciju dve godine duže od sudija sudova nižeg stepena. Ovaj Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama usklađen je sa nacionalnim programom za usvajanje pravnih tekovina EU kao i sa propisima EU. Srpska napredna će u danu za glasanje podržati i izglasati sve ove predloge zakona koji su danas bili u raspravi u načelu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, gospodine Arsiću, poštovani gospodine ministre pravde, gospodine Selakoviću sa saradnicima, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je gospodine ministre pravde, gospodine Selakoviću da vas često, rekao bih vrlo često viđam u ovom visokom domu, domu Narodne skupštine Republike Srbije. To govori o vašem radu kako vas, tako i čitavog Ministarstva pravde Republike Srbije. Siguran sam da su građani Republike Srbije to prepoznali i znaće to da cene onog momenta kada bude potrebno. Ja ću kratko da kažem, vrlo kratko nešto o Predlogu zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku. Zaista je teško i teško mi je bilo šta reći, gospodine ministre, posle dobrih govora poslanika iz SNS i vašeg gospodine ministre, uvodnog, transparentnog i nadasve jasnog preciznog i razgovetnog obrazloženja. Ovaj veoma važan zakon je za građane Republike Srbije i za državu Srbiju u celini ima svoje uporište u ekspozeu predsednika Vlade Republike Srbije gospodina Aleksandra Vučića koji je podneo nama narodnim poslanicima u ovom visokom domu 27. aprila gospodnje 2014. godine, navršilo se nešto više od godinu dana. Naravno, da ne zaboravim, ekspoze predsednika Vlade Republike Srbije gospodina Aleksandra Vučića je najsveobuhvatniji, najveći, najprecizniji, najkonkretniji i najsistematičniji od svih 72 prethodna, od vremena prvog predsednika Vlade Republike Srbije Prote Mateje Nenadovića 1805. godine do danas. Ili ti najsveobuhvatniji, najveći, najprecizniji, najkonkretniji, najsistematičniji u novijoj istoriji Srbije, pozivam istoričare da to istraže i da to ocene pa će videti da je istina. Na stranici 25. ekspozea pored ostalog stoji ciljevi i reforme pravosuđa su pored ostalog i da se citiram smanji broj nerešenih predmeta i ubrzaju sudski postupci, završe citat. Upravo i ovaj Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku pored ostalih koje je ova Narodna skupština Republike Srbije donela omogućuje realizaciju navedenog cilja pravosuđa iz ekspozea predsednika Vlade Republike Srbije gospodina Aleksandra Vučića. Ovo dokazuje, dame i gospodo narodni poslanici i poštovani građani Republike Srbije da Vlada Republike Srbije polako ali sigurno sprovodi zacrtane reforme i u pravosuđu kao jednog od stubova sveobuhvatnih reformi, što je alfa i omega modernizacije Republike Srbije za koju se nadam se svi zalažemo. Ne mogu, poštovane dame i gospodo da verujem da danas upućuju neosnovane kritike, jedan deo iz opozicije i to oni koji su direktno odgovorni za stanje u pravosuđu, kada ste ga vi gospodine ministre Selakoviću nasledili, a ono je po oceni Evropske komisije citiram bilo najgore u Evropi, završen citat. Sudstvo kada ste ga vi gospodine ministre nasledili bilo je u takvim traljama da gotovo nema predanog pravnika koji njegovu tragediju nije doživljavao kao tragediju profesije i lider URS-a Mlađan Dinkić je 7.7.2012. godine oštro kritikovao reformu pravosuđa u ovoj Narodnoj skupštini koju je sprovela Vlada Mirka Cvetkovića u kojoj je on i sam bio ministar, što je Brisel ocenio, citiram: „kao najgore urađenu stvar“, završen citat. Ministarka pravde iz tog vremena sedi u opozicionim klupama, dame i gospodo, poštovani građani Srbije, ovde u Narodnoj skupštini, nažalost nema je često u ovoj Narodnoj skupštini. Setimo se nezapamćenih skandala u kadriranju i proterivanju sudija do neuravnoteženih krivičnih dela. Sudstvo se ljuljalo kao zgrada sklona padu. Neke sudije su umrle od nepravde, a neki izvršili samoubistvo, ali desilo se i nešto nezabeleženo u istoriji sudstva, što ćenaravno istoričari države i prava zabeležiti i izučavati, izabrali su mrtvog sudiju, Ljubišu Đurića za sudiju Osnovnog suda u Požegi i gle čuda, predsednik Vrhovnog saveta sudstva, Nata Mesarović tvrdila je, citiram: „da je svaki kandidat proveren“, završen citat. Samo ne znam, poštovani građani i poštovane kolege poslanici, kako su mrtvog sudiju mogli da proveravaju i u izveštaju Evropske komisije za 2010. godinu stoji da više od 800 sudija nije reizabrano. U tom izveštaju stoji, citiram: „reforma koju provode“, ja dodajem, bivši režim, završen moj deo, „predstavlja posebnu zabrinutost“, završen citat. Gle čuda, u knjizi „Reforma pravosuđa u Srbiji od 2008. do 2012. godine“, Beograd 2012. godine, strana 96. verovali ili ne, autorka dr Vesna Rakić Vodinelić i drugi saradnici, a gospodin akademska čestitost zaboravio u uvodnom prepodnevnom delu da ovo citira, a nažalost nema ga nikada u poslepodnevnom, a ja sam na prošloj Skupštini rekao – ukoliko dočeka poslepodnevne časove da ću glasati za njegov amandman i naravno nije mi se ispunila ta želja. Evropska komisija nastavlja dalje, citiram: „proces reizbora sudija bio je netransparentan, rizikujući time princip nezavisnosti“, završen citat, strana 96. verovali ili ne, niko drugi nego dr Vesna Vodinelić sa saradnicima. Poštovana akademska čestitost, nema je danas, večeras u Skupštini da mi replicira na ovo, ali šta ćete, tako radi na svakoj sednici Skupštine. Dakle, bivši režim nisu uništili samo sudstvo, nego su uništili i našu prošlosti i zaista tvrdim, našu sadašnjost, budućnost dece naše, a da su ostali na vlasti još samo godinu dana na republičkom nivou, uništili bi naše korene. Poštovani građani Srbije, vi im to niste dozvolili. Zakon o zaštiti na suđenju u razumnom roku nije postojao i zašto to ne reći, a prema tome, to pravo gotovo i da nije štićeno u Republici Srbiji do 2013. godine, kao što ste i vi, gospodine ministre, rekli. Zato je odgovoran bivši režim DS jer je imao vremena da donese taj zakona, a nije ga doneo, a danas nalazi za shodno da kritikuje donošenje ovog zakona. Dakle, izuzev ustavne žalbe, stranka nije imala skoro nikakvo pravo da sama zahteva zaštitu prava na suđenje u razumnom roku. Još je Evropski sud za ljudska prava 2007. godine zaključio da u pravnom sistemu Republike Srbije građani nemaju na raspolaganju, citiram, delotvorni pravni lek, završen citat, zaštite prava na suđenje u razumnom roku. Šta je od tada 2007. do 2012. godine radio bivši režim? Zašto ga nije doneo, a nalazi za shodno da kritikuje danas ovaj zakon, da se tobože neće realizovati, a to ćemo videti da li hoće? Ja tvrdim zaista da hoće. To pravo građanima je garantovano, kako su rekle moje kolege, 13. Konvencijom o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda, a i Ustavom Republike Srbije, članom 32. stav 1. Čuli smo od kolega iz Demokratske stranke kritiku – zašto se ne primenjuje Ustav? Ko im je branio to da primene? Što nisu doneli ovaj zakon, kakv takav? Nisu ga doneli uopšte. Ono što je važno, a to je da će pravo na suđenje u razumnom roku ostati bez dejstva, ako ga ne oživotvorimo u praksi. Ja sam siguran da ćemo ga oživotvoriti zahvaljujući u prvom redu vama, gospodine ministre, i vašoj prednosti i radu, jer stepen odgovornosti ljudi koji rade u sudstvu bi zaista trebao biti veći. Možda nije loše da se razmišlja da i primena ovog zakona bude jedan od elemenata kod vrednovanja sudija. Meni bar nije poznato, pošto se ne bavim tim delom, da li se to uzima u obzir. To pravo građanina je garantovano, kako sam rekao, tom konvencijom, ali Republika Srbija je izgubila brojne sporove pred Evropskim sudom za ljudska prava koji su protiv nje vodili građani Republike Srbije zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku. Zašto ne reći, gospodine ministre Selakoviću, vašim zalaganjem, za dve godine, smanjili ste broj predstavki Međunarodnom sudu u Strazburu sa 14.000 na 2.000. Javno i otvoreno to treba da kažemo. Na kraju, zakon je zasnovan na praksi Evropskog suda za ljudska prava i iz iskustava jednog dela zemalja Evropske unije, a o kojima ste vi govorili, da ih ja ne ponavljam, što nam govori da će građani Republike Srbije dobiti jedan odličan zakon što ide u prilog modernizaciji Srbije, a za šta se zdušno zalaže predsednik Vlade Republike Srbije gospodin Aleksandar Vučić sa čitavom Vladom Republike Srbije, potpomognuti od predsednika Republike Srbije Tomislava Nikolića, većine narodnih poslanika u ovoj Narodnoj skupštini i najvećeg broja građana Republike Srbije. Pozivam i vas, gospodo iz opozicionih klupa, nema ih, nego dvoje, nažalost, da i vi glasate za ovaj zakon, jer ćete bar malo, pa makar i na ovaj način ublažiti vašu odgovornost što niste doneli ovakav zakon od 2000. godine do danas. Hvala lepo.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 1, 2, 3. i 4. dnevnog reda. Sa ovim završavamo današnji rad i nastavljamo sutra u 10,00 časova.