Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Predsednik Vlade Mirko Cvetković je pre neki dan izjavio da je Srbija izašla iz recesije i da svi pokazatelji pokazuju i ukazuju na ekonomski oporavak. Građani i privrednici, pak, ukazuju da je stanje sasvim drugačije i da nas tek očekuje kriza. Kurs najbolje pokazuje u kakvom stanju je naša ekonomija. Dinar je u odnosu na prethodni dan izgubio vrednost od 37 para, tako da je danas potrebno za jedan evro da se izdvoji 103 dinara i 54 pare. Privreda i građani u ovom trenutku duguju bankama 1.504 milijardi dinara. Broj onih koji zbog naglog pada dinara nisu u stanju da izmiruju obaveze po osnovu kredita dramatično raste. Juče smo mogli da pročitamo da od 977.367 građana koji su uzeli kredit od banaka, njih 118.402, dakle, svaki deveti, nije u stanju da izmiruje svoje obaveze po osnovu kredita i da ta kašnjenja preko 60 dana, odnosno idu čak i do 90 dana. Pored kursa, razlozi za kašnjenje u otplati kredita jesu i što su mnogi od njih ostali bez posla i što je oko 70.000 preduzeća u blokadi, u kojima radi veliki broj radnika koji ne primaju platu. Moje pitanje je upućeno predsedniku Vlade: da li je on i da li su članovi Vlade svesni dubine krize i šta Vlada čini da se ta kriza prevaziđe? Drugo pitanje je upućeno Ministarstvu finansija, odnosno Upravi za javni dug. Gospođa Dijana Dragutinović je pre izvesnog vremena izjavila da je javni dug 32% od bruto društvenog proizvoda. Predsednik Srbije, koji želi da dokaže građanima Srbije da sve zna i da se u sve razume, izjavio je da je taj javni dug, negde, na podnošljivih 33,6% bruto društvenog proizvoda. Ekonomski stručnjaci ukazuju da je on preko 36% bruto društvenog proizvoda i da je Srbija u odnosu na mali broj bruto društvenog proizvoda već visokozadužena zemlja, koja je na rubu dužničke krize. Na to nam upravo ukazuje i pismo, kojim nas je informisala "Politika", koje je upućeno premijeru, članovima Vlade, svim ekspertima, o dubini krize i o predloženim merama za prevazilaženje krize. Mislim daje očigledan primer koliko je ova vlada nesposobna i nije u stanju da prevaziđe teškoće sa kojima se kreće, sa kojima se suočava, upravo ovaj problem i problem javnog duga. Očekujem da u najskorijem roku dobijem odgovor od Uprave za javni dug. Hvala. [[Aplauz]]
Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili rešenje, u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da) Narodni poslanik Dragan Todorović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, stvarno ne znam šta više da radim, postavljam jednostavna pitanja, ali odgovora nikako nema. Postavio sam pitanje Agenciji za privredne registre da mi dostavi rešenje broj 8101 od 22. aprila 2005. godine, iz koga bismo mogli da vidimo koliko je ''Luka Beograd'' imala akcija. Odgovora nema, mada je to jednostavno, taj dokument već postoji. Ali, ima još jedna interesantna stvar. Savet za borbu protiv korupcije uputio je, takođe, istoj agenciji isto pitanje i nije dobio odgovor. Ovde, očigledno, možda nije, ali postoji bojazan da je neko manipulisao sa oko 2,5 miliona akcija ''Luke Beograd". I ništa se ne radi. Apsolutno se ništa ne radi! Evo, imate danas informaciju da VAC želi da se povuče iz Srbije. Odmah da se razumemo, nije meni žao što VAC želi da se povuče iz Srbije, ali postoji objektivan problem vezano za privatizaciju kompanije "Novosti" u koju je umešan Stanko Subotić Cane, VAC, Milan Beko i Milorad Mišković, i sve je nesporna činjenica. Pokazao sam vam uplatnice firmi Stanka Subotića Caneta, onim trima firmama, a, takođe, nisam dobio odgovor čije su, koje su privatizovale "Novosti". Odgovora nema. Sada mi je potpuno jasno zašto Zagorka Dolovac, Republički javni tužilac šest puta nije došla na Odbor za odbranu i bezbednost. Verovatno joj nije odgovarala mogućnost da joj se direktno postave neka pitanja. Ali, evo, postavljam pitanje Republičkom javnom tužiocu – da li su preduzeli neke predistražne radnje, kada je u pitanju privatizacija kompanije "Novosti" i ''Luke Beograd''? Očigledno je iz ova dva primera da su se na privatizaciji kompanije "Novosti" i ''Luke Beograd'', potpuno, spojile sve stvari koje su karakterisale desetogodišnju pljačku Srbije: politika, tajkuni i kriminalci. I, tu više nema nikakve dileme. Al' postoji jedna stvar koju nikako sebi ne mogu da objasnim, Vlada koja je privatizovala, koja je učestvovala u privatizaciji, koja se, između ostalog, optužuje da je u svemu ovome učestvovala nije iz sadašnje vladajuće većine. Onda se postavlja pitanje razloga zbog čega se ove stvari ne pokreću. A, onda, kada se prisetim perioda od 2004. godine pa do 2008. godine ni tada se nisu pokretali problemi vezani za privatizaciju, odnosno pljačku. Setite se samo "Sartida" i nekih drugih privatizacija. Očigledno je da ovde postoji možda tajni, možda nema dogovora, ali neko nepisano pravilo – ne diraj ti mene, neću ni ja tebe, bitno je da se smenimo sa vlasti, da nastavimo da pljačkamo, a one prethodne koji su to radili nećemo dirati. Ne mogu da razumem da vi tako olako prelazite preko ovako neprimerene pljačke kada je u pitanju ''Luka Beograd'' i kada je u pitanju Kompanija ''Novosti'', i da ćutite. Postavio sam pitanje – da li je tačno da je na računima ''Luke Beograd'' bilo 42.300,000 evra? Do dana današnjeg nisam dobio odgovor. Zbog čega? Ako nije bilo jasno, u šest banaka, sve se zna, postoji zapisnik, postoje imena i prezimena ljudi koji su o tome sačinili zapisnik, do dana današnjeg nema ništa! Ako se pokaže da je tačno da je i ovih dva i po miliona akcija sklonjeno u vreme privatizacije, pa se naknadno pojavilo, to je dodatnih 25.000.000. Pa, ljudi moji, ne znam šta je potrebno da vi preduzmete nešto?! Samo, dakle, na Luci Beograd država je izgubila oko 100.000.000 evra, ako računate sve ovo što se desilo sa ''Lukom Beograd''. Pa, šta je još potrebno da bi se preduzele neke stvari, da vi napokon krenete u obračun protiv kriminala?! Evo, pošto je Boris Tadić predložio ovima koji su ''bezobrazno'' bogati, ili kako je to već rekao, ''nepristojno'' bogati, podsetio bih ga da samo postoje ljudi koji su legalno stekli bogatstvo ili nelegalno. Ali, ovi koji su legalno stekli njih baš briga, a ovi koji su nelegalno – neka daju pare da se izgradi jedan dobar zatvor, jer će im verovatno biti potreban kada dođe vreme da odgovaraju za ono što su uradili u ovih proteklih 10 godina. [[Aplauz]]
Narodni poslanik Zoran Ostojić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe LDP, ima reč.
Hvala potpredsednice. Koleginice i kolege, moja pitanja će biti vezana za opštinu Bor, ne zato što su tamo izbori, nego, zato, što izgleda da iz Vlade jedino gospođa Matić ne učestvuje u kampanji, pošto je danima gledamo ovde, a svi ostali članovi Vlade i ministri idu po Boru, između ostalog, i ministar za zaštitu životne sredine, gospodin Dulić, pa, s tim u vezi, i pitam, zbog činjenice da je Bor, pored ''Rafinerije'', tj. pored Pančeva, jedna od neuralgičnih tačaka kada je u pitanju ekologija u Srbiji, a podsećam vas da su ekološki standardi najvažniji među evropskim standardima koje naša zemlja treba da ispuni da bismo se približili Evropi i da bismo ispunili obaveze koje nas čekaju. Moje pitanje je prosto. Pošto je u Boru nenormalno, iznad proseka, zastupljena bolest dece, leukemija, kao i u Pančevu, pošto se u kampanji maltene priča da će u ponedeljak biti otvorena nova topionica, tražim od Dulićevog ministarstva odgovor na pitanje – koliko je dana u protekloj godini koncentracija štetnih materija, sumpora, sumpordioksida, u Boru bila veća od dozvoljene po našim propisima? Paralelno bih voleo da dobijem odgovor na pitanje – koliko je ta koncentracija veća od evropskih propisa, pošto, iako idemo ka evropskim propisima, standardi koje naš zakon propisuje još nisu u skladu sa evropskim propisima? Dakle, voleo bih da dobijem uporednu analizu – koliko je dana u proteklih godinu dana zagađenost u Boru veća od dozvoljene zakonske i koliko je veća od evropskih propisa? Sa tim u vezi bih voleo da dobijem makar načelni odgovor – kada će početi da se poštuje zakon i kada će početi da se izriču kazne za zagađivanje vazduha? Razumem da će se u budućnosti naći rešenje za Bor. Nadam se da će se naći. Nikada više u tom kombinatu neće biti zaposleno onoliko ljudi koliko je bilo u komunističko vreme, na kraju krajeva, prošla su ta vremena. Zbog toga pitam ministra turizma, takođe, vezano za Bor, s obzirom na to da u Boru postoje nekakvi čudni običaji, opština je u selu Slatina dala na trajno korišćenje fudbalski teren nekom Dragoslavu Pavloviću? Sada taj čovek odlučuje kada ko može da igra i kada ko može da trenira i ponaša se sa državnom imovinom, odnosno javnom kao da je njegova privatna. Slično se dešava i sa jednom od, hajde da kažem, najlepšom turističkom atrakcijom u tom kraju, a to je Zlotska ili Lazareva pećina. U bivšoj Jugoslaviji dolazili su ljudi iz cele Jugoslavije da vide tu pećinu. Ona je bila zaista atrakcija. Sada to propada. Opet nekim čudom prethodnih vlasti u Boru ključ od te pećine ima neki čovek. Kada je tu on otvori. Kada nije tu zatvoreno je. Sve okolo propada. Ovo je pitanje za ministra ekonomije i regionalnog razvoja, u čiju nadležnost spada i turizam, to je gospodin Dinkić, koji je, takođe, tamo poprilično aktivan sa ovim svojim koalicionim partnerima za cenzus, Boškom Ristićem i Rasimom Ljajićem, kada će da se njegovo ministarstvo pozabavi onim što Bor ima, a što faktički propada, jer novac koji se može zaraditi od malih i srednjih preduzeća, male privrede, od poljoprivrede, od turizma ne pravi se? Svi čekaju taj kombinat. Taj kombinat ne može da hrani ceo Bor. Ekologija, poljoprivreda i turizam jesu potencijali Bora, a ti potencijali se ne koriste. Objektivno, možda to nije moguće samo na nivou lokalne samouprave. Možda treba Ministarstvo da učini napor da aktivira te potencijale. Voleo bih da dobijem odgovore i od Dinkića i njegovog ministarstva – kada će da se stavi u funkciju ono što Bor ima a što se ne koristi? Hvala.
Pitam, da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje, u skladu sa članom 235. Poslovnika Narodne skupštine? (Ne) Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Miroslav Petković, Radojko Obradović, Slavica Đukić-Dejanović. Obaveštavam vas da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pozvala da, pored predstavnika predlagača Jasne Matić, ministarke za telekomunikacije i informaciono društvo, sednici prisustvuju i Irina Reljin, pomoćnica ministra za telekomunikacije i informaciono društvo, Slobodan Marković, posebni savetnik u Ministarstvu za telekomunikacije i informaciono društvo, Stefan Lazarević, savetnik u Ministarstvu za telekomunikacije i informaciono društvo. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O ELEKTRONSKIM KOMUNIKACIJAMA (pojedinosti) Amandman na član 30. je prvi amandman u prepodnevnom delu današnje rasprave. Pre nego što nastavimo rad kratko podsećanje na vreme koje je na raspolaganju poslaničkim grupama i predsednicima ili ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa: Poslanička grupa PUPS – ima na raspolaganju ukupno vreme; Poslanička grupa manjina – ima na raspolaganju ukupno vreme; Poslanička grupa Nova Srbija – ima na raspolaganju 30 sekundi vremena za poslaničku grupu; Poslanička grupa LDP – ima na raspolaganju 50 sekundi za ovlašćenog predstavnika i ukupno vreme poslaničke grupe koje je na raspolaganju za raspravu u pojedinostima; Poslanička grupa SPS-JS – ima ukupno vreme; Poslanička grupa DSS –iskoristila je vreme i ovlašćenog predstavnika i vreme za poslaničku grupu; Poslanička grupa Napred Srbijo – ima ukupno vreme za ovlašćenog predstavnika, odnosno predsednika poslaničke grupe, kao i 12 minuta i 15 sekundi za poslaničku grupu; Poslanička grupa G17 plus – šest minuta za predsednicu poslaničke grupe i ukupno vreme za poslaničku grupu u raspravi u pojedinostima; Poslanička grupa SRS – šest minuta za ovlašćenog predstavnika i minut i 30 sekundi za poslaničku grupu i Poslanička grupa ZES – iskoristila je vreme predsednice poslaničke grupe iima 40 minuta za poslaničku grupu. Na član 30. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 31. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 32. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 33. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Reč želi i reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, o ova prethodna tri amandmana govorili smo juče popodne. Amandman na član 33, na neki način, jeste sličan ovim prethodnim amandmanima o kojima smo govorili, jer se isto tako odnosi na naknadu, odnosno na visinu naknade koju propisuje Agencija za komunikaciju. I, neki, generalni, načelni stav SNS jeste da neka agencija koja raspolaže nekim javnim resursima ne može sama da određuje koliku će visinu takse, odnosno naknade da propisuje, ne može da odlučuje o tome kolike će biti zarade zaposlenih i ne može da odlučuje koliki će biti troškovi te agencije, jer se u drugom delu ovog člana kaže da će naknade biti u odnosu na troškove koje Agencija ima prilikom pružanja tih usluga. Sasvim je nekorektno, sasvim je neprimereno da pojedine agencije imaju to pravo da ono što pripada budžetu Republike Srbije, ono što su fiskalni prihodi faktički budžeta, da time oni sami raspolažu. Imali smo jako negativne primere u prethodnom periodu kada je u pitanju, mnogo puta je već ovde govoreno, Agencija za kontrolu leta, onda Direktorat civilnog vazduhoplovstva, gde su primanja zaposlenih, troškovi koje su imale te agencije bili krajnje neprimereni i primer mnogobrojnih novinskih članaka i mnogobrojnih komentara i u ovom skupštinskom domu. Bez obzira što je Ustavni sud doneo odluku da je to neprimereno, da nije u skladu sa Ustavom, i dalje se sa tom praksom nastavlja. Smatramo da je neprimereno da se i Agencija za elektronsku komunikaciju opredelila da na isti način odlučuje o tome kolike će naknade da propisuje i da sama raspolaže tim naknadama. Ako ćete po toj logici, Državna uprava i pojedini segmenti Državne uprave danas ne mogu da se pohvale niti adekvatnom opremom, niti adekvatnim platama. Treba li i te institucije i te druge agencije da same po svom nahođenju povećavaju naknade, takse i ostala primanja, bez kontrole izvršne vlasti?! Smatramo da je to nemoguće, da je neprihvatljivo. Osim toga radi se i o tome da jedan dobar deo prihoda koje ostvaruje javni sektor nije pod kontrolom Ministarstva za finansije. Imali smo priliku pre, nekih, čini mi se, šest meseci da čujemo da i sama ministarka o tome govori, da 20%, po njenoj proceni, prihoda koji se ostvaruje od prihoda koje plaćaju građani i privreda nije pod kontrolom Ministarstva za finansije. Na ovaj način se, rekao bih, dezavuiše i ovaj zakon koji najavljujete, jedan zakon o fiskalnoj odgovornosti, zakon koji bi trebalo bitno da smanji davanja koja imaju građani i privreda prema javnom sektoru, da privredu rastereti, na neki način, kao što rekoh, dezavuiše. Rekao bih, isto tako, da je situacija kada su u pitanju elektronski mediji jako loša i sve što se više ide prema jugu Srbije situacija je sve gora. Oni u potpunosti zavise od opštinskih budžeta. I tamo gde je izvršena privatizacija najčešće je ta privatizacija neuspešna. Imam primer i iz Pomoravskog okruga, i ''Televizije Jagodina'' i ''Televizije Ćuprija'', koje nisu ni uspele da se privatizuju, iako je više puta raspisivan konkurs. Dakle, kada je u pitanju ova oblast poslovanja, ova privredna delatnost, sve se skoncentrisalo u velikim gradskim centrima, pre svega u Beogradu, i ukoliko Agencija nastavi sa politikom koja je dosad vođena, i ako propisuje naknade koje su prevelike, iovako slabašni mediji iz unutrašnjosti biće u situaciji da neće moći da opstanu. Svešće se ova medijska scena na Beograd i eventualno na neke regionalne televizijske radio-stanice, jer svi ostali neće moći da opstanu. Potrebna je mnogo ozbiljnija politika kada je u pitanju dodela i radiofrekvencija, ali i funkcionisanje radija širom Srbije, a to može da se ostvari jedino ako izvršna vlast jednom politikom, na nivou cele Srbije, preuzme odgovornost za ovu oblast, a ne da se prepusti Agenciji da sama to vodi. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 20 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 33. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da) Narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministar, ko je sinoć imao prilike da malo pogleda kako su mediji izveštavali sa naše sednice od juče posle podne i onaj ko je danas imao priliku da pogleda prva izdanja novina mogao je da zaključi samo jedno – ova vladajuća koalicija koju oličavaju DS, SPS i koalicija oko nje, i G17, jeste najviše zaslužna za povratak devedesetih godina u Srbiji. Dakle, devedesete godine prošlog veka ponovo su u Srbiji. Inflacija kao u ono vreme, glad, ljudi umiru od gladi, siromaštvo, svaki deseti građanin Srbije je siromašan, korupcija koja je na jako visokom nivou i danas ukidanje građanskih prava i sloboda. Doduše, nije lepo od nas, koji, kažete, juče, pokušavaju da skrenu pažnju na članove zakona koji ste napravili da biste mogli zakonski da prisluškujete, da to kažemo. Nije lepo da govorimo jezikom koji nije politički korektan, pa ne treba da kažemo da prisluškujete i da ukidate građanska prava i slobode, nego treba da kažemo da presrećete informacije. Nažalost, ni jedno ni drugo nisu odlike demokratskih društava i, nažalost, nemate priliku da objasnite građanima, jer ne možete da objasnite ono što ne postoji realno. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođo ministar, poštovane kolege, ako se neko se poziva na političku korektnost onda svakako ne sme ispod toga da iznosi neistine, s jedne strane, i s druge strane, u nedostatku argumenata da pokušava da politički diskvalifikuje onog ko na osnovu činjenica tvrdi zašto ne stoje neke optužbe koje se ovde iznose, zato što, prosto, to u ovom zakonu nije napisano. A, bojim se da je ovaj način komunikacije, zapravo, pokušaj da se odbrani od očigledno sve bliže istine o umešanosti Vlade čiji su oni bili predstavnici u vreme dok je ta Vlada bila aktuelna i povezanost njihovu sa mnogim krajnje problematičnim ljudima, vezanim za organizovani kriminal, s jedne strane, za korupciju, sa druge strane, pa i za prikrivanje i zataškavanje očigledno onih koji su počinili najteža krivična dela. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 20 sekundi. Narodni poslanik Srđan Milivojević ima reč.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažena gospođo ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, ali pre svega poštovani građani Srbije, na vama je, građani Srbije, da se opredelite da li ovo liči na devedesete ili ne liči na devedesete, i na vama je, građani Srbije, da se opredelite da li živite u zemlji koja se bitno razlikuje od one zemlje u kojoj smo živeli devedesetih godina, ali na nama je, na koje je usmerena oštrica neargumentovane kritike da se ovaj zakon u stvari igra terminološkim pojmovima i značenjem reči ''presretanje'' i ''prisluškivanje'' da vam kažemo – u ovom zakonu ne piše ni jedna jedina reč o prisluškivanju telefona. To znam i ja i to zna i bilo ko iz opozicije ko uporno imputira vladajućoj većini da je ovde reč o zakonu o prisluškivanju. Gde leži strah određenih političkih stranka kada je reč o ovom zakonu? Leži, pre svega, u nemirnoj savesti, jer da smo ovakav zakon imali ranijih godina znali bismo mnogo toga, imali bismo podatke o ostvarenoj komunikaciji određenih političkih struktura i određenih ljudi umešanih u vrlo sumnjive rabote u ovoj zemlji. Naravno, strah je dobar ko ga poznaje, ali se strah od odgovornosti pred biračima, strah od odgovornosti pred budućnošću, ne može ne uskladiti time da vi kažete – ja se ne plašim, a svoj strah da se ne plašim obrazložiću tako što ću na najbrutalniji način optužiti vlast, tako, što će se pozivati na političku korektnost, a onda ću vrlo neargumentovanim činjenicama optuživati vlast da će nekoga prisluškivati, pratiti, uhoditi, tako, što ću sejati, zebnju, strah, što ću plašiti građane Srbije da će se posle ovog zakona ne znam šta desiti. Isto ono što se dešava svuda u Evropi, desiće se u Srbiji. Živećemo u jednoj uređenoj zemlji, u kojoj će sistem elektronskih komunikacija biti uređen ne onako kako se prohtelo nama iz vladajuće većine, već, onako kako su to uradila civilizovana evropska društva. Prema tome, ako neko ima nemirnu savest, ako neko ima potrebe da se brani pred lavinom optužbi koje se ovih dana iznose, neka to radi na mestima gde se te optužbe čuju, ali nemojte upirati prstom u druge i kazati – ne, mi nismo takvi! I, nemojte govoriti, pa, ovaj zakon ne valja, građani Srbije, ništa ne valja što radi vladajuća većina. A, šta treba uraditi? Treba raspisati izbore! Zbog čega treba raspisati izbore? Pa, da vi nas, građani Srbije, ne biste zaboravili da i mi postojimo i da smo i mi prisutni. Mislim da je to vrlo pogrešno i ne treba, baš, tako pojedine političke stranke da srljaju na te izbore, jer ti izbori njima ništa dobro doneti neće. Srbiji, DS i vladajućoj većini hoće, kada dođe vreme za te izbore. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Tri minuta i 20 sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. U elektronskom sistemu je prijavljena narodna poslanica Milica Vojić Marković. Iskorišćeno je vreme poslaničke grupe. Nemate pravo na repliku. Na član 37. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da) Narodna poslanica Donka Banović. Molim vas da se još jednom registrujete.
Lepo je što građani Srbije mogu jutros u direktnom prenosu da vide kako funkcionišu demokratske institucije u Srbiji. Dakle, na direktne prozivke i aluzije, onih, narodni poslanik ne može da odgovori u replici, jedino može da iskoristi ova dva minuta. Juče je bilo mnogo reči o tome kako opozicija seje strah u društvu zato što upozoravamo predlagača zakona da inače jedan izuzetno dobar zakon nije dobar, kada su u pitanju tri člana. Jednostavnim rečima, ovaj zakon, odnosno ta tri člana, nisu ustavna, ona su protivustavna zato što dozvoljavaju pristup zadržanim informacijama od strane državnih organa, a bez odluke suda. Vrlo je jednostavno objasniti to građanima, može bez odluke suda da pristupi neki državni organ. Međutim, što se tiče sejanja straha, vladajuću većinu bih upozorila, da im kažem, da u društvu vlada priličan strah, a taj strah potiče od toga šta radi, odnosno ne radi ova nepristojna vlada. Vlada strah od gubitka radnog mesta, vlada strah od toga kako će se prehraniti porodica, vlada strah od toga trenutno kako će roditelj kupiti udžbenike za svoju decu, vlada strah kod roditelja koji imaju studente kako će da ih školuju. Tačno je, vlada strah, ali ne zbog toga što opozicija upozorava na neke članove zakona o kojima ovde razgovaramo i podnosimo amandmane, vlada strah od nepristojne Vlade Mirka Cvetkovića i predsednika BorisaTadića.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Vlada strah, ali verujem, kada se razotkriju istine o železnicama, o Luci Beograd, onda će građani znati ko im je kriv za taj strah, pa će isto tako znati da oni koji danas građanima poručuju da treba da se plaše i više no što imaju razloga, jer seju neistine, onda će građani, bar, moći mirno da kažu – da, znamo ko je kriv što vlada strah što nema posla, jer su neki: opljačkali, zloupotrebili, pribavili ličnu korist na štetu građana.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četrdeset sekundi. Narodni poslanik Srđan Milivojević ima reč.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, ako se neko prepozna u mojim rečima da u svojoj političkoj biografiji i svojoj političkoj prošlosti ima nečega zbog čega treba da bude zabrinut, da se stidi i da bude predmet istražnih radnji, onda je to njegov problem, a ne moj. Zahvaljujem.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dvadeset pet sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Molim narodne poslanike da bez dobacivanja i međusobnog razgovaranja u klupama omoguće da nastavimo rad. Na član 37. amandman je podnela grupa od 21narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 43. Vlada je prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 46. amandman je podneo narodni poslanik Milan Lapčević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 55. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 56. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. (Da) Da li neko želi reč? Narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, nemam razloga ni da se prepoznajem, a ni ne prepoznajem i sve je u vašim rukama, možete slobodno moju biografiju da tamburate kako hoćete, obaveštajne službe su, očigledno, pod vašom kontrolom, hoćete i da prisluškujete. Nemam ništa protiv, ali ne radi se o meni lično. Izvolite, gospodo, i moju političku stranku, takođe, pretamburajte, vidite da li je neko nešto zloupotrebio. Da jeste, već biste vi to za dve godine uradili. Potpuno sam sigurna da morate naći da je neko kriv za ono što ste vi obećali, a ne možete da ispunite, ali jedini ko je kriv jeste nepristojna Vlada i nepristojni premijer. Oni su krivi za sve ono što su obećali, a što nisu ispunili! Ne mogu da verujem da neko danas ima hrabrosti, kada se govori o konkretnom zakonu, da poteže argument, koji je to argument – sve je u redu, kaže, evropski standardi ovo poznaju. Apsolutno ne poznaju, gospođo! Bila sam vrlo precizna. ''Zadržani podaci integralni su deo komunikacije, podjednako važni kao i sadržina.'' Prepisan je citat iz podataka za Evropski sud za ljudska prava. Pogledajte, molim vas, Ustav, član 41. je još precizniji – privatnost komunikacije jeste zagarantovana. Toliko je precizno, to su, gospodo, argumenti. To što vi pričate paušalne priče o tome da li ko, šta, plaši, ne mora da plaši, sve piše, u vašim zakonima sve piše. Samo treba da ih čitamo. Ono što jeste kraj ove priče, jeste da ste pretvorili državu u policijsku državu. Juče sam vas opomenula, Nikson je zbog neovlašćenog prisluškivanja pao. Pašćete i vi, jer hoćete da prisluškivanje pretvorite u ono što je institucija. Hvala vam.
Narodna poslanica Nada Kolundžija ima reč.
Mislim da je najbolji pokazatelj da li neko ispunjava evropske standarde jesu, možda, rešenja zemalja koje jesu članice EU. Pa, ako hoćemo da se ugledamo na neke od onih koje su najbolji uzor, i koji su na najbolji način to rešili, onda možda ne bi bilo loše da znamo kako je to kod njih rešeno. Na primer, u Engleskoj, na saglasnost ministra, službe mogu da pribavljaju sve podatke i da, ne samo zadržavaju, traže zadržane informacije, već i presreću informacije. U većini zemalja u okruženju, rešenje je potpuno identično kao kod nas sada. Možda ima dve zemlje kod kojih ni zadržavanje informacije nije dopušteno bez naloga neke nadležne institucije. Radi se o tome, da ako govorimo o evropskim standardima, onda ne možemo da govorimo o tome da postoje nekakvi apstraktni evropski standardi koji će važiti samo za nas, a za sve one zemlje koje su članice EU–ne važe. To nije tačno. Za nas važe isti standardi koji važe za zemlje članice EU. Prosto, opet nije korektno tvrditi, da mi na ovaj način kršimo evropske standarde, da time udaljavamo Srbiju od EU. Naprotiv, ovim uvodimo i primenjivaćemo evropske standarde koji će biti podržani od strane EU. U to sam potpuno sigurna. I, opet, mislim, da nije korektno govoriti građanima ono što nije tačno.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 50 sekundi. Da li još neko želi reč? Narodna poslanica Milica Vojić Marković je ponovo prijavljena. (Narodni poslanik Milica Vojić Marković, sa mesta: Ako imam prava na repliku?) Nemate prava na repliku. Na član 56. amandman je podneo narodni poslanik Milan Lapčević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 60. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze, prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 66. Vlada je prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 79. Vlada je prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 83. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze, prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 84. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze, prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 88. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 89. amandman je podnela grupa od 21. narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 92. Vlada je prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 104. amandman, sa ispravkama, podnela je narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze, prihvatili su amandman, sa ispravkama, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkama, pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman, sa ispravkama, postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 107. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministar, celu ovu priču, potpuno istu, o visokim evropskim standardima koji važe u ovoj zemlji, slušali smo svi mi, i narodni poslanici, i građani Srbije, kada su bili zakoni vezani za reformu pravosuđa, kada smo slušali kako će pravosuđe biti efikasno, kako će biti rasterećeno ovoga ili onoga. Danas dobijamo od Evrope jasan signal da je to potpuno jedan promašaj. Evropa od vas traži da reterirate stavove, da vratite ceo proces za šest koraka unazad i tako dalje. Sve ovo isto o visokim standardima slušali smo kada je bio Zakon o informisanju. Toliko je taj zakon bio dobar, ocenjen kao visokoevropski i sve ostalo, dobili smo povratnu informaciju. Kada su bili zakoni o nacionalnim savetima, takođe, visoki evropski standardi, ali naravno, samo priča ovde u Skupštini. Na prvoj probi, sada kada su bili izbori za nacionalne savete, sve ono što vam je rekla opozicija, pokazalo se u praksi kao potpuno realno. Vaša priča o visokim evropskim standardima lomi se samo na jednoj stvari. Polovina od tih država koje vi navodite, odnosno pojedinci iz tih država tužili su svoje države Evropskom sudu za ljudska prava za pojedine članove iz zakona koje navodite. I, upravo se vode postupci o tome. Mnogi zakoni su pali. Pročitajte i taj detalj, gospođo, ili čitate samo ono što vama ide u prilog. Vrlo je zanimljivo da u nedostatku argumenata, koristimo poluargumente. Kada se pozivamo na istinu, pročitaćemo poluistinu, a onaj drugi deo nećemo. Tako ćemo i da ispričamo građanima. Ali ne moramo da pričamo građanima ni vi, ni ja. Građani žive u ovoj zemlji i građani znaju šta ih je snašlo sa ovom vladom. Građani znaju da će moći da žive i da dišu slobodno, da jedu, da se školuju i da idu kod doktora, i da ne brinu kakve su im vakcine, samo kada vi odete, a to će biti jako skoro, gospođo. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, to je tačno, da građani žive u ovoj zemlji, žive posledice nekih prethodnih zloupotreba i nekih prethodnih nesposobnih vlada i neodgovornih vlada, koje su u vreme kada je privredni rast bio mnogo veći, kada nije bilo ekonomske krize, trošili pare ne zna se na šta, te, tako, građani od toga nikakve koristi nisu imali, nikakav infrastrukturni projekat nije urađen, nije uloženo ni u jednu novu firmu. Dakle, građani žive posledice i te vlade i to je tačno. Ali, građani žive i glasaju. I, kao što vidimo, ne glasaju za tu vladu koja je u najbolje vreme uradila najgore poteze, glasaju za ovu vladu koja i u teškim vremenima traži da uradi najbolje što je moguće za građane. Ako već govorimo o poluargumentima i poluistinama, onda to doživljavam kao da ste vi to rekli samokritički. Zato što sve što ste rekli jeste poluargument, poluistina, polučinjenica. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i sedam sekundi. Narodni poslanik Zoran Ostojić ima reč, pa narodni poslanik Srđan Miković.
Potpredsednice, koleginice i kolege, vratio bih se za trenutak na temu ovog zakona. Ovaj zakon je dobar, osim u delu u kome ga je osporio Zaštitnik građana. I mi iz opozicije slažemo se sa onim što je rekao Zaštitnik građana. Gospođa Kolundžija je generalno u pravu kada govori o nekoj prošlosti, ali, gospođo Kolundžija, vi i vaša stranka bili ste sa njihovom vladom prvo u kohabitaciji, pa u koaliciji. Ne možete sada sve da natovarite na njih, a da vi niste odgovorni. To važi i za vas. Da se vratim. Nema prisluškivanja. Da, ovaj zakon ne govori o prisluškivanju. Neko kao da je spinovao i da se priča o prisluškivanju. Ovde se radi o narušavanju i ugrožavanju privatnosti. Dakle, podaci koje će provajderi telefonije i interneta čuvati godinu dana mogu da budu dostupni službama bezbednosti bez sudskog naloga. To nije sadržaj, to je kada smo, sa kim, koliko razgovarali, na kraju krajeva, i odakle smo razgovarali, jer bazne stanice otkrivaju i lokaciju sa koje se telefonira. I, sporno je, koja je to granica privatnosti koja sme biti narušena bez odluke suda? Zaštitnik građana i mi iz opozicije smatramo da je ovo preterano narušavanje privatnosti bez odluke suda. Sa odlukom suda može da se uđe i u sadržaj komunikacije. Ovde su se čuli argumenti – poštar vidi kome je pisano, zna telegram i tako dalje. Tu građani dobrovoljno pristaju da im se naruši privatnost; onda kada šalju telegram znaju da će onaj ko kuca telegram i ko nosi znati sadržaj. Ovde se radi o nečemu na šta građani ne pristaju da se zna bez odluke suda; s kim ste vi, gospođo Čomić, 15. maja, ove godine, razgovarali. Jednostavno, to bez vaše dozvole ili odluke suda ne bi smelo da bude dostupno organima. Ovde se radi o narušavanju privatnosti koja objektivno narušava ljudska prava i slobode koje su zaštićena vrednost Ustava i zato će Zaštitnik građana, ako usvojite ovo, podneti tužbu Ustavnom sudu, pa ćemo videti šta će Ustavni sud reći. Ali, ako kaže da je to neustavno, onda, pretpostavljam da neko treba da snosi odgovornost. Ko? Gospođa Matić? Vlada? I ona je usvojila ovaj zakon. Vladajuća većina koja će ga izglasati? Verujem da niko neće snositi odgovornost. Ovde se radi, da ne zamenjujemo teze, da ne pričamo što je gospodin Milivojević juče otvarao priču o prošlosti, o tajnoj službi u kojoj postoji šalter gde se naručuju ubistva itd, dokle je sve stigla ova rasprava o ovome, a zaboravio je da je njegova stranka u koaliciji sa strankom koja je imala taj šalter. Toga se nije setio. Pustite vi šta je bilo u prošlosti. Da, da, Gospođo Kolundžija, vi ste u koaliciji sa SPS, a SPS je bio na vlasti kada je državna bezbednost ubijala političke protivnike! Vratimo se mi ovome o čemu pričamo. Prema tome, gde je granica privatnosti koju država bez odluke suda može da naruši? Da li je to samo sadržaj, što nije sporno, ili i ovo o čemu ovde pričamo – kad, gde, kako, koliko, s kog mesta smo komunicirali? Na kraju krajeva, baš bih voleo da mi neki stručnjak objasni, jasno je kod telefonije da postoji broj s koga se zove i broj na koji se zove, ne može se ući u sadržaj prisluškivanja bez odluke suda, govorim o listingu. Šta je pandan broju telefona kod internet saobraćaja? Sigurno nije ime i prezime i imejl adresa, nego što se zove ''IP adresa''. Kako će se čuvati mejlovi godinu dana, a ne i njihov sadržaj, jer listing ne uključuje sadržaj? Nisam stručnjak, odmah da kažem, ali, baš bih voleo da znam kako će BIA izvući neki mejl od pre godinu dana, između dva čoveka, a da nema sadržaj? To su sve osetljiva pitanja. Da se vratimo na temu. Niko ovde ne priča o prisluškivanju, ovde se priča o narušavanju privatnosti građana putem tih podataka koje će provajderi sada godinu dana biti obavezni da čuvaju. Mislimo da je to moguće samo uz odluku suda, a vi mislite da to može i bez odluke suda, šef BIA ili direktor BIA ili koga on ovlasti, ili direktor policije ili koga on ovlasti, što znači da će i inspektori u istrazi moći da ulaze i da dobijaju listinge bez odluke suda. To je sporno. Mi mislimo da to nije dobro, vi mislite da jeste. Manite se sada ko je šta radio itd, sve će doći na naplatu pre ili kasnije! Mi sada govorimo o ovom zakonu i mislimo da ovo jeste problem, a najveća šteta od sve ove rasprave i usvajanja ovog zakona je u suštini degradiranje jedne institucije, a ona se zove Zaštitnik građana. To je za mene, čak, veća šteta nego da se usvoji ovakav zakon protiv koga smo, jer mi smo mlado demokratsko društvo, imamo višepartijski sistem tek 20 godina. Trudimo se da izgradimo institucije i ovaj zakon je, nažalost, doveo do narušavanja, degradiranja nečega što je zaista demokratska institucija koju moramo da negujemo kao malo vode na dlanu. Nemojte, gospođo Kolundžija, o njihovoj prošlosti pričaće se još, ali pustite vi sada nas iz opozicije, njih, njih i nas koji kritikujemo ovo, Zaštitnik građana, demokratska institucija, narodni advokat, kako ga ''narodnjaci'' zovu, on osporava ovo. Nemojte sa nama da polemišete, treba da polemišete sa njim i to ste radili. Vi ugrožavate jednu instituciju kao što je Zaštitnik građana i baš vas pitam šta će biti ako Ustavni sud kaže da je on u pravu, a to znači i svi mi u opoziciji. Niko neće snositi odgovornost a šteta je napravljena. O tome se radi. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je sedam minuta i 25 sekundi. Narodna poslanica Nada Kolundžija, pa narodni poslanik Srđan Miković.
Poštovane kolege, naravno, zadovoljstvo je kada se vratimo na ono što jeste tema ovog zakona, ali moram da kažem u čemu se suštinski razlikujemo. Prvo, niko ne pokušava da degradira nijednu instituciju, naročito ne mi, ne instituciju protiv koje ste vi bili, odnosno niste hteli da glasate za njega, a mi smo glasali i izabrali ga, dali mu punu podršku i, u dobroj veri, radili sve kako bismo od te institucije napravili kredibilnu instituciju i to radimo i ubuduće. Ali, radi se o tome da, po našem dubokom uverenju, niko nema sertifikat da je nosilac apsolutne istine, pa tako nijedna od institucija. Dakle, možemo i imamo pravo da polemišemo o pitanjima koja su od izuzetne važnosti za građane Srbije. Mislim da time ne narušavamo integritet nijedne institucije. Pre svega, nemojte zaboraviti, jedna od najvažnijih institucija je upravo ovaj parlament i ovaj parlament je kredibilan i pozvan da raspravlja o temama kao što su privatnost, ljudska prava i zaštita građana od bilo kakve zloupotrebe bilo koje institucije. I, u tom smislu, svako onaj ko pokušava ovo da pretvori u sukob sa Zaštitnikom građana, zapravo, čini lošu uslugu i ovoj instituciji, ali i instituciji Zaštitnika građana. Dakle, ne radi se o tome, radi se o tome da je nama, verujem da je i Zaštitniku građana, stalo do činjenica i do najboljih rešenja koja će omogućiti da u ovoj zemlji, sa jedne strane, državni organi i institucije mogu da rade svoj posao u interesu građana Srbije, kako bi ih zaštitili od kriminala i obezbedili njihovu bezbednost, a, sa druge strane, kako bismo onemogućili da bilo ko na bilo koji način zloupotrebom, kršenjem zakona narušava privatnost ili onemogućava građane da uživaju svoje pune građanske i ljudske slobode. O tome je ovde reč. Upravo zbog toga smatramo, i zaista sve ide u prilog onome što tvrdimo, da ovaj zakon nije zakon kojim se definišu nadležnosti institucija koje se bave bezbednošću, da postoje zakoni koji su to definisali, da ovaj zakon ni jednom svojom odredbom ne suspenduje odredbe tih zakona. Između ostalog, u Zakoniku o krivičnom postupku nedvosmisleno je utvrđena procedura i nedvosmisleno je utvrđena obaveza operatera da na zahtev Agencije daju informacije koje su im potrebne. Šta je za to potrebno, koja procedura? To je definisano drugim zakonima. I ne radi se o tome da mi smatramo da smo mi sada nekakvi branioci Bezbednosno informativne agencije, ono što sada uporno neko pokušava da pretvori. Mi samo hoćemo da kažemo – ovo nije zakon o Bezbednosno informativnoj agenciji, ovo nije zakon o bezbednosnim agencijama, ovo nije Zakon o krivičnom postupku. Dakle, ovo je zakon o elektronskim komunikacijama. On, na osnovu drugih zakona, samo definiše obaveze u ovim tačkama. Dakle, u drugim tačkama on govori o sasvim drugim stvarima. Ali, u ovim tačkama, on samo definiše obaveze operatera u skladu sa drugim zakonima koji su već te obaveze definisali. Prema tome, ovim zakonom mi ne možemo definisati obavezu onih čije smo nadležnosti, odgovornost i obavezu utvrdili matičnim zakonima. Ne mogu da verujem da toliko, baš, ne možemo da se razumemo, i ne mogu da verujem da je, zaista, sve to jako dobra namera i briga za ljudska prava i slobode građana, i nepovredivost podataka, a da nije u pitanju nešto drugo. Zaista ne mogu da verujem, ako postoje zakoni, onda 'ajde da otvorimo temu da li će ti zakoni na najbolji način to regulisati. Mi smo spremni da otvorimo tu temu. Ali, ovo ne može biti matični zakon kojim ćemo definisati nadležnosti institucija čiji je zadatak od posebne važnosti za ovu zemlju, a to je, borba protiv kriminala i borba protiv organizovanog kriminala. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta i 33 sekunde. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković, pa narodni poslanik Slobodan Maraš.
Dame i gospodo, bio bih najsrećniji da su ovakvi zakoni i ovakav Ustav važili i krajem 1999. i početkom 2000. godine. Upravo, period od 15. decembra 1999. do 1. novembra 2000. godine, znači 25 dana posle 5. oktobra, bio sam u situaciju da odlukom tadašnjeg načelnika Državne bezbednosti budem operativno obrađivan. Prema tome, ne odlukom suda, nego upravo odlukom pojedinca, za koga znamo ko čuvao i u periodu nakon 5. oktobra. I, upravo zbog toga smatram da je dobro što i dalje nastavljamo proces demokratizacije Srbije. Međutim, istine radi, treba da kažemo i to da ovakav predlog zakona jeste apsolutno u saglasnosti sa evropskim direktivama i iz 2002, i iz 2006. godine, jer evropska Direktiva broj 24 od 2006. godine, upravo, isto upućuje članice Evropske unije na koji način treba regulisati ovu oblast. Činjenica je da, evo, u Švedskoj, Italiji, Velikoj Britaniji, Holandiji, Nemačkoj, ministar unutrašnjih poslova, bez odluke suda može da traži uvid ne samo u listinge, nego i u sadržaj komunikacija. Smatram da to ne treba. Predlagač zakona smatra da to ne treba, jer, upravo, u ovom predlogu zakona, u članu 129, u stavu 3. izričito je navedeno da je zabranjeno zadržavanje podataka koji otkrivaju sadržaj komunikacije. Upravo to govori da nema potrebe da se plašimo nečeg što je predstavljeno na pogrešan način u javnosti, jer usvajanjem Predloga zakona, kako je to dato u samom Predlogu, ne postoji opasnost od narušavanja člana 41. Ustava Republike Srbije. Da je to tačno, potvrđuje i činjenica da, upravo, oni zakoni koji definišu nadležnosti službi bezbednosti do današnjeg dana nisu osporeni od strane svih onih ljudi koji u medijima osporavaju ustavnost, na primer člana 128. Predloga zakona, a ti isti pojedinci, bez obzira da li se izdaju da su zaštitnici nekih prava građana ili obavljaju poslove Zaštitnika prava građana, nisu pokrenuli inicijativu da se utvrdi da li su ustavne odredbe zakona koji su izglasani pre više od pola godine. Smatram, samo kada se pažljivo čita član 129. stav 3. Predloga zakona, gde je jasno rečeno da je zabranjeno zadržavanje podataka koji otkrivaju sadržaj komunikacije, na osnovu svega toga, mislim da svakom građaninu i svakom ko god gleda današnji prenos može da bude sve jasno. Zbog toga vas pozivam da u danu za glasanje podržimo Predlog zakona, jer ovaj predlog zakona nosi čitav niz dobrih rešenja koji će unaprediti ovu oblast, oblast elektronskih komunikacija. Zato vas pozivam da u danu za glasanje podržite Predlog zakona.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta i 10 sekundi. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš, pa narodni poslanik Zoran Ostojić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, žao mi je, gospođo Kolundžija, što niste razumeli šta je gospodin Ostojić govorio. Gospodin Ostojić je posebno napomenuo da je mnogo veća šteta od donošenja ovakvog zakona – sukob sa Zaštitnikom građana. Vi vrlo dobro znate, ko je ušao u verbalni sukob, preko medija, sa Zaštitnikom građana. Kako kaže moj kolega, da prestanemo više da ga nazivamo njegovim ličnim imenom, gospodin Janković, je Zaštitnik građana, on je institucija. Gospođo Kolundžija, kada je biran gospodin Janković za Zaštitnika građana, kao i gospodin Šabić, a ovde ima puno poslanika koji su bili i u prethodnom sazivu, vi znate čiji je to predlog bio, ali vrlo dobro znate da su i gospodin Janković i gospodin Šabić od strane vladajuće većine zadržani van sale da ne bi odgovarali na prozivke koje su stizale tada od jedne velike poslaničke grupe. Dakle, onda je sa njima brisan pod. Ko je ustajao u njihovu odbranu, kao institucije? Liberalno demokratska partija! A voleo bih da gospodin Janković, koji sigurno ovo gleda, i gospodin Janković može da potvrdi da je sutradan kontaktirao Poslanički klub Liberalno demokratske partije da zahvali na podršci, iako nit' je bio naš predlog, niti smo poznavali čoveka. Šta je gospodin Ostojić hteo da kaže? Da je ulazak u sukob sa institucijom Zaštitnika građana samo nastavak oduzimanja nezavisnosti NBS, kao što je pre neki dan govorio gospodin Andrić, nastavak onoga što se radi sa DRI nekoliko godina, dakle, sve nezavisne institucije u ovoj državi, koje bi trebalo da budu u službi građana, sa njima vladajuća većina, na ovaj ili onaj način, polako ulazi u sukob ili im oduzima nezavisnost. To je ono što je hteo da kaže gospodin Ostojić. Gospodine Mikoviću, vi se vrlo dobro sećate, opet, kažem, da je Zaštitnik građana, odnosno ta institucija, kada je bio u poseti BIA, trebalo bi da potvrdi šta je tražio, šta je napomenuo tada Zaštitnik građana – da treba onemogućiti BIA da ima uvid u protok, odnosno pozive koji idu i tako dalje. Prema tome, mislim da su sve te stvari poznate javnosti i ne vidim razlog zbog čega se sada ovolika prašina diže. Gospodin Ostojić je samo hteo da ukaže na to da je nepotrebno ulaziti u sukob sa Zaštitnikom građana, pogotovo što je gospodin Janković na taj način hteo da bude u službi građana. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 40 sekundi. Narodni poslanik Zoran Ostojić, pa narodna poslanica Nada Kolundžija.
Dakle, mi jesmo glasali za gospodina Jakovića i podržali smo taj zakon, glasali smo zato što smo hteli da Srbija dobije Zaštitnika građana. Nismo ga mi predložili, ali smo glasali. Prema tome, nekorektno je da kažete da mi nismo glasali. S druge strane, kada su bili zakoni o BIA, mi smo bili protiv tog zakona koji omogućava BIA i policiji uvid u listinge bez odluke suda. Dakle, mi ono što smo pričali, pričamo i sada. To što mislite da ko nije glasao ne treba ni da poštuje Zaštitnika građana, to je, mi mislimo, prilično, protiv izgradnje demokratskih institucija u ovoj zemlji. Mi smo jedini bili protiv Ustava, koji ste vi, svi zajedno, doneli, onako, u ona dva dana glasanja, trpanja listića u poslednjih pet sati, tajnog glasanja, pa mi taj Ustav poštujemo. Vi, gospodine Mikoviću, pozivate da se izglasa taj zakon. Mi, opet, kažemo, taj zakon je dobar, osim ovoga što nije dobro. Da bi došao do Ustavnog suda on treba da bude izglasan prvo i da bude objavljen u ''Službenom glasniku''. Mi priželjkujemo i jedva čekamo da vi to izglasate da ide na Ustavni sud. Na kraju krajeva, Ustavni sud je jedini koji može da kaže da li je nešto ustavno ili ne. Mi možemo da imamo svoje mišljenje. Eto, mi smo mislili da je neustavna ova bruka sa NIS i direktnom pogodbom, pa Ustavni sud reče da nije neustavno. Eto, vidite, mi poštujemo Ustav. Što se tiče tih primera, kako u Švedskoj ministar može da naredi prisluškivanje, možda vi priželjkujete to, ali, čekajte, prvo da postanemo članica EU. Dakle, mi imamo veće standarde, po vama, nego EU. Prema tome, ovo nije u skladu sa evropskim standardima, ali Ustav ste doneli kakav ste doneli. Tamo piše da je privatnost nepovrediva, pa ćemo videti da li ovo spada u nepovredivu privatnost ili samo ''sadržaj'' komunikacije. Zato vas ipak pozivam da se držite tog vašeg Ustava, vašeg zajedničkog, ali i našeg, pošto je formalno na snazi, a ne švedskog iskustva, jer kad uđemo u EU i ja ću postati evroskeptik, ali do tada nisam. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 35 sekundi. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, naravno da poštujemo Ustav i naravno da ćemo poštovati odluku Ustavnog suda, to ni na koji način niko nije sporio. Ono što jedino nije tačno, jeste to, da ukoliko polemišete i iznosite činjenice u svojoj polemici, da to onda neko ima pravo da tumači kao sukob sa drugom institucijom. Dakle, niti DS, niti Poslanički klub ZES, niti ja, lično, koja sam bila u polemici sa Zaštitnikom građana, nisam u sukobu sa Zaštitnikom građana i mislim da nije korektno to definisati na način na koji to nije u skladu sa istinom. Radi se, naime, o tome da je krenula od strane Poverenika za informacije i Zaštitnika građana jedna prilično oštra kampanja koja je bila usmerena prema Narodnoj skupštini i prema Vladi zbog toga što se mi ne izjašnjavamo, odnosno nismo spremni da prihvatimo amandmane koje je on podneo. Prema tome, tada je nastao spor, jer amandmani nisu podneti. I, ja duboko verujem da neko ko je Zaštitnik građana treba da se drži činjenica i da kaže – pokrenuo sam inicijativu, očekujem od Odbora da će on podneti te amandmane, jer smatram da je to važno zbog tog i tog razloga. Krenula je jedna salva, upućujemvas, zaista, između ostalog, ovo, opet, nemojte shvatiti kao sukob, samo govorim kako neke stvari krenu, a onda izgledaju kao da su počele s druge strane, a nisu počele s druge strane. Dakle, uopšte, onaj nesporazum niti rasprava sa tim institucijama nije krenula sa naše strane. Ona je krenula na blogovima, krenula je u nekim diskusijama i raspravama u kojima su učestvovali, da sad kažem šta oni jesu, dakle, oni jesu nezavisna državna institucija. I kao i Parlament i kao druge državne institucije odgovorni su, kao i mi, za izgradnju jedinstvenog sistema u kom ćemo voditi računa, s jedne strane, o pravu građana da budu bezbedni i, s druge strane, o pravu građana da niko ne može da zloupotrebi informacije protiv njih. I oni i mi ovde odgovorni smo da tragamo za najboljim rešenjima kako bismo izmirili te dve stvari. I, ako smo u polemici zbog toga, onda niti oni imaju pravo da kažu da su u sukobu sa nama, jer sa nama nisu, što se nas tiče nisu, a ako oni misle da zato što mi argumentujemo razloge zbog kojih mislimo da nešto od te inicijative nema mesta u ovom zakonu, pa oni to doživljavaju kao sukob, onda za to nismo krivi mi, onda, oni zaista treba da vide šta je za njih sukob. Otvorena sam čak i da neposredno sa njima razgovaram i da se dogovaramo oko počeka, trajanja i nastavka komunikacije u svakoj sledećoj prilici. Ali, ako neko nas optuži na osnovu podataka koji nisu tačni, onda je moja obaveza da, braneći ovu instituciju, kažem ono što je tačno. To niko, ja sigurno ne, ne može da tumači kao sukob među institucijama. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 45 sekundi. Narodni poslanik Srđan Miković ima reč, pa narodni poslanici Zoran Ostojić i Slobodan Maraš.
Samo bih se sa dve rečenice osvrnuo na određenu diskusiju u kojoj je izneto da se mi pozivamo na švedsko iskustvo i da je neko navijač švedskog rešenja. Ne, upravo smatram da je predlog koji je dat u ovom Predlogu zakona bolje regulisan u Predlogu zakona nego što je u primeni u Švedskoj. U svakom slučaju, rešenja koja su u Srbiji, po meni, bolja su nego u Švedskoj, Italiji, Velikoj Britaniji, Holandiji i Nemačkoj. Inače, hteo bih samo da ukažem na to, pošto sam član i Odbora za ustavna pitanja i član Zakonodavnog odbora, da postoji mogućnost, na osnovu člana 169. Ustava Republike Srbije, da se izvrši ocena ustavnosti zakona i pre njegovog stupanja na snagu, dakle, nakon izglasavanja, a, čak, i ukoliko još ukazom nije proglašen zakon, postoji mogućnost, da je na zahtev najmanje jedne trećine narodnih poslanika, u takvoj situaciji, Ustavni sud dužan da odluči u roku od sedam dana.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 11 sekundi. Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi je minut i 40 sekundi.
Nisam, gospođo Kolundžija, govorio o sukobu, govorio sam o degradiranju, odnosno nepoštovanju jedne institucije, institucije, ne čoveka, bez obzira kako se zove u toj instituciji, moramo je gajiti. Gledajte o čemu se radi. Vi kažete – on je prvi počeo. Nikako da kažete a šta je on mogao da radi, i mi svi, ako vi u petak ubacite taj zakon uveče, a u ponedeljak počinjemo da raspravljamo. Da ste, ono što je juče pričao kolega Andrić, nam dali 15 dana, onda ne bi bilo ko je prvi počeo, onda bi bila javna rasprava, otvorilo bi se to pitanje, pre nego što počnemo to, u javnoj raspravi, ali ste ga smandrljali, smuljali i hteli ste na brzinu. Sada kažete – on je prvi počeo. Pa, šta je drugo mogao da radi za vikend, nego da zavrišti i zapišti, kao što mi pištimo i vrištimo? Drugi put nemojte to da radite, pa neće biti tog sukoba i svi ćemo dati doprinos izgradnji demokratskih institucija.
Narodni poslanik Slobodan Maraš, 45 sekundi.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, nije gospodin Ostojić nego sam ja izgovorio reč "sukob". Vi ste, gospođo Kolundžija, rekli reč "sporenje" i mogu da prihvatim da sam se pogrešno izrazio. Ali, isto, kao što je i gospodin Ostojić rekao, moram da podsetim šta je dovelo do toga da amandman koji je predložio Zaštitnik građana, i koji je stigao i do opozicionih i vladajuće većine poslaničkih grupa, ne bude na dnevnom redu. To je to što je gospodin Ostojić rekao – kad je mogao da ga podnese, poštujući proceduru koja postoji, kad je zasedao nadležni odbor, to su stvari o kojima mi želimo da govorimo. Podvlačim, rekao sam "sukob", a gospođo Kolundžija, pošto vidim da niste ovog momenta slušali, vi ste rekli "sporenje" i prihvatam da sam ja iskoristio pregrubu reč.
Poslanička grupa LDP iskoristila je vreme poslaničke grupe, a ovlašćenom predstavniku je ostalo na raspolaganju još 50 sekundi. Na član 126. amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić.
Dame i gospodo, podneo sam amandman na član 126, koji glasi: ''U članu 126. stav 1. posle reči "bez pristanka korisnika" zapeta i reči "osim na određeno vreme" – brišu se". Ovaj amandman odnosi se na član 126. u poglavlju (XVII) koje nosi naziv Tajnost elektronskih komunikacija, zakonito presretanje i zadržavanje podataka. I, prva asocijacija svakog građanina na ovaj naslov stvoriće verovatno neugodni osećaj da u svako doba njegove komunikacije mogu biti kontrolisane, prisluškivane i to: na osnovu zakona, ali i na osnovu Ustava, član 41, konkretno, baš u stavu 2, ovog člana, pošto je za takve namere pronađeno pokriće u odrednici ''na određeno vreme''. Što se tiče odrednice ''na određeno vreme'', formulacija određenog vremena, koju je predvideo predlagač zakona, ostavlja mogućnost različitog nedovoljnog definisanog tumačenja odredbe, koja se odnosi na veoma važan segment zakona. Međutim, koliko to određeno vreme može da traje i kako se pokreće proces apsolutno je nedefinisano i za nekog može biti mesec dana, za nekog godinu, za nekog više godina. I, ako se radi o situaciji da je presretanje komunikacija potrebno radi vođenja krivičnog postupka ili zaštite Republike Srbije, veoma se lako može dobiti, odnosno obezbediti odluka suda i samim tim bila bi izbegnuta situacija da neko paušalno na određeno vreme eksperimentiše prisluškivanjem, odnosno presretanjem komunikacija građana ove države, a i sama formulacija u stavu 1. člana 126. kaže – ''osim na određeno vreme i na osnovu odluke suda''. Tako da se postavlja pitanje – da li ovde postoje dve formulacije kada se mogu presretati komunikacije, osim na određeno vreme mimo odluke suda? Jer, da je tako ovaj veznik "i" ne bi trebalo da postoji između ove dve formulacije. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Srđan Miković.
Smatram da ovaj amandman ne treba prihvatiti i to iz više razloga. Prvo, u članu 41. Ustava Republike Srbije, u stavu 2. rečeno je da su odstupanja dozvoljena samo na određeno vreme. Dakle, ''samo na određeno vreme i na osnovu odluke suda'', ako su neophodna radi vođenja, itd, itd. Prema tome, upravo to što se traži da se briše – ''osim na određeno vreme'' jeste u samom Ustavu Republike Srbije definisano. Inače, da li je definisano samo to određeno vreme u smislu maksimalnog trajanja? Jeste, ukoliko uđemo u analizu svih onih drugih zakona koji regulišu postupanje službi bezbednosti i svega ostalog – postoje tamo rokovi. Dakle, tri meseca, sa mogućim produženjem na još tri meseca, ali su sve te stvari definisane. Međutim, nikako ne bih mogao da prihvatim da nešto što je na jedan način regulisano u Ustavu Republike Srbije – da mi sada prihvatanjem amandmana gospodina Ilića prihvatimo da to na drugi način regulišemo.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 10 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 126. amandman je podneo narodni poslanik Bojan Mladenović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Bojan Mladenović.
[[Isključen mikrofon]] Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, član 126. stav 2. kaže: "Odredba iz stava 1. ovog člana ne sprečava snimanje komunikacija i sa njima povezanih podataka o saobraćaju, koje se obavlja radi dokazivanja komercijalnih transakcija ili drugih poslovnih odnosa, u kojima su obe strane svesne ili bi morale biti svesne ili su izričito upozorene na to da obavljena komunikacija može da bude snimljena." Dakle, moraju biti svesni, smatram da je ova formulacija nejasna, nije dovoljno precizna, nije dovoljno definisana i različito se može tumačiti. Stoga sam podneo amandman koji glasi: U članu 126. stav 2. reči "ili bi morale biti svesne" – brišu se.'' Stav 2. je povezan i sa prethodnim stavom, gde se vrši presretanje elektronske komunikacije kojom se otkriva sadržaj komunikacija, ako je to potrebno radi vođenja krivičnog postupka ili zaštite bezbednosti Republike Srbije. U stavu 2. piše – snimanje komunikacija radi dokazivanja transakcija ili drugih poslovnih odnosa", pa kada se sve ovo uzme u obzir, ovako važan segment zakona, sasvim je jasno da je poželjno, neophodno i da apsolutno treba što preciznije i jasnije da stoji ova formulacija. U obrazloženju zašto se ne prihvata ovaj amandman navodi se: ''Amandman se ne prihvata iz razloga što se podrazumeva da su u konkretnim okolnostima strane morale biti upoznate sa tim da je njihova komunikacija snimljena radi dokazivanja komercijalnih transakcija.'' To sam i ja kazao i zbog toga sam dao ovaj amandman. Prema tome, u stavu 2. stoji: "U kojima su obe strane svesne", ovaj nastavak, druga formulacija – ''morale bi biti svesne'', potpuno je suvišna i potpuno nepotrebna. Zbog toga je neophodno da se predloženi amandman usvoji, jer bi stav 2. člana 126. Predloga zakona bio prihvatljiviji, daleko precizniji i jasniji i otklonio bi svaku mogućnost različitog tumačenja odredbe. Ponavljam još jednom, odnosi se na veoma važan segment ovog zakona. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Na član 127. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Jerkov. Da li neko želi reč? (Ne) (Narodni poslanik Dragan Todorović, sa mesta: Upravo sam dobio informaciju da nije bilo tona ni na internom kanalu, ni na RTS 2.) Narodni poslanik Dragan Todorović kaže da ima informaciju da nema tona na internom prenosu i na televizijskom prenosu. Tona nema zato što je narodni poslanik držao hartiju kao prepreku prema mikrofonu. Kada zaklonite mikrofon onda nema tona. Narodni poslanik pita da li je problem da mu još jedanput objasnim? Nikako nije problem! Dakle, ton je bio slab zato što je između mikrofona, koji konusno hvata zvuk koji se šalje, postavljen nehotice i nenamerno papir određene debljine kao prepreka u levoj ruci, a jednostruki papir u desnoj ruci. (Potpredsednik, Nikola Novaković, pita: Da li ste zadovoljni objašnjenjem ili niste?) Da li možemo da nastavimo rad, narodni poslaniče Dragane Todoroviću? Zahvaljujem. Meni je žao pošto je narodni poslanik Bojan Mladenović govorio i u okviru dnevnog reda i govorio sadržajno u odbrani amandmana, ja sam ga čula i pokušala samo da dam signal da drži papir, ali nisam želela da ga prekidam. Ali mi je žao što to nije bilo glasnije u sali. Drugi put će biti sasvim jasno. Hvala vam Molim narodne poslanike Dragana Todorovića i Srđana Milivojevića da ne razgovaraju u sali, i narodnog poslanika Zorana Krasića. Na član 130. amandman je podneo narodni poslanik Dobrislav Prelić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Dobrislav Prelić.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS smatra da ovaj zakon nikako nije smeo da uđe u proceduru Narodne skupštine Republike Srbije, a posebno smo imali prilike da vidimo juče i danas da je najviše polemike bilo oko člana 130. i 128. Podneo sam amandman da se u članu 130. stav 1. tačka 2) brišu reči – ''slučajno ili''. Ovaj termin apsolutno odgovara vladajućoj većini. ''Ili slučajno'' može da se desi da izbrišete nešto što vam ne odgovara, a ono što je posebno važno jeste da je gospođa Nada Kolundžija juče rekla da postoji Direktiva Evropske komisije, još iz 2002. godine, i da je to put, i ovaj zakon, ka bržem pridruživanju EU i stabilizaciji. Vidite, očigledno imate veliki problem sa istinom, pre svega. SRS taj problem definitivno nema. To je pokazao i naš predsednik prof. dr Vojislav Šešelj objavljivanjem knjige "Policijski dosije", u četiri tona, na četiri hiljade strana. Da li vi imate hrabrosti, gospodo, da objavite tako nešto? Recimo, da objavite transkripte kako je sav prljav novac iz SAD i EU ušao u Srbiju da biste srušili, kako ste vi to znali da kažete, režim Slobodana Miloševića? Da objavite kako ste prizivali da nas NATO pakt, vaši prijatelji, bombarduju i da ćemo popustiti? Da objavite ko su sve bili lokatori u Srbiji u to vreme? Mnogi ljudi danas sede u Vladi. Većina njih su državni sekretari, a mnogi sede i u Narodnoj skupštini. (Narodni poslanik Zoran Krasić, s mesta, dobacuje: Evo ga, prepoznao se.) Očigledno da taj problem imate, ali morate da budete svesni da će apsolutno doći vreme kada ćete morati da položite račun. Predlažem vam da objavite to sami, jer će biti manje bolno za vas. Ako ne budete želeli vi da objavite, svakako će to da uraditi SRS. A, ono što je posebno važno jeste to da niste poštovali, pre svega, Zaštitnika građana, jer ovim zakonom direktno zadirete u privatnost naših građana. Građana u vašim nalozima apsolutno nema, gospođo Kolundžija, a to se moglo videti i u ovih prethodnih 10 godina, jer, sve ste radili, samo niste mislili na dobrobit građana Srbije. [[Aplauz]] (Narodni poslanik Zoran Krasić, s mesta: Tako je.)
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 45 sekundi. Narodna poslanica Nada Kolundžija želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, pozivam se na član 101. i 104. i mislim da je trebalo da opomenete prethodnog govornika, zato što je izneo najgrublje neistine, optužujući tako ljude za najstrašnije stvari, koje oni, naravno, nisu počinili. Dakle, ako mi nismo učinili ništa za one građane koje ste vi svojom politikom, a njih je nekoliko stotina hiljada, pretvorili u izbeglice, onda pitajte njih, a oni vam to na izborima pokazuju. Ako vi mislite da nismo učinili dovoljno za ovih deset godina za one milijarde opljačkane od građana Srbije, koje sada ova država vraća, kroz staru deviznu štednju i razne piramidalne banke dok ste vi bili u Vladi i imali ministre u Vladi, imali potpredsednika Vlade, onda mi nismo učinili, ili ono što vi mislite da treba za građane činiti jeste da to sve bude na njihovu štetu. Dakle, ako se radi u korist građana, onda to, očigledno, za vas nije naročito uspešan poduhvat. Ako vi mislite da mi za ovih deset godina nismo uradili ništa da 27 socijalnih davanja koje su dugovale vlade, u kojima ste vi sedeli, vratimo penzionerima, trudnicama, socijalnim slučajevima, onda nismo uradili dovoljno, jer ste vi, zaista, uradili mnogo više – vi ste ih ostavili 27 meseci bez socijalnih davanja. Ako mislite da nismo za ovih deset godina uradili dovoljno da povratimo ugled zemlje, u kojoj dok ste vi bili na vlasti, čak ni Rusija nije bila prijatelj ove zemlje, ni jedna jedina zemlja nije stala u odbranu ove zemlje, a sada je Srbija jedna od najkredibilnijih zemalja, ne samo u ovom regionu, zemlja koja dobija priznanje od svih zemalja sveta za mnoge stvari koje čini u interesu svojih građana, ako vi kažete da mi nismo učinili dovoljno, jer ste vi bili u Vladi koja je ubijala političke protivnike… (Predsedavajuća: Dva minuta.) …a mi sada govorimo o nijansama kontrole.
Član 104. nije povređen. Jednostavno je, u toku današnje rasprave primenjeno potpuno isto merilo za sve učesnike u raspravi u želji da rasprava teče, tako da su sadržaji koji su na ivici kršenja Poslovnika, tako što narodni poslanik saopštava neistine ili uvrede, tolerisani, jer su u okviru Poslovnika. Ne verujem da bi doprinela raspravi da je narodni poslanik upozoren, prekinut, pa opomenut i zato nije bilo reakcije predsedavajuće. Da li želite da se Skupština izjasni u danu za glasanje o povredi člana 104.? (Ne) Zahvaljujem. Narodni poslanici Dobrislav Prelić i Zoran Krasić su prijavljeni u elektronskom sistemu. Da li želite da govorite o povredi Poslovnika? (Da) Narodni poslanik Zoran Krasić smatra da je došlo do povrede Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100.
Može…Gospođo Čomić, prekršili ste odredbu člana 27. Poslovnika. Retko se pozivam na ovo, ali sad ste ušli u sistem. Gospođa Nada Kolundžija se pozvala na član 101, kad se ja pozovem na član 101. vi meni oduzmete reč i kaznite me. Član 101. je pravo na repliku. Nju niste upozorili zato što ne smete jer vam je šefica. Na taj način ste pokazali da sa diskriminacijom primenjujete Poslovnik u Narodnoj skupštini.
Narodni poslaniče, ne slušate pažljivo. Da je narodna poslanica Nada Kolundžija spomenula samo član 101. bila bi prekinuta kao i bilo koji drugi učesnik u raspravi. Narodna poslanica je obrazložila povredu člana 104, smatrajući da je narodni poslanik Dobrislav Prelić iznošenjem neistina i uvreda ugrozio ugled Narodne skupštine. Nemajte nikakve sumnje da će bilo ko ko želi da govori o tome da je nedavanje prava na repliku povreda Poslovnika biti prekinut, a vas molim da pažljivije slušate i da obrazložite u čemu jepovreda člana 27.
Ne znam kako mene prekidate, a nju niste prekinuli. Zašto ste mene prekinuli kad niste čuli do kraja šta sam sve hteo da iskoristim kao argumentaciju?
Zato što ne iznosite činjenice.
Ni ona nije iznosila činjenice.
Član 104, povreda člana je činjenica. Vi kažete da je dobila reč na osnovu člana 101, a nije.
Dozvolite da ja objasnim, pa onda zaključite. Kako vi možete unapred da znate šta ću ja da kažem? Znam da postoji neka vidovitost, ali ovaj stepen vidovitosti do sad nije zabeležen u Narodnoj skupštini.
Narodni poslaniče, ne radi se o vidovitosti, 101. i 104, to su dve brojke. Član 101 – ne može povreda Poslovnika, član 104 – može.
Pa, niste je prekinuli da kažete da ne može da priča o članu 101, a meni biste dali opomenu, sa zadovoljstvom biste dali opomenu.
Molim vas da obrazložite povredu člana 27. Poslovnika.
Pokušavam, ali me stalno prekidate. Moraću da krenem ispočetka. Evo, Nada mi pobeže, ponovo. Gospođo Čomić, član 27. znači ne samo da vodite računa o decibelima i da li je neko milozvučan ili nije milozvučan, već morate da vodite računa o dostojanstvu i Vlade Republike Srbije i Narodne skupštine. I kada gospođa Nada Kolundžija saspe paljbu na jadnog Dobrislava Prelića, misleći da tu sedi Ivica Dačić, vi morate da skočite. Sve je sasula protiv SPS, režima Slobodana Miloševića i svega onoga što se dešavalo i sada to kipuje Dobrislavu Preliću koji je dve godine poslanik. Morali ste da je upozorite, da izreknete opomenu i ja vas pozivam da u danu za glasanje to stavite na glasanje, da ste napravili povredu Poslovnika, član 27. [[Aplauz]]
Obrazloženje koje ste dali za povredu člana 27. je takvo da moram da kažem da povrede člana 27. nema i da ponovim razloge zbog kojih upravo primenjujući član 27. smatram da je tema prethodni događaj i kontekst u kojem se vodi rasprava, trenutno u pojedinostima o Predlogu zakona o elektronskim komunikacijama, takva da svi narodni poslanici, bez obzira na to iz koje poslaničke grupe dolaze, imaju maksimum tolerancije kada su u pitanju odredbe Poslovnika. Da je drugačije prvi poslanik iz vaše poslaničke grupe koji bi se usudio da reklamira jednu knjigu u Domu Narodne skupštine bio bi kažnjen, jednom pa drugom opomenom, pa tako dalje. Pošto želim da svi zajedno učestvujemo u raspravi, do koje nam je stalo, i po poslaničkim grupama, a pre svega, mislim da treba svi zajednički da se zalažemo, jer je ovaj važan kao i svaki drugi zakon za Dom Narodne skupštine, narodni poslanik Dobrislav Prelić je isto saslušan bez upozorenja, kao i narodna poslanica Nada Kolundžija. Da li još neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Samo bih kratko prokomentarisao amandman kolege Dobrislava Prelića na član 130. stav 1. Dakle, ovaj član i ovaj stav govore o obavezi operatera u pogledu zaštite zadržanih podataka. Rešenje sadržano u Predlogu zakona je celishodno i kvalitetno i nema ništa logičnije nego da se propiše obaveza operatera da na podesan način zadržane podatke čuva, ne samo od nedopuštenog i namernog uništenja, nego i od slučajnog uništenja. Amandman ide u pravcu da se briše obaveza operatera u pogledu zaštite podataka od slučajnog uništenja. Podaci mogu biti uništeni, oštećeni i uništeni na nedopušten način sa namerom, ali se može desiti i situacija i da podaci budu slučajno uništeni. Zbog toga je potrebno da u zakonu stoji i ova odrednica koja se odnosi na obavezu operatera da štiti podatke od slučajnog uništenja. Prema tome, smatram da amandman ne treba prihvatiti koji je podneo kolega Prelić.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćen je jedan minut. Narodni poslanik Dobrislav Prelić je u elektronskom sistemu. Nemate pravo na repliku. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 130. Vlada je prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je sada važno reći nekoliko reči, zbog toga što smo mi, bez obzira o kom članu ovog zakona je bila reč, uvek govorili o jednoj te istoj temi, o tome da, sa jedne strane, postoji potreba da operateri daju na uvid nadležnim organima i službama u borbi protiv kriminala i u ostvarivanju bezbednosti zemlje, podatke i, sa druge strane, o potrebi da se vrši javna kontrola sprovođenja ovog zakona, kao i drugih zakona i sprovođenja rada tih službi, kako ne bi dolazilo do zloupotrebe. Ovaj amandman, koji je na inicijativu Zaštitnika građana, podneo Odbor Skupštine Republike Srbije za saobraćaj i veze upravo ide u prilog ostvarivanju većeg stepena kontrole sprovođenja odredbi zakona koje se tiču prava određenih organa da dođu do informacija. Ovim amandmanom nadležnost za nadzor sprovođenja ovih odredbi zakona data je Povereniku za informacije i smatramo da je upravo time, činjenicom da je to nezavisan državni organi, da je u njegovoj nadležnosti i zaštita podataka o ličnosti i dostupnost informacija, pravo građana na dostupne informacije, da je logično da on bude neko ko će vršiti nadzor nad sprovođenjem ovih zakona, kako bi se omogućilo da sve što se radi bude u skladu sa zakonom, sa jedne strane, i da na svaku eventualnu zloupotrebu nezavisan državni organ može da reaguje, kako bismo kao društvo sprečili da obezbeđivanje organima da rade svoj posao u interesu građana istovremeno ne sme da znači bilo kakvu mogućnost zloupotrebe. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i pet sekundi. Narodni poslanici, članovi drugih poslaničkih grupa, interesuju se koliko je ostalo vremena Poslaničkoj grupi ZES. To je neuobičajeno. Narodni poslanici dobacivanjem izražavaju sumnju da se vreme meri tačno. (Narodni poslanik Aleksandar Martinović, sa mesta: Samo pitamo.) Do malopre je ovde sedela Nataša Jovanović. Ako želite da izrazite sumnju da se sa predsedavajućem ne meri vreme dobro, onda vas molim i upućujem na Poslovnik, i da kažete da je došlo do kršenja Poslovnika. Onda ću vas uputiti na stenogram i na upoređivanje vremena. Trenutno, Poslanička grupa ZES ima 12 minuta i 45 sekundi. Narodni poslanik dobacuje da se pokvario evropski sat. Ne, navijen je, narodni poslaničke, zato se interesujete koliko dugo još ima da se priča. Na član 127. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 132. amandman, sa ispravkom, podnela je narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze su prihvatili amandman sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman, sa ispravkom, postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 138. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 141. Vlada je prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na naziv iznad člana 142 i član 142. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, prešli smo na poglavlje XX – Prelazne i završne odredbe i član 142. koji se odnosi na posebne obaveze Ministarstva. Poslanička grupa SNS želi amandmanima da promeni delove člana 142. koji su u kontradiktornosti, suprotnosti sa pojedinim članovima Ustava Republike Srbije, a odnose se uglavnom na poglavlje rada Agencije za elektronske komunikacije, kao što smo u toku jučerašnje rasprave govorili, tako što se u naslovu posle reči – ''obaveze'', dodaje reč – ''Vlade i'', pa bi naslov glasio: "Posebne obaveze Vlade i ministarstva". Stav 1. predloženog člana ostao bi nepromenjen, a stav 2. predlažemo da se menja i da glasi: ''Vlada i Ministarstvo će podzakonske akte za sprovođenje ovog zakona doneti u roku od 90 dana od stupanja zakona na snagu.'' U naslovu člana je neophodno uneti reč – Vlada, jer je Vlada po Ustavu nadležna za donošenje podzakonskih akata. Rok od 90 dana mora biti dovoljan da Vlada i Ministarstvo donesu podzakonske akte radi obezbeđenja uslova za primenu ovog predloga, odnosno zakona. Moram vas podsetiti da ste zakon stavili u hitnu proceduru, da ne ponavljam, u petak, a u ponedeljak je već došao na dnevni red, i s obzirom na činjenicu i konstataciju da je zakon u proceduri po hitnom postupku ne deluje, baš, normalno da se ostavlja rok od godinu dana za donošenje podzakonskih akata. Zato smo, poštujući značaj hitnosti ovog zakona i vaš predlog, predložili i ovaj amandman. Posle stava 3. predlažemo da se doda stav 4, koji treba da glasi: ''Narodna skupština imenuje prvi sastav Upravnog odbora na predlog poslaničkih grupa u roku od 15 dana od stupanja zakona na snagu, koji sastav će obavljati, funkciju do izbora članova Upravnog odbora na način propisan ovim zakonom, a najduže šest meseci.'' U ovom slučaju, imenovanje privremenog Upravnog odbora po posebnom postupku neophodno je, da bi se omogućio zakonit rad Agencije do izbora članova, predviđenih ovim zakonom. Sadašnjim članovima Upravnog odbora RATEL-a mandat je istekao, kao što svi znamo, a ovim predlogom nije rešeno pitanje upravljanja Agencijom do izbora članova Upravnog odbora. Ako to ne bude urađeno na ovako predložen način, to znači da, praktično, šest meseci niko neće upravljati Agencijom, zbog čega će, na primer, odluka u sporu između "Telenora" i "Telekoma" biti odložena, odnosno donošenje odluke o sporu između ove dve kompanije. Neko će verovatno pretrpeti veliku štetu, a tu veliku štetu plaćaće građani Republike Srbije, odnosno budžet Republike Srbije. Ova šteta će morati da se plati iz budžeta Republike Srbije, poput odštete koja je ovih dana vezana za najam satelita u režiji Ministarstva odbrane. Zahvaljujem.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 38 sekundi. Reč ima ministarka Jasna Matić.
Zahvaljujem narodnom poslaniku koji je izrazio svoju zabrinutost i predložio amandman za rešenje pitanja koja se pojavljuju, odnosno problema koji se pojavljuju kao posledice isteka mandata članova Upravnog odbora Republičke agencije za telekomunikacije i koje je prisutno već neko vreme. Ono što bih želela da naglasim jeste da je i u Zakonu koji je sada na snazi, u Zakonu o telekomunikacijama i u Predlogu zakona vrlo jasno navedeno da članovi Upravnog odbra obavljaju svoju dužnost u punom kapacitetu do izbora novih članova i da tu nikakve sumnje o njihovoj legalnosti ne može biti. To je i u ovom Nacrtu zakona o kome danas pričamo jasno navedeno, tako da tu nema nikakve dileme, niti sumnje da može doći do problema ili štete koja može nastati po Republiku Srbiju.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 142. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 143. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 144. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 147. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 147. se odnosi na dozvole za radio-stanice. Ovim članom je propisano da u roku od tri meseca sve radio-stanice u Srbiji moraju da predaju zahteve za izdavanje novih pojedinačnih dozvola. Podsetio bih vas da danas sve radio-stanice u Srbiji već imaju dozvole, da su na osnovu pređašnjeg zakona dobile te dozvole od prethodne institucije, da su na osnovu toga, uložile izvestan kapital u posao koji su započeli. Naravno, platili su dažbine u trenutku kada su dobijali te dozvole i, krajnje je neprimereno, sa pozicije SNS, da se ti rokovi, te dozvole koje su dobijene, ponovo od strane ove novoosnovane agencije, eventualno, sklapaju. Dakle, pre vremena na koje je dozvola izdata. Na taj način se stvara jedna ozbiljna šteta svima onima koji su ušli u ovaj posao, koji su, kao što sam rekao, uložili izvesna sredstva. Na taj način, pravna sigurnost, kada je u pitanju ulaganje, kada je u pitanju preduzetništvo, dolazi pod znak pitanja. Mislim da je i Ustav na taj način ugrožen, jer ne možete jednu dozvolu koju ste izdali, sada nekim novim rešenjem, nekom novom odlukom, da ukidanje, jer ste ušli u neki pravni odnos, na osnovu koga će sve radio-stanice, ili jedan broj radio-stanica, imati izvesnu štetu. Sasvim sam siguran da vi nemate nameru da tu štetu nadoknadite. Eventualno, možda ćete onim radio-stanicama koje nisu po nečijoj volji ili po ovom zakonu ne ispunjavaju neke tehničke uslove, koje ćete propisati, da oduzmete dozvolu. Biće to možda izvestan vid ilustracije, ali sasvim sigurno jedan krajnje neodgovoran odnos prema preduzetništvu. Zbog tog i takvog odnosa, državne uprave, imali smo i veliki gubitak radnih mesta u preduzetništvu i u prethodnoj godini. Može biti da ova odredba ima za cilj, ono o čemu smo već govorili, pre svega, da popuni fondove novoosnovane Agencije. Sasvim sam siguran da će nadoknada za izdavanje novih dozvola, koje ste osmislili, biti poprilična i jako dobro situirati ove buduće članove Upravnog odbora i direktora same Agencije. Hvala vam. [[Aplauz]]
Od poslaničke grupe iskorišćeno 45 sekundi. Reč ima ministarka Jasna Matić.
Zahvaljujem gospodinu Antiću, na njegovom amandmanu, želim da ga obavestim da iako njegov amandman nije prihvaćen, prihvaćen je amandman Odbora za saobraćaj i veze koji ima isti efekat, ali nešto preciznije navodi obaveze države i decidirano navodi da sve izdate dozvole imaju važnost do svog isteka, a da će se samo od dana stupanja na snagu zakona, dozvole izdavati u skladu sa novim zakonom. Tako da je vaš predlog prihvaćen na odgovarajući način, kako se vlasnicima radio-stanica ne bi stavljali novi troškovi, nove procedure i novi administrativni teret. Hvala.
Da li neko želi reč? Pre nego što pređem na čitanje poslednjeg amandmana o pretresu u pojedinostima, podsećam da je poslednji i da nakon njega pravo da dobije reč ima samo predstavnik predlagača, za sve narodne poslanike koji još uvek smatraju da imaju vreme na raspolaganju. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 147, koji je Vlada prihvatila, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Dejan Radenković.
Hvala, potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, uvažena ministarko, Poslanička grupa SPS-JS je u načelu rekla svoj stav. Nismo želeli da učestvujemo u ovim raspravama, koje su juče i danas bile prisutne u parlamentu iz jednog jedinog razloga, zato što je ovde bila neka želja, malo ću se našaliti, da Ilija Čvorović dobije i svoj nastavak, dakle, da krene snimanje filma "Balkanski špijun dva". To je jedna daleka prošlost koja je za nama. Zašto to kažem? Očigledno je da pojedincima ovde nedostaje mnogo, da kažem, više znanja, kada je u pitanju napredak tehnologije. Neko je od kolega juče to govorio, čak mi je to danas potpuno i nejasno, jer su poslanici LDP juče izražavali i jedan stav, danas iznose drugi stav, pa onda sami sebe obrazlažu, objašnjavaju jedan drugoga, i na kraju ih nema. Naravno, danas su i konkurisali za nešto što će možda u narednom periodu i uvesti, a to je zaštitnih Zaštitnika prava građana. Pošto smo danas imali i takvih slučajeva ovde. Rekao sam da Poslanička grupa SPS-JS podržava donošenje zakona. Drago nam je što je došlo do nekih izmena, mada ostavljamo i dalje onu bojazan što se tiče nezavisnosti regulatorne Agencije. Tu ćemo ostati pri tom stavu, a u narednom periodu ćemo videti. Jedan od razloga, naveli smo u načelu, da je za nas najbitnije to što će građani koji spadaju u socijalnu kategoriju mogu dobiti te osnovne usluge, a to je taj univerzalni servis. Kao neko ko je i vladao nekada, a i danas je na vlasti, očigledno je da smo mi jedini iz prošlosti izvukli neke pouke. Mi idemo napred, a u retrovizoru gledamo prošlost i dobro je analiziramo. Koji god zakon ovde bude u proceduri, onda krenu polemike i vraćamo se, nekih, 10 – 15 godina unazad. Prosto, nejasno je šta je razlog tome, zašto nas ta prošlost, mislim da ćemo se tako često okretajući se iza sebe, saplitati i saplitati i pitanje je gde nas to vodi zajednički. Kada bismo sada analizirali ko je sa kime vladao, kad, ko je bio u prethodnoj vladi, ko je bio u onoj vladi, a danas imamo i polemiku između nekih koji su bili u prethodnoj vladi, pa optužuju jedni druge, jednostavno, smatramo da prošlost, naravno, treba da se analizira, ali u onom pozitivnom smislu, da svako vidi svoje greške i da, jednostavno, idemo napred. Moram da kažem, ostali ste mi dužni, ministarko, molim vas, samo oko onih direktiva, da li su one implementirane ili nisu, za to nisam dobio odgovor, da ne bi kasnije za nekoliko meseci, to su one direktive od novembra. Dakle, da li su implementirane? Nacrt zakona je bio u proceduri i pre toga. Da li je to implementirano ili nije, da ne bismo posle nekoliko meseci ponovo morali da radimo u vezi toga izmene i dopune? Ono što mene i dalje interesuje je VEB domen RS. To je nacionalno dobro. Ko, zašto to zakonom nije regulisano? Kako se to reguliše u ostalim zemljama u našem okruženju koje su članice EU? Naveo sam u svom izlaganju, da trenutno taj posao obavlja jedna nevladina organizacija i koja prikuplja značajna sredstva. Pomenuću samo da u Crnoj Gori, koja je onako mala, tamo je, otprilike, oko 3,5 miliona neki profit po tom osnovu. Ko od toga i u koje svrhe idu sredstva po tom osnovu?! (Evo, vraćaju se kolege iz LDP, tj. zaštitnici Zaštitnika prava građana.) Jer, to je pitanje koje je ostalo, bar za mene i za poslaničku grupu, onako, u dilemi šta sa tim. Ne bih da dužim, podržavam zakon, jer je on u cilju regulisanja jasnije tehničke procedure kada su u pitanju licence i njihovo dobijanje. Što se tiče monopola tu smo potpuno jasni, to je za nas prošlost. Jednostavno, Poslanička grupa SPS-JS će se u danu za glasanje izjasniti pozitivno, kada je predloženi zakon u pitanju. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je pet minuta i 10 sekundi. Reč ima ministarka Jasna Matić.
Po pitanju usklađenosti ovog predloga zakona sa direktivama EU, želela bih da vam kažem da je zakon inkorporirao ono osnovno što najnovije direktiva iz 2009. godine donosi. A, to su, pre svega, definicije i mogućnost Agencije da propisuje parametre kvaliteta usluga, što je od izuzetnog značaja za zaštitu korisnika. Ono što još uvek nije implementirano u ovaj zakon proizilazi iz našeg statusa u procesu pridruživanja EU, a podrazumeva deo obaveza za izveštavanje organa Evropske komisije i EU koji postoji samo za zemlje članice, a za nas još uvek ne postoji. Taj deo nije implementiran, a sve ostalo jeste implementirano. Pitanje koje ste već ranije pominjali, pitanje upravljanja domenom RS jeste pitanje koje na svetskom nivou nije regulisano. Primer Crne Gore koju ste spomenuli za nas nije relevantan, nažalost, jer je Crna Gora zbog svog imena dobila domen koji ima veliku komercijalnu vrednost i atraktivnost. Njihov domen je "me", znači, "mi". To na engleskom jeziku koji dominira internetom znači "ja". Ima veliku komercijalnu vrednost i najveći deo domena sa tom ekstenzijom upravo i jeste komercijalna adresa različitih firmi koje pružaju usluge, a nisu uopšte bazirane u Crnoj Gori. Bili smo voljni i imali smo neke rasprave da inkorporiramo deo zakona koji bi se bavio tim pitanjima, no zaista ne postoji jedinstvena svetska praksa, a još uvek ne postoji ni problem kod nas u toj oblasti, te smo smatrali da je bolje da se ta oblast ne reguliše. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća i uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, evo, priveli smo kraju i raspravu u pojedinostima o zakonu o elektronskim komunikacijama i, nažalost, iz cele naše rasprave u načelu i u pojedinostima ne vidi se uopšte o čemu je ovaj zakon. Dakle, mi smo se, na moju veliku žalost, bavili onim čime se ovaj zakon ne bavi, a nismo se bavili onim čime se ovaj zakon zaista bavi. Bavi se uslovima i načinom za obavljanje delatnosti iz oblasti elektronskih komunikacija, nadležnostima državnih organa u oblasti elektronskih komunikacija, položajem i radom Republičke agencije, delatnosti elektronske komunikacije po režimu opšteg ovlašćenja, komunikacionih mreža i tako dalje i tako dalje. Ovaj zakon se bavi jednom izuzetno važnom oblašću u kojoj država ima ogroman interes, građani imaju ogroman interes. To je prostor tehnološkog razvoja i unapređenja mnogih oblasti i zato je izuzetno važan i mogu da kažem da će Poslanička grupa ZES i DS glasati za ovaj zakon, pre svega, zbog toga što on na, zaista, dobar način uređuje ovu važnu oblast. Glasaćemo, između ostalog, i zbog toga što se on ne bavi pitanjima BIA. Ne bavi se prisluškivanjem. Ne bavi se svim onim što je ovde pokušano da bude predstavljeno građanima kao materija ovog zakona. Dakle, ovaj zakon se bavi uređenjem prostora elektronskih komunikacija, koje, opet, ponoviću, kao i svi drugi tehnološki napreci, sa sobom donose ogromne prednosti, ali i nove izazove i svakako da je izazov za svako društvo kako da napredne tehnologije budu u funkciji građana, a da bude onemogućena zloupotreba koja bi nanosila štetu tim istim građanima. Hvala vam.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i pet sekundi. Narodni poslanik Slobodan Maraš. Vreme na raspolaganju je 50 sekundi.
Žao mi je što kolega iz SPS nije razumeo šta smo govorili juče i danas. Slažemo se da evropska direktiva kaže da listinzi treba da se čuvaju, ali u svim evropskim zemljama listinzi su dostupni na isti način na koji je dostupan i sadržaj. Negde o tome odlučuje ministar, negde o tome odlučuje sud. Kod nas odlučuje sud o sadržaju. Tražimo isto tako nešto i za listinge. Još jedna stvar, gospodine Radenkoviću. Veoma je neukusno to što ste rekli da smo mi zaštitnici Zaštitnika građana. LDP je uvek bila na onom mestu gde su bili ugroženi građani, gde su bila ugrožena ljudska prava. Podsetiću vas samo na 2007. godinu i Novi Sad, kada je bio organizovan marš onih koji pripadaju Nacionalnom stroju i kada su neke institucije ove države stajale iza njih. Tada je LDP bila sa građanima i uspela da spreči njihov marš.
Narodni poslanik Dejan Radenković želi reč. Imate još od vremena ovlašćenog predstavnika devet minuta. Izvolite.
Imam dovoljno vremena, ali ne bih da polemišem sa kolegom Marašem. Samo jedna ispravka, kolega Maraš, razumeo sam odlično sve. Razlika između nas i pojedinih koji ovde dođu, pa iskoriste nekoliko minuta ili desetak minuta vremena da kažu neke svoje stavove, a jedni stavovi su jednog dana ovakvi, drugog dana su drugačiji, jeste u tome što mi provedemo dobar deo vremena u ovoj sali, za razliku od pojedinih i levo i desno klupa koje se samo po potrebi popune i isprazne. Ne bih da polemišemo sada pred kraj. Potpuno je jasan naš stav i kada smo ga izneli u načelu i potpuno je jasno o čemu se ovde polemiše dva dana. Ne mogu da vređam nikoga, evo, koleginica Nada je sada rekla da nismo polemisali o onome što je važno u ovom zakonu, a polemisali smo danima, i mi i mediji, o tome ko, koga špijunira i ko, koga prisluškuje i ko, koga, i kome to smeta da danas neko ko se bavi kriminalnim radnjama i ostalim nezakonitim radnjama, da policija i BIA radi svoj posao? Potpuno nejasno. Zašto se neko ko je čist plaši bilo čega? Polemiše se dva dana i danima o tome da li to treba ovako ili onako, a na kraju kažemo – Ustavni sud će dati svoje konačno mišljenje i poštujemo mišljenje Ustavnog suda. Zašto smo dva dana potrošili a nismo pričali o nekim mnogo bitnijim stvarima kojih ima u ovom zakonu? Da li je nešto prošlo što nismo videli? Da li smo se zaslepili polemikama o tome ko,koga? Vaš kolega Ivan Andrić je juče dobro rekao – ljudi, pustite topa, danas je toliko tehnologija napredovala da više ne znamo ko kako prisluškuje. To je tako otišlo daleko. Pustite prošlost. Pustiste ''balkanskog špijuna''. Zaboravite malo na te stvari. Ovo je otišlo daleko. Ne možemo da stignemo da pratimo koliki je razvoja tehnološkog procesa u svetu. Mi se bavimo nekim nastavcima, da ne bude da se previše šalim. Ja bih da zaključim ovu polemiku. Ne želim da dalje polemišem i da se nadgovaram i ko je šta razumeo i kako je razumeo vreme će sve pokazati. Hvala vam.
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 25 sekundi. Narodni poslanik Slobodan Maraš, 12 sekundi.
Mislim da sve ovo što ste sada rekli, gospodine Radenkoviću, najbolje govori o tome da ništa niste razumeli prethodna dva dana šta je govorila LDP.
Reč ima narodni poslanik Dejan Radenković, pa narodna poslanica Nada Kolundžija.
Gospodine Maraš, neću dozvoliti da me već drugi put vređate. Kažem vam da sam odlično razumeo. Očigledno je šta vi razumete i kada u kom trenutku šta razumete i šta hoćete da razumete. Juče imate jedan stav, a danas vi i Ostojić, čak i vas dvojica ne možete pojašnjavati jedan drugog. Znate, jedan posle drugog se javljate i pojašnjavate stavove svog kolege ili kolega vaše. To su svi videli, ne ja nego svi u ovoj sali i građani Srbije koji su gledali prenos. Uzećemo stenograme pa ćemo uporediti šta je pričao Ivan Andrić, šta ste pričali vi i šta je pričao Ostojić. Ali, dobro, sve je to u funkciji dobijanja nekih političkih poena vaše stranke. Prema tome, nemojte da me vređate da ništa nisam razumeo. Bio sam ovlašćen, izneo sam svoj stav, rekli smo šta nas plaši, vreme će pokazati šta će i kako će biti, da li ćemo brzo raditi izmene i dopune. Mi smo rekli svoj stav i imamo ga i poštujemo ga i cenimo. Hvala.
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je minut i pet sekundi. Narodna poslanica Nada Kolundžija ima reč.
Poštovana predsedavajuća, zaista ću vrlo kratko. Istina je da je u raspravi o ovom zakonu nastao nesporazum, ali je nastao nesporazum zbog onih koji su krenuli da tvrde da se ovaj zakon bavi onim čime se ne bavi, da je u nadležnosti ovog zakona da reguliše pitanja što ne može biti nadležnost ovog zakona niti ove oblasti. Nesporazum je nastao kada su neki počeli da tvrde da je ovaj zakon o špijuniranju, da je ovaj zakon o neovlašćenom prisluškivanju itd. Tada je nastao nesporazum. Nije nastao nesporazum zbog toga što je neko pokušao argumentima da dokaže da to nije materija ovog zakona, da se ovaj zakon bavi nečim sasvim drugim. Nije korektno osuđivati one koji su pokušali da razluče te dve stvari i da kažu – čekajte, hajde da raspravljamo o ovom zakonu. Ako postoji problem u tome da možda nekim zakonima, kojima se to reguliše, nije na najbolji način regulisana ta oblast i da postoji prostor za zloupotrebe, hajde da razgovaramo o tim zakonima, a to svakako nije ovaj zakon. Zato, sve one diskusije koje su bile napad na one koji uporno vraćaju na tekst zakona i kažu – to u zakonu ne piše i time se zakon ne bavi, napad na njih je bio politički nekorektan, jer su oni predstavljeni kao da oni brane neke institucije koje su omražene, a da napadaju neke institucije koje su miljenici, pravednici i sve jedino najbolje oni znaju.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 55 sekundi. Narodni poslanik Aleksandar Martinović, šest minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, Srpska radikalna stranka izražava legitimnu i osnovanu sumnju da se ovim zakonom zaista mogu dovesti u pitanje neka temeljna prava građana i to ne kaže samo SRS, to kažu ljudi koji predstavljaju te takozvane nezavisne institucije uspostavljene u skladu sa evropskim standardima. To kaže i gospodin Rodoljub Šabić, Poverenik za informacije od javnog značaja, a to kaže i gospodin Saša Janković, Zaštitnik građana. Sad, ako mišljenje tih nezavisnih institucija u ovako jednoj delikatnoj materiji nije relevantno i ako vladajuća većina nema nameru da prihvati mišljenje tih nezavisnih institucija, koje su vrlo kompetentne da se o ovoj problematici izjašnjavaju, onda hajde da ukinemo te nezavisne institucije. Kakva je svrha Poverenika za informacije od javnog značaja, kakva je svrha Zaštitnika građana, ako njihov stav neće biti ugrađen u zakonska rešenja koja i te kako mogu da dovedu do zloupotreba i i te kako mogu da dovedu u pitanje ljudska prava i slobode u ovoj državi. Sad, gospođo Kolundžija, nije ovo prvi slučaj da vi formirate neku instituciju, da kažete, znate, dragi građani, ovo je u skladu sa evropskim standardima, sve države u EU imaju Ombudsmana, sve imaju Poverenika za informacije od javnog značaja, sve imaju neka nezavisna tela koja se bave borbom protiv korupcije, pa to treba da postoji u Republici Srbiji. Da li se sećate šta se desilo sa odlukom Agencije za borbu protiv korupcije? Agencija za borbu protiv korupcije je rekla da su 23 poslanika DS u Skupštini Vojvodine u sukobu interesa i da do 1. aprila moraju da se opredele koju funkciju zadržavaju. I, kako ste poštovali tu nezavisnu instituciju uspostavljenu u skladu sa evropskim standardima? Niste je uopšte poštovali, nego ste se dosetili da se obratite Ustavnom sudu, pa da Ustavni sud vas oslobodi obaveze da poštujete Zakon o Agenciji za borbu protiv korupcije. I ovo što danas radite, ono što se uradili sa Agencijom za borbu protiv korupcije, to na najbolji mogući način pokazuje kakav je odnos vlasti prema tim takozvanim nezavisnim institucijama. Mi ćemo te nezavisne institucije da poštujemo, mi ćemo da ih uvažavamo, ali samo ako misle kao što mi mislimo i samo ako su spremni da brane naše interese. Ako Poverenik za informacije od javnog značaja kaže nešto što nama ne odgovara, mi nećemo da ga uvažimo, ako Zaštitnik građana kaže da ovim zakonom mogu da se ugroze prava građana, baš nas briga za Zaštitnika građana. Mi smo protiv sukoba interesa, mi smo za evropske standarde, mi smo za pravnu državu, ali kad nam Agencija za borbu protiv korupcije kaže da su naši poslanici u sukobu interesa, šta nas briga za Agenciju za borbu protiv korupcije, imamo mi naš Ustavni sud, on će nas da oslobodi obaveze da se poštuju zakonski propisi. Eto, to su evropski standardi u praksi. Na papiru postoje nezavisne institucije, u praksi mišljenje i stavovi tih nezavisnih institucija se uopšte ne uzimaju u obzir. Uzimaju se samo onda kada to odgovara vladajućim strukturama. Kad im ne odgovara, baš nas briga i za Šabića i za Jankovića i za ovu gospođu što je predsednik Agencije za borbu protiv korupcije. To ništa ne važi. Biće kako mi kažemo: ako je naš interes da se poštuje zakon, mi ćemo ga poštovati, ako nam nije u interesu da se poštuje zakon, nećemo ga poštovati. Pa, gde to ima u svetu? Da je narodni poslanik istovremeno i direktor jednog javnog preduzeća. Imate slučajeve u Vojvodini, čovek ima sedam funkcija, sedam javnih funkcija obavlja i ne može mu niko ništa. Zašto? Zato što je pripadnik neke od vladajućih stranaka. Što postoji Zakon o Agenciji za borbu protiv korupcije, baš nas briga, baš nas briga za evropske standarde, biće kako mi kažemo. Tako će biti i sa ovim zakonom o elektronskim komunikacijama. Ne kaže to samo SRS, ne kaže samo DSS, LDP, da postoji mogućnost zloupotrebe prava BIA, to kažu te nezavisne institucije. I, ono što je gospođa Kolundžija rekla da nije suština ovog zakona – jeste, ovaj zakon je, gospođo Kolundžija, lex specialis i u odnosu na Zakonik o krivičnom postupku i u odnosu na Zakon o BIA. On BIA i obaveštajnim službama daje neka prava koja one nemaju po tim osnovnim zakonima, ni po Zakoniku o krivičnom postupku,ni po Zakonu o BIA. Po principu da specijalni zakon ukida odredbe opšteg zakona, ovim zakonom će se omogućiti tajnim službama u Republici Srbiji, da u situacijama kada oni procene da im je to u interesu tajno presreću razgovore građana, otkrivaju njihovu sadržinu i da ih zloupotrebe u onom političkom momentu kada to bude odgovaralo nekoj od vladajućih partija. To je naša legitimna sumnja. Nemojte da nam kažete da nismo dobro razumeli zakon. Moguće je da se vara Aleksandar Martinović, moguće je da se vara neki pojedinac iz LDP ili DSS, a kako je moguće da se vara neko koga ste vi izabrali da štiti prava građana, neko ko je zadužen da se brine o informacijama od javnog značaja?! Pa, zar vam to, kao racionalnim ljudima, ne rađa sumnju da nešto nije u redu sa ovim zakonom?! Ako vi ne verujte ljudima koje ste vi birali, vi ste nas uveravali u kredibilitet i Rodoljuba Šabića i Saše Jankovića; te stručni, te pošteni, te profesionalni, te ovakvi, te onakvi, te izabrani u skladu sa evropskim standardima. E, sada kada ti pojedinci kažu nešto što ne odgovara našim trenutnim političkim interesima – nisu dobri… (Predsedavajuća: Šest minuta.) …baš nas briga šta oni kažu. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, vreme na raspolaganju je devet minuta.
Naravno, mnogo je lakše polemisati kada ne morate da se držite činjenica i kada vas one ni na šta ne obavezuju. Onda, sve što kažete, prosto, stoji samo za sebe i vrlo je teško da čovek kaže, čekajte, da se vratimo na činjenice i da vidimo šta jesu činjenice, pa da onda govorim o tome. Dakle, nikad nisam razumela da je formiranje nezavisnih državnih tela formiranje nekakve institucije nad civilnim institucijama vrhovnog arbitra sudije bez ikakvih kriterijuma. Nezavisno državno telo jeste upravo zbog toga da, kao što je i učinjeno, ukazuje na moguće greške, propuste itd. Mi smo to vrlo ozbiljno shvatili, vrlo ozbiljno razmotrili ono što nam je stiglo kao inicijativa i na osnovu uvida u sve zakone kojima se definiše nadležnost službi, krivični postupak, obaveze državnih organa i njihove nadležnosti, mi smo izvukli zaključak da u jednoj od tih inicijativa, na član 128, nije mesto u ovom zakonu. Naše legitimno pravo je ako Ustavni sud proceni da smo mi pogrešili, mi ćemo tu odluku poštovati. Prema tome, mi nismo time ni dezavuisali, ni degradirali, ni sukobili se, i kakve su već sve reči upotrebljene u odnosu na nezavisne državne institucije. Ništa od toga nismo uradili. Mi smo vrlo ozbiljno i vrlo temeljno razmatrali ovaj zakon, razmatrali ceo pravni sistem u kom treba da se sprovodi, između ostalog, i ovaj zakon i zaključili da to nije odredba koja treba da stoji u ovom zakonu. I, opet, kažem, Ustavni sud je taj koji će dati konačan sud i mi ćemo, verujem i nezavisne državne institucije, poštovati odluku Ustavnog suda. Ono što jeste mogla biti tema, ali ne povodom ovog zakona i to opet ponavljam jeste tema – da li u ovoj zemlji postoji dovoljno izgrađen sistem kontrole rada bezbednosnih službi? Da li postoji dovoljno izgrađen sistem koji će onemogućiti zloupotrebu? Dakle, ako vi napadate jedan zakon zato što smatrate da je zloupotreba moguća, onda treba razgovarati o tome kako da se zloupotreba spreči, a ne kako da se jednim zakonom koji nije matični zakon definiše oblast koja ima svoje matične zakone kojima se ta oblast definiše. Zaista me iskreno raduje što svi oni koji su nas najstrašnije napadali što uopšte formiramo nezavisne državne institucije, koji su nas najstrašnije napadali što biramo te ljude koje smo izabrali sada smatraju da su to institucije neophodne za demokratsko društvo, zaista isto milimo da su one neophodne za demokratsko društvo, da je neophodno da sve institucije daju podršku tim nezavisnim organima i institucijama i mi radimo maksimalno na tome da im damo svu neophodnu podršku i pomoć kako bi se izgradile u ono što treba da budu. Ali, ako neko misli ili sad zloupotrebljava, kako bih rekla, te institucije kako bi napadao političke protivnike, tvrdeći kako su te institucije sada bezgrešni bogovi čija je poslednja, onda dezavuišete instituciju u kojoj sedite. Dakle, kao parlamentarac ne dopuštam da se time što se gradi jedna institucija dezavuišu sve druge državne institucije, to prosto nije sistem demokratski kakav treba da gradimo. Svaka institucija treba da ima svoj integritet, ali zato, navodnim, podržavanjem pojedinih institucija nije dopuštena, po mom dubokom uverenju, degradacija institucija koje su, takođe, važne u ovom društvu. Još jednom samo želim da kažem – žao mi je što je ne znam čijom namerom, možda i greškom, ova rasprava pretvorena u raspravu o temi koja, zapravo, i nije tema ovog zakona. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je pet minuta. Narodni poslanik Aleksandar Martinović je u elektronskom sistemu. Iskorišćeno je vreme i ovlašćenog predstavnika i vreme za poslaničku grupu. Da li se još neko ko ima vreme na raspolaganju javlja za reč? (Narodni poslanik Aleksandar Martinović, sa mesta: Da li mogu dobiti pravo na repliku?) Nemate pravo na repliku. Molim narodne poslanike da ne dobacuju, pošto je dobacivanje kršenje Poslovnika Narodne skupštine. Da li još neko od narodnih poslanika ko ima vreme na raspolaganju želi reč? (Ne) Ovim smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pitam, da li predstavnica predlagača, ministarka Jasna Matić, želi završnu reč? (Da) Izvolite.
Htela bih da zahvalim svim narodnim poslanicima koji su učestvovali u raspravi o ovom zakonu, naročito malobrojnim poslanicima koji su raspravljali zaista o temi ovog zakona. Tu bih se složila sa gospođom Kolundžijom da je, nažalost, primat u raspravi o ovom zakonu preuzela jedna tema koja nije definisana ovim zakonom. Tema zaštite privatnosti, odnosno mogućnosti presretanja i zadržavanja podataka samo je u ovom zakonu definisana, a u okviru elektronskih komunikacija. Ta tema je zadata drugim zakonima, zakonima o krivičnom postupku i zakonima o različitim službama koje skupljaju podatke. Ovde je samo objašnjeno šta to u elektronskim komunikacijama znači i to je očigledno doprinelo boljem razumevanju te teme, kao i okvira koji u našim zakonima postoji već godinama. Takođe, htela bih da kažem da je jedan od dva amandmana, za čije je podnošenje predlog stigao od Zaštitnika građana, jedan od tih amandmana je usvojen i on pojašnjava i daje pravo kontrole Povereniku za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti, što i jeste bila namera zakonopisca, ali nije bila tako decidirano i jasno formulisana kao što je to sada učinjeno uz pomoć amandmana. Takođe, želela bih da kažem još jedanput da je velika šteta što se nije raspravljalo više o ovom zakonu, koji reguliše oblast koja je sve naše živote dramatično promenila u poslednjih deset godina. To svaki naš građanin iz svog ličnog života može da zaključi. Svi smo mi do pre desetak godina živeli jedan drugačiji život, sada živimo život koji svakodnevno podrazumeva upotrebu mobilnih telefona, za većinu nas i računara i prenosivih računara, kao i pristup informacijama u celom svetu koji je moguće dobiti istog trenutka sa svakog mesta i na svako pitanje i temu. Naši životi će se u narednim godinama isto tako dramatično promeniti i to ne samo u oblastima u kojima su se menjali i do sada, način na koji komuniciramo, radimo, na koji se zabavljamo, nego će dramatično promeniti način na koji učimo, način na koji se lečimo, način na koji od države dobijamo sve one usluge koje država pruža nama, bilo da smo građani ili da smo preduzetnici i predstavnici različitih privrednih društava. Zbog toga je ovaj zakon od izuzetnog značaja. Ovakvi zakoni se u svim zemljama sveta vrlo često donose zbog eksplozivnog, vrlo brzog razvoja tehnologije u ovoj oblasti. Neophodno je da zakoni isprate svojim promenama razvoj tehnologije, kako zakoni ne bi postali prepreka za investiranje, uvođenje novih usluga i tehnologije i na taj način unapređenje konkurentnosti privrede i kvaliteta života građana. Za Srbiju koja ima problem u obe ove oblasti i kojoj je neophodno da u kratkom roku unapredi konkurentnost svoje privrede kako bi našla svoje mesto na globalnom tržištu i kako bi svojim građanima koji su zbog višedecenijske krize izgubili mnogo na kvalitetu života, kako bi unapredila i pitanje regionalnog razvoja, koje za nas jeste vrlo dramatično i jako loše, jedno od najlošijih u Evropi, za nas je neophodno da iskoristimo nove tehnologije koje upravo pružaju mogućnost velikog napretka u ovim oblastima. Zbog toga je šteta što se o tome nije više diskutovali, ali ću ja to shvatiti kao priznanje najvišeg organa zakonodavne vlasti, da u tim oblastima ovog zakona nije bilo nikakve kontroverze i da su te oblasti zakona regulisale sve ono što ste i vi od nas očekivali. Nadam se da će ovaj zakon doneti napredak u informacionim tehnologijama, u komunikacionim tehnologijama i da će naši građani vrlo brzo videti da će imati veći izbor usluga, da će kvalitet usluga biti unapređen, da će njihova prava biti bolje zaštićena i da će njihovi životi zbog svega toga biti kvalitetniji. Hvala vam lepo. [[Aplauz]]
Zaključujem pretres Predloga zakona o elektronskim komunikacijama u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Zahvaljujem predlagaču i saradnicima, i ministarki Jasni Matić. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O VISOKOM OBRAZOVANjU (pojedinosti) Narodni poslanici dobacuju – šta je sa tačkom dnevnog reda koja je bila druga? Obavljen je jedinstveni pretres, dakle, ne zajednički načelni pretres, nego jedinstven pretres zbog predloga akta. U slučaju jedinstvenog pretresa, rasprava se vodi istovremeno i o predlogu akta u načelu i u pojedinostima, za razliku od 3. tačke, koja je sada na dnevnom redu. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, povodom pretresa u pojedinostima 3. tačke dnevnog reda Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, pored predstavnika predlagača Žarka Obradovića, ministra prosvete, pozvala da sednici prisustvuju i: Radivoje Mitrović, državni sekretar, Slobodan Jauković, pomoćnik ministra i Lela Rudić, savetnica u Ministarstvu prosvete. Pre nego što pređemo na čitanje imena narodnih poslanika podnosilaca amandmana, podsećam vas da su ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa: narodni poslanik Nikola Krpić, poslanička grupa PUPS; narodni poslanik Nenad Prokić, poslanička grupa LDP; narodni poslanik Miletić Mihajlović, poslanička grupa SPS-JS; narodni poslanik Zoran Šami, poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica; narodni poslanik Mileta Poskurica, poslanička grupa Napred Srbijo; narodni poslanik Jovan Nešović, poslanička grupa G17 plus i narodni poslanik Goran Mihajlović, poslanička grupa SRS. Molim predsednike i ovlašćene predstavnike ukoliko dođe do izmena u imenima ovlašćenih predstavnika da nam dostave informaciju o tome. Amandmani će biti podeljeni predsednicima poslaničkih grupa odnosno ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa. Saradnici ministarstva mogu da uđu naravno. Treća tačka dnevnog reda – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju Primili ste amandmane koji su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Nikola Žutić, Miletić Mihajlović, Milisav Petronijević, Nada Kolundžija, Dragoljub Mićunović, Nataša Vučković, Vlatko Ratković, Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković, Dragan Čolić, Zoran Šami, Nikola Lazić, Aleksandar Pejčić, Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Savić, Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Jon Magda, Nenad Konstantinović, Zlata Đerić, Aleksandra Ilić, Goran Mihajlović, Nikola Krpić, Vladan Batić, Momčilo Duvnjak, Nenad Prokić, Đuro Perić, Čedomir Jovanović, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić, Srboljub Živanović, Milan Dimitrijević, kao i amandmane Odbora za prosvetu. Primili ste izveštaj Odbora za prosvetu i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pre prelaska na pretres Predloga zakona u pojedinostima, podsećam vas da su narodni poslanici Nataša Vučković, Nenad Konstantinović i Nada Kolundžija pisanim putem povukli sva tri amandmana koje su zajedno podneli na član 11. Predloga zakona. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Žutić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nikola Žutić.
Gospodo poslanici, gospodine ministre, Vlada je odbila ovaj moj amandman iz razloga što se prihvatanjem amandmana na član 1. koji su podnijeli poslanici Miletić i Petronijević, kako se navodi, obezbeđuje uvažavanje nacionalnih, evropskih i univerzalnih vrijednosti kulturnog nasleđa. Moram da istaknem da moj amandman nije predočen Vladi u formi kakvu sam zamislio. Naime, zbog kratkoće vremena za podnošenje amandmana pojavile su se neusklađenosti sa nadležnim skupštinskim službama. U amandman posle reči – član 1. briše se nije ubačena moja formulacija člana 4. stav 1. tačka 5), koja glasi – uvažavanje opštečovečanskih, humanističkih i demokratskih vrednosti sa poštovanjem evropske i nacionalne tradicije. Moj amandman predstavlja kompromisno rešenje između nacionalno-tradicionalne formulacije iz člana 4. tačka 5) Zakona o visokom obrazovanju i postojeće globalističke formulacije člana 1. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. U prvi plan sam izbacio srpsku riječi – opštečovečanskih, ali ne u današnjem neoliberalnom smislu univerzalnog, već u tradicionalnom neideološkom gledištu na kulturno nasleđe. Takva formulacija bi po mom mišljenju obuhvatila naučne, verske i kulturne vrednosti van evropskih civilizacija, npr. budizma, islama, jevrejstva i drugog. One bi normativno bile zastupljene u univerzitetskoj nastavi. U prihvaćenom amandmanu poslanika Petronijevića i Miletića nedostaju reč – opštečovečanske ili univerzalne vrijednosti, iako u Vladinom obrazloženju stoji da Miletićev i Petronijevićev amandman obezbeđuje uvažavanje nacionalnih, evropskih i univerzalnih vrednosti, pa smatram da bi ova moja dopuna u potpunosti dopunila amandman i u pravcu vanevropskog vrednovanja vantradicionalnih civilizacijskih dostignuća i njihove normativne zastupljenosti u visokom školstvu. Na kraju, ipak je dobro što je Vlada promijenila član 1. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom školstvu koji je, kako sam govorio u svom izdvojenom mišljenju, usvajanjem mogao izazvati kobne posledice po opstanak nacionalnog i tradicionalnog, ali tradicionalno evropskog u prosvetnom sistemu Srbije. Svojom dopunom opštečovečanski, naučni i kulturni dometi van evropskog prostora bili bi obuhvaćeni. Vidite, gospodine ministre i gospodo poslanici, da ipak mi radikali nismo retrogradni, ksenofobični, niti smo protiv stranih naučnih i kulturnih uticaja, ali smo protiv postojećeg nenormalnog satiranja nacionalnog, odnosno tradicionalnog kod srpskog naroda.
Iskorišćeno je minut i 15 sekundi vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miletić Mihajlović i Milisav Petronijević. Vlada i Odbor za prosvetu su prihvatili ovaj amandman. Nemamo izveštaj Zakonodavnog odbora. Da postoji, onda bi ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Ovako će se Skupština o njemu izjašnjavati u danu za glasanje. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nada Kolundžija, Dragoljub Mićunović, Nataša Vučković i Vlatko Ratković. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dakle, u nizu promena koje su ovim izmenama Zakona o visokom obrazovanju predviđene, očigledno se težilo prema jednom generalnom popustljivom odnosu prema onima koji su direktno vezani za provođenje zakona, zbog kojih zakoni i postoji. Za studente sa jedne strane, za visokonastavni kadar ili uopšte onaj kada koji se bavi transmisijom znanja i, na kraju krajeva, nešto u što je moralo da bude ugrađeno i samo ministarstvo, odnos institucije i ministarstva koja postoje. U svemu tome u osnovi jeste Bolonjska deklaracija, koja je bila inicijalni mehanizam za stvaranje ovakvog zakona i na neki način rušenja tradicije obrazovnog sistema, pa se pored opštepriznate i jasno definisane sklonosti da se takvim ustupcima amortizuju, umanje, ublaže negativni efekti sprovođenja zakona napisanog po tom konceptu išlo, čini mi se, u nepotrebnu izmenu člana 1. Da je nepotrebna govori i činjenica da je usvojen amandman SPS, i kako reče Nikola bar da je i takav amandman usvojen, da ne ostane onako bezlično – univerzalni, sintaktički konstruisani amandman koji ništa nije značio i koji smo hteli jednom od ideja jednom da popravimo. Može se sporiti o tome da li je način kako je uložila poslanička grupa, čiji je amandman prihvaćen, jednak ili bolji ili gori od amandmana koji je predložila naša poslanička grupa, tek činjenica da je zaista nepotrebno i šta stoji iza brda kada se na tako jednu definiciju išlo i takvu izmenu člana, ali ni od koga traženu. Verujem, ako ne gledamo paranoidno na stvar, da sedi iz EU traže promene, izmene zakona. Izmene zakona su dokaz slabosti zakonskog rešenja i iznutra su pokrenute. Kao što promena ovog zakona nije bila, ovaj bazični zakon nije bio iznutra pokrenut sem nekom nametnutom potrebom, i nametnutom sa strane, i moglo je da se uradi sa mnogo manje štete, te je ovaj amandman kojim smo mislili da je bilo bolje da je ostao, da se nečega što se od nas tražilo ne odričemo i da svemu damo nacionalno obeležje, ako smo već naš nacionalni obrazovni sistem, sa visokom i dokazanom tradicijom,potpuno, sa velikim štetnim posledicama, izraubovali i doveli u stanje u kojem jeste.
Iskorišćeno je 25 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Poštovana koleginice Čomić, poštovane kolege narodni poslanici, smatrao sam da treba da se javim vezano za amandmane na član 1. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju i mislim, uz svo uvažavanje kolega koji su izložili svoje stavove, da je ipak upotrebljeno mnogo više krupnih reči u odnosu na sadržaj onoga što je predloženo, a pogotovo u odnosu na sadržaj onoga što je prihvaćeno. Primera radi, samo ću podsetiti, da je u postojećem Zakonu o visokom obrazovanju pod tačkom 5) pisalo – delatnost visokog obrazovanja zasniva se na sledećim principima: uvažavanje humanističkih i demokratskih vrednosti evropske i nacionalne tradicije. Tri poslaničke grupe, DS, odnosno ZES, SNS i SRS, predložile su različite varijacije i konstrukcije reči vezano za ovaj član, odnosno ovu izmenu. Mi smo prihvatili kao predlagači stav, odnosno amandman kolega Miletića i Petronijevića, koji glasi – uvažavanje humanističkih i demokratskih vrednosti nacionalne i evropske tradicije i vrednosti kulturnog nasleđa. Po nama, apsolutno smo u ovoj formulaciji uključili sve ono što su tri poslaničke grupe pojedinačno predložile i mislim da je ovo nešto što apsolutno može da zadovolji i Skupštinu, a što je značajno za zakone, jer smo u stvari samo dodali vrednosti kulturnog nasleđa, ovo ostalo je ostalo kao što je i bilo u odredbama Zakona o visokom obrazovanju.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela grupa od 21. narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Knežević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, mi ispred SNS podneli smo amandman na član 2, a inače taj član se odnosi na sastav Nacionalnog saveta. Naš amandman se ogleda u tome da se stavovi 1, 2. i 3. brišu. Radi javnosti, suština je da se u ovoj izmeni Predloga zakona povećava broj članova Nacionalnog saveta na 21, a s druge strane u tački 3) umesto četiri sada sedam članova treba da imenuje Vlada, tako da praktično od 21 trećina članova Nacionalnog saveta je direktno pod uticajem Vlade. Mi smatramo da se time učešće Vlade u radu Nacionalnog saveta značajno povećava. S druge strane, mi imamo i odgovarajuće informacije da je ova praksa u suprotnosti sa Evropskom asocijacijom nacionalnih saveta, koja je i dosad na odgovarajući način stavila primedbe da ovaj naš nacionalni savet nema dovoljnu nezavisnost u delovanju. Tako da smo smatrali, a i u onoj načelnoj raspravi mnoge kolege poslanici iz drugih opozicionih stranaka su potencirali da ovakav zakon, koristim izraz profesora Šamija, jeste nepolitički, u stvari najmanje politički, i da treba na odgovarajući način dati odgovarajuću nezavisnost u radu Nacionalnog saveta, koja će da bude zasnovana na doktrinarnom stručnom prisustvu koji se tiče ove profesije. Smatramo da ovaj amandman treba prihvatiti jer je primeren ovom duhu zakona o autonomnosti, ne samo univerziteta, nego i nezavisnosti nacionalnog saveta.
Reč ima ministar Žarko Obradović.
Uz svo uvažavanje argumenata koje je izneo poštovani kolega, mislim da oni ne stoje iz prostog razloga što ako se pozivamo na praksu drugih zemalja, praksa je, verujte mi na reč, raspitivao sam se malo, da upotrebim najblaži izraz, fantastično različita. Nacionalni savet za visoko obrazovanje bira Narodna skupština Republike Srbije. Znači, biraćete ga vi. Sastav Nacionalnog prosvetnog saveta utvrđen je na način gde imamo 14 profesora, odnosno ljudi iz visokog obrazovanja i instituta u najvišim zvanjima, vrlo kompetentnih ljudi koji i te kako imaju svoju samostalnost i autonomnost u donošenju odluka. Uključujemo po prvi put predstavnike studenata. Uključićemo po prvi put i predstavnike manjinskih zajednica kada se odlučuje o njihovim pitanjima koja su važna za njihov deo u obrazovnom sistemu. Kada sam rekao da su iskustva različita, navešću vam primer jedne iz okolnih zemalja gde savet bira vlada, ne skupština, nego vlada. Sami znate kakva je razlika između skupštine i vlade. Primera radi, nisam primetio da je iko doveo to pitanje kao problematično. Ovde nije o tome reč, Narodna skupština bira i ovde je reč o tome da sedam predstavnika Vlade od 21 člana čini trećinu. Poštovane kolege, uz svo uvažavanje, mislim da postoji jedan pogrešan pristup kada se govori o toj autonomiji i nezavisnosti. Da autonomija, ali u čemu autonomija? Autonomija u procesu obrazovanja, u programima, u nastavi, u udžbenicima, u ispitivanju, u davanju ocena. Ovde je reč o Nacionalnom prosvetnom savetu koji mora da utvrđuje strategiju visokog obrazovanja, politiku upisa i mnoge druge stvari koje su vezane za visoko obrazovanje. Da li se to može raditi bez predstavnika države? Mislim da ne može. Ko to treba da plati? Hoće li da plate sami profesori? Da li mislite da su oni u mogućnosti da sve ono što se smisli da se može realizovati? Imali smo jednu situaciju. Mi smo stvarno s dobrom voljom po prvi put možda u istoriji višestranačke Srbije dali radnoj grupi isključivo od ljudi iz visokog obrazovanja da napravi jedan zakon, pa se ni oni sami oko toga nisu usaglasili. Imam ovde zapisnike saveta i senata univerziteta u Beogradu, Novom Sadu, Kragujevcu, Novom Pazaru i u drugim državnim univerzitetima, gde se oni izjašnjavaju na drugačiji način o sadržaja predloženog koncepta koji je napravila radna grupa, a to su radile sve njihove kolege. Znači, sami univerzitetski profesori uradili, a drugi univerzitetski profesori se ne slažu sa tim konceptom i onda se postavlja pitanje – ko je taj neko ko bi trebalo da da konačan sud? Mi mislimo da sedam predstavnika države u odnosu na 14 ili sedam u odnosu na 21 ukupan broj nije nešto što dovodi u pitanje apsolutno pravo, mogućnost i autonomnost univerziteta i visokih škola strukovnih studija u Srbiji da predlože ona rešenja koja će za njih biti najcelishodnija. Izvinite molim vas, pa i ovi ljudi koje bude predložila država, zar mislite da oni neće biti sa univerziteta? Zašto sumnjate da će oni zastupati sa manjom merom upornosti, ako hoćete i agresivnosti ili požrtvovanosti stavove visokog obrazovanja u odnosu na ove druge? Zašto? Do sada je praksa pokazala da Nacionalni savet za visoko obrazovanje apsolutno radi svoj posao. Videli ste u ovih proteklih pet godina ova Skupština, ali u jednom drugačijem sastavu, ga je izabrala pre pet godina i nije bilo reči tada o tome. Znate kako, pošto smo, usuđujem se reći, i ja i kolega sa iskustvom poslaničkim, dešava se skoro uvek da skupštinska većina bira tela koja bira. Ima izuzetaka i kada svi glasaju, ali po pravilu je skupštinska većina, jer svako ima tu svoj određeni pristup. Povećanje broja sa četiri na sedam nije neko veliko povećanje. Mi smo povećali zato što smo želeli da uključimo jednostavno i neke druge ljude, odnosno iz drugih oblasti. Predlagaće 12 predstavnika i dva iz visoke škole strukovnih studija, što je 14. Apsolutno mogu svaku odluku da donesu ako se plaše uticaja države, ali tih sedam profesora koji su predstavnici države, oni treba da vode računa i o ovoj državnoj dimenziji. Državna dimenzija se zove koliko to što se smisli može, šta treba da proizvede, na koji način država da reaguje i svi zajedno da promisle na drugačiji način, jer smo videli da neka rešenja koja autonomno daju profesori nisu održiva u praksi. Mislim da argument da povećanje broja članova sa četiri na sedam može ulogu države učiniti značajnijom nego što jeste jednostavno ne stoji, jer autonomiju niko ne dovodi u pitanje. Tri predstavnika države više može samo doprineti kvalitetnom radu Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i pogotovo ova rešenja koja smo doneli. Pozivanje na neiskustvo drugih je, uz svo poštovanje uvaženi kolega, nešto što se teško može objasniti, jer svaka zemlja primenjuje svoje načine modeliranja obrazovnog sistema, odnosno visokog obrazovanja, tako da možete naći sijaset potpuno različitih rešenja. Ovde je reč o sledećoj stvari – Skupština će birati te predstavnike. Vlada će predložiti sedam od 21. Četrnaest ostaje iz oblasti visokog obrazovanja, instituta i visokih škola strukovnih studija. Mislim da taj odnos sam po sebi govori da neće biti problema u radu saveta, niti na bilo koji način dovedeni u pitanje autonomnost visokog obrazovanja, s druge strane, da će predstavnici države pomoći, sa svojim malim učešćem u strukturi tog saveta, da odluke budu još kvalitetnije. Hvala.
Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
U osnovi ovih prvih nekoliko amandmana na Predlog zakona nalazi se nešto što treba da bude osnova za sistem vrednosti u ovoj delatnosti, i onaj prvi član koji se odnosi na principe koji treba da se poštuju, gde je po meni napravljena greška što je formulisano nešto kao princip što ne može biti princip. Kakav je to princip uvažavanja? Uvažavam nekoga da bih mu rekao dobar dan, da bi komšija rekao - vidi što je dobar, kulturan itd, ali sve što on kaže, kažem – veži mačku o rep, znam kakav je čovek. To je jedna interpretacija reči uvažavanja, ali imamo jednu manu da od svega pravimo princip, pa onda pravimo princip i tamo gde neke stvari ne mogu tako da se formulišu. Onda se otvara dilema – da li to što kažemo princip je nešto što obavezuje za ubuduće i prema tome treba nešto da se organizuje, ili to što kažemo princip samo potvrđuje nešto što već postoji kod nas? Naravno, postoji sloboda naučnog stvaralaštva i ona ne može da se oiviči, ako mogu tako da kažem, ovozemaljskim kvalifikacijama. Naravno da svaki naučni, svaki profesor prati svoju oblast, sve što je novo, pa da li to potiče iz Azije, Afrike, Evrope, naučnika je baš briga, bitno je da prati, da bude u toku, jer je osnovni zadatak naučnika da se putem naučnih metoda dolazi do nekih novih saznanja. To je a propo onog prvog člana. Apropo ovog drugog amandmana, ima ona stara izreka – koga zmija opeče, on se guštera plaši. Zbog toga su ovakvi amandmani. Onda se neminovno otvara centralno pitanje – nije samo kada je u pitanju ovaj nacionalni savet, nego i drugi naši kolegijalni organi, gde treba da se naprave standardi, planska dokumenta, strateška dokumenta za jednu oblast. Šta tu treba da dominira? Niko to verovatno ne spori da treba da dominira struka i znanje. Činjenica je ovo što kaže gospodin Obradović, postavite 10 univerzitetskih profesora da se dogovore oko neke stvari, đavola će da se dogovore. Po definiciji ne mogu da se dogovore zato što su individualci, zato što su takvi i prave neke domete u naučnom stvaralaštvu. Kritički sagledavaju neke stvari, prelaze neke barijere, otvaraju neka nova prostranstva itd. Mislim da preveliki strah od politizacije nije dobar, ali ne može nikako da se zaobiđe i taj politički uticaj. Naravno, on treba da se smanji ili da se potpuno ukloni u onoj oblasti gde treba da dođe do izražaja, pre svega, struka, ne samo sa gledišta materije neke oblasti naučne discipline, nego struka i sa gledišta edukacije i to je takođe jedna vrlo važna profesija, na koji način, kako saopštiti neka znanja, kako proveriti. Naravno, kada su u pitanju ovi standardi, nije sasvim svejedno pod kakvim standardima se obavlja ova delatnost ili poslovi, možda je bolje u ovoj oblasti da govorimo o poslovima visokog obrazovanja, a ne o delatnosti, ali dobro, to je neka druga tema. Dobro je što je ministar Obradović rekao da gotovo da nema jedinstvenog rešenja u ovim zemljama gde evrofanatici streme. Svaka je država prilagodila svoj sistem te centralne visokoškolske institucije, koja osmišljava programe i strategije, pa negde to bira vlada, negde ministar, negde parlament, negde se sami biraju i to je sve u okviru onoga od čega ste napravili bauk, a to ste rekli da je Bolonja. Sve je to po Bolonji, i kada Vlada, i kada parlament i kada ministar bira. Mnogo mi je bliže ovo mišljenje da ministar formira komisiju za sve ove stvari, koristeći te stručnjake koji će da saopšte svoja stručna znanja, a onda objedini onaj deo koji treba da završi posao kako da se obezbede sredstva i da se to u praksi realizuje, ali dobro, kod nas je došao ovaj koncept da Narodna skupština bira sve i svašta, pa će verovatno u sledećoj raspodeli mandata da bira i predsednike kućnih saveta. Jer i tako nešto može da bude evropski standard ovde. Kada vidim onu gospođu, ona samo kako tresne štiklom, tako ispadaju evropski standardi po pločniku. Sve ovde može da bude predstavljeno evropskim standardom, ali je pitanje šta je operativno, šta je efikasno i šta je korisno? To treba da se reši zakonom, između ostalog i treba da tražimo nešto. Ako postojeća rešenja garantuju da ono što je struka, znanje, ne ugrožava se ni na jedan način, a mislim da to niko i ne može da ugrozi, ne samo iz ministarstva, nego iz Vlade, onda svako rešenje je manje ili više prihvatljivo. Ali, opet se vraćaj na ono, ta dijalektika između zmije i guštera, ako se napravi, a to bi već spadalo u vrstu zloupotrebe nekih ovlašćenja, ako se to desi, onda sigurni možemo da budemo da politika može da vrši pritisak, pa i da u svojoj delatnosti, ne samo ova institucija, pošto je ona na neki način transmisija u odnosu na fakultete, univerzitete itd, bude politička transmisija, u smislu političkog uticaja. Tumačim da sve ove diskusije gde se na neki način izražava sumnja da neka dominacija neke grupacije u nekom kolegijalnom organu može da ima za posledicu, i ovi amandmani rezultat pre svega tog, ako mogu tako da kažem, opravdanog straha ili pojačani za iskustvo šta se dešavalo u nekoj bližoj ili daljoj prošlosti. Po pravilu treba poštovati tu autonomiju i slobodu stvaralaštva, pratiti te nove trendove, jer je nemoguće izbeći naučni i kulturni uticaj. To nikom živom ne pada na pamet da to uokviri, da se napravi neki zid, da se to spreči, to je nemoguće sprečiti, nauka to ne trpi. Država mora da finansira u onom delu koliko materijalne mogućnosti to dozvoljavaju. To treba izbalansirati, naći. Da li je ovaj put dobar? Mislim da nije dobar. Principijelno izražavam veliko razočarenje. Nije ovo krenula sa ovim zakonom, da budemo načisto. Gospodine Obradoviću, sećate se kada je prvi put Zakon o visokom obrazovanju donet, kako se birao onaj nacionalni savet u vreme Gašino, pa posle kada je gospođa Čolić došla itd, koje muke žive, pa da li imaju sednicu, da li nemaju sednicu, da li su nešto uradili, da li ništa nisu uradili. Kako su radili? Prepušteno je itd. Ovde je prosto jedan trend kvazideetatizacije i decentralizacije i sve i svašta se spušta na neke različite nivoe, a onda se posle nekog vremena konstatuje da to ne funkcioniše, apsolutno se konstatuje – ne funkcioniše. Mi smo u serijama birali članove Nacionalnog prosvetnog saveta. Sećate li se? U serijama, pa duplo veći broj kandidata, pa se onda napravi neki presek, pa se vidi da oni ništa nisu uradili, apsolutno ništa. Zašto? Nema neophodne ozbiljnosti koja izvire iz države. Treba tražiti neka rešenja. Stvarno sam pristalica da država radi svoj posao za koji je nadležna, da mnoga kolegijalna tela, gde treba da dođe do izražaja struka, mogu da budu komisije sa savetodavnim mišljenjima itd, koja su poprilično obavezujuća za državne organe, ali degradiranje državnih funkcija, prepuštanje regulacije, prepuštanje kontrole, nadzora, nekim, rekao bih, kvazinevladinim organizacijama je uništavanje države. Tim pre što smo mi vrlo mala država koja bi tako smela da svoje državne funkcije dodeljuje nekima koji bi to radili u ime države i koji nemaju apsolutno nikakvu odgovornost, možda čak imaju i neke svoje pojedinačne interese. Videli ste i sami – najveći zagovornici Bolonje, kada se prošlo sa onim zakonima, nisu otišli na privatne univerzitete, nego se vratili na Pravni fakultet u Beogradu. Zašto? Zato što znaju, znaju gde se nalazi struka, gde se nalazi kvalitet. Ono što su zdušno reklamirali, na sebi nisu primenili, nego ko se uhvati. Pa sad – istureno odeljenje Grocka, istureno odeljenje ovo, ono, itd. Zakuvali ste, mešajte tu kašu, izlazite iz toga kako znate i umete. Da vas samo podsetim, gospodin Šami vam je pre sedam dana čitao koliko ljudi doktorira, magistrira na nekim privatnim fakultetima. Ako se prave standardi, onda primena standarda treba da garantuje da se i na državnom i na privatnom fakultetu za istu diplomu dobije isti kvalitet znanja. Gospodin Šami je pročitao one podatke i na bazi toga svi možemo da kažemo da nije isti kvalitet znanja, nego se pojavljuje kvalitet para. To treba da se kaže. Jer, sad je kod nas promovisana nova evropska vrednost – imaš pare, mnogo si lep. Imaš pare – mnogo si pametan. Imaš pare – poželjan si u svakom društvu. Imaš pare – moraš da voziš 16 automobila. Imaš pare – svi te vole. Ako je to nova vrednost, onda kažite ljudi, to je nova vrednost tome stremimo. Pozatvarajte i mašinski i građevinski, pa neka padaju zgrade, nije bitno, bitno je da čovek ima pare. Zgrnuo je pare. I država se ponaša po sistemu – daj pare. Zadužili ste se 30 milijardi. Niste, sreća naša, sve povukli. Zašto niste sve povukli? Jer nemate gde da potrošite. Nemate gde. Dali vam ovi da bi bili sigurni da ćete vrlo kvalitetno završiti ovaj prljav posao. Žarko, ovo se ne odnosi na tebe.
Iskorišćeno je 11 minuta i 40 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Hvala gospodinu Krasiću na delu izlaganja koji se odnosi na, ako mogu reći, podršku jačanju uloge države u visokom obrazovanju. S onim drugim delom se ne slažem i ne delim vaš stav da ova rešenja mogu biti problematična, inače ih ne bi predlagali. Naravno, praksa će pokazati šta je najbolje, ali moram nešto podsetiti vas, uvažene kolege. Ovo je zakon donet 2005. godine. Drugi put menjamo određene članove i ne idemo suštinski u promenu svega. Pokušavamo sistem koji je uspostavljen 2005. godine da učinimo što boljim. Moram da vam kažem nešto što je apsolutno jedinstven stav rasprave koja je vođena na univerzitetima, da li zbog sadržaja predloga koji je bio predmet rasprave ili zbog atmosfere i situacije koja postoji u visokom obrazovanju, ali apsolutno je postojao stav da treba ojačati ulogu države u visokom obrazovanju. Verovali ili ne. Na savetima i senatima državnih univerziteta, apsolutno je bio stav da treba ojačati ulogu države u visokom obrazovanju, baš možda zbog ovih nekih stvari koje su se desile u godinama pre, i u upravnim nadležnostima Ministarstva, i kroz kaznene odredbe i kroz preciznije određenje nekih stvari koje su bile predmet ovog zakona, pojašnjenje procedure, utvrđivanja kvaliteta i neke druge stvari. Moram vam reći da smo se mi tom logikom i vodili. Mi sad predlažemo rešenje gde bi pravilnik o doktorskim disertacijama, naravno, odlučuje se na nivou visokoškolske ustanove, njihovim unutrašnjim aktom, ali saglasnost treba za to da daju dva ministarstva, baš da bi se izbegla ova situacija koja je postojala. Ima još jedna druga situacija koju moram da naglasim. Sada sam našao u ovom postojećem zakonu. Član 12. kaže da Nacionalni savet podnosi Narodnoj skupštini izveštaj o svom radu najmanje jednom godišnje. Ako budemo u situaciji da ono što jeste sadržaj zakona i ostvarimo, ništa loše o prethodnom periodu, ali govorim o ovom sadašnjem i budućem, onda ćemo mnoga pitanja lakše rešavati odnosno nešto što je nedoumica prestaće to da bude. Jer, mi smo videli da se značajan deo problema upravo nalazi u onom opusu i polju koji se zove - nereagovanje. Čini mi se da je vaša koleginica Raguš pitala vezano za akreditaciju. Stoji jedan broj predmeta i na njih se ne reaguje. Komisija za akreditaciju s pravom ukazuje na neke pojave, ali nismo imali uređenu tu oblast. Takođe, vezano za ove disertacije o kojima je govorio gospodin Šami, ako nismo napravili pravilnik, ako nismo napravili postupak, ako nismo utvrdili kriterijume, onda nam se dešava ovo što se dešava, a imamo tela koja bi trebalo sve to da urade. Da li je moguće da u tako kratkom vremenskom roku na jednom univerzitetu može toliki broj ljudi da dobije doktorske disertacije? Ko su ti ljudi koji svojim potpisima garantuju kvalitet te disertacije? Jer, da bi se jedna disertacija prihvatila, potrebna je i komisija, i recenzenti i veće itd. Potrebno je tu malo više stepenica i mnogo ljudi iz oblasti visokog obrazovanja koji svojim potpisom garantuju da to jeste naučno utemeljeno, opravdano i da predstavlja naučni doprinos. Nama se dešavalo da mnoge problematične stvari nastaju zato što ili nije rešeno ili ono što je rešeno nije primenjivano u praksi. Razumem vašu bojazan, ali sam želeo da vam kažem da je stvarno većinski stav u ovoj raspravi, maltene jednoglasnost je postojala u tome da ulogu države treba ojačati na različite načine, da bi se sistem učinio na svaki način boljim.
Reč ima poslanica Jorgovanka Tabaković.
Koristiću vreme poslaničke grupe zato što ću kao ilustraciju koristiti stav Ministarstva u odnosu na amandman koji sam u ime poslaničke grupe pisala, kao ilustraciju jednog vrlo rigidnog, da ne upotrebim jednu razumljiviju srpsku reč, tvrdoglavog odnosa Ministarstva prema amandmanima koje su podnele opozicione poslaničke grupe. Na primer, niko ne spori veće učešće države i pravo, autonomiju univerziteta da doprinese kvalitetu studija, izradi disertacija, studija itd. Ali, ako smo podneli amandman koji je u duhu zakonskog predloga i koji vezuje veliki broj slučajeva, magistranata koji su položili ispite ali nisu stekli zvanje magistranta i njih ostavljate u praznom prostoru da ne mogu ili se ne zna kako će završavati doktorsku disertaciju za koju jeste dat rok i u mišljenju kažete – naš član je dovoljno precizan i ne treba ga pojašnjavati vašim amandmanom, vi meni dajete do znanja da uopšte niste ušli u zahtev koji smo mi amandmanom izneli. Znači, zahtev je sledeći: član 123. kaže kako neko može, po kom programu, da završava magistarske studije. Vi ne sporite pravo onom ko je to upisao da po starom programu, u roku do 2014. godine završi. Znači, stav 3 – nesporno je. U članu 128. postojećeg zakona vi samo produžavate rok – da se do kraja školske 2015. odnosno 2016. godine mogu završiti doktorske studije. Ali, previđate činjenicu da dajete pravo samo onima koji su stekli akademski naziv magistra nauka do stupanja na snagu ovog zakona. Šta sa ljudima koji su položili ispite, uzeli tezu, nisu je odbranili, znači nisu stekli zvanje? Da li, gospodine ministre, intervencijom pravovremenom opozicionog poslanika, koji želi da eliminiše sutra poslaničko pitanje, intervenciju preko Ministarstva, diskreciono pravo da neko da mišljenje ili ne, nego da to rešimo u trenutku kada zakon donosimo, gde smo samo rekli – u skladu sa članom 123. vašim, ništa novo ne izmišljamo, ne produžavamo rok, samo pravimo neophodnu sponu između ljudi koji su na magistarskim studijama i treba da ih završe, onako kako vi kažete, ali da ne ostanu magistranti koji će po novom sada pravilu morati da upisuju doktorske studije. A šta će im onda magisteriji po starom pravilu? Ne sporim, odlično vi možete da prebacite, vama vaše znanje inteligencija omogućava da govorite o članu 28, govorim o principu. Znači vrlo precizno i detaljno zbog uočenih problema, da ne bude naknadnih mišljenja, tumačenja kojekakvih, nego da vi koji ste vlasni i mi koji to vidimo u ovom trenutku, rešimo problem u smislu kvaliteta i onemogućavanja pobočnih sutra pritisaka da se ovakvi slučajevi rešavaju drugačije. Bila sam uverena da vi mislite isto i da vas neće povrediti intervencija poslanika koji kaže – to što ste vi u stvari hteli, samo je preciznije ako se pozovemo na stav 3. vašeg člana 123. i lepo kažemo da se odnosi na član 128. Srpski to znači – onaj ko je po starom programu upisao magistarske studije, položio ispite, ali nije stekao zvanje, može da doktorske studije upiše po programu i završi u roku koji ste vi predvideli. Znači, ne menjamo vam ništa koncepcijski, samo preciziramo ovu vezu između ova dva zvanja. Zašto govorim o ovom primeru? Zato što su se javili mnogi ljudi sa integritetom, sa poslovnim rezultatima, ljudi koje je doprinos reformama, ovakvim ili onakvim, možda onemogućio da urade ovo što se zove sticanje zvanja, a za registraciju bilo koje škole, instituta potrebno je imati ljude sa diplomom i zvanjem. Ne govorim o onima koji rentiraju svoje diplome kao farmaceuti, kao oni u investicionim fondovima itd. govorim u ime ljudi koji zaista jesu sticali znanja, ne prečicama, ne po hitnom postupku. Zašto da oni budu žrtve onemogućavanja sticanja zvanja, iako su se onim što poseduju zaista dokazali kao stručni ljudi, a ovakvim postupanjem će biti oštećeni. Namerno sam intervenisala pre nego što ovaj član dođe na raspravu da bi vam dala priliku, zamolila vas u ime struke i takvih, da još jednom razmotrite mogućnost usvajanja ovog amandmana.
Pet minuta i 45 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Koleginice Tabaković, mislim da se mi ne razumemo, jer čini mi se da član 123. stav 1, 2, 3. i 4. i član 128. apsolutno daju mogućnost svima onima koji su započeli da završe. Ako pročitate pažljivo, molim vas pogledajte, član 123. Studenti upisani na magistarske studije do stupanja na snagu ovog zakona imaju pravo da završe studije najkasnije do kraja 2013/2014. godine. Studenti upisani na doktorske studije, odnosno kandidati koji su se prijavili, koji su to već učinili, imaju pravo da završe do kraja 2014/2015. godine. Član 128: Lica koja su prema propisima koja su važila do dana stupanja na snagu ovog zakona stekla akademski naziv magistra mogu steći akademski naziv do 2015/2016. godine. U čemu je problem? (Jorgovanka Tabaković, sa mesta: Do kog trenutka stiču zvanje.) Ne, koji su stekli zvanje. Imate tri kategorije, koji su u postupku i koji imaju to zvanje.
Reč ima poslanica Jorgovanka Tabaković.
Ako je ministar izjavio ovo što je izjavio, molim da iz stenograma za ovu priliku i buduće probleme izvučemo izjavu ministra da se ne dovodi u pitanje: oni koji su upisali, a nisu još uvek stekli zvanje da imaju pravo da po starom programu završe magistarske studije i nastave doktorske u skladu sa članom 128. i rokovima. Da li nam može stenografska beleška biti sutra dokaz kada neko na šalteru ili bilo gde kaže – ne, vi na to nemate pravo zato što u trenutku donošenja ovog zakona još uvek niste stekli zvanje? Govorim o ljudima koji još uvek nemaju zvanje. Da li će se tumačiti član 123. stav 3. da oni po starom programu jesu položili ispite, uzeli tezu, ali je nisu odbranili? Znači, oni nemaju u ovom trenutku zvanje završenog magistarskog studija, nemaju zvanje magistra. Shvatate? Oni nemaju zvanje. Da li im trenutak stupanja na snagu ovog zakona ostavlja rok da to zvanje steknu u roku koji je predviđen? To sam tražila amandmanom, precizirala.
Iskorišćeno je minut i 20 sekundi vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Šami.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, naravno, sve preko dva minuta će ići na račun ovlašćenog predstavnika. Pre nego što obrazložim amandman koji smo podneli, koji je zapravo sličan ovom amandmanu o kojem smo sada raspravljali dosta dugo, hteo bih da kažem da je poslanička grupa DSS podnela na ovaj zakon 18 amandmana isključivo s motivom da popravimo ovaj zakon. Podsetiću vas da sam kazao i ostajem pri tom uverenju da je ovo, po logici stvari, jedan nepolitički zakon i da zapravo u celom predlogu izmena i dopuna Zakona postoji samo jedan član političke prirode. O tome ćemo kada dođe na red. Sve ostalo se predlaže da se popravi postojeći zakon. S druge strane, svi poslanici svih poslaničkih grupa mislim da imaju, bez obzira na različite političke orijentacije, ne vidim da mogu da imaju neka bitno različite interese, pošto se kažem radi o oblasti koja nesumnjivo je od opšteg značaja i dakle nije političke prirode. Nažalost, od tih 18 amandmana, Vlada je prihvatila samo tri zasad, nadam se da će biti prilike kroz ovu raspravu da ministar prihvati još neke naše amandmane. Naravno, na osnovu toga kako prođu ovi naši konstruktivni predlozi, mi ćemo na kraju formirati i svoj stav prema samom zakonu. Kada je reč o amandmanu na član 2, da podsetim, mi smo podneli dva amandmana na taj član, kasnije će drugi amandman obrazložiti gospodin Pejčić. Ono što sam podneo ja i gospodin Lazić, reč je o sastavu Nacionalnog prosvetnog saveta. Podsetiću kolege poslanike da po sadašnjem zakonu Nacionalni prosvetni savet broji 16 članova. Deset bira Skupština, deset predlaže Zajednica univerziteta, dva dolaze iz viših škola, a četiri predlaže Vlada. Sada se pravi izmena. Neće biti 16 nego 21 po Predlogu zakona. Univerziteti predlažu 12, dva više škole i čak sedam Vlada. Dakle, od odnosa 4:16, dakle 25% predstavnika Vlade, sada imamo odnos 7:21, dakle trećina predstavnika Vlade. Složio bih se u jednom delu sa gospodinom ministrom, kad on kaže da država mora da bude zainteresovana za prosvetu, odnosno u ovom slučaju za visoko obrazovanje. Naravno da mora svaka ozbiljna država i te kako da vodi računa o tome kako izgleda visoko obrazovanje u njoj. To uopšte nije sporno, ali ne ogleda se uticaj države na Nacionalnom prosvetnom savetu. Ima država drugih mogućnosti, pre svega kroz Ministarstvo za prosvetu, a zatim i kroz uopšte celokupan rad Vlade, i te kako ima uticaja na to kako će izgledati naša prosveta, odnosno u ovom slučaju visoko obrazovanje. Nacionalni prosvetni savet je jedno, u suštini, savetodavno telo. Vi ste rekli 14 je predstavnika koje predlažu visokoškolske ustanove, a sedam samo Vlada, verujte mi, poznajući univerzitetske profesore, oni će se utrkivati u tome da donesu odluke koje će se dopasti aktuelnoj Vladi, bez obzira kako izgledala ta Vlada. Tako da ne mislim da je to nešto strašno, mislim da je principijelno samo pitanje da ne bude previše u tom savetu ljudi koje direktno predlaže Vlada. Predložili smo amandman da ne bude 21 nego da bude 19, da se ispoštuje da umesto 10 bude 12, koje predlaže univerzitet, da ostanu dvoje iz visokih škola, a da se Vlada ipak zadovolji sa pet predstavnika. To je opet neka 5 od 19, to je malo više od četvrtine. Vi niste prihvatili taj amandman, ne mislim da je ovo neko preterano političko pitanje, ne mislim da je političko pitanje, mislim da je više stvar, hajde da kažem tako, dobrog ukusa. Ne mogu da optužim gospodina Obradovića da previše petlja Vladu u poslove visokog obrazovanja. Svakako petlja mnogo manje nego što je to radio ministar za nauku, kada je bila reč o zakonima kako se organizuje nauka. Tu je država mnogo više uzela, mnogo, mnogo više nego što treba, a ovde ne mogu da kažem. Nego prosto, znate, ne mislim da je dobro da čak trećina bude iz Vlade. Ne zato što će oni sad nešto da nameću, naprosto ne ostavlja dobar utisak. Osim svega nemojte zaboraviti da se Nacionalni prosvetni savet bira na duži rok nego što traje jedna Vlada, što automatski na neki način sledećoj vladi ostavljate da u nekom trenutku i ona promeni sve to. Nepotrebno je. Lično mislim da je nepotrebno. Proveo sam preko 30 godina aktivnog rada na univerzitetu, znam kako to funkcioniše. Nacionalni prosvetni savet, pročitajte šta piše, koja su mu ovlašćenja i obaveze, nema nikakve potrebe da čak trećinu predlaže Vlada. Eto, vi niste prihvatili ovaj amandman. On je negde sličan amandmanu koji su predložile kolege iz "Napred Srbijo", oni doduše zahtevaju da ostane kako jeste. Mi dopuštamo neka bude malo više, ali nema potrebe da bude čak trećina iz Vlade. Eto, to je definitivno naš stav.
Pet minuta i 45 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika ovlašćene grupe. Reč je tražio ministar.
Poštovani gospodine Šami, profesore Šami, pošto vi predajete na fakultetu, još dva argumenta u prilog da je ovo predviđeno rešenje koje smo mi predložili Narodnoj skupštini dobro, jeste da je u međuvremenu u odnosu na donošenje zakona o izboru članova Nacionalnog prosvetnog saveta povećan broj državnih fakulteta i primećeno je da nisu zastupljena određena naučna polja. Drugo, ovo ozbiljno niko nije dovodio u rasprave u pitanje povećanja broja članova Nacionalnog prosvetnog saveta, jer su svi svesni da je sedam u odnosu na četrnaest, da kažem, duplo manje i ne može ni na koji način dovesti u pitanje sadržaj rada Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Sadržaj rada Saveta za visoko obrazovanje i te kako ima veze sa državom i uopšte nije tako, kako bih rekao, bezazleno kako se ponekad pokušava predstaviti. Naprotiv, ako pogledate, evo citiraću vam nadležnosti Nacionalnog saveta iz člana 11. ovog zakona – Nacionalni savet, između ostalih stvari, prati razvoj visokog obrazovanju, njegovu usklađenost sa evropskim međunarodnim standardima, predlaže ministarstvu nadležnom za poslove visokog obrazovanja politiku visokog obrazovanja, daje mišljenje o politici upisa na visokoškolske ustanove, daje mišljenje u postupku donošenja propisa kojim se uređuju pitanja vezana za delatnost visokog obrazovanja, predlaže Vlade normative i standarde rada visokoškolskih ustanova, kao i materijalna sredstva za njihovo ostvarivanje po pribavljenom mišljenju konferencija univerziteta i konferencija strukovnih studija, utvrđuje naučno-umetničke standarde, stručne oblasti polja iz člana 27. utvrđuju standarde za samovrednovanje kvaliteta, utvrđuje standarde i postupak za početnu akreditaciju i brojne druge. Znači, ima jako veliki broj nadležnosti gde je objektivno i važno mišljenje države. Zašto ono ne bi bilo određeno i u ovom prethodnom periodu? Zašto bi Nacionalni savet dao jedno mišljenje, pa onda Ministarstvo kaže nemamo para ili nečeg drugog ili niste uskladu sa ovim ili onim. Oni imaju i te kako velike nadležnosti. Struktura tih odnosa u visokom obrazovanju jeste da je Savet i te kako važno telo u visokom obrazovanju. Druga stvar, koliko se sećam, Nacionalni savet je izabran pre pet godina. Izabrao ga je jedan potpuno drugačiji saziv od ovog današnjeg.U međuvremenu su dve vlade, ovo je treća, prošle, a oni nisu menjani. Nisu menjani i radili su potpuno autonomno, niti je ko predstavnike države menjao, niti je dovodio u pitanje njihov rad. Koliko mene pamćenje služi, izabrali smo savet 2005. godine i onda je bila ona vlada 2007/08. godine, pa sada 2008/2010. godine članovi saveta su bili tu i radili su. Zašto bi, recimo, ovi budući članovi vlade i ovaj deo saveta iz dela vlade bili neko ko bi predstavljao jednu političku stranku. Ne, oni će biti ljudi iz visokog obrazovanja, samo će možda biti iz oblasti privrede, možda će biti iz instituta, možda će biti iz neke druge oblasti koja nije zastupljena kroz ovaj predlog, da kažem, KONUSA ili Visokih škola strukovnihstudija. Nema bojaznosti da sedam u odnosu na 14 može na bilo koji način dovesti u pitanje ili podrediti Nacionalni savet državnim interesima. Čekajte, valjda svi radimo isti posao i sve ovo treba da bude u interesu Republike Srbije i na kraju krajeva, i ovi predstavnici 12 iz KONUS, pa i oni rade u određenim institucijama koje država finansira ili s kojima sarađuje ili s kojima direktno ima i te kako veze. Prema tome, ne vidim razloga i mislim da je ovo naše rešenje optimalno. Moram reći da to rešenje niko nije dovodio u pitanje. Naravno, to ne mora biti apsolutno argument za vas, ali jednostavno da znate i tu činjenicu.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandar Pejčić, Milica Vojić Marković i Donka Banović. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pejčić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ministre, predstavnici Vlade, čuli ste malopre u izlaganju mog uvaženog kolege Zorana Šamija, da smo mi predložili 18 amandmana na izmene i dopune ovog zakona, da su usvojena samo tri amandmana. To su amandmani koji su u formi tehničke prirode. Suštinske amandmane niste prihvatili. Jedan od amandmana na član 2. jeste suštinske prirode. Šta smo želeli mi ovim amandmanom da postignemo, naša namera, naša intenca? Zapravo, mi smo hteli da ponudimo Skupštini da Skupština bira članove Nacionalnog prosvetnog saveta, a ne samo da glasa za njih. Ovaj predlog je upravo način gde ćemo mi samo da glasamo, gde nam Konferencija da 14 kandidata i mi glasamo za njih. Mi smo predložili da nam predlože 50% više, kako bi ova Skupština izabrala prave kandidate. Može da se desi, gospodine ministre, da u vladajućoj većini nemate dogovor oko imena nekog kandidata, nemate dogovor. Mi smo ovde imali priliku kad smo birali člana RRA, gospođu Sušu, da smo je birali dva puta, zato što nije imala konsenzus u vladajućoj većini. Da se to ne bi desilo ubuduće, mi predlažemo da 50% više kandidata bude na spisku, kako bi ova Skupština izabrala članove kandidata, jer postoji mogućnost da taj Nacionalni savet ne radi u punom kapacitetu i donosi neke odluke u punom kapacitetu. To je bila naša namera. Gospodine ministre, mi se nadamo da ćete promeniti odluku i da ćete prihvatiti ovaj naš amandman jer je amandman suvisao i osnovan i nadam se da ćete i te kako razmisliti o ovom našem amandmanu.
Da li još neko želi reč? Ministar Žarko Obradović.
Mislim da je ta strah bezrazložan, ali opet kažem jednu stvar, kolega Jon Magda je podneo jedan amandman kojim se briše reč "konačan predlog kandidata", znači, biće više kandidata od broja koji Skupština treba da bira. Biće, nadam se. Čekajte, KONUS će da predloži, pa ako ne predloži, onda je Skupština vlasna da odluči šta joj valja činiti sa tim predlogom, jer koliko mene pamćenje služi, molim vas, slobodno me demantujte, kad smo glasali za prethodni saziv, jer sam i ja glasao za taj saziv, čini mi se da je bio dostavljen predlog broja kandidata koji se bira i samo jedan kandidat nije prošao, pa je naknadno drugi izabran na njegovo mesto. Znači, tada smo imali situaciju. KONUS je sada predložio, oni su utvrdili određeni broj kandidata, međutim, očigledno će sada morati da i povećaju broj, moraće ako ni zbog čega drugog, zbog ovog što sada imaju obavezu dva više, a pogotovo videćemo kako će Skupština reagovati u odnosu na predložene kandidate. Mi smo prihvatili amandman kolege Jona Magde gde se briše reč "konačan" i time se daje mogućnost da se predloži više kandidata od broja koji treba da bude izabran.
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Gospodine ministre, nažalost, stvari ne stoje baš tako. Bio je pokrenut postupak izbora članova Saveta, naravno, sada će morati da se prilagodi ovom zakonu, i nama je sa Univerziteta poslali su deset, mi smo ih zamolili, pošto drugo nismo mogli nego da ih zamolimo, da bi Skupština ipak mogla da bira između nekih kandidata da, ako mogu, da pošalju nekoliko više. Oni, naravno, nisu poslali nekoliko više i napismeno tvrdim da nam nikad neće poslati više, ako ih na to ne obavežete. Vole oni sami sebe da biraju. U tom slučaju potpuno je bespredmetno da ovde pred Skupštinu dobijete jedan spisak, garantovano će vam se desiti da neće svi biti izabrani, onda ćete ponavljati tu proceduru, u međuvremenu Savet neće raditi u punom kapacitetu itd. Mi smo naprosto predložili - ako 12 predlaže Univerzitet, nek nam pošalje spisak od 18 imena. Ako dva predlažu više škole, neka nam pošalju spisak od tri imena. Ako hoćete, meni kao opozicionoj stranci u ovom trenutku je sve sasvim svejedno. Ali, upravo mislim da ako želimo nekako da baš Skupština bira, onda dajte neka to bude veći broj kandidata. U suprotnom, ne mora Skupština ništa ni da bira. Vlada neka dostavi svoje, ovi neka dostave svoje i koga predstavlja onda Skupština? Dakle, naš predlog je vrlo razuman. Nemojte misliti da će univerziteti dobrovoljno da pošalju više. Neće poslati više, garantujem vam.
Dva minuta i 10 sekundi je iskorišćeno vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Čekajte samo, kolega Šami, da razjasnimo jednu stvar: Vi i ja smo glasali za ovaj predlog Nacionalnog saveta 2005. godine, vi i ja. (Zoran Šami, sa mesta: Nisam.) U redu, poslaničke grupe kojima pripadamo. Je li tako? Bio je zakon koji je utvrđivao obavezu više kandidata nego što je trebalo. Član 10. postojećeg zakona, stav 5. ili 6 – Konferencija univerziteta, odnosno Konferencija akademija strukovnih studija upućuje konačan predlog, sada brišemo reč "konačan", vodeći računa i o broju studenata i nastavnika univerziteta, od najviše 15, odnosno najviše tri kandidata Narodnoj skupštini u roku od 30 dana. Mislim da mi ovo nismo dirali kao odredbu. Kada smo dobili predlog broja kandidata koji je izabran, je li tako, sa izuzetkom jednog čoveka koji nije izabran, nismo ni promenili zakon i birali smo isti broj. Sada je promenjen zakon, neće biti konačan broj, u stvari, videćemo, mi smo i prihvatili amandman kolege Jona Magde da bi stvorili uslove za veći broj kandidata, i obratićemo se Konferenciji univerziteta sa zahtevom da je zakon u međuvremenu izmenjen i da je njihova obaveza da dostave veći broj kandidata. (Zoran Šami, sa mesta: Nije obaveza u zakonu, u tome i jeste stvar.) Sada i jeste, posle prihvatanja ovog amandmana, o tome vam pričam. Dobro, videćemo, na kraju krajeva, Skupština će o tome da odluči, pa ćemo da vidimo šta je. Broj članova je utvrđen i on će se popunjavati dok ne bude kompletan. Tako smo uradili i prošli put, iako nije bilo ove odredbe. Mi mislimo da je ovaj amandman kolege Jona Magde korektan i da imamo sada uslove da ćemo imati više kandidata od broja koji se bira.
Narodni poslanik Zoran Šami ima reč, pa narodni poslanik Aleksandar Pejčić.
Gospodine ministre, morate da razumete, u zakonu ne piše obaveza predlagača da predloži više. Ne piše, naravno, da je to zabranjeno, ali oni neće predložiti više. Ne znam zašto vama smeta da oni predlože više i da onda Skupština ima neku mogućnost da bira. Ako je odluka da Skupština bira Nacionalno prosvetni savet, onda treba da ima od čega da bira. A ovako ništa, dobićete 12 kandidata, Skupština će izabrati, u najboljem slučaju, svih 12, možda neće izabrati svih 12, nego će izabrati npr. 10, onda nećete imati dva kandidata još šest meseci, koliko traje ta celokupna procedura. Ne znam zašto vama i Ministarstvu smeta da se unese klauzula da predlagač mora da predloži više kandidata nego što se bira. Mi ne insistiramo na 50%, vi stavite više, mi smo mislili da je dobro da bude 50% više. Znači, 12 se bira, da nam predlože listu od 18 imena. Ako se bira dva, da nam predlože listu od tri imena, to je naš amandman. Uopšte ne vidim zašto ste vi protiv toga. Ono što vi tvrdite, naprosto oni mogu da predlože više, ali neće. Mi smo ih zamolili kao Odbor, pozivajući se na drugo pravilo koje se odnosi na onaj srednjoškolski Nacionalni savet, tamo imaju obavezu da bude više i mi smo ih samo ljubazno zamolili da pošalju više, a oni su ljubazno otćutali i poslali tačno koliko treba. Tako će uvek i da bude, to vam napismeno dajem, to vam četvrti put kažem. Dakle, molim vas da prihvatite ovaj amandman, on je u korist digniteta Skupštine, ako već Skupština treba da bira Nacionalni prosvetni savet. Ako ne, neka se biraju sami.
Dva minuta i 15 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović [[Zoran Šami, sa mesta: Ovo je bila replika, izvinjavam se.]]
Moram reći, da budem iskren, sad sam u nedoumici. Da li je ovo, profesore, naknadno priznanje da zakon nije dobar, ovaj iz 2005. godine ili da Akademska zajednica nije htela da usliši molbe 2005. godine da da više kandidata od broja koji se bira. Mi taj skepticizam nemamo, mi očekujemo da će biti više kandidata i da prihvatanjem ovog amandmana i ovog rešenja koje postoji u ovom stavu 6, da će biti više kandidata. Ako ne bude okej, javno ću da kažem da Akademska zajednica nije uslišila naše pozive i odredbe zakona koje govore o ovome.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nikola Savić.
Gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 2. izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju. Naime, moj amandman se odnosi na broj članova Nacionalnog saveta u visokom obrazovanju. Doduše, to sam malo drugačije sagledao nego što su to uradile moje kolege iz DSS. Pokušaću u najkraćem da prezentiram ovde gospodinu Obradoviću, ministru prosvete. Ovo je jedan od članova gde je urađena jedna malo veća intervencija i ovaj broj članova Nacionalnog savet je povećan sa 16 na 21. Ako pogledamo i osnovni tekst Zakona i izmene i dopune ovoga zakona, videli smo da se struktura ovoga saveta sastoji iz tri asocijacije i da ovo povećanje od pet članova saveta odnosi se samo na dve asocijacije, dok jedna asocijacija, odnosno asocijacija koja predstavlja profesore strukovnih studija nije dobila mogućnost da se iz njihovih redova poveća broj članova Nacionalnog saveta. Smatram da je učinjena određena nepravda prema profesorima strukovnih studija. Znamo da u državi Srbiji ima preko 70, možda čak i 90 visokih strukovnih škola i kada bi izvodili neku statistiku, došli bi možda do podatka da danas u Srbiji ima najviše studenata koji potiču sa tih strukovnih škola i samim tim da imaju najviše predavača, a u strukturi prosvetnog Nacionalnog saveta oni su ubedljivo najmanje zastupljeni - dva od 21. Oni su i u prethodnom rešenju zakona bili zastupljeni simbolično sa samo dva člana, a ko se to izrazi u procentima videćemo da se sada procentualno njihova zastupljenost još više smanjuje. Ovde me posebno malo iznenađuje ovo obrazloženje zbog čega nije prihvaćen ovaj amandman. Naime, kaže se da je struktura Nacionalnog saveta celishodno utvrđena Predlogom zakona. Upravo sam svojim amandmanom tvrdio da to nije celishodno urađeno i zato sam to tražio, ali vidim da ministar to nije prihvatio. U načelnoj raspravi sam pohvalio ministra. Rekao sam da ga smatram za jednim ozbiljnim čovekom. On je ovde pred svima nama izjavio da će prihvatiti veliki broj amandmana, da to ništa nije sporno, i znajući da pre otprilike godinu dana, kada smo u ovoj sali razmatrali Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, mogu da kažem da je gospodin Obradović tada prihvatio veliki broj amandmana i SRS i drugih opozicionih stranaka, ali sada ovde nisam primetio da je prihvatio nijedan amandman opozicije. Gospodine Obradoviću, zaista ovom prilikom vam zameram što niste prihvatili nijedan amandman opozicionih stranaka jer jednostavno smatram da je od ovoliko amandmana, ima ih negde 63 koji nisu prihvaćeni, da je makar nekolicina njih zavredilo da budu prihvaćeni, nije važno iz koje opozicione stranke, a čak smatram da je ovaj amandman, koji sada obrazlažem, jedan od onih koji je trebalo prihvatiti.
Dva minuta iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Da li neko želi reč? Ako ne, na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Vlada i Odbor za prosvetu su prihvatili amandman. S obzirom da nemamo izveštaj Zakonodavnog odbora, o ovom amandmanu će se Skupština izjašnjavati. Reč ima narodni poslanik Balint Pastor.
Gospođo predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, nije previše elegantno govoriti o amandmanu koji je prihvaćen. Iskoristio bih ovu mogućnost i do pauze da kažem nekoliko rečenica o našim podnetim amandmanima, jer nisu svi prihvaćeni, pa se kasnije neću javljati za reč. Ukazao bih na nekoliko problema koji postoje u visokom obrazovanju. Nadam se da će ministar dati odgovor i na ta pitanja. Što se tiče predloženih izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju, smatramo da su predložena rešenja dobra i svakako ćemo glasati za Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Mislimo ipak da je trebalo izvršiti još nekoliko izmena, ali je ministar izneo na sednici Odbora za prosvetu Narodne skupštine da je Ministarstvo predložilo samo one izmene koje su bile neophodno radi povećanja efikasnosti sistema visokog obrazovanja. Mislim da je trebalo detaljnije regulisati pojam, odnosno institut gostujućih profesora. Nažalost, toga nema u ovim predloženim izmenama. Ako je mobilnost studenata i profesora cilj u visokom obrazovanju u RS, onda bi svakako trebalo u što skorijoj budućnosti regulisati status gostujućih profesora. Što se tiče podnetih amandmana, narodni poslanici SVM su podneli osam amandmana. Od tih osam prihvaćeno je pet amandmana. Nadam se da će i ostali biti prihvaćeni u danu za glasanje. Od onih amandmana koji su prihvaćeni smatram da je najbitniji onaj koji će nedvosmisleno regulisati, posle 20 ili 25 godina, pravo studenata pripadnika nacionalnih manjina da polažu ispite na svojim maternjim jezicima, na maternjem jeziku u slučaju da postoji nastavnik, odnosno profesor koji razume određeni jezik i ukoliko je nastava bila na tom jeziku organizovana. To je jedno odlično rešenje. Toga je bilo u RS prethodnih godina, ali nije bilo regulisano na nedvosmislen način. Mnogo toga je zavisilo od određenih fakulteta, određenih dekana, pa i profesora. Sada je to na nedvosmislen način regulisano i to je svakako za pohvalu, i poboljšava sistem visokog obrazovanja u Srbiji. Drugo sličnije rešenje je vezano za pravo pripadnika nacionalnih manjina na odbranu završnog rada, magistarskog rada i specijalističkog rada na maternjem jeziku. Ni to nije bilo tako regulisano. To je bio propust zakonodavca 2005. godine, jer je za mene nelogično da je ta mogućnost data za doktorske disertacije od 2005. godine, a nije data za magistarske radove, završne radove i specijalističke radove. To sada zajednički ispravljamo. Ostala tri amandmana se odnose na usklađivanje rešenja iz predloženih izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju sa postojećim rešenjima iz Zakona o nacionalnim savetima i svakako je dobro što neće doći do kolizije. Uspeli smo to da rešimo, kao što smo uspeli pre nekoliko meseci, kada je na dnevnom redu bio Zakon o učeničkom i studentskom standardu, i svakako će dovesti do efikasnijeg visokog obrazovanja stanje kada nema kolizije između raznih pozitivno-pravnih rešenja u pravnom poretku RS. Moram i to da kažem da su ove izmene bile predložene još 2005. godine od strane Nacionalnog saveta mađarske nacionalne manjine, ali 2005. godine ti predlozi nisu bili uzeti u obzir, ali sada posle pet godina će postati sastavni deo pravnog poretka. Tri amandmana koji nisu prihvaćeni se odnose na određena rešenja vezano za proces akreditacije za nadležnosti AP Vojvodine, ali je neke od tih amandmana već podržao Odbor za prosvetu Narodne skupštine i nadamo se da će biti prihvaćeni. Što se tiče problema u visokom obrazovanju, govoriću samo o dva problema. Znamo da ima mnogo, mnogo više i mislim da se ne tiču isključivo obrazovanja pripadnika manjinskih zajednica. Prvi problem se odnosi na dvopredmetne nastavnike, gospodine ministre. Ovo rešenje bi bilo dobro i za pripadnike većinskog naroda. Znamo vrlo dobro da je u toku racionalizacija obrazovnog sistema u Srbiji. Znamo koliko odeljenja ćemo biti primorani da zatvorimo sledećih godina. Znamo i za to da ima manjka kadrova profesora. Mislimo da bi bilo dobro rešenje, kažem još jedanput i za manjinske zajednice i za srpski narod, da se u naš sistem uvede mogućnost za školovanje dvopredmetnih nastavnika, dvopredmetnih profesora. To jednostavno danas ne funkcioniše. Mi nismo želeli da podnesemo amandman vezano za to jer to nije zakonska materija, ali bi to trebalo regulisati podzakonskim aktima, uredbama, pravilnicima Ministarstva, jer bi to bilo jedno rešenje za probleme koji nastaju zbog neminovne racionalizacije. Drugi problem je vezan za nostrifikaciju, odnosno za priznanje stranih visokoškolskih isprava, da upotrebi zvaničan termin iz člana 104. Zakona o visokom obrazovanju. Ovde naravno ima i tačaka kojima se ovaj problem vezuje za dvopredmetne nastavnike, a reći ću i zbog čega. Ako neko steknezvanje profesora matematike i fizike, recimo, u Mađarskoj, na primer, dajem vam primer iz života, onda se ta diploma, odnosno te diplome ne mogu nostrifikovati, može se nostrifikovati ili diploma matematike ili diploma fizike, jer u originalnoj diplomi piše profesor matematike – fizike, pa dotična osoba dobija objašnjenje da ne postoji matematika – fizika, nego postoji samo matematika ili samo fizika. To je jedan ozbiljan problem tehničke prirode koji bi trebalo rešiti, jer ako ima neko zvanje profesora oba predmeta, onda bi to trebalo svakako rešiti na način da se ta osoba posle nostrifikacije diplome može zaposliti i kao profesor fizike i kao profesor matematike. Na kraju, u vezi nostrifikacije još jedan problem koji isto nije materija i ne treba da bude materija zakonskog uređenja, nego pravilnika i ostalih podzakonskih akata. U zemljama u okruženju se stiču nazivi i postoje fakulteti kakvih kod nas još nema. Siguran sam da će biti u dogledno vreme. Daću vam opet jedan primer iz života. Jedan mladi gospodin mojih godina mi se obratio pre nekoliko nedelja i rekao mi je da je završio fakultet, radi se o fakultetu od osam semestara za četiri školske godine i stekao je naziv organizatora u procesu obrazovanja odraslih. Kod nas nema ni zakona o obrazovanju odraslih, ali znam da se sprema taj nacrt u Ministarstvu i nadam se da će biti prihvaćen do kraja godine i usvojen ovde u Narodnoj skupštini, ali zbog toga što nema tog zakona ne može biti ni tog zvanja na našim fakultetima, ali će biti za nekoliko godina. Ukoliko se usvoji taj zakon o obrazovanju odraslih do kraja ove godine, onda će biti neophodno da postoje stručnjaci koji u početnoj fazi mogu organizovati tu nastavu, koji imaju stručne kvalitete i zvanje za to. Ovaj dotični gospodin mi je rekao da je bio na tri državna fakulteta i na dva privatna fakulteta i da mu je rečeno da se to jednostavno kod nas ne može nostrifikovati. Naravno, znam da univerziteti, odnosno fakulteti imaju autonomiju. To je jedno civilizacijsko dostignuće i to nije sporno. Ali, mislimo da bi trebalo i da bi bilo dobro da Ministarstvo da neku preporuku, recimo, fakultetima da malo ekstenzivnije tumače ta rešenja, da se omogući ljudima koji žele da se vrate u Srbiju nakon okončanja školovanja u inostranstvu da to učine, jer to trenutno u ovim slučajevima, mogao bih da navedem još nekoliko primera, nije moguće. Na kraju jedan podatak. Mi smo u Nacionalnom savetu mađarske nacionalne manjine osnovali jedan fond za nostrifikaciju, 391 osoba je dobila novac iz tog fonda Nacionalnog saveta Mađara u visini ukupno od 13 miliona dinara i time smo pomogli skoro 400, odnosno više od 390 studenata, odnosno mladih ljudi je uspelo zahvaljujući tome da nostrifikuju diplome, ali mi ne možemo pomoći u tome kada na fakultetu ne žele, odnosno nisu u mogućnosti da nostrifikuju zbog raznih problema te diplome. Zbog toga mislimo da bi tu Ministarstvo trebalo da odigra neku ulogu i da utiče na to da se oni ljudi koji završe studije u inostranstvu mogu vratiti u Srbiju.
Potrošeno je 10 minuta vremena ovlašćenog predstavnika. Ovim završavamo prepodnevni deo sednice i sednicu nastavljamo u 15.05 časova, raspravom u pojedinostima o amandmanu na član 2. koji je kao amandman sa ispravkom podneo narodni poslanik Jon Magda. Hvala vam. [[Posle pauze – 15.05]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu raspravom u pojedinostima o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Na član 2. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Jon Magda. Vlada i Odbor za prosvetu su prihvatili amandman sa ispravkom, a s obzirom da se Zakonodavni odbor nije izjasnio, o ovom amandmanu, kao i o drugima, izjasniće se Narodna skupština u danu za glasanje. Na član 3. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Narodni poslanik Mileta Poskurica. Izvolite.
Možda bi bilo u redu da smo sačekali ministra pre početka rada, budući da ono o čemu ćemo govoriti zaista je bitno jer se tiče prvenstveno njegovog mišljenja, bez obzira na dobijeno mišljenje Vlade. Amandmanom smo hteli da promenimo nakanu ministra, kao predlagača izmene zakona, da uvede jednu novu instituciju u postupak dobijanja dozvole za rad, ona se zove početna licenca. To – početna licenca, nekako zvuči kao nekakva predbračna proba, kao nešto što je privremena dozvola, nešto što nije bilo naročito potrebno. Jer, iako u obrazloženju Vlade stoji da to kako je predlagač namerio da uradi razrešava određene probleme koji su u postupku ove dve-tri godine primene zakona nailazili u proceduri, a onda kad slušamo ministra na odboru, zato volim da je tu, kad smo sami učesnici procesa akreditacije, vidimo da je tu zapravo reč o ili zadržavanju dokumentacije kod komisije za akreditacije, neblagovremenog reagovanja, nečega što se smatra administrativnom neažurnošću ili nečeg sličnog. Zašto još mislimo da ovaj institut nije bio neophodan. To u neku ruku liči na kozmetičku promenu, ali sumnjam da je reč o kozmetičkoj promeni, iza toga se sigurno nešto krije. Čuli smo da preko 2.000 visokoškolskih institucija je već akreditovano. Postoje neke koje nisu stekle uslov za akreditaciju. Ponavljaju se u tom postupku i sada, ovim mehanizmom verovatno, neka mi bude dopušteno da to kažem, površnije akreditacija u procesu davanja mišljenja, odnosno ranije se davalo mišljenje, a sada se sačinjava izveštaj. Ta igra reči koja nikog ozbiljnog ne može da ubedi da je reč o suštinskoj promeni, nego da se verovatno iza toga stvara prilika da se još neko akredituje pojednostavljenijim metodama, unekoliko bržim, iako je nemoguće, videćemo iz kasnijeg našeg amandmana i kako je predlagač predložio proceduru. Ona ne odstupa značajnije od onoga što se ranije radilo po zakonu, za koji smo već ocenili da nije zakon za koji smo saglasni. Opet mogu da kažem da pripadam grupi onih koji misle da zakon nije bio dobar. Da li je ovakvo zakonsko rešenje moglo da nađe zajedničkog traga sa Bolonjskom deklaracijom, da u njemu bude na neki način inkorporirana namera evropskog akademskog prostora, da mi postanemo njegov sastavni deo i obrnuto, on sastavni deo našeg, u nekim segmentima obrazovanja i naučnog istraživanja to niko ne spori, integracija te vrste je najbezbolnija, najmanje je politizovana, najmanje je problematična. Ali, način na koji radimo govori posredno i o tome da Ministarstvo, odnosno ministar, ne treba personalizovati, govorim generalno o konceptu Vlade, ne ministar, šta ministar, doduše bilo bi lakše govoriti da je ministar, čini mi se, iz resora profesor na državnom fakultetu, možda bi neke primedbe razumeo bolje, obzirom na te akademske slobode, ta prava koja fakulteti i univerziteti sada imaju. Ona zaista jesu tako velika da se nekada pitamo – koliko je to normalno da se država toliko decentralizovala tu oblasti da, recimo, postavlja direktora srednje škole, gimnazije, daje mišljenje o predlogu koji je stigao, koji može da prihvati, da ne prihvati, da odobri, da ne odobri, a kada se postavlja dekan, onda se ne pita ništa, a dekan sprovodi sve. Dekan odluči da školarina bude 3.000 evra, zajedno preko veća. Veće ga bira. To je jedan skopčan krug interesa. Sada ne vidim, kada ministar govori o tome, da je centralizacija u nečemu nužna, hajde, ne centralizacija, nego antidemokratski princip ili princip kontrole u nečemu nužan, kada reč o obrazovanju. Verujem da je nužan i u toj proceni, sada su to ubacili u zakon, visinu školarina, ali i mnogi drugi problemi se tu javljaju, koji govore o tome da zakon ne valja, pa i sam ministar nagoveštava, nakon donošenja strategije, po proteku dve godine, biće još jedna nova, treća revizija istog zakona. Ako vi tri puta za šest godina revidirate zakon, onda treba reći da ne valja u ovome zakonu ova odredba. Možemo da slutimo šta će ona konačno da znači. Još neki broj fakulteta koji nisu dobili akreditaciju će je dobiće, doduše sada ne u formi akreditacije, nego nekakve početne akreditacije. Umesto da se kaže da je dozvola za rad, jer ti fakulteti suštinski dobijaju dozvolu za rad. Oni će raditi godinu dana, pod stresom da će možda u akreditaciji biti odbijeni, ali možda, i pod nigde jasno izrečenom namerom, da im se pruži šansa da dopune ono što u postupku nisu imali kada im je dozvola data. Zato, zaključujem, da će možda taj deo akreditacijskog posla u davanju privremene licence biti možda površniji. Što bi neko pregledao isti materijal za godinu dana? Samo onaj ko nije radio na postupku akreditacije ne zna koliko je to obimno brdo materijala, koliko je to velika procedura, i za fakultet koji to sprema, stranu koja je sa one druge strane, koja je zamolbenik, i za stranu onoga koji to treba objektivno da sagleda. Zato smo mislili da na tome nije trebalo insistirati i da bi to usaglasili sa našim stavom do kraja, u nekim članovima smo podneli takve izmene koje bi postojeće nedostatke, koje je ministar rekao da su registrovali, mogle da promene, a tiču se rokova.
Iskorišćeno je tri minuta i 30 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Žao mi je što gospodin Obradović nije trenutno u sali. Nadam se da će u toku izlaganja, imam još drugih amandmana, da stigne. Naime, ovaj moj amandman se odnosi na član 3, tako da se posle reči "dozvola za rad" dodaju reči "visokoškolskih ustanova". Sada možda nekome ovaj amandman može delovati kao neka kozmetička izmena, neki kozmetički dodatak, amandman radi amandmana. Ali, namera mi nije bila to, nego mi je namera bila sasvim drugačija. Suština mog podnetog amandmana je da se na bolji i precizniji način definiše na koga se tačno odnosi početna akreditacija, jer se ovaj kompletan član odnosi na početnu akreditaciju. Moj uvaženi kolega Krasić je u prepodnevnom izlaganju nešto govorio o Bolonji i, u ovom vremenu koje imam za ovaj amandman, da kažem nekoliko reči povodom toga. Kao po nekom pravilu, kada je u pitanju ono što dolazi sa Zapada, neki noviteti, uvek prihvatamo ono što je najgore iz tih noviteta. Gledajući šta se dešava sa Bolonjom, to pravilo važi i ovde. Prvo smo prihvatili ono što je najgore, a neke dobre stvari još uvek nisu zaživele. Sada, ovih dana, ove godine se navršava prva bolonjska petoletka i kada se sumiraju rezultati te petoletke, odnosno primene Bolonje, može se slobodno konstatovati da su oni poražavajući, da nisu služile onoj svrsi i onom cilju zbog čega je Bolonja i uvedena. Tako je u septembru 2008. godine podatak da je prolaznost studenata bila na nivou od 12% do 28%, zavisno od fakulteta, univerziteta, visoke škole itd. Setimo se da je glavni argument za uvođenje Bolonje bio upravo taj da se poveća efikasnost studiranja. Da završim ovo moje izlaganje, očigledno je da su oni koji su bili zaduženi za primenu Bolonje, omanuli u ovome i da nisu na najbolji način razumeli ono šta treba da urade.
Iskorišćeno jedan minut vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima poslanik Milan Knežević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, ovaj amandman na član 4. se direktno nadovezuje na amandman koji smo imali i koji je moj kolega Poskurica malopre obrazlagao, a odnosi se u stvari na uvođenje novog termina, a to je – početna akreditacija. Radi javnosti samo da kažem da se ovaj član odnosi na nadležnost i rad Komisije, a ranije u tom stavu 1. i tački 1) te nadležnosti su bile da komisija predlaže Nacionalnom savetu standarde za izdavanje dozvola za rad. Sada se briše ovo "za izdavanje dozvole za rad" i ubacuje "Komisija predlaže Nacionalnom savetu standarde za početnu akreditaciju" u tački 1), i u tački 9) umesto daje mišljenje, opet sačinjava izveštaj o početnoj akreditaciji. Smatramo da je ovo preveliko administriranje u izdavanju dozvole, jer ako se ispune svi zakonski uslovi koji su definisani u drugim članovima zakona da se dobija akreditacija, u suštini posle se dobija ta početna akreditacija, a posle godinu dana treba da se dobije dozvola za rad. Praktično, dolazi do akumulacije administriranja svih elemenata koje su neophodni za odlučivanje. Verovatno, ako ijedna institucija koja treba da se akredituje, sigurno će odmah, u skladu sa zakonom, normativima i svim onim što je zakon obavezuje, da ispuni te uslove. Zašto dati početnu akreditaciju, pa posle godinu dana opet ući u raspravu, pogotovo što u drugim članovima jasno postoji da može svake pete, a po potrebi i vanredno vrši kontrola rada i kvaliteta institucije. Ponavljam, predložili smo i da se brišu stavovi koji se odnose na uvođenje ovog terminana početne akreditacije, jer smatramo da produžava administriranje i produžava razrešavanje problema akreditacija neke visokoškolske ustanove koje može odmah, u sagledavanju svih relevantnih parametara potrebnih za rad i za akreditaciju, da se sagleda. Hvala.
Iskorišćeno 30 sekundi vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Ovaj moj amandman se odnosi na član 4. izmena i dopuna ovog zakona. Ovaj amandman u suštini šalje istu poruku kao moj prethodni amandman koji sam malopre obrazlagao, a to je preciznija definicija pojmova. Moram još nekoliko rečenica da kažem o Bolonji. Vi znate da je SRS kritična kada je u pitanju primena Bolonje i bolonjskog procesa. Bolonja nije uspela ni u jednoj ozbiljnoj zemlji. Sve ozbiljne zemlje su napustile ovaj proces. Mi se već punih pet godina držimo te Bolonje i, zaista, kada se tamo sumiraju, posle određenog vremenskog perioda, rezultati, mislim da će se Bolonja morati napustiti kad-tad, ali će nam naneti nam veću štetu nego što je nekada u ono komunističko vreme Šuvarova reforma nanela obrazovanju. Takođe, svi prestižni fakulteti, svi prestižni univerziteti danas u svetu ne rade po Bolonji. Kod nas čini mi se da su neki od Bolonje napravili jedan komercijalni posao, bolje reći biznis. Isto je urađeno i kada je u pitanju reforma i srednjeg i osnovnog obrazovanja. Danas imamo ekspanziju raznoraznih strategija, raznoraznih projekata, koji se sprovode i realizuju na različite načine. Najveće koristi od ovoga, čini mi se, imaju samo oni koji organizuju seminare, raznorazni kursisti i raznorazni edukatori, edukolozi. Toliko.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Hvala, gospođo Čomić. Član 4. izmena i dopuna se inače odnosi na član 14. postojećeg zakona. Član 14. govori o nadležnostima i radu komisije za akreditaciju. Konkretno se ovaj amandman naš odnosi na tačku 9) u Predlogu, gde predlagač kaže da – komisija za akreditaciju sačinjava izveštaj o početnoj akreditaciji, u postupku izdavanja dozvole za rad. Kasnije ću nešto govoriti o uvođenju ovog novog instituta koji se u ovom predlogu zakona naziva početna akreditacija. Sada ću reći da ovim amandmanom umesto da "komisija sačini izveštaj" mi predlažemo da "komisija sačini, odnosno da dostavi mišljenje Ministarstvu". Zašto? Zato što je komisija za akreditaciju ono telo koje već ima petogodišnje iskustvo kada je u pitanju akreditacija visokoškolskih ustanova. Tu je komisija pozvana i ona je ta koja u stvari procenjuje da li neka ustanova ispunjava sve uslove i standarde. Do sada nije bilo ove faze koja se naziva početna akreditacija, a sada ste uveli ovu fazu. Zašto ne izveštaj? Zato što je izveštaj, uglavnom, neka analiza i tu se ne mora ili se ne daje sud. Dakle, ovde komisija davanjem izveštaja neće u stvari reći svoje mišljenje da li je ta visokoškolska ustanova uopšte ispunila te uslove. Dakle, ona sačini izveštaj ili analizu stanja i to dostavi Ministarstvu, a kada je komisija u obavezi da naravno napravi i analizu i izveštaj i da dostavi svoje mišljenje, onda je to mišljenje dva elementa u tom procesu, i komisije za akreditaciju, koja je najpozvanija u ovom procesu i postupku, i plus Ministarstva. Ovako, ako vi ne obavežete komisiju za akreditaciju da da svoje mišljenje nego da dostavi nekakav neutralni izveštaj, onda ta komisija ne radi svoj posao, nemate mišljenje komisije i onda Ministarstvo, koje nije toliko stručno za ovaj posao ili neki sektor u Ministarstvu, onda je ono pozvano da da tu dozvolu ili da dozvoli početnu akreditaciju. Dakle, mi smatramo da treba komisija koja je najpozvanija da dostavi mišljenje, a ne neutralni izveštaj. To je jedno. Inače, što se tiče uvođenja ovog novog instituta koji ste ovde nazvali početna akreditacija, koja traje godinu dana, po Predlogu zakona, takođe, moram da izrazim sumnju da to nije dobro zato što mi ovo liči i to će ličiti na eksperimente u onim ustanovama koje žele da dobiju dozvolu za rad. Pretpostavljam da se u dosadašnjoj praksi pokazalo da nije dobro da nemate taj prelazni period. Da vas sve podsetim, postojao je taj prelazni period. Ukoliko do sada, na primer, ustanova nije zadovoljavala standarde ili studijski program, onda se komisija obraćala ustanovi koje sve stvari mora da popravi, koje nedostatke da otkloni, pa da se onda nastavi taj proces, ali je mirovala, tu nije bilo organizovanje nastave zato što ta ustanova nije bila akreditovana i nije imala dozvolu za rad. Ovim ćete dozvoliti da visokoškolska ustanova počne sa radom, bez obzira što postoje neki nedostaci koje tek treba otkloniti za godinu dana. Ovim će se povećati pritisak i na komisiju, i na Ministarstvo i od strane same ustanove, a neće biti lako ni u roku od godinu dana da odbijete dozvolu za rad nekoj ustanovi ukoliko ona već ima recimo najmanje 100 studenata. Dakle, ovo uvođenje početne akreditacije, koja predstavlja znak visokoškolskoj ustanovi da, bez obzira što nije ispunila uslove i standarde, može da počne sa radom, nije dobro. Ovo se može nazvati eksperiment. Neko ovde reče da je to proba pred brak, tako da smatram da ovo nije dobro.
Dva minuta i 50 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Ministar želi reč.
Uz svo uvažavanje, došao sam na kraj, izvinjavam se zbog ovog kašnjenja. Čuo sam koleginicu Banović koja govori vezano za početnu akreditaciju i eksperiment. Moram javnost da upoznam sa onim što je bilo do sada, pa neka prosudi da li je ovo eksperiment ili bolje rešenje u odnosu na ono što je bilo. Do sada je Zakon o visokom obrazovanju predviđao da Komisija za akreditaciju kada dobije celu dokumentaciju vezano za postupak osnivanja visokoškolske ustanove daje mišljenje. Na osnovu tog mišljenja ministar je izdavao dozvolu za rad i imali smo situaciju da je bilo mišljenja koja su imali u svom sadržaju odrednicu mišljenja radi registracije kod Privrednog suda, iako Zakon ne poznaje tako nešto. Dobio sam tumačenje od Komisije za akreditaciju da su neki ljudi koji su dobili mišljenje, kasnije i dozvolu, bez obzira ko je potpisao od ministara, objavljivali u medijima da su imali dozvolu za akreditaciju, a nisu, pa da su primali ili nisu ili slično. Još jedna promena koju smo uočili - nisu postojali nikakvi rokovi. Dokumentaciju je mogao bilo ko da podnese, odnosno onaj ko je želeo da osnuje visokoškolsku ustanovu, da da bankarsku garanciju i da stvar stoji. Zašto? Zato što stoji. Nisu mogli da dobiju odgovor Komisije zašto ne rešava taj predmet, negativno ili pozitivno, uopšte ne govorimo o tome. Onda su se žalili Ministarstvu. Mi smo se obraćali Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje kao drugostepenom organu koji je formirao tu komisiju, sa molbom da vidi od svog radnog tela koje je formirao šta je uzrok jednom takom stanju. Mišljenje može biti pozitivno ili negativno, ono je trebalo da da odgovor na to da li ta visokoškolska ustanova može da bude predmet akreditacije. Da li ima obezbeđen prostor, da li ima odgovarajući broj nastavnog osoblja u svim zvanjima, da li je odgovarajući studijski program takav kakav jeste. Mi smo u Ministarstvu proveravali tačnost navoda iznetih u tom mišljenju. Slali smo prosvetnu inspekciju i nabavljali bankarsku garanciju. Baš polazeći od nekih negativnih pojava koje smo imali u postupku akreditacije, mišljenje Radne grupe u kojoj su učestvovali ljudi koji su bili i u Komisiji za akreditaciju bilo je da je potrebno ovo napraviti iz nekoliko koraka, da bi se jasno znala pravila igre i ponašanja. Ministarstvo prima dokumentaciju, procenjuje tehničku stranu celog postupka o osnivanju visokoškolske ustanove, dostavlja Komisiji, Komisija daje dozvolu o početnoj akreditaciji, izvrši se registracija, upisuju se studenti, uz odgovarajuću bankarsku garanciju, koja je sada, vidim, jednim amandmanom Odbora za prosvetu i povećana, što govori da je sigurnost studenata tim veća, i sa početkom školske godine kojom počinje primena programa. Od tog trenutka najmanje u roku od godinu dana se mora podneti zahtev. Može i ranije, a može i Ministarstvo da traži, a može i Nacionalni savet da traži. Mora se ući u postupak akreditacije. Onda se proverava ono što je Komisija već verifikovala kao tačno, jer ipak je to jedan proces. Možete i dobiti dozvolu o akreditaciji, a da sutra se desi nešto sa visokoškolskom ustanovom. Zato postoje garancije. Zato se i propisuju odgovarajući uslovi. Od strane ljudi koji su radili u Komisiji za akreditaciju, koji su bili u Radnoj grupi, procenjeno je da je ovaj red koraka logičniji i da daje bolju mogućnost kontrole celog procesa osnivanja visokoškolske ustanove. Da li je to tako ili ne? Naravno, nijedan zakon nije idealan, pokazaće praksa, ali ovo rešenje je napravljeno na osnovu nekih stvari koje su se pokazale do sada nedovoljno dobrim. Videćemo jer će sada postojati odgovarajući rokovi. Pojačavaju se neki uslovi, i Komisija i Nacionalni savet će rešavati, a da budem iskren, nadam se da ćemo doneti još neka druga i mi ćemo kao Ministarstvo, to sam zaboravio reći, dobili smo veće upravne nadležnosti, ovlašćenja, zato što je to bila jedna od sugestija u procesu rasprave o ovom zakonu, i odredbe su usaglašene i sa odredbama ovog zakona o prekršajima, visina kazne. Ovo govorim zato što sada imamo, po nama u Ministarstvu, a i po ljudima koji su radili u Radnoj grupi, jer stvarno nismo uopšte dirali taj deo, celu nit osnivanja visokoškolskih ustanova na osnovu nekih praznih hodova koji su bili do sada. Mislimo da će ovaj postupak biti daleko efikasniji, korektniji, profesionalniji nego što je bio do sada, ali opet moram reći da je Komisija za akreditaciju uprkos tim nedostacima stvarno odradila fantastično važan posao za Republiku Srbiju, jer konačno imamo preko 2.000 akreditovanih programa. Tačno se zna ko gde predaje. Tačno se zna šta svaki od nastavnika u bilo kom zvanju ima kao svoju naučnu biografiju. Jednom rečju, napravljen je red u odnosu na neko dosadašnje stanje, a ovo je prilika da napravimo korak napred.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Miletić Mihajlović i Milisav Petronijević zajedno su podneli amandman kojim se posle člana 4. dodaje novi član 4a. Vlada i Odbor za prosvetu prihvatili su amandman. Pošto nema izveštaja Zakonodavnog odbora, u Danu za glasanje ćemo se izjašnjavati kao i o drugim amandmanima. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Mileta Poskurica.
Vidite, to je, govorio sam, ministar je bio odsutan, jedna od slabosti koje smo imali kod sistema ovoga predloga izmena zakona koji smo mi uočili kao poslanička grupa. Mislimo da nije doprinela onome što je rekao ministar, da su nekakve uočene slabosti unutar dve-tri godine, bar dve godine, od prethodne izmene zakona uočili i sada ćemo ih menjati. Kao što ćemo to činiti i za naredne dve godine, naravno u očekivanju strategije, koja bi trebalo po ovom zakonu da bude sprovedena i nekako zakonom zavisno oročena strategija, jer bez ovakvog osnovnog zakona mi ne možemo ni kreirati našu strategiju visokog obrazovanja. Šta nam je u ovome delu nejasno? Zašto se prethodno rešenje menjalo, gde je bilo sasvim jasno utvrđeno da je bilo za visokoškolsku ustanovu potrebno 70% nastavnika u radnom odnosu sa punim radnim vremenom od ukupnog broja predmeta na studijskom programu. Sad se to pretvara u 70% aktivnog radnog vremena, ako razumem. Nije nam do kraja tačno jasno šta to znači. Možda to može da znači nešto drugo, da će jedan isti predavač pokrivati više različitih oblasti. Kad se saberu, pošto zaista postoji nekakav novi trend izmišljanja novih predmeta u studijskim programima koji pretrpe akreditaciju, to je ono o čemu sam govorio u načelnoj raspravi, gde postoje fakulteti istih struka sa različitim predmetima, nastavnim sadržajima, različitim programom koji sadrže u sebi, različitim planom. Da li će to sad značiti da će neko lakše moći da stekne dovoljan broj kadrova da bi mogao da dobije licencu, ili ovu početnu ili konačnu akreditaciju ili konačnu definitivnu, koja se zove samo akreditacija, mi to ne znamo, ali mislimo da je ovo bio jedan rigorozniji kriterijum, gde je zaista morao da se po broju predmeta obezbedi broj nastavnika. Ovaj amandman kao da je već u funkciji na nekim fakultetima, ova sada izmena koja se predlaže, koju je Ministarstvo predložilo. Neki fakulteti se osnivaju prosto nekad se čovek pita iz kog kadra se crpi to, dobili su licence, počeće sa radom, zaista je malo i nejasno. Nejasno je, videćemo šta će doneti novi Pravilnik o izboru zvanja, šta sve može biti naučna nastavna baza jednom fakultetu itd. Mi smo prilično toga nekako izraubovali. Zato stojim na stanovištu kada govorim o tome da mislim da ovaj zakon, bez kompleksa, kažem da nije dobar, da nije dobro urađen, makar to mogu da kažem, zato što smo u vreme kada se zakon donosio i iznosili takve stavove. Neka rešenja uočene nedostatke neće popraviti i mislim da je ovo jedan ustupaka, najveći ustupci su učinjeni studentima, da se razumemo, hteli mi to ili ne hteli da podržavamo, jer nisu oni krivi, nego mi koji smo ih učili drugačije i prema čemu smo s pravom nostalgični, doneli neki drugi zakon, njima u uverenju da će im biti bolje i oni sami i po objektivnim kriterijumima vidimo da nisu zadovoljni. Prolaznost nije takva kakva bi trebalo da bude, teže im je da uče, teže im je da studiraju, sad im mi popuštamo, raubujemo osnovne principe zakona, bodovnu efikasnost. U krajnjem slučaju, što ne bismo sada i broj profesora, i načine kako će oni da drže nastavu, i 70% aktivnih časova. Pitao sam neke prodekane, neke koji mislim da su življe uključeni, da mi malo objasne šta to znači, slegali su ramenima, nisu verovatno bili u javnoj raspravi o zakonu, ali evo sad će verovatno ministar da pojasni zašto je ovo bolje rešenje od onog kojeg smo ranije imali i koje sad menjamo.
Minut i 35 sekundi je iskorišćeno vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Ministar Žarko Obradović ima reč.
Evo, kod sebe imam predlog radne grupe da bude ovo rešenje. Znači, kada je reč o toj akademskoj zajednici stvarno se postavlja pitanje koji deo akademske zajednice. Uz uvažavanje svih kolega iz oblasti visokog obrazovanja, to sam postavio nekim svojim kolegama kao pitanje koji deo akademske zajednice je za koje rešenje. Očigledno se u nekim stvarima u akademskoj zajednici ne može postići saglasnost i ne treba insistirati na saglasnosti. Ovo je predlog radne grupe koji imam ovde u originalnom sadržaju i ovde stoji, evo pročitaću vam – potreban broj nastavnika za dobijanje dozvole za rad je broj nastavnika u radnom odnosu sa punim radnim vremenom neophodan za izvođenje 70% časova aktivne nastave koju izvode nastavnici u studijskom programu. Aktivna nastava je predavanje i vežbe. Znači, procena je bila da je ovo preciznije. Stepen opterećenja nastavnika će se praviti u odnosu na sadržaj poslova koje taj nastavnik ima unutar visokoškolske ustanove. Pošto verovatno jedan broj časova ima na osnovnim studijama, jedan na master studijama, a jedan broj na doktorskim studijama, u zavisnosti od nivoa programa koji su deo te institucije. Ljudi koji su ovo predložili, a mi to prihvatili, smatrali su daovo rešenje jednostavno bolje održava strukturu programa koji se budu akreditovali. Tačno se zna aktivna nastava i to je bilo njihovo rešenje koje smo prihvatili. Da budem iskren, na Odboru su se čula i drugačija mišljenja. Po nama je ovo rešenje apsolutno precizno. Kada pogledate strukturu nekih programa, ko je radio na procesu akreditacije, vrlo prosto može da zaključi koji je najmanji broj nastavnika koji je potreban za osnivanje visokoškolske ustanove. Imali smo, primera radi, ovo rešenje od 70% predmeta, ako je broj predmeta trideset i nešto, u zavisnosti od stepena opterećenja nastavnika, taj broj nastavnika može u jednoj visokoškolskoj ustanovi biti od deset, 11, 12, 13, u zavisnosti opet od opterećenja. Ovde se kaže 70% aktivne nastave, predavanje plus vežbe i samo u zavisnosti od stepenaopterećenja, jer se računaju za sve nivoe. Po nama, ovo rešenje apsolutno ima svog smisla i rečeno nam je u radnoj grupi, a mi smo prihvatili te argumente, a da ih nismo prihvatili ne bismo predložili ni vama, te smatramo da su precizni i da bolje obrazlažu sadržaj ovog zakona. Postoje dodatni mehanizmi, bilo je na Odboru, vi ste videli, reč je o njima. Ako Skupština usvoji određene amandmane i to je, naravno, volja Skupštine. Smatrao sam i sada smatram, volja Skupštine je vrhovna i ona se mora prihvatiti. Kao ministar, rekao sam da neke stvari ne treba da povlačimo ili da predlažemo pre analize. Bez uvrede, dosta stvari koje su pominjane u raspravi su bile pre rezultat nekih pojedinačnih stavova nastavnika ili određenih grupacija, ili pojedinih fakulteta, nego što su bile stvar cele akademske zajednice. Više bih voleo da izvršimo jednu analizu, pa posle četiri ili pet godina i ove još dve godine kada smo izašli u susret studentima, da podvučemo crtu i da kažemo, sistem je dobar, ovo još treba menjati, sistem nije dobar, ovo treba ukloniti. Obrnuto, primenjujemo direktivu EU o određenim zvanjima i o određenim profesijama i onda preuzeti neke mere. Zašto? Jer što se tiče nekih amandmana, i tu želim da kažem kolegi Saviću, nema ništa vezano za prihvatanje i odbijanje amandmana veze sa vašom poslaničkom grupom, reč je jednostavno o tehničkim razlikama vezano za sadržaj zakona. Prihvatili smo tri amandmana DSS. Kolege iz DSS-a smatraju da su tehnički. Mi ne smatramo da su tehnički, ali dobro to je deo parlamentarnog života. Neka rešenja koja su sada predložena se mogu naći i u sledećem zakonu, kao što je bilo reči o ovom amandmanu DSS-a od pre dve godine. Tada ga je prof. Šami malo drugačije ga formulisao, pa oko toga na Odboru smo raspravljali oko njegove primene. Zašto? Zato što nekim rešenjima nedostaje obrazloženje, ne s vaše strane pojedinačno, nego akademske zajednice. Zašto se predlaže rešenje da nastavnici treba da rade do 70 godina. Ako prihvatite to, onda šaljete poruku da vam mladi kadrovi nisu potrebni. Da li su nam mladi ljudi potrebni? Naravno da, ali ako hoćemo do 70 godina da produžimo radni vek, onda moramo da kažemo sada nemamo sledećih tri ili pet godina dovoljan broj nastavnika u određenim zvanjima koji mogu proces nastave da izvode kvalitetno ili potreban nam je određeni broj da bismo mogli primeniti odgovarajuće rešenje. Nemamo ništa apriori protiv nekih predloga, ali nisu bili dovoljno obrazloženi, čak ni od strane same radne grupe. Oni bi nam otvorili jedan novi korpus pitanja, pa ih zato nismo ni prihvatili. Jednostavno koncepcija, ništa prema poslaničkoj grupi ili prema vama pojedinačno. Hvala.
Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Mileta Poskurica želi reč. Izvolite.
Uslovno replika, da ne trošim vreme poslaničke grupe, samo da bi se razumeli oko ovoga. Kada je 70% nastavnika koji obuhvataju predmete na studijskom programu, do 70% predmeta pokrivenih, to može i ne mora biti zamka, ali 70% fonda časova, to apsolutno može jedan profesor da pokrene kroz vežbe i različita angažovanja i da imate mnogo manji broj nastavnika po nastavnom predmetu. To je jedna sasvim logična stvar. Vi imate neke predmete koji imaju mali fond časova, mali broj vežbi, predavanja i jednostavno nekad nemate prostora iz te oblasti i oni ne mogu da ostvare taj trend, apsolutno je nemoguće 70 posto da ostvare. Ako vi imate hijatus u nekim nastavnim disciplinama, u nekim profesorima na mnogim fakultetima, jednu veliku prazninu povećavate, ne znam više koliko zakonom regulisanu migraciju s fakulteta na fakultet, koliko je to više moguće, gde sve ljudi ne idu i ''tezgare'', da bi se taj fond ostvario, da bi imali fizički prisutnog u radnom odnosu, s punim radnim vremenom, da pokrije 70% predmeta, aktivne nastave za koju sam i ja mislio da se odnosi na predavanje, vežbe, verovatno seminare i sve, mnogo je lakše ostvariti. Zahvaljujem. Vreme će verovatno pokazati koji je ispravan stav i jednostavno i ta radna grupa pitanje iz kojeg je domena bila, iz kog pretežno dominirajućeg odnosa i pogleda na stvari. To je sve relativno. Hvala vam.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Vučković, Nenad Konstantinović i Nada Kolundžija. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5.amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Aleksandra Ilić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, podneli smo amandman na član 5, gde smo tražili da se u članu 5. stav 5. broj 50% menja brojem 60%. Amandman nije prihvaćen. Smatrali smo da bi to doprinelo boljem kvalitetu zakona, mada što se uopšte tiče usklađivanja Zakona o visokom obrazovanju, kada se o tome govori, ne smatramo prvo da smo i do sada bili manjkavi u kvalitetnim rešenjima zakonskim o visokom obrazovanju, jer Srbija nije zemlja koja je pionir u oblasti obrazovanja. Na našu veliku sreću, mi kao narod imamo dugu impresivnu tradiciju svake vrste obrazovanja, pa i visokog obrazovanja, i do sada smo imali jedan od sistema koji je apsolutno bio u potpunoj sinergiji sa svim evropskim obrazovnim sistemima. Ne smatramo da je baš najsrećnije ovo što smo ušli u ovu obnovu ili primenu Bolonjske deklaracije, videćete da će za par godina to morati i te kako žestoko da se menja, jer je ona upitna i u samoj EU. Oko toga se nisu sve zemlje u EU uskladile i nisu sve našle za shodno da je primene, a uopšte je upitno šta jesu evropski standardi u obrazovanju i šta nisu. U svakom slučaju, između onoga što jeste diktat EU i onoga što mi ovde imamo, pretpostavljam da se traži neki idealan put i pretpostavljam da će Ministarstvo u svakom slučaju, poštujući ove kvalitetne amandmane kolega koji su dosad bili obrazloženi i oni koji će nadalje biti obrazloženi, prihvatiti one koji će ovo rešenje, ovaj predlog izmena i dopuna zakona učiniti zaista korisnim za one generacije koje dolaze, da bi se u svakom slučaju smanjila količina formalnog obrazovanja u odnosu na suštinsko obrazovanje. Mi smo ovaj amandman podneli upravo zbog toga, želeći da doprinesemo tom suštinskom obrazovanju, da ga bude više, jer znamo da je u odnosu današnjih snaga postalo vrlo atraktivno kupovati papir, a ne kupovati znanje, jer znamo koja vrata otvara taj papir, a nažalost koja vrata ne može da otvori znanje. Dakle, naš amandman je imao zadatak i želju da, ako bude prihvaćen, doprinese upravo ovom kvalitetu obrazovanja, odnosno da doprinese mogućnosti da znanje bude više cenjeno u našem društvu.
Pedeset sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Ministar Žarko Obradović ima reč.
Koleginice Đerić, slažem se s vama kada kažete da nismo, kako bi narod rekao, repa bez korena u oblasti visokog obrazovanja i da treba da vodimo računa o svojim interesima. Ali, smatram potrebnim da kažem da fenomen ovog stvaranja evropskog prostora visokog obrazovanja jeste upravo u tome što on nije direktivnog karaktera, znači, niko ne ubeđuje drugog da prihvati ono što mu ne odgovara. Ovo je redak zakon gde se ne traži da se primeni, nego se svaka država autonomno opredeljuje da li hoće ili neće da primenjuje. Tako je bilo i kada smo prihvatili Bolonju 2003. godine, implementirali je u zakon iz 2005. godine, a počeli da primenjujemo 2006. godine. Sada 47 zemalja stvara evropski prostor visokog obrazovanja. Kažu da je baš fenomen visokog obrazovanja u odnosu na neke druge oblasti što ovde nema direktivnog karaktera, a svi hoće da primenjuju, a tamo gde ima svi iznalaze načine da ne primene baš sve u potpunosti. Ovo govorim u kontekstu vaše početne ideje. Imali smo dobro visoko obrazovanje, mi ga oblikujemo. Ovde je reč samo o standardima koji treba našoj deci da omoguće veću prohodnost, mobilnost i da sve ono dobro što je s naše strane da možemo da prenesemo drugima, odnosno ono drugo da implementiramo kod nas. Fenomen evropskog prostora visokog obrazovanja jeste upravo u tome što 46 zemalja, 47 sa Kazahstanom sada, bez direktive hoće da učestvuju u stvaranju tog prostora. Pitao sam kako se radi na Bologna Follow-up Group, da li se razmatraju pojedinačno obrazovni sistemi pojedinih zemalja, pa se analizira kakav je ova ili ona zemlja postigla rezultat u pojedinim pitanjima. Kaže – retko. Uglavnom se govori o standardima koji će biti prihvatljivi svima, a unutar toga se ostavlja svakoj zemlji da ona uradi ono što hoće. Zato ovo govorim. Mislim da mi jednostavno sami sebe dugujemo, i našoj deci i budućnosti Srbije, odgovore na brojna pitanja koja se otvaraju u primeni ovog zakona, i vezano i za stepen prolaznosti, i za strukturu programa, i za sadržaj udžbenika i za način izvođenja nastave i za mnoge druge stvari. To je potpuno naša stvar jer je suština da se svi zajedno usmerimo se ka onome što se zove kvalitet znanja. Diploma bez znanja je kratkoročni dobitak. Samo znanje, vi to u stvari znate takođe dobro kao ja, samo kvalitetno znanje može da obezbedi dugotrajnost, kvalitet i napredak za ono što nas čeka.
Narodna poslanica Zlata Đerić ima reč.
Hvala lepo, gospodinu ministru. Cenim zaista sve vaše napore i znam, vi ste pre svega profesor kada ste na ministarskoj funkciji, koliko dobro poznajete tehnologiju ovog posla. Ne sporim ništa od toga što ste rekli. Zaista insistiram i očekujem da našu tradiciju obrazovanja nikada i nigde ne zanemarite, da je uvek afirmišete, koliko god da je to moguće, kada ste u svim tim svojim i naporima i komunikacijama sa Evropom, jer mi zaista imamo impresivnu tradiciju obrazovanja na svim nivoima, kako sam rekla. Mi imamo sada jedan problem oko toga što ste rekli – suštinsko i formalno obrazovanje. I vi znate jedan problem, sada ću samo napraviti jednu digresiju, iskoristiću, pošto imam vreme poslaničke grupe, da vas pitam, zato smo podneli ovaj amandman, insistirali smo na kvalitetu znanja, odnosno papira o kome sam pričala. Mi imamo problem papira, a to je problem koji unutar države cirkuliše, vi to znate, to su razne diplome, razne doktorske disertacije. Vi ste nedavno bili na jednom fakultetu u poseti, kao ministar, gde je bio problem veliki upravo oko jedne doktorske disertacije, to je somborski Učiteljski fakultet, koja je osporena, koja je pod tužbom i mnogi se problemi otvaraju, a nikakve se sankcije nisu desile posle toga po čoveka koji je to uradio.
Narodni poslanik Zoran Babić je prijavljen u elektronski sistem. Da li želite reč? (Ne.) Greška. Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami, Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Dakle, član 5. se inače bavi nekim dodatnim definisanjem procedure dobijanja akreditacije visokoškolskih ustanova i mi nemamo primedbe na suštinu predloga člana 5. Međutim, u predzadnjem stavu tog člana se kaže – rešenje Nacionalnog saveta po žalbi iz stava 10. ovog člana konačno je. To je u redu, ali onda stoji sledeća rečenica – protiv rešenja Nacionalnog saveta može se voditi upravni spor. Mi predlažemo, to je razlika u odnosu na dosadašnji zakon, da se ne može voditi upravni spor, da se ubaci reč "ne". Sada ću da obrazložim zašto, mislim da je korisno da stoji. Prvo, takva je procedura propisana da ne postoji nikakav prostor da neko svojevoljno nekome ne izda dozvolu ako ta odgovarajuća firma zadovoljava uslove iz zakona. Dakle, ne postoji mogućnost da to uradi ni Nacionalni savet, ni komisija, ni ministarstvo. To je jedno. Drugo, inače se garantuje svakome ko nije dobio dozvolu, to stoji i u dosadašnjem zakonu, nije promenjeno, da nakon godinu dana može ponovo da traži dozvolu. Ne vidi se razlog zašto bi mu se dozvolilo da vodi upravni spor. On može da ima motiv da vodi upravni spor, bez obzira što bi ga verovatno izgubio, samo zato što bi pod maskom vođenja upravnog spora eventualno mogao da dobije neki prostor pa da, tako kažem, radi, neću da kažem na crno, nego na sivo. Radi se o vrlo osetljivim pitanjima. Ne vidim potrebu da se dozvoljava onome ko je i po žalbi odbijen od Nacionalnog prosvetnog saveta da može da vodi upravni spor. Zašto bi mu to dozvolili? Inače, ima pravo da za godinu dana pokuca ponovo na vrata i kaže – sada sam ispunio ne znam koje uslove, pa mogu da dobijem dozvolu za rad ili mislim da mogu da dobijem, pa neka traži ponovo dozvolu za rad. Naprosto, predlažem da se zadrži rešenje iz postojećeg zakona, da se protiv negativnog rešenja ne može voditi upravni spor. Tim pre što ste, čini mi se, vrlo jasno napisali ko može da dobije akreditaciju, a ko ne može. Pri tom ne vidim da ima prostora tu može da postoji nečiji inat pa da neko ne dobije, nego da postoje neki realni razlozi, dokumentovani, da ne ispunjava sve uslove iz zakona. Naš je predlog da se ne može voditi upravni spor i molim ministra, mislim da je to pametan predlog, da prihvati ovaj amandman.
Reč ima ministar Žarko Obradović.
Poštovani kolega Šami, to što govorite je sve logično, ali nije tačno. Razlika je kada profesori pišu, a kada ovu pravnu dimenziju uređuju naše kolege iz zakonodavstva. O tome smo razgovarali. Ustav RS u članu 198. stav 2. obezbeđuje zaštitu i obezbeđuje da zakonitost konačnih pojedinačnih akata, kojima se odlučuju o pravima i obavezama ili na zakonu zasnovanom interesu, podleže preispitivanju pred sudom u upravnom sporu, ako u određenom slučaju zakonom nije predviđena drugačija sudska zaštita. Znači, neće se dovoditi u pitanje odluka komisije ili Nacionalnog saveta, prvostepena ili drugostepena, vezana za sadržaj toga. Imali smo, poštovani profesore, situaciju da neki predmeti nisu bili uopšte razmatrani. Verovali ili ne, nisu razmatrani. Potpuno je narušena procedura. Mi smo kao Ministarstvo dobili veliki broj pisama pojedinačnih, gde nam se ukazuje na to da nisu dobili nikakav odgovor. Ta nemogućnost, da kažem, sudske zaštite je nešto što je bilo evidentno ovde. Ne dovodi se u pitanje sadržaj odluke, nego je poenta što nikakve odluke nije bilo. Sada ima i odluke i mogućnosti da li je proceduralno sve bilo rešeno. To je jedini razlog što ne možemo da prihvatimo i ništa drugo. Znači, samo saglasnost sa članom 198. stav 2. Ustava RS. Ništa drugo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Gospodine ministre, mi se očigledno ne razumemo. Ovde srpskim jezikom piše, pročitaću vam polako, rešenje Nacionalnog saveta po žalbi. Nacionalni savet je već odlučio da u prvom koraku ne da dozvolu. Ovi su se žalili. Ovaj je recimo ponovo odlučio po žalbi da ne da dozvolu. Ne radi se o nečijem nemaru, pa nije odgovorio. Ne ovo o čemu vi pričate. Sada nakon svega toga dajete pravo da vode upravni spor. Za to vreme, bojim se, nećete moći da sprečite da organizuje neku nastavu. Bojim se da nećete moći. Ne vidim potrebu za vođenjem spora. Inače, neću ulaziti u komentarisanje pravnika u zakonodavstvu itd. Bolje da ne govorim ništa. Odmah bi me predsedavajuća izbacila iz sale. Ovde je reč samo o tome da ne vidim smisao da se vodi upravni spor nakon celokupne procedure, a inače ima pravo po zakonu da za godinu dana pokuca ponovo i ponovo traži dozvolu za rad.
Na član 6. amandman su zajedno podnele poslanice Zlata Đerić i Aleksandra Ilić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman su zajedno podnele narodne poslanice Zlata Đerić i Aleksandra Ilić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman su zajedno podnele poslanice Zlata Đerić i Aleksandra Ilić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić Marković i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Goran Mihajlović podneo je amandman kojim se posle člana 8. dodaje novi član 8a. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Goran Mihajlović.
Dame i gospodo, gospodine ministre, danas vodimo raspravu u pojedinostima u kojoj pokušavamo da obrazložimo amandmane koje smo podneli na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Koliko sam mogao da vidim, podnet je ukupno 81 amandman, od čega je Vlada prihvatila 16 amandmana. Moj kolega Nikola Savić je već istakao da je većina prihvaćenih amandmana, ako sam dobro izbrojao 13, predložena od strane vladajuće koalicije, a samo su tri predložena iz reda opozicije, što nije bio slučaj kada smo donosili Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, dok je Vlada dobila ukupno 63 amandmana, koji su uglavnom podneti od strane predstavnika opozicije. Malo statistike za početak da se vidi da je ipak Vlada trebalo malo ozbiljnije da razmotri ove naše predloge. Međutim, pre nego što pređem na obrazlaganje amandmana, želim ovom prilikom da iznesem jedan žestok protest poslaničke grupe SRS zbog jednog nemilog događaja ili bolje reći incidenta koji se juče dogodio na Beogradskom univerzitetu, a to je da je izvesni gospodin, po imenu Majkl Volcer, juče promovisan za počasnog doktora Beogradskog univerziteta. Sada to samo po sebi ne bi bilo ništa neobično, jer se to dešava svuda i na drugim univerzitetima, ali opasno je to što ako malo pogledate biografiju tog čoveka videćete da je to čovek koji se žestoko zalagao ne samo za bombardovanje Srbije, nego čak i za kopnenu ofanzivu i koji i dan-danas žali što to nije realizovano. Lično ga je rektor univerziteta gospodin Branko Kovačević promovisao u počasnog doktora. Pre par meseci u Prištini je bio Klinton promovisan za počasnog doktora, ali oni su barem tamo konkretno rekli – zbog izuzetnih zasluga koje je imao za tu paradržavu Kosovo. Sada bih postavio pitanje – kakve to zasluge ima ovaj gospodin pa da dobije jedno takvo priznanje? Najoštrije osuđujemo potez Beogradskog univerziteta i inicijatora, dekana Fakulteta političkih nauka u Beogradu, gospodina Iliju Vujačića, koji je sam u više navrata izjavio da je on predlagač ove inicijative. Kako svuda ima svetlih primera, želeo bih da istaknem časne profesore, gospodu Milana Brdara i Aleksandra Jokića, koji su se žestoko suprotstavili ovoj inicijativi i to u svakom slučaju podržavamo. Pitam vas ovom prilikom da se slična promocija u počasne doktore ne sprema možda i za Havijera Solanu, Vilijama Vokera i ostale, Veslija Klarka, koji su nas bombardovali, jer očito ovde važe neki čudni aršini i čudna merila za dodeljivanje počasnih doktorata. Što se tiče amandmana koji sam podneo, isti se odnosi na član 8, odnosno to je član 25. aktuelnog Zakona o visokom obrazovanju i ovaj član kaže da se sve studije u RS izvode ili po akademskim studijskim programima ili po strukovnim studijskim programima. Poslanička grupa SRS zalaže se za kompatibilnost i jednih i drugih studija da bi studenti i jednih i drugih studija bili ravnopravni. U tom smislu predložio sam izmenu u stavu 5. konkretno tačka 2), gde se kaže – studije drugog stepena su diplomske akademske studije-master, specijalističke strukovne studije i specijalističke akademske. Predložio sam da se reči "specijalističke strukovne studije" zamene rečima "strukovne studije-master", jer ako se zalažemo za ravnopravnost i jednih i drugih studija, logično je da studenti koji završe studije po programu strukovnih studija treba da budu ravnopravni sa ovim na akademskim studijama, pa iz tog razloga sam podneo spomenuti amandman.
Iskorišćeno je dva minuta i 50 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima ministar.
Gospodine Mihajloviću, samo da vam kažem, moj lični stav je da to pitanje treba da bude predmet novog zakona. Želim da vam kažem da je akademska zajednica iskazala tokom rasprave rezervu vezano za rešavanje pitanja na način na koji ste ga vi postavili.
Na član 10. amandman su, sa ispravkom, zajedno podneli narodni poslanici Nataša Vučković, Nenad Konstantinović i Nada Kolundžija. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 10. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milan Knežević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, što se tiče ovog amandmana, prozvali prethodno isti, mala je razlika u tekstu, amandman koji su podneli poslanici vladajuće većine, pa mi je drago jer to je neki dokaz da bez obzira na partijsku pripadnost sagledavamo neki problem koji želimo da poboljšamo, jer je prosveta, a mislim da se svi slažemo, nešto što apsolutno treba da ima svoju doktrinu i nema obojenosti. Na ovaj član, koji inače što se tiče SNS-a kada se pogleda, nema primedbe, čak mogu da kažem da je veoma dobar pokušaj da se konačno u sistem visokog obrazovanja, naravno, to će naknadnim podzakonskim aktima Vlade i odlukama da se definitivno uobliči, ali ovde imate i predloge da se konačno i poslovi odbrane, odnosno policijskog obrazovanja inkorporiraju u civilno zdravstvo, što je dobro, jer mnogo je primedbi bilo po raznim osnovama i u svakodnevnom životu je bilo kolizija. Znači, ovo je član koji je u redu i mi smo smatrali baš, što se tiče ovog, da u ovom članu treba dodati sledeći stav. Radi javnosti bih pročitao, pošto vi znate o čemu se radi. Taj stav 9. treba da glasi: ''Imajući u vidu poseban društveni značaj obrazovanja u oblasti medicine, prava, pedagogije i bezbednosti, zakonom se propisuju posebni uslovi za rad visokoškolskih ustanova koje izvode studijske programe za sticanje diplome odgovarajućeg nivoa i vrste studija u tim oblastima, uzimajući u obzir regulativu EU.'' Hteli smo da se u ovom zakonu iskaže potreba za posebnim regulisanjem u obrazovanju u oblastima koje su od posebnog značaja, a radi javnosti da kažem da te oblasti od posebnog značaja su one koje utiču na ljudski život, medicina, pravo, pedagogija i bezbednost. Smatrali smo da se stvaraju preduslovi koji bi kasnije stvorili uslov za donošenje posebnog zakona o regulisanim profesijama. Na ovaj zakon o regulisanim profesijama, sa druge strane, upućuje i direktiva Evropskog parlamenta od 2005. i 2006. godine i većina zemalja Evrope ima tendenciju da se ovaj zakon, koji se odnosi na pomenute oblasti, praktično na odgovarajući način razreši. Pogotovo što i stav ovog donošenja zakona su donele Konferencija univerziteta Srbije, bilo onih koje je Vlada osnovala ili one kojima nije osnivač Vlada. U odgovoruvi ste rekli da se kvalitet obrazovanja, da ne čitam, što jeste, zasniva na standardima, proceduri akreditacije, proveri kvaliteta i svega toga, ali ste i priznali da je potrebno doneti zakon i da treba doneti poseban zakon koji se odnosi na pitanje regulisanih profesija, u skladu sa drugim nadležnim ministarstvima. Indirektno, slažemo se i mi i vi u stvari da to treba, jedino što smo mi smatrali, da bi premostili, da treba jednu odredbu u ovom zakonu, pošto se radi o visokom obrazovanju, zakon o regulisanim tim profesijama podrazumeva i neke druge segmente, ali podrazumeva i nivo obrazovanja i da u stvari ovaj stav ne remeti ništa, samo može da da kvalitet i da stvori preduslov za donošenje tog budućeg zakona. Mislimo da ovo uopšte ne remeti koncept zakona i da čak ide u prilog onome što ćete verovatno vi da donesete i da predložite kao zakon o regulisanim profesijama, i zato smatramo da bi samo ovaj član još postao kvalitetniji uz inkorporaciju one prethodne dve vrste profesija koje ste naveli. Hvala.
Iskorišćeno je dva minuta i 40 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Poštovani kolega, čini mi se da baš odnos prema ovom amandmanu pokazuje tu dobru volju i nepristrasnost koju smo pokazivali u odnosu na bilo koju poslaničku grupu, jer i sami kažete da je sličan amandman podnela poslanička grupa ZES kao i vaš. I u jednom i u drugom slučaju mi taj amandman nismo prihvatili, a reći ću vam zašto. U obrazloženju piše, ali treba da znate da je pitanje posebnih uslova pitanje koje se rešava kroz standarde Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Mi već sada imamo za Medicinski fakultet te posebne uslove. Inače, ono što nismo ovde napisali, a treba da znate, to je da već imamo u Ministarstvu radnu grupu koja radi na pisanju regulisanih profesija. To su dva različita pitanja. Jedno je pitanje regulisane profesije, a drugo je pitanje uslova za osnivanje ustanova koje imaju određenu profesiju. Mi ćemo određene stvari morati rešiti kada dobijemo status kandidata za člana EU, kao što će ljudi koji dolaze iz EU u Srbiju morati određene uslove da ispune. To se odnosi i na nas kada je u pitanju druga zemlja. Obrazovanje je samo jedno od tih uslova. Ovo stvarno jeste ozbiljno pitanje i na taj način mu treba i prići. Nacionalni savet ionako ima značajna ovlašćenja vezano za politiku u oblasti visokog obrazovanja i ukoliko bude postojao stav Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje vezano za pojačavanje uslova standarda za osnivanje određenih visokoškolskih ustanova za određene profesije, on to može učiniti i bez posebnog zakonskog rešenja.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 11. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Sad se vraćamo na onaj deo priče koji se odnosio na amandman kojim smo tražili da ovaj institut ne uđe u izmene zakona. Prosto, upoređivanjem onoga što smo kao amandman napisali, jednostavnije bi bilo da ga s malim izmenama prekopiramo, kopi-pejst, nego da pišemo izmene koje su stajale. Vidi se da smo, što smo mi kasnije čuli od vas, gospodine ministre, da postoje problemi u davanju akreditacija, problemi u davanju mišljenja i uopšte onoga što se uradilo za dve hiljade i nešto institucija, da ste to registrovali, ali to smo čuli na Odboru. Mi smo amandman pre toga napisali. Shvatili smo, a i danas ste to rekapitulirali, da zapravo suštinski problem je verovatno u rokovima, gde oni nisu bili definisani u postupanju, kad će ko to i kako da se ponese prema zahtevu koji je upućen na adresu Ministarstva, a Ministarstvo dalje traži od komisije da ide. Kad to čovek pogleda i u vašem predlogu izmena koji ste dali, vi niste sebe obavezali rokovima u najmanje tri stava. To smo mi amandmanom uradili. Makar ni zbog čega drugog, mogli ste da prihvatite ovaj amandman, to je u stavovima 7, 8. i 9. Mi smo u našem rešenju, koje smo ponudili kroz amandman, obavezali Ministarstvo na rokove postupanja - kada šalje komisiji, ne samou roku od 30 dana kada vraća ustanovi, nego i kada ono, da ne drži u fioci ministar, mislim na ministarstvo kao instituciju, ne ministar, da ne mislite ništa lično, taman posla, što bi ministar držao to, dakle, služba u ministarstvu da ne drži u fioci, kao što je nekada možda neki činovnik iz komisije držao nečiji zahtev i vreme promicalo. Ako je to bila najgora anomalija, onda se samo tim izmenama, oročavanjem mogla uraditi. Davanje mišljenja komisije Ministarstvu da izda dozvolu to je tako logično, pitko. Uostalom, 2000 akreditovanih institucija, ne znam koliko je upisano studenata, 26.000, 30.000 studenata, koliko još treba da napravimo novih visokoškolskih institucija u Srbiji, da damo akreditaciju, da bismo menjali zakon? Da li će to biti 3.000 institucija? Na 7% visokoobrazovanih koliko tu imamo profesora? Upozoravam vas da zbog uslova za izbor u visokonaučna zvanja sve ćemo manje imati profesora. Sada skamenjeni načinom izbora i odnosom prema dekanima, prema apsolutnoj vlasti koju oni ispoljavaju, mnogi mladi naučnici, mladi kadar, docenti, vanredni profesori, klimoglavo pristaju da budu omeđeni propisima i internim aktima fakulteta, u koje ministar ne može da se umeša nikad, niti univerzitet, niti bilo ko. Svi su samostalni. Šta je zakonu trebalo da ukine samostalnost fakulteta, da ne bude pravno lice itd? Napravili smo neke zavrzlame koje nam apsolutno nisu bile potrebne. Ne možemo dekana da imenujemo, ne možemo da propratimo njegov rad sem nadzora, ali nemamo ni osnova. Zašto bismo tražili preporuku u izboru kadrova? Jedno je pravno iz zakona izvučen normativ, drugo je preporuka komisije, treće je interni akt institucije, koji to opet sažvaće na svoj način, pa sve od-do i da neki viši rang. Upašćemo u hijatus, vrlo skoro, posebno u medicinskim strukama, gde Tomica Milosavljević nije dozvoljavao specijalizacije ljudima. Godinama specijalizacije nisu bile dozvoljavane u Srbiji, sem pred izbore. Tu ne možete nijednog kliničkog profesora dobiti da radi, jer mora da ima specijalizaciju da bi bio u zvanju nastavnog. Drugo, ako ovako ide sa davanjem mišljenja, odnosno od početne akreditacije, fakulteti imaju i akreditaciju Ministarstva nauke, to je druga vrsta licence, akreditacije, i ono daje za mnoge fakulteta, po starom sistemu, dobije mišljenje i da. Ne daje ovu početnu akreditaciju. Malo ćemo ući u disbalans. Možda to nije ni loše, jer jednostavno neko treba javno da govori da je najprirodnije da zajedno budu Ministarstvo nauke i Ministarstvo visokog obrazovanja, jer je jedinstven resor, mnoge se stvari tu preklapaju, mnoga donošenja stavova, programa, koji su samo kontinuitet onoga dobijenog u visokom obrazovanju, što se u naučnoistraživačkom radu kasnije razvija. Amandman koji smo dali sigurno uklanja dileme koje ste imali, makar u pogledu rokova koji postoje. Ne menja bitno, po onome što smo rekli, da li se zove dozvola za rad ili početna licenca. Inače, ta početna daje šansu godinu dana nekom da radi. Ko će imati morala da nekom posle godinu dana kaže – zaista tebi nije nešto bilo dobro sa dokumentacijom? Što smo mu dali, ko će biti odgovoran, tu početnu akreditaciju? Ovako, jednom data dozvola štiti ga do očiglednog incidenta ili prekršaja normi, ne kažem da to neće važiti za početnu licencu i ovoga neće štititi. Generalno, izašli smo iz manira, iz šablona uhodanog ponašanja, zarad ne znam koliko još njih čeka da bude akreditovano, taj podatak ne znam, nisam otvarao sajt, pa sad da bi to nekom bilo lakše ili elegantnije da završi posao akreditacije, da promenimo sada zakon. Nije stvar više ni dobre volje. Ovo je bilo jedan uhodani mehanizam koji bi glatko prošao, s tim što bismo nedostatke, makar one oročene, ispravili, jer imamo zaštitni mehanizam u zadnjem članu. Svake školske godine tokom prvog ostvarivanja programa komisija vrši spoljašnju proveru. Odlično. Praktički, da smo dali na stari način davanja dozvole za rad, vršili bi proveru, mogli bismo da kažemo – evo, godinu dana ćemo to da pratimo. To je potpuno nov stav, čini mi se, onda bismo prihvatanjem ovog člana ovako kako smo ga doneli, ovog predloga, ostali na starom, bitno stvari izmenili, i bili mirni. Da ne stvaramo hipoteku – što to činimo sad, ako je 2000 visokoškolskih institucija već akreditovano, koliko još treba? Sa 6,8% visokoobrazovanih u Srbiji, koliko bi to onda trebalo fakulteta, visokih škola? Verovatno bi trebalo još više slažem se, ali da li da dozvolimo i da idemo u devalvaciju kriterijuma?
Tri minuta i 50 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Hvala, uvaženom kolegi. Vaš amandman je po sadržaju veliki i u određenim delovima je istovetan onome što imamo kao tekst Predloga izmena i dopuna Zakona, u određenim se razlikuje. Moram reći da smo prihvatili, čini mi se, na isti član zakona amandmane DSS, vezano za rokove, i Odbor je prihvatio jedan amandman, koji je takođe vezan za rokove i obaveze Ministarstva. To jeste i deo vašeg amandmana, ali ima sadržaja koji se razlikuje potpuno. Iz tog razloga on nije mogao biti prihvaćen. Postupak akreditacije, evo zakon kaže, ko je započeo postupak akreditacije mora da bude završen. Pokazala se manjkavost celog postupka akreditacije što nisu neki rokovi bili precizno utvrđeni. U tom vakuumu neke stvari su ostale, neću reći nerešene, nego o njima nije donet nikakav stav. Sada je postojala potreba da se i to pitanje reši. Da li će biti mišljenje komisije pozitivno, negativno, to uopšte u ovom trenutku nije bitno. Poenta je da se donese odgovarajuće mišljenje i da se ceo postupak unapredi. Kada pominjete ovaj naš strateški cilj, izneo sam svoj stav i kada smo govorili o raspravi o ovom zakonu u načelu, moramo da povećamo broj visokoobrazovanih ljudi, zato što je to interes Srbije, a da poradimo svi zajedno na kvalitetu. Osamdesetih godina prošlog veka u Francuskoj, ne mogu se setiti, ali mislim da je sredinom osamdesetih godina, ne znam ko je bio predsednik Vlade, , osamdesetih godina prošlog veka Francuska je promenila propise u oblasti visokog obrazovanja, i verovali ili ne, to sam pročitao u jednom dnevnom listu tada, prisećam se sada, promenjeni su propisi o osnivanju visokoškolskih ustanova, koji su stvorili mogućnost povećanja broja studenata. Tada je u roku od nekoliko godina broj studenata u Francuskoj povećan sa 900.000 na 2,2 miliona. Ovo ne govorim u prilog da treba osnivati, ali hoću da kažem da zemlje primenjuju različite metode kako bi rešile neke probleme sa kojima se suočavaju, i nedostatak visokoobrazovanih ljudi, i verovatno potreban broj ljudi sa određenim profesijama ili slično. Suština je – ovaj zakon nije loš. Naše visoko obrazovanje nije loše, ali hoćemo da bude još bolje i jedno i drugo. Naša namera je da sistem unapredimo, a onda da imamo snage da u sledećih godinu i po dana kažemo šta tu ne valja, pa ono što ne valja da odbacimo, ukinemo, da prestanemo da primenjujemo, a neka nova rešenja koja su kvalitetna, koja otvaraju Srbiji put u budućnost implementiramo. Podsećam, ovaj zakon je donela jedna skupštinska većina, a danas o njoj razgovara druga skupštinska većina, ali se u raspravi, ono što mene raduje kao ministra, nema rasprave tipa – vi ste doneli, pa smo sada protiv. Ne, razgovara se o sadržaju zakona i o visokom obrazovanju i o onome što može da unapredi zakon. Neki delovi ovog amandmana su dobri, ali ima i onih delova koje smatramo da su loši jer ih je praksa pokazala lošim, a neki deo tog amandmana je rešen drugim amandmanima i zato nismo mogli da ga prihvatimo.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 11. amandman je podnela narodna poslanica Nataša Vučković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podnela narodna poslanica Nada Kolundžija. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Nenad Konstantinović. Ministar Žarko Obradović ima reč.
Ovaj amandman koji je Odbor prihvatio, kao amandman Odbor, jer ga mi nismo tehnički dobili.
Konsultovaćemo službu, ali mislim da se radi o amandmanu koji je podneo Odbor, a dogovorom o prethodnim amandmanima.
Sličan amandman je koleginice Nade Kolundžije. Onda je Odbor doneo svoj amandman, koji će biti predmet izjašnjavanja Narodne skupštine. Odbor je podneo amandman kojim je povećao visinu bankarske garancije za osnivanje visokoškolskih ustanova i sada se traži 25% kao jedna vrsta garancije za studente. Čisto da prokomentarišem, zato što je to amandman Odbora, pa mislim da bi javnost trebalo da zna i taj detalj.
Dakle, na član 11. amandman je podnela narodna poslanica Nada Kolundžija. Niko ne želi reč u raspravi. Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Nenad Konstantinović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za prosvetu podneo je amandman na član 11. Predstavnik predlagača je prihvatio amandman i, to je amandman o kojem je predstavnik predlagača, ministar prosvete Žarko Obradović, imao komentar. S obzirom da nemamo izveštaj Zakonodavnog odbora, i o ovom amandmanu, kao i o drugima, Narodna skupština će se izjašnjavati u Danu za glasanje. Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Krpić. Da lineko želi reč? (Da.) Izvolite. Reč ima poslanik Nikola Krpić.
Gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, koleginice i kolege, ispred PUPS sam podneo amandman da se u članu 11. stav 5. menja kod osnivanja visokoškolskih ustanova, za čije osnivanje se ne obezbeđuju sredstva iz budžeta Republike. Predlažemo, bilo bi logičnije da popravimo ovaj član, pošto se tu tek osniva visokoškolska ustanova, da bankarsku garanciju, za koju vidimo da će sada biti 25%, ne daje odgovarajuća visokoškolska ustanova, jer nije ni osnovana, već oni koji žele da je osnuju. Znači, osnivači visokoškolske ustanove da budu obavezni da ovih 25% kao bankarsku garanciju oni dostavljaju, a ne visokoškolska ustanova. To je ono – koje je starije, kokoška ili jaje?
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju i to na 11. član ovog zakona koji govori o početnoj akreditaciji, odnosno o početnom kvalitetu studiranju. Meni je iz teksta zakona jasno šta je bila namera predlagača, ali mi se čini, imam utisak da je to učinjeno malo nevešto, urađeno je trapavo. To je i razlog zbog čega sam podneo ovaj amandman. Vi ovde o početnom kvalitetu studiranja govorite kao o nekoj izvesnoj stvari, a to jednostavno nije moguća. Smatram da se unapred ne može govoriti ni o čemu, pogotovo o nekom kvalitetu studiranja, dok se to ne proveri u praksi. Otprilike to bi vam bilo isto kada bismo mi o ovom fudbalskom svetskom prvenstvu, koje je sada u toku, pre njegovog početka govorili o tome kako je ovo svetsko prvenstvo najkvalitetnije, imaće najviše golova, održavaće se u najboljim vremenskim uslovima, a na osnovu ovih, koliko dana ima kako je počelo, videli smo da je to praksa demantovala. To je razlog zbog čega sam podneo ovaj amandman. Smatram, a želja je i svih nas, da kvalitet studiranja bude na zadovoljavajućem nivou. O tome se može suditi tek sa određene vremenske distance, a ne odmah pre samog početka procesa studiranja.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Aleksandar Pejčić i Milica Vojić Marković. Vlada i Odbor za prosvetu prihvatili su amandman, a Zakonodavni odborse nije izjašnjavao, pa će se o njemu izjašnjavati Narodna skupština u Danu za glasanje. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Ovaj amandman je posledica ovog prethodnog amandmana o kome sam govorio. Pošto očigledno Vlada, odnosno gospodin ministar, ne želi da prihvati ovu našu sugestiju, onda nema potrebe sada nešto posebno dalje da obrazlažem, pošto sam već obrazlagao na član 5.
Na član 11. amandman su, u istovetnom tekstu, zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond i narodni poslanik Jon Magda. Vlada nije prihvatila amandman a Odbor za prosvetu je prihvatio amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman su, u istovetnom tekstu, zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond i narodni poslanik Jon Magda. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Zoran Šami.
Radi se o tome da se u članu 14, za razliku od dosadašnjih rešenja u zakonu, pravi razlika u tome kako se formira savet visokoškolske ustanove. Pravi se razlika između visokoškolskih ustanova čiji je organizator država Srbija i ovih drugih. Drugim rečima, odredbe kako se formira savet, koje su do sada važile za sve, od sada važe samo za visokoškolske ustanove čiji je osnivač država Srbija, dok se u poslednjem stavu ovog člana kaže – broj članova i sastav saveta visokoškolske ustanove, čiji osnivač nije Republika, utvrđuje se statutom visokoškolske ustanove. Privatni fakulteti mogu da formiraju savet kakvog ga i zamisle. Može da ima tri člana, pet članova ili 55 članova, uopšte se zakon time ne bavi. Mi mislimo da ne valja ni u čemu praviti razliku, ni u čemu suštinski praviti razliku između ustanova čiji je osnivač država i privatnih fakulteta. Ni u čemu, pa ni u tome kako se formira savet visokoškolske ustanove. Ne vidim šta bi smetalo da odredbe kako se formira savet visokoškolske ustanove važe za sve visokoškolske ustanove, bez obzira ko im je osnivač. Naša intervencija je bila da se naprosto prvi i treći stav brišu tj. da ostane važeće rešenje važećeg zakona, gde se na isti način formira savet visokoškolske ustanove, bez obzira da li je osnivač država ili nije. Ne znam zašto niste prihvatili ovaj amandman. Čini mi se da ni u čemu, pa ni u ovoj stvari ne treba praviti razlike između visokoškolskih ustanova u odnosu na to ko im je osnivač. Ne treba da postoje razlike ni u čemu, pa ni u načinu konstituisanja saveta.
Reč ima ministar Žarko Obradović.
Razlike postoje. Razlike ne postoje kada je reč o sistemu kvaliteta, o standardima, o uslovima, o opremi i zvanjima nastavnika, standardima koje treba ispuniti i potrebnim uslovima itd, ali razlike druge postoje. Visina bankarskih garancija kao uslov za osnivanje, kao garancija za studente postoji, gde se u praksi pokazalo da osnivač, baš zato što je drugačiji osnivač, ne može ni da donosi odgovarajuće odluke koje su, objektivno, predstavljale problem za rad. One jesu ravnopravne vezano za standarde, uslove i oblik svojine, ali određene razlike postoje. Suštinski, to se mora priznati.
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Izvinjavam se, gospodine ministre, slažem se s vama, postoje neke razlike. Ali, nisam govorio o visini bankarskih garancija. Govorio sam o jednoj važnoj za visokoškolsku ustanovu, za njen savet. Savet je važan i on po nekim drugim zakonima i pravilima igre ima određene poslove koje radi. Zašto bi privatnim ustanovama dozvolili da prave savete kakvi se njima dopadaju? Mislim, ne vidim, odnosno da budem pošten, vidim, ali to što vidim mi se ne sviđa.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Vlada i Odbor za prosvetu su prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor se nije izjasnio, pa ćemo u danu za glasanje odlučivati, kao i o drugim amandmanima. Na član 14. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Knežević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, naš amandman je sličan kao što je malopre profesor Šami obrazložio. Mi smo u ovom amandmanu predložili da se stav 3. briše. Stav 3. se odnosi u stvari na broj i sastav Saveta. Radi javnosti da vam pročitam: "Broj članova i sastav Saveta visokoškolske ustanove čiji osnivač nije Republika uređuje se statutom visokoškolske ustanove". Mi smo isto mišljenja da u ovom zakonu treba i broj bar, ako ne i sastav, da bude uređen i određen zakonom. Ništa time što će broj i sastav da bude uređen zakonom neće osnivačka prava onog ko je osnovao taj fakultet da budu narušena. U stvari, Ministarstvo i vi kao ministar, kad kažem ministar ne mislim direktno na vas, vidite i sami u raspravi, ne samo u Skupštini, nego koliko i na televiziji, u novinama, i u akademskoj javnosti i u onoj vanakademskoj javnosti postoji odgovarajući negativni naboj prema privatnim fakultetima. Da budem jasan – ja sam za ravnopravno prisustvo i državnih i privatnih fakulteta, ne samo što sam bio po inostranstvu i što je u svetu to prisutno, i da kvalitet, način nastave i sve je ono što je jedini kriterijum, ali znači i kriterijum studiranja i kvalitet kadra koji izlazi, jeste ono što treba da bude pravo merilo. Čuli ste i mnogo stvari oko tih doktorata odbranjenih na privatnim fakultetima, tako da u stvari treba da bude jedna mudrost odrediti to, osnivaču koji ulaže svoje bankarske garancije neće ugroziti određivanje broja i sastav saveta. I u načelnoj raspravi sam pomenuo, na svakom fakultetu, da li je državni ili privatni, postoje tri interesne strane. Interesna strana su studenti. Ako plaćaju školarinu ipak treba u nekom savetu da iznesu način organizacije i neke probleme za rešavanje. Druga interesna strana su predavači, znači nastavnici, asistenti i naravno osnivač. Tako da funkcija, kvalitetna funkcija i privatnog fakulteta zavisi od ove interesne strane, a neće da bude ugrožena. Time bi smanjili negativni naboj. Proverite, recimo, na ekonomiji ko je završio privatni ekonomski fakultet da li može da upiše doktorske studije? Može. Je li znate kako? Onaj ko je završio državni ekonomski fakultet rangira se po prosečnoj oceni, a ovi koji su završili privatni po prosečnoj oceni, isto da je veća ispunjava uslove, ali za njih traže da polažu dodatne ispite zavisno od smera. Time već pristup nije ravnopravan. Znači za ove koji su završili privatne fakultete za doktorske studije traže, pored prosečne ocene, da ih državni fakultet proveri. Mislim da to nije u redu. Želim, i mi kao stranka želimo, da to bude ravnopravno. Ovo će da bode mnogo oči u javnosti, a pri tome neće ugroziti osnivačka prava i finansiranje. Jasno je nama sve to, tako da mislim da je tu trebalo na odgovarajući način uvažiti ovaj amandman i razrešiti, baš zbog toga da se i taj deo privatnih fakulteta i univerziteta na odgovarajući način vremenom dovede u ono da budu rame uz rame i da kvalitet bude jedini parametar u proceni bilo kog fakulteta, bez obzira na vlasničko prisustvo.
Dva minuta je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Ministar Žarko Obradović.
Uz svo uvažavanje mišljenja koje ste izneli, mislim da niste u pravu. Predložili smo ovo rešenje zato što smo imali problema u praksi da se ne zna ko u stvari upravlja. Verovali ili ne, neki ljudi vode sudski spor oko toga vezano za univerzitet, fakultete unutar univerziteta ili određene transformacije koje su bile vezane baš za tu strukturu, zato što je privatni osnivač imao jedan broj ljudi, da kažem dvoje ili troje, iz fakulteta iz sastava te visokoškolske institucije bilo je više. Onda su oni autonomni, iako nisu participirali u osnivanju tog fakulteta na način na koji to čini osnivač, on je donosio odluke koje su bile rezultat njihovog interesa i to je proizvelo jednu razliku. Dobra volja je dobra volja, ali neka rešenja dovode do potpuno suprotnih situacija u životu. Predložili smo ovo rešenje koje je inače bilo deo nekih predloga koji su se čuli u raspravi da be se tačno znalo šta je šta. Moram da se vratim na ovo što je rekao kolega Šami. Znate kako, nemojte me shvatiti pogrešno, ali ispada da mi kao da prvi put ozbiljno razgovaramo o nekim stvarima vezano za visoko obrazovanje. Pojedine visokoškolske institucije postoje već 20 godina. Ovo je 2010. godina. Oni postoje već 17, 18, 19, 20 godina i osnovane su po različitim zakonskim aktima. Tek od ovog zakona, zahvaljujući komisiji za akreditaciju, ti standardi su primenljivi za sve. Ko ispuni uslove, on može da radi, ko ne ispuni uslove ne treba da radi, a pogotovo sad imaćemo i ove veće upravne nadležnosti Ministarstva i kaznene politike. Kvalitet je problem. Tu ste potpuno u pravu, ali na tom problemu treba da poradimo svi, jer ima privatnih fakulteta gde je prolaznost visoka i ima državnih fakulteta na kojima je prolaznost visoka. Mali je broj privatnih fakulteta gde je prolaznost niska, ali ima i državnih fakulteta na kojima je prolaznost izuzetno niska. O tome se dovoljno ne razgovara. Jesu uslovi za osnivanje i za rad isti, ali u ovom osnivačkom delu je drugačije, pa je Republika kao osnivač propisala određene uslove za osnivanje. Logično je da, iako privatno lice podnosi zahtev za osnivanje visokoškolske ustanove, ima autonomnost vezano za broj i sastav koji će biti utvrđen osnivačkim aktom te visokoškolske institucije, jer već u praksi imamo na osnovu prethodnog rešenja problema, koje može da se desi da rešava i sud u Strazburu. Kako je krenulo i to može da se desi.
Reč ima narodni Milan Knežević.
Ovo nije replika. Samo želim, kao profesor koji radi na državnom fakultetu i svestan sam ovih naboja i problema koji postoje u privatnim, da se uvek kroz svaki zakon polako izgradi sve, da se stvarno ima kvalitet, ono nešto što je potrebno našoj državi. Da li ja ili neko od nas to voli to treba da bude po strani. Interes je obrazovanja sticanje većeg procenta obrazovnih kadrova na kvalitetan i pravi način i mi moramo u našim glavama, i vanakademskim i u akademskim krugovima, da polako ali samo prave kriterijume imamo. U pravu ste, akreditaciona komisija i uslovi akreditacije i održavanje nastave treba da dovedu to u red, ali i ovakve sitne stavke, znam iz komentara, zato sam izneo, ljudi se hvataju za mnogo sitnica kojim odudaraju od organizacije državnog i odjedanput se to prikazuje, svesni ste i vi toga, kao negativna konotacija na način rada fakulteta koji nisu privatni. Naša diskusija je krajnje dobronamerna, da to više nije stvar ni partijske ni državne pripadnosti, nego u cilju boljeg obrazovanja, kvalitetnijeg i većeg procenta obrazovanih ljudi u našoj državi.
Reč ima ministar Žarko Obradović.
Gospodine Kneževiću, verujte mi na reč, vaše izlaganje uopšte ne doživljavam na drugi način nego kao dobronamerno, samo želim da vam ukažem na ono što sam uočio kao ministar. Jedna vrsta razgovora je ovde u Skupštini, a druga vrsta razgovora je u medijima. Treća vrsta razgovora je na pojedinim visokoškolskim ustanovama, a četvrta vrsta razgovora je na telima koja su deo sistema visokog obrazovanja, a mi smo Ministarstvo koje mora da predlaže određena rešenja i da probleme rešava.
Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nada Kolundžija, Dragoljub Mićunović, Nataša Vučković i Vlatko Ratković. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond zajedno su podneli amandman kojim se posle člana 14. dodaje novi član 14a. Vlada i Odbor za prosvetu su prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor se nije izjasnio, pa će se i o ovom amandmanu izjašnjavati Narodna skupština u danu za glasanje. Narodni poslanik Goran Mihajlović podneo je amandman kojim se posle člana 14. dodajenovi član 14a. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Goran Mihajlović.
U proteklih pet godina, koliko u Srbiji egzistira Zakon o visokom obrazovanju, svaka stavka iz ovog zakona dobila je svoju praktičnu verifikaciju bilo u pozitivnom, bilo u negativnom smislu i verovatno da je Ministarstvo raspolagalo dovoljnim brojem povratnih informacija, pa je na osnovu toga i predložilo ova 33 člana, koji se menjaju ovim predlogom zakona. Isto tako i mi zaposleni na visokoškolskim ustanovama, na osnovu onoga što smo stekli u ovih pet godina, i pozitivnih i negativnih iskustava, predložili smo svoje amandmane, pa je tako i amandman koji sam ja podneo na član 14. u stvari posledica onoga što se dešavalo na visokoškolskim ustanovama u negativnom smislu, a tiče se izbora za studentski parlament. Studentski parlament je organ visokoškolske ustanove i on ima svoje organe, svog predsednika, koga bira na osnovu statuta visokoškolske ustanove, e upravo na to se i odnosi moj amandman. Predložio sam da se umesto statutom svake ustanove ponaosob ovo reguliše zakonom, tako što bi organ upravljanja škole, a to je savet škole, imao jednu nadležnost više i u članu 53. bi između ostalih nadležnosti trebalo dodati još jednu tačku – imenuje komisiju za sprovođenje izbora za studentski parlament. Vrlo je interesantno obrazloženje koje je Vlada dala. Pročitaću ga – amandman ne treba prihvatiti iz razloga što je predloženi amandman u suprotnosti sa članom 56. stav 2. Zakona kojim je propisano da se način izbora i broj članova studentskog parlamenta utvrđuju opštim aktom visokoškolske ustanove. Vlada nam praktično ovde govori nešto što svi znamo, da je ovo pitanje regulisano statutom, a tu su u stvari zamenjeni uzrok i posledica, jer mi smo upravo i zahtevali da se ubuduće to ne radi aktom visokoškolske ustanove, nego da bude propisano zakonom i da to bude jedinstveno uređeno za sve visokoškolske ustanove u Republici Srbiji. Jer, smo svi svedoci da je prilikom tih izbora za studentski parlament bilo velikih manipulacija i nesuglasica, pa pošto ministar reče da svi amandmani koji sada nisu usvojeni mogu da budu polazna osnova za neku novu narednu priliku, onda bih ovo istakao kao jedan od suštinskih članova koji treba promeniti, jer sigurno je da statut nije sveto pismo, i da ga treba promeniti, ako je to u interesu kako studenata, tako i same visokoškolske ustanove.
Minut i 15 sekundi je iskorišćeno vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Narodni poslanik Momčilo Duvnjak podneo je amandman kojim se posle člana 14. dodaje novi član 14a. Reč ima poslanik Momčilo Duvnjak.
Dame i gospodo poslanici, predlažem amandman da se posle člana 14. dodaje član 14a. U prethodnom zakonu član 56. stav 5. glasi – izbor članova studentskog parlamenta održava se svake godine u aprilu tajnim i neposrednim glasanjem. Ovo je, po nama, u SRS toliko nedefinisano i nejasno i ovde je bilo dosta neregularnosti oko izbora članova studentskog parlamenta, jer se iz neposredne prakse pokazalo da se u mnogo slučajeva, kada se biraju članovi studentskog parlamenta, sve odvijalo pod sumnjivim okolnostima. Zato predlažem mere od zajedničkog interesa za studente i za visokoškolske ustanove i one glase: Raspisivanje izbora za studentski parlament vrši organ upravljanja visokoškolske ustanove i isti imenuje komisiju za sprovođenje izbora za studentski parlament, a u čiji sastav ulaze, pod broj 1 – predstavnik studenta sa svake godine studija, upisan na studije u tekućoj školskoj godini, koga biraju studenti javnim glasanjem na zboru studenata odgovarajućeg broja studenta; pod broj 2- po jedan predstavnik nastavnika sa svake godine studija koga biraju stručni organi visokoškolske ustanove i nastavno-naučno veće, nastavno-umetničko veće ili nastavno veće, javnim glasanjem na sednici odgovarajućeg stručnog organa visokoškolske ustanove. Dame i gospodo narodni poslanici i gospodine ministre, ako ovaj moja amandman ne prihvatite, vi ste i do sada imali vašar i haos po Srbiji u visokoškolskim ustanovama. Samo ću vam reći nekoliko primera iz Rasinskog okruga u tim visokoškolskim ustanovama. Na primer, studenti koji su završili ovu školu, a bili su članovi studentskog parlamenta ili predsednici, oni ponovo upišu istu školu, samo drugi smer, da bi opet obavljali ovu funkciju. Ima primera, i to su vam primeri u pet ili šest slučajeva u našem okrugu, Kruševac, Trstenik itd. Zato vas molim da ovo razjasnite i vidite da se ovaj moj amandman prihvati. Na kraju, gospodine ministre, stvarno moram da vam se zahvalim, jer ste mi dali odgovor na poslaničko pitanje koje se odnosilo na izbor direktora u Muzičkoj školi "Stevan Hristić" u Kruševcu i Dečijoj ustanovi "Nata Veljković". Tu ste vi, gospodine ministre, odradili onako kako treba i zato tako treba da radi svaki ministar, jer ste vi sprečili bahato ponašanje Jedinstvene Srbije i DS u izboru direktora u tim ustanovama. Na primer, u Muzičkoj školi je izabran direktor koji je imao završen Dif, a u "Nati Veljković" je dva puta biran direktor koji je imao višu školu i nije imao godine radnog staža. Još jednom vam se zahvaljujem, tako treba da radi svaki ministar.
Minut i 30 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar, Žarko Obradović.
Ne povodom ovog drugog nego povodom prvog. Kolega Mihajlović i kolega Duvnjak su podneli dva amandmana koji imaju u stvari istu suštinu, a suština je način izbora studentskog parlamenta. Način izbora studentskog parlamenta i broj članova studentskog parlamentu uređuje se aktom visokoškolske ustanove. Da budem iskren, mislim da tako i treba. Ono što vi treba da odgovorite sebi ili drugima jeste, kako je moguće, pošto nam je kolega Mihajlović to govorio na Odboru, da isto lice šest godina bude predsednik parlamenta. Zar je moguće da visokoškolska ustanova nije mogla u roku od šest godina da promeni akt i da utvrdi precizno uslove. Pa evo, donosimo zakone, i svako lice može biti izabrano jedanput, dvaput ili već koliko, i za studente isto važi, iz koje godine itd. To pitanje, po meni, apsolutno treba da bude uređeno tim aktom i ne treba da bude predmet ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik Nikola Savić.
Samo kratko o amandmanu mog kolege, gospodina Duvnjaka. Studenti su posebna kategorija u svakom društvu, sa specifičnim željama, i bez obzira što je u današnje vreme izvršena decentralizacija visokoškolskih ustanova, što su se fakulteti i visoke škole približile svim okruzima u Srbiji, to ne mora da znači da je studentima nešto bolje nego u prethodnim vremenima. Naime, s jedne strane gledano, mislim da studenti imaju, takođe, velike probleme. Jer, ne zaboravite, veliki broj studenata je prinuđen da radi da bi platio školarine, da bi platio stanarinu, hranu i sve ostalo. Zaista moram da kažem da današnji studenti su u težem položaju, nego recimo kada je to bilo u moje vreme i u vaše vreme, gospodine Obradoviću, trebalo bi da se malo povede računa o tome. Takođe poznajem slučajeve gde je bilo nelegalnog izbora članova studentskog parlamenta iz grada iz kojeg dolazim, iz Niša, ali ne bih ovom prilikom da navodim niti imena visokoškolskih ustanova, niti imena tih ljudi koji su to radili, ali bih hteo da ukažem na drugu stvar. Poznato je da je već osam godina u proceduri, odnosno razmatra se donošenje zakona o studentskom organizovanju, ali do dana današnjeg od toga još uvek nema ništa. Možda je i ovo bila prilika, gospodine Obradoviću, da se u sklopu ovog zakona koji danas razmatramo donese i taj zakon o studentskom organizovanju. Još bih hteo da kažem na kraju, zbog čega neko uskraćuje pravo akademcima da i oni sami učestvuju u reformi visokog obrazovanja, jer praktično to visoko obrazovanje se najviše i najdirektniji način tiče njih samih.
Dva minuta i 15 sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanici Miletić Mihajlović i Milisav Petronijević zajedno su podneli amandman koji se posle člana 14. dodaje novi član 14a. Ovaj amandman su prihvatili i Vlada i Odbor za prosvetu. Zakonodavni odbor nema izveštaj i o njemu će se izjašnjavati u danu za glasanje. Na član 16. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Vučković, Nenad Konstantinović i Nada Kolundžija. Da li neko želi reč? (Ne.) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za prosvetu podneo je amandman na član 16. Predstavnik predlagača je ovaj amandman prihvatio. Zakonodavni odbor nema izveštaj. Izjašnjavaćemo se o amandmanu u danu za glasanje. Narodni poslanik Nenad Prokić podneo je amandman da se doda novi član 17a. Da li neko želi reč? Reč ima Nenad Prokić.
Uvažena gospođo Čomić, poštovani ministre, još jedanput, pre nego što kažem o ovom amandmanu nešto, želim da ukažem na sveobuhvatnost i važnost reforme koju Evropa sprovodi u sferi obrazovanja. Još od srednjeg veka nije postojalo tako nešto. U srednjem veku je Evropa bila povezanija nego ikada kasnije zbog toga što su od Dablina do Jerusalima, od Helsinkija do Lisabona jedni isti učeni ljudi, oni najučeniji, govorili jedan isti izvrsni jezik, latinski. Od tada pa do danas nije postojao sveobuhvatniji pokušaj da se ona poveže, da se evropski kulturni i obrazovni prostor poveže na jedan bolji način nego što je to do sada, i mislim da i ova rasprava pokazuje da mi nismo često svesni koliko je važno, ako želimo sledećih nekoliko vekova da se smestimo udobno u evropski kulturni i obrazovni prostor, geografski, politički i na svaki drugi način, da moramo ovim najvažnijim aspektom povezivanja obrazovanjem da se u njega uključimo što pre možemo. U tom smislu sam podneo jedan amandman, a to je tenier, njega poznaju institucije visokog obrazovanja mnogih zemalja. On je neki put i kontradiktoran, ali koja to stvar nije kontradiktorna u svetu demokratije, pa i ova može biti zloupotrebljena. Reč je o tome da vrhunski naučni radnici dobiju stoprocentu ili barem približnu garanciju svojih mogućnosti intelektualnih da bi širili svoje nove ideje. U krajnjem slučaju, i evroskeptici na taj način, kada jednog dana postanemo EU, moći će da sagledavaju loše strane EU zbog toga što će biti u prilici i biti zaštićeni od administracije da bi mogli verovatno, to ne kažem sa ironijom, zato što su skeptični, zbog toga što imaju polemički ton i polemički pogled, da budu zaštićeni od eventualnih pritisaka administracije na svoja delovanja. Mislim da bi bilo veoma važno da, ukoliko to ne može odmah, da vidimo kako se to predlaže, ko ga predlaže, na koji način se dobija, u svakom slučaju, reč je o iznimnim naučnim radnicima, vrhunskim stručnjacima u svojoj oblasti.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Ako ne, na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Đuro Perić. Da li neko želi reč? (Ne). Na član 18. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami, Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Prvo, jedan mali komentar. Niste rekli amandman gospodina Perića, koji je zapravo negde pola mog amandmana, Odbor za prosvetu je prihvatio, ali Vlada nije. Sada intervenišem kao predsednik Odbora za prosvetu. Mislim da bi bilo dobro da Vlada ispoštuje Odbor za prosvetu Skupštine i da prihvati amandman u celini. Naime, objasniću odmah o čemu je reč. Vlada unosi dve izmene u postojeći zakon. U postojećem zakonu je predviđena bila mogućnost do dve godine produžetka rada, kada se steknu uslovi za penziju. U ovom zakonu se predlaže do tri godine i mi to podržavamo, ali u postojećem zakonu, s druge strane, govori se o nastavnicima, dakle, o nastavnicima u svim zvanjima, a ovde se precizira da to moraju da budu samo redovni profesori. Gospodin Perić je dao predlog da to mogu da budu i vanredni profesori i ja sam dao predlog da to budu i vanredni profesori, ali sam dao i još jedan predlog. Naime, kako se danas ostvaruje to pravo da kada neko napuni 65 godina može da produži? Naravno, potrebna je saglasnost dotičnog profesora, ali potom o tome odlučuju fakulteti, odnosno njihova po pravilu nastavno-naučna veća. Po pravilu, pošto ima mnogo više onih koji bi rado profesoru da vide leđa da bi i sami napredovali, onda se nažalost vrlo često dešava da neki dobar i ugledan profesor uopšte ne dobije saglasnost fakulteta da mu se produži rad. Pri tom, mi vrlo često, stalno pomičemo te granice za penzionisanje za veliki broj ljudi jer država nema novca. Ovde univerzitetskih profesora, da se razumemo, nema mnogo. Predložio sam jedno rešenje koje mahom važi u svim pristojnim zemljama. Naime, predložili smo da nastavniku iz stava 1. ovog člana u zvanju vanrednog ili redovnog profesora, odnosno profesora strukovnih studija, automatski se produžava radni odnos do tri školske godine, ukoliko on to zatraži. Drugim rečima, ne mora profesor da sada ima neke posebne svoje lobije na fakultetu da bi mu se produžio rad do tri godine. Naprosto mislim da je korisno za državu, i to višestruko korisno, ako bi svako onaj od profesora ko želi da produži da radi sa studentima, oseća se sposobnim za to, da mu se to naprosto omogući. Država će da uštedi novac jer neće mu davati penziju. S druge strane, umesto njega bi inače plaćala nekog drugog, a mislim da bi ovakvo rešenje bilo dobro. U svakom slučaju, moj predlog sadrži dve stvari, jednu koju je predložio i gospodin Perić i koju je Odbor prihvatio, to je da se stvar proširi i na vanredne profesore. Ne bih da obrazlažem zašto mislim da je to tako. Nažalost, ima nekih vanrednih profesora koji su vanredni profesori ostali samo zato što u nekom trenutku nisu bili po volji nekom bivšem ministru prosvete. Ne mislim sada stvarno na gospodina Obradovića, ali mislim na neke njegove nekadašnje stranačke kolege. S druge strane, naravno, kada su se stekli politički uslovi, ti profesori više nisu bili zainteresovani da idu u više zvanje. Odmah da kažem, ovaj moj amandman nema nikakve veze sa mnom lično, neću nastavljati rad posle 65. godine na fakultetu, fakulteta mi je više nego dosta, ali mislim da bi ukupno gledano korisno bilo da se ta mogućnost ostavi i da umesto raznih igranki koje se na tu temu organizuju po našim fakultetima, naprosto se samo profesor izjasni da želi i da mu se automatski onda produžuje do tri godine, naravno, jednu, dve ili tri, koliko čovek hoće i smatra da je sposoban da radi. Ne sumnjam u to da ako se neko ne oseća dobro, ako nije zdrav i ako zna da ne može da radi da će da se tuče da ostane da radi. To ne verujem da će se desiti. To je bio moj amandman. Imam isto tako predlog, ako već nećete da prihvatite amandman DSS, onda bar prihvatite ovaj amandman koji je inače Odbor za prosvetu podneo.
Iskorišćeno je četiri minuta vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Žao mi je, gospodine Šami, što vam se to desilo. To nije bio stav moje stranke. Možda ljudi iz stranke s kojima se nismo slagali. Pomenuli ste, pa je red da kažem, jer imamo mi brojna negativna iskustva kao stranka posle 2000. godine sa ljudima iz vaše stranke, pa ne doživljavamo da je to bila stranačka politika, nego nagon pojedinih ljudi koji su sebe videli u ulozi nekoga ko presuđuje o sudbini drugih. Iskreno se nadam da je to vreme za nama. Očekujem da će Skupština izglasati amandman kolege Đure Perića i da ćemo to pitanje rešiti na jedan način koji je najbolji u interesu visokog obrazovanja.
Narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond zajedno su podneli amandman kojim se posle člana 18. dodaje novi član 18a. Ovaj amandman su prihvatili Vlada i Odbor za prosvetu, a Narodna skupština će se u danu za glasanje izjašnjavati. Narodni poslanici Čedomir Jovanović, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić i Nenad Prokić zajedno su podneli amandman kojim se posle člana 18. dodaje novi član 18a. Da li neko želi reč? (Da) Narodni poslanik Nenad Prokić.
Gospođo Čomić, uvaženi ministre, ne znam da li je ovo 18. ili 19. Dobro. Nije bitno. Dakle, našao sam istraživanje o broju studenata kada je reč o izboru studija među maturantima. Znači, 91% studenata želi da upiše državni fakultet zbog budžeta, doma i menze, 33% upisuje fakultet na osnovu cene školarine, a 64% studira van mesta stanovanja, što govori samo da skoro svi oni moraju da rade. Ako država može takvim studentima da izađe u susret i da uključi pravo na odbitak poreza na lični dohodak zaposlenih studenata u korist školarine, mislim da bi to bilo fer i u redu. Ako je prosečna bruto plata za maj bila nešto manje od 50.000, onda bi 12% iznosilo nešto manje od 6.000. To je godišnje 70.000. Znači, više od tri četvrtine prosečne školarine, naravno ne za ceo iznos poreza, ali za neki njegov procenat sigurno bismo mogli da olakšamo ljudima koji u ovako osiromašenoj zemlji žele da studiraju, što naravno toj istoj zemlji ide u prilog. Mislim da nema razloga da o tome dobro ne razmislimo.
Da li još neko želi reč? (Ne) Narodni poslanik Nikola Krpić podneo je amandman kojim se posle člana 18. dodaju novi čl. 18a, 18b, 18v i 18g. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nikola Krpić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, podneo sam ispred PUPS jedan amandman, zalažući se za vanredne studente, jer smatramo da izmenama Zakona o visokom obrazovanju trebalo bi da bude predloženo i uvođenje kategorije vanrednih studenata, u kojoj bi bili akademci koji rade i žele da studiraju. Za razliku od samofinansirajućih, vanredni studenti ne bi bili u obavezi da pohađaju predavanja i vežbe, a troškove školovanja bi sami plaćali. Pošto je reč o zaposlenim ljudima, bio bi napravljen poseban model kako da pohađaju nastavu, a da pri tom ispunjavaju radne obaveze. Za njih ne bi važio rok završetka studija kao za redovne i samofinansirajuće. Prema Zakonu o visokom obrazovanju studenti su dužni da završe fakultete itd, i mi smo smatrali i danas smatram da ovu kategoriju studenata koja je već postojala u ranijim periodima, a time se praktično sprovodi proklamovano načelo obrazovanja tokom čitavog života, da bi trebalo omogućiti toj grupi ljudi da zaista mogu i da studiraju.
Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić i Nenad Prokić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami, Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, članom 19. ste vi u osnovi prihvatili ideju DSS od pre dve godine, kako da se reguliše pitanje ko je na budžetu, ko nije na budžetu. Naša ideja je tada bila, a i sada je da se otvori jedna utakmica, da se studenti međusobno takmiče i da prvih "N", onoliko koliko država plaća, bez obzira kakav im je do tada bio status, budu na budžetu, a ostali da plaćaju. Drugim rečima, svake godine bi se mogao menjati status studenta u tom pogledu. Prve godine je recimo bio na budžetu, pa se nije plasirao i plaćaće dalje sam, pa onda treće godine može opet da bude na budžetu i obrnuto. Sve kombinacije su moguće. S te strane, problema nema, mi kao DSS, pošto smo inače to predlagali još pre dve godine, pozdravljamo što je tako nešto našlo mesta u ovim izmenama i dopunama zakona. Međutim, predložili smo da se stav 2. promeni, ne suštinski, nego da bude samo preciznije formulisan. Motiv za tako nešto: suviše dobro znam kako funkcionišu fakulteti i jako se bojim da ako ostavite fakultetima da sami određuju pravila igre kako će da prave rang liste itd, da to može da dovede do raznih nesporazuma od kojih će nesumnjivo pre svega vas, kao sadašnjeg ministra, i buduće ministre da boli glava, nas poslanike će mnogo manje da boli glava, ali ne vidim zašto se to ne bi moglo da uradi kako valja. Evo šta smo mi predložili. Predložili smo da umesto stava 2. stoji ovakav stav: "Ako je ukupan broj studenata koji su se finansirali iz budžeta i koji su se sami finansirali, a koji su ispunili uslov iz prethodnog stava", podsećam da je taj uslov 60 bodova, odnosno sada postoji i privremeno rešenje od manjeg broja bodova, ali ubuduće će biti 60 bodova, "veći od broja studenata koji se mogu finansirati iz budžeta, pravo na finansiranje iz budžeta stiču studenti na osnovu jedinstvene rang liste koja se pravi prema ukupnom broju osvojenih bodova tokom studiranja, s tim da u slučaju jednakog broja bodova prednost imaju studenti sa većom prosečnom ocenom, izračunatom na dve decimale". Mislim da kada bi ovako formulisali ovaj stav, onda se ne bi ostavio nikakav prostor fakultetima za razna kreativna rešenja. Stvar bi bila potpuno čista. Dakle, ne bi bilo ni po babu ni po stričevima. Ako ima više studenata koji su sakupili 60 bodova, odnosno trenutno 48, to se posle provlači u onom sledećem članu 26, čini mi se, ako ih ima više nego što država može da plati, pravi se rang lista i ako država plaća 50, onih prvih 50 će da uđu da se finansiraju iz budžeta, a oni svi ostali mogu da studiraju, ali tako što će sami tu godinu da plate. Sledeće godine je novo takmičenje, pa će, da kažem, biti neka drugačija lista. Na taj način se studenti stimulišu da uče, da redovno polažu ispite i da što bolje polažu ispite. Ne mogu još uvek da razumem zašto niste prihvatili ovaj amandman. On je napisan u najboljoj nameri i u duhu izmena i dopuna ovog zakona. Dakle, molim gospodina ministra da još jednom razmisli, ne mora da daje nikakva obrazloženja ako ne želi da prihvati amandman, ali mislim da bi bilo korisno da se amandman Demokratske stranke Srbije prihvati.
Iskorišćeno je vreme ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe i jedan minut vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Ministar u ovom slučaju želi da da odgovor. Vi znate taj odgovor, ali zbog poslanika koji su ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije i zbog javnosti Srbije želim da kažem nekoliko stvari. Pre svega, 2008. godine, kada smo menjali Zakon o visokom obrazovanju i kada smo promenili broj bodova kao uslov potreban za upis godine, tada u akademskoj javnosti Srbije nije postojao predlog da se menja status studenata koji su bili na budžetu. Jednostavno nije. To je bio deo zahteva koji su imali jedan broj studenata koji su tada bili na ulici i to je bio stav Demokratske stranke Srbije. To je tačno. Što se tiče ovog drugog, rekao sam profesoru Šamiju na Odboru i želim da saopštim svima vama, mislim da je ovo rešenje koje mi predlažemo pravednije. Pravednije jer daje prednost onom studentu, svakom studentu koji u toku školske godine ostvari 60 bodova ili 48 bodova i ima bolji prosek. To govorim, profesore Šami, samo zbog ove rečenice - koji se odnosi na ukupan broj osvojenih bodova. On mora dati uslov, nesporno je, ali ukupan broj bodova koji ima iz prethodne godine mu može dati prednost u toj godini u odnosu na one koji je možda te godine bolji. Samo iz tog razloga, jer ukupan broj bodova podrazumeva i akumulaciju bodova iz prethodne godine. Rešenje koje smo mi predvideli podrazumeva najveći broj bodova, 48 do 60, u ovoj i sledećoj godini, a onda već one treće se zna, mora biti 60 bodova i prosek ocena. To je jedini razlog što nismo mogli prihvatiti ovaj amandman. Mislimo jednostavno da je ovo rešenje pravednije za one studente koji u toku te školske godine pokažu veći nivo znanja i imaju bolji prosek ocena. Stalno se zaboravlja jedan član ovog zakona koji nekako ostaje u senci, a strašno je važno za studente, a pokazuje ipak jednu širinu koju Vlada Republike Srbije pokazuje prema svim studentima. To je član zakona koji reguliše pitanje statusa studenata koji ne polože sve ispite i nemaju do kraja onaj ostvareni broj bodova vezan za tekuću godinu. Država je predvidela mogućnost da ti studenti i u petoj godini budu finansirani. Oni kojisu 2006/2007 godine upisani, ako su ostvarili onaj broj bodova koji je potreban za uslov, oni praktično imaju u petoj godini još 65 bodova, a za one iz 2008/2009. godine taj broj bodova je 36 i država i njih finansira šest meseci. Znači, stvarno je obuhvaćen veliki broj studenata i sa ovim i sa drugim rešenjima. Ovo rešenje je pravednije i ubeđen sam, septembar i oktobar je vrlo blizu, pa ćemo videti da li će na nekom od fakulteta biti da unutar te takozvane kvote od 120%, kako je mi popularno zovemo, da li imaju svi 60 bodova i da li će biti 120 prvih sa 60 bodova. Po nama je ovo rešenje kvalitetnije i to je jedini razlog što nismo mogli prihvatiti vaš amandman.
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Gospodine ministre, vidim da ste vi tvrdo uvereni da je vaše rešenje pravednije, ali to što ste ispričali naprosto ću vam vrlo lako oboriti. Stavom 1. je definisano da su pre svega u utakmici oni koji su osvojili ove godine 60 bodova. Dok traju neka prelazna rešenja, možda i manje, ali u igri su samo studenti koji su osvojili 60 bodova. Vi se bojite računanja unazad, ali dozvolićete mi, da li je bolji student koji je očistio sve prethodne godine i naravno ove godine osvojio 60 bodova ili student koji još nije očistio sve prethodne godine i ove godine osvojio 60 bodova? Po mojem će prednost imati onaj ko je očistio sve godine, a po vašem ne, jer ćete mu meriti samo poslednju godinu. Dakle, ovo što mi predlažemo u ovom amandmanu pravilo je jednostavno. Na početku prve godine odlučuje prijemni ispit. Na upisu za drugu godinu odlučuje uspeh na prvoj. Na upisu za treću godinu odlučuje ukupan uspeh do te treće godine, dakle, na prvoj i drugoj. Ko je bolji? Bolji je onaj ko ima više bodova. Ako imaju isto bodova, onaj ko ima veću prosečnu ocenu. Za upis u četvrtu godinu sabiram bodove prve, druge i treće godine. Bolji je onaj ko ima više bodova. Ako je broj bodova isti, bolji je onaj ko ima veću prosečnu ocenu do tog trenutka. Pravednije od toga ne može. Vi predlažete – merim prvo one od 60 bodova, merim uspeh samo u poslednjoj godini, ko ima veći prosek ide dalje, a ko nema, nema, a pri tom može da se desi da vam student nije položio ispit iz prethodne godine jer je zbog ovih raznih prelaznih rešenja mogao da upisuje i da vuče po jedan-dva ispita dalje. Ne znam zašto ovo ne prihvatate, ali moja logika to ne može da razume. Mislim da je ovo daleko najpravednije rešenje i svakako mi nemamo nikakvog interesa da predlažemo neka rešenja koja bi bila dvosmislena. Ovo je jednoznačno određeno ko je bolji. Naprosto, studenti se takmiče, onih N najboljih će biti na budžetu, a svi ostali će plaćati i gotova stvar. Ne znam zašto vam smeta ovaj amandman.
Reč ima ministar Žarko Obradović.
Profesore Šami, imate potpuno pogrešno uverenje, vaš amandman mi ne smeta. (Zoran Šami, sa mesta: Prihvatite ga onda.) Neću zato što je ovaj bolji, u tome je razlika. Naše rešenje podrazumeva svake godine najbolji, a ne ono što nosi iz prethodne godine. To što je bio u prethodnoj godini najbolji ne znači da će biti u tekućoj godini, nego podrazumeva upravo to da svake godine oni najbolji, sa najboljim prosekom, budu u 120%. Izvinite, po nama je ovo pravednije za generacije koja dolaze U stvari, neću da obrazlažem vaš amandman, vi ste ga obrazložili. Svake godine studenti koji ostvare najveći broj bodova, imaju najbolji upis, ulaze u red onih koje država finansira, plus 20% koje određuje fakultet svojom odlukom, i to je tih 120%.
Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Srboljub Živanović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Gordana Paunović Milosavljević.
Gospodin magistar Srboljub Živanović podneo je amandman na član 19. zakona i član 19. ovog zakona uređuje zadržavanje, odnosno sticanje statusa studenata koji se finansiraju iz budžeta. U ime SRS podneli smo amandman koji glasi: "Student koji se finansira iz budžeta može u tom statusu da ima upisan samo jedan studijski program na istom nivou studija, sa mogućnošću upisa još jednog studijskog programa koji će on sam finansirati". Znači, član 19. ovog zakona glasi tako da samo student koji se finansira iz budžeta može u tom statusu da ima upisan samo jedan studijski program na istom nivou studija. Mi smo radi jasnoće ovog zakona, odnosno radi bolje informisanosti studenata, dodali ovu mogućnost da studenti koji imaju takvo interesovanje upišu paralelno i drugi fakultet, ali da to finansiraju. Poznato je da u Srbiji ima veliki broj visoko inteligentne i obrazovane dece koja u isto vreme žele da studiraju i studiraju dva fakulteta, npr. fiziku i matematiku, medicinu i stomatologiju, elektrotehniku i matematiku itd. Međutim, da ne bi došlo do prekvalifikacija, do toga da ovi studenti gube vreme u toku studiranja, predložili smo da se ovaj član zakona na ovaj način definiše. Vi ste u obrazloženju naveli sve ono što smo i mi hteli da kažemo, s tim da kaže – amandman se ne prihvata iz razloga što zakon omogućava da student koji se finansira iz budžeta može u statusu studenta koji se sam finansira biti upisan na drugi ili druge studijske programe istog nivoa studija. Ovde se nigde jasno i decidirano ne kaže da taj student neće biti na budžetu, odnosno da mora da finansira svoje studiranje, tako da smo ovim amandmanom jasnije i preciznije definisali ovaj zakon. Žalim što niste imali dovoljno sluha da prihvatite ovaj amandman gospodina Živanovića. Sada bih u vremenu poslaničke grupe htela da iznesem neku svoju konstataciju koja se tiče Zakona o visokom obrazovanju. Htela bih samo da podsetim gospodina ministra, njemu je poznato da je posle 2000. godine, a ovo govorim u ime lekara i visokoobrazovanih ljudi Medicinskog fakulteta u Beogradu koji su, smatram, a i mnogi, jedini doživeli lustraciju posle 2000. godine. Po Zakonu o visokom obrazovanju iz 1998. godine oko stotinak lekara je izabrano u zvanje docenta, redovnog ili vanrednog profesora. Međutim, posle 2000. godine desilo se to da je oko 80 docenata, redovnih ili vanrednih profesora, protivustavno i protivzakonito dobilo otkaz. Po tom tadašnjem zakonu imali su pravo da pet godina budu u statusu u koji su izabrani. Međutim, 2001. ili 2002. godine mnogi od njih su dobili jednostavno obrazloženje da su otpušteni. Jedno od obrazloženja je bilo da je poništen konkurs kojim su izabrani u to tadašnje zvanje. Sada, pitam vas kao ministra, vi na to ne možete da utičete jer je ovaj sudski proces došao do najvišeg Ustavnog suda, pa ne možete da utičete, ali da li smatrate da je to moglo da se spreči. Jer 80 visokokvalifikovanih ljudi koji su najmanje 15 godina uložili u svoje obrazovanje, govorim o studijama medicine koje traju pet ili šest godina, o specijalizaciji koja traje četiri ili pet godina, o magistarskim studijama koje traju dve ili tri godine, o doktorskim disertacijama, i koji su imali sve uslove kada su izabrani u zvanje docenta, vanrednog i redovnog profesora, onda je Nastavno-naučno veće odbilo presudu suda. Sud je njih vraćao na posao, a nastavno-naučno veće ih je svojim brojem članova, a Nastavno-naučno veće npr. Medicinskog fakulteta ima od 460 do 500 asistenata, docenata i profesora, glasanjem oni i dalje nisu vraćeni na svoje radno mesto. Pitam sada vas, pošto ste u toku današnje diskusije već govorili, znamo da su univerziteti samostalna nezavisna tela, da li je u interesu društva, u interesu struke, u interesu obrazovanja da se izgube takvi profesionalci, koji nisu ničim doprineli, sem možda svojom političkom pripadnošću, da izgube ono za šta su uložili 15 godina? Ovo govorim iz razloga da se ne govori da lustracije nije bilo. Lustracija je izvršena na Medicinskom fakultetu, nažalost, na jednom od najvećih i najboljih fakulteta, koji daju najveće stručnjake u ovoj zemlji i smatram da to nije bilo pošteno. To je moglo da se spreči, a ne da dođe sada do Ustavnog suda, možda vi niste mogli to da sprečite, ali je moglo da se spreči na drugi način. To govorim iz još jednog razloga, da se vratim na član 16. koji govori o profesoru koji se bira, o počasnom profesoru univerziteta. Smatram da treba imati profesore počasne članove, koji su značajna imena različitih struka. Međutim, mislim da ne treba na taj način uskraćivati ljudima. Znate kako se bira redovni profesor, bira se po konkursu, ako se neko bira u zvanje počasnog, da li tu postoji konkurs ili samo na osnovu odluke fakulteta, odnosno tog nastavno-naučnog veća? S druge strane, da li može to da se zloupotrebi? Zakon o zdravstvenoj zaštiti danas predviđa da jedino dopunski rad mogu da obavljaju profesori fakulteta. Da li na taj način opet omogućavate, ne svim lekarima da rade dopunski, nego samo redovnim profesorima nekog fakulteta? To su neka pitanja koja interesuju i struku i nauku. Hvala.
Osam minuta i 30 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Žarko Obradović.
Postavili ste mi mnogo pitanja. Nisam u situaciji danas da odgovorim, pa bih vas molio da se obratite Ministarstvu, da damo pismeni i tačan odgovor, da ne ulazimo u elaboraciju nekih pitanja. Kada ste pomenuli 90-te godine, odnosno ono što se dešavalo posle, nadam se da je to daleko vreme iza nas. Osuđujem svako proganjanje i šikaniranje, maltretiranje, izopštavanje iz akademske zajednice bilo kog drugog zbog nekog političkog stava ili nekog razloga koji nema veze sa kršenjem zakona ili sa etikom koja je deo sistema visokog obrazovanja. Konačno, ono odlučujuće, građani Republike Srbije, pa i svi mi u visokom obrazovanju, govorim svi mi pošto nas ima mnogo, moramo da znamo da se zakoni moraju poštovati i da je odluka suda zadnja i obavezujuća za sve. Što god mi pojedinačno mislili, to može biti samo naš stav. Odluka suda mora biti važeća za sve.
Narodna poslanica Gordana Paunović Milosavljević ponovo traži reč. Izvolite.
Htela sam da vas pitam da li ste u ovim dopunama i izmenama ovog zakona to predvideli, da nije konačna odluka Nastavno-naučnog veća? Do sada je odluka suda išla na Nastavno-naučno veće, pa je Nastavno-naučno veće tamo lobiranjem određivalo da li će neko ostati docent, neće biti docent. To je nešto što mi nije jasno.
Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Krpić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nikola Krpić.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, koleginice i kolege, ispred PUPS sam podneo amandman na član 19. koji glasi - da vanredni student koji ispuni uslove koji su propisane st. 1, 2. i 4. ovog člana ima pravo da nastavi studiranje u statusu studenta koji se finansira iz budžeta, uz poštovanje obaveza iz člana 86. stav 3. tačka 1) ovog zakona. U obrazloženju da je ovaj naš amandman odbijen stoji - da amandman ne treba prihvatiti iz razloga što se studenti upisuju na studije u statusu studenta koji se finansiraju iz budžeta ili u statusu studenta koji se samofinansira. Postavio sam pitanje o vanrednom studentu, kad završi godinu može li on da konkuriše da ide u redovne studente, odnosno da koristi kao budžet ili sredstva iz budžeta za svoje dalje školovanje?
Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miletić Mihajlović i Milisav Petronijević. Ovaj su amandman prihvatili i Vlada i Odbor za prosvetu. Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami, Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u članu 20. stav 7. napisali ste sledeće - broj ispitnih rokova je šest, a termini održavanja ispitnih rokova utvrđuju se statutom visokoškolske ustanove. DSS smatra da umesto tačke treba da stoji zarez i da se kaže – s tim što su obaveze januarski, junski i septembarski ispitni rok. Moje obrazloženje će biti vrlo jednostavno. Kada ste došli u poslaničku grupu DSS da obrazložite zakon, jedna od rečenica koja je meni onako bila jako važna jeste da ste ovim zakonom, ovim izmenama i dopunama išli zapravo u susret studentima, što je sasvim u redu. Jednostavno jedan od načina, jedan od ustupaka studentima da stignu do začaranog broja ovog trenutka 48, a zapravo 60 bodova kasnije, jeste uvođenje šest ispitnih rokova i naš amandman je pošao od te činjenice, ali smo s druge strane pošli od još jedne činjenice, a to je da zapravo fakulteti vrlo fleksibilno i vrlo kreativno tumače postojeći Zakon o obrazovanju. Navešću vam nekoliko primera, zamoliću vas prosto za komentar ovog poslednjeg, jer je vrlo važan. Jedna velika grupa studenata ga je navela kao primer i traži odgovor od vas. Recimo, vrlo je kreativno tumačenje rokova studenata magistarskih i doktorskih studija. Jednostavno, mnogi fakulteti polaze od činjenice da ih to preterano ne interesuje i onda stavljaju iste rokove kao i za studente osnovnih studija, odnosno ljudi nemaju nikakve mogućnosti da ispolažu svoje ispite u nekom roku do 2010. godine. Naročito je kreativno tumačenje zakona kada je u pitanju školarina i to je zaista veliki problem. Poslednjih godina je sve veći problem, jer mnogi fakulteti koji su zapravo negde na glasu i zapravo su vrlo traženi zaista bez imalo srama podižu tu svoju školarinu na toliko visok nivo da je to jednostavno više neizdrživo. Ovog trenutka samo 12 od 31 fakulteta Beogradskog univerziteta je zadržalo školarine iz prošle godine, ostali su podigli školarine za 10%, pravdajući to činjenicom da su teška vremena i da oni ne dobijaju materijalne troškove od države, što je obaveza države i možda bi trebalo o tome da se povede od računa. Prosto se onda dešava da građani, odnosno oni koji imaju decu na fakultetu, plaćaju ono što država neće da uradi. Ono što jeste naročito kreativno tumačenje, pročitaću ga – fakulteti prebacivanje sa magistarskih studija, dakle, radi se po starom sistemu studiranja, na doktorske naučne studije - Bolonjski sistem, tumače kao novo upisivanje na prvu godinu doktorskih, umesto recimo na treću godinu, pa se to dešava čak i u slučajevima kada su studenti već davali ispite na magistarskim studijama ili su neki čak i prijavili magistarski rad. Ovde naravno fakulteti tumače da je reč o prebacivanju, zato što je važno da studenti ponovo plate školarinu, koja naravno nije ni mala, niti je jednostavno platiti. Ono što je isto tako teško razumeti jeste, a s druge strane, i vrlo lako razumeti, jer su studenti dovedeni do situacije da su u pitanju rokovi 2010. godina i da su oni morali da plate tu školarinu, i da jednostavno prihvate tumačenje fakulteta, iako mnogi studenti misli, ja takođe mislim da je reč upisivanju, a ne o prebacivanju i da je školarina koja se plaća dva puta nezakonita. To su neke stvari zbog kojih smo mi, zbog takvog kreativnog načina, smatrali da je važno da fakultet u svom aktu kaže koji su to ispitni rokovi i da obavezno budu ispitni rokovi koje smo naveli. Znači, januar, jun, septembar. Hvala vam.
Dva minuta i 15 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar prosvete Žarko Obradović.
Propisali smo samo ukupan broj bodova, a u aktu fakulteta mora da bude taksativno navedeno koji su to rokovi. Onda, ako slučajno postoji pokušaji manipulacije i drugačijeg tumačenja, kako vi kažete, kreativnosti fakulteta, nažalost, što se dešava, onda je obaveza i naša je želja da nam to studenti jave, da bi mi poslali prosvetnu inspekciju i primenili kaznene odredbe ovog zakona, odnosno radili ono što je u skladu sa zakonom. Činjenica je, stvarno je činjenica, da država duguje fakultetima određena sredstva za materijalne troškove. Nažalost, prema podacima Beogradskog univerziteta, ranijeg prorektora koji se bavio tim pitanjima, ta obaveza seže još iz 2002-2003. godine i iznosi nekoliko stotina miliona dinara. Nažalost, imali smo jednu situaciju, čini mi se 2007-2008. godine, da je na osnovu jedne usmene naredbe tadašnjeg ministra svaki student koji je upisao godinu bio stavljen na budžet. Sada pokušavamo, bukvalno, da uvedemo sistem i u odnosu na taj sistem da vidimo šta su obaveze države, ovih sto plus dvadeset posto i da napravimo jednu projekciju budućih zbivanja i naravno mogućnosti budžeta. Tačno je da kasnimo sa obavezama za materijalne troškove, ali koji su rezultat samo ekonomske situacije, a ne nepostojanja želje u Ministarstvu prosvete da se reše neki problemi. Desilo se da pojedini fakulteti ivisoke škole strukovnih studija naplaćuju studentima određena sredstva, iako je zaključak Vlade bio da to ne čine, jer će država svoj deo novca uplatiti. Pokušaću i nakon završetka rada i po ovom zakonu i Skupštine da određene obaveze države, jer se poboljšava stanje budžeta, priliv je veći, da fakultetima do početka nove školske godine isplatimo što veći deo materijalnih sredstava. Kada isplatimo veći deo materijalnih troškova, otpada bilo koji razlog, da budem iskren, u ovoj teškoj ekonomskoj situaciji, da se poveća visina školarine za studente. Moramo deliti sudbinu drugih, pa i fakulteti. Zašto? Zato što se nadam da će fakulteti uvažiti tu situaciju. Ima nekih koji imaju novca, a ima i onih koji stvarno nemaju novca. Kada kažem imaju novca, postoji lična karta svakog fakulteta i visokoškolske ustanove i visoke škole strukovnih studija koja se može dobiti u Trezoru Republike Srbije i tačno se vide prihodi i rashodi. Nije ista situacija na fakultetima. Prošle godine većina univerziteta i fakulteta je prihvatila sugestiju, tada na predlog ministra, da se ne povećava školarina. U ovom Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju postoji odredba, rešenje gde Ministarstvo i Vlada daju saglasnost. Mi nećemo dati saglasnost na visinu cena školarine, jer ne demagoški, da kažem, da bi sprečili i štitili studente na taj način, nego zbog onoga što govorimo od početka, da svi moramo deliti istu sudbinu u teškim vremenima. Zašto? Zato što redovno servisiramo lične dohotke. Redovno. Ako redovno servisiramo lične dohotke i ako i zaposleni u javnom sektoru i obrazovanja dele sudbinu svih u Republici Srbiji, onda nema razloga da pojedini fakulteti podižu cenu školarine, obrazlažući to troškovima inflacije ili nekim drugim razlozima. Jer, ako bi se krenulo tako, mogao bi svako da donese drugu odluku. Postoji jedna praksa, nažalost, koju smo uočili, da kada se o tom pitanju raspravlja na nivou univerziteta postoji saglasnost da ne treba povećavati cenu školarina. Kada iste te kolege pođu na fakultet, tada veća donose drugačije odluke. Naravno, adresa je Ministarstvo i preko leđa studenata. I ne samo po tome, nego i po ovim drugim troškovima o kojima ste govorili direktno ili indirektno, da se stalno studentima ispostavljaju neki novi troškovi vezano za režim studija. Zato samo da kažem i želeli da neka rešenja po nama budu precizna. Da budem iskren, želimo da prosvetna inspekcija bude daleko prisutnija i da ove mere vezane za upravni nadzor i kaznene odredbe primenimo u praksi. Autonomija da, ali poštovanje zakona da.
Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Prosto, ako sam dobro razumela gospodine ministre, između tih finih nijansiranih odnosa, između ministarstva i s druge strane fakulteta kolateralna šteta su građani, koji su takođe u teškoj ekonomskoj situaciji.
Reč ima ministar Žarko Obradović.
Ne, niste me dobro razumeli. Suština politike i ove Vlade i Ministarstva je da studenti ne budu kolateralna šteta, a da se profesori ne ponašaju kao neko koga ne interesuje ekonomska situacija i koga ne interesuje stanje u društvu, nego svi da delimo zajedno sudbinu društva, pa ako se ne povećaju plate drugima, ne povećavaju se ni ljudima u obrazovanju. Ako se ne povećaju i ako se redovno servisiraju, onda da se ne prevaljuju minusi države preko leđa studenata. Minuse države treba država da obezbedi i tu sam odgovoran ja, i moja koleginica Diana Dragutinović, i Vlada, i budžet, a ne studenti. To je politika naša, da ne bude preko leđa studenata. Ali, imamo praksu, pozivajući se uvek na autonomiju, da jednostavno ne možete da polažete ispite dok ne uplatite to. Ne možete da dobijete diplomu dok ne uplatite i sl. A imamo četiri čoveka u prosvetnoj inspekciji, što je sramota pomenuti, i 130 fakulteta, i onda nismo u situaciji da stignemo na svaku stranu u meri u kojoj bi trebalo da primenimo zakon. Tačno je, ne isplaćujemo na vreme, ali sam stvarno iskreno ne vama, znam da vi to razumete, nego i javnosti pokušavam da objasnim to i mi ćemo to povećati, to je neka naša namera i povećani su prihodi budžeta i očekujemo kroz te povećane prihode budžeta da ćemo mi dati da sad pokušamo da rešimo pitanje grejanja pet ili šest fakulteta u Beogradu ili u Novom Sadu ili negde drugde, gde problemi ne postoje od juče i prekjuče. Još nešto, nisu školarine nastale skoro, sve je ovo, da kažem iskreno, deo nekih problema koji postoje godinama unazad, ali se oni vide ili kad se raspravlja o zakonu, kao što je danas reč, ili kada studenti izađu na ulice, kao što je bilo prošle godine, ili kada neka grupacija ili neki fakultet to javno promoviše kao problem. Mi rešavamo problem sistemski, ali moram priznati da nemamo dovoljno novca da sve one obaveze koje su godinama unatrag utvrđene i koje postoje da ispunimo na vreme, nego pokušavamo da svake godine povećavamo iznos novca koje izdvajamo za materijalne troškove, da bi možda sa završetkom ekonomske krize i sa očekivanjem bolje ekonomske situacije u Srbiji jednog dana dostigli da kažem tu idealnu situaciju da se to isplaćuje stvarno 100%.
Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Vlada i Odbor za prosvetu su prihvatili ovaj amandman, Zakonodavni odbor nije dao izveštaj, pa će se o ovom amandmanu Narodna skupština izjašnjavati u danu za glasanje. Na član 21. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nada Kolundžija, Dragoljub Mićunović, Nataša Vučković i Vlatko Ratković. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milić Mihajlović i Milisav Petronijević. Vlada i Odbor za prosvetu su prihvatili ovaj amandman. Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Goran Mihajlović. Da li još neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Goran Mihajlović.
Član 21. odnosi se na stručne akademske i naučne nazive koji dobijaju lica koja završe studije do određenog nivoa i taj amandman je logični nastavak amandmana kao član 8a koji sam prethodno obrazložio. Naime, tamo je bilo predloženo da se na strukovnim studijama uvede zvanje master, pa u varijanti da je taj amandman bio prihvaćen, onda bi bila potrebna promena u članu 21. stav 5, pa bi on glasio – lice koje završi strukovne master studije stiče stručni naziv master, sa naznakom zvanja drugog stepena strukovnih studija iz odgovarajuće oblasti. No, bez obzira što amandman nije prihvaćen, rekao bih samo da je ovo područje, tj. oblast Zakona o visokom obrazovanju gde se najviše lutalo i gde je bilo najviše konfuzija u praksi, jer jednostavno desi se da student upiše određenu školu ili fakultet i praktično do zadnjeg dana školovanja ne zna koji će mu biti stručni naziv. Siguran sam da će ovaj član i ubliskoj budućnosti biti predmet nekih novih izmena i dopuna, jer setite se samo ovo zvanje master koliko je nedoumice unosilo. Svako ga je tumačio na svoj način, da bi u ovoj varijanti bilo predloženo da lice koje stekne zvanje master, znači u diplomi će pisati ime i prezime npr. Janko Janković, master. To je jedna kozmetička izmena, gde će reč "master" umesto ispred stajati iza imena i prezimena, a suštinski se ništa ne menja. Mada bi trebalo još neke stvari uskladiti sa ovim nazivima, pogotovo kod osoba koje su nekada završile više školu po starom sistemu, pa žele da nastave strukovne studije. Oni obično pitaju koji stepen se dobija, mada ovo zakon ne poznaje, stepen. Trebalo bi da ovo bude na neki način objavljeno na početku svake školske godine, da ustanova prilikom upisa studenata da i tačan naziv u konkursu zvanja koje će student steći, da bi se izbegle sve moguće nedoumice oko ovih naziva.
Iskorišćeno je 35 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika. Na član 21. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Milan Knežević.
Poštovana predsedavajuća, koliko je ostalo još vremena poslaničkoj grupi?
Poslaničkoj grupi Napred Srbijo ostalo je pet minuta i 35 sekundi za ovlašćenog predstavnika i 10 minuta i 15 sekundi poslanička grupa.
Verovatno nećemo stići sve amandmane, pa da ostane vreme i za poslaničku grupu za predstojeći amandman. Možemo da kažemo da je ovo tehnički amandman u članu 21, a odnosi se na nazive lica koja su završila odgovarajuće nivoe akademskih studija i čisto smo tehnički, pošto se navelo da ovde kod lica koja su završila osnovne akademske studije, u obimu od najmanje 180 ESP bodova, pa onda 240 ESP bodova, čisto da bi možda konzistentnije zvučalo dodali smo da lice koje završi diplomske akademske studije ističe akademski naziv mastera sa ESP bodovima od najmanje 300. Znamo da je to u zakonu regulisano na drugom mestu, ali smo čisto, kada su se ovde pomenule ove ESP bodovne stavke, jedna tehnička intervencija i smatrali smo da je ovako korektna i daće konzistentnost stavovima, tako da ne bih ulazio u mnogo veće obrazlaganje nego što je ovo. Za druge stavove ovog člana nemamo primedbi, ponavljam još jedanput, ovo je čisto intervencija da bi se dala konzistentnost prethodnim stavovima. Tako da smo zato intervenisali ovim amandmanom. Na kraju, pošto celo popodne ovde diskutujemo, nas poslanika je relativno malo bilo, ali smo diskutovali i obrazlagali naše amandmane. Amandmane obrazlažemo ne samo zbog ministra, nego i zbog javnosti. Moram da prokomentarišem da mi je drago što je ministar sve vreme bio i aktivno učestvovao u obrazlaganju i skoro svakog amandmana na koji smo mi imali obrazlaganje. Zašto to kažem? Imali smo ministre koji odsede tu bez komentara ili reaguju na deseti ili petnaesti amandman i čisto trebalo bi svi ministri na taj način da reaguju i da to bude prava rasprava. Da li se vama naše obrazloženje ili ministra dopada ili ne, o tome ne diskutujemo, ali je aktivno učešće Vlade u liku ministra, koji treba da brani i obrazlaže zašto je odbijen ili prihvaćen amandman, i javnosti koja je čuje. Mislim da je to prava skupštinska rasprava i da bi drugi ministri trebali aktivno da učestvuju, jer se onda i mi drugačije trudimo da obrazlažemo i to daje mnogo veću ozbiljnost. To sam hteo da prokomentarišem.
Jedan minut je iskorišćen vremena poslaničke grupe. Na član 21. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković i Donka Banović. Da li neko želi reč? (Da.) Narodna poslanica Donka Banović.
Rekla bih mala grupa poslanika, ali odabrana, mi žestoko branimo svoje amandmane. Moja koleginica i ja smo podnele amandman na član 21. Taj član 21. u stvari menja član 95. postojećeg Zakona o visokom obrazovanju, a tu je reč stručni akademski i naučni nazivi. Vidim da su i druge kolege ovde intervenisale, ali mislim da je moja intervencija drugačija. Pročitaću nekoliko stavova koji govore o licima koja završe osnovne strukovne studije, dakle iz postojećeg zakona, a to je da lice koje završi osnovne strukovne studije stiče stručni naziv, sa naznakom zvanja prvog stepena strukovnih studija iz odgovarajuće oblasti. Šesti stav da lice koje završi specijalističke strukovne studije stiče stručni naziv – specijalista, sa naznakom zvanja drugog stepena strukovnih studija iz odgovarajuće oblasti. Naš amandman se sastoji u tome da se dodaje novi stav, posle stava 6, a to bi bilo – da lice koje završi master strukovne studije stiče stručni naziv – strukovni master odgovarajuće oblasti. Moram priznati da sam sa skepsom i podnela amandman, odnosno nisam očekivala da će ovaj amandman biti prihvaćen. U odgovoru zašto je odbijen stoji da to nije materija ovog predloga, odnosno ovih izmena i dopuna. Takođe, znam da je bilo različitih inicijativa i sa visokih strukovnih škola, i akademija i studenata da se nešto uradi po ovom pitanju. Naime, po postojećem zakonu student, odnosno lice završi osnovne strukovne studije, posle toga može da upiše i završi specijalističke i tu je kraj. Dakle, oni nemaju po važećem zakonu mogućnost da nastave, prosto zato što ovaj zakon nije to ni predvideo. Dakle, ne postoji nijedna visoka strukovna škola koja može, zato što to zakon i ne dozvoljava, da organizuje primenjene master studije. To je jedna od manjkavosti zakona koji je donet 2005. godine. Nekoliko puta je ministar, barem je moj utisak, možda se varam, onako zlurado poslanike DSS pitao, a vi ste nezadovoljni zakonom koji smo usvojili 2005. godine, valjda aludirajući što smo mi tada bili vladajuća većina. Međutim, da promenite zakon nije ništa strašno. Ovaj zakon je bio reformski zakon, pet godina funkcioniše i mene čudi da nema više predloženih izmena i dopuna, zato što znam da u praksi ima još velikih problema, a evo vi najavljujete i nov zakon. To nije niti sramota niti nešto strašno. Dakle, poslanici DSS znaju za mnoge probleme koji se u praksi dešavaju i da treba menjati ovaj zakon iz 2005. godine. Ovo je jedan od tih problema. Prosto je postojećim zakon onemogućeno da se organizuju master tzv. strukovne studije. U mnogim evropskim zemljama postoji, mislim da u Nemačkoj postoji ta praksa, i u Francuskoj. Ono što se kod nas dešava, recimo da bi građani znali, znam da ministar zna, trenutno je oko 50.000 studenata na strukovnim studijama, a recimo 285.000 ljudi koji su završavali više škole. Praktično, ovim ljudima je nekako napredovanje u obrazovanju nepostojanjem master strukovnih studija nekako ograničeno. Ono što se dešava u praksi, ne znam da li to ministar zna, da mnogi naši studenti da bi nastavili te master strukovne studije, na primer, odlaze u Crnu Goru, zato što to crnogorski zakon dozvoljava i oni tu nastavljaju studiranje. Dakle, ovaj amandman, ponavljam, nismo očekivali da ćete prihvatiti, ali barem nekako skrećemo i mi pažnju na taj problem, zato što je puno studenata pogođeno ovim problemom. Možda je to predmet razmišljanja za neke buduće izmene ovog zakona.
Izlaganjem narodne poslanice Donke Banović završavamo današnji rad u 18.00 časova. Rad nastavljamo u utorak, 22. juna, u 10.00 časova, raspravom u pojedinostima 3. tačke dnevnog reda. Prvi amandman koji će biti predmet u pretresu je amandman na član 23. koji su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami, Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Drugog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Podsećam narodne poslanike da utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, Skupština radi na osnovu člana 235. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, koji podrazumeva traženje obaveštenja i objašnjenja predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa. Da li neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235? (Da.) Narodni poslanik Vlajko Senić.