Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 34. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: dr. Mirjam Bon Klanjšček, gospa Jelka Godec, Violeta Tomić od 12. do 19. ure, gospa Iva Dimic, gospa Ljudmila Novak, gospa Marija Bačič od 11. do 14. ure, gospa Irena Kotnik do 12. ure, dr. Matej T. Vatovec, Miha Kordiš od 21.30 ure dalje, dr. Milan Brglez od 17.30 do 19.30 ure, gospod Zvonko Lah od 17. ure dalje, gospod Jernej Vrtovec od 17.30 ure dalje, gospod Igor Zorčič od 15. do 20. ure, gospod Primož Hainz od 17.20 naprej, gospod Janez Janša, gospod Jože Tanko od 16. ure naprej in dr. Franc Trček do 12. ure. Prehajamo na 22. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PONOVNO ODLOČANJE O ZAKONU O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O KAZENSKEM POSTOPKU. Državni svet je na 32. izredni seji 26. septembra 2017 zahteval, da Državni zbor na podlagi tretje alineje prvega odstavka 97. člena Ustave Republike Slovenije pred razglasitvijo ponovno odloča o Zakonu o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku. Za obrazložitev zahteve dajem besedo predstavnici Državnega sveta gospe Bojani Potočan.
Najlepša hvala za besedo, spoštovani predsednik Državnega zbora. Spoštovani poslanke in poslanci, spoštovani minister in ostali navzoči! Državni svet je z 32 glasovi za in 4 proti sprejel zahtevo, da Državni zbor ponovno odloča o noveli ZKP-N. Pri tem je prisluhnil širokemu krogu strokovne javnosti, specialistov kazenskega prava iz vrst policije, tožilcev, odvetnikov, sodnikov, profesorjev treh pravnih fakultet, skratka strokovne javnosti, ki je bila že od samega začetka kritična do predlagane novele, njihovih vsebinskih pripomb pa niso odpravili niti amandmaji. Tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora, ki se je izrekla o zahtevi za ponovno odločanje, je podala stališče, da so pripombe v vetu tudi del njihovih pripomb, ki z amandmaji niso odpravljene. Zmanjševanje pomena argumentov kritične strokovne javnosti celo na slabšalen način ni primeren in ne spremeni dejstva, da so bile argumentirane kritike izrečene, kar smo lahko spremljali tako na sejah komisij v Državnem svetu in kasneje v Državnem zboru v okviru javne predstavitve mnenj in drugih sejah Odbora za pravosodje. V kazenskem postopku se lahko znajde vsak državljan in v kazenskem postopku se lahko znajdejo tudi nedolžni, zato je nujno, da je vzpostavljena enakost orožij, obrambne in tožne strani, saj vsak demokratični kazenski postopek teži k temu, da nihče, ki je nedolžen, ni po krivici obsojen. Posebej bi želela poudariti, da se Državni svet ne spušča v razpravo o tem, kateri koncept kazenskega postopka je v Republiki Sloveniji najprimernejši. Vsak koncept, to bi posebej želela poudariti, je lahko dober ali slab, odvisno od njegove izvedbe in skladnosti z družbeno situacijo. Kritični pa smo do izvedbe koncepta, kot je ponujen v noveli ZKP-N, ker s predlaganim načinom policijsko-tožilske preiskave, ki naj bi nadomestila sodno preiskavo, ruši koncept enakosti orožij strank na škodo obrambe. Opozorili smo, da se faze sodne preiskave, ki jo sedaj opravlja preiskovalni sodnik, ki skrbi za zbiranje tako razbremenilnih kakor tudi obremenilnih dokazov, v smislu zagotavljanja poštenosti kazenskega postopka ne da nadomestiti zgolj z delovanjem policije in tožilstva kot ene od strank v postopku, brez da bi bila hkrati dana tudi aktivna vloga obrambi; in to je bistvo naših pripomb. Enakost orožij mora biti zagotovljena skozi celoten kazenski postopek, ne samo od vložitve obtožnice dalje. Neenakost orožij bo imela posledice v najmanj dveh smereh. Vprašljiva bo poštenost postopka, kar se bo najbrž preizkušalo tudi pred Ustavnim sodiščem in bo podaljševalo postopke. Po drugi strani pa bo obramba manko spoznavnih možnosti, kolikor bo to sploh mogoče, saj bo dokazno gradivo že enostransko oblikovano, poskušala nadomestiti v fazi glavne obravnave, kar pomeni, da se bodo glavne obravnave podaljšale in bo razpravni sodnik bolj obremenjen kot doslej. Ker je faza glavne obravnave hkrati tudi najdražja faza postopka, bo to povzročilo tudi podražitev kazenskih postopkov. Opozorili smo tudi, da bo predlagani sistem zaradi manka spoznavnih možnosti obrambe in s tem nepoznavanja njegovega dejanskega pravnega položaja v postopku povzročil zmanjšanje priznanj krivde, kadar bodo obdolžence zastopali odvetniki, po drugi strani pa obstaja nevarnost, da bodo socialno šibkejši obdolženci v zadevah, kjer pa ni obvezen zagovornik in tudi nimajo brezplačne pravne pomoči, kajti tudi takšni so glede na cenzus, priznavali krivdo tudi, če bodo nedolžni, v strahu, da obremenilnih dokazov ne bodo mogli izpodbiti in jih čaka strožja kazen, kakor če krivdo priznajo. V obstoječi ureditvi kazenskega postopka se v sodni preiskavi prečistijo dokazi obeh strani in v večji meri tudi že razjasni dejansko stanje zadeve, zato je strankam njihov položaj znan, česar po novi ureditvi, v kateri ostaja sodna preiskava zgolj le še na papirju, dejansko pa je ni več, ne bo. Ker Državni svet nima zakonske pristojnosti, da predlaga odločanje samo o delu zakona, kar bi v tem primeru nedvomno prišlo v poštev, predlagamo, da Državni zbir odloča o noveli ZKP-N kot celoti in jo zavrne. Zakon je dober v delu, ki se nanaša na položaj žrtev kaznivih dejanj, na razbremenitev glavnih obravnav, s tem da ne bo več treba prebirati dokaznega gradiva, in še v nekaterih drugih določbah, zato je škoda, da je predlagatelj tem dobrim določilom pripel tudi takšna, ki so sporna in sprejetje novele obremenjujejo že od samega začetka. Tako pomemben zakon, kot je Zakon o kazenskem postopku, ki globoko posega v posameznikovo pravico do osebne svobode in varnosti pred neutemeljenim kazenskim postopkom, ne bi smel biti uveljavljen ob tako širokem nasprotovanju strokovne javnosti in predvsem neusklajen z Zakonodajno-pravno službo Državnega zbora. Hvala lepa.
Zahtevo je obravnaval Odbor za pravosodje kot matično delovno telo. Za predstavitev mnenja odbora dajem besedo predsedniku gospodu Janu Škobernetu.
Najlepša hvala, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, državni sekretar, spoštovana državna svetnica, kolegice in kolegi! Odbor za pravosodje je na 43. seji kot matično delovno telo obravnaval zahtevo Državnega sveta, da Državni zbor ponovno odloča o Zakonu o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku. Državna svetnica gospa Potočan je podobno kot danes v predstavitvi zahteve Državnega sveta povedla, da je kljub mnogim pozitivnim spremembam, ki jih zakon prinaša, nekaj rešitev v njem takšnih, da pomenijo nedopustne posege v pravico do obrambe, da jo znižujejo celo pod ustavno dopustni minimum, prav tako pa, da bistveno poslabšujejo položaj socialno šibkih osumljencev, kadar obramba ni obvezna. Državni sekretar na Ministrstvu za pravosodje gospod Darko Stare je pojasnil, da učinkovitost v kazenskem postopku pomeni predvsem učinkovito zagotavljanje procesnih pravic osumljenca, obdolženca, obtoženca pa tudi oškodovanca, in je zavrnil pomisleke Državnega sveta glede posegov v pravico do obrambe ter slabšanja položaja socialno šibkejših. Odbor za pravosodje, ki ga sicer sestavlja 17 članic in članov, je v nadaljevanju na podlagi drugega odstavka 91. člena Ustave in v skladu s 84. členom v povezavi s 56. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o mnenju, da je Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku ustrezen, a ga ni sprejel, ker je za to zmanjkal en glas. Hvala lepa.
Za obrazložitev mnenja dajem besedo predstavniku Vlade, ministru za pravosodje mag. Goranu Klemenčiču.
Spoštovani predsednik, poslanke in poslanci, spoštovana državna svetnica! V Ministrstvo za pravosodje smo novelo zakona, ki je pred vami, pripravili z jasnim ciljem reformirati slovenski kazenski postopek na način, da bo povečal njegovo učinkovitost, onemogočil zlorabe pravic in zavlačevanje in izogibanje roki pravice tistim, ki imajo sredstva, vpliv in moč, povečal odgovornost in transparentnost udeležencev v postopku tako na strani organov odkrivanja, pregona kot na strani obrambe, obenem pa zagotovil večjo stopnjo pravic tistim osumljencem, ki v postopku niso privilegirani in so socialni šibkejši; da bo dal večje pravice in veljavo žrtvam in oškodovancem kaznivih dejanj in da bo okrepil možnost spopadanja z bančno kriminaliteto. Tega nismo počeli na pamet zaradi ideologije ali trme, nismo delali revolucije, poskušali smo storiti vsaj korak v smeri v mnogih razvitih in nam bližnjih državah preizkušenih rešitev, da bi prebili inertni odpor do sprememb kazenskega postopka, ki je v svoje bistvu v Sloveniji enak že več kot 20 let in vse bolj unikum v Evropi. So tudi drugačna mnenja in so legitimna in jih je treba spoštovati, če za njimi ne stojijo navidezni argumenti ali pavšalne ocene, branjenje stanovskih interesov, manipulacije ali politične ali osebne zamere. Tako je uspelo noveli pripisati, da ukinja sodno preiskavo, da v želji po večji učinkovitosti niža raven pravic posameznikov, osumljencev, še posebej tistih socialno šibkejših, in da rešitvam nasprotuje tako rekoč večina stroke, trmasti minister za pravosodje pa nikogar ne posluša. Nobeden od teh očitkov ne drži, ampak tega ne morem dokazovati ponovno danes v teh petih minutah, ki so mi na voljo. Pred vami je pisno vladno stališče, za nami pa ure in ure sej odborov, javnih razprav, vključno z izraženimi podporami rešitvam s strani sodnikov, tožilcev, celo varuhinje človekovih pravic, ki so se oglasili v podporo predlaganim rešitvam tudi ali predvsem po tem ko je bil izglasovan veto. Če zakon danes ne bo potrjen, bodo žrtve in oškodovanci kaznivih dejanj v Sloveniji še naprej imeli manj pravic, kot jih imajo žrtve in oškodovanci kaznivih dejanj v drugih državah Evropske unije. Ostale bodo neuveljavljene tri odločbe Ustavnega sodišča Republike Slovenije; ne bodo uzakonjene izrecne zahteve, odločitve, plebiscitarne odločitve vseh vas poslancev, ko ste sprejemali vmesno poročilo o bančni luknji; ne bodo uzakonjene rešitve, ki onemogočajo neupravičene procesne zlorabe in zavlačevanja postopkov; se v kazenskem postopku na vseh stopnjah ne bo okrepila transparentnost delovanja državnih organov, od snemanja policijskih zaslišanj do ločenih mnenj na Vrhovnem sodišču; se bo pravni državi v posmeh še naprej masovno odpovedovalo sodne naroke zaradi lažnih zdravniških spričeval ali premajhnih poštnih nabiralnikov; tožilci bodo še naprej imeli težave pri pridobivanju podatkov od bank; bodo posamezniki, ki si ne morejo privoščiti odvetnika, pred policijo še vedno brez obvezne obrambe, medtem ko bodo tisti, ki si obrambo lahko privoščijo in se branijo s prostosti, imeli na voljo, kot jih imajo danes, več možnosti za pritožbe in ugovore kot v katerikoli drugi državi v Evropi in tako naprej. Vlada verjame in trdi, da novela prinaša in zagotavlja pravi korak v smeri bolj učinkovitega delovanja kazenskega pravosodja v skladu z evropskimi standardi in brez nesorazmernih posegov v temeljne pravice, predvsem pa višjo stopnjo odgovornosti in zahtevo po več dela, transparentnosti in pričakovanja profesionalizma organov odkrivanja in pregona, pa tudi sodišč in obrambe. Vprašanje, ki si ga ves čas sam postavljam, ali je z vidika javnega interesa primerno, odgovorno, dostojno in sploh še dopustno ohranjati ureditev, kakršno imamo danes, ki je na eni strani evropsko neprimerljiva, na drugi strani ves čas kritizirana, tudi v tem državnem zboru na različnih rednih in izrednih sejah, in ki je v praksi prinašala situacije, zaradi katerih javnost danes upravičeno izgublja zaupanje v pravno državo. Spoštovane poslanke in poslanci! Tudi če zakon danes pade, dokler bom minister za pravosodje, se bom zavzemal za njegovo spremembo, ker je to edini konstruktiven način, da stvari spremenimo na bolje. Hvala lepa.
Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Lep dober dan ministru, državnemu sekretarju, vsem poslankam in poslancem. Spoštovani! Vsi se zavedamo, da je treba postopkovna pravila v sodnem sistemu spremeniti v smeri tako varovanja pravic vseh udeležencev kot v smeri skrajšanja obravnav. Tudi pravila o kazenskem postopku so predmet prenove že kar nekaj let in osnovna ideja o omejevanju sodne preiskave je padla na plodna tla pri ministrih različnih strankarskih pripadnosti. Poslanke in poslanci Poslanske skupine Desus se strinjamo, da je kazenski postopek nujno treba spremeniti, v kakšni smeri pa naj gredo te spremembe, koliko naj posežejo v pravice udeležencev postopka, da se s tem zadosti racionalnosti in hitrosti postopka, pa je drugo, a ključno vprašanje. Državni svet trdi, da določene rešitve – ne vse, le določene –, ki jih že sprejeti zakon vsebuje, pomenijo nedopustne posege v pravico do obrambe v tolikšni meri, da se sodna preiskava spreminja dobesedno v policijsko-tožilsko preiskavo, ki hkrati ustvarja možnosti za neenakost strank v kazenskem postopku. Na tem mestu moram poudariti, da zakon sodne preiskave ne ukinja, drži pa, da jo omejuje. O tem, da je ta omejitev korektna, pravna in legitimna, pa ima vsak svoje mnenje tudi znotraj naše poslanske skupine. Še vrsto rešitev nam ponuja sprejeti zakon, ki za nas, v Poslanski skupini Desus niti niso sporne. Tako v Poslanski skupini Desus večino predlaganih rešitev znotraj novele Zakona o kazenskem postopku-N podpiramo. So pa določene konceptualne rešitve za nekatere od nas nesprejemljive do te mere, da že sprejetega zakona ne morejo podpreti. Vem, da sedaj ni čas za vsebinsko polemiziranje. Vsak bo glasoval po lastni vesti. Tudi v naši poslanski skupini imamo ob ponovnem odločanju o tem zakonu deljeno mnenje. Glede na že izražena stališča in mnenja o tej prenovi predvidevam, da bomo šele po ponovnem glasovanju izvedeli, kakšna usoda čaka ta zakon: Ali luč na koncu tunela pomeni sonce ali morda nasproti vozeči vlak? Hvala lepa.
Besedo ima poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Najlepša hvala, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Dejstvo je, da je zakon, o katerem bomo odločali po vetu Državnega sveta, dober zakon in da so rešitve, ki so bile izoblikovane, nujne in potrebne. Žal pa se je v zadnji obravnavi zakona zgodilo nekaj, česar Socialni demokrati ne moremo sprejeti. V želji, da bi prišlo do poprave storjenih krivic, kar razumemo in podpiramo, je bil sprejet amandma, ki bi po našem mnenju moral skozi drugačno pot in ki bi moral ne skozi stranska, ampak skozi glavna vrata reševati morebitne krivice in omogočiti popravo slednjih. Vendar ne na način, da se to pri tako pomembnem zakonu, kot je Zakon o kazanskem postopku, dogaja s »podtaknjenim amandmajem v zadnjem trenutku«. Glede na to, da zakon v trenutni obliki omogoča rehabilitacija tudi sodelavcev okupatorja, Socialni demokrati tega zakona ne bomo podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo mag. Matej Tonin.
Drage poslanke in poslanci, dobro jutro! Kdo izmed nas lahko reče, da je sedanji kazenski postopek in Zakon o kazenskem postopku učinkovit? Mislim, da nihče, da ga ni junaka, ki bi lahko trdil, da so sedanji postopki učinkoviti in dobri, kajti sedanji Zakon o kazenskem postopku omogoča takšne ali drugačne procesne zlorabe. Ker če bi že danes imeli učinkovit zakon, potem bi najverjetneje Zoran Janković, Ivan Zidar in balkanski bojevniki sedeli za zapahi, tako pa vsi izkoriščajo neverjetno telovadbo pri procesih. Jasno je, da je za učinkovit pregon kriminala potrebna sprememba. Treba je spremeniti zakon in uvesti določene novosti. Vsekakor pa pred nami niso idealni popravki. Če naštejem nekaj dobrih popravkov, ki jih lahko vidimo v tem zakonu, potem mi v Novi Sloveniji predvsem vidimo naslednje stvari. Da se v popravku Zakona o kazenskem postopku, ki je danes ponovno pred nami v odločanju, uvaja to, da policija mora zagotoviti oškodovancu izogibanja stikov s storilcem. Na podlagi tega zakona bo manj verjetno, da bodo kriminalci tako ali drugače, ko postopek že teče, še dodatno ustrahovali ali napadali svoje žrtve. Naslednja dobra stvar, ki jo vidimo, je, da oškodovanec lahko pridobi informacijo o fazi kazenskega postopka in tudi predkazenskega postopka. Še ena stvar, ki je dobra in ki bi se kot dobra izkazala predvsem pri procesu zoper vojnega zločinca Popova, da lahko prevzame pregon oškodovanec, če ga tožilstvo samo ne začne, in da se ta rok z osmih dni, ki je bil resnično kratek, podaljša na 30 dni. V zakonu je še nekaj drobnih in majhnih detajlov, ki so z vidika človeka pomembni, kot ta, da imajo lahko matere, ki imajo dojenčke, le-te pri sebi, če morajo iti v zapor. Ampak v vseh razpravah do sedaj pa ste nekateri izpostavljali dve ključni zadevi, zaradi katerih odrekate podporo temu zakonu; eno je sodna preiskava in sprememba te sodne preiskave in drugo naj bi bil naš amandma, ki omogoča varstvo zakonitosti. Najprej glede naših pozicij, naših stališč glede teh dveh ključnih stvari v zakonu. Sodna preiskava, mi smo po vseh teh različnih mnenjih od stroke do profesorjev šli še enkrat natančno vse stvari pregledat, od člena do člena, če hočete, od stavka do stavka, kaj pravzaprav konkretno bo to pomenilo, in na koncu smo prišli morda do za koga neverjetnega zaključka, da po naši oceni ta predlog, ki je zdaj na mizi, predvsem pomeni skrajševanje in odpravljanje podvajanja določenih postopkov. Tako mi v Novi Sloveniji nimamo ne vem kakšnih velikih težav s to predlagano rešitvijo sodne preiskave. Druga rešitev, amandma, ki bi moral biti že v samem startu v zakonu, hvala bogu pa je v zakon prišel z amandmajem, to pa je, da omogočamo varstvo zakonitosti oškodovancem. Vsi tisti, ki temu amandmaju nasprotujete, podpirate apartheid in tukaj moram zelo jasno izpostaviti Jana Škoberneta, potem Karla Erjavca, ki sta kot glavni razlog, zakaj novemu Zakonu o kazenskem postopku nasprotujejo, izpostavili prav naš amandma. Ampak še enkrat povem; tisti, ki temu amandmaju nasprotuje, podpira apartheid. Bodite pošteni in odkriti! Ta amandma omogoča samo to, da oškodovanec pred slovenskimi sodišči lahko dokaže, da je bil pred jugoslovanskimi sodišči krivično obsojen. Povejte, kaj je s tem narobe? In v neki normalni demokratični družbi 21. stoletja apartheid ne bi smel biti več dovoljen! Nova Slovenija bo ta Zakon o kazenskem postopku pri ponovnem odločanju podprla.
Besedo ima Poslanska skupina Levica, zanjo Violeta Tomić.
Spoštovani predsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi, dobro jutro! Stališče Levice do sprememb Zakona o kazenskem postopku ostaja nespremenjeno. Vse od marca letos, ko se je pričela njegova obravnava, pa do danes se namreč ni čisto nič spremenilo. Razlog, da predlog obravnavamo že več kot pol leta, je dejstvo, da mu praktično nasprotuje celotna stroka. Nasprotuje mu tudi skoraj celotna opozicija. In v tretjem branju se je izkazalo, da ga pravzaprav podpirajo le še SMC, dr. Miro Cerar, minister Klemenčič in seveda Nova Slovenija zaradi svojega sprejetega amandmaja. Že to, da je ob tretji obravnavi predlog podprlo zgolj 32 poslank in poslancev, bi moralo sprožiti rdeči alarm. Govorimo torej o enem najpomembnejših sistemskih zakonov; o zakonu, po katerem lahko ocenjujemo, ali je država res pravna ali ne. Če je zakon slab, potem v zaporu končajo nedolžni, kriminalci pa se medtem sprehajajo na prostosti, nekateri celo neobremenjeno igrajo košarko. Zaupanje javnosti v pravno državo posledično ni ravno na visoki ravni. Vedno močnejši je tudi občutek, da imamo dve pravni državi; eno za bogate in drugo za revne. Da naš trenutni pravni sistem dopušča takšne ekscese, je dejstvo. Kazenski postopki in sodne preiskave trajajo predolgo, najpomembnejši primeri bančnega in gospodarskega kriminala pa večkrat zastarajo. Večina privatizatorjev in grobarjev nekoč uspešnih slovenskih podjetij se še vedno sprehajajo na prostosti. A rešitev, s katero to spremenimo, tako da preprosto odstranimo varovalke, ki zagotavljajo pravičen postopek, tako da postopke skrajšamo na račun tistih, ki si ne morejo privoščiti odvetnika, tako da še dodatno povečamo pooblastilo policije in omogočimo še bolj invazivna prikrita preiskovalna sredstva, ki omogočajo številne zlorabe; tako da v celoti ignoriramo opozorila stroke ter da v celoti zaobidemo izjemno odklonilno mnenje Zakonodajno-pravne službe; tako in na tak način problemov, ki jih ima naš pravosodni sistem, ne bomo rešili. Predlog, o katerem bomo zaradi veta Državnega sveta danes ponovno odločali, je obsežen. Večina členov ni spornih in pravzaprav je dejstvo, da prinaša pozitivne rešitve: od omogočanja uporabe prikritih preiskovalnih ukrepov zoper kriminalne združbe, ki kujejo dobičke na račun mučenja živali, pa do boljše ureditve glede zdravniških opravičil, katerih zloraba je vsekakor priljubljena praksa, pa ukrepi za pomoč žrtvam kaznivih dejanj, ločena mnenja, pa varovanje novinarjevega vira in tako dalje. Vse te rešitve, ki tudi niso doživele pogroma s strani stroke, bi bile vsekakor zelo dobrodošle, a ministrstvo in koalicija na to, da bi te rešitve danes že veljale, nista pristala. Težava je v tem, da smo v Levici večkrat predlagali amandmaje, ki bi vse tiste določbe, ki so več kot sporne in ki bi imele v praksi več negativnih kot pozitivnih učinkov, iz predloga črtali. Ampak minister se je, žal, odločil, da gre na vse ali nič. Krivda, da bo danes zakon, upam da, v celoti zavrnjen, je torej v celoti in izključno na ministru in na SMC, ki tako kot po navadi ni želela prisluhniti prav nobenemu utemeljenemu argumentu. V pomanjkanju glasov za je bil v upanju, da bo zakon dobil vsaj podporo desnice, na koncu v predlog celo dodan odpustek narodnim izdajalcem. Medtem ko denarja za tiste, ki si ne morejo privoščiti odvetnika, nimamo denarja za to, ga očitno imamo dovolj za odškodnine domobrancem; se pravi imamo ga za to več kot dovolj. V Levici bomo, seveda, tudi tokrat glasovali proti predlogu zakona.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo dr. Bojan Dobovšek.
Spoštovani vsi, ki spremljate to sejo! Vsekakor se spremembe v družbi dogajajo, spremembe tudi v kriminaliteti in temu mora slediti zakonodaja. Vendar, kakšna zakonodaja? Takšna, da je operatibilna in da ni na škodo človekovih pravic. Stroka je opozorila na napake v tem zakonu, prav tako predstojniki v nekateri institucijah, ki bodo ta zakon uporabljali. Potem Zakonodajno-pravna služba opozarja na kršitev človekovih pravic in pa seveda Državni svet s svojim vetom, kjer je izpostavil tiste napake, ki so najhujše za razvoj demokracije in za uspešno delovanje institucij. Sprožajo se številne dileme, ustavnopravna vprašanja, vprašanje varstva človekovih pravic, v katera vedno posega tovrstna zakonodaja. Glavno vprašanje je vprašanje: pravna država ali na drugi strani policijska država – s strahom in z represijo obvladovati družbo. Seveda se s prikritimi preiskovalnimi ukrepi posega direktno v človekove pravice in niso direkten odgovor za reševanje kazenskih zadev. Potrebno je klasično policijsko delo in prava razmejitev med personalnimi dokazi in materialnimi dokazi. In največ zlorab človekovih pravic se dogaja ravno na personalnih dokazih. Kaj želimo doseči? Želimo boljše dokazne standarde, ki pa predvsem grejo na materialne dokaze in možnost strank, da v postopku ščitijo svoje pravice in pa, ali obstaja kontrolni mehanizmi nad delom policije in tožilstva, da se ne zlorabijo pooblastila. In prav tukaj gre za pomanjkanje teh kontrolnih mehanizmov. Dilema, ki je največja, je dilema, ali hočemo varnost ali samo povečati nadzor in represivne institucije. Druga dilema, kakšno policijo hočemo: sodobno, pluralno policijo ali pa policijo, pred katero bo ljudi strah. In tako pridemo do ključne rešitve, zakaj je bil vzpostavljen institut preiskovalnega sodnika – prav zaradi prevelike moči policije in tožilstva! Tukaj je treba iskati odgovore in policija in tožilstvo si bosta izgradila zaupanje, če bosta imela ustrezne podlage in če bo ustrezen nadzor in zlorab ne bo mogoče vpeljati v postopek. Vprašanje izvršljivosti; zakoni so že sedaj primerni, seveda z nekaterimi dopolnitvami, na nekatere smo opozorili, da so dobre, vendar je ključna izvršljivost, kako se to izvaja. Videli pa smo, na primer v primeru domnevnega pranja denarja, da sistem deluje, v določenih primerih pa zataji. To skušamo odpraviti. Zaradi teh problemov v Poslanski skupini nepovezanih poslancev predloga ne bomo podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo dr. Jasna Murgel.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice, kolegi, predstavnica Državnega sveta, vsi, ki spremljate to sejo! Povedali smo že, ponovno odločamo o noveli ZKP-N. Veliko smo že povedali o tem, predstavili svoje argumente, jaz bom samo navedla tiste razloge, zakaj smo večinsko v Poslanski skupini Stranke modernega centra za zakon in zakaj ga bomo ponovno podprli. Podprli ga bomo zato, ker bi zakon, če bi bil sprejet, uvedel povečanje učinkovitosti v kazenskem postopku in bi dejansko zagotovil procesne pravice vsem udeležencem v postopku; zakon bi prispeval tudi k hitrejši in kvalitetnejši odločitvi vsakega od organov, ki je udeležen v kazenskem postopku. To pomeni, da bi moral imeti vsak izmed udeležencev v postopku večjo in aktivnejšo vlogo, morda se tudi nekateri deležniki iz tega razloga upirajo tej spremembi. Bistveno bo izboljšan položaj vseh osumljencev in prič v predkazenskem postopku, prvič doslej se bi uzakonila obvezna prisotnost odvetnika na stroške države v primeru mladoletnih oseb oziroma oseb, ki svojih pravic niso zmožne razumeti, pa tudi v primeru suma storitve kaznivega dejanja s predpisano zaporno kaznijo nad 8 let. Uvedla bi se eksplicitna možnost vpogleda v dokazno gradivo, ki ga policija navaja kot podlago za sum, torej v predkazenskem postopku – tega sedaj ni! Novela bi uzakonila tudi rešitve, ki zagotavljajo, da zaslišanje osumljenca ali priče v predkazenskem postopku ne bi imelo nesorazmerno velike in pomembne vloge pri odločitvi sodišča. Torej sodišče ne bi, da poenostavim, smelo svoje sodbe utemeljiti izključno na pričanju priče ali na izjavi osumljenca. Potem, uvedla bi kvalitetnejše protokoliranje zaslišanj, zdaj, ko smo že tolikokrat povedali, policija naredi uradni zaznamek, pač po svoje ga napiše, po novem pa bi policija morala narediti zapisnik o zaslišanju osumljenca oziroma priče in bi posameznik imel pravico ta zapisnik prebrati in se podpisati na njem in tudi, če se ne strinja, to povedati. Povedali smo tudi, boljša bi bila zaščita žrtev kaznivih dejanj in tako dalje in tako dalje. Menimo, da imamo zdaj priložnost s tem ZKP-N, s to novelo sprejeti zakon, ki bi omogočal učinkovitejše vodenje kazenskega postopka, ki ga sedanja ureditev ne omogoča, ker bi s tem uredili vsebino poteka postopka na učinkovitejši način ob hkratnem varovanju človekovih pravic. Res je, predlagane spremembe bi spremenile nekatere utečene postopke, ki jih udeleženci v predkazenskem postopku poznajo in obvladajo – torej recimo, tožilstvo, policija, odvetniki in sodišče –, ampak menimo, da bi vendarle po dvajsetih letih morali ta nasprotja preseči, kajti pomembno je povedati, da novelo podpira Vrhovno sodišče. Lahko si gremo še enkrat brat magnetograme, kaj so povedali predstavniki Vrhovnega sodišča, ji ne nasprotuje Sodni svet in tudi jo podpira Varuh človekovih pravic. Torej, tudi če bomo čez dvajset let spet odločali o istih zadevah, bomo spet imeli nasprotovanje enih deležnikov ali pa drugih, nikoli ne bomo imeli strinjanja o nekaterih ključnih zadevah, ker pač gre za Zakon o kazenskem postopku, ampak če tega ne bomo naredili sedaj, bomo čez dvajset let odločali o istih zadevah, samo da bomo ugotavljali, a ha, imeli smo priložnost to narediti tedaj, pa nismo, in smo imeli še naslednjih dvajset let takšen postopek, kot ga imamo sedaj. Glede amandmaja NSi, ki bi omogočal zgolj rok, da nekdo vloži zahtevo za varstvo zakonitosti, to je samo rok, to ne pomeni, da bi prišlo do avtomatične rehabilitacije, ampak bi imel nekdo možnost, da pred sodiščem navede navedbe in dokaze in da ga sodišče eventualno, če so ti dokazi utemeljeni, oprosti. To ni nikakršna avtomatična rehabilitacija in jaz takšnim navedbam ne morem pritrditi. Torej iz razlogov, ki smo jih navedli danes, bomo v Poslanski skupini SMC večinsko podprli novelo ZKP. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina SDS, zanjo dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. To, da zakona ne bomo podprli, je verjetno vidno tudi z Lune, tako da mi to ni treba posebej razlagati. Sicer pa je treba predvsem v kamero povedati nekaj zadev, zaradi tega da bodo ljudje bolje razumeli. Ni odvisno danes glasovanje oziroma sprejetje tega zakona od opozicije kot take. Vsi iz opozicije lahko gremo domov, pa vi sami ste tisti v koaliciji, ki morate zbrati 46 glasov. – ja, saj, dobro poslušajte –, ki morate zbrati 46 glasov, da bi zakon veljal. Treba je reči nekaj. Ta zakon podpira minister Klemenčič z njegovo ekipo. Še kdo? Še kdo? Nihče! Vrhovno sodišče ne, kot je bilo prej rečeno, to ste si vi izmislili, jaz tega nisem nikjer videl. Podpira ga – torej, kdo? SD je jasno povedala svoje stališče, Desus je jasno povedal svoje stališče, Levica je povedala svoje stališče. Niso omenjali svoje stališča, pravzaprav, in tudi znotraj stranke, ki je vodilna stranka v državi, torej SMC, so ljudje, ki so zapustili zadnjič glasovanje, to dobro veste, niso glasovali, so pa tudi ljudje, ki imajo hrbtenico, kot je gospa Korenjakova in gospod Zorčič. Bomo videli, če je danes minister Klemenčič uspel kaj hrbtenic polomiti. To bo pokazalo to glasovanje. Gre pa seveda za eno temeljno vprašanje. Temeljno vprašanje. Jaz se ne spomnim v svoji karieri, ne spomnim, pa tudi prej, ko sem gledal ta prostor samo preko medijev, da bi bil kakšen zakon sprejet z 32 glasovi za. Če se kdo spomni takega primera, mogoče kakšen starejši strokovni sodelavec, ampak kar se tiče poslancev, pa mislim, da se nihče od nas ne spomni zakona, ki bi bil sprejet z 32 glasovi za od 90. Ali se kdo spomni veta, ki bi ga podprlo 32 svetnikov od 36? Nihče! Verjetno se ta veto ni zgodil, vsaj ne vem, da bi se. Ampak vendarle, to se je zgodilo vam, gospodje in gospe iz SMC. V imenu vseh tistih, ki so proti temu zakonu, ki so v tej dvorani nastopili, pa so to strokovnjaki, ki nimajo nobene zveze ne z vami, ne z vami, ne z nami, so to profesorji v glavnem – mislim na one tri, ki jasno povedo, da zakon ne more biti tak, kot je. Ne nazadnje, glejte, minister prepričuje, kako je vse v redu, slišali smo gospo Murgelj, kako je vse v redu. Ja, dajte mi povedati, zakaj potem Vesna Györkös Žnidar, ki je ministrica za notranje zadeve, pove, da ni res! Ona pa pravi v svojem nastopu – kaj? Da bodo zmanjšali nivo človekovih pravic, da bodo naj [[…]]– po domače povedano – tisti, ki nimajo denarja, ki si ne bodo mogli privoščiti odvetnikov in tako dalje in tako dalje. To niso moje besede. To je povedala aktualna ministrica za notranje zadeve, ki je vaša članica, gospe in gospodje! Vaša članica je to. A ne! Vi še kar poslušate enega ministra, ki ni menda niti vaš član, ali kako že. Takega početja ne razumem. Ne razumem! Lahko samo rečem, da čestitam vsem, ki boste obdržali pokončno držo pa hrbtenico, vsem, ki boste to obdržali in se ne prodali. In ne delovali v škodo, bom rekel, državljanov. Kar se tiče kolegov iz Nove Slovenije pa seveda verjamem, da je bila to pomota. Hvala lepa.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ponovno odločanje o zakonu bom opravili danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 21. točki dnevnega reda. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Ne, prekinjam to točko dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda, da ne bo kaj, kakšna pomota. [[smeh v dvorani]] Če bi imel to moč, bi [[…]] Prehajamo na 3. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O URESNIČEVANJU JAVNEGA INTERESA ZA KULTURO PO SKRAJŠANEM POSTOPKU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 36 poslank in poslancev s prvopodpisanim dr. Draganom Matićem. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja dr. Draganu Matiću.
Spoštovani predsednik, dragi minister, cenjeni kolegi! V veliko veselje in zadovoljstvo mi je, da danes obravnavamo novelo Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo. Gre za enega redkih primerov, ko imamo na mizi spremembo predpisa s področja kulture, ki je v tako izrazitem javnem interesu, kot je ta. Je v interesu kulture v najširšem pomenu besede, v interesu nacionalne umetnosti in v interesu umetnikov, do katerih javni denar danes sploh ne pride, saj nimajo svojih agencij oziroma javnih zavodov. Pa pri tem v prvi vrsti niti ne mislim na zagotavljanje eksistencialnih pogojev umetnikov, ki so seveda prav tako važni. Danes imamo žalostne razmere, ko v Sloveniji umetniški delež v javnih investicijah ni več ne pomemben, še manj pa prisoten, čeprav je bil v preteklosti samoumeven. Ker ni javnih naročil, umetniki nimajo možnosti za razvoj svoje ustvarjalnosti na projektih, ki bi si že po svojem bistvu zaslužili umetniški presežek. S tem ukrepom, ko se v naš prostor znova uvaja s pomočjo novele, ki jo danes obravnavamo, prinašamo nekaj, kar je bilo že od časov prvih civilizacij samoumevno. To pa je navada, da se v javne stavbe in v javni prostor vgrajuje znamenje časa, odraz kulture, dobe in to v najžlahtnejši obliki, v obliki umetniškega dela. Torej, gre za nekaj, kar so v preteklosti kot samoumevno razumeli stari Egipčani, Rimljani, renesančni vladarji in kar v moderni dobi že več kot 70 let izvajajo vse napredne države, od Norveške, Italije, Francije, Avstrije, ZDA, Kanade, in kar smo tudi v naših krajih že izvajali v preteklosti, pa v zadnjih 30 letih pozabili. Novela zakona prinaša obveznost, da investitorji, ko gre za javne investicije, v okviru projekta namenijo 1 oziroma 1,25 % sredstev za umetniški delež. Pri tem smo izrecno izvzeli javno gospodarsko infrastrukturo. Ukrep smo omejili na tiste investicije, za katere je potrebno gradbeno dovoljenje. Na ta način ciljamo na obogatitev javnih prostorov, torej krajev, kjer se ljudje zbirajo iz vsakdanjih potreb. Verjamemo, da se bodo na ta način umetniška dela približala ljudem, da se bo vrednost javnega okolja oplemenitila, da se bo spodbudila ustvarjalnost, da se bodo ljudje začeli zanimati za umetnost in ne nazadnje, da se bodo pokazali pozitivni učinki tudi v povsem materialnem smislu, zlasti ko govorimo o pomenu kulturne ponudbe za razvoj kulturnega turizma. Zaradi zavedanja pomembnosti umetniškega deleža v investicijah ter kultiviranost investitorjev imamo danes nekaj čudovitih kulturnih spomenikov, ki jih s ponosom razkazujemo turistom, vendar do tega je prihajalo v preteklosti. Prav pa bi bilo, ko bi kaj podobnega lahko zagotovili tudi javnim prostorom, namenjenim našim sodobnikom in našim zanamcem. Na koncu naj povem, da nam je žal, da je večina občin odklonilna do tega, da bi umetniški delež upoštevali tudi pri javnih investicijah, ki se izvajajo na občinski ravni. Vendar menimo, da je z rešitvijo, ki jo predlog zakona vsebuje, torej da za občine ta ukrep velja kot priporočilo, to v tem momentu ustrezno rešeno. Tiste občine, ki bodo ta ukrep želele izvajati, imajo to možnost in verjamem, da bo teh občin, zlasti mestnih, kar nekaj. Država naj bo pri tem lokalni samoupravi zgled. Dragi kolegi, pozivam vas, da novelo Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo podprete, kot so to storili že Akademija za likovnost umetnost in oblikovanje Univerze v Ljubljani, Oddelek za umetnostno zgodovino Filozofske fakultete Univerze v Ljubljani, Mednarodna zveza likovnih kritikov, Zveza društev slovenskih likovnih umetnikov, Slovensko konservatorsko društvo, Društvo restavratorjev Slovenije in Združenje European Visual Arts.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za kulturo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsednici gospe Janji Sluga.
Hvala lepa. Odbor za kulturo je na 25. redni seji 4. oktobra 2017 obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim dr. Draganom Matićem. Predloženi zakon je proučila tudi Zakonodajno-pravna služba. Njena predstavnica je povedala, da so bile njihove pripombe večinoma upoštevane v predlogih za amandmaje odbora, ki so jih predložile koalicijske poslanske skupine. Opozorila pa je še na njihove pripombe glede načela sorazmernosti, načela jasnosti in določnosti ter glede ureditve financiranja izvajanja ukrepa iz javnih sredstev. Predlog zakona je podprla tudi Komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport, medtem ko ga Državni svet ni podprl. Menili so namreč, da je zahteva, da bi morale občine kot investitorji v obnovo ali gradnjo objektov v njihovi lasti del vloženih sredstev nameniti likovnim umetniškim delom, za njih nesprejemljiva. V poslovniškem roku amandmaji niso bili vloženi, so pa bili predlagani predlogi za amandmaje odbora s strani koalicijskih poslanskih skupin. Po uvodni predstavitvi predloga zakona s strani predstavnika predlagatelja dr. Dragana Matića je sledila razprava, ki je potekala predvsem o višini in pomenu predvidenega umetniškega deleža, pomenu umetnosti, nedopustni socialni stiski med kulturnimi ustvarjalci, potrebi po stabilnem javnem financiranju kulture, pogostem pojavu prekarnosti med likovnimi ustvarjalci in o pozitivnih posledicah, ki jih bo prinesla uveljavitev ukrepa umetniškega dela v praksi. Svoja stališča do obravnavanega predloga so podali tudi mnogi predstavniki zainteresirane javnosti, ki so uveljavitev ukrepa podprli, saj so med drugim menili, da je prav, da se umetnikom omogoči nove finančne vire, da bo trg likovnih del aktivnejši, da se bodo v javnih prostorih lahko zbirala tudi kakovostna dela in da bo prav kakovost imela glavni pomen pri izbiri. Po razpravi je odbor sprejel predloge za amandmaje odbora in v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o členih predloga zakona ter jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora je pripravljeno besedo dopolnjenega predloga zakona, v katerega so vključeni tudi sprejeti amandmaji. Hvala lepa.
Za uvodno razložitev mnenja dajem besedo predstavniku Vlade, ministru za kulturo gospodu Antonu Peršaku.
Spoštovani poslanke in poslanci! Glede na vse, kar je bilo že povedano, Vlada podpira Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo, ki ga je Državnemu zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim dr. Matićem. Dodal bi, da več ali manj vse evropske razvite države so kar po vrsti take zakone sprejele že pred desetletji. Če danes obiskujemo te države, zlahka opazimo učinke teh zakonov, in če hodimo po Sloveniji, marsikje žal opazimo, da urbani prostor, zlasti ta, ki se je oblikoval v zadnjih dveh, treh desetletjih, pogosto ni oblikovan s čutom za estetsko in tudi socialno funkcijo urbanega prostora. Marsikje pa tudi to, da se posegi te vrste v prostor so zgodili, vendar ne na dovolj strokoven način, temveč na morda, recimo temu, amaterski, ob pretiranem varčevanju, kar nazadnje včasih povzroči več škode kot koristi. Spomnimo se tudi, recimo, kaj vse vidimo po naših krožiščih, še najboljše se zdi, da tja posadijo kakšno drevo, čeprav pogoji za drevesa tam niso ravno prijazni. Ta zakon omogoča pomemben premik v tem pogledu in je zato po mnenju Vlade pomemben. Za Ministrstvo za kulturo pa je še bolj pomemben, ker prinaša možnost, kot je bilo že omenjeno, za izboljšanje položaja vizualne umetnosti in umetnikov, ki se s to umetnostjo ukvarjajo in so trenutno v zelo težkem položaju, kar je bilo že tudi poudarjeno, saj je trg praktično v celoti zamrl. Iz vseh teh razlogov Vlada, kot rečeno, podpira sprejetje tega zakona. Hvala.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospa Marija Bačič.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! V Poslanski skupini Socialnih demokratov podpiramo predloge, ki na izvedljiv in pravno dopusten način izboljšujejo položaje vseh, ki delujejo na področju kulture, zato bomo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo podprli. Predlog namreč določa, da se delež sredstev od investicij nameni za umetniška dela, kar bo nove prostore obogatilo z umetniškimi stvaritvami, ustvarjalcem pa bo omogočalo in izboljšalo gmotni položaj. V uvodu velja dodati, da predlog obvezujočega deleža umetniških stvaritev javnih investicijskih projektih ni novost, saj je praktično enak namen zasledoval tudi predlog zakona, ki ga je pred koncem mandata 2008–2011 v zakonodajni postopek vložila Majda Širca. Ko smo presojali prvotni osnutek predloga navedene novele, smo podvomili v pravno dopustnost ureditve področja na način, kot ga je predvidel predlagatelj. Z vidika razmerja med lokalno skupnostjo in državo smo namreč opozarjali, da naložitev obveznega deleža za umetnost za občine predstavlja dodatno finančno breme, pri čemer je sporno to, da se jim za to ne nameni dodatnih finančnih sredstev. Na ustavno spornost takega urejanja zadev je opozorila tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora. Ta je poleg nesorazmernosti poseganja v samostojnost urejanja zadev, ki sodijo v pristojnost lokalnih skupnosti, poudarila še pomen načela jasnosti in določnosti pravnih predpisov, ki ga predloženo besedilo ni doseglo. V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo zato zadovoljni, da so bili deli predloga, nad katerimi je bdel dvom o neustavnosti, ustrezno spremenjeni na matičnem delovnem telesu. Preoblikovan predlog namreč omogoča, da bo zakon lahko zaživel v praksi in dosegal svoj namen, hkrati pa so z izčiščenim besedilom odpadle vse ovire na poti doseganja čim širše podpore tako javnosti kot tudi politike. Spoštovani in spoštovane! Z novelo Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo torej pomembno prispevamo k izboljšanju položaja enega dela ustvarjalca v kulturi. V želji po zagotavljanju boljših pogojev delovanja v kulturi sploh pa pričakujemo, da bo dobrim namenom sledilo tudi pristojno ministrstvo in še pred konce mandata predložilo Državnemu zboru v odločanje tudi kakšen sistemski in dolgoročen pristop. Med njimi v Poslanski skupini Socialnih demokratov izpostavljamo Zakon o zagotavljanju sredstev za nekatere nujne programe v kulturi, tako imenovani zakon o kulturnem evru. Kot rečeno, v Poslanski skupini Socialnih demokratov bom predlog novele Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo podprli. Hvala
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, drage kolegice in kolegi! Namen predlaganega Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo je vsekakor vreden pohvale, saj bi bil dobrodošel dvig bivalne kulture in ozaveščanja o kvaliteti prostora. Glede na dosedanje odzive deležnikov, predvsem vseh treh predstavniških organizacij slovenskih občin, Združenja mestnih občin Slovenije, Združenja občin Slovenije in Skupnosti občin Slovenije, ter Državnega sveta Republike Slovenije in glede na mnenja Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, pa smo do ključne rešitve, to je uzakonitev obveznosti investitorjev za namenitev investiranega zneska v likovna in umetniška dela, namenjena opremi prostorov, precej zadržani. Zakon bi lahko namreč tudi, po našem mnenju, nesorazmerno nalagal obveznosti javnim investitorjem glede na zastavljeni cilj. Mislimo, da bi lahko še boljše učinke dosegli z dobro domišljenimi mehanizmi spodbud oziroma priporočil, kar navaja tudi predlagatelj zakona v predlaganem besedilu. Težava predloga novele je tudi, da bi lahko bila v neskladju z Ustavo Republike Slovenije z vidika poseganja v avtonomijo lokalnih skupnosti. Lokalne skupnosti izpostavljajo nesprejemljivost nalaganja novih in vedno novih finančnih obveznosti, za katere pa nimajo zagotovljenih finančnih sredstev, in tu je ključni problem. Zakonodajno-pravna služba je opozorila na nesorazmerje med raznimi vejami umetnosti. V predlogu gre očitno predvsem oziroma samo za likovno umetnost, čeprav se pri utemeljevanju govori o umetnosti sploh. Ali si je mogoče predstavljati tovrstno zakonsko zahtevo na primer za investicijsko načrtovanje oziroma opremljanje javnih prostorov z literarnimi ali glasbenimi umetninami? V tem smislu se nam zdi zakon diskriminatoren do tistih ustvarjalcev, do tistih umetnikov, ki niso likovniki, in to je problem tega zakona. Mi moramo govoriti o umetnosti v najširšem smislu besede in jo v najširšem smislu besede tudi spodbujati. Zaradi vsega navedenega poslanci Nove Slovenije - krščanski demokrati ne moremo podpreti predlaganega zakona.
Besedo ima Poslanska skupina Levica, zanjo Violeta Tomić.
Hvala za besedo spoštovani predsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! V Levici predlog ukrepov obveznega umetniškega deleža podpiramo. Obvezen delež investicije, ki bi bil namenjen umetnosti, smo kot mogočo rešitev razvoja podpore umetnosti navedli tudi v našem programu. S takšnim ukrepom namreč spodbujamo razvoj umetnosti, jo bolj približamo splošni javnosti in umetnikom odpiramo nove možnosti za delo, ustvarjanje in njihov razvoj. Pozitivnih učinkov takšnega predloga je seveda ogromno. Poleg omogočanja vira preživetja umetnicam in umetnikom bo ukrep tudi oživil umetnostno sfero, obogatil okolje in spodbudil ozaveščanje o sodobni umetnosti ter njeni vlogi v družbi in javnem prostoru. Takšni projekti pa seveda ne smejo postati izgovor za širitev kulturnih industrij, ekspanzivnega turizma in posledične gentrifikacije, prav tako ne smejo financirati zgolj ozkega povezanega kroga umetnikov in kulturnih delavcev. Ukrep tudi ne sme postati nadomestilo za druge sistemske načine financiranja umetnosti, temveč mora biti le njihovo dopolnilo. Proračun Ministrstvo za kulturo s takšnim ukrepom ne sme izgubljati sredstev. Smo pa v Levici, in to moram reči in poudariti, razočarani in verjamemo, da je razočaran tudi predlagatelj, kot so razočarani tudi ustvarjalci, saj dopolnjeni predlog zmanjšuje pozitivne učinke, ki bi jih ukrep sicer imel. Ob sprejetju amandmajev na matičnem delovnem telesu so zaradi pritiska občin le-te izpadle. Ukrep umetniškega deleža bo tako veljal le za investicijo v državne projekte. S tem se pričakovani pozitivni učinki tako za likovne umetnike kot tudi za skupnost in razvoj te skupnosti močno zmanjšajo. Občine so namreč nosilke večine investicij, za katere bi zakon sicer veljal. V Levici zato predlagamo, da se občine zopet vključijo v zakon. Predlagamo, naj obvezni umetniški delež velja tudi za investicije, ki jih izvajajo organi lokalnih skupnosti in osebe javnega prava, katerih ustanovitelji so lokalne skupnosti. Niso nas namreč prepričali argumenti predstavnikov občin, ki v tem ukrepu vidijo zgolj nepotreben strošek. Umetniški delež v višini 1 odstotka investicije namreč pri milijonski investiciji znaša ubogih 10 tisoč evrov, ki bi jih občina morala nameniti umetnosti ali ohranjanju kulturne dediščine, kar je pravzaprav zanemarljiva vsota, če jo primerjamo z vsemi pozitivnimi učinki, ki jih ta ukrep proizvaja. Mišljenje, da gre pri tem zgolj za nepotreben strošek, je napačno, saj umetnost ni potrošni material. Iz predloga zakona so jasno razvidni pozitivni učinki, ki bi jih ukrep lahko prinesel tako umetnikom kot širši javnosti, v zadnji instanci pa tudi občinam, saj bi ukrep pripomogel k bolj pozitivnemu vrednotenju javnih površin, dvignil bi kvaliteto bivanja okolja, okrepil skupnost in odprl tudi prostor za nove oblike sobivanja in sooblikovanja javnih prostorov. Ne nazadnje ima ukrep lahko tudi izredno pozitivne učinke za razvoj turizma v lokalnem okolju ter učinke na področju ohranjanja in bogatenja kulturne dediščine nekega kraja. V nasprotju z omejevanjem oziroma krčenjem predvidenih zavezancev, ki morajo izvajati ukrep umetniškega deleža, pa smo šli v Levici še korak dlje. Predlagamo, da se ukrep umetniškega deleža razširi tudi na nekatere zasebne investitorje, ki vlagajo v gradnjo ali obnovo objektov, ki so v večji meri dostopni splošni javnosti. Upamo, da bomo na podlagi našega predloga lahko opravili konstruktivno razpravo, ki bo, če ne danes pa v prihodnosti, omogočila tudi kakšne ambicioznejše rešitve. Kot rečeno že na začetku, v poslanski Levici bomo predlog novele podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Stranka modernega centra, zanjo mag. Branislav Rajić.
Dober dan vsem! Sprejemamo predlog novele Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo. Ta novela prinaša nov sistemski ukrep obvezne rezervacije manjšega dela investicijskih sredstev za likovno opremo javnih prostorov in se nanaša na javne investitorje. To so k javnemu naročanju za novogradnje ali obnove nepremičnin v javni lasti zavezane javnopravne osebe, razen organov lokalnih skupnosti in oseb javnega prava, katerih ustanovitelji so lokalne skupnosti. Za njih pa pričujoči ukrep, žal, velja le kot priporočilo. Zavezanci bodo morali del investicijskih sredstev konkretne investicije nameniti za nakup likovnih oziroma umetniških del, v primeru projektov, ki so financirani ali sofinancirani z javnimi sredstvi in projekti javno-zasebnega partnerstva. Gre seveda le za večje investicije, za katere je potrebno gradbeno dovoljenje. Pri tem je treba poudariti, da so izrecno izvzete investicije v javno gospodarsko infrastrukturo, kot so železnice, ceste in kanalizacije, razen parkovnih površin in čakalnic. Slednje je razumljivo, saj je umetniški delež povezan z javnimi prostori, na katerih se ljudje zbirajo, družijo oziroma tja prihajajo zaradi vsakdanjih opravil. Zato zakon tudi določa, da bo umetnina morala biti povezana s samim objektom oziroma prostorom in bo morala biti javno dostopna. Ukrep bo imel pozitivne posledice v korist praktično zamrlega trga na področju likovne in intermedijske ustvarjalnosti, kjer javnofinančnih spodbud v primerjavi z drugimi področji skorajda ni. Bistven učinek tega ukrepa pa je kulturna obogatitev javnih prostorov in posledično dvig bivalne kulture. Nekoč so si investitorji in država želeli pustiti trajen pečat, celo v srednjem veku, v tako imenovanem črnem obdobju zgodovine, so nastajala dela najvišje umetniške kakovosti. V današnjem obdobju pa v primeru javnih investicij že lahko govorimo kot o obdobju praznine, ker nimamo niti enega presežka, ki bi bil ekvivalenten primerom v preteklosti. V zadnjih desetletjih je prisotnost zasebnih sponzorjev in mecenov na javnih mestih premajhna. Z bolj odgovorno vlogo države pri spodbujanju, promociji in pri krepitvi ustvarjanja ter povezovanja med arhitekturo in vizualno umetnostjo se manko zasebnih pobud lahko preseže. Tak način financiranja umetnosti in umetnikov v tujini že dolgo poznajo, v nekaterih državah je delež za umetnost obvezen, v drugih pa sta delež in njegova višina priporočena. Z uvedbo odstotka za umetnost bodo tudi pri nas stavbe javnega namena postale prijaznejše, trgi in ulice likovno bolj bogati, v ljudeh bo prisotnost umetnin plemenitila njihovo vsakdanje življenje, otroke in mladino bo to spodbudilo k ustvarjalnosti. Drug pomemben vidik, ki ga moramo izpostaviti, je, da se nacionalna kulturna politika mora zavedati preprostega dejstva, da se ustvarjena umetniška dela morajo ohraniti in ostati dostopna, saj so del narodne identitete in kulturne zgodovine, ki je ne more zamenjati noben uvoz. Slovenija bi se morala že spričo nenehno naraščajočega turističnega obiska zavedati, da ima slovenska kultura tudi na tem področju izjemno pomembno vlogo. V Poslanski skupini Stranke modernega centra bomo predlog novele kulturno podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa, predsedujoči. Pred nami je Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo, ki je na poslanske klopi prišel na precej neobičajen način. Vložila ga je namreč največja koalicijska stranka, to je stranka SMC, čeprav je običajna pot koalicije, da zakone predloži Vlada oziroma pristojno ministrstvo. V ta namen ima koalicija Mira Cerarja v koalicijski pogodbi tudi zapisan protokol glede priprave in sprejemanja zakonodaje. Ob tem ni za zanemariti, da je Zakon o uresničevanju javnega interesa za kulturo temeljni sistemski zakon na področju kulture, zato bi morali biti posegi vanj še toliko bolj premišljeni in predvsem dodelani. Seveda se ob tem poraja kar nekaj vprašanj. Zakaj takšen način vlaganja predloga zakona? Nam s tem SMC s Cerarjem na čelu sporoča, da so nezadovoljni že z drugim ministrom za kulturo iz kvote Desus? Morda. Se minister za kulturo ni strinjal z vsebino predloga sprememb zakona in ga kot takšnega ni želel predložiti v obravnavo Državnemu zboru? Morda. Ja, teh »mordajev« je še veliko, a ta trenutek sploh ni tako pomembno. Gre namreč za stvar koalicije, ki mora te stvari rešiti pri sebi doma. Bolj pomembna in predvsem problematična pa je vsebina zakona in njej je treba posvetiti čas, ki ga imamo na razpolago. Glede na veliko razsežnost vpliva zakona na različne deležnike, tudi lokalne skupnosti, in finančne posledice, ki jih zakon prinaša, se tak predlog zakona ne bi smel nikoli sprejemati po skrajšanem postopku. To je neresno in neodgovorno početje s strani predlagatelja. SMC tako tudi v tem primeru krši svoj lasten koalicijski zapis, predvsem pa dokazuje, da mnenje in zaskrbljenost nad predlaganimi rešitvami pravzaprav nista pomembna in jih ne zanimata. Poglaviten ukrep sprememb zakona je uzakonjanje obveznosti – obveznosti! – vsakokratnega investitorja pri obnovi in gradnji objektov v javni lasti, da del investiranega zneska, in sicer najmanj 1 odstotek oziroma 1,5 odstotka, 25 odstotkov, odvisno od vrednosti investicije, nameni likovnim umetniškim delom, namenjenim opremi prostorov, preostali znesek pa za različne druge stroške, ki bodo seveda ob tem nastali: izvedba postopka natečajev – pa smo že pri avtorskih honorarjih komisij –, stroški objav, postavitev in tako naprej. V Slovenski demokratski stranki vedno podpiramo predloge, ki spodbujajo dvig ozaveščanja in obogatenja javnih prostorov z različnimi oblikami umetniških del. Predvsem pa je za nas pomembna krepitev pozitivnega odnosa do slovenske kulture, a način prisile, kot jo predlaga predlagatelj, je povsem napačna pot. Treba je poudariti, da predlogu zakona nasprotuje Državni svet, prav tako so mu nasprotovali v Združenju mestnih občin, Skupnosti občin Slovenije in Združenju občin Slovenije. Zaradi nasprotovanj je matični odbor amandmiral člen, ki določa, kdo so obvezni zavezanci za umetniški delež v javnih investicijskih projektih in komu ukrep zgolj priporočajo. Ob tem pa se odpira novo vprašanje. Kaj pa v primerih, ko je investicija skupni projekt, na primer države in lokalne skupnosti? V SDS zaradi nedorečenosti zakonu nasprotujemo in hkrati pozivamo vse ostale poslanske skupine, da razmislite glede na predlagane rešitve. Do dobrih in pravih rešitev je moč priti le s sodelovanjem vseh tistih, ki se jih zakon dotika. Neodgovorno pa je, da na ta način ali pa ob tem obračunavamo z lokalnimi skupnostmi, ki ne nasprotujejo bogatenju tudi lokalnih objektov z umetniškimi deli; a vendar, največja koalicijska stranka, odgovorni ste, da še danes ni določena povprečnina. Zato ne pričakujte od drugih več, kot daste sami od sebe. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Primož Hainz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Kolegice in kolegi, dovolite, da vas seznanim s stališčem Poslanske skupine o spremembah k Predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo. Umetnost je del kulture in ravno kultura nas je vse do danes ohranila kot narod in s tem povezala našo nacionalno identiteto. Treba jo je nenehno negovati in spodbujati njen razvoj, prav zato bi morali stremeti k izboljšanju pogojev za naše kulturnike na vseh področjih. Pravzaprav lahko rečemo, da imamo nekako dve vrsti kulturnikov na Slovenskem; ene, ki so redno zaposleni, torej za nedoločen čas, imajo plače, s katerimi seveda niso zadovoljni, ampak to je stvar pogajanj s sindikati oziroma sindikati in Vlado. Mi danes govorimo seveda o onih drugih, govorimo o prekarnih delavcih; torej govorimo predvsem o likovnikih, ki jih je treba na nek način reševati na mogoče enem drobnem sektorju. Skrb vzbujajoče namreč je dejstvo, da je izrazito velik odstotek umetnikov samozaposlenih in spadajo med tiste, ki živijo v slabših materialnih in socialnih pogojih od slovenskega povprečja. Živijo pod pragom revščine in spadajo med najbolj ranljive poklicne skupine. Pred nami je predlog novele Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo, ki bo pripomogel k rešitvi likovne sfere, saj se s spremembo zakona zagotovi dodatna javnofinančna podpora samostojnim umetnikom. Ali res potrebujemo takšno zakonsko obvezo? Nekatere države po svetu imajo takšno shemo urejeno z zakonom z obveznostmi, nekatere pa s priporočili in tudi ta priporočila ponekod dobro delujejo. Dejstvo, da sploh potrebujemo takšno zakonsko obvezo, pa kaže na stopnjo nezavedanja pomembnosti umetniškega deleža v investicijah. Investicija v umetnost ne bi smela veljati kot zgrešena naložba, saj ima umetnina trajno vrednost. Z novelo zakona bomo kulturno bogatili javne prostore in umetnikom dali prostor za svoj razvoj. Gre za izdatek, ki je na koncu tako del te investicije. Ali ste že videli občino, ki ne bi bila opremljena? Verjetno ne. S spremembo zakona se oprema prostora premišljeno načrtuje in s pomočjo stroke, kar pomeni, da stroški za to opremo niso nepotrebno višji. Položaj umetnikov bi moral biti v naši državi že zdavnaj urejen. Pri dosegu tega cilja bomo s sprejetjem novele zakona pripomogli k izboljšanju njegovih življenjskih razmer in razmer na trgu umetniških del. Torej, prepričani, da bo novela zakona izboljšala socialni in družbeni položaj umetnikov in kulture v celoti, v poslanski skupini podpiramo predlog zakona. Hvala lepa.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 18. 10. 2017. Ker je amandma Poslanske skupine Levice k 1. členu pod številko 1 vsebinsko povezan z amandmajem istega predlagatelja k 4.a členu, bomo o vseh amandmajih k 1. členu in amandmaju k 4. členu razpravljali skupaj. V razpravo torej dajem 1. in 4.a člen ter tri amandmaje Poslanske skupine Levica in amandma Poslanske skupine SMC. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Primož Hainz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Moram reči, da sem takrat z veseljem podpisal ta predlog zakona in seveda potem tudi nekako dobil soglasje svoje poslanske skupine, moram pa reči na to temo, vprašanje občin, zakaj občine ne. Namreč, nekateri, ki se proglašajo za branitelje občin, govorijo o strašnih stroških. Če pogledate realne številke, odstotek, odstotek in pol, je seveda to izjemno majhen odstotek investicije v občinski [[…]]Tako sam seveda podpiram priporočilo, pač, tako smo se na koncu dogovorili, da bo zakon sprejet, ampak dejstvo je, da gre za veliko, po mojem, tudi demagogije. Namreč, vsako priložnost, občine mogoče upravičeno, tisti pa, ki so odvisni od občinskih volilnih sistemov, pa seveda neupravičeno govorijo o velikem strošku. To moram reči, poudarjam še enkrat, da številke tega ne kažejo. Poudarjam. Občine imajo legitimno pravico protestirati iz preprostega razloga, ker je ocenjena povprečnina prenizka in potem vsako priložnost pri vsakem zakonu, in tudi pri tem zakonu, ki naj bi šel v korist likovnikov, je treba poudariti pomen, ampak to seveda ne more biti realen razlog, da si proti zakonu kot takemu. Posebno s tem, ko smo rekli, da bomo sprejeli amandma, v katerem seveda bomo občinam dali samo priporočilo. To je mogoče osnovno. Vprašanje pa je, da so nekateri proti zakonu zaradi tega, ker rešuje samo en droben problem likovnikov. Življenje je sestavljeno iz drobnarij, ne iz velikih demagoških govoranc in potez in priseganj, ampak iz reševanja drobnih človeških problemov v človeškem življenju. Likovniki so danes na dnevnem redu in mislim, da bi lahko podprli neko stopnjo, neko drobno reč, ki bo likovnikom pomagala v tej situaciji, ko so dejansko postali prekarni delavci. Hvala lepa.
Besedo ima Violeta Tomić.
Hvala za besedo. Z našim amandmajem vračamo izvirno dikcijo v 79.a členu in s tem sledimo mnenju tistih občin, ki so se pa strinjale s tem, da bi ta ukrep veljal, in ga tudi pozdravljajo, kakor tudi mnenju kopice društev in izobraževalnih ustanov. Poudariti želim, da bi občine s tem ukrepov veliko pridobile in ne izgubile toliko, kot so v začetku govorile in mislile. Kajti ta način razmišljanja, kako moramo vedno samo gledati na denar, je na žalost zelo neproduktiven, kajti če pogledamo danes, ne vemo, kakšne valute so imeli pred sto, dvesto leti, vendar vemo, kakšno umetnost so imeli. S tem ukrepom, če bi zavezali občine k tej majhni investiciji v kulturo, govorimo o res minornem znesku enega odstotka, ki je pri investiciji enega milijona cirka 10 tisoč evrov. Ima pa kultura [[…]]Žalostno je misliti na kulturo kot o strošku. Kultura ima največji multiplikatorni učinek od vseh drugih gospodarskih dejavnosti. Če ti postaviš kulturni spomenik, neko statuo, nek kip sredi nekega sicer dolgočasnega trga, s tem povečaš zanimanje turistov, več ljudi gre tja, da ne govorim, kako to popravi kvaliteto življenja ljudem, ki tam živijo. Skratka, žal bi s tem ukrepom – namreč občine so nosilke večine investicij, za katere bi ta zakon veljal, in če sprejmemo to, da so občine izvzete iz tega ukrepa, potem smo naredili zelo malo. Poglejte, jaz sem, ko sem še delala v Mestnem gledališču, stanovala na Miklošičevi in vedno sem hitela v službo s sklonjeno glavo in vedno potem zagledam ljudi, ki gledajo gor, in ko sem dvignila pogled, sem videla, kakšne čudovite stavbe krasijo Miklošičevo ulico. Tak lep primer je stavba Zadružne zveze, ki je bila zgrajena v času socializma, med letom 1954 in 1955, ki je bila prvi primer te investicije, procenta investicije, vloženega v kulturo. Lahko si ogledamo, kakšne čudovite stvari krasijo to eno stavbo: bronasta vrata na dvorišče, bakreni ščiti, reliefne skulpture, mozaik in poslikava stropa. Vse to je bilo delo znanih umetnikov tistega časa: Stojana Batiča, Bogdana Groma, Vladimire Bratuš, Lojzeta Spacala, Ivana Seljaka Čopiča, Franceta Miheliča. Skratka, likovna in grafična dela so se vedno kupovala tudi preko uspešnih podjetij, kot so bili Gorenje, Krka, Lek in tudi banke. Moje poslansko vprašanje ministru se je nanašalo na to, kaj bo s, po mnenju strokovnjakov neprecenljivo zbirko, ki je trenutno v lasti Nove Ljubljanske banke. Upam, da je ne bomo prodali skupaj z banko, kajti zbirka je last državljanov Slovenije in bi bilo zelo pametno, če bi jo dali v pogled. Zdaj nekje te zbirke ležijo, veste, po sobah zapuščenih, po tleh, po mojih informacijah, vendar umetniške zbirke spadajo v muzeje in naša naloga je, da to zaščitimo. Skratka, pomisleki, zakaj se ta ukrep dogaja samo likovni umetnosti, po našem mnenju niso na mestu. Kajti poglejte, glasbeniki imajo določena razdeljena sredstva preko Sazasa. Imajo jih in lahko mnogi živijo od teh sredstev. Pustimo ob strani to, ali se strinjamo z načinom, kako Sazas ta sredstva razdeljuje, ali ne. Književniki imajo knjižnična nadomestila. Tudi to smo obravnavali tukaj in dobivajo. Mnogi književni ustvarjalci, pesniki, pisatelji, dobivajo ta nadomestila in tudi njihovi dediči dobivajo nadomestila in lahko mogoče ne samo živijo od tega, ampak si vsaj delno pomagajo. Poglejte, likovni umetniki so popolnoma prepuščeni trgu; ampak trg, spoštovane kolegice in kolegi, ne obstaja. Slovenija, odkar imamo neoliberalno doktrino, da je denar tisto božanstvo, edino in edino nedotakljivo, je do umetnikov zelo neprijazen kraj. Zato ker umetniki živijo v prekarnih razmerah, na robu preživetja, mnogi globoko pod pragom revščine in kot taki nimajo osnovnih pogojev niti za ustvarjanje niti za osnovno preživetje. Tako pozdravljam ta ukrep in predlagam, da z našim amandmajem vrnemo to obveznost, da tudi občine, ki so glavne nosilke investicij, vendarle so tudi zavezane k temu enemu odstotku. V naslednji točki pa bom predstavila tudi naslednji amandma, ki naš predlog širi tudi na zasebne investicije. Hvala.
To je vse ena točka. To moram povedati. Tako se je treba še enkrat prijaviti. Besedo ima gospod Saša Tabaković.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Dejstvo je, da je trenutna miselnost ali pa mentaliteta naše skupnosti žal takšna, da se ne spodbuja vlaganje v različne podobe, če lahko tako rečem; najsi gre za likovno umetnost, najsi gre za grafiko, najsi gre za plastiko, kakorkoli. Zdi se mi takšen zakon, ki ga danes obravnavamo, neka minimalna spodbuda in premik oziroma razvoj naše mentalitete, da umetnost, podobe tudi spodbujamo. Ko se pogovarjamo na splošno o zakonu, seveda ne gre vedno samo za turizem, pa za gospodarstvo, pa za stroške in tako naprej, predvsem gre za to, da na ta način spodbujamo neko kulturo prostora, v katerem živimo, in tudi minimalni koraki na zakonodajni ravni, da se te stvari mentalitetno spreminjajo, so pač vedno dobrodošli. Opredelil bi se do amandmaja Poslanske skupine SMC, kjer na nek način omejujemo stroške razpisa oziroma natečaja. Namreč, predlog amandmaja je zagotovo varovalka, da se zameji višina honorarja v primeru ogromnih investicij – to pomeni, da bo seveda tudi za umetnike oziroma za ustvarjalce ostalo več in da bodo stroški samega razpisa oziroma komisije veliko manjši. V tem smislu amandma sledi mnenju Zakonodajno-pravne službe. Ker je bilo govora tudi o tem, da bi se k temu načinu financiranja spodbudilo oziroma zavezalo tudi občine. Seveda se načeloma lahko strinjam, da bi bilo prav, da bi bilo tako. Dejstvo pa je, da so nekatere občine imele izrazito odklonilno mnenje do takšnega predloga, in res pa je tudi, da so nekatere občine takšen predlog podprle. Ampak tiste občine, ki si to želijo, to lahko seveda tudi naredijo, jih ne rabimo zakonsko obvezati, da to morajo narediti. Tako se mi zdi prav, da smo pač tudi na odboru sprejeli dikcijo, ki nekako zavezuje državo; torej, da se te stvari, kadar se investira v določene investicije, kadar gre za državna sredstva, da se zaveže državo, da to počne, ne pa, da se zavezuje tudi občine. Nekatere občine so večje, nekatere so manjše, nekatere bi si lahko to bolj privoščile, nekatere manj, tako da zdi se mi prav, da to ostane, pač, ko se pogovarjamo na ravni občin, da to ostane v domeni njihove osebne izbire. Kar se tiče pa tudi zasebnih investitorjev, je pa zgodba še toliko širša. To pomeni, da bi se mi zdelo pa še manj prav, da tudi zasebne investitorje zavezujemo k temu, da to morajo storiti. Mislim, da če naredimo prvi korak, da to prvo naredi država, da bi moralo to vzgojno bolje delovati, in če se bo to na ravni države dobro prijelo, verjamem, da bodo tudi občine, ko bodo lahko, pa še posebej tudi zasebni investitorji, temu sledili. Kot rečeno, v poslanski skupini bomo podprli amandma SMC, ne bomo pa podprli amandmajev Levice. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Anita Koleša.
Gospod predsednik, lep pozdrav! Hvala za besedo in pozdravljam tudi vse kolegice in kolegi tukaj v parlamentu in seveda tudi našega ministra za kulturo. Rekla bi, da je ta zakon, ki ga danes obravnavamo, ena svetla lučka na področju sprejemanja neke ustrezne zakonodaje na področju kulture. Dejstvo je, da takšnih svetlih lučk dejansko v tem času ni bilo veliko, zato ta predlog še toliko bolj pozdravljam in se na nek način tudi zahvaljujem našemu kolegu Draganu Matiću, ki je vztrajal, da je zakon prišel do tega trenutka. Kajti dejstvo je, da smo imeli podobne predloge tudi že v preteklosti, v preteklih mandatih in da so na nek način obstali v predalih, zdaj pa smo vendarle pred tem, da ta zakon sprejmemo. Mislim, da je ravno zakon o uresničevanju javnega interesa v kulturi resnično tisti pravi zakon, kamor sodi ta naš predlog oziroma ta predlog, o katerem govorimo, to je pač, da na nek način poskušamo nekoliko bolj estetizirati funkcijo urbanega prostora. Meni je resnično žal, da nismo ohranili prvotno verzijo zakona. Seveda je problem v tem, da verjetno bi imeli zelo velike težave pri uresničevanju. Ampak žal mi je iz razloga, ker mislim, da je največji problem pri kultiviranju javnega prostora dejansko na področju naših občin, lokalnih skupnosti. Če ste iz kakšnih manjših krajev in mest, mislim, da bi se težko spomnili ali pa vsaj nekateri morda – nekaterim delam krivico, ampak vendarle –, da se spomnite, kdaj je pač občina oziroma vaš župan postavil kakšno umetniško delo, kakšen arhitekturni spomenik, kupil grafiko oziroma likovno delo ali pač neko delo z umetniško vrednostjo. Prej je v stališču Ministrstva za kulturo minister omenil tista zloglasna krožišča. Tudi sama sem na odboru izpostavila ta problem, ker se mi zdi, da ni problem v tem, da na teh naših vstopih v mesta in v kraje rastejo neke bolj ali manj čudne skulpture, ki nas vodijo v kraj, v mesto. Ne govorimo o tem, da je to zdaj nek grozen problem; problem je samo zato, ker ti naši župani oziroma mnogokateri župani in občani menijo, da je to neko umetniško delo in da so s tem nekako pokrili svojo obveznost do kulture. Meni je iz tega razloga žal, da nekako ne moremo kot država dati jasen znak, da so tudi naši župani, naše lokalne skupnosti, dolžni skrbeti za kultiviranost javnega prostora. Saj pravim, še enkrat se opravičujem vsem tistim, ki so tako tudi našemu prvotnemu predlogu dali zeleno luč in so bili za to, da se to sprejme, vendar, kot sem rekla, ti ambiciozni cilji so morda zaenkrat v prihodnje, ko bomo tudi videli, kako se bo obnesel ta predlog, ki smo ga zdaj seveda sprejeli, ne o obveznem, ampak priporočenem deležu. Mislim, da je na vseh nas, na vseh kulturnih politikih – tudi v občinskih svetih –, da resnično vzpostavimo ta neobvezujoč, ampak priporočljiv delež za kulturo in da pripomoremo k temu, da bodo naši javni prostori dobili lepše estetske podobe. Seveda se mi postavlja neko vprašanje, zakaj lahko država, zakaj smo kot državljani na nek način v neki drugi vlogi kot občani, čeprav smo to eni in isti – državljani in občani. Tukaj se mi zdi, da bi včasih bila potrebna kdaj kakšna razprava, tudi ko se pogovarjamo o občinah, o zahtevah, ki jih ima država do občin, in občine – kakšne zahteve imajo do države. Ampak vendarle, verjetno danes, kar zadeva kulturo, ni ravno mesto, da se veliko pogovarjamo o tem. Mislim, da je prav, da smo stopili korak nazaj, da bomo lahko naredili dva koraka naprej, zato tudi sama ne bom podprla tega, morda dobronamernega predloga, ki ga je podala Levica. Zavedanje pomena kultiviranosti oziroma neke kulturne prepoznavnosti in omikanosti mesta pa bi moralo postati način delovanja lokalnih oblasti in to je namen tega zakona oziroma tega priporočila. Nekako si tako predstavljam tudi prihodnost na področju kulture v lokalni politiki. Govorili smo tudi o položaju umetnikov. Prej je bilo nekako rečeno, da gre zgolj za likovne umetnike. Ja, res je, v velikem delu govorimo o likovni umetnosti. O likovni umetnosti, ki je danes izjemno, izjemno izpostavljena v smislu položaja likovnih umetnikov v naši družbi. Gre večino za neke prekarne zaposlitve, za to, da umetniški trg seveda sploh ne deluje. Zelo zanimivo, govorilo se je že tu o nekem umetniškem trgu, ki je nekoč deloval, recimo v socializmu, ki je deloval tudi kmalu po osamosvojitvi, ko so z nekimi davčnimi spodbudami dobili večjo spodbudo za svoje delovanje tudi likovni umetniki. Spomnite se tistih olajšav pri dohodnini za, recimo, nakup umetniških del. To so bila neka obdobja, ki so vendarle pomenila neko pozitivno smer k boljšemu položaju likovne umetnosti. Danes je položaj čisto drugačen in ne moremo trditi, da bo zdaj ta zakon naredil revolucijo, prav gotovo pa bo naredil pozitiven premik in to je, mislim da, tudi ena dobra stran tega zakona. Imejmo pa še več prostora tudi za neke nove ideje, poslušajmo kulturnike, poslušajmo tudi dobre župane, tiste župane, ki razmišljajo tako, kot sem zdajle sama razpravljala. Poglejmo tudi v tujino; ne vem, pametna mesta, kulturni turizem, ne nazadnje tudi drugačno videnje arhitekture z neko večjo participacijo umetnosti, ki se jo gredo v tujini. Vse to je tisto, o čemer razmišljamo pri tem zakonu. Če razmišljamo širše, mislim, da ni nič narobe, zato me morda malce čudijo nekatera stališča opozicijskih strank v tem parlamentu, ki so tukaj gledali zgolj in samo na en delček tega zakona oziroma te vsebine, ki pa mislim, da je tudi sicer zgrešena. Težko je vzpostaviti nekakšno vsesplošno zavedanje, družbeno zavedanje o pomenu kulture pa umetniških del. Ampak z več tovrstnih zakonov, z več tovrstnih razmišljanj bomo morda prišli tudi do te vzpostavitve nekega družbenega zavedanja. Mogoče bi k temu dodala samo še stavek gospoda Bassina, ki je eden redkih, ki se je v zvezi s tem zakonom v javnih medijih tudi oglasil, razen nekaj predstavitev, ki so bile v zvezi z zakonom. Namreč, rekel je takole: »Zakon prinaša enega ključnih ukrepov v javnem interesu na področju likovnih umetnosti v javnem prostoru. Glede na to, da gre za celovito in vsebinsko zaključeno celoto, je zagotovo dozorel čas, da se ta ukrep uveljavi.« S tem sem hotela pač nekako povedati, da je res že čas, da tak zakon sprejmemo in seveda predvidevam – glede na podporo, ki je bila v razpravi –, da bomo poslanci ta zakon tudi sprejeli. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani minister, drage kolegice; Ponavljam, da ne bo kakšne pomote. V stališču sem pozdravil in zdaj še enkrat pozdravljam, če hočete, zelo pozdravljam namen tega zakona. Je pa rešitev parcialna, res, tudi kolegica je rekla prej, gre predvsem za likovne umetnike oziroma likovna umetniška dela. Upam, da niste mislili tudi mene, ko sem omenjal lokalne skupnosti, nisem v tem primeru fanatični branitelj lokalnih skupnosti, ampak lahko bi to zadevo rešili bistveno drugače. Glejte, tudi mi na podeželju, tudi v Panonski nižini, v Prekmurju, če hočete, imamo tudi dobre likovne umetnike. Tam je investicij bistveno manj kot v osrednji Sloveniji ali pa, če hočete, v Ljubljani. Torej, absorpcijska sposobnost je tam pri nas bistveno manjša za umetniška dela in če že rešujemo to vprašanje in ga moramo rešiti in to celovito, ne parcialno, tako da ta zakon, upam, da bo kmalu doživel prenovo, potem se moramo, drage kolegice in kolegi, osredotočiti najprej na tisto, kar je najbolj naše. Kaj je pa to – to je naš materni jezik! Tega ste izpustili in obžalujem, da ste ga izpustili, to je naš največji zaklad. Pa potem seveda tudi arhitektura. Ne boste verjeli, že dvakrat, enkrat leta 2008 pa letos, ko je Plečnikovo leto – minister bo potrdil – sem ministru za kulturo in ministru za infrastrukturo dal pobudo, da na pomurski avtocesti dodajo smerokaz Plečnikova cerkev Bogojina. Vsi turisti, ki pridejo v Prekmurje, hočejo videti Plečnikovo cerkev. Ali ni to nek javni interes za kulturo, za arhitekturo? Mislite, da sem uspel? Povozili so me! Minister za kulturo me je pozdravil, bil navdušen nad mojo idejo, oh, minister Gašperšič je imel 351 ali pa 365 izgovorov, da to ne gre, da lokalna skupnost mora nekaj zraven dati. Kako lokalna skupnost, če je pa avtocesta dana v last in oskrbovanje Darsa in tako naprej!? Pa povejte, koliko to stane, pa bomo poslanci Nove Slovenije skupaj vrgli denar za ta ubogi smerokaz Plečnikova cerkev Bogojina. Poslanec Državnega zbora Republike Slovenije tega ne more doseči! V Plečnikovem letu! Torej še vedno velja ena ideja, ki jo je enkrat ena ministrica za kulturo – ena prejšnja, ne vaša predhodnica – rekla: »Pustite Plečnika! Plečnik ni razvoj, Plečnik je pasé.« Ampak zdaj ne bom o Plečniku. Pozorno sem poslušal predlagatelja dr. Matića, ki pravi, da so občine izvzete in da jim je to dano zgolj kot priporočilo. Jaz jih ne bi izvzel; še enkrat pravim, naj občine investirajo v likovne umetnine kot opremo novih objektov, ampak če gre za nek skladen regionalni razvoj in za pomoč likovnim umetnikom tudi na periferiji – veste, Slovenija ni samo Ljubljana, v zadnjem času imam tak občutek –, potem naj občina tam v Panonski nižini investira, tako kot ste tukaj prvotno predvideli, v likovna dela, naj pa to država subvencionira. To bi bila dobra poteza. Ampak vi občin niste izvzeli in bi, gospod predsednik Državnega zbora, prosil, da do konca razprave Zakonodajno-pravna služba pove, ali so v 79.a členu, tretji odstavek res občine izvzete. Ker piše, »razen organov lokalnih skupnosti in oseb javnega prava, katerih ustanovitelji so lokalne skupnosti«. Pogledate Zakon o lokalni samoupravi in preberete v uradnem prečiščenem besedilu št. 28, tega sem bral, »Organi občine oziroma organi lokalnih skupnosti so občinski svet, župan in nadzorni odbor«. Ali so tile organi investitorji? Niso! Kdo je investitor? Šole, vrtci, kinodvorane in tako naprej? Kdo? Občina! Torej, vi v tem zakonu, če grem črkobralsko gledat – in zato prosim, predsednik, da Zakonodajno-pravna služba poda mnenje na to dilemo, ki jo izpostavljam, ali so v tretjem odstavku 79.a člena res občine, torej lokalne skupnosti, izvzete iz tega namena ukrepa. Po mojem razumevanju niso. Hvala lepa.
Besedo ima gospod dr. Dragan Matić. Kot predlagatelj, seveda.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Na nek način je žalostno, da imamo poslance, ki so člani nekih poslanskih skupin, ki se sploh niso udeležile seje Odbora za kulturo in postavljajo vprašanja, ki so bila tam v razpravi, ne enkrat, ampak že večkrat razčiščena. Ni bilo ne gospodov poslancev iz Nove Slovenije, iz SDS sta se dve poslanki podpisali, potem sta šli, iz magnetograma je bilo razvidno, da nobena od teh dveh poslanskih skupin ni imela predstavnika, ki bi razpravljal, kar obžalujem. Če bi tam bili prisotni, bi dobili že vse te odgovore na ta vprašanja, ki jih danes postavljajo. Gre v bistvu za neke dileme, ki so na nek način tudi zelo nenavadne, ker gospod Horvat zdaj na ta način, če začnem od konca, polemizira z Zakonodajno-pravno službo. Zakonodajno-pravna služba je že podala svoje mnenje, tudi glede teh zadev, ki jih sprašuje glede dikcije tretjega odstavka 79.a člena, in ni imela nobenih pripomb glede tega, da bi bilo tu karkoli nejasno. Ne vem, če je običajno, da se v tej fazi zakonodajnega postopka postavlja takšne dileme in izziva Zakonodajno-pravno službo, naj še enkrat poda neko pojasnilo. To ne vem, če je ravno predvideno s poslovnikom. Ampak, dobro, gospod Horvat, lahko pač sprašuje, kar se mu zdi primerno. Da pozdravlja namen, da rešitev pa je parcialna. Gospod Horvat pravi, da bi lahko bistveno drugače rešili, ker je slaba absorpcijska sposobnost na podeželju. Ne vem, kako točno si zdaj to predstavlja. Da bi ustanovili nek sklad, v katerega bi se denar natekel, potem pa bi se, ne vem, delil – ali kako? Mogoče v to smer. Ne vem, mislim, da je bil tukaj malo nejasen v svoji razpravi. Ta zakon oziroma novela zakona je bila zastavljena z namenom, da ne bi imela centralizacijskih učinkov, za razliko od predloga zakona, ki ga je vložila v zakonodajni postopek gospa Majda Širca, ki je bila omenjena, je ta zakon drugačen v tem, da ne predvideva nekega sklada, ne predvideva neke institucije, kjer bi na novo zaposleni birokrati najprej ta denar, ko bi se zbral, po nekih merilih spet nazaj distribuirali. Gre za preprost princip, da vsaka investicija, vsak investitor, kjerkoli se že ta investicija v državi izvaja, mora imeti obvezen delež za umetnost in ta mora biti integralno vgrajen v vsak tak javni objekt oziroma javni prostor. Z njim mora biti tudi neločljivo povezan. Zaradi tega je težko pritrditi stališču, da je zakon diskriminatoren, ker naj bi upošteval tudi materni jezik. Kako bi bil materni jezik integralno povezan z nekim objektom, si je težko predstavljati, kako bi lahko druge oblike umetnosti bile integralno povezane z nekim objektom, to je prav tako težko si nekje zakonodajno osmisliti. Moram pa povedati, da ta naš predlog ni nastal včeraj, ko je bil že omenjen ta zakon od gospe Širca. Treba je poudariti, da tudi ta naša novela je nastala na podlagi nekih strokovnih analiz, ki so bile opravljene leta 2011, na podlagi ankete, kako je to urejeno v evropskih državah, kjer ta ukrep velja že desetletje. Na podoben način smo te strokovne ugotovitve, ki so bile takrat opravljene in predstavljajo strokovni temelj za tale naš današnji predlog zakona, vse to je bilo upoštevano, tako da umetniški delež ni strogo zamejen v tem zakonu, je pa v skladu z dobro prakso v Evropi in v skladu s stališči Zakonodajno-pravne službe treba, ker gre vendarle za javna sredstva, to na nek način konkretizirati in povezati z objektom, kateremu so sredstva namenjena. Kar je govorila gospa Anja Bah Žibert, da gre za neke vrste prisilo. Kako in na kakšen način bo država samo sebe silila, to si tudi težko predstavljam. Gre za neko zavezo, ki jo mora država pri svojih investicijah upoštevati ta umetniški delež oziroma ga načrtovati, da bo integralno povezan z objekti, ki nastajajo. Da gre za obračunavanje z občinami, spet se moram vrniti na tisto, kar sem že prej povedal. Ko bi kolegi iz SDS bili prisotni na seji, bi videli, da smo vse te stvari razčistili skozi razpravo in da smo vse te dvome v zvezi s prisiljevanjem občin tudi sanirali z ustreznimi amandmaji. Na ta način seveda želimo pri tem ukrepu, ki ga po dolgih letih uvajamo, prepozno v Sloveniji, izčistiti vsako senco dvoma. Naš interes je tukaj povsem jasen: mi ne želimo s tem ukrepom sodelovati v tej igri kazanja mišic med občinami in državo. Med temi nenehnimi očitki, da se dodeluje občinam premajhen delež povprečnin iz naslova povprečnine sredstva ali z druge strani s strani države, da se občine preslabo organizirane, da premalo sodelujejo, da imajo premalo skupnih občinskih uprav in podobno. Mi tega ne želimo. Prepričani pa smo, da je samo resnično večji del občin sicer nasprotoval, tudi občinska združenja, obstajajo pa tudi občine, ki ta naš ukrep pozdravljajo, kot je omenila poslanka Tomićeva. Te bodo imele v priporočilu, ki ga vsebuje naša novela, dovolj dobro osnovo, če bodo to želele, da bodo ta ukrep tudi same sebi predpisale v statutu občine, če bodo tako želele, in da bodo to lahko tudi izvajale. Država pa seveda tukaj mora biti dober zgled, s primerom dobre prakse, in to ni nič nenavadnega. Tak podoben mehanizem danes že imamo, imamo ga, recimo, na Norveškem, kjer je kombinirano, kjer imamo državne investicije, ki so pač obveznost, in imamo občinske investicije, kjer je to priporočilo. Pa oboje zelo dobro funkcionira. In to ne eno ali dve letni, ampak desetletje. Imamo tudi sosednjo Italijo, ki je znana po tem, da je kultura zelo pomembna. Pravzaprav gre za njihovo eno od najbolj pomembnih industrij, ki jo imajo. Tam je zakonski delež, ta zakonski procent za umetniški delež, določen na 2 odstotka vseh javnih investicij. Pa ne vem, če je tam kakšen grozen hrup, da gre za prisiljevanje ali posiljevanje občin in da bodo občine zaradi tega finančno ruinirale, ker morajo 2 odstotka od svojih teh javnih investicij, ki jih izvajajo, namenjati za umetniški delež. Ne, tam je pač družbena zavest na nekoliko drugačni ravni kot pri nas, tam točno vedo, da je to njihov interes, da to ni strošek, in točno vedo, da je pomembno, da se že pri načrtovanju same investicije to upošteva. Kar žalibog pri nas v novejši dobi se ta umetniški delež zagotavlja naknadno, nekoliko stihijsko in nekoliko po domače, zato je tudi potem denar, ki je vložen, toliko slabše izkoriščen. To je tudi eden od osnovnih namenov našega zakonskega predloga oziroma v to smer, da se že pri načrtovanju investicije poskrbi za to, da bodo ustrezni strokovnjaki s področja različnih vrst umetnosti sodelovali v strokovni komisiji in da bo stroka tista, ki bo povedala, kakšen ta umetniški delež bo, ne pa politika, ne pa politični veljaki na lokalni ali pa na državni ravni. To je osnovna poanta, kako pridemo do tega, kaj umetniški delež v konkretnih primerih je. Da občine temu danes nasprotujejo, vsaj nekatere oziroma večina, če smo odkriti, nekatere pa pritrjujejo, tudi kaže na različno raven dojemanja tega vprašanja, pa tudi na različno zgodovino. Če pogledamo, samo Ljubljana kot primer prakse, kjer ima umetniški delež vgrajen praktično na vsakem koraku in da se tudi v Ljubljani danes zagotavlja kulturni turizem, kot ga ima v tem obsegu, je to dejstvo, da je to zasluga prejšnjih generacij. Zadnjih 20 ali 30 let je bolj malo takih investicij. Mogoče v Ljubljani, če govorimo konkretno o njej, imamo pač Mesarski most, kjer imamo pač kipe oziroma skulpture, ki so res umetniški presežek in to je primer dobre prakse, ampak na žalost zelo redek. Če že govorimo o Ljubljani, imamo pa primer neke prakse – Plečnikove tržnice kot eminenten kulturni spomenik, v katerega je vgrajen ta umetniški delež. Te tržnice so bile izvajane, ne boste verjeli, med drugo svetovno vojno; v času najhujše bede in pomanjkanja je občinska investicija upoštevala umetniški delež. Saj z vidika današnjega neoliberalnega pogleda ne bi bilo treba vsega tega, kar imamo tam. Dovolj bi bilo, da so to neke preproste lope, v katere se lahko prodajalci skrijejo pred neurjem in ki imajo neke osnovne sanitarne pogoje. Tudi Tromostovje, v njega je vložen umetniški delež, pa ne bi bilo treba. Zakaj? Dovolj bi bilo, da bi imeli neko preprosto brv, po kateri prideš s točke A do točke B čez neko reko in ki je dovolj varna, da tisti pasant ne pade v Ljubljanico, normalno, da ima neko ograjo. Ampak ne, naši predniki so se zavedali, da je pomen javnega prostora bistveno več. In to je tisto, to je tisti dober zgled, kateremu moramo slediti tudi mi danes, in zaradi tega si tudi prizadevamo, da bo to prišlo v zakon, ker je na žalost v zadnjih desetletjih bilo to zanemarjeno. Tisto, kar je bilo včasih samoumevno, danes na žalost ni več samoumevno, ker se pri investicijah razmišlja prevečkrat samo v smeri zniževanja stroškov in maksimiranja nekih dobičkov in to je povsem napačen pristop, ki nas ne bo pripeljal posebno daleč. Če se ustavim pri teh amandmajih, ki jih predlaga Levica. Lahko se strinjam s tem, da je tudi na ravni lokalne skupnosti to eminenten javni interes, ki ga nekateri žal tam še ne prepoznajo – verjamem, da ga bodo prej ali slej. Ampak, da bi vračali prvoten tekst, bomo pač, kot rečeno, lahko postavili senco dvoma na ta ukrep, lahko bomo spet izpostavljeni očitno, da je nekaj ustavno sporno, da gre za neko nasilje nad lokalno samoupravo – v kar ne verjamem, po mojem gre samo za vpeljavo standarda. Umetniški delež bi moral biti standard, predpisan, kot je na primer sanitarni standard v javnih objektih, na podoben način. Tukaj še zmerja osebno ne verjamem, da gre za prisiljevanje občin, ampak da bi se izognili vsaki senci dvoma, razumite kolegi v Levici, da mi vašega amandmaja, s katerim bi se vrnil prvotni tekst, ne moremo sprejeti. Enako velja tudi za zasebne investicije, ki bi naj bile prav tako zavezane k temu, da se določen del za umetnost upošteva v primeru teh zasebnih investicij. Ne dvomim, da bi bil tak amandma, ki bi bil sprejet, ocenjen kot ustavnopravno nezdružljiv oziroma nesorazmeren in po naši oceni postopka ustavne sodne presoje ne bi prestal in to bi bila škoda, ker bi ogrozili novelo v celoti. Ogrozili bi vse tiste pozitivne ukrepe, ki jih prinaša. Za začetek predlagam, da gremo zmerno, z majhnimi koraki, ko se bo ta ukrep v praksi pozitivno obnesel, ko se bo sprejel tudi v širši javnosti – in verjamem, da se bo, kar se tega tiče, sem optimist –, potem sem skoraj prepričan, da bodo temu sledile in občine in tudi zasebni investitorji, ker se bo enostavno trend oziroma način razmišljanja tu, na tej točki nekoč prelomil. Država ima ravno to vlogo, da daje pozitiven zgled, da spodbuja ta sentiment v tem smislu, o katerem danes govorimo. Kar se tiče pa teze, da gre za to, da so občine nosilke večine investicij, temu moram na nek način nasprotovati, saj finančno gotovo to verjetno ni. Če gledamo na finančni učinek, so investicije, ki jih izvaja država, po rangu bistveno višje. Gradnja, na primer Pediatrične klinike, 60 milijonov – tega ne izvajajo občine. Pa tudi na periferiji država gradi, investira v srednje šole, policijske postaje, upravne stavbe različnih vrst, od upravnih enot, raznih javnih zavodov, agencij, tako mislim, kljub temu da bo v tem trenutku vsa zadeva omejena na državne investicije, da vseeno bo imela pozitiven učinek tudi na periferiji, ne pa samo Ljubljana oziroma v osrednji Sloveniji. Kot rečeno, čez čas bomo lahko razmišljali tudi o izboljšavah tega ukrepa, kot ga danes sprejemamo, na način, kako ga je mogoče še nadgraditi oziroma oplemenititi. Verjamem, da bomo čez kakšno leto lahko v bolj pozitivnem ozračju in pozitivnem konsenzu razpravljali o tem, kako ta zakon še izboljšati. Zaenkrat hvala. Če bo treba, se bomo pa še oglasili.
Postopkovno gospa Anja Bah Žibert. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Samo prosim, da predlagatelja opozorite, da vendarle posluša stališča. Če bi stališče Slovenske demokratske stranke, ki sem ga predstavila jaz osebno, poslušal, potem ne bi prišel v nasprotje sam sebi, ko je govoril, da so z amandmajem spremenili v bistvu določilo, da lokalne skupnosti naj oziroma tudi morajo poskrbeti za ta delež in da bi to bilo lahko ustavno sporno. O tem je sam govoril in govoril o prisili, sem jaz govorila tudi o prisili v stališču in prav tako sem povedala, da se je z amandmaji na matičnem odboru spremenil ta odnos do lokalnih skupnosti in da se jim priporoča. Tako škoda, da je gospod Matić omenil, da nekdo ni sledil pripravi tega zakona, ker ni res. O sami vsebini se bom pa prijavila, ampak se mi zdi to potrebno, ker pač ni bilo tako povedano, kot je interpretiral. Hvala lepa.
Hvala lepa. Verjamem, da je gospod predlagatelj slišal in bosta imela možnost ob prijavi še dodatno poglobiti vajini mnenji. Zato vaju vabim, vas vabim, da se prijavite k razpravi. Prijava poteka. Besedo ima gospod Saša Tabaković. Prosim. [[oglašanje iz dvorane]] Prosim? Bom še. Boste imeli še možnost, da se prijavite. Gospod Saša Tabaković, izvolite.
Hvala lepa. Samo nekaj dopolnitev glede na razpravo predhodnikov pred menoj. Zdi se mi vseeno, da ko se pogovarjamo o absorpciji umestnosti oziroma kulture na tako imenovani periferiji, da je treba biti vseeno malo bolj pazljiv. Ker se mi zdi, da je, tudi če želite, absorpcija ali pa ponudba kulture oziroma umetnosti na tako imenovani periferiji lahko veliko večja, kot to deluje na prvi pogled. Ampak to se mi zdi v resnici tema za kdaj drugič. Kar se mi zdi pomembno, je to, kar je bilo tudi poudarjeno, in s tem se popolnoma strinjam, da razlika med novelo zakona in predlogom gospe Širce, je ravno v tem, da je tisti predlog predvideval na nek način centralizacijo, ta predlog novele pa ne sledi temu. To pomeni, da gre za določene investitorje kjerkoli v državi, ne samo v nekih središčih in kar je še posebej bistveno, je to, da se ne zavezuje občin, da tudi občine participirajo, ko vlagajo v neko investicijo na način, kot bi to počela država, ampak da je to izključno predlog oziroma priporočilo. Kar se pa tiče zasebnih investitorjev, je pa treba še nekaj poudariti. Ne moremo se namreč sprenevedati; namreč vsak zasebni investitor na nek svojstven način tudi razume svojo investicijo. Tudi če pogledamo arhitekturne natečaje, so tudi lahko v nekem estetskem smislu zelo različni. Mislim, da če država spodbuja z zakonom vlaganje v razvoj neke estetike prostora, potem se mi zdi, da je potrebno v bistvu tukaj zasebnikom prepustiti, da se sami odločijo, na kakšen način to estetiko prostora razumejo. Ker nekateri zasebni investitorji to danes že zelo, zelo dobro razumejo in temu primerno so tudi rezultati njihovih načrtov. Če pa nekdo neke ambicije glede tega nima, je pa to neka njegova popolnoma osebna zasebna odločitev in se mi zdi, da je treba pri tem tudi nekako vztrajati. Ker v končni fazi, kot smo lahko slišali, če bi jih zavezali k temu, bi bilo to lahko tudi pravzaprav ustavno sporno. Tako mislim, da bo čas zagotovo pokazal tudi pri zasebnih investitorjih, kaj pravzaprav pomeni vlaganje v razvoj neke estetike, tudi v podobo, in mislim, da se nekateri zasebni investitorji tega danes že zelo, zelo dobro zavedajo in tudi to upoštevajo, drugi bodo pa, če lahko tako rečem, »si kmalu prišli gor«. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Violeta Tomić. Izvolite.
Hvala. Veselim se te konstruktivne razprave o naših amandmajih in pravzaprav načelne podpore koalicijskih poslancev našemu predlogu, da bi se obveznost umetniškega deleža razširil tudi na zasebne investitorje. Poudariti želim, da naš amandma ne želi razširiti ta obvezni umetniški delež na vse investitorje. Ukrep umetniškega deleža, ki ga predlagamo, bi veljal samo za tiste investicije, katerih vrednost znaša več kot milijon evrov, in tudi tiste objekte oziroma nepremičnine, ki so v večjem delu dostopne splošni javnosti in kot taki imajo na nek način tudi neko obvezo do javnosti in do tega prostora. Kolega Matić je rekel, da ga preveva optimizem in tudi mene, ker smo naredili vendarle prvi korak v tej smeri, mislim pa, da lahko naredimo tudi druge korake, kajti ustavno sporno ni, kajti 67. člen Ustave pravi, da zakon določa način pridobivanja in uživanja lastnine, tako da je zagotovljena njena gospodarska, socialna in ekološka funkcija. Potem imamo tudi prvi odstavek 5. člena, ki med drugim določa, da država, citiram, »Skrbi za ohranjanje naravnega bogastva in kulturne dediščine ter ustvarja možnosti za skladen civilizacijski in kulturni razvoj Slovenije.« To je ukrep, ki pospešuje kulturni razvoj v celotni državi. Skratka, ene je skrbelo, da bi ta ukrep državnih investicij imel centralizacijski učinek. Ja, seveda državne investicije so večinoma v večjih urbanih središčih in nekako implicirajo centralizacijski učinek, če bi občine tudi bile obvezane, pa bi bil decentralizacijski učinek. Me pa tudi zelo žalosti razprava kolega iz Nove Slovenije gospoda Horvata, ki žal ni prisoten, pa bi raje videla, da sliši. Najprej je govoril, da moramo prvo skrb posvetiti maternemu jeziku; tukaj sva vsaj dva poslanca, jaz in kolega Tabaković, ki sva nekako precej seznanjena z žlahtno umetniško besedo, zato so tudi najine razprave precej kratke in nekako zaključene. Mislim, da bi bila to tudi dobra praksa, kajti vemo, da človeka poslušaš 10 do 15 minut, potem ti koncentracija popusti. Materni jezik se dnevno ohranja skozi gledališče, ki je živa umetnost, ves čas prisotna. Mi ne vemo, kako je gledališče izgledalo – midva veva, ker sva to študirala – 100 let nazaj, ampak danes imate možnost takoj materni jezik, žlahtno umetniško besedo slišati v mnogih ustanovah, v mnogih gledališčih, preko filma in tako naprej. Imamo čitalnice, imamo knjižnice, kjer lahko žlahtni materni jezik berete, vendar likovna umetnost ta trenutek, ta živa likovna umetnost nam ni dostopna. Ne vemo, kaj likovni umetniki ta trenutek ustvarjajo, in mi jim moramo dati možnost, da slikar podobo na ogled postavi. Brez tega ni nič. Slikar, ki doma v ateljeju slika in životari ob koščku kruha, nič ne pomeni slovenski kulturi. Ja, 8. februarja, ko se vsi lepo oblečeni politiki, gospodarstveniki, celo tajkuni prikažejo v Cankarjevem domu in navdušeno se spomnijo ob kulturnem prazniku, da imamo tudi umetnike. Ampak to umetniku, ki mora preživeti danes, v tem neoliberalnem gospodarstvu, kjer trg ne obstaja, ne pomeni nič. Se pravi, moramo mi poskrbeti, da bo ta umetnik sploh lahko, prvič, preživel, potem šele ustvarjal. Ne bi bilo nič narobe, če bi v nekih trgovskih centrih lepo kakšni ljudje, ki po navadi ne hodijo v galerije, kajti tudi tam je treba včasih plačati vstopnino, lahko videli kaj lepega poleg reklamnih panojev. Ne bi nam škodilo. Verjamem, da ne bom dobila podpore za ta amandma, vendar sem zelo vesela, da smo to razpravo odprli, da se slišimo in da mogoče nekje v prihodnosti, tako kot pravi predlagatelj, ki je optimističen, tudi v tej smeri začnemo razmišljati. Kajti, glejte, če ne načnemo teme, če se o tem ne pogovarjamo, potem tudi zelo težko pridemo do nekih premikov v naših glavah. Kajti, že 20 let govorimo samo o gospodarski rasti, o maksimiziranju dobička in tako naprej, o minimaliziranju stroškov in tako naprej. Občinam priporočamo, pravimo. Priporočilo smo dali. Ampak, tudi do zdaj občinam ni bilo prepovedano investirati v umetnost. Ne vem, če s tem zdaj priporočilom mi res kaj dosežemo. Glede razprave tudi kolega Horvata bi rekla, da bi mogoče kolega res drugače razmišljal, ko pravi, zakaj likovna umetnost, zakaj ne bi arhitekture spodbujali. Glejte, treba je vedeti, da likovna umetnost obsega zelo širok pojem in da v likovno umetnost spada ne samo slikarstvo, kiparstvo, spada tudi arhitektura, tudi krajinska arhitektura; spada tudi grafika, industrijsko oblikovanje, in vse to je del teh stavb, ki jih danes gledamo kot svojo kulturno dediščino. Ni to samo slikar, ali bomo zdaj njemu plačali za sliko ali ne. Je kompletna podoba neke stavbe. Tako mislim, da ne bi bilo nič narobe, če bi zasebni investitorji tisti en odstotek – naš predlog je seveda za investicije, ki presegajo milijon evrov, spet govorimo o minornem znesku, vendar bi jih mogoče prisilili, da bi te hale, te industrijske trgovske obrate naredili bolj prijazne ljudem, da bi ti ljudje vendarle dobili tak, malo lepši [[…]]Kajti glejte, ne gre samo za neka nakupovalno-spalna središča, gre za bivalne prostore, gre za prostore, kjer se mi lepše počutimo. Ravno zaradi tega mislim, da bi bilo dobro razmišljati v tej smeri in, kot rečeno, sem zelo vesela, da smo pogovor o tem odprli. Naše amandmaje bomo mi, v Levici seveda podprli, za vas, ki imate večino glasov, ne vem, sem pa vesela, da vendarle se zavedate, da gredo dobronamerno v dobri smeri, kajti likovni umetniki imajo res najslabši položaj med vsemi umetniki. Dobro je, da ste to detektirali, da ste naredili korak naprej v tej smeri, upam, da ni zadnji, je pa definitivno prvi v pravi smeri. Mislim pa, da je treba za kompletno kulturno produkcijo gledati tako, da dejansko ne razmišljamo o umetnosti in umetnikih samo na kulturni praznik. Hvala.
Dr. Anže Logar, prosim.
Hvala, predsedujoči. To je zahtevna in težka razprava. Dejstvo je, da kulturni delavci, kulturniki in tisti, ki se preživljajo s kulturo, imajo zelo zahtevne življenjske pogoje. To lahko sam povem, ker izhajam iz umetniške družine; moj oče je akademski slikar, moja mama je akademska slikarka, celo življenje so preživeli na trgu. Včasih je bilo, včasih ni bilo. Zdaj pa tako. Rahlo nenavadno je spremljati, da stranka, ki pripada liberalni internacionali, predlaga plansko gospodarstvo, delitev po kvotah. Težko sprejmem argument predlagatelja, gospoda Matića, da je dober primer Ljubljana. Ljubljana je pa eksplicitno slab primer. Glejte, privilegira samo ene, samo eni imajo vedno posel, tam, kjer se pa naj bi ohranjala kulturna dediščina, tržnica ali pa ljubljanski stadion, pa vztrajno gleda stran. Mislim, da je gospod Matić celo glasoval, da se tisti zgrešeni projekt na stadionu bežigrajskem, ki tako grozno propada, podaljšuje še za dodatni dve leti. Zdaj pa tako. Kdaj kupiš sliko? Ko si jo želiš ali ko jo moraš? Če jo kupiš takrat, ko si jo želiš, razvijaš dobro umetnost, kvalitetno umetnost, če pa takrat, ko moraš, pa kakršnokoli. Ustvarjaš rente in če zdaj malce karikiram, po vaši logiki so torej umetniki največji privrženci drugega tira. Glejte, tam bo šlo milijardo pa pol, to je 15 milijonov evrov za umetniška dela. Evo! Kdo ne bi bil za? Kdo ne bi bil za, če imajo tak odprt proračun pred seboj? Komisije oziroma tisti, ki bodo odločali – se opravičujem zaradi glasu –, ki bodo odločali o tem, katera dela se kupi, bodo tisti, ki bodo ustvarjali prvorazredne in drugorazredne umetnike. Tiste, ki bodo pripuščeni k temu, da se odkupuje njihova dela, bodo postali še bogatejši, tisti, ki pa ne bodo, se bodo pa morali ali prilagoditi, poznati prave osebe, ali pa umreti od gladu na trgu. To bo pripeljal oziroma to bo naredil ta zakon in to je nekaj najslabšega, kar se lahko zgodi umetnosti – da se jo ukalupi. Umetnost se mora razvijati, razvija se jo pa tako, da se, prvič, izobražuje mlade, od najmlajše starosti, da si ogledujejo galerijo, da se jih vzgaja v pomenu umetnosti, da se razvija ta čut. Predlagate Norveško kot nek model. Ja, poglejte, ampak Norveška da 10 tisoč evrov vsakemu, da si najprej ustvari dom, mu zagotavlja možnost za to, da normalno živi, si ustvari družino, ima standard normalnega človeka – ne, da se z minimalno plačo preživlja – in potem si zaželi tudi dobrega dela in si ga postavi na steno in to osrednji eksponat, ki ga vsakič navdihuje, ko vstopi v svoje stanovanje. In ta bo kupil sliko. Ta. In potem imaš lahko tudi kvoto. Strinjam se s tem, kar je moja predhodnica povedala. Če tistim, ki delajo, ostajajo dela v ateljeju, to nikomur ne koristi. Ampak glejte, to lahko rešite tako, da objavljate razstavo vseh umetnikov, ne pa samo nekaterim odkupujete njihova dela. Samo nekaterim. Če Moderna galerija odkupuje blagovno znamko Janez Janša in za to davkoplačevalci dajemo svoj denar – ja oprostite, kako bomo pa na ta način razvijali dobro umetnost? Da zaključim s tem. Glejte, tale freska, ki je pred Državnim zborom, je delo mojega dedka, gospoda Pengova. Ko je on naredil 10 metrov te freske, je prišla delegacija z Matijo Mačkom na čelu, kadili so cigare, pili viski in tako naprej, pogledal je fresko in rekel: »Tile obrazi mi niso všeč. Izbrišite fresko!« In je moral celo fresko naslikati na novo. Glejte, to je to plansko gospodarstvo, ki ga vi želite uveljaviti: ta dela bodo dobra, ta dela pa ne bodo dobra! Oprostite, še enkrat, izhajam iz umetniške familije in vem, da se umetnost ne razvija na tak planski način. Hvala.
Predstavnik predlagatelja dr. Dragan Matić, izvolite, imate besedo.
Prav žalostno je poslušati dr. Logarja, ki kot sam pravi, izhaja iz umetniške družine. Vem, da on ni član Odbora za kulturo, lahko bi se pa potrudil in zakon vsaj prebral, če želi o njem razpravljati. 79.b člen, ki ga bom zdaj citiral zato, ker je gospod Logar govoril, kako bodo veseli umetniki drugega tira, ker bodo dobili – mislim, da je rekel 10 milijonov iz naslova te investicije. 79.b člen se glasi: »Ukrep umetniškega dela v javnih investicijskih projektih investitor izvede pri načrtovanju in izvajanju vseh javnih investicij novogradnje ali obnove nepremičnin v javni lasti«, potem pa gre naprej, »ukrepa ni treba izvesti, če gre za gospodarsko javno infrastrukturo, razen zelenih in drugih javnih površin, ter z gospodarsko javno infrastrukturo povezanih nepremičnin, ki so javno dostopne.« Se pravi, drugi tir ne pride v poštev, razen če se bo gradila čakalnica v okviru tega drugega tira v Kopru, to je pa tam, kjer se pač zbirajo ljudje, ko gredo na vlak ali z vlaka, kjer je velika frekvenca pasantov in kjer je seveda v javnem interesu, da ta prostor ima tudi nek umetniški delež. Gospod Logar, če boste šli kdaj na izlet v Porto na Portugalskem, boste videl železniško postajo in ko boste stopili na to železniško postajo, boste videl ogromen relief, zelo lepo umetniško delo, ki prikazuje celotno portugalsko zgodovino. Če boste, kar verjetno že ste, če pa niste, pa boste verjetno kdaj, potovali v Moskvo ali pa v London, kjer imate podzemno železnico, boste ugotovili, da vsaka postaja ali skoraj vsaka postaja, ima umetniški delež. To je pa tisti del, kjer se pričakuje, da bi tudi na gospodarski javni infrastrukturi, ko gre za nek prostor, ki je javen, kjer ljudje hodijo, bil vložen tudi umetniški delež. To se pravi, ta razprav o tem kako bi 10 milijonov prišlo do umetnikov je pač neka »fake news«, ki jo je eden od medijev že razširjal in zdaj tudi tu vi na žalost ponavljate, ampak je treba že zaradi javnosti in zaradi magnetograma to zanikati. Glede teh špekulacij, da gre za plansko gospodarstvo in kako bodo politiki po vzoru na Mačka Matijo hodili s cigarami pa z viskijem pa ubogemu tresočemu umetniku, ki je sestradan, ukazovali, kako mora narediti umetnino, da bo njim všeč, ne pa, da bo plod neke umetniške svobode ali neke strokovne presoje, je treba spet brati zakon. Ampak, gospod Logar, vi ga niste imeli čas prebrati, zato ga moram jaz zdaj javno brati, da ne bo javnost živela v zmoti, ki jo vi želite razširjati. »Postopek izvajanja ukrepa. Umetniška dela iz prvega odstavka prejšnjega člena se izberejo v postopku javnega natečaja. Javni natečaj za izbiro umetniških del izvede investitor v sodelovanju s strokovno komisijo za izbiro umetniških del. Strokovno komisijo za izbiro umetniških del imenuje investitor, večino članov komisije imenuje s seznama strokovnjakov, ki ga na svojih spletnih straneh objavi ministrstvo, pristojno za kulturo. Druge člane imenuje investitor po svoji izbiri. Ministrstvo vzpostavi in vodi seznam strokovnjakov iz prejšnjega člena na podlagi javnega poziva. Na seznam strokovnjakov se uvrstijo vsi strokovnjaki, ki delujejo na področju likovnih umetnosti – v oklepaju – (kiparstva, slikarstva, oblikovanja, fotografije, kritike) – zaklepaj – intermedijske umetnosti, notranje in krajinske arhitekture in kulturne dediščine. Seznam se mesečno posodablja.« Se pravi, iz tega se bo nabiral ta nabor strokovnjakov, ki bodo odločali o tem, katera umetnina pa je primerna za nek objekt javnega značaja, kot je to parlament. To ne bo prišel noben politik s cigaro v ustih in s kozarcem viskija v roki in določal, kot insinuirate na tem mestu, popolnoma po nepotrebnem. Zato bi bilo verjetno veliko bolj na mestu, da razpravljamo o tem, kako še izboljšati to namero, ki govorite, da je pravzaprav plansko gospodarstvo. V tem trenutku se sprašujem, če za vas plansko gospodarstvo obstaja v Italiji, če obstaja v Združenih državah Amerike, če obstaja v Kanadi, če obstaja v Avstriji; če vse te države delujejo na tem področju na principu planskega gospodarstva, gospod Logar. Mislim, da ne. Mislim, da so to države, kjer je sicer liberalna demokracija vgrajena že desetletja v sistem, kjer je tržno gospodarstvo nekaj, kar prevladuje, seveda vse te države pa poznajo tudi javni interes in zaradi tega vse javne investicije vgrajujejo umetniški delež. V Italiji, kot primer, je obvezna 2-odstotna udeležba v umetniškem deležu. A je to plansko gospodarstvo? Mislim, da ni. Kar se tiče pa primera Ljubljane, da se samo še do tu odzovemo, ker je pač bilo navedeno, češ, kako je Ljubljana slab primer. Jaz si ne bi drznil igrati vloge likovnega kritika in ocenjevati, da je Mesarski most, recimo, slabo izveden v smislu umetniškega deleža ali pa, da je tam spet kakšen politik s cigaro v roku dirigiral umetniku, kako to mora narediti. Zelo dvomim. Samo to sem navedel kot redek primer pozitivne prakse, ko je umetniški delež neke javne investicije pa bil upoštevan v zadnjih letih, če govorimo o razponu zadnjih 10 let. Sedaj, kar se tiče pa bežigrajskega športnega parka; ja, se strinjam, to je sramota, ki jo je treba odpraviti. V tem smislu je svetniška skupina Stranke modernega centra naslovila svetniško pobudo, da naj Mestna občina Ljubljana kot eden od deležnikov v bežigrajskem športnem parku na ostale solastnike naslovi pobudo, da se bežigrajski športni park vsaj začasno, dokler se vse pravne zagate ne razrešijo – in vemo, da so na sodiščih, vemo, da so postopki, ki tečejo pri ministrstvih, in to bo trajalo še, ne dve leti, ampak pet let –, da se vsaj začasno bežigrajski športni park uredi na ta način, da ne bo več sramota in da bo javno dostopen v neke rekreacijske namene. Tako kar se tega tiče, je drža Stranke modernega centra jasna in tudi jasno je to, za kaj se zavzemamo. Da smo pa glasovali za podaljšanje neke pogodbe, poglejte, tudi če bi glasovali proti njej, ne bi rešili nič, ker samo razdrtje pogodbe bežigrajskega športnega parka ne bi rešilo. Toliko na kratko. Seveda, če bo treba, se bom pa še oglasil v nadaljevanju.
Replika dr. Anže Logar.
Predsedujoči, težko je replicirati nekomu, ki očitno ne razume. Zakon sem prebral, ga tudi poznam in zato pravim, da je neprimeren. Prosil bi, če kdo potem tudi uporablja te osebne, bom rekel, naslavljanja na stare starše ali starše, kogarkoli, da je pri tem vsaj malce spoštljiv in da ne govori o tresoči roki in tako naprej. Naj gospoda Matića popravim, pa naj me dobro posluša in preden replicira, naj prisluhne, če mu rečem. Dve besedi sem rekel, »če karikiram« in sem uporabil primerjavo drugega tira. To. Sedaj pa še enkrat, če umetniku rečeš, da mora biti obraz tak, da mora obleka biti plava, da morajo lasje štrleti gor, si naredil največjo škodo umetnosti, največjo škodo umetnosti. Razumem, da gospod Matić tega ne razume, ampak jaz pa razumem, ker izhajam iz umetniške familje, in verjamem, da gospa Tomićeva tudi to razume in kdor drug se je preživljal kadarkoli z umetnostjo oziroma je bil v tem krogu. Verjamem, da tudi minister to razume. Ampak žal, če zakon predlaga nekdo, ki tega sploh ne razume, ker nima tega čuta enostavno, ker nima tega čuta, potem pač pride tak zakon, kot je. Samo to sem želel povedati. Hvala.
Gospod Tabaković, ali imate repliko ali razpravo? Vabim vas, da se prijavite k razpravi. Izvolite, prijava poteka. Besedo ima gospod Zvonko Lah.
Hvala lepa, predsedujoči. V večini se strinjam z dr. Logarjem v njegovi razpravi, čeprav bo gospod Trček spet rekel, da ne morem iz SDS. Pozdravljam to, da so izključene občine iz obveznosti financiranja tega. Ampak kaj potem ostane? Če govorimo o javnih naročilih, javna naročila iz javnih sredstev so sredstva občin in države v glavnem, plus ostalih, ampak v glavnem investicije so državne. Kaj od tega lahko dobijo od teh javnih zgradb, ki so zgrajene, so pa v glavnem državne, če je izključena javna gospodarska infrastruktura, kaj pa od tega pride potem v te manjše občine? Nič. V mestnih občinah so muzeji, neki kulturni domovi, to je v večjih občinah. V malih občinah pa se, če se gradi, se gradi javna gospodarska infrastruktura z javnim državnim denarjem, ki ni občinski. Vendar vse občine preko osnovnih šol – in minister je bil nekaj časa tudi župan, dobro ve, da koliko občina denarja nameni tudi za to dejavnost preko osnovnih šol, nekih likovnih razstav, pospešuje te zadeve v občinah; iz občinskega denarja, ne iz nekih investicij javnih. Ko se bo osnovna šola gradila ali vrtec, je po tem zakonu izvzeta, kar je prav, ker imajo sploh te male občine nalogo najprej pripeljati zdravo pitno vodo ljudem pa še kaj drugega v svoji osnovni dejavnosti. In vse to bo praktično ostalo v velikih občinah, ves ta denar, ker gre za take javne zgradbe, ki se gradijo v glavnem centrih, če ni javne gospodarske infrastrukture tukaj notri, kar je po mojem tudi prav. Ampak tisti, ki plača, po navadi, ki naroči nekaj, tudi pove, kako mora tisto izgledati. Tu dajem prav gospodu Logarju. Da se »kao« vključijo neki strokovnjaki pa vključujejo [[…]]Ja, kdo jih pa vključi? Kdo bo pa izbiral? Tako kot večkrat reče država, mi nimamo pa nič tukaj, tukaj so neodvisni strokovnjaki, ki smo jih mi določili. Ali so res neodvisni? Tisti, ki so družbenopolitično primerni! V tem je problem. Mi imamo v občini tudi častnega občana, žal že pokojnega, akademskega slikarja Jožeta Slaka Đoko, ki mu je občina tudi pomagala. Vem, kako je živel, ker je živel v naši občini. Pa je bil poznan ne samo v Sloveniji pa občina ne more [[…]]Praktično malo naredi. Večkrat smo mu šli na pomoč in on je veliko dobrega naredil za občino in smo ponosni nanj. Imamo Lojzeta Slaka, Toneta Pavčka in bomo zdaj v dveh letih dali za neko muzejsko sobo in razstavo enoletni investicijski denar občine, zato da bomo nekaj spodobnega lahko njima postavili. Država nič ne da tukaj. Čeprav imamo druge naloge, se pa zavedamo pomembnosti teh ljudi. In več bi bilo treba verjetno dati, tako kot je kolega povedal, na začetku mladim, v osnovnih šolah, da se pač še tam začne umetnost tudi gojiti, da se talenti tam tudi poiščejo in razvijejo.
Besedo ima gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa za besedo. O lokalnih skupnostih smo že govorili, zdaj pač zakon nekako določa s popravki, da se priporoča. Mislim, da je to edino pametno, sicer pa mislim, da je predlagatelj sam ugotovil, da gre veliko ustavno spornost; ampak poglejte zdaj na drugi strani. Saj v končni fazi pa smo vsi davkoplačevalci in s tem, ko pa zakon ostaja kot obveznost za tako imenovane državne investicije, pa je to tudi prisila. Pač, davkoplačevalci bomo morali namenjati od investicij tolikšen in tolikšen delež za umetnike. Zdaj pa poglejte na drugi strani, imamo lokalno skupnost, glejte, nimajo niti primernega prostora, da bi izpeljali kakšno gledališko predstavo. Nimajo. Ampak, ko bo pa neka investicija – na to mi niste znali odgovoriti. Veliko investicij se namreč gradi skupaj, lokalno in državno – kaj zdaj to pomeni? Bo ta delež ali ne bo ta delež obvezen, bo občina dobila za to toliko manj denarja za osnovno investicijo? Skratka, tega zakon v tem pogledu ne rešuje in ne opredeljuje. Poglejte, prej je bilo že rečeno: Mirna Peč. Mirna Peč ima dva velika človeka, je bilo povedano; gospoda Slaka in gospoda Pavčka. Vse, kar delajo za promocijo tega, delajo sami, iz lastnih sredstev, iz lastnih sredstev že zdaj. Zdaj pa osnovno šolo, ki pa so jo gradili in kjer bi država morala biti sofinancer, pa je država to prestavljala v nedogled. Ko bo v prihodnje dobila ta delež, bo morala delež sredstev nameniti še za tovrstno umetniško delo, čeprav se bori, da vsaj tisto, kar v občini ima kulturnega in domačega, izvirnega, na kar so ponosni, ustvarjajo oziroma urejajo sami. Tega ne razumem, zakaj skrivate. Dajte Ministrstvu za finance toliko in toliko večji procent proračuna in povejte za kaj, se pravi, samo za umetnike, pa boste kmalu videli, da bo cel kulturna sfera pokonci. Ker bodo rekli, zakaj pa za njih, pa ne za nas. Seveda pa je to na nek način skrivanje za rabo davkoplačevalskega denarja, kajti s tem se bodo investicije podražile. Zdaj boste rekli, da v malem deležu. Saj ni pomembno, kakšen je delež, gre za odnos do vse kulture, do vse kulture. Pač, s takšno rešitvijo prisile se enostavno ne strinjam. Naj bo denar namenjen za to vrsto v okviru ministrstva in naj se razpolaga. To pa, da govorite, da bo neodvisno in strokovna komisija [[…]]Strokovno komisijo bo imenoval investitor, investitor je država, torej vlada. Na drugi strani, del komisije bo imenoval minister, torej vlada. Ne mi govoriti o politični nevtralnosti! Ne mi o politični nevtralnosti govoriti! Politično bo imenovana komisija! Ta bo potem izbirala umetnike. In res je, samo eni in isti bodo, drugim pa boste metali pesek v oči, ker se bodo prijavljali na različne razpise, reveži, in verjeli v to, da jih bo nekdo videl ali uslišal. To pa, da danes minister pravzaprav ves čas molči, pa pove tudi [[izkop mikrofona]]
Gospod Saša Tabaković, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Popolnoma se strinjam s tem, kar je povedal gospod Logar, da umetnosti se seveda ne da ukalupiti, če seveda želimo govoriti o umetnosti, ki ima nek širši ali večji domet, kot je, recimo, na splošno pričakovano. V resnici je ta anekdota, ki jo je povedal – če lahko temu rečemo anekdota –, lahko tragična, lahko rečemo tudi tragikomična, vsekakor pa zelo zelo povedno. Ampak, eno drugo stvar bi, pravzaprav fokus, ki se je zdaj zgodil v razpravi, bi mogoče malo obrnil. Zakaj? Seveda lahko na eni strani govorimo, da trga v tem trenutku, kar se tiče umetniških del, nimamo. Zagotovo v določenem smislu ta zakon spodbuja tudi trg, če lahko tako rečem. Na drugi strani, česar pa ne smemo pozabiti, kaj je pa tudi osnovni namen zakona, je pa pravzaprav kulturalizacija, če želite, ali pa estetizacija javnega prostora. Namreč, ravno zaradi tega, ker se je vse spodbujalo k neki zasebni iniciativi in podobno in na drugi strani je pravzaprav umanjkal ta pomemben del, da je estetika prostora v vsakdanu izjemno pomembna in da ne smemo kot država ali kot skupnost, kot državljani vsega prepustiti samo neki zasebni pobudi. Ker treba je vedeti: seveda človek oziroma posameznik kupi sliko, ki mu je všeč, ampak jo kupi lahko šele takrat, ko to lahko, ko ima neke eksistenčne možnosti, da to naredi. Mislim, da ko govorimo na nek način o spodbujanju trga umetnosti, da ne smemo pri tem pozabiti tudi osnovnega namena, to pa je estetizacija vidnega, ker tudi na ta način dvigujemo nek civilizacijski nivo okolja, v katerem živimo. To je tudi izjemno pomembna poanta tega zakona. Hvala.
Preden dam besedo mag. Rajiću dovolite, da dam besedo mag. Grimsu za postopkovno. Izvolite, imate besedo.
Hvala. Glede na to, da je bilo zdajle večkrat poudarjeno, da gre za sporočilnost, ki v tem zakonu, če citiram ravno predgovornika, »daje tudi možnost za estetizacijo prostora«, potem vam predlagam, gospod predsedujoči, da predlagate vi oziroma pričakujte od tistih, ki podpirajo zakon in bodo danes še govorili, naj v smislu estetizacije prostora, pa tudi tega, da dejansko povedo na umetniški način, za kaj v resnici gre, preden spregovorijo, najprej vihtijo rdečo zastavo s srpom in kladivom, vpijejo, živel socializem, mogoče še pokažejo Marxov Kapital, izvedejo prisego nanj in s tem umetniškim dejanjem pokažejo, za kaj v resnici gre. Kajti tako socialističnega zakona kot ste ga vi predlagali, pa v tem parlamentu v tem mandatu še ni bilo. Na ta način bi se lepo, na umetniški način izrazili, pa tudi ljudem bi naredili lepo prezentno, za kaj v vaši politiki sploh gre.
Hvala lepa mag. Grims. Z vsem dolžnim spoštovanjem, ne vidim smisla, da bi karkoli interveniral v tej zvezi, razen da bi dal besedo mag. Branislavu Rajiću. Izvolite.
Hvala, gospod predsedujoči. Dober dan! Ta zakon ni socialističen, ni tudi diskriminatoren, kot je kolega Horvat skušal implicirati. Namreč diskriminatoren do nelikovnikov [[…]]Vse, kar je likovna umetnost, je opazno v prostoru in zato ga je mogoče postaviti v prostor. Poezije pa glasbe ne morete postaviti v prostor in zato ni predmet tega zakona. Ne predstavljam si, da bi mogoče poslanec italijanskega parlamenta plediral na to, da se iz zakona izvzame oziroma da se vključi še poezija, pod pretvezo, da je njegova skrb za Danteja ali pač Petrarko prevelika. Tudi ta pobuda in novela nista prišli na neobičajen način. Način je skrajno običajen, očitki glede nujnega sprejema zakona pa sodijo le v nabor že utečenih opozicijskih potikanj in neskritih elementov hujskaštva. S tole novelo se bo vrnila praksa, ki je do pred dvema desetletjema funkcionirala pri nas, in ne gre za plansko gospodarstvo in ne za fotoshop po naročilu veljakov. Gre za obveznost države, da ob gradnji stavb, in ne železniških prog, državljanom omogoči plemenitenje prostora, v katerem se nahajajo. Tudi ko gre za umetniško vzgojo mladine, ni treba pristati na idejo, da jih je dovolj enkrat na leto peljati v galerijo, kar je seveda lahko v Ljubljani ali v Mariboru. Kako pa je z otroci v notranjosti države? Njihove možnosti, da pridejo do galerije, niso tako enostavne, priti pa v javni objekt in ga vsak dan mogoče gledati na televiziji ali se ob njem sprehajati, pa je nekaj drugega, ker ob tem tudi konzumirajo umetniško delo. Predstavljajmo si tudi pročelje Državnega zbora brez figuralne plastike, ki je na vhodu, ali preddverje te dvorane brez freske, ki se nahaja v vencu pod stropom. Tranzicija je v Sloveniji vsekakor v svoji neobčutljivosti za pomen lepote in skladja v prostoru izvedla kastracijo umetniškega deleža iz javnih investicij in na nas je, zdaj ko to lahko gre, da to obveznost vrnemo. Sedanji Vladi je uspelo izvesti popolno in seveda zelo pomembno konsolidacijo stanja po krizi in čas je, da se umetniška dela začnejo sistematsko ustvarjati in postavljati v javne prostore. To je priložnost za vse umetnike, sploh pa za mlade, za talentirane, za prekarne, zagnane in največkrat samozaposlene. Ne morem mimo obžalovanja, da so župani izkazali neinteres za ta zakon in so celo grozili z vetom, naša družba pa je ponovno zrela, da nadaljuje civilizacijsko utečeno pot puščanja sledi v prostoru z umetniškimi deli, ker koda našega bivanja v tem času in v tem prostoru ne bodo okna stavb, ki smo jih pustili za sabo, ali klima naprave, ki so jih hladile, bodo pa umetniška dela, ki smo jih pustili zanamcem. Zato me veseli, da bodo v prihodnje javne prostore in objekte zaznamovale skulpture, reliefi, tudi intermedijske umetniške stvaritve pa grafiti. Vesel bi bil, če bi se kakšen župan tudi spomnil, čeprav po priporočilu, da za okrasitev novega vrtca angažira kakšnega lutkarja, da z eno veliko lutko zaznamuje ta prostor in ga naredi bolj sprejemljivega za otroke. S tem se bomo ljudje, domači in obiskovalci, navezali na prostor, ustvarili simpatijo in ne nazadnje navado, da se vračamo na mesta, kjer nam je lepo. Krepitev likovne in splošne kulture otrok in mladine pa bo na ta način dobila dober kompliment. Moram v kratkem povedati, česa v temu zakonu ni ali česa tej noveli zakona ni uspelo, to je, da je izključila iz obveznosti mejne prehode. Žal se nahajamo v času, ko so mejni prehodi na novo postali aktualni in ker je mejni prehod na nek način markacija, ki predstavlja vrata države, mislim, da ni boljšega mesta, kjer bi se moralo pojaviti eno umetniško delo, likovno umetniško delo, ki bi izreklo dobrodošlico prihajajočim ali vračajočim se. Ker sta umetnost in kultura najžlahtnejši iskrici duha, mislim, da je premalo, da so samo denarne kazni, in bi po vzoru prometne zakonodaje predlagal tudi ali bi v eni drugi interakciji rad videl, da se prekršitelji kaznujejo tudi, denimo, z obveznim tečajem risanja, slikanja ali oblikovanja. Hvala.
Ugotavljam, da je še interes za razpravo, zato vas vabim k prijavi. Prijava poteka. Izvolite. Dr. Matić, samo vprašam vas, ali želite kot predlagatelj najverjetneje. Vam bom dal najprej vam besedo. Dr. Dragan Matić, izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Na začetku bi vendarle bilo treba, že zaradi umetnikov samih, zavrniti žaljive opazke, ki so šle v smer oznak, kot so bile politična komisija in s strani države delegirano oziroma ukazovalno umetnost ali nekaj v tem smislu. Zelo dvomim, da so se institucije, ki so se podpisale kot podpornice tega zakona, prepoznale v tej vlogi. Akademija za likovno umetnost Univerze v Ljubljani, Oddelek za umetnostno zgodovino Filozofske fakultete Univerze v Ljubljani, Mednarodna zveza likovnih kritikov, Zveza društev Slovenskih likovnih umetnikov, Slovensko konservatorsko društvo, Društvo restavratorjev Slovenije in na koncev tudi Združenje evropskih vizualnih umetnikov. Vsa ta združenja naj bi pristala po tej tezi s strani SDS na to, da bodo žrtev neke politične komisije, ki jim bo ukazovala, ali bo neka podobna na sliki imela rumene ali modre lase ali kaj drugega. Mislim, da je tako posploševanje in banaliziranje zelo žaljivo za vse umetnike, ki so združeni v teh društvih oziroma teh mednarodnih zvezah. Žal mi je, da prihaja do tovrstne razprave. Razumem, da smo politični nasprotniki, da imamo lahko tudi drugačne poglede, ampak te zadeve bi vendarle morale ostati na nekem določenem nivoju in tukaj so šli v podnivo. Zavrniti moram tudi vsa ta namigovanja, da je zakon nejasen oziroma da je nomotehnično nedodelan ali pa, da je nedorečen. Kot rečeno, prestal je medresorsko usklajevanje z Ministrstvom za javno upravo, z Ministrstvom za finance, z Ministrstvom za kulturo in tudi Zakonodajna-pravna služba se mu je čisto natančno posvetila, tako da glede tega so ti očitki, ki si jih Nova Slovenija in SDS nekako podajata, pa sploh nista bila prisotna na Odboru za kulturo. Seveda to je zelo deplasirano. Da gre za socialističen zakon, ne vem, res ne vem, kolikokrat naj še povem, da se zgledujemo po razvitih državah zahodne in severne Evrope ter Severne Amerike. Ta zakon nima nobenih vizij, da bi sledil kakšnim drugim državam, nobeni Severni Koreji, nobeni Kubi, ampak je zasnovan ravno na obratnih zgledih nekih modernih uspešnih družb, kjer prevladuje tržno gospodarstvo. Ob zaključku bi bilo verjetno še treba poudariti, kar je bilo večkrat omenjeno v današnji razpravi, da je pred nami še veliko izzivov. Eden od teh je tudi spodbujanje zasebnih investitorjev, ki jih lahko država z davčnimi olajšavami nekako usmeri oziroma spodbuja, da bi veliko več vlagali v umetnost, v kulturo in tudi pri svojih investicijah upoštevali umetniški delež. Kar se tiče razmer financiranja kulture na občinskih ali državni ravni, pa stvari niso tako enoznačne, kot bi želeli nekateri prikazati, ko prikazujejo občine, da si zelo prizadevajo, hkrati pa so deležne nerazumevanja s strani države. Situacij je veliko, so različne, niso enoznačne. Verjetno jih bo treba izčistiti, tudi ko se bomo lotevali tega istega zakona, o katerem danes govorimo, ampak veliko bolj celovito, veliko bolj z optike prenove kulturnega modela, ki se mora zgoditi. Ko govorimo o teh razmerjih med občino in državo, takoj trčimo že v en tak slikovit primer, ko govorimo o javnih zavodih, ki so jih ustanovile občine in pri katerih imajo občine pravzaprav tudi glavno besedo, ko odločajo o tem, kdo je direktor, kdo je vodstvo, prevladujoči financer je pa država. To je neka stvar, ki ni prav posebno logična, ampak imenovana samo kot en prime,r kako te stvari niso povsem domišljene, so odraz neke preteklosti, nekih časov, ki so prinašali neke druge rešitve, ampak danes moramo razmišljati naprej. Ta zakon je samo eden od korakov, je mogoče tudi prvi korak v to smer, da bi poskušali zagotoviti tudi neke sistemske vire financiranja, neke izvenproračunske vire financiranja, ki bi bili garant za to, da bo kultura obstala tudi v prihodnje, da ne bo odvisna od obdobij debelih in suhih krav, raznih nihanj na trgu, ampak da bo imela nek garant, da bo upoštevana v družbi, kot ji tu gre in kot ji tu pripada. Jaz verjamem, da bo zakon sprejet in prav tako verjamem, da je to samo začetek nekih boljših časov in v tem smislu seveda ostajam optimist. Hvala.
Hvala lepa. Preden dam besedo še zadnjemu razpravljavcu gospodu Tabakoviću, dovolite mi, da dam besedo najprej Antonu Peršaku, ministru za kulturo. Izvolite.
Hvala. Glede na to, da je bilo apostrofirano, da molčim, bi rad izkoristil nekaj minut, ki jih Vlada še ima na koncu in bi se samo na dve skrbi, ki sta bili izraženi, na nek način odzval. Ena je, kar je bilo sicer v razpravi že omenjeno, pa se mi zdi, da je treba še dodatno poudariti. Zlasti razvoj po osamosvojitvi, predvsem pa kriza po letu 2008 je povzročila, da je med posameznimi vrstami umetnosti in kulture tudi kar zadeva financiranja prišlo do velikih potenciranih nesorazmerij. Zlasti tiste vrste umetnosti in kulture, na področju katerih delujejo javni zavodi, so več ali manj kar se tiče financiranje tudi nekaj izgubljali ob padanju proračuna, veliko več so izgubile tiste vrste, kjer javnih zavodov, kot je bilo že rečeno, ni. Eno izmed najbolj, če lahko tako rečem, deficitarnih področij je ravno področje vizualnih umetnosti, tudi filma, deloma tudi knjige in še kakšno. Ta zakon, glede na to da tudi ni več veliko tistih gospodarskih družb, kot so bila včasih podjetja z nekim občutkom družbene odgovornosti, ki bi odkupovala likovna dela za svoje zbirke – so, ampak jih je precej manj kot včasih – bi na nek način vsaj do neke mere lahko odpravil, pomagal odpravljati to nesorazmerje, v katerem se je znašlo področje vizualnih umetnosti. To je ena stvar. Druga stvar pa je bojazen okrog stroke. Tako kot je bilo rečeno, v zakonu piše, da bo na Ministrstvu za kulturo seznam strokovnjakov, investitor bo pa sam pravzaprav izbiral ekipo, ki bo izvedla postopek, da bo izbrala najbolj ustrezno tip opreme in potem tudi tiste, katerih dela naj bi bila pri tem uporabljena. Pri tem ni zanemarljivo to, da vsaj dobri arhitekti pravzaprav do neke mere že prejudicirajo s svojimi projekti, s tem da predvidijo, ali prostore za skulpture ali da predvidijo z razporeditvijo prostorov sten in tako naprej, kakšne vrste oprema se bo zgodila. Tako je del tega pravzaprav že z samim projektom pravzaprav na nek način usmerjen. Jaz se ne bi bal tega, da bi prihajalo do nekih političnih spiskov državnih umetnikov in česa podobnega. Hvala.
Hvala, gospod minister. Gospod Saša Tabaković, prosim.
Hvala lepa. Se mi zdi, da se moram vseeno odzvati na izvajanje gospoda Grimsa, ki je bilo po mojem mnenju zagotovo deplasirano. Jaz zagotovo zato, da bi bil lahko razumljiv, ne vihtim rdečih zastav z različnimi socialističnimi emblemi. Kar sem želel v svojem izvajanju povedati, je to, da se je estetika vidnega zreducirala na reklamne panoje. In to je problem. Namreč kakršna etika, takšna je tudi estetika naroda, posameznika. Če gospod Grims do tega ni občutljiv, jaz pač.
Kolegice, kolegi, želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato tudi zaključujem razpravo. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj pol ure po prekinjeni 21. točki dnevnega reda. S tem tudi prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 20. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O OBRAMBI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade, in sicer ministrici za obrambo Andreji Katič.
Spoštovani podpredsednik, poslanke in poslanci! Danes je pred vami paket obrambne zakonodaje, predloga zakona o obrambi kot temeljni sistemski zakon, ki v skladu s 124. členom Ustave ureja vrsto, obseg in organizacijo obrambe države, ter zakona o službi v Slovenski vojski, s katerim se urejajo načela in temeljni odnosi pri upravljanju vojaške službe ter delovnopravna vprašanja. Treba je poudariti, če predlog zakona o obrambi ne bo sprejet, je treba umakniti iz procedure tudi zakon o službi v Slovenski vojski. Potreba po prenovi obrambne zakonodaje se je pojavljala praktično v mandatih vseh vlad, potreben pa je zadostni politični konsenz. V preteklosti je bil dosegljiv samo pri posameznih specifičnih vprašanjih. Zakon o obrambi je bil sprejet v letu 1994 in ne omogoča več potrebnega razvoja sodobnega obrambnega sistema. Pri pripravi smo predloge sprememb, ki so bile v preteklosti s strani ministrov za obrambo že pripravljene, ponovno vrednotili in jih v največji možni meri tudi upoštevali. Zato se jim ob tej priložnosti tudi zahvaljujem. Predlog zakona torej ni delo samo te ekipe in te vlade, temveč tudi rezultat dela, ki so ga na tem področju opravili bivši ministri za obrambo. Temelji na izhodiščih, ki smo vam jih predstavili pred začetkom njegove priprave v letu 2015. Takrat ste predlagali, da pripravimo nov zakon in ne gremo le v spremembe obstoječega. V največji možni meri smo vključili tudi vaše predloge in predloge ostale širše strokovne javnosti. Zahtevna so bila medresorska usklajevanja. Kot zelo dobro ocenjujem sodelovanje med upravnim delom ministrstva in Slovensko vojsko, in hvala vsem, ki ste izkazali interes in sodelovali pri pripravi. Predlog zakona o obrambi ne spreminja temeljnih elementov obrambnega sistema, temveč jih na podlagi doseženega razvoja v skoraj četrtstoletni zgodovini nadgrajuje in posodablja. Zagotoviti želimo nadaljnje delovanje in razvoj obrambnega sistema, omogočiti spremembe v organizaciji in načinu njegovega delovanja ter omogočiti nadaljnji razvoj Slovenske vojske znotraj sistema kolektivne obrambe. Kot nekatere najpomembnejše cilje bi izpostavila: vsebino smo uskladili z najvišjimi strateškimi, razvojnimi in političnimi dokumenti na področju nacionalne varnosti in obrambe; posodabljamo sistem organizacije in popolnjevanja Slovenske vojske, vojaške službe ter področje civilne oziroma nevojaške obrambe; jasneje določamo naloge, pristojnosti in razmerja obveščevalno-varnostne službe; urejamo civilno-vojaško sodelovanje; skozi oba zakona smo kot enega najpomembnejših ciljev, ki izhaja tudi iz strateškega pregleda obrambe 2016, zasledovali povečanje zanimanja za zaposlitev ter zadrževanje in s tem povezanega izboljšanega statusa pripadnikov Slovenske vojske; na novo je celovito opredeljeno in poenostavljeno obrambno načrtovanje, omogočeno je prožno odzivanje države na morebitne krize in ogrožanja; natančneje so določene naloge Slovenske vojske, zlasti izjemna pooblastila pri varovanju državne meje, opredeljen je pritožbeni postopek, s čimer se sledi tudi predlogu varuhinje človekovih pravic; dodatno se s spremembo Zakona o vojaški dolžnosti uvaja dodatna možnost oziroma razlog za ponovno uvedbo vojaške dolžnosti v miru; opredeljen je postopek odločanja o sodelovanju v mednarodnih operacijah in na misijah, kot to določa strategija sodelovanja Republike Slovenije v mednarodnih operacijah in na misijah, ki jo je sprejel Državni zbor. Pristojnost o razglasitvi izrednega in vojnega stanja je v pristojnosti Državnega zbora. Prepoved stavke ostaja v veljavi za vojaške osebe. Za ovrednotenje prepovedi in pripada je dodatek k plači v višini 60 evrov. V zakonu se ohranja možnost sindikalnega združevanja na obrambnem področju. Pristojnosti ministrstva so dopolnjene tudi s pristojnosti za področje kibernetske varnosti na obrambnem področju. Spoštovane poslanke in poslanci! Varnostni izzivi, s katerimi se dnevno soočamo, narekujejo, da varnosti, kot eni temeljni dobrin vsake družbe, namenimo posebno pozornost. Kot je bilo večkrat že opozorjeno tako v razpravah v tej dvorani, zlasti pa na Odboru za obrambo, je nujno sprejeti ukrepe za izboljšanje stanja v obrambnem sistemu in znotraj tega še posebej v Slovenski vojski. Vlada z zagotavljanjem dodatnih sredstev ter s prenovo obrambne zakonodaje daje obrambnemu sistemu ustrezno prioriteto. Zadovoljna sem, da bomo skozi današnjo razpravo dobili tudi vaš odziv na pripravljene rešitve v obeh zakonih. Z vašo današnjo podporo, za katero vas prosim, pa bo dana tudi možnost, da jih poskušamo v nadaljnjem postopku sprejemanja skupaj z vami še izboljšati. Ponovno bi poudarila, Predlog zakona o obrambi potrebuje dvotretjinsko večino prisotnih in brez Zakona o obrambi ne moremo niti ne nadaljevati tudi z Zakonom o službi v Slovenski vojski in s tem z večjim izboljšanjem pripadnikov in pripadnic Slovenske vojske. Hvala vam.
Hvala lepa, gospa ministrica. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo mag. Matej Tonin.
Spoštovane poslanke, poslanci, dober dan! Zakon o obrambi predstavlja obrambni okvir Republike Slovenije. Lahko bi rekli, da predstavlja praktično ustavo Slovenske vojske. Sprejet je bil leta 1994, kar pomeni, da se je od takrat pa do danes marsikaj spremenilo. Slovenija je vstopila v zvezo Nato, na globalni ravni so se stvari bistveno spremenile. V tej luči so potrebne tudi spremembe Zakona o obrambi. Prepričani smo, da potrebujemo nov okvir obrambe. Zato v Novi Sloveniji še posebej izpostavljamo pet točk, ki jih je treba upoštevati pri pripravi tega novega okvira. Prvič, članstvo v zvezi Nato. Drugič, pogostejše in učinkovitejše ukrepanje v primeru naravnih nesreč. Tretjič, pravilno odzivanje v primeru globalnih groženj. Četrtič, pravilno odzivanje v primeru kibernetskih groženj. Petič, v središče vsega je treba postaviti vojaka. To je naših pet tez, pet točk, v okviru katerih želimo, da se zgradi tudi novi zakon o obrambi. Trenutna situacija v slovenskem obrambnem sistemu, še posebej pa v Slovenski vojski ni rožnata. Morda bi jo najbolj enostavno opisali, če bi dejali, da Slovenska vojska razpada pri živem telesu, tako v tehničnem kot tudi moralnem smislu. V tehničnem smislu je jasno, kajti od začetka ekonomske, gospodarske krize se je obrambni proračun praktično razpolovil. Bil je denar zgolj in samo še za plače. Za kakršnekoli resne investicije in širše usposabljanje je denarja zmanjkalo. In ob tako priškrnjenih finančnih sredstvih je nemogoče razvijati nek dober in učinkovit sistem. To je pustilo posledice tudi v morali slovenskih vojakov. V zadnjih mesecih smo imeli možnost spremljati, rečemo temu spopad na najvišji ravni, spopad med visokimi častniki Slovenske vojske glede nabave osemkolesnikov. Mislim, da je prav ta spopad najbolj pokazal na trenutno stanje v vojski. Prepričani smo, da so se znotraj vojske vzpostavile tri različne skupine. Skupina, ki izhajajo še iz nekdanje Jugoslovanske ljudske armade, skupina, ki izhaja potem iz kasnejše Teritorialne obrambe, in skupina, ki se je izšolala in izobrazila v zavezniških šolah. Med temi posameznimi skupinami obstajajo velike razlike tako v mentaliteti kot načinu delovanja. In to se v zadnjem času intenzivno kaže tudi v Slovenski vojski. Če se vrnem nazaj na tistih pet točk, ki jih v Novi Sloveniji izpostavljamo kot ključne pri graditvi oziroma pri oblikovanju novega zakona o obrambi. Kot prvo sem izpostavil, zavedati se moramo da smo del zavezništva Nata. Tako so se odločili ljudje na referendumu, ne politična elita, ampak večinsko ljudje. Mi v Novi Sloveniji tudi poudarjamo, da je za Slovenijo, kakorkoli stvari obračamo, še vedno najceneje biti del tega zavezništva. Karkoli drugega bi pomenilo večje obrambne stroške. Tisti, ki imajo številne probleme z zavezništvom Nata, bi lahko pošteno povedali, da tudi nevtralnost stane, da nevtralnost ni brezplačna. In ko imajo številni velike probleme s tem, zakaj se naši vojaki pojavljajo na operacijah širom sveta, bi bilo prav, da izidejo iz tega milnega mehurčka, v katerem se nahajajo, in pošteno priznajo, da slovenski vojaki v tujini skrbijo tudi za varnost doma. Naj posebej izpostavim naš kontingent na Kosovem, pa potem naše predstavnike v Bosni in drugih koncih na Balkanu, prav ti ljudje, ti pripadniki Slovenske vojske zelo konkretno in učinkovito skrbijo za mir na Balkanu, s tem pa tudi za večjo varnost doma. Te stvari je pri pripravi zakona o obrambi treba upoštevati. Naslednja, druga točka je učinkovitejše soočanje z naravnimi nesrečami. V zadnjem času se vreme oziroma okolje, podnebje bistveno spreminja. Naravne nesreče so vse pogostejše. V Novi Sloveniji si želimo, da bi pripravili takšen zakon o obrambi, ki bi vzpostavil dobro podlago za hitro in učinkovito delovanje Slovenske vojske v primeru naravnih nesreč. V preteklosti se je izkazalo kar nekaj pomanjkljivosti oziroma birokratskih ovir, morda tudi vprašanj prestiža, kdo, kdaj, v kakšnem trenutku lahko posreduje. Želimo si, da bi čim več teh nepotrebnih ovir v tem zakonu o obrambi odpravili. Predvsem pa si želimo, da bi tehniko Slovenske vojske v čim večji meri razvijali dvonamensko, kar pomeni, da jo lahko uporabimo ne samo bojno delovanje, ampak tudi za primere naravnih nesreč. Tretja točka, ki jo izpostavljamo v Novi Sloveniji, je učinkovitejše odzivanje na globalne grožnje. Dejstvo je, da svet postaja vse nevarnejši, da so grožnje globalne, da se stvari spreminjajo od danes na jutri, zato je potrebno tudi pri pripravi novega zakona o obrambi ponovno vzpostaviti temelj, ki bo omogočil Slovenski vojski in s tem tudi celotnemu obrambnemu sistemu, da se čim bolj fleksibilno prilagaja na vse grožnje, ki prihajajo iz sveta. Na kaj konkretno mislim? Mislim na to, da je vedno treba pustiti odprta vrata in vsaj zakonsko možnost, zakonsko podlago za relativno hitro in enostavno ponovno uvedbo obveznega služenja vojaškega roka, da je ponovno treba pustiti možnost oziroma zakonsko podlago za potencialno teritorialno obrambo in ne nazadnje tudi za večjo težo in pa večje možnosti enot za specialno delovanje Slovenske vojske. To se nam zdijo ključne stvari za boljše odzivanje na globalne grožnje. Kibernetska varnost je četrta točka, ki jo v Novi Sloveniji izpostavljamo kot eno izmed stvari, ki mora biti upoštevana pri pripravi tega novega zakona o obrambi. Mislim, da ne pretiravam, če rečem, da učinkovit kibernetski napad lahko praktično neki državi danes povzroči več škode kot pa napad z atomsko bombo. Ja, huda izjava, ampak dejansko drži. Če poznate vse razsežnosti, ki jih lahko povzroči nek kibernetski napad, potem v današnjem svetu, kjer so številni sistemi vpeti v splet, potem je jasno, da z nekim napadom lahko praktično kolapsirajo vse pomembne funkcije znotraj neke države. Primeri iz preteklosti so zelo zgovorni. Če pogledate estonski primer iz leta 2007, ko je ruski kibernetski napad praktično onemogočil delovanje države za 14 dni, kolapsirale so banke, javna uprava in vse druge pomembne institucije. Potem imamo še zadnji novejši ruski napad iz leta 2015 na elektrarno v Ukrajini, ko je sredi mraza, sredi zime brez električne energije ostalo več 200 tisoč odjemalcev. Če se še nekoliko pomaknemo v sfero industrijske špijonaže, izsiljevanja in podobnih zgodb, delovanja Kitajske, potem vidimo, da je kibernetski prostor postal bojišče 21. Stoletja. Nato je na tem področju že storil korak naprej, ker je kibernetski prostor poleg zraka, zemlje in morja razglasil kot enega izmed območij delovanja. Mislim, da tukaj v Sloveniji bistveno zaostajamo in da je kibernetska varnost in izgradnja naših ofenzivnih zmožnosti na področju kibernetske varnosti je izjemno pomembna. Že danes je treba zato ustvariti podlago v zakonu o obrambi. Naša peta ključna točka je, da v središče želimo postaviti vojaka. Prepričani smo, da Slovenija z drugimi državami, predvsem pa s tistimi subjekti in objekti, ki Sloveniji grozijo in jo dejansko ogrožajo, ne more tekmovati z neko težko tehniko, lahko pa mi tekmujemo oziroma se postavimo proti tovrstnim grožnjam predvsem z dobro opremljenimi in pa usposobljenimi vojaki, vojaki z visoko moralo. To je edino lahko neka pozitivna konkurenčna prednost Slovenije v tem globalnem svetu. Zaradi tega bi že celoten zakon o obrambi moral biti zastavljen tako, da v središče postavlja vojaka, zadovoljnega vojaka. Ko s tem zakonom o obrambi, ki je danes pred nami, postavljamo nov okvir obrambe Republike Slovenije in zaradi kvalificirane večine, ki je potrebna za spremembo tega zakona, najverjetneje to pomeni, da bodo spremembe dolgotrajne, kar pomeni, da tisto, kar bomo sprejeli danes, bo najverjetneje veljalo še kar nekaj let. Zato je pomembno, da smo pri spremembah previdni in tudi natančni. Še enkrat pa želim jasno izpostaviti, da si v Novi Sloveniji želimo učinkovito in naše kredibilno delo znotraj Nata, da si želimo, drugič, hitro ukrepanje v primeru naravnih nesreč, tretjič, si želimo večjo odpornost na globalne grožnje, četrtič, večjo kibernetsko varnost in petič, vojaka v središču obrambnega sistema. Nam je pa popolnoma jasno, da sam okvir, da sama zakonska podlaga ne bo dovolj. Zato bo potreben tudi denar. In pri vsej stvari je ključen prav obrambni proračun, ki pa v tem trenutku žal v Sloveniji ni na zavidljivi ravni. Znotraj zavezništva Nato smo praktično med najslabšimi državami po odstotku BDP, ki ga namenjamo za obrambo. Trenutno namenjamo 1 % BDP za obrambo, kar nas uvršča praktično na rep Nato držav. Za nami so zgolj in samo še tri članice Nata. Prav tako nimamo idealnega deleža, koliko sredstev namenjamo za plače, za operacije in potem tudi za investicije. Če veste, da je ta delež 50 :30 :20, potem je v Sloveniji praktično vse postavljeno na glavo. Skoraj 70 % damo za plače. Da 2 % BDP za obrambne izdatke ni nedosegljiv cilj, nam govorijo predvsem Balti, ki so vsaj po številu prebivalcev, po ekonomski moči izjemno primerljivi s Slovenijo. Oni bodo v prihodnjih letih dosegli 2 % BDP za obrambne izdatke, kar govori v prid temu, da tam, kjer je volja, tam je tudi pot. Jasno je, da bo naš obrambni sistem brez dodatnih finančnih virov še naprej propadal, da ne bo mogel preživeti. Ene stvari bi se morali vsi skupaj zavedati, če smo že nekredibilni v odnosu do Nata, če ne izpolnjujemo tistega, kar smo Natu obljubili, potem bodimo pošteni in odgovorni vsaj do naših lastnih vojakov. Na številnih odborih za obrambo razpravljamo o dvigu obrambnega proračuna. Žal pridemo do zgolj deklarativnega zavzemanja koalicijskih poslancev, kako je treba te stvari izboljšati in dvigniti obrambni proračun. Ko pride na vrsto glasovanje in pa konkretno odločanje, njihove roke otrpnejo. Naj zaključim. Nova Slovenija bo zakon o obrambi v prvi obravnavi podprla, ker mu želimo utreti pot naprej, ker želimo, da na tej točki delamo naprej, ker vendarle od leta 1994 pa do danes se je v svetu pa tudi v Sloveniji marsikaj spremenilo. Prepričani smo, da zakon o obrambi potrebuje spremembe in zato, kot sem dejal, ga bomo v prvi obravnavi podprli. Naj pa že danes zelo jasno povem, da s tem pa niso zagotovljeni naši glasovi v drugi obravnavi. Naša podpora v drugi obravnavi bo pa odvisna od treh ključnih stvari. Prvič, vložili bomo nekaj amandmajev, ki bodo v središča postavljali vojaka, in videli bomo ali bodo ti amandmaji sprejeti. Drugič, naša podpora je odvisna od tega, ali bo Vlada v letu 2018 za obrambni proračun namenila 1,1 % BDP. Smo v fazi sprejemanja proračuna in mislimo, da ni dovolj, če vztrajamo zgolj pri besedah, če imamo super lep zakon, nimamo pa denarja, s katerim bi lahko učinkovito zagotavljali obrambo Republike Slovenije. Zaradi tega ker smo se tudi znotraj poslanske skupine zelo globoko pogovarjali, kako in kaj naprej, smo jasno povedali, da je treba vlado, če hočete, tudi koalicijske poslance vendarle prisiliti na nek način, da začnejo več sredstev zagotavljati za obrambni proračun. Ne terjamo nemogočega, terjamo mogoče, in sicer s sedanjega 1 %, da pridemo na 1,1 %. To pomeni, da se povečajo obrambni izdatki za 0,1 % BDP, kar mislimo, da je v letu 2018 dosegljivo. In tretja zahteva, ki bo za podporo zakona v drugi obravnavi, da se ukine sindikalno delovanje vojakov. Zdi se nam neprimerno in nepotrebno, da se vojaki organizirajo v sindikat. Ta služba je izjemno specifična. Ima prepoved stavke, ki je v tem zakonu že vnesena, in prav nobene potrebe ni, da bi omogočili tudi sindikalno delovanje. Amandmaji, dvig obrambnega proračuna in pa prepoved sindikalnega delovanja slovenskim vojakom bodo tri ključne zahteve za podporo tega zakona v drugi obravnavi.
Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil gospod Miha Kordiš. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Znano je, da imamo socialisti popolnoma drugačen pogled na vojaško obrambo kot preostali slovenski politični razred. Po našem mnenju je naloga vojske obramba države, ne pa zagotavljanje žive sile za intervencije v tujino. Predlagani zakon ponižuje Slovensko vojsko na raven podizvajalca Nata. Posledica tega je, da se obrambna sposobnost države zmanjšuje in da se vojaški izdatki ne prilagajajo potrebam Slovenije, marveč zahodnim velesilam. Take vojske naši državljani ne rabijo in si je tudi ne morejo privoščiti. Zato bomo v Levici glasovali proti predlaganim zakonom. V razpravi bom izpostavil tiste določbe, ki so za nas najbolj sporne. V prvi vrsti določbe, ki kršijo načelo ločitve cerkve od države in ki puščajo odločanje o oboroževanju in uporabi vojske v rokah Vlade. In potem naprej, tudi uporabo vojske v policijske namene. Ampak preden preidem na te posamične probleme, se naj zadržim pri razlogih za naše načelno nasprotovanje. Kot rečeno, predlagani zakon podreja Slovensko vojsko tako imenovani kolektivni obrambi Nata. In to je nesprejemljivo iz treh razlogov. Prvič je nesprejemljivo zato, ker ne podpiramo politike vojaškega vmešavanja v notranje zadeve drugih držav, ki jo Nato izvaja. Predvsem njegove članice: Združene države Amerike, Velika Britanija in Francija. Drugič je nesprejemljivo zato, ker Slovenska vojska ni več organizirana celota, ki bi lahko branila državno ozemlje. Slovenska vojska je v tem trenutku konglomerat izoliranih enot, ki lahko smotrno delujejo samo še v okviru večjih enot Nata. In če bi vojaška grožnja recimo prišla iz zahoda, zgodovinsko gledano, je še skoraj vedno taka grožnja prišla iz zahoda, Slovenija ne bo imela resne vojaške obrambe, da bi se tej grožnji zoperstavila. Tretji razlog, zakaj smo proti, so pa stroški. Nato od nas zahteva, da za vojaške namene porabimo 2 % BDP. To je dvakrat toliko, kolikor porabimo seda,j in bistveno več, kot terja vojaška ogroženost Slovenije ali Evrope. Dokler bo Slovenija podrejena vojaškemu načrtovanju Nata, bo tudi financiranje vojske podrejeno interesom tujih vojaško industrijskih kompleksov, ne pa realnim potrebam, ki jih imajo naši državljani. Teh cesarjevih novih oblačil zakona pred nami se socialisti ne gremo. Ne bomo se pretvarjali, da je to, kar dela Nato, kolektivna obramba. Nato ni nastal zato, da bi branil Slovenijo, ampak da brani interese in privilegije zahodnih velesil v svetu. Ja, morda dokler Varšavski pakt ni bil razpuščen, je še zgledalo, da je Nato neka obrambna zveza, ampak zadnja desetletja tako tezo postavljajo na laž. Nato je bi in ostaja vojaško krilo zahodnega imperializma. Našim državljanom na referendumu leta 2003 to ni bilo jasno, ker mu je peska v oči nasul kompleten slovenski politični razred. Ampak ko so članice Nata dobesedno razsule Afganistan, Libijo in Irak, imperialistične narave te zveze ni mogoče več zanikati. Morda je bilo to dogajanje od naših ljudi oddaljeno, neotipljivo, za dolgo časa nekaj abstraktnega. Ampak po letu 2015, ko so iz držav, ki so jih razsule te zahodne velesile, na naše duri potrkale množice beguncev, so posledice Natovih vojn postale tudi slovenska notranja zadeva. In edino, kar lahko normalna država v takem primeru naredi, je, da izstopi iz zveze Nata oziroma preden formalno izstopi, da neha sodelovati pri agresivnih intervencijah. Če tako držo lahko zavzamejo recimo Irska, Finska, Avstrija in druge nevtralne države, jo lahko zavzame tudi Slovenija. Vlada nas bo prepričevala, da je Slovenija zaradi podreditve Natu bolj varna, ampak to niti slučajno ni res. Pri tem je glavni problem, da Slovenska vojska ni sposobna braniti države, niti v sanjah ni zmožna pri takem organizacijskem ustroju, kot ga ima in kot naj bi se še poglabljal, ni zmožna organizirati splošnega ljudskega odpora, kot ga je recimo organizirala partizanska vojska. Slovenska vojska je uporabna za policijske naloge na meji, za izvajanje okupacijskega hlapčevanja v kakšnem Afganistanu ali pa za propagandne operacije Nata v Latviji. Ni pa sposobna sama ubraniti države pred kakršnokoli resnejšo vojaško grožnjo, dasiravno naj bi bila ravno temu namenjena. Na srečo naša država v vojaškem pogledu že presneto dolgo ni bila tako varna, kot je danes. Obdajajo nas same prijateljske države. Vse te države so članice Evropske unije. Z nobeno drugo državo nimamo kakšnih resnih nesoglasij. Kar pa imamo, je globoka socialna in razvojna kriza. Ker nam zdravstveni in socialni sistem pokata po šivih, bi morali kadre in denar usmeriti v te sektorje. Zaveze do Nata so pa vladni izgovor, da počne ravno nasprotno. Če hoče Slovenija izpolniti cilje Nata do leta 2025, bo morala samo za oborožitev zapraviti 1,5 milijarde evrov. To je toliko denarja, kolikor ga je v to svrho zapravila od leta 1991 do danes. Zakaj torej ne bi raje te milijarde in pol evrov uporabili za blaginjo državljanov in razvoj države, vojaške izdatke pa zamrznili? Nas socialiste pogosto dosežejo parlamentarni očitki, da smo populisti. Ampak vprašajmo se, naredimo dva koraka nazaj, poglejmo celo sliko in se vprašajmo, kdo je tukaj populist. V Levici izhajamo iz dejstva, da Slovenija po vseh objektivnih kriterijih ni vojaško ogrožena. Je pa po vseh, ravno tako objektivnih kriterijih, visoko zadolžena in podpovprečno razvita država. Tukaj se zelo jasno vidi, da vladna politika izhaja iz čisto ideoloških predstav, da naj bi nas ogrožal, ne vem kdo – Rusija ali pa tiste uboge države v severni Afriki in Aziji, od koder bežijo begunci? Se pravi, ogrožale naj bi nas tiste države, ki so jih zahodne intervencije vrnile dobesedno v kameno dobo. Teh ideoloških floskul je še veliko, cel dan bi jih lahko našteval. Ampak med njimi je nemara najbolj absurdna ta, da mora Slovenija dvigniti sredstva za vojsko zaradi, citiram: »Pravične delitve bremen v Natu.« Gospe in gospodje, ali se vi delate norca? Slovenija je v Natu neto plačnica. Poleg tega se ta organizacija ne ukvarja z obrambo Slovenije, ukvarja se s patruljiranjem po ameriškem imperiju, izvaja pax Americana. In zato naj bi semkaj namenili še dodatna sredstva? Slovenija je med rekorderkami po številu vojakov na prebivalca, ki jih pošilja v razne okupacijske enote. Kaj je recimo lepšega za ameriške imperialiste, kot da outsourcajo pomožne naloge raznoraznim satelitom, sploh če ti sateliti, vključno s Slovenijo, sami plačajo svojo živo silo in kupujejo zahodno orožje za njihovo mesoreznico. Ni čudno, da Slovenija po vstopu v Nato za vojsko porabi več kot prej, čeprav so politiki na referendumu obljubljali, da bo plačevala manj. Leta 1999 smo za obrambo porabili 2,4 % javnih sredstev, osem let kasneje pa kar 3,3 %. Socialisti se zavzemamo za racionalno obrambno politiko, ki se bo ukvarjala z obrambo domovine, ne pa z garantiranjem privilegijev zahodnih velesil in njihovih korporacij v svetu. Vem, da se tudi v koalicijskih klopeh najdete poslanci, ki znate uporabiti svojo glavo in ne nasedate na zgodbice, kot jih pripoveduje vlada. Vem, da se najdete in da ne jemljete Nata za suho zlato in da presneto dobro veste, da sodelovanje Slovenske vojske v Natovih operacijah ni v našem interesu. Ti dobronamerni poslanci včasih rečejo, češ, saj imate prav, a veste, ampak Slovenija je premajhna, da bi vodila drugačno politiko, se moramo tukaj prilagajati in podrejati. Dragi moji, to ni res! Slovenija ni premajhna, da bi bila nevtralna. In ni res, da si nevtralnosti ne moremo privoščiti. Nevtralna Avstrija in Irska za vojsko porabita precej manjši delež od Slovenije. Nevtralnost, če spregovorim v vašem jeziku, v jeziku denarja, se splača. Slovenija se ne bo mogla nikoli zavarovati pred totalno vojno. Lahko se pa racionalno zavaruje pred tem, da bi nam kakršnakoli velesila poskušala vsiliti svoje politično vodstvo in t. i. demokratične, beri, kapitalistične vrednote. Vladni zakon gre v popolnoma drugo smer, v smer nadaljnje kolaboracije z velesilami, ki delajo točno to, česar nočemo, da bi kdorkoli drug storil nam. Zato bomo v Levici glasovali proti zakonu o obrambi.
Dr. Bojan Dobovšek bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Spoštovani vsi, ki spremljate to sejo! Pred nami sta dva povezana zakona, zakon o obrambi pa zakon o službi v Slovenski vojski. Nedvomno je treba o tem govoriti v celoti. Varnost, kot vemo, je še kako pomembna dobrina za razvoj vsake družbe, in brez varnosti ni napredka družbe. Še posebej takšne družbe, kot smo mi. Vidimo, da se vojaška ogrožanja spreminjajo, vse bolj postajajo nevojaška in deli naloge vojske se spreminjajo. Vse bolj postajajo podobni policijskim pooblastilom in izvajanjem teh pooblastil v mirnodobnem času. Predlog, ki je pred nami, je pomemben za nadaljnjo razpravo in v katero smer bomo šli. Kje so tisti dobri razlogi in dobri predlogi? Uskladitev z Evropsko unijo, uskladitev činov je že eden od takih primerov. Tudi vrste častnikov, ki so predlagane, in pa predvsem opredelitev nevojaške obrambe, kajti vidimo, da je to vse bolj pomemben del nalog, ki jih izvaja Slovenska vojska. Kje pričakujem, da bo zakon bolj napreden in bolj ambiciozen? Odprta vprašanja, ki se postavljajo, se kažejo v smeri sprememb in oceni ogrožanj. Pričakujem, da se bolj naslonimo na primer baltskih držav in pa njihovo primerjalno analizo, kot pa, da smo bolj podobni Hrvaški. Se pravi, tukaj je potrebna usmeritev in jo je treba bolj usmeriti v napredne države. Ukinitev vojaških teritorialnih poveljstev ni dober predlog. Zakaj? Vojska potrebuje stik z lokalnim prebivalstvom. In tukaj so odgovori – boljši ugled v javnosti. Položaj obveščevalno varnostne službe. Tudi tukaj bo potrebnih še nekaj dodelav. Ali je to podporna služba, kako se deli, in pa predvsem možnost nadzora in pa onemogočanje zlorab in odteka informacij. Pogrešam večji poudarek kibernetski varnosti, kakšne so tukaj naloge vojske, če je kibernetska varnost vse bolj pomembna. In pa tisti najbolj pomemben segment, kako pristopiti do mladih, kako povečati zanimanje mladih za ta poklic, kje bomo storili naslednje korake. Seveda je eden od korakov tudi vojaško šolstvo, ali je to zaprt sistem ali po vzoru nekaterih držav, kjer je ta sistem bolj odprt. Tukaj še ni jasnih odgovorov, jaz se zavzemam za to, da je sistem bolj odprt in s tem privabimo več mladih. In pa motivacija potem za naprej. Motivacija, kot je predlagana, je samo motivacija ob vstopu in za tiste, ki vstopajo. Kaj pa motivacija za tiste, ki so že znotraj sistema? Kako jih bomo nagradili? Ali karierni sistem deluje? Eden od največjih motivacijskih faktorjev je odprt transparenten karierni sistem, se pravi ne samo motivacija tistih, ki prihajajo, ampak predvsem tistih, ki so že v službi. In pa za konec, poudarek problematike, ki jo izpostavljajo države Evropske unije, predvsem pa baltske države, to pa je hibridno vojskovanje. Hibridno vojskovanje je vojskovanje prihodnosti, kar pa terja odgovore na drugih področjih, tudi socialnem, tudi kulturnem, če smo se prej pogovarjali o kulturi, in pa na varnostnem. Treba bo bolj analizirati ogrožanja in pa odgovoriti na ta vprašanja do konca oblikovanja zakona. V tej fazi bomo v Poslanski skupini nepovezanih poslancev oba predlagana zakona podprli. Hvala.
Gospod Marjan Dolinšek bo predstavil stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovana ministrica, sekretar, kolegice, kolegi! Svet danes ni enak tistemu včeraj, še manj tistemu, v katerem se je Republika Slovenija uveljavila kot samostojna in enakopravna članica mednarodne skupnosti. Naše notranje in zunanje varnostno okolje se z naglico spreminja in postaja vse bolj nepredvidljivo, pri čemer na veljavi dobivajo vedno nenehno novi viri ogrožanja mednarodnega miru in varnosti, ki terjajo odgovor v obliki dobro izgrajenih ter demokratično nadzorovanih sistemov nacionalne varnosti. Vendar pa se pred globalnimi izzivi z varnostno dimenzijo sama zase ne more obvarovati nobena država. Zato moramo v skupnosti z drugimi tvorno iskati odgovore nanje, sledeč v prvi vrsti naši ustavni ureditvi, ki nam narekuje, da pri zagotavljanju varnosti izhajamo predvsem iz mirovne politike ter kulture miru in nenasilja. Republika Slovenija je v 25 letih prehodila pomembno pot, od teritorialne obrambe, ki je zaščitila proces slovenske osamosvojitve, do vzpostavitve nacionalnega obrambnega sistema s Slovensko vojsko kot njegovim osrednjim delom. Od sprejetja veljavnega zakona o obrambi pa je Republika Slovenija postala tudi članica mednarodnih organizacij in zavezništev, v okviru katerih uresničuje svojo pravico do individualne ter kolektivne obrambe ter sprejema svoj delež odgovornosti za ohranjanje mednarodnega miru in varnosti. Tako spremenjene okoliščine in prej omenjeni izzivi, s katerimi se naša država srečuje pri ohranjanju in krepitvi varnosti danes, že nekaj časa kažejo na to, da krovna zakonodaja s področja obrambe potrebuje temeljito prenovo tako na ravni terminologije kot na ravni vsebinskih rešitev. V Poslanski skupini SMC podpiramo in cenimo sleherni napor, ki gre v smeri zagotovitve učinkovitega delovanja ter nadaljnjega razvoja slovenskega obrambnega sistema. Obenem pa si ne želimo spremembe zaradi spremembe same. Sprejemanje nove krovne zakonodaje zahteva posebno skrbnost in premišljenost, saj je, kot to določa 194. člen Ustave Republike Slovenije, zakon o obrambi zakon, s katerim se določajo vrsta, obseg in organizacija obrambne nedotakljivosti in celovitosti državnega ozemlja. Tudi zahtevana dvotretjinska večina navzočih poslancev Državnega zbora, ki je potrebna za njegovo sprejetje, kaže, da gre pri zakonu za obrambo za zakonsko materijo, ki se naj sprejema z dolgoročno vizijo in je kot tak preveč pomemben, da bi bile vanj vgrajene ad hoc rešitve. V Poslanski skupini Stranke modernega centra od javne predstavitve predloga zakona v tej luči pogrešamo razpravo o konceptualnih rešitvah ter odgovor na kritike iz vrst strokovne javnosti, da gre pri predlogu zakona v prvi vrsti za kozmetične popravke, brez jasno začrtane dolgoročne smeri razvoja slovenskega obrambnega sistema. Sam bi si tudi po vzoru nekaterih drugih držav želel jedrnat zakon o obrambi, ki opredeljuje temelje našega obrambnega sistema in je hkrati očiščen vsebin, kot so delovnopravne zadeve, ki jih že urejajo drugi zakonski ter podzakonski akti. Že s simboličnega vidika je izjemno pomembno, da zakon o obrambi uživa čim širšo podporo, ne le različnih političnih opcij, temveč tudi drugi vladnih resorjev in predvsem sindikatov, saj so zaposleni na obrambnem področju tisti, ki bodo uporabniki in izvajalci tega zakona. V Poslanski skupini SMC smo spremljali postopek priprave zakona in smo seznanjeni tako s pomisleki drugih resorjev kot zadržanostjo sindikatov. To ni najboljša popotnica novemu zakonu, toda sami menimo, da še vedno ni prav nič zamujenega. Današnjo prvo obravnavo predloga zakona na seji Državnega zbora vidimo kot odlično priložnost za podrobnejšo predstavitev posameznih vsebinskih rešitev ter razjasnitev, katere pripombe stroke, resorjev in sindikatov so bile upoštevane ter katerih se ni dalo vključiti in zakaj. Prepričani smo, da bomo skozi to razpravo bližje rešitvam, kako vladni predlog zakona še izboljšati v nadaljevanju zakonodajnega postopka. V Poslanski skupini Stranke modernega centra bomo podprli sklep, da je Predlog zakona o obrambi primeren za nadaljnjo obravnavo. S tem se zavezujemo, da bomo tudi v bodoče konstruktivno sodelovali pri sooblikovanju normativne podlage za delujoč in stabilen obrambni sistem, ki se je sposoben odzivati na hitro spremljajoče se razmere v mednarodni skupnosti in varnostne izzive, ki jih te postavljajo pred nas. Hvala.
Gospod Žan Mahnič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik, spoštovana gospa ministrica, državni sekretar, kolegice in kolegi! Slovenska vojska je danes v krizi. Štiri leta je že nesposobna izvajati tisto temeljno nalogo, za katero je poleg drugih nalog poklicana, to je izvajanje oboroženega boja v primeru napada na Republiko Slovenijo. Da je temu tako, ni zraslo na mojem zelniku, ampak so to besede vrhovnega poveljnika obrambnih sil, ki prav tako niso njegove, ampak so nastale na podlagi samoocene Slovenske vojske, ki jo vsako leto pripravi Generalštab. Ta ocena je že četrto leto zapored, da je ocena pripravljenosti za delovanje v času vojne krize, to se pravi, za delovanje, kar je primarni namen Slovenske vojske, nezadostno in Slovenska vojska tako ni sposobna izvajati vojaške obrambe. Da bi se temu izognili, smo v Slovenski demokratski stranki v aktualnem mandatu večkrat opozarjali in pa tudi podajali konkretna priporočila. Nobeno priporočilo, noben dobronameren nasvet, predlog ki smo ga dali v tem mandatu, ne pod ministrovanjem Janka Vebra, ne pod ministrovanjem gospe Andreje Katič ni bil uslišan, ni bil sprejet. O njih se je vedno razpravljalo kot o nebodigatreba predlogih. In sprašujem se, kako je po vsem tem času možno, da potem ministrica pride v parlament in pove, da če zakon, za katerega je potrebna dvotretjinska večina navzočih poslancev, ne bo sprejet, zakon o obrambi, tudi nima smisla oziroma se umika zakon o službi v Slovenski vojski. Sprašujem vas, gospa ministrica: Kje ste bili ta tri leta, od kar ste že na tem obrambnem resorju, ko smo predlagali priporočila, podajali predloge za izboljšanje stanja? Zakaj niste takrat rekli, da je treba podpreti te predloge, kajti drugače tudi drugih predlogov nima smisla in se ne bo dalo sprejemati. Slovenska demokratska stranka nikoli ni delovala slabonamerno proti sistemu obrambe. Trikrat smo ta resor vodili in ta resor je, lahko samo spomnim, doživel svoj vrhunec v obdobju 2004–2008, ko smo namenjali izrazita finančna sredstva in ko je obrambni sistem imel toliko denarja, kot še nikoli. Potem pa je prišla finančna kriza, prioritete so bile drugje. Vlado takrat in tudi Ministrstvo za finance ter Ministrstvo za obrambo so vodili ljudje iz stranke Socialnih demokratov. In še danes se Slovenska vojska zaradi ukrepov, ki so bili sprejeti takrat, ni pobrala. Stagnira, nazaduje, pozitivnih premikov ni. Ne govorim na pamet, za to imamo številke. Osip vojakov pod ministrico za obrambo Andrejo Katič je pod 7 tisoč pripadnikov, lahko napišete še sto SOPR, kjer boste napisali, da je načrt 7 tisoč 250 pripadnikov, ampak bojim se, da bomo naslednje leto začeli številko 6 tisoč 700. Več sto pripadnikov Slovenske vojske je odšlo v času mandata ministra Janka Vebra in pa ministrice Andreje Katič, skratka pod vodenjem tega ministrstva s strani stranke Socialnih demokratov. V Slovenski demokratski stranki smo zaradi tega dejstva, ki je podkrepljen s številkami, kadarkoli si jih lahko pogledamo, so uradne, mnenja, da tisti, ki so ta sistem uničili, pa pustimo načrtno ali nenačrtno, da težko prinašajo pozitivne rešitve. Težko verjamemo, da se resnično trudijo za uveljavitev teh rešitev. Lansko leto smo pred poletjem sedeli z ministrico za obrambo v naši poslanski skupini, kjer je poslušala naše predloge in pa pripombe. Zdaj ugotavljam, da od tega ni bilo kaj veliko. Pa vendar se spomnim, da je bilo rečeno, da bo ta zakon v parlamentarni proceduri lansko jesen. Več kot leto dni je minilo, da smo dobili ta dva zakona na mizo, pa še danes vidimo, kakšno je stanje. Slišali smo mnenje Poslanske skupine Stranke modernega centra, s katerim se v veliki meri strinjam. Zakon je nek dogovor. Vse tisto, kar se je obljubljalo pripadnicam in pripadnikom Slovenske vojske, vse tisto, kar smo tudi predlagali na Odboru za obrambo, ravno takrat, ko bi morali glasovati o tem sklepu, sva morala s kolegom Škobernetom na Odmeve tukaj v preddverje, tako da je bil povožen tudi tisti sklep, mislim, da je bilo lansko leto nekje v jeseni, kjer smo imeli dober namen, da se že takrat pripadnicam in pripadnikom dvigne plača za tista dva plačna razreda, ampak tudi tukaj smo izostali. Ne rečem, da, predvsem v zakonu, ki ga bomo obravnavali v naslednji točki, ni nekaterih sprememb, ki gredo v pravo smer oziroma ki nakazujejo neko boljše stanje, če se pogovarjamo o denarnicah pripadnic in pripadnikov Slovenske vojske, vendar to ni to oziroma še daleč ni toliko, kot bi si želeli. Da je stanje na obrambnem sistemu takšno, je predvsem posledica delovanja oziroma bolje rečeno nedelovanja ključnih organov. Da sistem obrambe lahko deluje, morajo odlično sodelovati tri osebe: predsednik Vlade, minister za obrambo in pa načelnik Generalštaba Slovenske vojske. Če ni sodelovanja med temi tremi osebami, če načelnik generalštaba nima popolne podpore pri ministru, minister pa pri predsedniku Vlade, potem imamo stanje, kakršno je stanje danes. Vemo, kakšen je odnos, in to smo lahko videli tudi na zaprtih sejah Odbora za obrambo, med načelnikom Generalštaba in pa ministrico za obrambo in kakšen je odnos med predsednikom Vlade in ministrico za obrambo oziroma Stranko modernega centra, ki obenem vodi tudi Ministrstvo za notranje zadeve, in na drugi strani stranko Socialnih demokratov, ki vodi Ministrstvo za obrambo. Takšen odnos, kakršen je med temi tremi osebami, je recept, da se stanje v obrambnem sistemu ne more izboljšati. Če nimaš Vlade, kateri bi bil jasen cilj, da se izboljša stanje v obrambnem sistemu, ne da se deli nek drobiž, ob tem ko imamo gospodarsko rast, in ko se že dlje časa opozarja in so že od leta 2014 naprej znane zaveze, ki smo jih dali in morajo biti izpolnjene do leta 2020, če imamo ministra oziroma ministrico za obrambo, ki niti ne ve, kam peljati ta resor, kine pozna delovanja obrambnega sistema, in če imamo še potem na tretji strani Generalštab, kjer, kot je že prej dejal kolega Tonin, so različne struje, so različni vidiki, kako se Slovenska vojska vodi – se strinjam, v grobem s tem razdelkom, ki ga je dal, v Slovenski vojski so lahko rečemo nekako tri struje, tisti, ki so bili še prej v JLA, potem Teritorialne obrambe in pa tisti, ki so trdni podporniki in zagovorniki zveze Nato, medtem ko tiste bivše jugooficirske častnike lahko štejemo tudi kot nasprotnike zveze Nato – kje je potem rešitev. Slovensko vojsko moramo narediti spet slovensko vojsko. Minister za obrambo bi skupaj z načelnikom Generalštaba moral narediti samo dve stvari, da bo Slovenska vojska slovenska in da bo to vojska. Danes ni ne slovenska in ni ne vojska. Ne zaradi pripadnic in pripadnikov, ki jim ta zakon prinaša nekaj deset evrov več vsak mesec na plačilni listi, pač pa zaradi napačno vodene politike tega resorja in v povezavi z usmeritvami tudi Slovenske vojske. Pri tem je treba povedati, da je obrambni sistem tesno povezan tudi z Ministrstvom za zunanje zadeve. Ne samo da Slovenija oziroma Slovenska vojska izgublja kredibilnost v zvezi Nato, ker ne uresničujemo tistih obljub, ki smo jih dali skupno kolektivno, ampak predvsem, ker se Slovenija čedalje bolj oddaljuje od politike stališč in pa vrednot zveze Nato. Mi lahko pošiljamo svoje pripadnike na misije v tujino, tukaj smo eni izmed boljših v Natu, to nam v Natu priznajo in cenijo, vendar če minister za zunanje zadeve v času, ko vemo, kakšna je politika zveze Nato do Rusije, gre trinajstkrat v Moskvo, niti enkrat pa ne gre v Washington, ker tudi povabljen ni, se razume, potem tudi kredibilnost, ugled Slovenije in Slovenske vojske tudi v zvezi Nato padata. Tesna povezanost teh dveh resorjev je tudi eden od razlogov, zakaj smo v Slovenski demokratski stranki kritični tako do delovanja Ministrstva za obrambo kot pa do delovanja Ministrstva za zunanje zadeve. Namesto da bi v teh treh letih dobili predloge za izboljšanje s strani ministrstva, smo predvsem bili priča temu, kako se ukvarja z raznoraznimi proslavami, z raznoraznimi tabori in pa predvsem kako se kadruje. Kadruje nekompetentne kadre na visoke položaje v Slovenski vojski, tudi v tujini, v zvezi Nato. Ne bom izgubljal besed, veliko smo že govorili, kako ste želeli v čin generala povišati človeka, ki se je še med osamosvojitvijo skupaj z Ratkom Mladićem boril tamle nekje na Plitvicah, prestopil po zakonitem roku, ki ga je določilo sodišče, da je še bil možen prestop, to je 18. julij. Govorimo o brigadirju Davidu Humarju. Vsaj predsednik države je imel toliko poguma, da je ustavil to imenovanje. Stalno je na tapeti načelnik Generalštaba, stalno so na tapeti tisti, ki kritično opozarjajo na stanje v Slovenski vojski in imam občutek, da se tudi stroki ne prisluhne. Kolega Dolinšek je prej dejal, da je bilo veliko očitkov, da gre za kozmetične popravke in da je stroka še danes kritična do tega, kaj ta zakon o obrambi prinaša oziroma bolje rečeno česa ne prinaša. Sam menim, da je izkoriščati pomemben trenutek, ko je treba dobiti dve tretjini glasov za tako pomemben zakon, izguba časa, tako pri razpravi kot tudi pri glasovanju, če ta zakon res ne pripelje do korenitih sprememb. In ugotavljamo, da jih ta zakon žal ne pripelje. Ministrica za obrambo gospa Andreja Katič je vodila Slovensko vojsko oziroma Ministrstvo za obrambo v času krize. Ampak gospe in gospodje, ravno čas krize je tisti, ki ga lahko izkoristimo, da naredimo temeljito reformo in korenite spremembe. Lahko rečem, to bom lahko rekel naslednje leto po volitvah, da je bil zadnji mandat in zadnja štiri leta za Slovensko vojsko izgubljen. Ko bi lahko naredili reforme, ki bi pripeljale do tega, da bo tudi ta denar, ki se ga sedaj namenja vojski, res racionalno in tudi koristno porabljen, bomo rekli, da so bila to štiri leta mrtvega teka. Če pogledamo konkretne cilje tega zakona. Uskladitev zakonskih rešitev z resolucijo strategij nacionalne varnosti, z resolucijo o splošnem dolgoročnem programu razvoja in opremljanja vojske do leta 2025. Gospe in gospodje, če usklajujemo ta zakon s to resolucijo, potem imamo hud problem. Ta resolucija že dolgo več ni aktualna, kajti v času, ko je bila sprejeta ta resolucija, se je v mednarodnem okolju zgodilo marsikaj, spremenila se je politika zveze Nato, predvsem pa se je spremenila geopolitična geostrateška situacija v svetu. Nadalje je cilj, da so v zakon vključene rešitve o kriznem upravljanju na obrambnem področju in o uporabi civilnih zmogljivosti. To je bilo treba narediti. Tu bi bili potrebni še manjši popravki. Verjamem, da bodo predlogi, če bo zakon sprejet v drugem delu, vendar tukaj ne gre za neke bistvene spremembe, ki bi prinesle boljše delovanje tega sistema. Lahko rečemo, da gre samo uzakonjanje stanja, kakršno je, in širjenje nekih okvirov, v katerih bomo zakonsko lahko uporabljali civilne zmogljivosti. Dalje, določbe, povezane s proizvodnjo obrambnih proizvodov, se uskladijo z direktivo Evropskega parlamenta in Sveta. Se pravi, to v tem parlamentu, da se prilagajamo nekim evropskim direktivam, počnemo tako ali tako ves čas. Omogočiti večjo strokovnost obveščevalno-varnostnih organov in ustrezen nadzor nad njihovim delovanjem. Edina, lahko rečemo res velika in res pomembna sprememba v tem zakonu je to, da se širijo pristojnosti obveščevalno-varnostne službe, ki pa, vemo, kako je v tem mandatu delovala. Nenazadnje je zaradi te varnostno-obveščevalne službe Ministrstva za obrambo odletel prejšnji minister gospod Veber, pa ne po krivdi obveščevalno-varnostne službe, ampak po svoji lastni krivdi. Je pa res, da če bi imel strokovnega direktorja, ki je vedel in bi moral vedeti, da s tem, ko se naroča obveščevalni službi, da pripravi analizo pozitivnih in negativnih vidikov prodaje Telekoma Slovenije, bi moral tak direktor reči: »Tega ne bom storil, ker je to protizakonito.« Sedaj se direktorjem dajejo večja pooblastila. Lahko rečemo da na nek podoben način, kot je to urejeno v Slovenski obveščevalno-varnostni agenciji. Naprej, omogočiti spremembe v organizaciji in načinu delovanja obrambnega sistema in omogočiti nadaljevanje razvoja Slovenske vojske znotraj sistema kolektivne samoobrambe. Gospe in gospodje, sedaj mi pa povejte, kako lahko nek zakon, ki ne prinaša nobenih pozitivnih finančnih posledic za razvoj Slovenske vojske, vpliva na izboljšanje stanja v obrambnem sistemu. Mogoče je res, da bo zaradi nekaj deset evrov več kakšen vojak ostal v sistemu, vendar pa menim, da še vedno s tema dvema zakonoma ne bomo zmanjšali trenda upadanja, predvsem pa ne bomo stopili na pot razvoja Slovenske vojske. V zakonu je tudi opredeljena kriza, opredeljeno je vojno in izredno stanje. Ampak povsem smo pa pozabili, prej je že bilo govora, da je eden od elementov hibridnega vojskovanja zagotovo kibernetski napad. Videli smo, kaj se je zgodilo v Estoniji. Nenazadnje so bila tarča kibernetskega napada nekatera slovenska podjetja nekaj mesecev nazaj in uspešno je bil takrat ubranjen kibernetski napad na Univerzitetni klinični center v Ljubljani. Če se pod krizo oziroma po izredno stanje ne opredeli kibernetskega napada, potem imam sam resne pomisleke in vprašanje, kako se lahko omogoča s tem zakonom nadaljevanje razvoja Slovenske vojske, ko pa razvoj, če govorimo o enotah Slovenske vojske, zagotovo sloni tudi na protikibernetski obrambi. In še večno vprašanje zveze Nato, ali se kibernetski napad tudi šteje pod 5. člen Severnoatlantske pogodbe, to se pravi, ali je tudi kibernetski napad na katero koli državo, članico zveze Nato, napad na vse. To so nekateri poglavitni cilji. Predvsem pa je velik problem, da se bojim, da se Slovenski vojski s tem zakonom nalagajo nekatere stvari, ko že danes vemo na podlagi stanja, kakršno je v Slovenski vojski, da jih Slovenska vojska ne bo mogla izvesti. Bojim se, da se s sprejetjem tega zakona za obrambo uzakonja protiustavno stanje oziroma da bo Slovenska vojska kršila zakon že takoj naslednji dan, ko bo ta sprejet. Poglejte si nekatere opredelitve, poglejte si nekatere naloge, sestavo in tako naprej. V Slovenski demokratski stranki smo od teh dveh zakonov pričakovali več. Glede na to da je bilo tri leta časa za pripravo, smo mislili, da bo res prišel na mizo zakon, katerega bomo s kakšnim amandmajem lahko še izpilili, zagotovo pa nismo pričakovali zakona, ki je posledica tudi tega, kar slišimo predvsem kot očitek stroke, da je nastajal v nekem zaprtem krogu treh, štirih ljudi, ministrice, državnega sekretarja, mogoče še dveh pravnikov, kakšnega visokega častnika iz Slovenske vojske. Ni bilo neke širše razprave, bil je kakšen posvet s kakšnimi organizacijami. Ampak sprašujem se, kakšen je bil, če so danes te organizacije kritične. Vendar pa kljub vsemu v Slovenski demokratski stranki smo, kot sem že prej dejal, odgovorni do tega sistema, in kljub temu, da bi bilo treba bolje izkoristiti trenutek, ko se nabereta dve tretjini glasov za sprejetje tako pomembnega zakona, in bi morali ta trenutek izkoristiti bolje, v smeri, da se sprejmejo res korenite spremembe, ki ne bodo samo uzakonjale obstoječega stanja, pač pa bodo predvsem resnično širile možnost temu, kar ste napisali kot cilj, to je razvoju obrambnih zmogljivosti in razvoju Slovenske vojske, tega žal ni, ampak pa ne glede na to, v Slovenski demokratski stranki v prvem branju ne bomo nasprotovali zakonu. Naša nadaljnja podpora v drugem branju pa je odvisna od tega, ali bodo sprejeti amandmaji, ki jih bomo predlagali. Amandmaji bodo podobni, kot jih je že prej napovedal mag. Matej Tonin iz Nove Slovenije. Nenazadnje imamo podoben pogled na stanje, ki se dogaja, vendar pa glede na to, kar vidimo, in glede na to, kar slišimo in kakšna so mnenja na Ministrstvu za obrambo, gospa ministrica, 19 poslancev Slovenske demokratske stranke, 6 poslancev Nove Slovenije in 6 poslancev Združene levice, če pridemo vsi, upam, da veste, da je to več kot tretjina, kar pomeni, da zakon pade. Od pripravljenosti za sprejemanje amandmajev – in amandmaji bodo prinašali pomembne spremembe – je odvisno, ali bomo v Slovenski demokratski stranki v drugem krogu zakon podprli, v prvem krogu pa zakonu ne bomo nasprotovali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Franc Jurša bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije.Izvolite.
Podpredsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav velja ministrici in državnemu sekretarju. Tudi vam, spoštovane kolegice in kolegi! Mogoče za uvod. Glede na to, da sem temeljito poslušal stališča poslanskih skupin, ne bom z njimi polemiziral. Moram reči, da so relativno zelo politično, ideološko obarvana in nekateri so znotraj stališč poslanske skupine celo polemizirali z drugo poslansko skupino. Jaz tega ne bom počenjal. Moram pa na samem začetku reči, glede na to, da ste nekateri to možnost izkoristili, bom tudi sam rekel tako, kot sem povedal na vseh teh razpravah in tudi drugih razpravah na matičnem delovnem telesu, da pripadamo demokratični socialni stranki in da bi mi, če bi bila ta možnost, rekli da bomo ves ta denar, ki ga namenjamo obrambi, namenili pokojninam, socialnim transferjem, obubožanim, javnemu šolstvu, javnemu zdravstvu. To bi bilo idealno povedano z naše strani in bi si tako pridobili volivce. Glede na to, da pa realno ocenjujemo stanje, pa ocenjujemo tudi to, da je varnost ena od najpomembnejših dobrin. In mi to dobrino zagotavljamo na tak način, kot smo se svoj čas, tisti, ki smo že hodili na referendume, tudi odločili, da bomo to počeli v zavezništvu Nata. To nas nekaj stane, ampak še vedno sem prepričan, da je to manj od tistega, kar bi bilo potrebno, če bi to zagotavljali sami. Tisti, ki trdijo nasprotno, bi želel, da to povedo čisto konkretno, ne pa naokrog. Leta 1994 je bil ta zakon sprejet, noveliran. Od takrat se ni nič zgodilo. Mi smo na začetku tega mandata takratnega ministra opozorili, da bi zdaj bila ta možnost, priložnost, da gremo v novelacijo obstoječega zakona. Res, da se je ta zadeva relativno dolgo vlekla, ampak se je zgodila. In veste, kaj vam bom še povedal, spoštovane kolegice in kolegi, do zdaj boljšega predloga nismo imeli, saj ga ni bilo. Ta pa ni idealen, tudi sam se strinjam, ker enostavno, če bi bil idealen, verjetno bi ga bilo še težje sprejeti, kot ga bomo sedaj. Na začetku naj tudi povem, da bomo v naši poslanski skupini v prvem branju ta zakon tudi potrdili. Zakon posodablja opredelitev obrambnega sistema, pri čemer upošteva veljavne strateške dokumente in doseženo stopnjo njegovega razvoja. Obrambni sistem tako sestavlja Slovenska vojska, s čimer se podpira njeno delovanje zavezniških sil ter načrtuje delovanje v krizi, izrednih razmerah kakor tudi v vojnem stanju. Mednarodno okolje postaja vse bolj nestabilno, hkrati pa se v zadnjem obdobju v državi soočamo tudi z večjimi naravnimi nesrečami. Zavedamo se tudi tega, da to področje pokriva poseben zakon o varstvu pred naravnimi in drugimi nesrečami, s tem da del obrambnega sistema v teh naravnih nesrečah tudi sodeluje in za pohvaliti je, da se v zadnjem obdobju to vse bolj uporablja v praksi. Te spremembe zahtevajo odzivno, prilagodljivo in visoko izurjeno vojsko, ki deluje racionalnejše. Posodablja se področje civilne obrambe in se usklajuje z rešitvami, ki jih uporabljajo druge primerljive države na področju kriznega upravljanja, odzivanja na različne krize. V skladu z evropskim pravnim redom je urejen nadzor nad proizvodnjo, prometom in prenosom vojaškega orožja, opreme in drugih obrambnih proizvodov. Za proizvodnjo vojaškega orožja in opreme ter bistvenih sestavnih delov in promet z njimi bo ohranjen dosedanji sistem soglasij in dovoljenj. Poenostavljen bo prenos obrambnih proizvodov znotraj Evropske unije. Za ovrednotenje prepovedi, ki izhaja iz pravic do stavke, pripada vojaških osebam dodatek k plači, in sicer 60 evrov bruto na mesec, saj ob prehodu na nov plačni sistem ta prepoved ni bila ustrezno upoštevana. V Poslanski skupini Desus podpiramo spremembe Zakona o vojaški dolžnosti, prehodnih določbah. Državni zbor bo lahko namreč na podlagi Vlade odločal o ponovni uvedbi posamezne ali vseh sestavin vojaške dolžnosti. S predlagano dopolnitvijo se poleg dosedanjih možnosti omogoča njena ponovna uvedba tudi v miru, pri čemer se ponovna uvedba vojaške dolžnosti nanaša na otežene oziroma spremenjene razmere. V tem smislu je uporabljen pojem iz veljavne resolucije o splošnem dolgoročnem programu razvoja in opremljanja Slovenske vojske do leta 2025, ki govori o izrednem poslabšanju varnostnega okolja. Spoštovani! Svet je pač tak, kot je. Na obrambni sistem države lahko gledamo tudi kot na kasko zavarovanje avtomobila, ki ga je fino imeti takrat, ko ga res rabiš, takrat ko ga ne rabiš, pa ne bi rad plačal zavarovalnine. Zgodovinsko gledano lahko rečemo, da Slovenke in Slovenci živimo v relativnem miru. Dogodki okoli nas pa nas neprestano opozarjajo, da je nujno biti dobro pripravljen. Tudi na področju varnosti pred kibernetskimi napadi, ki so vedno bolj pogosti. V Poslanski skupini Desus menimo, da je treba imeti odprto opcijo glede obveznega služenja vojaškega roka, za to se bomo vendarle odločili le, če ocenimo, da je to potrebno. Zaradi vseh naštetih razlogov pa se strinjamo, da gre predlog zakona v nadaljnjo obravnavo, kot sem povedal tudi na samem začetku. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Matjaž Nemec bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik! Spoštovana ministrica, gospod državni sekretar, kolegice, kolegi! Vsaj zadnjih sedem let smo priča tistemu, čemur bo tudi ta zakon prispeval, da naredimo konec, in sicer zavedanju, kako pomembna je nacionalna varnost ne samo z vidika obrambne zaščite, ampak predvsem prisotnosti, urejenosti obrambnih sil, ki večkrat pripomorejo k temu, da se v teh negotovih časih počutimo kot državljani in kot državljane. Danes začenjamo s pomembno razpravo o temeljnem sistemskem zakonu s področja obrambe države, to je o Predlogu zakona o obrambi. Ta po več kot 20 letih celovito posodablja obrambni sistem Republike Slovenije in v celoti sledi določbam ustave, saj ureja vrsto, obseg in organizacijo obrambe le-te. Obljube o prenovi Zakona o obrambi imajo že dolgo brado in segajo kar nekaj mandatov nazaj. Če pobrskamo nekoliko v zgodovino, je bila edina obsežnejša sprememba in dopolnitev Zakona o obrambi sprejeta leta 2002, in še to, kot vemo dobro, zaradi pripravljanja Republike Slovenije za vstop v zvezo Nato. Zakonske spremembe so bile takrat nujne, saj se je celoten nacionalni pravni red moral prilagoditi pravnemu redu Evropske unije. Na področju obrambe pa so zakonske rešitve morale iti še v smeri prilagajanja slovenskega obrambnega sistema s standardi zveze Nato. Kljub temu da so se postopki prenavljanja zakonodaje nenehno pripravljali, strokovnega in političnega konsenza, ,da bi se prenova slovenske obrambne zakonodaje tudi dokončala, ni bilo. Želeli bi si, tako kot je bilo omenjeno, ne samo da v prvi obravnavi ,ampak da bo ta zakon deležen podpore tudi v nadaljnjih obravnavah. Da je razvoj obrambnega sistema Republike Slovenije zastal, je pokazal tudi strateški pregled obrambe. Poslanke, poslanci imamo sedaj možnost in priložnost, da na podlagi resne in tehtne politične razprave Predlog zakona o obrambi v nadaljnjih postopkih sprejmemo in podpremo. Iz gradiva izhaja, da je temeljni namen Predloga zakona o obrambi, prvič, zagotoviti nadaljnje delovanje in razvoj obrambnega sistema. In drugič, s spremembami v organizaciji in načinu njegovega delovanja nadaljevati razvoj Slovenske vojske v sistem kolektivne obrambe. Za uresničitev tega pa je treba slediti naslednjim ciljem: uskladiti temeljne zakonske rešitve z najvišjimi strateškimi razvojnimi in političnimi dokumenti na področju nacionalne varnosti in obrambe; posodobiti rešitev v zakonu, ki ureja temeljna vprašanja organizacije in popolnjevanje Slovenske vojske ter vojaške službe; posodobiti področja civilne oziroma nevojaške obrambe in ga uskladiti z rešitvami, ki jih uporabljajo druge primerljive države na področju kriznega upravljanja in odzivanja na različne krize; na zakonski ravni ustrezno urediti tudi civilno-vojaško sodelovanje. Prav pri slednjem področju civilno-vojaškega sodelovanja se ob naravnih nesrečah večjih razsežnosti prevečkrat sprašujemo, kdaj in na kakšen način lahko pripadnice in pripadniki Slovenske vojske priskočijo na pomoč prizadetim sodržavljanom. Tudi področje, povezano s proizvodnjo vojaškega orožja, opreme in drugih obrambnih proizvodov ter prometom z njimi, potrebuje uskladitev z direktivo Evropskega parlamenta in Sveta o poenostavitvi pogojev za prenos obrambnih proizvodov znotraj skupnosti. Spremembe se nanašajo tudi na prepotrebno urejanje strokovnih, obveščevalnih in protiobveščevalnih in varnostnih nalog Slovenske obrambe. Za doseganje navedenih ciljev, ki izhajajo iz sprejetih strateških dokumentov, ter zaradi konsistentnosti pri uresničevanju lastnih zavez, odločitev ter usmeritev, ki smo jih sprejemali tudi v tej dvorani, pa morajo biti zagotovljena ustrezna finančna sredstva. Obrambni proračun se mora povečati s predvidljivo dinamiko. Predvidljivost finančnih sredstev tudi omogoča celovit pristop zagotavljanja sistemskih razmer za delovanje poklicne vojske, torej vojakinje in vojake in posledično tudi za njihove družinske člane. Socialni demokrati verjamemo, da se bo v naslednji urah, če zraven štejem tudi predvideni razpravljalni čas za Predlog zakona o službi v Slovenski vojski, ki je sestavni del sprememb na obrambnem področju, razvila konstruktivna razprava. Naj spomnim še enkrat, tako kot je dejala tudi gospa ministrica, da spreminjamo zakon, ki je bil sprejet leta 1994 v drugačnih okoliščinah in na drugačnih predpostavkah. Socialni demokrati bomo sklep, da je Predlog zakona o obrambi primeren za nadaljnjo obravnavo, podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima predlagatelj, Vlada. Ministrica, gospa Andreja Katič, izvolite.
Hvala, spoštovani podpredsednik. Spoštovane poslanske skupine, hvala vam za vaša mnenja. Mogoče bi v uvodu, pa ne bom se že sedaj spuščala na podrobnejšo predstavitev zakona, se dotaknila predvsem priprave zakona. V samem zakonu imate podrobneje napisano, kako je potekala javna razprava. Zavračam trditve, da je zakon nastajal v ozkem krogu, ampak smo za zakon oblikovali posebno delovno skupino, ki so jo sestavljali tako predstavniki Slovenske vojske kot predstavniki upravnega dela ministrstva. Naredili smo tudi javno predstavitev, pozvali vse strokovne javnosti, vse domoljubne organizacije, ki delujejo na našem področju, da posredujejo mnenja. Res pa je, da sem želela, da so mnenja čim bolj konkretna, da jih posredujejo v obliki amandmajev. Priznam, in to sem tudi v razgovoru z vami, spoštovane poslanke in poslanci, ko sem vam predstavljala vsebino zakona, povedala, da sem pričakovala, da bo v sami razpravi podanih še več konstruktivnih pripomb, tudi s strani strokovne javnosti, tudi tiste, ki deluje izven obrambnega resorja. Verjamem, da je še vedno čas in da bo tudi današnja razprava pokazala, kje še lahko izboljšamo zakon. Zagotovo bi pa zavrnila trditve, da gre zgolj za lepotne popravke. Res pa je, da izhajamo iz dejstva, ki nam ga narekuje Ustava Republike Slovenije in kjer je opredeljen tudi obrambni sistem, pri posameznih določbah pa je bilo treba upoštevati mnenje vseh vas, strokovne javnosti, predvsem pa tudi drugih resorjev, ko smo oblikovali posamezne rešitve. Zagotovo pa mislim, da je danes priložnost, da poslušam tudi še vse vas, ki mogoče si do sedaj, žal, niste vzeli čas in posredovali pripombe, da to naredite danes, da jih v največji možni meri, kolikor je to smiselno, tudi vključimo v oba predloga zakona. Povedala bi pa še to in poudarila, zakaj je trajalo tako dolgo. Zakon o obrambi in Zakon o službi v Slovenski vojski sta neločljivo povezana. Takrat je bilo izhodišče podano na sestanku pri vas, spoštovane poslanke in poslanci, da gremo v pripravo novih zakonov in da ne pripravljamo samo sprememb in dopolnitev obstoječih, ker je od leta 1994 do danes preteklo res toliko časa, situacija se je toliko spremenila, sprejeta je bila vrsta strateških in drugih dokumentov, ki jih je bilo treba upoštevati, kolektivna obramba, aktivnosti, ki potekajo sedaj tudi na področju Evropske unije, kar je bilo vse treba vključiti v ta zakon. Če zakon o obrambi ni sprejet, zakon o službi v Slovenski vojski je naravnan na določila Predloga zakona o obrambi, zato sem poudarila, da sta pravzaprav neločljivo povezana. Zagotovo je bil osnovni cilj, kar sem povedala tudi v razpravi, modernizacija Slovenske vojske glede na dosežen razvoj, naša vloga v okviru zavezništva, Nata in Evropske unije ter seveda tudi omogočiti nadaljnji razvoj Slovenske vojske, celotnemu obrambnemu sistemu, da se lahko učinkovito odziva na sodobne krize ogrožanja in tudi izboljšati položaj pripadnic in pripadnikov Slovenske vojske. Menim, da je to v obrazložitvi obeh zakonov tudi podrobneje navedeno. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Milan Brglez, pripravi naj se gospod Benedikt Kopmajer.
Najlepša hvala, gospod podpredsednik, za besedo. Moja razprava o tem zakonu bo izhajala iz ustave, ker je treba vedno od tam izhajati, iz ustave, iz mednarodnega prava. Tisto, kar je vsaj zame na tej točki pravzaprav predvsem opozorilo, katere zadeve pravzaprav morajo biti vse upoštevane, da bi bil ta zakon vsaj po mojem mnenju usklajen z to isto ustavo. Ustavo lahko beremo na ozek način, lahko jo pa beremo na širok način in najprej upoštevamo, kje vse v mednarodni skupnosti smo. Glede tega je vsekakor izhodišče vsaj zame 3.a člen. Znotraj tega 3.a člena pa obstaja ena vejica, ki je zelo zelo pomembna. Tako bom povedal, najprej se prvi odstavek 3.a člena nanaša na to, da je treba z dvotretjinsko večino vstopiti, vse te zadeve so se zgodile, ali pa da se skliče referendum. Ampak gre za to, da se prenaša izvrševanje dela suverenih pravic na mednarodne organizacije s supernacionalno naravo. To je Evropska unija, v redu. Prenos izvrševanja suverenih pravic se je zgodil v primeru Evropske unije. Te suverene pravice nimajo nič z vojsko, te suverene pravice nimajo nič z zunanjo politiko same po sebi, s tem aktom se ničesar od tega ni zgodilo. In to je še vedno naša domena. Tega se moramo zavedati, tega vidika ustave se je treba zavedati. Potem pa pride vejica, ko se konča, kakšne pogoje mora ta mednarodna organizacija spoštovati – »temeljijo na spoštovanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin, demokracije in načel pravne države«, pride vejica, «ter vstopi v obrambno zvezo z državami, ki temeljijo na spoštovanju teh vrednot«. Pomeni, da na Nato kot takšen se ni preneslo nič, nobene suverene pravice, ničesar. To je prva osnovna dimenzija, ki jo je treba razumeti. In zaradi tega ker ta dimenzija obstaja, je treba v bistvu te vidike na nek način tudi upoštevati bodisi pri odločanju o najpomembnejših zadevah, ki so politične ali kakšne narave, v tem primeru takoj pride celotna naša ustava in razmerje še zlasti med Državnim zborom na eni strani in na drugi strani Vlado v poštev. Morajo biti nekatere odločitve nujno sprejete v Državnem zboru. Če gre za zakon, moramo ravnati nekaj podobnega, kot je bilo pri tistem 37.a členu, ki, mimogrede, spoštujem tisto, kar se je popravilo, lepo, človekove pravice so dodane zraven, tisti vidik, o katerem takrat nismo imeli časa očitno razmišljati. Še ta varovalka ni bila sama po sebi takrat razumljena. Ne bomo se vračali nazaj, na kakšen način so se te zadeve pravzaprav zgodile. Takrat smo se celo s takšnimi neumnostmi ukvarjali, ali lahko zakon začne veljati v enem dnevu ali ne. Kar je pravzaprav nedoumljivo, glede na to, da smo znotraj tega ustavnega reda. Ampak situacija je bila v marsičem izjemna, zdaj se je popravilo tisto, na kar se takrat ni mislilo, in to je sam postopek v zvezi s človekovimi pravicami glede napotitve tudi potencialno vojske na mejo. To je lepo rešeno zdaj notri v 33., takrat je bil 37.a člen. Glede tega nimam nobene pripombe. Tista varovalka, ki je bila tam notri sprejeta, me hitro navede na to, da je treba razumeti, da bi pri odločanju Državnega zbora o teh zadevah, bodisi o misijah bodisi o uporabi 5. člena, ki ga pozna pogodba Nata, ali pa kakršnakoli druga uporaba vojske v mednarodnem merilu predpostavljala normalno da tudi odločitev Državnega zbora. Normalno, pripravi jo Vlada, nobenega problema, ampak dvotretjinska večina prisotnih bo potrebna, ker je tudi temeljni zakon dela na podlagi tega. Tudi 37.a člen ne bi potreboval te varovalke, če ta varovalka ne bi bila vsebovana v osnovnem zakonu. V nasprotnem primeru bi že zaradi varovalke lahko zadeva bila sporna. Še ena stvar, ki jo je treba hitro omeniti glede tega. Zakon o obrambi, tako kot je pisan in kot te stvari vsebuje, vsebuje materijo, ki mora biti varovana z dvotretjinsko večino poslancev, in vsebuje materijo, ko ni potrebe po tem. Na podlagi česa lahko to vidimo? Na podlagi odločitev Ustavnega sodišča, ki je nekatere posege zaradi varčevanja, zaradi nekaterih drugih sistemskih zadev, tudi v tematiko, ki jo pokriva sam ta zakon, priznalo kot ustavno. Ker če bi bili pokriti neposredno s tistim, kar varuje še zlasti 124. člen Ustave, torej ta, ki izvorno pravi, kako je treba ta zakon sprejeti, potem bi Ustavno sodišče presodilo, da tukaj pa z navadnim zakonom ni možno modificirati tudi zakona o obrambi, vsaj glede tistih učinkovin, ki se nanašajo bodisi na službo bodisi na nekatere statusne in ostale zadeve. Tisto, kar sem hotel v izhodišču povedati, imamo kolektivno obrambo, katere del članice smo, ključna je 3.a člen, važno je, da se ni preneslo suverene pravice na nikogar. Nihče ne more namesto nas odločati. Odločiti mora ta država bodisi za sodelovanje na neki misiji bodisi za aktivacijo 5. člena. To glede na dosedanjo prakso, glede na strateške dokumente ni jasno. Strateški dokumenti tudi nikoli niso doživeli in tudi ne morejo doživeti presoje same ustavnosti, zakon pa. Zaradi tega je ta test precej hujši. Tam je bilo potrebno ali pa je bilo dovolj pravzaprav, da je bilo ustrezno število poslancev, ki je določen strateški dokument potrdilo v primeru. V tem primeru, pa je test pravzaprav še večji. Zadeva mora biti tudi skladna z ustavo in z ostalimi mednarodnimi zavezami, ki jih Slovenija ima. Obstaja še ena mednarodna zaveza, ki je pomembnejša od Nata, nastala na podlagi 8. člena naše Ustave, ki govori o razmerju med mednarodnim pravom pa nacionalnim pravom in pravi, da v bistvu nas mednarodne pogodbe zavezujejo, ko so enkrat ratificirane. Ključna takšna mednarodna pogodba je Ustanovna listina. Znotraj Ustanovne listine so države v naprej pristale na odločitve Varnostnega sveta, torej kadar daje določen mandat, bodisi da gre za ogrožanje mednarodnega miru, varnosti ali karkoli podobnega, ampak mandat je pomembnejši od tistega, kar se v Natu sklene, oziroma vsaj po naši ustavi brano, bi moral biti v skladu z odločitvami, ki jih Varnostni svet sprejme. Vemo, politične težave glede teh zadev obstajajo. Ampak kakorkoli gledamo to zadevo, je zaveza, ki jo imamo po Ustanovni listini, nad ostalimi mednarodnimi pogodbami. To pa velja na podlagi 103. člena same Ustanovne listine, ki pri nas pravzaprav velja. To je nek splošni okvir, ki ga moramo znotraj tega pravzaprav upoštevati. Upoštevati je treba tudi 124. člen, ki se neposredno nanaša najprej na sam zakon, potem tudi na politiko, ki naj bi jo ta država izvajala in ki pride prav, bom rekel, ne samo na varnostnem področju, ampak tudi na zunanjepolitičnem področju. Vse to, kar govorim, ni zdaj problem trenutne garniture bodisi na ministrstvu bodisi na Vladi, ampak splošnega razmerja med Vlado na eni strani in Državnim zborom na drugi strani. Te zadeve je vsaj ob spremembi tako pomembnega zakona treba spraviti spet v normalni red, torej nekatere od teh odločitev, še zlasti se to nanaša na 101. in 103. člen, je treba temu nekako prilagoditi. To je moja splošna opazka, lahko da me štejete med tiste, ki se še niso oglasili, ampak dejansko je to prava priložnost za oglašati se o teh zadevah, in to je tista bazična ustavnost, ki pravzaprav bo morala biti na koncu del zakona, če bi naj človek prebral tisto zadevo, ki jo moram kot predsednik Državnega zbora prebrati, da je vse skupaj v skladu s samo ustavnostjo. Še en del, ki je važen, se nanaša pa na izredno in vojno stanje. Tudi glede tega imamo ustavni člen, 92. Člen. Vemo, da smo ga že kdaj imeli, pa obstaja, vsaj pri meni, določena bolečina glede teh vprašanj. Ampak to ta trenutek ni najpomembnejše. Važno je, kaj tam piše. Piše, okej, razglasi ga Državni zbor, ampak glede na vse skupaj, kar se je v tem mandatu dogajalo glede teh vprašanj, je absolutno nejasno, na kakšen način se odloča v samem Državnem zboru. Ampak če se o zakonu o obrambi odloča z dvotretjinsko večino navzočih, bi se morali tudi o tako pomembnih odločitvah, kot je kaj takšnega, odločiti na ta način. Celo več. , Ta zgornja varovalka je lahko v tem primeru potem tudi ustavna večina, če so vsi prisotni. Problem je spodnja meja, pri 46 jih lahko odloči 24. To pa je velik problem. Tudi ta spodnja meja bi morala na nek način, če bi hoteli o varovalkah govoriti, biti na nek način razvidna. Zame bi morala biti ta odločitev podprta vsaj s 46 glasovi, ob primeru dvotretjinske večine. To sta dve varovalki, o katerih bi se splačalo pogovarjati. Smo v fazi razprave in v tej fazi razprave mislim, da so to legitimne zadeve. Ampak so v povezavi še zlasti s tistimi misijami, ki potencialno sploh ne bi imele mandata Varnostnega sveta. Ja, itak je sporno, če lahko predlagamo, ampak tudi s tistimi, ki bi imele mandat, ker ni nobenega avtomatizma v primeru Varnostnega sveta. Ko pogledate Ustanovno listino, države avtomatično ne sodelujejo, morajo sprejeti to odločitev. Ampak to odločitev sprejme tisti, ki je predstavnik suverena, in to je Državni zbor. Seveda na predlog Vlade in z vsemi predpostavkami prej. Saj pravim, strateški dokumenti govorijo v nasprotju s tem in takrat presoja ustavnosti za njih ni bila relevanten primer. Situacija je povsem ista na zunanjepolitičnem področju. Ni niti malo razlike, modus operandi je povsem isti. Napačen, glede na našo ustavo. Znotraj tega 92. člena je pa en stavek pomenljiv, drugi odstavek ima samo en stavek, ki pravi: »Državni zbor odloči o uporabi obrambnih sil.« Ja, v primeru izrednega stanja in razglasitve vojne, torej v teh dveh primerih absolutno odloči. Če pri teh najtežjih, ko se mora o izrednem stanju odločiti, bo tudi pri manj pomembnih zadevah odločil. To je pa nek argument analogije, ki pa mora biti uporaben. Če takrat, ko je najhuje, ko je najtežje – ja, v nasprotnem primeru predsednik vskoči, dokler se državni zbor ne more sestati. Ampak če lahko v izrednem stanju ali pa v vojni parlament deluje, se ga skliče in v tem primeru o teh zadevah mora odločiti. Jaz mislim, da so tiste odločitve in da je glede ključnih mednarodnih misij, sploh sodelovanja vojske v njih, kar se tiče tudi uporabe 5. člena, Državni zbor tisto mesto, kjer bi te zadeve morale biti odločene. Povedal bom tudi tako, ker včasih zgleda, da so potem politične zaveze, ki so recimo sprejete v Natu, pomembnejše od vsega ostalega, od ostalih mednarodnih pogodb, od naše ustave ali karkoli podobnega. To ne bo šlo! Pogosto se jih postavlja tako visoko, ker pač delamo po neki inerciji. Pritisk na Vlado je tako znotraj Nata kot znotraj Evropske unije enormen, to moramo priznati pri nekaterih odločitvah. Edini, ki jim lahko omogoči manevrski prostor, da bodo delovali v skladu z našo ustavo, je Državni zbor. Nihče drug. Edini, ki lahko odloči tudi drugače, kot pravijo drugi, če se tako odloči, to pristojnost ima, ampak to odločitev je treba na nek način, na kvalificiran način preveriti v samem Državnem zboru. Moja intervencija gre predvsem v to smer. Glede na to, da smo na delu splošne razprave, bi omenil še, da vsekakor mislim, da so zaveze, ki jih imamo po Ustanovni listini močnejše, ker iz same Ustanovne listine izhaja, da moramo najprej ta mandat spoštovati. In če mandat ne bi bil dan, je še toliko bolj treba v Državni zbor priti, čeprav bi si znal predstavljati, da bi se pa takrat postavilo vprašanje ustavnosti takšne odločitve. Recimo, če bi se nam sedaj še enkrat intervencija na Kosovu zgodila brez pristojnosti Varnostnega sveta, bi imeli po našem ustavnem redu velike probleme, ali lahko v taki intervenciji sodelujemo. Po našem bi imeli probleme, zaradi naše ustave, ne zaradi česa drugega, ker pač v ustavi so nekatere zadeve napisane in na njih ne moreš pozabiti. Zaveze po ustavi so, vsaj kar se nas parlamentarcev tiče, nad vsem ostalim, so nad mednarodnimi pogodbami, potem pa pridejo naši zakoni, vključno z Zakonom o obrambi. Ta skladnost mora obstajati. Mora obstajati skladnost z mednarodnim pravom in na vrhu z Ustavo. Zato bi pravzaprav plediral, da se te zadeve na podlagi tega uredijo na ustrezen način. Še zlasti zaradi tega ker ta zakon pravzaprav mora omenjati tako izredno stanje, vojno stanje, vse te zadeve mora na nek način določati. Dejansko je bil sprejet leta 1994, od takrat se je marsikaj pri nas zgodilo in te stvari morajo biti na ustrezen način urejene. Mislim, da je časa dovolj. Ali je politična volja, da gremo tako daleč, da te zadeve uredimo tudi na tak način, je pa sedaj drugo vprašanje. V to se pa ta trenutek ne spuščam. Sem pa dolžan tako kot poslanec, ki tako misli, kot tudi kot predsednik Državnega zbora, ki lahko na to reagira, še zlasti v drugem in tretjem branju, in ki bo reagiral, če to ne bo na ta način, ne bom rekel, da sedaj postavljam pogoje, ampak mislim, da mora biti vložen napor, da se zadeva uskladi s samo ustavo. Me pa drugače veselijo nekatere zadeve. Ena od tistih stvari, ki me zelo veseli, je, da je civilna obramba sedaj pojmovana kot nevojaški del obrambnega sistema. Zelo pomembna zadeva, izjemno pomembna zadeva. Jaz mislim, da je to rešitev tudi na daljši rok, v katero smer morata iti tista 2 %, ki jih moramo Natu dajati. V to smer je treba razmišljati, ne zgolj striktno vojaško. V to. Ker se na te načine s temi sodobnimi grožnjami lahko spopademo [[…]] [[oglašanje iz klopi]] Nisem nič rekel, da je novo, okej, prosim ne skakati [[…]]Ampak tisto, kar mi je zanimivo v celotnem sistemu, je, da je ta zadeva še malo bolj jasno precizirana, kaj pomeni znotraj obrambnega sistema. Pojmovanja so majčkeno drugačna, ki so bila na drugačen način prenesena notri. Treba je razmišljati, da obramba ali zakon o obrambi je središče, okoli katerega se cel sistem pravzaprav mora koncipirati, hkrati pa mora biti ta koceptualiazcija v skladu z mednarodnimi zavezami. Ampak kot sem rekel – tudi z našo ustavo. Drugače pa mislim, da neodvisno od položaja, da ne bom še enkrat govoril pri naslednjem zakonu, to je zakon o službi v Slovenski vojski, ker sta pač neločljivo povezana. Že kar sam povem, najprej se moram zahvaliti vojakom za vse, kar so naredili in kar še bodo naredili, kljub temu da njihov položaj ni v celoti ustrezno urejen. Si pa znam predstavljati, da bomo potrebovali v nasprotju s tistim, kar se sedaj predvideva, ker se ne nek način niža potrebna raven izobrazbe, kvečjemu bolj izobražene, ker že zlasti sodelovanje v mednarodnih misijah, ki so bile dobre, tako dobre, da nihče ne pričakuje, da bo kdorkoli tudi z raznimi sodobnimi oblikami vojskovanja v Evropi, nekateri v dvorani kar dobro poznate, nihče ne bo poskušal te naše vojake na licu mesta spraviti v neugoden položaj, to se ne bo zgodilo, ker so preveč zverzirani. Ja, poskušalo pa se bo njihov politični položaj v Sloveniji najverjetneje zamajati, če že. Vsaj za nekatere misije to velja. Ampak to govori kvečjemu o tem, da smo glede tega dobri in me veseli, da smo dobri. Kvečjemu bi morali iti v nasprotno smer, torej kvečjemu iti v to, da mora biti naša vojska tudi na ravni zgolj vojakov še bolj usposobljena z vsem možnim poznavanjem, vključno s humanitarnim in vojnim pravom. In na tej točki bi pravzaprav končal. Mislim pa, da je vseeno kljub vsemu treba tudi te karierne poti na dober način osmisliti, se pa ne strinjam s tistim enim korakom, vsaj kar se vojakov tiče glede potrebne izobrazbe ali pa spregleda izobrazbe. Kvečjemu potrebujemo določeno izobrazbo zaradi narave sodelovanja v mednarodnih misijah in vsem drugem, kar bo Slovenija kot odgovorna članica mednarodne skupnosti pravzaprav morala početi. Odločitve o tem, politične odločitve o vseh teh zadevah pa morajo biti v Državnem zboru. To je pa načelno tudi politično stališče, ne samo tisto, ki izhaja iz ustave. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Benedik Kopmajer. Pripravi naj se gospod Jan Škoberne. Izvolite, gospod Kopmajer.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica, spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi, vsem lep pozdrav! Za moj današnji uvod si bom sposodil velik naslov v enem izmed slovenskih tednikov v mesecu maju 2017, citiram: »Oficirjem položaje, vojakom pa brco v rit.« Konec citata. To je bilo ravno v mesecu, ko je praznovala svoj praznik Slovenska vojska na slovesnosti v Slovenj Gradcu. Ker pri naslednjem predlogu zakona ne bom razpravljal, bom sedaj strnil nekaj misli o obeh. Na vabilu za slovesnost Slovenske vojske so bile ob fotografiji strumnih vojakov častne čete zapisane zgovorne besede ali slogan Naprej, skupaj, za mir, ki bodo izhodišče tudi v moji razpravi. To izposojeno iztočnico sem si izbral zato, ker zelo lepo izraža korake, ki jih mora prehoditi Slovenska vojska, da bo končno dobila svoj status in mesto tudi dejansko v slovenski družbi ne nazadnje tudi zato, ker ji slovenski narod po anketah sodeč še vedno najbolj zaupa, da ne bo vedno tarča kritik vsakokratne politične pozicije ali opozicije ter da ji predsednik države ne bo konstantno dajal oceno nezadostno, na drugi strani pa poviševal najvišje častnike. Zakaj že? Stari zakon iz leta 1994 s sedaj veljavnimi spremembami je treba novelirati, ga prilagoditi novemu strateškemu dokumentu, tu imam v mislih Resolucijo strategije nacionalne varnosti Republike Slovenije, kot najvišji dokument na področju nacionalne varnosti, in uskladiti z Resolucijo o splošnem dolgoročnem programu razvoja in opremljanja Slovenke vojske do 2025. Iz današnjih predlogov zakonov o obrambi in službi v Slovenski vojski je to korak naprej pri uresničitvi ciljev. Ne bom se spuščal v podrobnosti, ker bo za to še čas do drugega branja. Kako pa uresničiti besedo iz uvodnega slogana – skupaj? Tu pa že naletimo na ovire. Od znotraj MORS-a in Generalštaba in od zunaj Ministrstva za notranje zadeve in Ministrstva za javno upravo. Pa se bom osredotočil le na tri. Ne morem razumeti, da se znotraj hiše ne morete dogovoriti o uvrstitvi formacijskih dolžnosti in nazivov v plačne razrede z vsemi tremi sindikati, ki se z vašimi navedenimi predlogi ne strinjajo, ker po njihovem s plačnimi razredi rušite vojaško hierarhijo in enačite plačilo za različno zahtevno delo. Tu imam primere, ki vam jih lahko naštejem. Kako lahko vodnik poveljuje desetniku, če imata izhodiščno plačo isto? Kako se lahko praporščak postavi pred višjega štabnega vodnika z istim plačnim razredom? Niso samo tu pri teh podčastniških činih anomalije, so tudi v plačnih razredih za vojaške uslužbence. 8. in 9. razred vojaških uslužbencev imata 29. plačni razred, brez napredovanj govorimo. To sta samo dva primera. Skupaj. Kako skupaj, ko pa pri poskusu dviga plač vojakom, tu moramo priznati, imajo res nizke, skočita v zrak tako ministrica za notranje zadeve kot minister za javno upravo. In tretjič, kako skupaj, ko pa nekateri zagovarjajo spremembe formacij v poveljniški strukturi, koliko enot in kakšne bo imela, pa še ni povsem jasno, kako bodo opremljene, pa še manj. Jasno je le, da bo naša vojska, ki šteje vsega skupaj samo 2 tisoč 847 vojakov, imela in ima generalštab, poveljstvo sil, združeni operativni center, enoto za podporo generalštaba, 3 brigade, kar pomeni 7 polkov in 3 bataljone, potem še polk vojaškega letalstva, mornariški divizion, enoto za specialna delovanja ter center vojaških šol. Marca letos je stalna sestava padla pod 6 tisoč 900 pripadnikov. Od tega je tisoč 84 častnikov in tisoč 955 podčastnikov, to je skupaj 2 tisoč 39 poveljujočih na vseh ravneh za vsega 2 tisoč 847 vojakov, čistih vojakov. Teh 861 vojakov, ki pa so še v pogodbeni rezervi, tako ali tako nihče več ne jemlje resno. Komu bo poveljevalo toliko generalov? 4 stopnje generalov, generalskih imenovanj, činov v 65. členu tega zakona predvidevate, in tudi drugih častnikov vseh stopenj. Celo admiralski čini so predvideni z najvišjim admiralom slovenske mornarice, zanimivo. Zdaj pa iz slogana – za mir. Varnostne razmere v svetu se slabšajo. Tudi Slovenija je v tem kotlu. Prizadevati si moram in delovati oziroma načrtovati naše sile ne samo za zagotavljanje miru v tujini v okviru Nata, ampak tudi in predvsem za obrambo domovine. Za dosego tega cilja pa je potreben enoten, jaz bom tu dodal še slogan ali pa besedico enoten. Sprejetje današnjih predlogov zakonov, jaz verjamem, da bo v tej smeri. In ne nazadnje pohvala ministrici z ekipo, da je zmogla ta korak. Oba predloga bom podprl. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jan Škoberne. Pripravi naj se gospod Miha Kordiš. Izvolite, gospod Škoberne.
Najlepša hvala, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica, državi sekretar, kolegice in kolegi! V 25 letih se je spremenilo toliko, da tudi ne bi bilo potrebe po kaj bistveno bolj intenzivni argumentaciji dejstva, da je treba sprejeti nov zakon o obrambi. Če skušam zelo enostavno povedati, v obstoječem, danes veljavnem zakonu je kot pogoj za zaposlitev v Slovenski vojski še vedno zapisan odslužen vojaški rok, ki ga pri nas že nekaj časa ni. Da se je svet mimo te majhne nepomembnosti bistveno spremeni tako na tehnološkem področju kot geostrateško, tudi v dojemanju varnosti in nevarnosti, pa seveda terja, da se tudi na normativni ravni, torej skozi zakon o obrambi temu prilagodimo. Ne gre za običajen zakon, zato je pomembno, da imamo tudi današnjo splošno razpravo. Verjamem, da bo tudi v drugi obravnavi ali pa predvsem v drugi obravnavi še prišlo do dodatnih izboljšav obstoječega zakona, pri čemer pozdravljam večkratno napoved ministrice, da si želi amandmajskih pripomb, da želi slišati konkretne ideje in da v tej luči poskrbimo tudi poslanke in poslanci za to, da ne bomo v splošni razpravi ostali res in zgolj na ravni splošnega, ampak da bomo tudi s temi svojimi prispevki danes omogočili ustrezno in kvalitetno pripravo na delo odbora. Verjamem namreč, da bo zakon sprejet. V nekaj točkah, kaj se mi zdi najpomembnejše. Izpostavljeno je bilo v nekaterih stališčih poslanskih skupin, da mora tako zakon o obrambi kakor tudi zakon o službi v Slovenski vojski v osrčje našega obrambnega sistema postaviti človeka. To iz tega zakona lahko razbere. Ne nazadnje skozi male napredne korake ministrica z ekipo to počne denimo na način, da se v primeru vpoklica rezervnega sestava položaj teh ljudi izenači s položajem stalne sestave, česar do sedaj ni bilo. To je absolutno in predvsem korak v smeri skrbi za vojaka in za človeka. Da se pogovarjamo skozi sodobno dojemanje vprašanja varnosti in nevarnosti o tem, kako prenašati znanje, tehniko, zavedanje tudi na civilni del populacije, ki ni kakorkoli v sestavi bodisi Ministrstva za obrambo, bodisi znotraj sistema zaščite in reševanja. Torej govorimo o vprašanju dolgoročnega in kontinuiranega izobraževanja, usposabljanja, sodelovanja in vključenosti celotne javnosti. To je nekaj, kar večina držav razume kot primarni in temeljni steber svoje obrambe. Usposobljenost ljudi, da se odzovejo, da lahko sodelujejo in da se zavedajo, da ne obstaja le formalni sistem, ki za njihovo varnost bodisi pred agresijo bodisi pred nesrečo skrbi, ampak da tudi sami razumejo, da so sestavni del tega istega sistema, četudi niso formalno vključeni. V tem delu na nek način pozdravljam tudi možnost ponovne uvedbe naborništva v času miru, pri čemer posebej poudarjam, da je to nekaj kar terja izjemno izjemno precizno in tehtno razpravo. Dostikrat smo v javnosti in razpravah slišali, da bi bilo naborništvo treba uvesti, potem pa je bilo kot ključni razlog navedeno, da je treba na tak način poskrbeti za vzgojo otrok, za pedagoške prijeme, skratka za nekaj, kar v tej državi, izobraževalni sistem, že imamo in za nekaj, kar ustava predvideva, da je v domeni staršev – vzgoja otrok. Mi ne potrebujemo uvajanja naborniškega sistema, zato da bomo otroke vzgajali. Lahko pa da bodo v prihodnje nastopile okoliščine, ne nujno vojaške, ko bo zaradi zagotavljanja varnosti ali pa ohranjanja varnosti, usposabljanja in usposobljenosti naših državljank in državljanov za odzivanje to potrebno. In skozi to prizmo je to potrebno gledati in razumeti. Podobno je pred tem govoril že predsednik Državnega zbora o dojemanju vloge civilnega dela pri zaščiti, pri obrambi. Ne nazadnje je bilo izpostavljeno, če se na kratko dotaknem še tega, da so v obeh zakonih vsebine, ki na splošni ravni sodijo v druge zakone. Denimo v delovnopravno zakonodajo. Slovenska vojska je specifičen sistem znotraj države. Zakon o obrambi je lex specialis, ki v nekem delu posega v pravice, ki jih sicer daje delovnopravna zakonodaja, denimo pravica do stavke. Izključiti to iz zakona o obrambi ali pa iz zakona o službi v Slovenski vojski je lahko narediti, najverjetneje pa to pomeni neko posledico, ki bistveno spremeni položaj vojske in položaj vojaka znotraj tega sistema. Pri nekaterih pripombah, ki so bile izrečene, bi si upal trditi, da jih je treba še precej precizirati, konkretizirati. V tem pogledu razumem tudi poziv ministrice, da se zakon izboljšuje ne skozi splošne pripombe kot »ne potrebujemo« ali pa »izčistiti je potrebno delovnopravno zakonodajo iz tega zakona«, ampak da se na konkretni ravni pogovarjamo, kaj v ta lex specialis sodi, kaj pa v resnici morda lahko rešujemo znotraj področne zakonodaje kje drugje. Je pa zakon, ki naslavlja vprašanje obrambe in varnosti v najširšem smislu, logično tudi zakon, ki bo v katerem, če ne že v mnogih segmentih posegal tudi horizontalno v druga področja. Če ne bi bilo tako, bi bilo to kvečjemu lahko problematično. Zakon je napisan tako, da vidi svojo časovnico uveljavljanja in izvrševanja dlje od okoliščin, ki smo jih danes sposobnosti razumeti in videti, omogoča razvoj kapacitete Slovenske vojske in njenih podpornih sistemov, partnerjev tudi, če želite, na način, da bomo tudi mi svojo vlogo znotraj zavezništva lahko razumeli ne kot živi ščit ali pa kot živa sila, ampak kot večjo dodano vrednost, kot je denimo center za usposabljanje za gorsko bojevanje. Lahko je prispevek Slovenije v njeni pacifistični ustavni naravnanosti tudi v tem, da tehnologijo bojevanja proti nevarnostim, ne nujno izključno vojaškim, razvijamo v smer, ki bo drugačna od trenutno uporabljanih taktik denimo vojska ali pa vojske Združenih Držav Amerike in še katerih drugih vojska, ki imajo bistveno bolj agresivno vojaško politiko in često uporabljajo, tu se s kolegom Kordišem strinjam, totalne metode. Prispevek Slovenije je lahko, če se metaforično izrazim, v razvoju teh butičnih taktičnih tehnoloških sposobnosti, ne samo naše, ampak vseh zavezniških vojska. Znotraj tega moramo iskati tudi priložnosti za naše gospodarstvo, priložnosti za to, da nismo le neto plačniki v Natu, ampak, da smo skozi razvojni potencial, ki ga vsaka vojska ima in mora imeti, eden izmed tvorcev in gradnikov gospodarske rasti, podpore razvoju. Ta zakon to omogoča tudi skozi to, da posebej naslavlja vprašanje upravljanja z informacijskimi tveganji, tehnologijami, skoraj pod narekovaji, po domače rečeno, vprašanje kibernetske varnosti in nevarnosti. Dovolj splošen to mora biti tudi znotraj nekaterih definicij ravno zaradi tega, ker se lahko zgodi, da določenih okoliščin danes niti še ne poznamo in jih še nismo prepoznali. Morda lahko govorimo tudi o tem, o čemer je v svojih zadnjih izjemno pomembnih razpravah govoril tudi ustanovitelj Tesle, ko pravi, da bi se morali Združeni narodi in vse države tega sveta resno spopasti z vprašanjem samovoljnih orožij na bazi umetne inteligence, torej ali bomo kot država z ustavno kategorijo pacifistične zunanje politike in obrambno naravnanostjo naših sil razvijali potencial, ki ga ima umetna inteligenca tudi za bojno sposobnost, ali pa bomo ta potencial iskali predvsem v obrambi pred možnostjo agresije s tovrstnimi orožji. Tako sam kot Poslanska skupina Socialnih demokratov bomo ta zakon podprli. Želimo si, da bi, kot že rečeno, ne le na splošni ravni, ampak na konkretni ravni tudi znotraj te razprave naredili temeljit in dober korak v pripravi na sejo odbora, ker verjamem, da bomo dosegli širši politični konsenz tudi na konceptualni ravni, s tem se strinjam, o tem, kam in kako, ne le Slovenska vojska, ampak celovito gledano sistem obrambe v Sloveniji mora iti. Hvala lepa, spoštovani podpredsednik.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Miha Kordiš, pripravi naj se gospod Jožef Horvat. Izvolite, gospod Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Če uvodoma parafraziram predhodnega govorca, je očitno slovenska primerjalna prednost ta, da potem ko Američani pridejo in zbombardirajo neko državo v kameno dobo, Slovenska vojska patruljira in ohranja javni red in mir. In potem je vse okej in potem je vse dobro. Glejte, to ni nikakršen bistven zasuk v politiki, to je nadaljevanje in še več istega. Naprej. Prav tako si predhodni sogovorec privoščil nek tak retorični luping, da je uporabil Nato in pacifizem v isti stavčni strukturi. Socialni demokrati na Ministrstvu za obrambo zdaj kupujejo patrije. Kar me pa najbolj pogreje, ampak o tem vsi govorijo, praktično vse politične stranke, je pa retorika spremenjenih varnostnih razmer. Neka zelo neotipljiva grožnja, ki bi nas obdajala vse na okrog. Ej, povejte mi, kako je Slovenija vojaško ogrožena, kdo jo ogroža, kje jo ogroža in kako bodo investicije v vojaško železje prispevale k obrambi pred to grožnjo. Tega odgovora še kar nisem dobil, kljub temu da sem ga zastavil v Državnem zboru in na njegovih delovnih telesih že velikokrat. Ampak kolegov poslancev to v glavnem ne moti, oni »lapajo« naprej svojo vojno hujskaško linijo. Če se naprej odzovem na nekatera izvajanja kolega Brgleza. Glejte, približno eno leto nazaj, smo v Levici prinesli na mizo predlog, da se odločanje o napotitvi slovenskih vojakov na misije v tujino prenese z Vlade na Državni zbor. Kje je bil kolega Brglez takrat? Danes pa ta glavni mirovnik tu pred kamerami razlagala, da bi rabili krepiti demokracijo s takšnimi vzvodi. In očitno ima neko normo, da besedo »ustava« oziroma njene izpeljanke uporabi vsaj enkrat na minuto. Tukaj bi lahko kolega Brgleza podučil, da naši ameriški prijatelji in drugi jedrni zavezniki znotraj zveze Nato kot po tekočem traku kršijo mednarodno pravo in kršijo tudi nekaj, kar se v slovenski ustavi nahaja, to je neka drža miroljubja, drža pacifizma, drža nenasilja. Ampak to kolega Brgleza očitno ne moti, vsaj ne v praksi. Prav tako ne dejstvo, da Vlada sprejema cilje za Nato za Slovenijo, potem s temi cilji izsiljuje Državni zbor, pobude, da takšni dokumenti romajo v Državni zbor in da ima Državni zbor tisto pristojnost, pa serijsko zavrača. Če zajamem sam zakon oziroma to celo vojaško zakonodajo in njen namen. Glejte, nova vojaška zakonodaja je natančno takšna, kot bi jo pričakovali od slovenskega političnega razreda. Pospešene investicije v vojno železje, vojaškoindustrijskih kompleksov in v njihove dobičke. Slovenska vojska za okupacijsko službo v tujini, podizvajalska živa sila za zahodne imperialistične centre moči in navsezadnje vikariat Rimskokatoliške cerkve na državne stroške. Ob vsem tem pa ta koncept Slovenske vojske, ki naj bi požrl v prihodnjih letih 1,2 milijardi evrov javnega denarja, ne zagotavlja tej Slovenski vojski kapacitet za obrambo domovine. Ob vsem tem lahko rečem samo Yankee go home pa slovenski politični razred odnesite s sabo.
Replika, gospod Jan Škoberne. Izvolite.
Najlepša hvala, spoštovani podpredsednik. Ne bom se retorično spraševal, ali poslanec spada v politični razred ali ne. Domnevam, da je odgovor jasen. Bi pa vendarle še enkrat poudaril, če je bilo, in ker je bilo narobe razumljeno. Dodana vrednost Slovenije je ravno in predvsem v tem, da lahko tako znotraj segmenta izobraževanj, usposabljanj, torej tega, kar primarno na večini misij naši vojaki počno, prispeva k pacifističnim usmeritvam, k razvoju nerazvitih, k vzpostavljanju normalnega življenja na območjih, ki jih je prizadela vojna, ki so jih prizadele take in drugačne katastrofe. Vsi, ki vsaj malenkost podrobneje ali pa celo relativno površno spremljajo tako delo zavezništva kot Slovenske vojske, vedo, da misije niso le patruljiranje po poprej od Američanov zbombardiranih vaseh in mestih, ampak da pogosto pomenijo in naši vojaki tudi v svojem prostem času znotraj teh misij na ta način prispevajo k izgradnji šol, z vzpostavljanjem novih demokratičnih temeljev na bazi tega, da v družbah, kjer denimo ni običajno, da bi ženske smele spregovoriti, tudi z njimi spregovorijo in jih kot sebi enakopravne in enakovredne naslavljajo, prispevajo in delajo družbo takšno, kot si jo po nekih temeljnih vrednotah predstavljamo tudi mi znotraj našega ustavnega reda. In, ne, investicija v obrambni sistem ni zgolj investicija v ali pa samo investicija v železje, v topove, je tudi investicija v sredstva, v tehnično opremo za zaščito in reševanje. Ko ni moglo nič drugega, je ob žledolomu, ki je bil naša naravna katastrofa, ena najhujših, pomagal – kdo? Slovenska vojska. Ko nihče, niti gasilci niso mogli na lokacijo, je tudi s pomočjo vojaške tehnologije tja prišla Slovenska vojska. Prihodnost vojskovanja gotovo niso bajoneti in puške. Tukaj lahko Slovenija prispeva in tukaj lahko postane ali pa je zgled znotraj zavezništva. In kako gresta skupaj Severnoatlantsko zavezniško in pacifizem? Preprosto. Se je pa treba za to boriti in potruditi. In Slovenija znotraj zavezništva ima glas. Če svoj glas in svoje kapacitete, tudi razvojne, tudi znotraj centra za gorsko bojevanje, kjer usposablja vse vojake zavezništva, naredi svojo domačo nalogo, kot bi se najverjetneje kolega izrazil, potem smo naredili pomemben premik k razumevanju tega, da ne gradimo tudi znotraj zavezništva ofenzivnih, ampak obrambne sile, ne le vzpostavljanja, ampak tudi vzdrževanja miru in spoštovanja vrednot, ki so nam temeljne. Hvala lepa, podpredsednik, in se opravičujem za prekoračitev.
Hvala lepa. Gospod Miha Kordiš, izvolite, imate postopkovno.
Hvala, predsedujoči. Dajte povedati svojemu poslanskemu kolegu iz vrst Socialnih demokratov, da okupacijska sila je še zmeraj okupacijska sila. Ne glede na to, v kakšen celofan jo zaviješ. In vse te lepe besede o tem, kako lahko delujemo pacifistično znotraj Nata, poglej, kolega Škoberne, vaša SD ministrica kupuje Patrie, [[oglašanje iz dvorane]] vaša SD ministrica pošilja vojsko na ruske meje v Latvijo. Nobena količina dvoličenja in zvonkih besed vam ne bo tega mogla odnesti. Drža nevtralnosti je edina pravilna, je edina smiselna. Zagovarjati imperialistično politiko in slovensko držanje štange imerializmu s tem, da, ja, saj v Afganistanu pa postavljamo bolnice pa šole, je pa naravnost abotno. Mislim tako kot so te meme na internetu, »six thousand rounds of democracy per minute«, 6 tisoč patronov demokracije na minuto bomo prinesli v Afganistan. Sicer je pa kolega Škoberne povedal čisto vse, kar rabimo vedeti o socialdemokratski obrambi, pardon, vojaški agresivni politiki.
Gospod Miha Kordiš, strinjam se v delu, ko govorite, da nevtralnost je tista, ki jo je treba izpostavljati, še posej na mojem položaju, zato vas s tega položaja prosim, da ko izkoristite institut postopkovnega, da se resnično osredotočite le na tega, ne pa da izkoriščate z razpravljanjem o vsebini, ki jo je predstavil kolega Škoberne. S svojo objektivnostjo bom tudi nadaljeval, kolikor je v moji moči in bom dal besedo gospodu Jožefu Horvatu. Naj še napovem, da bosta za njim besedo dobila gospod Primož Hainz in gospa Ljudmila Novak. Izvolite gospod Horvat.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa ministrica za obrambo, spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Ko govorimo o novem predlogu zakona o obrambi, želim vse vas, kolegice in kolegi, in tudi slovensko javnost spomniti, da smo poslanci Nove Slovenije zahtevali najmanj dve nujni seji Odbora za obrambo. Z eno smo želeli opozoriti na stanje v Slovenski vojski, z drugo nujno sejo pa smo zahtevali dvig obrambnega proračuna. V obeh primerih nas je koalicija izdatno podprla v besedah, v dejanjih pa ne. Postavili smo se torej na stran ministrice skupaj praktično vsi, ki predstavljamo desnosredinski blok opozicije. Bili smo na strani ministrice. Ampak gremo naprej. Ob tem zakonu govorimo tudi o dvotretjinski večini prisotnih poslancev. Ne morem naprej, da ne bi govoril o dvotretjinski večini, ki je bila dosežena na referendumu 23. marca leta 2003, ko se je slovensko ljudstvo odločilo, da Republika Slovenija postane članica zveze Nato. Približno milijon volivcev je prišlo takrat na volišča, 66,08 % jih je glasovalo za vstop Slovenije v zvezo Nato. Krščanski demokrati smo demokrati in moramo in spoštujemo voljo ljudstva, ker ima pri nas oblast ljudstvo. Tudi takrat, ko nam morda referendumske odločitve oziroma rezultati niso po godu in trčijo v naša politična načela, v naš politični program, če hočete. Ampak referendumsko voljo ljudi je treba spoštovati. Mi smo zdaj poslušali zelo dobro teoretično, ja, lahko bi tudi rekel predavanje kolega dr. Brgleza, ki je izpostavil relacije zakona o obrambi z ustavo in tudi z mednarodnimi pogodbami. Če smem, bi tukaj dodal še eno zadevo – namreč tudi znotraj Evropske unije, za katero smo se spet odločili na tistem referendumu 23. marca 2003, ampak z 90-odstotno večino. Mi smo člani Evropske unije in imamo torej na razpolago sredstva, s katerimi lahko sedanji mozaik dvostranskega in večstranskega vojaškega sodelovanja nadomestimo z učinkovitejšimi, poudarjam, učinkovitejšimi oblikami integracije obrambe. Pravni vidik, kje je to zapisano – člen 42 Pogodbe o Evropski uniji omogoča skupini enako mislečih držav članic, da dvigne evropsko obrambo na novo raven. Predsednik Evropske komisije Jean Claude Juncker je v govoru o stanju v Uniji lani dejal: »Mislim, da je nastopil čas, da uporabimo to možnost.« Tukaj bom nadaljeval. Torej govorimo o obrambi znotraj Evropske unije, ne samo znotraj Nata. In tudi pričakujem, da bomo v drugi obravnavi, če bo potrebno, dodelali zakon tako, da dejansko bo to v zakonu možno. Res je, zakon je iz leta 1994, takrat še nismo bili v Natu in še nismo bili v EU. Se pravi, dve komponenti moramo spoštovati in dve komponenti mora vsebovati novi zakon o obrambi. Naj spomnim, da so voditelji Evropske unije ob 60-letnici rimskih pogodb 25. marca letos sprejeli Rimsko izjavo, torej tudi dr. Miro Cerar, v kateri so si zavezali, da si bodo prizadevali za EU 27, ki prispeva k ustvarjanju bolj konkurenčne in bolj povezane obrambne industrije ter krepi svojo skupno varnost in obrambo ob sodelovanju in dopolnjevanju z Natom. Govorim o komplementarnosti boljšega učinkovitejšega evropskega obrambnega sistema, mi namreč moramo naše evropske vrednote zaščititi, in seveda tudi obrambnega sistema znotraj Nata. To, kar govorim, trdno verjamem in sem tudi preveril, da obstajajo tehtni gospodarski razlogi za večje sodelovanje med državami EU na področju izdatkov za obrambo. Ocenjuje se, da pomanjkanje sodelovanja med državami članicami na področju obrambe in varnosti letno stane od 25 do 100 milijard evrov. Nas, države članice. Zaradi neke neučinkovitosti, nekoordiniranosti stran vržemo, res je velik interval, od 25 do 100 milijard evrov ali pa, če hočete, neučinkovito porabimo. 80 % javnih naročil in več kot 90 % raziskav in tehnologije se izvaja na nacionalni podlagi. Z združevanjem javnih naročil bi bilo možno prihraniti do 30 % letnih izdatkov za obrambo. Fantastične številke, ki sem jih dobil pri Evropski komisiji. Razdrobljen pristop na področju obrambe vodi tudi do nepotrebnega podvajanja in slabše uporabe obrambnih sil. V Evropi je 178 različnih oborožitvenih sistemov, v primerjavi s 30 sistemi v Združenih državah. V Evropi je 17 različnih tipov glavnih bojnih tankov, v Združenih državah pa samo eden. Za nekatere helikopterske programe je v Evropi več tipov helikopterjev kot vlad, ki bi jih lahko kupile. Nimam dovolj časa, da bi še nadalje analiziral te anomalije. V bistvu gre za neekonomično porabljen denar za obrambo. Dejstvo je, da smo Evropejci zaskrbljeni zaradi naše varnosti in mi moramo poskrbeti za našo varnost in varnost naših otrok. Seveda ta varnost stane. Tukaj lahko na dolgo razpravljamo in se gremo teorije in razlaganja pravnih relacij med zakonom, ustavo, mednarodnimi pogodbami. Ampak glejte, to nam nič ne koristi, Če ne bomo toliko trezni in toliko odgovorni, da bomo za obrambo, za varnost naših ljudi zagotovili dovolj denarja. Kibernetska nevarnost je nova nevarnost, ki preti in enostavno nimamo vseh odgovorov, da bi se ji zoperstavili. Vlada je februarja lani sprejela strategijo kibernetske varnosti. Jaz bom zdaj na proračunskih razpravah od jutri naprej na Odboru za finance in še kje drugje spraševal predstavnika Vlade, koliko denarja smo zagotovili, da se ta strategija kibernetske varnosti realizira. Jaz se zavedam, da učinkovit sistem kibernetske varnosti ni poceni, in ne more biti poceni. Vendar pa je neprimerljivo cenejši, kot bi bilo odpravljanje posledic, ki bi lahko nastale ob varnostnih incidentih, če takega sistema ne bi bilo. Zato je, ko govorimo o varnosti, ko govorimo o obrambi, tesno povezano vprašanje, koliko smo odgovorni, da zagotovimo za to tudi sredstva. Jaz vedno, ko pravim, da mora Slovenija vendarle v obrambni proračun nameniti 2 % bruto družbenega produkta, da to ne gre čez noč, če smo imeli v zadnjih letih grozovite zaostanke. Ampak če natančno pogledam, pa se pogovarjam s predstavniki Nata, potem trenutni trend ni dober, ni dober, čeprav poslušam predsednika Vlade, da je trend pozitiven, da damo vsako leto več v obrambni proračun. Bojim se, da ne. Ko postavljam to zahtevo, vedno dodam, da denar, vsak evro iz obrambnega proračuna mora biti tudi učinkovito porabljen. Ni dovolj, da kar potrošimo 2 % slovenskega BDP za karkoli, to mora biti zelo učinkovito porabljen denar. Spoštovana gospa ministrica, jaz sem danes ponovno na vaši strani in bom ta zakon v prvem branju podprl. Opozoril pa sem na to skupno evropsko obrambo. To je najbrž vprašanje za pravnike ali pa tudi ne, saj smo Pogodbo o Evropski uniji podpisali in je najbrž ta zadeva že nekako implicirana v Pogodbi o Evropski uniji. In tukaj bi rad za zaključek samo spomnil, kako hitro se dogajajo zadeve v Evropi in kako počasi pri nas. Ko je Juncker lani napovedal v svojem govoru o stanju v Uniji,vzpostavitev evropskega obrambnega sklada, je Evropska komisija letos junija, 7. junija, ta evropski sklad že ustanovila. Velik je 5,5 milijard evrov in tukaj je tudi naša šansa. Res je, boste rekli, ja, saj to je malo, to je tako na EU 27, ki ima 444 milijonov prebivalcev, je to 12 evrov na prebivalca, da to ni nič. Ampak začetek je dober. Veliko od tega gre tudi za raziskave in razvoj in tako dalje in tukaj so spet naše možnosti, ker pač doma v našem proračunu zagotovimo dramatično premalo denarja za raziskave in razvoj v splošnem smislu. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Primož Hainz, pripravi naj se, če ima še čas, gospa Ljudmila Novak in mag. Branko Grims. Gospod Hainz, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik! Sam bi rekel naslednje. Predsednik Brglez je seveda teoretično dobro utemeljeval, da bi moral pravzaprav Državni zbor imeti večjo vlogo pri vprašanju zunanje politike oziroma predvsem vprašanju naših vojaških obveznosti, napotitve v tujino in tako naprej. Ampak to, kateri dokument je močnejši, to razumem in mislim, da bi bilo to treba spoštovati. Sam sem vedno za to, da je Državni zbor tisti, ki odloča v pomembnih prekretnicah oziroma pomembnih trenutkih zgodovine. Moram pa reči, da zaradi te dvotretjinske večine in insistiranja imamo pa lahko tudi težave. V miru je to zelo enostavno. Če je pa vojna situacija, moramo pa biti realni. Jaz se spomnim tistih diskusij v jugoslovanski vojski, ko smo v štabu diskutirali o tem, kako bo dan D plus ena, dan D plus dva, ko se bo tretji dan sestal CK, četrti dan pa Ljudska skupščina Jugoslavije, ko je popolnoma jasno, ko bombe padajo, da ni nobene dvotretjinske večine. Mislim, da je treba biti pri nekaterih sklepih realen, ampak v principu v miru se pa popolnoma strinjam, da je potrebna ta dvotretjinska večina Državnega zbora za odločitve. Drugo, kar se Nata tiče. Poglejte, to je neka naša realnost. Vi se spomnite, da smo imeli plebiscit, kot je kolega Horvat pred mano govoril. Mi smo namreč v zgodovini imeli, poglejte, stari starši so nas pripeljali, to je klerikalna stranka takrat v staro Jugoslavijo oziroma v državo SHS. Naši očetje, dobro, mame so nas pripeljale v državo Jugoslavijo in smo pač tu bili. Mi lahko kritiziramo nazaj, kaj je bilo dobro, kaj ni bilo dobro. Ampak to je bila neka realnost tistega trenutka in mi smo pač v nekem trenutku pred leti imeli referendum, v katerem smo združili referendum za Evropsko unijo in Nato in rekli, da gremo v Nato. Zdaj smo tu in moramo to realnost upoštevati. Sem pa za to, da smo tu racionalni, da ne pretiravamo, da stroške prilagodimo svojim sposobnostim. Mislim, da nobena država ne da 2 % BDP, kar je cilj, in mi tu povemo naše realne, kot grdo rečemo, dimenzije, da tudi na gospodarskem področju poskušamo uveljavljati naše stališče oziroma našo vlogo, ker gre za neko notranjo prerazporeditev. Kar se tiče Slovenske vojske,sem slišal danes neko izjavo, da je bila Slovenska vojska na višku, če sem prav razumel, v obdobju 2004–2008. Jaz se ne spomnim, da bi takrat dobili kakšno vojno. Vojsko je težko ocenjevati v miru, bodimo iskreni. In zato ne vem, kako se je ta izjava rodila. Jaz sem bil takrat ogorčen na nek način, ko je predsednik države rekel, da je naša vojska v razsulu. Jaz moram reči, da je nemogoče, da bi se tak sistem, kot je vojaški sistem, v 10 letih razsul. Tu so neke korenine, tukaj so neka dejstva oziroma je nek razvoj, ki je pripeljal ali pa ni pripeljal do slabše ali boljše situacije. Ne en in ne drug izraz oziroma ocena me pa ne prepriča, to pa moram biti zelo jasen. Kar se tiče nadaljnjega razvoja, sem jaz pristaš tega, da bi teritorialno obrambo, tu je narejen korak, treba je to teritorialno obrambo oziroma služenje vojske na neki tradiciji, se opravičujem, teritorialne obrambe je treba na nek način pač razdelati. S tem imamo izjemno dobre izkušnje in je treba, sem prepričan, s tem nadaljevati. Ne bom razdeljeval, ker mislim, da to zadevo poznate. Ampak tisto, kar sem hotel reči pri razvoju vojske, dr. Dobovšek je rekel, da vojska prevzema tudi nekatere policijske naloge. Jaz mislim, da bi mi pravzaprav na nek način to na Obali najprej uvedli. Vojska, mornarica in policija, kako to deluje na enem majhnem teritoriju 42 ali 46 kilometrov, morje in obala. Mislim, da bi se tu dalo eksperimentalno skoraj za celo državo nekaj narediti in videti, na kakšen način to deluje. In zadnje, ker pač malce hitim, kar se tiče vojakov. Mislim, da relacijo med oficirji in vojaki morate sami urediti, ampak vojakom je treba zagotoviti socialni status, kot jim gre. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Branko Grims. Izvolite.
Hvala za besedo. Vojska je steber državnosti. Samo zakon v tem oziru ne prinaša dovolj, kajti Slovenska vojska, ta steber državnosti je že kar nekaj časa žrtev tega, da se je morda tudi preveč zaupalo v mednarodno sodelovanje, vse partnerje, predvsem pa je vsakdo na levi videl v Slovenski vojski nek rezervoar in potem postavljal tisto lažno dilemo: maslo ali topovi. Oprostite, gospe in gospodje, brez Slovenske vojske ni varnosti, brez varnosti pa ni blaginje. To se pravi tudi masla ne, sploh ni več ničesar. To se pravi, prvo, kar je treba spremeniti – in zato ta zakon nikakor ne zadošča – je celoten odnos do Slovenske vojske. Domoljubje mora biti temeljna vrednota, ki bo prežemala družbo, ki bo prežemala šolstvo, o kateri ne bodo samo govorili vsi predsedniki držav, ampak jo bo dejansko prakticirala vsaka pomembna politična stranka, vsakokratna oblast, vsakdo, ki mu gre za narod in domovino. To je odnos do Slovenske vojske, in to potrebujemo. Ta zakon je pravzaprav lahko samo mrtva črka na papirju, če se ne spremeni vse ostalo, če ne postane služenje domovini, obramba domovini, domoljubje vrednota, tako kot je nekoč bila. Potem se ne morejo pojavljati razprave, kot smo jih danes slišali, kako je to zapravljanje denarja in podobno. Brez varnosti ni nič. Varnost je temeljna dobrina, ki se je zavemo šele takrat, ko jo izgubimo. Enako kot zdravje. Ampak povrniti jo je pa izjemno težko. Pri Slovenski vojski je razvoj šel kar nekaj časa, žal, v napačno smer. Zlorabljalo se je institucijo za vsa mogoča politična obračunavanja. Saj veste, kaj je bilo s tisto silno afero, ki se je končala na Ustavnem sodišču. Zlorabljalo se jo je zato, da se je jemalo denar, da se je ljudem dajalo prenizke plače, da so jo potem zapuščali. Zlorabljalo se je zato, ker se je načrtno, o tem sem prepričan, naklepno rušilo ta temelj slovenske državnosti.In to je treba spremeniti. Da pa ta koalicija tega ni sposobna narediti, pa dokazuje točno ta današnji v parlamentu. Poglejte to dvoličnost! Ko smo razpravljali samo eno uro nazaj o kulturnikih, ni noben problem, od vseh državnih investicij bo kar šel 1,5 % ali pa še malo več, kot nekateri predlagajo, denarja za kulturnike. Za koga pravzaprav? Drago Jančar tega ne potrebuje, gospe in gospodje, pa je vrhunski ustvarjalec, nosilec slovenske kulture, ugleden doma in v tujini. Bo šlo za tiste, ki delajo določene stvari s psi in zato dobijo mednarodne nagrade? Bo šlo za tiste, ki zažigajo križe, ki so spomenik umrlim, tragično, v nesreči na morju, ki rišejo brezjansko Mater božjo s podgano v naročju? To je umetnost, to se bo financiralo iz tega. Kajti ta skupina nenasitnih levičarskih umetnikov, kvazi umetnikov, ker to ni nikakršna umetnost, ampak je degradacija človeštva, človeka in umetnosti, pa seveda rabi denar. In za te bi denar namenili, čeprav oni dejansko uničujejo narod in njegovo bit in njegovo kulturo. Za Slovensko vojsko se pa ne najde pravih besed razumevanja in denarja, čeprav je to steber slovenske državnosti, je steber varnosti, brez katerega nadaljnjega razvoja in blaginje sploh ne more biti. Zato, gospe in gospodje, je treba ta socializem v človeških glavah vseh slovenskih levičarjev enkrat pospraviti na smetišče, kamor sodi. In stvari postaviti na pravo mesto, da bo domoljubje tista vrednota, ki bo samoumevna, ki jo bodo načrtno dali otroku najprej družina, potem vrtec, potem šola. Ne pa, da jim danes to jemlje in vzgajajo neke »multikulti«. Kakšna »multikulti« družba! »Multikulti« je bil Bruselj pa Nica. To je »multikulti«, gospe in gospodje! In to nas mora zelo skrbeti. In ravno obramba pred tem je dobra Slovenska vojska, kar pa vsi, ki ste imeli opravka z ilegalnimi migranti, zelo dobro veste. Dokler je bila samo policija, je bil problem. Tisti hip, ko se je pojavila Slovenska vojska, je bil iznenada mir, iznenada so vsi poslušali ukaze, iznenada ni nihče več metal steklenic, napolnjenih s kamenjem, in vsega ostalega, kar se je prej dogajalo. To se pravi, je Slovenska vojska še kako pomembna v okoliščinah v katerih smo, kajti stvari so se spremenile. Žal so se spremenile na slabše. Žal so se spremenile tako, da se lahko zanesemo samo sami nase. Zato je tako bistveno, da se ta odnos do domoljubja in s tem tudi do Slovenske vojske trajno spremeni, da to znova postane vrednota. Ker brez tega ne bo nič. Tudi država ne bo obstala na dolgi rok. Mnoge države so pripravljene korektno sodelovati z nami, nekaterih tudi po mojem mnenju popolnoma nerazumljivo ne upoštevamo dovolj. Predvsem je tukaj Višegrajska skupina. Tam poteka medsebojna, vojaška in siceršnja varnostna pomoč na takem nivoju, da je lahko samo za zgled vsem formalnih mednarodnim organizacijam in tudi Evropski uniji kot celoti. Slovenija bi morala postati del tega področja. Brez tega dolgoročnega preživetja za Slovenijo ne bo. Da pa bi lahko postali enakovreden partner takim državam, pa moramo najprej narediti red pri samem sebi. Treba je postaviti domoljubje na mesto, ki mu gre. Mora biti vrednota za vsakogar, za vsakega otroka, za vsako učiteljico mora biti samoumevno, da je dvig slovenske zastave veličasten trenutek. Da je trenutek, ko zazveni slovenska himna, trenutek, ko se stoji mirno in se pokaže veselje, ponos, da imamo državo, ki smo jo branili v vojni za Slovenijo. Z zmago v vojni za Slovenijo smo jo ustvarili, gre za to, da jo ohranimo. Da to naredimo, potrebujemo Slovensko vojsko, ki bo znova steber državnosti v polnem pomenu te besede, ne s takim širjenjem pravic oziroma pristojnosti OVS, kot so v tem trenutku predlagane, da bi imel večje pravice kot Sova, pa še to brez prave kontrole. To ste verjetno vsi spregledali. Ampak treba je narediti ustrezno dobro organizirano in tudi dobro plačano Slovensko vojsko, ki bo profesionalna, ki bo prebivalcem zagotavljala ne samo varnost navzven, ampak tudi pomoč v miru. Saj ni naloga vojske samo, da brani domovino pred napadalcem. Naloga vojske je tudi tista plemenita pomoč, ko pridejo naravne nesreče. Tudi zato potrebujemo Slovensko vojsko v polnem pomenu te besede. In treba je imeti Slovensko vojsko tako organizirano, da bo odgovorila na mednarodne izzive, ki so danes večji in z varnostnega vidika bolj zahtevni, kot so bili kadarkoli od osamosvojitve Slovenije naprej. Kar pomeni, da ne more in ne sme biti problem poiskati ustreznih sredstev, predvsem pa nikoli in nikdar ne bi smel biti problem spremeniti odnosa, čeprav vem, da je to najtežje, tistega odnosa, ki gre pri vzgoji od družine preko vrtca, šole pa potem do univerze, ko mora postati vojska in domoljubje vrednota. Potem se bodo ljudje spet odločali za ta poklic, potem ne bo nobenega problema ustvariti Slovensko vojsko na trdnih temeljih, na tistih temeljih, ki smo jih osnovali za zmago v vojni za Slovenijo. Takrat smo bili enotni. Prav bi bilo, da tudi ko gre za to vprašanje, pokažemo znova ustrezno enotnost. Toda ta zakon temu ne zadošča in ni dovolj. Treba bo spremeniti mnogo mnogo več, kot uči tudi teorija in žal kaže slovenska praksa. Gre za vrednote. Ko bo domoljubje postalo zopet temeljna vrednota, ne samo v besedah, ampak v dejanjih, takrat bo tudi Slovenska vojska spet poln steber slovenske državnosti. In Slovenija to potrebuje. Potrebuje varnost. Varnost nima cene.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Anja Bah Žibert, pripravi naj se gospod Matjaž Hanžek. Izvolite, gospa Žibert.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Poglejte, vseeno ne morem mimo tega, kar ste, predsedujoč,i prej povedali, ko ste govoril v vlogi poslanca. Vi ste tudi podpredsednik Državnega zbora in vendarle bi bilo dobro, da veste, kako in na kakšen način se dodeljuje ocena pripravljenosti Slovenske vojske. Sedaj vi govorite, da ni bilo nobene vojne. Fino bi bilo, da si preverite zakonska, pa tudi ustavna določila, ki jih ima predsednik države, da vidite, da se vojska samoocenjuje in da na podlagi tega pride tudi do ocen. In te ocene so štiri leta zaporedoma nizke oziroma najslabše možne. No, tukaj pa sledi moja razprava. Dejstvo je, da če je ocena Slovenske vojske na najnižji možni točki, pomeni, da je nekaj narobe. Ves čas se je poudarjalo, da bomo na mizo dobili nove zakonske ureditve, ki bodo omogočile, da se bo to stanje popravilo, izboljšalo in da bomo šli korak naprej. Ta trenutek govorimo o zakonu o obrambi. Današnja razprava razen posameznikov, ki menim, da na nek način sploh o tej temi ne bi smeli govoriti, je razprava konstruktivna in dejansko želi biti neka dodana vrednost pri končni odločitvi, kakšen bo zakon o obrambi. Ampak poglejte, predlog o tem, da se opravi ta razprava, je bil podan s strani Slovenske demokratske stranke. V sami koaliciji ni bilo interesa. Danes sem slišala kar nekaj pripomb s strani stranke SMC na predlog zakona tudi o tem, da bi morala biti javna razprava oziroma da bi bila koristna, pa vendar ne vem, zakaj je niste predlagali. Jaz bi jo še kako podprla in osebno menim, da bi bila javna razprava teh mnenj o obeh zakonih več kot dobrodošla. Gre namreč za sistem, ki je v krizi, gre za sistem, ki je tudi po samooceni slabo ocenjen, in gre za sistem, na podlagi katerega se vidijo tudi neke vrednostne smernice celotne države. Pa bom povedala, zakaj. Želja je, da se poveča zanimanje za zaposlovanje v Slovenski vojski in da se naredi vse, da posamezniki iz sistema ne bi odhajali. Seveda vemo in vsi poznamo tisto geslo V službi domovine. Pa vendar se nekako verjame, da v Slovenski vojski predvsem delujejo domoljubi, tisti, ki imajo še poseben odnos do te države, nenazadnje so zanjo pripravljeni žrtvovati svoja življenja, kljub temu da imajo družine in tudi svoje otroke. In družine lahko ostanejo brez njih – a ne, gospod Jurša? To je zelo smešno. Ko vam bom povedala primer, boste razumeli, zakaj posamezniki razmišljajo, ali bi ostali v tem sistemu ali bi ga zapustili, ali delujejo pravzaprav v sistemu Slovenske vojske ali je ta sistem na nek način ukraden. Ne me narobe razumeti, ampak veste, morda pozabljamo na nekatere stvari, ki pa v družbi niso imele tako malega vpliva ali pa tako male razsežnosti. Naj spomnim na primer Popova. Poglejte, o tej zadevi smo mi na Odboru za obrambo veliko razpravljali. Dejstvo je, da je takrat zelo visoka oseba v hierarhiji Slovenske vojske brigadir Humar podal neko mnenje za posameznike, ki naj bi bili kot neki izvedenci v okviru Slovenske vojske. Ti naj bi sodelovali na sodišču potem glede primera Popov. Takrat smo govorili o tem in, načelnik Slovenske vojske ,kot najvišja avtoriteta Slovenske vojske, o tej zadevi ni bil obveščen. Ni bil obveščen. In kaj je bil končni rezultat tega vsega dogajanja? Da je bil Popov, ki je napadal kot vojak, kot eden višjih vojakov JLA našo državo, v Sloveniji oproščen in zdaj morajo davkoplačevalci, se pravi tudi tisti, ki so sodelovali v vojni za Slovenijo in nastavljali svoje glave za to, da smo ohranili svojo osamosvojitev, plačevati kazen za Popova. Na primer, v sosednji Hrvatje so to na sodišču uredili tako, kot je treba, in je bil Popov kaznovan. Pri nas pa je bil zaradi zaposlenih v Slovenski vojski oproščen. In kaj se je zgodilo zaradi teh izvedencev in vseh teh, ki so v tem procesu sodelovali? Oba sta dobila nek ustni opomin, v posmeh celotnemu sistemu, oba delujeta, mislim da v enoti gospoda Poljšaka ali pa spadata pod gospoda Poljšaka, in on je bil tisti, ki jima je izdal opomin, gospod Humar pa ostaja na svoji visoki funkciji. Potem pa imam tukaj vabilo za 2. in 3. oktober 2017, in sicer se dogodek odvija na Brdu pri Kranju in govori 20 let v službi miru. Veste, kdo so predavatelji na tem pomembnem dogodku 20 let v službi miru? Gospod Poljšak in gospod Humar. To je pa nagrada. Veste, to je pa nagrada. Dokler bodo v Slovenski vojski, na ministrstvu ljudje, ki bodo podpirali takšen koncept, se Slovenska vojska ne bo pobrala. In še vedno trdim, da je nekomu v tej državi še kako v interesu, da se Slovenska vojska na tak prefinjen način uničuje. Več bom povedala o konkretnih rešitvah, kaj pa zakon o službi v Slovenski vojski naj bi vojakom prinašal. Res je, zelo pomemben je vsak evro za njih. O tem smo v Slovenski demokratski stranki že velikokrat govorili in da dejansko ne morejo dobesedno nekateri preživljati svoje družine. Ampak vrednostni sistem, ki ga ustvarjate tisti, ki vodite to ministrstvo, tisti, ki vodite to vlado, ki v nekaterih delih ministrstva ne podpirate, pa bi ga morali, vsaj v primerjavi z Ministrstvom za notranje zadeve, kjer se kaže res velika razlika, ampak to se boste vi doma zmenili, je problem vrednotenja oziroma odnosa do Slovenske vojske. Verjemite mi, marsikomu v sistemu pa to pomeni mnogo več in boli mnogo bolj. Boli tudi tiste, ki so ostali brez svojcev v vojni za Slovenijo, da se dogajajo take stvari in da potem na koncu nobenemu nič, še nagrajeni so s predavanji, da potem taki ljudje predavajo 20 let miru, na drugi strani pa omogočajo, da tisti, ki so streljali po naši Sloveniji, postanejo oproščeni, potem se nam ne piše nič dobrega. Lahko napišemo zakon z zlatimi črkami, tudi v okvir ga lahko damo, pa ne bo pomagalo. Tudi sama se moram obregniti, ministrica, ob samo rešitev glede OVS. Vi dejansko zadevo danes postavljate iz ene skrajnosti v drugo. Razmislite o tem pri končni rešitvi. Jaz ne vem, kdo vas je na to napeljal, pa vendar danes za posamezne izvajanja nalog OVS podpisujete stvari vi, potem bo to na nek način samostojna formacija. Jaz mislim, da je to napaka. Jaz samo upam, da se ne bomo zaradi tega potem znašli zopet v kakšnih čudnih prisluškovalnih aferah in tako naprej, kajti ta zloraba se lahko zgodi zelo hitro. Ta trenutek glede OVS vsaj v dveh letih, treh, nismo imeli posebnih točk dnevnega reda, če na nek način lahko temu tako rečemo. Zato razmislite o tem ali pa vsaj pojasnite, zakaj takšna rešitev, ker na nek način lahko pa za tem skrijemo tudi odgovornost potem ministra, ne bom rekla vas konkretno, ampak v prihodnje. Nekaj se naroči, pa ni več neposredne odgovornosti. Če pa pade ena glava nižje, pa to ni več tak problem. Pomembna je korist, ki jo je tisti posameznik naredil za določene zadeve. Glede na to, s čim vse se soočamo v tej državi, ko padajo različne stvari iz omar, od milijardnih pranj denarja in tako naprej, je vprašanje, kaj se bo še zvedelo ali pa kaj bi še se zvedelo ali pa kaj se še bo zvedelo v prihodnosti. Jaz pač takšno rešitev v tem smislu ne podpiram. Verjamem, da je imel tudi predlagatelj željo, da pripravi nek predlog zakona, ki bi bil koristen, ampak brez odnosa do Slovenske vojske, brez poveličevanja rdeče zvezde, ki je bila na tankih JLA, ne bo šlo, ne bo šlo. To si pač minister kot vsi tisti, ki delujejo v Slovenski vojski, ne bi smeli privoščiti. Ne moreš se slikati z rdečo zvezdo s tankov JLA in na drugi strani govoriti o Slovenski vojski, ki je premagala te tanke. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Franc Jurša, postopkovno.
Hvala. Ja, veste, vse večkrat se v tej dvorani uporabljajo neke metode govorjenja in opozarjanja posameznikov, ki s svojo mimiko obraza izražajo neko voljo; ali bo to osebna volja ali večinska volja. Tudi tokrat je kolegica Anja izrazila to voljo, ker je na mojem obrazu videla nasmeh. Ta nasmeh ni bil namenjen njeni razpravi, ampak mojemu osebnemu izražanju nekega zadovoljstva. Ta zgodba, ko na primer nek kolega govori, kako poslanci peljejo na sprehod po Ljubljani psičke med delovnim časom in kaj se dogaja na WC, blazno škodi ugledu tega državnega zbora. Jaz od vas, podpredsednik, dejansko ne morem zahtevati, da bi gospo Anjo Bah Žibert opozorili na to, ker verjetno vi niti niste videli mojega izraza na obrazu. Ampak vseeno je prav, da povem – ker ste omenili, kolegica, moj izraz obraza –, da ta smeh ni bil namenjen vam, ampak je to bilo moje osebno zadovoljstvo. Kaj pa je bilo to osebno zadovoljstvo, pa vas ne sme brigati.
Hvala lepa. Proceduralno, izvolite, gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa, predsedujoči. Jaz sem zgolj povedala, da ste se nasmejali. Ste se nasmejali, nisem govorila, zakaj ste se nasmejali. Torej vas nisem ovrednotila ali pa karakterizirala; vi pa ste v tem državnem zboru kolegico Bratušek karaktezirali. Rekli ste, da ji je obraz zapotegnilo. To je bila vaša izjava, zato ste zadnji, ki zahtevate, da se naj mene opozori, če nekomu rečem, da se v tem državnem zboru smeji. Ali ni to lepo, da ste se smejali? Imate slabo vest? Jaz je nimam.
Hvala lepa. Gospod Jurša ni rekel, naj vas opozorim, tako da ne bom. Ampak pustimo. Gospod Marko Ferluga, imate besedo.
Hvala za besedo, ne bom posegal v ta spor tukaj, bom se obrnil nazaj na našo razpravo glede zakona o obrambi. Vprašanj za nazaj je ogromno, veliko, sploh kar se tiče Slovenske vojske in Zakona o obrambi; od tega, kako je sploh možno, da se je pustilo zanemariti tak sistem do te točke, in zakaj ter komu je to bilo v interesu. Naslednje vprašanje, ki se mi nekako vrti po glavi, je to, kako je mogoče, da se v tem času ta vojska spolitizirala namesto profesionalizirala. In še eno od vprašanj, ki se mi ob tem naslavljajo, je, kako so se ta sredstva in usmeritve delovanja v Slovenski vojski vodile in ali so bile optimalne oziroma zakaj ne. Jasno je, da smo imeli raznorazne ministre, predhodne, imeli smo ministra, ki je znižal budžet za 110 milijonov evrov, se pravi proračun; in to nadoknaditi v nekem normalnem, doglednem roku je praktično nemogoče. Kdor uspe to narediti, nadoknaditi tak manko v tem razvoju Slovenske vojske, bi bil čarovnik. Potem smo imeli nekega ministra, ki se je bolj kot z vojsko ukvarjal s preimenovanjem vojašnic, to mu je bila glavna naloga, ampak pustimo to. Dejstva so, da od leta 1994 naprej ta zakon ni bil posodobljen in tukaj gre pohvala ministrici, da je to začela. Lahko smo malo kritični in moramo si priznati, da je to sicer v zadnjem delu mandata in da ima človek nekako občutek, da se nekako hiti. Zakaj le; pustimo. Pomisleki, ki so bili tukaj že dani, pa tudi ministrica je že svoje povedala glede tega, da medresorsko vprašanje še ni bilo dokončano, da so sindikati nekako zadržani, da stroka pravi, da gre za kozmetične popravke; eni so za, eni ne. Vse to je treba vzeti v obzir in v zakup ter nekako iz tega iztržiti najboljše. Po mojem mnenju ta zakon predstavlja del širšega varnostno-vojaškega zelo kompleksnega sistema. Tu se prepleta vojaško ter civilno delovanje, kar je treba nedvomno upoštevati, sploh v sedanjem času, ki je zelo dinamičen in zelo spremenljiv. Slovenska vojska se danes vse bolj vključuje tudi v druge nevojaške obveznosti in zadeve, kot so poplave, žled, naravne nesreče, migranti in tako dalje. In to je zelo hvalevredno. Na tem mestu in ob tej priložnosti bi se želel tudi jaz še enkrat osebno zahvaliti za to nesebično delovanje vsem pripadnicam in pripadnikom Slovenske vojske, ker je bila njihova pomoč v vseh teh naštetih segmentih nepogrešljiva. In tukaj je imel tudi gospod Veber zelo dobro pobudo, ko je naslavljal na to, da se poskuša ustanoviti tista kombinirana enota, ki bi bila primerna tudi za civilno delovanje. In tukaj, Janko, vsa čast. Zavedati pa se moramo, da to niso primarne naloge vojske, kar kaže na to, da se klasičen način pojmovanja in delovanja vojske močno spreminja. Prihajamo iz klasičnega dojemanja delokroga Slovenske vojske v bolj kompleksno, lahko rečemo tudi hibridno. In prav zato rabimo nek širši pogled, širši sistem, ki bi zajemal vse navedeno. In tukaj nastopi ta zakon. Čas in grožnja sta sedaj bistveno drugačna, kot sta bila leta 1994; in kar je še huje, se zelo hitro spreminjata. In ob tem je še dana dodatna spremenljivka nekega nepoznanega toka dogodkov. Slovenija kot takšna je premajhna država, ki se po mojem mnenju in prav zaradi teh omejenih možnosti ter resursov mora specializirati in znotraj zavezništva najti svojo nišo, kjer bo najboljša in najuspešnejša. Od zavezništva pa mora »izrabiti« to, da pokrije vse ostale manke, ki jih imamo. Po mojem mnenju bi moral biti zakon jasen in kratek, po vzoru zahodnih držav, z jasno vizijo in seveda v skladu z našimi možnostmi in resursi, ki jih imamo in jih želimo imeti ter razvijati. Kakšen obrambni sistem si želimo ter kako bo deloval doma in v tujini; to bi moralo biti eno od glavnih vprašanj. Po mojem skromnem mnenju pa, tukaj bo debata verjetno šla še naprej, delovnopravne vsebine nekako ne sodijo v ta zakon, ker se, žal, te vsebine hitreje spreminjajo kot sam zakon o obrambi, ki bi moral biti kot ena vizija, fil rouge za daljše obdobje, ki preživi to vlado in naslednje vlade; in se ne zaradi tega ali onega pritiska, političnega ali drugačnega, spreminja. Koliko so bile te zadeve, o katerih danes govorimo, in rešitev v tem zakonu predebatirane tudi z zavezništvom, ker namreč mi smo del Evrope, zavezništva Nata in zavezani mednarodnemu sodelovanju, tu mislim, da gre ta zakon v pravo smer. In tudi vprašanja se tukaj odpirajo. Sam kot eno veliko pozitivnost vidim terminološko raven, ki je bila v tem zakonu osvežena in obnovljena, in ne smemo pozabiti na eno zelo pomembno dejstvo, ki ga je danes bilo zelo redko slišati, da je ta vlada s to ministrico zaustavila trend padanja. Zavedati se moramo, da še vedno nismo na nekem optimalnem nivoju in da je naša naloga, vseh nas tukaj, da v skladu z zmožnostmi dvignemo, kar se da; in to se vidi tudi že v tem proračunu, ki prihaja; se pravi, da se koraki v neko pozitivno stran naredijo. Kar pa se tiče tega, kaj je pomembno in na kakšen način bomo ta sredstva uporabili, ali jih bomo uporabili učinkovito ali ne, kdo bo nad temi sredstvi bdel, to je tudi eno od ključnih vprašanj, ki se jim nekako vedno izognemo. Upam, da bom lahko, in tudi želim si, da bomo lahko s temi dodatnimi finančnimi sredstvi in s tem zakonom kot nekim krovnim zakonom ter skupaj z Zakonom o službi v Slovenski vojski lahko rekli, da smo dali prave elemente in vodila k večji in boljši obrambni zmogljivosti. Sem absolutno za to, da imamo učinkovito, profesionalno Slovensko vojsko, ne pa neke politizacije vsega tega. Upam, da bomo s temi koraki obrnili ta trend v pravo smer. Po mojem mnenju je prav, da pride do splošne razprave, kjer naj bi se izkristalizirale tudi vse konceptualne usmeritve nadaljnjega razvoja Slovenske vojske in obrambnega sistema z vsemi deležniki. Ne želim si pa, da bi delali spremembe zaradi sprememb in da dve tretjini poslancev sprejema zakon zato, ker mora biti ta z neko dolgoročno vizijo; ne pa ad hoc in ker pač mora biti. Zato moramo z veliko mero odgovornostjo vseh nas in vseh deležnikov v tem procesu pristopiti k sprejemanju te zakonodaje. Danes delamo prvi korak, pomemben korak in kolikor sem razumel, vse politične stranke, ki so tukaj, podpiramo to, kar dela ministrstvo in ministrica. Mislim pa, da je pred nami še precejšen del dogovarjanja, usklajevanja, da bi resnično rekli, da je to zakon, ki ga je dve tretjini poslancev požegnalo. Vsega, kar je bilo zavoženega prej, se žal ne da popraviti in ta čas dohiteti, absolutno ne. Ureditev razmer v obrambnem sektorju pa je proces, ki poleg materialnih in finančnih resursov zahteva tudi čas; da se tudi vse te razmere uredijo in usmerijo v pozitivni trend. Ta zakon gre v pravo smer in mislim, da je treba narediti še določen napor, ministrica in ekipa, da pridemo do pravih rešitev. Mislim, da smo na pravi poti. Hvala.
Besedo ima gospod Franc Breznik. Pripravita naj se gospoda Matjaž Nemec in Matjaž Han.
Najlepša hvala, gospod predsednik. Kolega Nemec bo še malo počakal, resda imate Nemci marsikje prednost, ampak tukaj bodo zdaj Slovenci prišli. Malo heca, ampak vseeno je tema danes resna. Zakon, ki govori o vrsti, organizaciji in obsegu obrambe države, je po vsej verjetnosti, po mojem mnenju, eden od pomembnejših temeljnih zakonov neke slovenske suverenosti, neke državnosti. Slovenska vojska izhaja iz zmagovalne vojske iz leta 1991 in kot taka bi morala imeti poseben prostor v slovenski družbi. Žal je z odmikom časa od našega osamosvajanja prišlo do tega, da smo na Slovensko vojsko pričeli pozabljati. Pozabljati smo začeli na skrb za vojake, podčastnike, častnike, vojaške uslužbence in tudi civilne osebe, ki so zaposlene v Slovenski vojski. Da je zakon potreben popolne prenove, govori tudi datum nastanka; prvi zakon o obrambi je bil sprejet 20. decembra 1994, veljati je začel 15. januarja 1995; in od takrat se je zgodilo marsikaj v našem ožjem in širšem prostoru. Končale so se balkanske vojne. V času, ko je zakon obstajal, je dobrih nekaj 100 kilometrov od nas še tlela vojna na Hrvaškem, v Bosni in Hercegovini, kasneje še na Kosovu. Zakon je bil usmerjen predvsem v lastno obrambo, velik del zakona je bil pripravljen zato, da imamo lastno obrambno celovitost, ni toliko gledal na to, da bomo nekoč članica Nata, ni se toliko oziral na kolektivno obrambo; v času nastajanja smo bili še pod embargom. Treba se je zavedati, da takrat nismo mogli kupovati orožja, da smo se morali nekako znajti, ilegalno smo kupovali orožje zato, če bi prišlo do srbskega kontranapada, da bi se lahko tudi v tistem času obranili. Na srečo so na Hrvaškem in v Bosni sile nekih demokratičnih novonastajajočih držav uničile sile zla, bivše sile, ki so želele srbsko nacionalistično vojsko skupaj z indoktrinacijo komunizma pripeljati nazaj v ta prostor. Tudi na našo srečo jim to ni uspelo. In danes, spoštovani kolegi, se po dveh desetletjih miru na tem prostoru ali pa v širšem evropskem prostoru soočamo z novimi varnostnimi tveganji. Zakon prihaja v nekem pravem času ali pa že v skrajnem času v državni zbor. Tisto, kar sem si jaz pogledal v zakonu o obrambi, tukaj moramo gledati oba, dvojčka, čeprav je drug zakon, zakon o službi v Slovenski vojski, nekako odvisen od zakona o obrambi. Če zakona o obrambi kot takšnega, kolegi, ne bomo sprejeli, je zakon o službi v Slovenski vojski v bistvu ničen, ker se zelo navezuje na strukturo, na delovanje obrambnega sistema in nekako samo specialno karakterizira posebno delo, specifično delo v Slovenski vojski, ki se deli po načelih enostarešinstva in subordinacije. Tiste rešitve, ki so za mene vprašljive, čeprav, moram priznati, novelacijo podpiram, so še vedno nekatere razširitve pristojnosti vojaške obveščevalne službe. Tukaj smo imeli en zdrs kolega Vebra. Videli smo, kako je nekako izrabil obveščevalno vojaško službo za namene, ki niso bili za obrambo države in nimajo nobene zveze tudi z varnostjo naše države. Jaz sem takrat to obrazložil kot nekdanji pripadnik Slovenske vojske, kot vojni veteran, kot poveljnik v Slovenski vojski, kot nekdo, ki je šel skozi različne reorganizacije Slovenske vojske, in kot nekdo, ki je večinoma vse žične in brežične zveze v Slovenski vojski pogledal od znotraj in od zunaj, tudi kot inženir; in preživel na Počku po vsej verjetnosti več časa, kot ga je kolega Veber, ko je še bil obrambni minister. Kolega Veber, vidim, da že odkimavate oziroma mi ne dajete prav, lahko se še enkrat soočiva pa bom povedal, kaj so napake in kaj so pristojnosti vojaških obveščevalnih služb; in kaj je kritična infrastruktura in kaj ni kritična infrastruktura. Ker vidim, da tudi ta zakon v tem trenutku prihaja pred Državni zbor, bom to drugič obrazložil. Tisto, kar je pomembno, rad bi opozoril na status vojakov, podčastnikov, častnikov in civilnih oseb; brez ljudi v Slovenski vojski ne bo Slovenske vojske. In v času, ko tudi gospodarstvo nima kadra, ko se soočamo s strukturno brezposelnostjo, ko Slovenska vojska vedno bolj nabavlja sredstva, ki so izredno kompleksna, tehnično zahteva, tudi Slovenska vojska potrebuje ves kader, večinoma tehnični kader. Mi ne potrebujemo diplomantov FDV in ostalih diplomantov. 80 % potrebnega kadra v Slovenski vojski je tehničnega kadra – ali je to na ravni srednjih strokovnih šol, dualnega šolskega sistema, višjih strokovnih šol, visokih strokovnih šol, univerzitetnih ali pa podiplomskih programov. To je tisto, kar je osnova. Mi se s temi soočenji, varnostnimi tveganji, kibernetskimi vdori tudi v vojaške sisteme; še do sedaj niso mogli formirati enote za kibernetsko varnost v Slovenski vojski, ker inženirjev informatike za takšno plačilo pač ne dobimo in ne bomo jih dobili. Zato je status vojakov, častnikov, generalov in predvsem tudi civilnih oseb v vojaški službi izredno pomemben. Iz Slovenske vojske odhajajo ljudje, ki imajo status civilnih oseb, ki so mizerno plačani, imajo pa za seboj celo vrsto izobraževanj v tujini, recimo glede servisiranja Patrij. Tu gre za kompleksna vozila, gre za bojne tehnike, goseničarje in kolesnike. Tudi na te statuse opozarjam. Plačilni razredi so po mojem mnenju mizerni glede na druge javne uslužbence, tudi policiste; zaradi česar vojak lahko dela samo do 45. leta in je konec njegove zgodbe. Če med tem časom ni bil spuščen v drugi steber, podčastniškega ali častniški, je on s to službo zaključil. Socialna varnost do sedaj je bila zelo vprašljiva. Vojak mora biti psihofizično pripravljen. Za vojake obstaja tako imenovano varnostno tveganje. OVS niti ne rabi povedati vojaku, nekomu, ki se prijavlja v službo, ali nekomu, ki hoče podaljšati pogodbo, kaj je bilo vzrok njegovega varnostnega tveganja, in ta človek ne more podaljšati pogodbe. Ne potrebuje obrazložitve. Naslednja pomembna zadeva, pomembno je urediti tudi, če pogledamo statuse, vojaki so v delovnem času, ki je specifičen, od jutra do večera ali 24 ur dobesedno na terenu, pri minus 20. Ko fizično ni več pripravljen, ima status, torej pogodbo za določen čas 5 ali 10 let, vi morate vedeti, da si vojak ne more vzeti nekega dolgoročnega posojila za stanovanje, ustvariti nekega materialnega pogoja za družino, o tem govorim. Nagrada za delo vojakov, častnikov, podčastnikov je zame, ko vidim, kakšne plačilne razrede imajo ostali, recimo tudi tu, v Državnem zboru, nekateri klasični birokrati, pa koliko nas je poleg poslancev tu, okoli 400 ljudi je zaposlenih, da bo vedela javnost. Jaz kot bivši pripadnik Slovenske vojske sem bil nad določenimi plačilnimi razredi v javnem sektorju, širšem javnem sektorju v primerjavi s Slovensko vojsko zgrožen. Tudi plača častnikov, če gremo od čina poročnika – 28 plačilni razred, tu gre vedno po približno 2 plačilna razreda, nadporočnik – 30, stotnik – začetni razred 32, major – 37, podpolkovnik – 39. Polkovnik je po tem predlogu zadnji častniški čin. Torej dobimo čin brigadnega generala, po novem brigadirja, ki je bil zadnji najvišji častniški čin. Končno prihaja čin generala, kar poznajo vsi Nato-standardi, to general ena zvezdica. Imamo generalmajorja, generalpodpolkovnika in generala, in sicer general štiri zvezdice kot najvišji generalski čin. Specifika je tudi med podčastniki. Kot veste, v Slovenski vojski imamo po sugestiji tudi nemškega podčastniškega reda 8 podčastniških činov. To je že kar nekaj let. Torej imamo: vodnika, višjega vodnika, štabnega vodnika, višjega štabnega vodnika praporščaka, višjega praporščaka, štabnega praporščaka in višjega štabnega praporščaka, ki predstavlja najvišjega podčastnika, ki sedi na Generalštabu in je vrh podčastniške linije v Slovenski vojski. Plače vseh teh ljudi so na mizerni ravni, kot tudi plače vojakov. Razmerja med temi čini, se mi zdi, so primerna, seveda pa moramo kompletno piramido prestaviti vsaj nekaj plačilnih razredov višje ali pa zagotoviti tem pripadnikom Slovenske vojske posebne ugodnosti. Ali naj imajo zastonj stanovanje, dobesedno zastonj stanovanje za mlade družine, če želimo število pripadnikov Slovenske vojske dvigniti spet na približno 7 tisoč 500 ali pa celo 8 tisoč v naslednjih letih. Mislim, da je trenutno številka 6 tisoč 900, in že danes vem, jaz kot nekdanji pripadnik, da ljudje pod takšnimi pogoji za ta drobiž ne bodo več prišli v Slovensko vojsko. Morate se zavedati, da eno so odnosi v Slovenski vojski, ki niso bili slabi, Slovenska vojska je bila izredno profesionalna, z najmanj ekscesi; drugo pa je materialna podlaga. In s tem zakonom, eni in drugi, ne zagotavljate neke resne materialne podlage. Ljudi – v tem času in v teh razmerah – ne boste dobili več v Slovensko vojsko. Jaz bom zdaj zaključil, ker ima kolega Mahnič še nekaj replik; bom pa nadaljeval pri drugem zakonu, ko se bom javljal. Najlepša hvala.
Besedo ima gospod Matjaž Nemec. Pripravita naj se gospod Matjaž Han in Franc Jurša.
Hvala lepa, gospod predsednik. Kljub vsemu zaključujemo razpravo o eni najpomembnejših tem na tej seji. Veliko od nas, iz vseh političnih družin je izrazilo svojo skrb in svoja pričakovanja vsem nam skupni Slovenski vojski, ki je bila v zadnjih sedmih letih, če smem tako reči, pred eno največjo preizkušnjo ali pa najpomembnejšo bitko. Kazalci so relativno spodbudni in dobri. Ta trend, ki je v zadnjih sedmih letih tako močno zaznamoval delovanje naših vojakinj in vojakov, se na nek način zaključuje tudi s sprejetjem dveh zakonov, katerim smo danes priča in o katerih govorimo. Gotovo dva zelo pomembna trenda in zelo pomembna mejnika. Ne samo da od leta 2010 smo v zaključku tega mandata vojsko pripravili, spravili na položaj, ko lahko resneje in konkretneje razmišljamo o njeni prihodnosti, ampak predvsem z zakonom, ki ga imamo danes na mizi, ki končno Slovensko vojsko umešča v 21. stoletje. Lepo je bilo povedano, na podlagi katerih zakonov in v katerem času so bili le-ti sprejeti deluje sedanja vojska – vojska Republike Slovenije. Veliko je bilo poudarkov o prihodnosti, o sedanjosti; ampak ne gre samo za to, da si želimo, da naša dekleta in fantje ne bodo več, bom rekel v prispodobi, bosi in goli; da bomo lahko ponosni nanje, da bomo lahko računali takrat, ko bo najnujneje, da računamo na njih doma in v tujini. Predvsem bi poudaril mednarodni vidik, osredotočil bi se na Evropo in na evroatlantsko povezavo, kajti v naslednjih tednih in mesecih bomo priča reformi varnostne politike na področju Evropske unije. Na mizi je in pripravljajo se dokumenti, akti, ki bodo poenotili in ovrednotili novo varnostno politiko Evropske skupnosti. Zakaj so ti akti pomembni? Ti akti so pomembni zato, da govorimo o vojski, ki bo stopila v 21. stoletje. Kajti nenehno, tudi v zunanjepolitičnem kontekstu govorimo o Republiki Sloveniji kot državi, ki je najbolj integrirana v skupnost evropskih držav. Ne govorim samo o šengnu, ne govorim o monetarni uniji, ne govorim samo kot članici Evropske unije ali pa o skupini OECD, najrazvitejših držav tega sveta; ampak s tem zakonom se približujemo in zbližujemo tudi tisto, kar bo v prihodnjih mesecih tema številka ena oziroma ena od pomembnejših tem. Varnostna politika se je v retoriki evropskih držav in tudi Socialnih demokratov v njeni največji širini, ko govorimo o varnosti, ne samo o obrambni, ampak varnosti na splošno, umešča v najvišje položaje evropske agende. Zato je pomembno, da se tudi v Državnem zboru danes in tudi v nadaljnjih postopkih opravi zelo podrobna razprava o prihodnosti Slovenske vojske, tudi v kontekstu mednarodnih povezovanj. Evropska skupnosti pripravlja svojo varnostno-obrambno politiko, znotraj katere bomo lahko tudi s pomočjo teh aktov in nadaljnjih delovanj umestili tudi vojsko Republike Slovenije. Republika Slovenija je vseeno na mednarodnem prizorišču našla svoje nišno področje in je globoko spoštovana; včasih tudi bistveno bolj, kot jo sami spoštujemo. Želim si, da bi Slovenska vojska bila dobro opremljena, visoko motivirana in izobražena ter bi se počutila del tistega sveta, ki širi mir, ki pomaga sočloveku v času, ko ta potrebuje pomoč, ne samo ob naravnih ujmah, ampak okoliščinah, ko si ljudje sami ne moremo pomagati. Zato je pomembno, da smo zaradi nenehnih aktivnosti ne samo tukaj prisotnega kolega Janka Vebra in v zadnjem obdobju ministrice Katič dosegli tisto, česar v zadnjih letih nismo zmogli zaradi okoliščin, ki so bile. Praktično ne ena vlada, ne druga, ne tretja ni bila v okoliščinah, ko bi lahko ta trend spremenila. Govorim o trendu, finančnem delu, da na nek način omogočimo, da se bo naša vojska razvijala na podlagi ambicij, ki smo si jih zastavili tudi znotraj skupnosti zavezništva, če smem tako reči, oziroma zavezništva Nata. Pomembno je, da bomo od danes naprej vsi skupaj, ne glede na razlike, sodelovali pri izgradnji reorganizacije nove Slovenske vojske, ki bo v prisotnosti naših zavezništev delovala moderno, nišno, inteligentno in se znala znotraj tega plasirati kot moderna vojska, pripravljena na vse nevšečnosti, ki jih moderni svet na nek način pričakuje in od nas tudi zahteva. Želel bi si, da bomo v nadaljnjih postopkih, bi poskušali, kolikor se le da, tudi glede na razlike, najti skupni jezik in delovali konstruktivno. V dolgem loku se izogibam tudi osebno, da bi kakorkoli vpenjal ideologijo iz preteklosti, kajti sam in tudi moji strankarski kolegi smo osredotočeni na prihodnost Republike Slovenije in tudi njene vojske, za katero si želim, da bomo vsi lahko v prihodnje zadovoljni in ponosni, kot smo že tradicionalno nekoč bili. Naj zaključim. Veselim se nadaljnjih razprav tudi na Odboru za obrambo. Gospa ministrica, vam pa veliko poguma tudi v prihodnje, predvsem v usklajevanju tisoč različnih mnenj s skupnim ciljem, da se zavedamo, da je to naša vojska, ena in edina. In s temi dobrimi obeti bi si želel, da bi vsi skupaj ne samo danes potrdili, ampak tudi v nadaljevanju sodelovali ter v drugi in tretji obravnavi potrdili tista dva zakona, ki ju Slovenska vojska tako nujno potrebuje, da stopi v 21. stoletje. Hvala lepa.
Besedo ima v tem primeru gospod Žan Mahnič. Pripravi naj se gospod Marjan Dolinšek in potem predstavnica Vlade.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Če na kratko samo komentiram oziroma vprašam. Da se celovito posodablja sistem in da je razvoj zastal [[…]]; razvoja zagotovo z zakonom ne moremo rešiti, niti ga ne moremo pognati v pravo smer, lahko se naredi sicer neke smernice; ampak če pogledamo že 27. člen, kjer piše v prvem odstavku, da Slovenska vojska zagotavlja in prispeva k varnosti in stabilnosti s svojim načrtnim razvojem in delovanjem, vzdrževanjem pripravljenosti in tako naprej. Veste, kakšen je ta razvoj pod vlado Mira Cerarja? Nakup sedmih osemkolesnikov v letu 2018 in nakup sedmih osemkolesnikov v letu 2019, kakor smo slišali zadnjič na Odboru za obrambo. Torej v dveh letih nakup štirinajstih osemkolesnikov. Res razvoj, bravo! To je res razvoj. Lahko napišete tukaj notri, da bo razvoj; ampak če tega razvoja ni, če se ne kupuje opreme, s tem da govorimo predvsem v nakupu osnovne opreme, potem je brez zveze karkoli. Če se dotaknem še 105. člena, kjer so pogoji za zaposlitev v Slovenski vojski. Mi smo že takrat opozarjali, prepovedano mora biti dvojno državljanstvo. Tega ni notri. To bomo predlagali. Prav tako pa bi moral biti pogoj, da po določenem roku, se pravi po 18. juliju, nisi smel biti pripadnik Jugoslovanske ljudske armade. To, gospa ministrica, lahko pričakujete in bo eden tistih pogojev, o katerih sem razpravljal. Zanimivo je bilo, ko je gospod Kopmajer rekel, da dodajamo še en generalski čin. To ne drži, mi to podpiramo. Slovenija je tukaj unikum ne samo na označbah, ki opredeljujejo generale, ker Nato itak ne ve, kateri čin ima kdo, ker smo edini, ki nimamo teh zvezdic. Poleg tega smo edini, ki nimamo štirih generalskih činov. Vemo, zaradi koga smo dali brigadirja, ne pa brigadnega generala; takratni politiki in verjetno tudi zdajšnji je šlo zelo v nos, da bi bil Tone Krkovič naslovljen s činom generala. Strinjam se z nekaterimi pogledi predsednika Državnega zbora gospoda Brgleza glede potrebne večine, vendar pa lahko rečem, da sem v njegovi razpravi zaznal protinatovsko retoriko, sicer bolj na sofisticiran način, kot to počne Združena levica, pa vendarle. Se je pa smiselno vprašati glede napotitve vojske ob varovanju meje, če je še smiselna ta dvotretjinska večina ali bi zadoščala absolutna večina vseh poslank in poslancev. Zanimivo mi je bilo tudi in dokaz, da si zakona ni prebral. Gospod Hainz je govoril in še nekateri drugi o ponovni možnosti naborništva. To je bilo možno že po tem Zakonu o obrambi, takrat, ko se je spreminjalo zakon, tudi ko se je šlo v profesionalizacijo zaradi vstopa v zvezo Nato, se je opustilo možnost, da je še vedno naborništvo, tako da to ni nobena novost. Od leta 1994 do danes – velike spremembe, je rekla ministrica. Se pravi, ali želite povedati, da je v vseh teh 23 letih Slovenska vojska delovala protizakonito; in da bo kar naenkrat, po 23 letih, ko bo prišel ta zakon, delovala tako, kot mora, in da bo vse zakonito. In zanimivo je tudi, gospod Hainz je rekel, da bo zdaj recimo možno uvesti teritorialno obrambo. Ne, to ni res. S tem zakonom se ukinja vojaška teritorialna poveljstva, ki so bila okvir za to, da bi se lahko recimo vzpostavil nek tak sistem. Več pa kasneje.
Besedo ima gospod Marjan Dolinšek.
Hvala, predsednik. Prvo bi želel reči, da vojske so obstajale in razni pomisleki ter tudi slišali smo danes z določene strani, da je vojska prva in državotvorna sestavina neke države. Kakršnakoli drugačna razmišljanja, sploh v današnjih razmerah, jaz menim, da je zelo neodgovorno, neodgovorno do državljank in državljanov, kajti upam, da se še ni pozabilo leto 1991, ko je takratna Teritorialna obramba in takratna slovenska milica zavarovala osamosvojitvene procese, da smo danes lahko v samostojni državi. Res je, da ta zakon ne bo vsega rešil, moramo si biti na jasnem; ampak po tolikih letih pa je že končno čas, da se je ta zakon pojavil na mizi. Kakorkoli, ministrica, imamo ga na mizi, po nekaj ministrih in ministricah, ki so ta resor vodili, ste prinesli nov zakon v Državni zbor. Postavlja se pa vprašanje, kaj so nekateri prejšnji ministri, sploh v zadnjih dveh, treh mandatih, počenjali, predvsem po letu 2004. Vemo, leta 2004 smo vstopili v Nato. Kaj vse se je s tem spremenilo, mi smo pa še kar imeli zakon – in zaenkrat ga še imamo – iz leta 1994. Za bistveno točko spremembe je šlo z letom 2004, ko smo pristopili k kolektivni obrambi; in da nobeden od vaših predhodnikov ni pristopil k spremembi zakona. Res je tudi to, da je treba stvari postopno reševati. Predolga leta, tako rekoč od leta 2009 se je področje, resor obrambe zanemarjal, da se bolj ni mogel, predvsem v finančnem smislu. Posledično, če nimaš denarja, verjetno težko delaš velike podvige, da o napredku sploh ne govorimo. In ta slika se zdaj končno spreminja. Bodimo toliko pošteni. Verjamem, da so tudi kolegi iz opozicije potihem veseli. Seveda, denarja je pa vedno premalo. Ampak, jaz sem že velikokrat poudaril, ne gre samo za denar. Stanje v Slovenski vojski, stanje! Na to tematiko smo imeli že veliko sej Odbora za obrambo, kar se tiče samega stanja v Slovenski vojski; ja, lahko bi imeli zdajle milijardo denarja, vprašanje, stanje bi verjetno bilo še kar tako. Prvič, to je proces. Verjamem – in tudi zakon z dopolnitvami, ko bo šel naprej v proceduri – in želim, da bomo skupaj z opozicijo z določenimi amandmaji stvari izboljšali. Sam zakon, takšen, kot je, ne da bi ga zdaj po dolgem in počez kritizirali, je še potreben dopolnitev, je potreben. Če pogledamo tisto, kar mene že ves čas muči, členi iz delovnopravne zakonodaje. Jaz ne poznam ene članice Nata, ene evropske države, ki bi imela v enem, dveh, treh členih v krovnem zakonu, kar zakon o obrambi je, vsebino iz delovnoprane zakonodaje; kot je primer tega predloga zakona, ki ga imamo zdaj na mizi. Če pogledamo 110. člen – letni dopust., 111. člen – izraba dopusta; tega ne morem požreti. Vam po pravici povem, ne morem. To ne gre skupaj. Pa verjamem, da bomo lahko te stvari tudi še popravili, jaz verjamem, še vedno verjamem, da naj bi zdaj izgledalo nekako drugače. Sam pa pogrešam tudi bolj vsebinsko na nekaterih delih. Res je, da je bilo treba popraviti terminologijo, ki je bila povsem zastarela in ni več pilo vode nikoder, ker vemo, da se je po toliko letih pa stvar le povsem spremenila. Ne vidim jasno začrtane, dolgoročne smeri razvoja slovenskega obrambnega sistema, ki bi jo nek tak krovni akt moral nositi. Ključnega momenta, to smo že danes od nekaj razpravljavcev slišali in se moram strinjati, tudi ne pozabimo na usposabljanje državljank in državljanov. Mi imamo profesionalno vojsko, jo imamo. Jaz trdim, da imamo dobro vojsko, pripadno vojsko. Vse težave, za katere pa vemo, da izvirajo iz pomanjkanja finančnih sredstev, ki se zdaj počasi nadomeščajo, in veliki problemi pa ostajajo pri kadrih. O tem pa bi razpravljal potem v drugem delu, na točki naslednjega zakona, ki je vezan na ta zakon o obrambi, da ne bom v tem delu zahajal. Zato sem prepričan, da bomo skupaj v nadaljnji proceduri stvari dodelali, da bo sprejemljivo za vse. Želel bi, da je sprejemljiv tudi za opozicijo. Vemo, da rabimo dvotretjinsko večino. Odgovornost nas vseh, ne samo koalicije, je, ker smo odgovorni do države, do državljanov in državljank, predvsem zagotavljanje obrambe in varnost slehernega državljana. Vemo, da bo vsak delno, v nekem delu iz svojega zornega kota glede na politično usmeritev, mogoče tudi v kakšnem amandmaju, želel na tak način uveljaviti in predlagati; ampak jaz bi tukaj želel, da čim bolj izključimo to politično, kakorkoli. Gre za krovni akt resorja obrambe neke države, zdaj govorimo o našem krovnem aktu – zakonu o obrambi Republike Slovenije. In dajmo res po tolikih letih, dajmo napore, dajmo narediti – povsem dober in za vse sprejemljiv praktično ni noben zakon, bodimo pošteni. Vsak bi si malo po svoje neke stvari urejal in umestil kakšen člen, da bi bolj zaradi kakšnega takšnega ali drugačnega videnja imel svoj člen notri. Vendar mislim, da kljub temu ne smemo zanemariti tega, da je po sami vsebini tega zakona jasno opredeljen namen in koncept same obrambe. To, kar sem pa že prej rekel, jaz bi tukaj bolj opredelil samo dva segmenta, in sicer bolj jasno opredeliti vsebino in namen splošne vojaške obveznosti. Poglejmo naprej, zavrtimo čas 15 let naprej, kako bo takrat to izgledalo, če pogledamo naše otroke, naše vnuke. V tej smeri, kakorkoli je komu všeč ali ni všeč, dajmo toliko napora in začnimo resno razmišljati. Vemo, tudi stroka je prišla do določenih ugotovitev. Tudi če beremo, sem prebral konkretno od gospoda Koreza iz naše vojske, ko je rekel, v kakšni psihofizični kondiciji so danes mladi. Saj ne gre za posploševati, ampak dejansko bi bilo za razmišljati v to smer. Zdaj imamo to priložnost, ker takole bo minilo 10, 15 let, tako hitro bo minilo. Kdo si je predstavljal, da se bo leta 1991 dogodilo tisto, kar se je; in da je bilo treba prijeti za orožje in obraniti našo samostojnost. Jaz po pravici povem, da si jaz tega nisem nikoli predstavljal. Pa je prišlo do tega. Kaj bo nekega dne, nekega leta. Poznamo reklo: Delajmo se, kakor da bo 100 let mir, pripravljamo pa se, kot da bo jutri vojna. In tudi če pogledamo ta del, ne razmišljajmo tako ozko. Jaz ne vidim več vojaka v uniformi pa samo s puško. In zato imam pomisleke glede tistih rešitev, kar se tiče spregleda izobrazbe ali kako se že imenuje tisto. Saj danes so mladi bolj izobraženi, kot so bili pred petimi leti, kaj šele pred desetimi, kaj šele pred dvajsetimi. In moj pomislek, to moram posebej izpostaviti, danes so mladi naštudirani pri 4 letih, moj vnuk je star tri leta in pol, pa že obvladuje telefon in internet, čačka neke osnove, da pride do risank, ampak kako gre napredek naprej – hitro, sunkovito. In imejmo v uvidu – prej je bilo delno že izpostavljeno, ne bi zdaj spet ponavljal – kibernetske grožnje, s tem se bomo morali resneje soočiti, umestiti in opredeliti. Klasični vojak z navadno puško, bojno polje, jaz tega več ne vidim čez 10 let. Ne, saj vidimo, kako se danes gremo vojno – preko tipkovnice, vdorov in tako naprej. V nekem delu bo to vedno ostalo in mora ostati, ampak prvotna naloga in funkcija Slovenske vojske je obramba naše domovine. Prvotna. In sodelovanje v zavezniških silah za kolektivno obrambo. K temu smo se pač zavezali z vstopom v Nato. Jaz bi tukaj želel, pa ne zato, ker jaz izhajam iz Teritorialne obrambe, ampak same izkušnje. Drugo leto bo 50 let od ustanovitve Teritorialne obrambe, kdor dobro pozna, kako je bila leta 1968 v Sloveniji ustanovljena in kako se je potem Teritorialna obrambna razvijala. V drugih republikah nekateri sploh niso vedeli, kaj TO je, bodimo pošteni, kdor kaj pozna. In da bi se kljub temu v nekem delu izhajalo iz tradicije Teritorialne obrambe, ker če ne bi bila takratna Teritorialna obramba leta 1991 tako usposobljena in imela takšen način vojskovanja, je vprašanje, če bi obranil, vprašanje. In pokazalo se je in jaz bi v nekem delu iz te tradicije kljub temu izhajal, v tudi pri tem zakonu o obrambi. Kar se tiče sredstev, mi nikoli ne bomo mogli vsega imeti. Če kdo misli, da bomo imeli lastno aerofloto, tankovske enote in tako naprej, vemo; denarja bo pa vedno premalo, bodimo pošteni. Tukaj moramo razmišljati v smeri – to, kar ste že nekajkrat zatrdili in je bilo slišati ob priliki raznih obiskov, ko smo šli kam na obisk; tudi na Kosovu, ko smo bili pri italijanskem poveljniku –, dobro sodelovanje z drugimi partnericami članicama Nata. Ni nam treba vsega sami kupiti, zakaj. Potem sodelovanje z Madžarsko in tako naprej, da ne bom zdaj našteval. Te resurse moramo mi na ustrezen način porabiti, po drugi plati pa izkoristiti tudi našo udeležbo, kar se tiče gospodarskega dela, pri vojni proizvodnji, se pravi razne namene za vojaške potrebe. Nekako je treba delati z roko v roki in mislim, da so tukaj možnosti, to, kar se je že vmes pokazalo kot dobra praksa. Mislim, da vse rešitve [[…]], samo najprej moramo pozitivno razmišljati, če pa že kar v naprej bodimo kritični, vendar pa mislim oziroma upam, da smo v stanju vsi skupaj pripeljati do zakona, ki ne bo stoodstoten, ampak se ga dodela, in ga sprejeti. Drugo leto se bo verjetno še veliko dogajalo, tudi razne ocene Nata, verjetno bo prišlo, kakor je bilo slišati v nekem delu malo nazaj, s strani ameriškega predsednika. In tudi Nato bo verjetno stvari spreminjal. Glede na nove razmere okoli nas in nove grožnje bo mogoče treba že drugo leto v jeseni kakšen člen Zakona o obrambi dopolniti, mogoče. Ampak mi moramo že zdaj imeti maksimalno pokritost vseh področij, vključno s kibernetskimi grožnjami, da ne bomo potem za vsako malenkost mogli nonstop hoditi pa dvotretjinsko večino v Državnem zboru loviti. Ministrica, jaz želim in upam, da ni nobenega drugačnega in napačnega razmišljanja; v dobri veri. Jaz verjamem, da vsi želimo, da bi bil maksimalno dober zakon, da ga sprejmemo, ampak zato so pa potrebni napori. Poslušajmo se, dajmo se slišati in biti tudi uslišani; premalo pa je, če se samo poslušamo, to je še premalo. Jaz v neke podrobnosti ne želim iti, kaj vse se je dogajalo, ko se je rojeval novi zakon, pa medresorsko neusklajenost in tako naprej. Popolne usklajenosti tako nikoli ne bo, to se ve. Mislim, da napori, ki so bili do sedaj vloženi, niso bili zaman. Ni bilo pa enostavno in tudi v prihodnje ne bo enostavno. Na koncu pa moram opozoriti na določeno dejstvo, na katero je že kot prvi razpravljavec dr. Brglez na široko opozoril, in sicer odnosa med Državnim zborom in Vlado Republike Slovenije glede pristojnosti na področju obrambe; v smislu osme točke prvega odstavka 101. člena in v povezavi z drugim odstavkom 101. člena ter tretjim in četrtim odstavkom 103. člena; pristojnost napotitve in tako naprej, da ne bom predolg. Čeprav sem bolj zagovornik na vojaškem delu, da se bo vse ne vem kakšne akterje spraševalo za neke napotitve v primerih, saj pravim, da ne bom predolg, menim, da pod nobenim pogojem ni sprejemljivo, da bo katerekoli vlada kadarkoli odločala brez Državnega zbora. Pojdimo spet v leto 1991, 1990 in mogoče še prej. Predpriprave, priprave in potem sama odločitev v Državnem zboru, da gremo v lastno suverenost in samostojno državo. Državni zbor je tisti, ki mora biti prvi in zadnji, ki bo potrdil končno piko na i. Kakorkoli, Državni zbor! Ne smemo dovoliti, da bi to bilo v pristojnosti in odločanju katerekoli vlade. To je zelo pomembno, kajti nas so ljudje izvolili na terenu. Vlade niso ljudje izvolili. In mi smo po obrambnem in varnostnem področju odgovorni državljankam in državljanom, zato si moramo to pravico tudi zadržati in obdržati. Tukaj upam, da se bo šlo potem v nadaljnjem procesu po poti tega zakona, da bomo primerno te stvari zapisali, jasno in nedvoumno opredelili, da ne bo prihajalo v določenih momentih – vemo, v kakšnem tajmavtu smo bili v času migrantske problematike, ko smo sprejemali 37.a člen in tako naprej, to se nam ne sme več zgoditi. Zato pa poglejmo celotno širino, da ne bomo na kaj pozabili. Tudi če bo pet dni kasneje sprejet zakon, naj bo kvaliteten, kolikor se da kvaliteten; da potem ne bomo imeli slabe vesti in že čez pol leta, ker smo nekaj pozabili, ker nečesa nismo opredelili, ponovno prihajali z neko dopolnitvijo. Toliko z moje strani. Normalno, sam bom podprl, kot sem že prej rekel. Pričakujem pa tudi od vseh kolegov in kolegic, da se spusti ta zakon naprej v nadaljnjo proceduro in se ga dodeluje. Hvala.
Repliko ima Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Kolega Dolinšek je razlagal o tem, kako on ful podpira, da se napotovanje pripadnikov Slovenske vojske na misijo na tuje prenese v pristojnost iz vladnih kuloarjev na Državni zbor in s tem v širino javne razprave. To je seveda pravilno stališče. To stališče smo tudi v Levici zagovarjali kakšno leto, morda leto in pol nazaj, ko smo natančno tak predlog prinesli v ta državni zbor. A kaj se je s tem predlogom zgodilo na Odboru za obrambo, ki ga je obravnaval kot matično delovno telo? Gospod Dolinšek je takoj na začetku obravnave dvignil roko: Postopkovno, jaz pa predlagam sklep, da ta predlog ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Skupaj z ostalimi člani koalicije je izvedel proceduralni torpedo, da razprava o tem predlogu, ki ga zdajle kolega Dolinšek tako vehementno zagovarja v državnem zboru, sploh ni bila mogoča. Torej niti razprava ne, niti razprava. Danes, dobrega pol leta pred volitvami, pa je kolega Dolinšek, podobno kot sam predsednik Državnega zbora, največji mirovnik, največji demokrat, ki bi rad videl, da se o napotilu vojske v tujino razpravlja v Državnem zboru. Samo upam lahko, da se bo tovrstna dvoličnost zdaj, malo pred volitvami, dejansko prelila v dejanje in ne bo ostala na ravni raznega propagandnega mlina in tega, da se koalicijski poslanci delajo lepe.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v kateri dobi besedo še predstavnica Vlade. Besedo ima ministrica za obrambo gospa Andreja Katič.
Hvala, spoštovani predsednik. Spoštovani poslanke in poslanci! Poskušala bom podrobneje še enkrat predstaviti tiste najbolj bistvene spremembe oziroma novosti; pa sočasno tudi odgovoriti na vse vaše pobude, pripombe, vprašanja oziroma jih komentirati. Najprej naj povem to, ko sem prišla na Ministrstvo za obrambo, smo pristopili k pripravi strateškega pregleda obrambe. Strateški pregled obrambe je na eni strani zajemal temeljito analizo, kaj vse je bilo v preteklosti narejeno, dobro, slabo; in tudi vrsto ukrepov, kaj moramo narediti, da sedanje stanje izboljšamo oziroma da se razvijamo naprej v pravo smer. Sočasno s pripravo strateškega pregleda obrambe so potekale tudi druge aktivnosti. Ena je bila prenova zakonodaje, priprava novega zakona o obrambi in zakona o službi v Slovenski vojski; tudi na podlagi izhodišč, ki smo vam jih predstavili in katerih potrditev smo dobili tudi tukaj, v Državnem zboru. In skladno s sklepom strateškega pregleda obrambe tudi prenova strateških dokumentov oziroma preverba o tem, kako aktualni so še nekateri strateški dokumenti, ki jih imamo. In mogoče, ko že govorimo o tem, ni vse vsebina zakona o obrambi. Ne smemo pozabiti, da imamo še Resolucijo o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije, Resolucijo o splošnem dolgoročnem programu razvoja in opremljanja Slovenske vojske do leta 2025, Obrambno strategijo Republike Slovenije, Doktrino vojaške strateške rezerve Republike Slovenije; da sprejema Vlada – in tudi vi se s tem seznanite – Srednjeročni obrambni program Republike Slovenije, ter vrsto drugih dokumentov. In v skladu s tem je bilo ugotovljeno, da je največjo rano obrambnemu sistemu povzročilo to, da mu ni bilo dano na voljo dovolj sredstev oziroma, da so bila tudi v fazi, ko so bile določene aktivnosti, predvsem kar se tiče razvoja, modernizacije Slovenske vojske, odvzeta sredstva in da je ta razvoj zastal. Zato smo se na Ministrstvu za obrambo borili, tudi skupaj z vašo podporo in posluhom v Vladi, da smo dobili na razpolago več sredstev v obrambnem sistemu. In kot zadnje, pa niti ne zadnje, naj poudarim tudi to, da so sočasno s tem potekale tudi aktivnosti za dogovor ciljev zmogljivosti Republike Slovenije, ki jih bomo prispevali. Tukaj pa imamo zdaj že dva koraka naprej. Na eni strani glede tega, kar bomo mi prispevali v zavezništvo; in na drugi strani to, da se sedaj res kot nek nov moment veliko pogovarjamo tudi na ravni Evropske unije o obrambni in varnostni strategiji, nadaljnjem razvoju v okviru Evropske unije in, če lahko govorim, tudi o stalnem strukturnem sodelovanju oziroma PESCO, ki je za naše področje tako pomembno vprašanje, kot je bil v preteklosti evro ali šengen na drugih področjih. Naj podrobneje predstavim nekatere rešitve. Posodobljene rešitve v zakonu, ki urejajo temeljno vprašanje organizacije in popolnjevanje Slovenske vojske ter vojaške službe, odražajo rešitve, ki so opredeljene v dolgoročnih strateških usmeritvah, se pravi tistih usmeritvah, ki jih je v preteklosti sprejel že Državni zbor, vojaška stroka kot taka, posamezne vlade; in rešitve, ki so usklajene tudi v zavezništvu. Področje civilne oziroma nevojaške obrambe usklajujemo z rešitvami, ki jih uporabljajo druge primerljive države na področju kriznega upravljanja in odzivanja na različne krize. Nismo sami, vedno se je treba odzvati skupaj z drugimi. Bile so podane pripombe glede področja strokovnih obveščevalnih, protiobveščevalnih in varnostnih nalog obrambe. Naš predlog je predvideval večjo strokovno avtonomnost obveščevalno varnostne službe, da bi bila organizirana kot organ v sestavi ministrstva; njen generalni direktor pa bi bil pri določanju in izvrševanju pooblastil izenačen z direktorjem Slovenske obveščevalno-varnostne agencije in generalnim direktorjem policije. Na to so podali pripombe poslanec Dobovšek, poslanka Žibert, pa mislim, da še kdo od vas. S tem predlogom nismo želeli prenašati odgovornosti ministra na direktorja. In zagotovo se strinjam s tem, da bomo tukaj še enkrat pogledali, preverili in potem skupaj z vami oblikovali tudi primerno rešitev. Povedano je bilo v razpravi, da urejamo in prenašamo tudi Direktivo Evropskega parlamenta in sveta o poenostavitvi pogojev za prenos obrambnih proizvodov znotraj Skupnosti, to je kar se tiče določb proizvodnje vojaškega orožja, opreme in drugih obrambnih proizvodov, tudi prometa z njimi. S predlogom zakona posodabljamo obrambni sistem. In tukaj spet poudarjam, seveda upoštevamo že veljavne strateške dokumente na način, da jih bomo preverili in smo jih preverili, kje jih je treba posodobiti; in tudi doseženo stopnjo razvoja sedanjega obrambnega sistema. Obrambni sistem sestavljata Slovenska vojska in nevojaški del obrambnega sistema, s čimer pa se podpira delovanje Slovenske vojske in zavezniških sil ter načrtuje tudi delovanje obrambnega sistema v krizi, izrednem in vojnem stanju. Na novo je celovito opredeljeno obrambno načrtovanje. To obsega razvojno načrtovanje, pripravo obrambnih načrtov za odzivanje na krize, izredno ali vojno stanje. Določeni so dokumenti obrambnega načrtovanja; sistem dolgoročnega in srednjeročnega načrtovanja razvoja obrambnih zmogljivosti je usklajen z zavezniškim procesom obrambnega planiranja. Spremenjen in poenostavljen je proces priprave obrambnih načrtov. Predlagana ureditev pa bo omogočila zelo poenostavljeno načrtovanje, obenem pa zelo prožno odzivanje države na morebitne krize in ogrožanja. In danes, ko se pogovarjamo o Evropski uniji, se tudi tam gleda, da bosta imela Evropska unija in zavezništvo enake cilje, kar se tiče načrtovanja; in tudi v tem, da je po istih vatlih presojena posamezna zmogljivost, če lahko tako po ljudsko povem. Predlog zakona na novo opredeljuje vsebino ukrepov kriznega odzivanja, s čimer se zagotavlja načrtna, pravočasna in organizirana pripravljenost odzivanja države na različne vrste kriz, na obrambo države in prehod v vojno oziroma izredno stanje ter na delovanje v takih razmerah. Ukrepi kriznega odzivanja na eni strani zajemajo nacionalne ukrepe in tudi ukrepe mednarodnih organizacij, katerih član smo; in tukaj imam v mislih zavezništvo in Evropsko unijo. Vi ste tukaj že obravnavali predlog sprememb Zakona o Vladi, kar se tiče področja kriznega upravljanja. Projekt je vodilo Ministrstvo za obrambo. Nosilec tega zakona je sicer drugo ministrstvo, ampak tudi sedaj Ministrstvo za obrambo skupaj s Slovensko vojsko pripravlja podzakonske predpise, kako razvoj zapeljati na tem področju naprej. Skladno s strateškimi dolgoročnimi razvojnimi dokumenti so natančneje določene naloge Slovenske vojske, pri čimer se sedaj vsebina ureja enotno v Zakonu o obrambi. Govorili smo o sodelovanju Slovenske vojske z drugimi organizacijami, z drugimi državnimi organi, predvsem s policijo, civilno zaščito, s samoupravnimi lokalnimi skupnostmi in nevladnimi organizacijami. Kot dober primer je bila v letu 2015 izvedena vaja Vihra 2015, kjer smo še pod vodstvom Janka Vebra usposobili pripadnike Slovenske vojske tako, da v 4 urah lahko dobimo 50 vojakov tako imenovano trained and equipped, ki so primerno usposobljeni in opremljeni, da lahko nudijo podporo civilni zaščiti, v 24 urah – 740, v 48 urah – tisoč 54 in nad 48 ur – tisoč 600 pripadnikov in pripadnic Slovenske vojske, ki bi nudili podporo civilni zaščiti, če bi bilo to treba. Ne spreminjamo pa sistema aktiviranja Slovenske vojske, tako za podporo civilni zaščiti kot tudi za podporo policiji pri njihovih nalogah. Če pogledamo glavne naloge Slovenske vojske, kot so: priprava in izvajanje vojaške obrambe, samostojno sodelovanje z zavezniki, izvrševanje mednarodnih obveznosti, ki jih je prevzela država, prispevanje z vojaškimi zmogljivostmi k miru in stabilnosti ter pomoč ob naravnih in drugih nesrečah; se te naloge ne spreminjajo. Omenila pa sem že prej tudi izjemna pooblastila Slovenske vojske pri varovanju države meje, kjer smo podrobneje napisali ta določila, kot je bilo v razpravi tudi povedano, in sledili predlogu varuhinje človekovih pravic. V zakonu so spremenjene določbe, ki urejajo organiziranost vojske. Poveljstva in enote se organizirajo skladno z obsegom ter strukturo Slovenske vojske, določeno z dolgoročnim programom razvoja obrambnih zmogljivosti, ki ga sprejema Državni zbor. To bo omogočalo večjo možnost prilagajanja kot sedaj, ko je to določeno v Zakonu o obrambi, ki se sprejema z dvotretjinsko večino. Določena je struktura vojske glede na namen sil; govorimo o silah za bojevanje, za bojno podporo, za zagotovitev delovanja in podporo delovanja, glede na sposobnost premeščanja, ali so to premestljive, nepremestljive sile, ter sile glede na stopnjo pripravljenosti. Poslušala sem razpravo o povezavi prejšnje Teritorialne obrambe, teritorialne organiziranosti in o tem, da je bojazen, da bi se vojska odtujila tudi teritorialni pokritosti Slovenije oziroma da bi izgubila stik z lokalnim prebivalstvom, kjer deluje. Tudi to bomo upoštevali, bomo pogledali, na kakšen način še bolj jasno zapisati to obveznost vojske, da sodeluje tudi z vsemi ostalimi, na nek način tudi na tem področju, kot je bilo v preteklosti. Kar se tiče poveljstva in enot, se organizirajo skladno z obsegom in strukturo Slovenske vojsko, določeno z dolgoročnim programom, kot sem povedala. Dopolnjena je ureditev, ki se nanaša na pogodbeno službo v rezervni sestavi, tako da se lahko pogodba sklene ne glede na starostno omejitev tudi s pripadnikom, ki mu je pogodba o zaposlitvi v stalni sestavi prenehala; vendar ne zaradi krivdnih razlogov na njegovi strani. Taka ureditev je tudi smiselna zato, da se ohrani vojaško znanje, ki je bilo pridobljeno med poklicnim delom v vojski. V zakon so vgrajeni nastavki, ki omogočajo določene aktivnosti za naraščanje sil že v miru. To predvsem omogoča prenos znanja na vojaško sposoben del prebivalstva, s čimer pa se sledi doktrini vojaške strateške rezerve. Dodatno se spreminja dodatna možnost za ponovno uvedbo vojaške dolžnosti v miru, in sicer mi z zakonom spreminjamo Zakon o vojaški dolžnosti s 132. členom, tako da lahko Državni zbor na predlog Vlade odloči o ponovni uvedbi posamezne ali vseh sestavin vojaške dolžnosti v miru ob izrednem poslabšanju varnostnega okolja, in sicer zaradi zagotovitve zadostnega števila usposobljenih vojaških obveznikov za popolnitev Slovenske vojske v obsegu, določenim z dolgoročnim programom razvoja obrambnih zmogljivosti. To smo skovali tudi skupaj s Poslansko skupino Desus, ampak zagotovo je člen še odprt, da se o tem pogovarjamo, ali mogoče še kako bolje zapisati. Kar se tiče sistema poviševanja vojaških oseb, je le-ta spremenjen. Mislim, da je poslanec Dobovšek tudi to omenil. Spremenjen je tako, da se povišanje večinoma izvede ob razporeditvi na višjo dolžnost, torej da ne bodo več podčastniki in častniki razporejeni na dolžnost, za katero se zahteva za stopnjo višji čin, prejeli plačo, pristojnost in odgovornost; ne bi dobili pa tudi čina. Čin brigadirja je opredeljen kot generalski čin, to je primerljivo z večino vojsk članic Nata. In ko smo govorili tukaj, razen te spremembe pri činih ne uvajamo nobene nove spremembe. Ne vem, kateri od poslancev je v zvezi s tem razlagal. In ko govorimo o admiralskih činih, imamo tudi mornarico, zato je prav, da imamo tudi to opredeljeno. Ena največjih sprememb je opravljena na področju dosedanje civilne obrambe. Na novo je opredeljen kot nevojaški del obrambnega sistema. Vlada pa bo določala in usmerjala, usklajevala delovanje vojaškega, nevojaškega dela obrambnega sistema. Temeljno odgovornost za pripravo posameznih dejavnosti pa bodo nosila pristojna ministrstva. Določbe o psihološki obrambi so črtane, ukinjene so enote za zveze, o tem smo v preteklosti že govorili. V razpravi je bilo povedano glede sodelovanja Republike Slovenije, ker ne govorimo samo o sodelovanju Slovenske vojske; lahko gre za sodelovanje civilnih strokovnjakov, ki delujejo v okviru ministrstva, lahko gre za sodelovanje civilnih strokovnjakov, ki delajo kjerkoli, tudi na drugih ministrstvih. Gre tudi za sodelovanje slovenske policije v različnih mednarodnih operacijah in misijah. Mi tega področja do sedaj še nismo imeli urejenega, predlagamo pa tukaj, tako kot je bilo dogovorjeno s Strategijo sodelovanja Republike Slovenije v mednarodnih operacijah in misijah. Državni zbor določa temeljne usmeritve za organizacijo in izvajanje obrambe in pri tem Državni zbor razglasi izredno stanje na predlog Vlade, in razglasi tudi vojno stanje na predlog Vlade. In odloča o napotitvi Slovenske vojske v mednarodno operacijo ali misijo, če ne gre za izvrševanje obveznosti, prevzetih v mednarodnih organizacijah, ker v tem primeru je Državni zbor že sklepal o tem, ker je ratificiral neko mednarodno pogodbo. Delovanje v mednarodni operaciji ali misiji pa temelji na pravilih in načelih mednarodnega vojnega ali humanitarnega prava. Mi sedaj na novo odločamo o tem, da v primeru, ko bi odločali o tem, da bi napotili Slovensko vojsko v mednarodne operacije in na misije, ki ne bi temeljile na ustreznem mandatu OZN oziroma sklenjeni mednarodni pogodbi, tudi o tem odloča Državni zbor. Res pa je, da tukaj nismo razmišljali o tem, da bi bilo treba dati zahtevnejši kvorum, kot je navadna večina. Zagotovo bomo v nadaljevanju z veseljem prisluhnili argumentom, je pa to zagotovo razprava, ki jo je treba opraviti. Tudi mi smo tukaj mogoče v nekaterih fazah bolj rigorozni kot pa nekatera druga ministrstva, razpravo je treba narediti pri ministrstvu za notranje zadeve, za zunanje zadeve, pravosodje in za obrambo. Povedano je bilo, da smo odpravili inštitut odsluženega vojaškega roka kot enega od temeljnih pogojev za zaposlitev v Slovenski vojski. Izražena je bila pripomba s strani Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke glede dvojnega državljanstva; bomo pogledali, ampak s takšno ureditvijo, kot jo predlagamo, se približujemo ureditvam v večini primerljivih evropskih državah; ampak zagotovo lahko o tem še razpravljamo. Bile so izpostavljene dileme, imeti ali ne imeti sindikalno gibanje, sindikalno vzdrževanje tudi na obrambnem področju. V zakonu je opredeljeno, je pa seveda njihovo delo v Slovenski vojski omejeno, kar je tudi skladno z mednarodnimi akti. In kot sem že povedala, na novo urejeno civilno vojaško sodelovanje. Menim, da smo odgovorili glede tega sodelovanja v mednarodnih operacijah in misijah. Pripomba s strani predsednika je bila glede spregleda izobrazbe. Mogoče mi govorimo napačno terminologijo, ampak v Slovenski vojski imamo trenutno 752 vojakov, ki imajo četrto stopnjo izobrazbe in opravljajo popolnoma enaka dela kot tisti, ki imajo peto stopnjo izobrazbe. In se tudi usposabljajo, zato imajo izobraževana vsi skupaj. Za te predlagamo, da se izenačijo; s to omejitvijo, da potem ne morejo napredovati tako kot tisti, ki imajo peto stopnjo izobrazbe. Tudi ta institut lahko nadgradimo; menim pa, da so bile tudi odločbe sodišča že v tej smeri, da je za enako delo treba zagotoviti tudi enako plačilo. Bili so komentarji glede ocene pripravljenosti Slovenske vojske, o tem smo velikokrat že tukaj debatirali. Povedala sem, na kakšen način se ocenjuje Slovenska vojska, in povedala sem, da je v vseh teh letih Slovenska vojska vse naložene naloge izvedla. Res pa je, da je prišlo zaradi manka finančnih sredstev do zastoja modernizacije, do zastoja določenega razvoja; in zaradi tega, če je tam eno od področji neoznačeno oziroma ocenjeno z oceno 1, je potem celo področje tako in se ne šteje nekega povprečja. Bilo je vprašanje glede tega, ali uredbe o formacijah, ki ureja formacijske dolžnosti v Slovenski vojski, tako dolg naslov ima, ne moremo uskladiti s sindikati. In tudi glede tega, ali imamo podporo sindikatov, ali nimamo podpore sindikatov pri obeh zakonih. Jaz sem imela vrsto razgovorov v zvezi s tem; predvsem je državni sekretar tudi tisti, ki vodi tudi vse sindikalne dialoge. Na eni strani imamo omejitve, ki nam jih daje Vlada, Ministrstvo za javno upravo; na drugi strani pričakovanja sindikatov; in naš prvi predlog te uredbe je bil drugačen. Vlada se je potem odločila na podlagi dogovora tako, kot so se odločili sindikati, da se ta vsebina ureja v okviru pogajanj za odpravo anomalij. In na podlagi tega, kar je bilo tam dogovorjeno, smo dobili mi mandat s strani Vlade, kaj lahko zapišemo tudi v uredbi, ki določa formacijska mesta. Res je, izpostavljena je zdaj anomalija, kot je predstavil poslanec Kopmajer, ampak razlika je v tem, da lahko potem določeni napredujejo v več razredih, pri nekaterih pa se potem napredovanje ustavi. Ampak zagotovo smo imeli na izbiro, ali vzamemo to, ali pa ne dobimo nič. Glede števila častnikov, podčastnikov, vsi ne poveljujejo. Mi recimo imamo v helikopterski eskadrilji vse častnike, ampak ne bi rekli, da so vsi poveljujoči, zato je težko govoriti o tem, glede na strukturo vojske, da imamo preveč ali premalo določenih činov. Povedala sem da ne spreminjamo sistema, razen brigadir, da je to generalski čin. Poslanec Škoberne je povprašal glede usposabljanj in izobraževanja. Seveda mi v Slovenski vojski, na Ministrstvu za obrambo namenjamo temu zelo veliko pozornosti. Jaz sem že pred dvema letoma, letom – čas hitro mineva – naročila in imeli smo izvedenih že vrsto poročil, usklajevanj tudi z drugimi ministrstvi, na kakšen način urediti sistem vojaškega šolstva, ki ga imamo v Centru vojaških šol v Mariboru, da se čim bolj približa tudi pridobitvi izobrazbe v civilnem sistemu. V Centru vojaških šol imamo samo izobraževanje, usposabljanje za pridobitev kompetenc. To ni priznano tudi v rednem študiju. Mi vseeno potrebujemo, kot je bilo resnično povedano s strani enega poslanca, čim več tehnične stroke, zelo širok nabor različnih profilov je potreben v Slovenski vojski. V našem Centru pa izvajamo dodatna usposabljanja, predvsem za napredovanje po karierni lestvi oziroma po činih navzgor. Res pa je, da tukaj nismo naleteli na dovolj fleksibilen odziv s strani univerz, kako bi to usposabljanje združili, da bi za čim manj sredstev v čim krajšem času dobili čim prej in čim bolj dobro usposobljenega pripadnika Slovenske vojske, ki bi lahko takoj začel izvajati svoje naloge. Ampak projekt teče, lahko ga tudi enkrat predstavimo na Odboru za obrambo. Poslanec Dolinšek je postavil vprašanje glede delovnopravne zakonodaje. Ja, mi smo izvedli vrsto usklajevanj v okviru koalicije, mislim, da smo sedeli glede zakona dvakrat, trikrat. Edina vidna pripomba takrat je bila ta, zakaj imamo v Zakonu o obrambi tudi še določila, ki se nanašajo na delovnopravno zakonodajo. Takrat smo del še dodatno prenesli v Zakon o službi v Slovenski vojski. Odgovor naših sodelavcev, ki pripravljajo to področje, je, da imamo mi na Ministrstvu za obrambo tudi upravni del ministrstva, ki opravlja tudi naloge na obrambnem področju, da imamo Obveščevalno varnostno službo in da njihovih delovnopravnih zadev ne moremo urejati v Zakonu o službi v Slovenski vojski; ampak da ostanejo v Zakonu o obrambi. Zagotovo bo tukaj najboljše, da se strokovnjaki, ki se dobro spoznate na delovnopravno področje, usedete in pogledate, kje lahko tukaj najdemo skupno pot tudi za vnaprej. Glede prispevka Republike Slovenije v Natu oziroma Evropski uniji, mislim, da je bila pripomba glede ciljev zmogljivosti. Jaz sem že velikokrat povedala, da sem pri tem dala usmeritve Slovenski vojski, da je na prvem mestu nacionalna obramba, obramba Republike Slovenije; in to svojo zmogljivost lahko v določeni meri ponudimo tudi zaveznikom, najsibo to v okviru zavezništva Nata ali pa tudi v stalnem strukturnem sodelovanju v okviru Evropske unije, ko bo to tako daleč. In pri tem morajo zasledovati, tudi na kakšen način lahko vojska opravlja svoje naloge tudi v miru, kar se tiče podpore drugim organom, predvsem podpora civilni zaščiti, policiji in tako dalje. Glede kibernetske obrambe, Vlada je sprejela strategijo razvoja, strategijo Republike Slovenije za kibernetsko varnost in tam je razširila pooblastila oziroma naloge Urada za varovanje tajnih podatkov. Verjetno veste, da je direktorovanje na tem uradu prevzel nekdanji načelnik Generalštaba Slovenske vojske. Mi smo mu tudi del sodelavcev za določen čas dali, da pomagajo pri razvoju teh dejavnosti. Je pa v zakonu na novo dodatno opredeljena tudi pristojnost ministrstva na tem področju, kar se tiče za obrambni sistem. Glede zadev Nato, Evropske unije, ali je Slovenija sama; predvsem s strani Levice. Jaz sem že na odboru povedala in velikokrat odgovorila na to, da bi bilo mogoče dobro, da se preberejo magnetogrami, če nismo prisotni do konca seje, da Slovenija ni sama. In upam, da nikoli ne bomo neposredno ogroženi s strani sosedov; da pa ne moremo gledati samo Slovenije in sosednjih držav, da moramo gledati Evropsko unijo, da moramo gledati širšo regijo, da moramo gledati pravzaprav cel svet. S pojavom sodobnih groženj, najsibo to terorizem ali drugi problemi, ki izhajajo iz tega, da določeni ljudje na svojem območju ne morejo živeti, menim, da mora Slovenija odgovorno sodelovati tudi pri tem. In tu ne gre za vojaške akcije. Slovenija je vedno sodelovala v mednarodnih operacijah in misijah na takšen način, da je krepila postavljanje države, njihovih varnostnih sil, da lahko svojim ljudem omogočijo tudi normalno bivanje, ali na Bližnjem vzhodu ali v Afriki, da bo tam omogočeno bivanje in da ne bodo migranti prihajali v tolikšni meri tudi v Evropo, tudi k nam. Zagotovo pa je treba nuditi pomoč tistim, ki izpolnjujejo status begunca. Ponovno lahko povem samo to, da je blaginja ljudi odvisna od tega, v kakšni varni državi živimo. In če želimo imeti nek gospodarski uspeh, črpati potem ta sredstva za razvoj vseh ostalih področij – kulture, športa, izobraževanja –, moramo seveda k temu tudi doprinesti. Slovenija je del mednarodnega sveta. Odnos družbe do Slovenske vojske, domoljubje; kot je bilo izpostavljeno. Sama se strinjam s tem, da moramo spremeniti predvsem odnos. Bila sem šokirana, ko sem izvedela, da lahko ravnatelj odloči, da pripadnik Slovenske vojske v šolo ne sme vstopiti v uniformi. Menim, da to ni prav, ampak zagotovo je to odraz – in tu se strinjam –, da je treba spremeniti. Povedala sem, da smo imeli javno razpravo na takšen način, da smo strukturirano povabili strokovno javnost, predstavnike veteranskih organizacij, vso širšo zainteresirano javnost na Igu, kjer smo predstavili oba zakona in pričakovali tudi še več pripomb, ampak nikoli ni prepozno. Naš cilj je, da zakona še izboljšamo. Hvala.
Repliko ima Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Gospa ministrica, povejte mi, ali mi mogoče postavljamo državo v Latviji? Vprašanje ni retorično. Če pravite, da branimo domovino na zunanjih mejah Evropske unije, ker je varnostna situacija tako nestabilna, prosim, povejte mi, kako naši vojaki branijo Republiko Slovenijo in blaginjo Slovenk, Slovencev na način, da so parkirani na zunanjih mejah Ruske federacije. In tudi če pogledamo to nestabilno varnostno situacijo ravno v ognjenem obroču okoli Evropske unije. Kaj se je zgodilo v Libiji? Zgodila se je Velika Britanija, zgodila se je Francija, delno Italija, tudi Združene države. Kaj se je zgodilo na Bližnjem vzhodu? Zgodile so se druge članice Nata, menda naše zaveznice, ki so to situacijo destabilizirale. Pa tudi v Ukrajini se je zgodil efektivno državni udar, za njim so stali Nemci, Amerikanci pa tudi Nato neposredno. Če pogledamo našo širšo soseščino, na katero apelira gospa ministrica, zelo hitro vidimo, da je Nato vir problemov in ne del rešitve. In več vojske Slovenija pošlje za gašenje ameriških interesnih požarov po naši okolici, bolj prispeva h globalnemu nemiru in nevarnosti.
No, zdaj pa je bilo že drugič, ko to ni bila nobena replika. Prvič nisem reagiral, ker ste tudi mene omenjali v čisto napačnem kontekstu. Dobro veste, da ministrica ne more odgovarjati, zlorabili ste repliko, zato ste si zaslužili opomin. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 21. točki dnevnega reda. Postopkovno, gospod Janko Veber.
Hvala. Moram priznati nimam poslovnika pri sebi, zato bom postavil postopkovno vprašanje. Ker je nekaj časa še na razpolago, ali ni možnosti razdelitve tega časa?
Tri minute so bile.
Tri minute. Ali lahko tri minute potem?
Manj kot minuto na govornika, mislim, da je [[...]]Tri minute je bilo točno takrat, ko smo govorili. [[oglašanje iz dvorane]] Saj imamo še štiri ure razprave, lahko preprosto to končamo in gremo na naslednjo. Danes bomo glasovali o tem predlogu sklepa v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 21. točki dnevnega reda. Zdaj pa prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 21. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PREDLOG ZAKONA O SLUŽBI V SLOVENSKI VOJSKI V PRVI OBRAVNAVI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilo obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za obrambo gospe Andreji Katič.
Spoštovani predsednik, poslanke in poslanci! Zakon o službi v Slovenski vojski je bil sprejet leta 2007. Temeljni cilji predloga so zlasti urediti opravljanje vojaške službe in temeljne odnose pri njenem izvajanju ter posebne pravice, obveznosti in odgovornosti pripadnikov Slovenske vojske, urediti posebnosti delovnopravnega značaja, ki izhajajo iz specifičnosti in odgovornosti vojaške službe, za katere so dosedanje izkušnje pokazale, da niso ustrezno urejene; ter urediti zakonsko podlago za učinkovito delovanje poklicne vojske s pogodbeno rezervo in zaustaviti zmanjševanje kadrovske sestave. Izpostavila bi najpomembnejša izhodišča. Slovenska vojska ostaja del javnega sektorja, za pripadnike pa se posamezna delovnopravna vprašanja in tudi plače morajo urejati ob popolnem upoštevanju posebnih zahtev poklicnega opravljanja vojaške službe v državi ali zunaj nje. Pripadnik ne more kljub pogodbi o zaposlitvi glede na posebne zahteve in odgovornosti vojaške službe kadarkoli prenehati z delom v vojski. Ureditev sklepanja pogodb o zaposlitvi je posebna glede na preostale zaposlene v Sloveniji; vojska je stroga, hierarhična piramidna organizacija, eden od pogojev za njeno delovanje je nenehen ustrezen priliv oziroma odliv kadra. Ohranja se sedanja ureditev sklepanja pogodb za nedoločen in za določen čas, vojaki lahko sklepajo pogodbe le za določen čas, ki pa se lahko podaljšuje; vendar ne dlje kot do dopolnjenega 45. leta starosti. Zato pa predlagamo nadgradnjo obstoječih soslednih pravic. Tako poskušamo vkompenzirati posledice, ki jih ima sistem na socialni položaj pripadnikov in jim hkrati zagotoviti ustrezno socialno varnost po koncu kariere v Slovenski vojski ter prehod v zaposlitev v civilnem okolju. Vojak lahko najprej napreduje v vojaškem kariernem sistemu in preide v podčastnika, kar mu omogoča pridobitev pogodbe za nedoločen čas. Kot drugo, vojak po dopolnjenem 45. letu ima pravico razporeditve na ustrezno delovno mesto na ministrstvu ali na drug državni organ, in sicer za nedoločen čas. Kot tretje, če se odloči, da ponujenega delovnega mesta ne bo sprejel, ima pravico do preusposabljanja za drug poklic, ki traja še naslednja tri leta; ter pravico do odpravnine, ki je višja kot na drugih področjih. Kot četrto, zakon predvideva stimulacije tudi za delodajalce, ki zaposlijo vojaka, in sicer v obliki povračila prispevkov delodajalcu za pet let zaposlitve. Kot peto, lahko se pripadnik dogovori, da poleg odpravnine dobi še enkratni denarni znesek v višini prispevkov delodajalca in prispevkov delavca za obdobje petih let, ki se obračuna od njegove plače v zadnjem letu. Na ta način na eni strani zagotavljamo socialno varnost; po drugi strani pa sledimo cilju, da se starost vojske ne povečuje, kar je bilo kot problem izpostavljeno tudi skozi strateški pregled obrambe. Predlagamo pa tudi spregled stopnje izobrazbe pri najslabše plačanih vojakih, pri čem je vojak s srednjo poklicno izobrazbo lahko prerazporejen in povišan le znotraj statusa vojaka, to je do naddesetnika. Vojakov s srednjo poklicno izobrazbo imamo trenutno 752. Ter drugi ukrep, to je nadgradnja sedanjega instituta posebne denarne nagrade, do katere so upravičeni pripadniki ob sklenitvi ali podaljšanju pogodbe o zaposlitvi za določen čas, izplačilo šestih povprečnih plač v Republiki Sloveniji za petletne pogodbe in dvanajstih za desetletne pogodbe. Pripadnikom, ki bodo imeli na dan uveljavitve zakona že sklenjene pogodbe za določen čas, se izplača razlika. Način izplačila bo določen z uredbo Vlade, tako da bo poleg začetne nagrade ob sklenitvi pogodbe pripadnik eno nagrado prejel še po izpolnitvi vsakega leta pogodbe. S tem se bo poskušalo stimulirati tudi zadrževanje kadra v Slovenski vojski. Izplačilo posebne nagrade pa je vezano na obdobje, ko kadrovska popolnitev stalne sestave ne bo dosegala obsega kadrovske popolnitve, ki je določen z dolgoročnim programom razvoja obrambnih zmogljivosti. Predlagana rešitev bo po naši oceni imela okoli 5,9 milijonov evrov finančnih posledic. Urejajo se delovni čas, posebne delovne razmere, v katerih delajo pripadniki, pravice do prostega dne oziroma tedenskega počitka. Ena temeljnih pravic in dolžnosti pripadnikov je udeležba in pravica do usposabljanja ter izobraževanja. Določila predloga zakona urejajo tudi skrb za pripadnike ter pravice družinskih članov ob smrti ali invalidnosti pripadnika. V nadaljevanju bom podrobneje obrazložila vse te pravice. Spoštovani poslanke in poslanci, menim, da Predlog zakona o službi v Slovenski vojski prinaša pomembne nove rešitve, ki so usmerjene v učinkovitejše delovanje Slovenske vojske. Predvsem pa prinaša ustreznejše vrednotenje posebnosti vojaškega poklica in s tem njegovo večjo stimulativnost, zato predlagam, da ta predlog podprete. Seveda pa se zavedam, da je treba za večjo stimulativnost vojaškega poklica zagotoviti tudi stabilno financiranje in posodabljanje sistema ter stalno izboljševanje organizacije in delovanja Slovenske vojske, kar prav tako vzajemno tudi izvajamo. Zahvaljujem se za vašo podporo; pred vami je tudi plod dolgotrajnega medresorskega usklajevanja. Hvala.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Levica, v njenem imenu Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Po zagotovilih vlade je namen zakona izboljšanje socialnega položaja pripadnikov Slovenske vojske. In kar lahko pričakujemo danes od te obravnave, je, da kdorkoli bo kritiziral ta zakon, bo obtožen, da nasprotuje izboljšanju socialnega položaja vojakov in njihovih družin. Takoj naj povem, da v Levici ne nasprotujemo temu, da bi imeli vojaki boljše plače, daleč od tega; prej bi rekel, da ravno nasprotno. Ampak šli bi v povečanje plač na način, ki bi bil bolj pošten do drugih javnih uslužbencev, posebej do tistih, ki imajo že zdaj še slabše plače kot vojaki. Vemo, zakaj vlada ni odkrito predlagala višjih plačnih razredov za vojake, ampak se je odločila za nove dodatke in nagrade. To je bil slepilni manever, da ne bi sprovocirali ostalih sindikatov. Ampak po mojem ta slepilni manever ne bo uspel, ljudje znajo računati. Če bo vojaška oseba dobila 720 evrov dodatka in tisoč 600 evrov nagrade na leto, to pomeni dvig izhodiščne plače vojaka za 18 %. In jasno se bodo recimo učitelji, medicinske sestre, policisti, predvsem pa tisti poklici, ki so že zdaj na minimalcih, vprašali, zakaj za vojsko je, za nas pa ni. In to je bistveno vprašanje in tu se v Levici z vlado ne strinjamo. Pravi namen tega zakona ni izboljšanje plač vojakov, ker če bi šlo za vojaške plače, bi dvignila samo plače vojakov, ne pa da uvaja 720 evrov letnega dodatka za vse vojaške osebe, vključno z načelnikom Generalštaba, ki ima podobno plačo kakor mi, poslanci, če se ne motim. Če bi šlo vladi za reševanje socialnih problemov, potem letne nagrade tisoč 600 evrov ne bi dodelila častnikom do ranga majorja, ki imajo solidne plače; ampak samo vojakom. Če bi vlada res hotela odpravljati socialne stiske javnih uslužbencev, torej tudi vojakov znotraj tega, bi šla v dvig vseh najnižjih plač in v zaposlovanje čistilk, varnostnikov in ostalih, ki delajo za javni sektor, tudi za vojsko; preko zunanjih izvajalcev, ki jih skrajno izkoriščajo. Tako pa smo priča temu, da se praksa outsoursanja kar razpase tudi po javnem sektorju v naši državi. Vladi ne gre za standard vojakov, rada bi povečala število vojakov. In zato poskuša ves čas prepričati državljane, da imamo premalo profesionalne vojske in da je to največji problem v naši državi. Naš zdravstveni sistem pa poka po šivih. Manjka nam kadra, ki bi skrbel za starejše. Imamo znanstvenike, ki bežijo v tujino. Ampak ne, to menda ni problem drugje, kakor na retorični ravni. Problem, ki ga moramo kobajagi v praksi prioritetno reševati, je pomanjkanje števila vojakov, da jih lahko pošljemo na tuje misije za navadno ameriške interese. In to je propaganda, kateri v Levici ne nasedamo. Slovenija ni vojaško ogrožena. Z vsemi sosednjimi državami imamo prijateljske odnose in z nobeno državo na svetu nimamo resnih nesoglasij. Manj, ko se bomo vpletali v vojaške operacije v tujini, manjša bo tudi grožnja terorizma. In če je namen vojske obramba domovine, potem, resnici na ljubo, mi v doglednem času večjega števila vojakov ne rabimo. In to je dobro, ker lahko denar in kadre usmerimo v tiste sektorje, ki jih dejansko krvavo potrebujemo. Zdravstvo, socialno varstvo, znanost, razvoj – vsem je treba nameniti naše družbene resurse. In ker nismo vojaško ogroženi, smo pa v resni socialni in razvojni krizi, bi bila edina racionalna odločitev, da vojaške izdatke zamrznemo. Važno je, da se veščine znanja v vojski ohranjajo, ne pa da se za vsako ceno lovijo neke planske številke zaposlenih. Celo vojaška doktrina pripoznava, da je vojska premajhna za obrambo domovine, naša lastna doktrina. Doktrina strateške rezerve predvideva, da se v primeru povečane vojaške ogroženosti do 25 tisoč državljanov v roku enega leta usposobi za vojaško obrambo. In ker nismo vojaško ogroženi, hkrati pa ni zanimanja za zaposlitev v vojski, je torej smiselno, da se stalno sestavo racionalizira. Predlagamo, da ohranimo sredstva na ravni iz leta 2015, da zmanjšamo izdatke za protokol in vojaške operacije v tujini. In ker je zdaj bistveno manj vojakov, kot jih je bilo leta 2015, lahko v sklopu enakih sredstev zagotovimo boljše plače in pogoje dela za tiste, ki so v vojski ostali oziroma bi v vojski ostali dolgoročno. V reviji Slovenska vojska je bila zadnjič objavljena projekcija, da naj bi se stalna sestava do leta 2020 spontano zmanjšala na 5 tisoč 600 pripadnikov. Če bo ta kader namesto na raznih Natovih operacijah v raznih latvijah nameščen lepo doma, bo to več kot dovolj, da se vojaška znanja ohranijo, in da Slovenska vojska sodeluje pri zaščiti in reševanju, kjer jo dejansko potrebujemo. 1,2 milijarde evrov, ki jih hoče vlada porabiti za nove patrie in za ostale cilje Nata, raje preusmerimo na druga področja. Kar se tiče socialnega položaja vojakov, pa ponavljam za zaključek še enkrat. Ni pošteno, da se socialni položaj vojakov ureja mimo položaja drugih delavcev v javnem sektorju, ki so že sedaj enako slabo ali še slabše plačani. In ni pošteno, da bodo častniki, ki imajo visoke plače, dobili enake dodatke kot običajni vojaki, ki so na dnu plačne lestvice. Ker naj bi se vojaški budžet s 344 milijonov evrov, kolikor je znašal leta 2015, povečal na 464 milijonov evrov v letu 2019, je denarja za izboljšanje plač več kot dovolj za celoten javni sektor; še posebej za tiste poklice, ki imajo res najnižje plače, kar pa visoki častniški kader zagotovo ni. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, v njenem imenu gospod Marjan Dolinšek.
Hvala, predsednik. Še enkrat lep pozdrav vsem skupaj; spoštovana ministrica, državni sekretar, kolegice in kolegi! Predlog zakona o službi v Slovenski vojski, ki ga obravnavamo, je del krovne zakonodaje s področja obrambe ter je vsebinsko povezan s predlogom novega zakona o obrambi, kateremu smo v Poslanski skupini Stranke modernega centra že izrazili svojo načelno podporo. Ob nastopu mandata smo se koalicijske stranke zavezale, da bo eden od naših ukrepov na področju varnosti natančna opredelitev in dosledno izvajanje karierne poti vseh, ki so zaposleni v nacionalnovarnostnem sistemu. V Poslanski skupini Stranke modernega centra se zavedamo, da so dobro usposobljeni, opremljeni in motivirani zaposleni poglavitni del dobro delujočega sistema nacionalne varnosti. Od začetka finančne krize leta 2008 ter ob ukrepih za izhod iz nje je bilo ravno temu sistemu odvzetih največ sredstev. Zaradi varčevalnih ukrepov se niso uspele v praksi uveljavljati vse rešitve, vključene v Zakon o službi v Slovenski vojski iz leta 2007. Finančna podhranjenost pa je žal negativno vplivala tudi na delovne pogoje in osebne prejemke zaposlenih v obrambnem sistemu. V aktualnem mandatu je vladi dr. Mira Cerarja uspelo zaustaviti dolgoletni trend naglega padanja sredstev, namenjenih obrambi. Nominalno so se zvečala sredstva za obrambo ter za področje varnosti na splošno. Čeprav se komu zdi, da se manko sredstev nadomešča prepočasi, naj spomnim, da je vlada ob obravnavi sklepov Strateškega pregleda obrambe konec decembra 2016 Ministrstvu za finance naložila, da ob pripravi proračunov v naslednjem srednjeročnem obdobju upošteva možnosti postopne nominalne rasti obrambnega proračuna za 20–30 milijonov evrov. Še več, s spremembo tega sklepa je vlada 11. maja 2017 odločila o povečanju finančnih sredstev za 24,3 milijona evrov in nato za najmanj 30 milijonov evrov več vsako leto v obdobju 2018–2025. Te zaveze vlade so omogočile, da se je sprejeti Srednjeročni obrambni program Republike Slovenije 2016–2020 že dvakrat dopolnil z ambicioznejšimi cilji. Področju obrambe se velika pozornost namenja že v proračunskih dokumentih za leto 2018 in 2019. Sprejet finančni načrt Ministrstva za obrambo za leto 2018 znaša 389 milijonov evrov; predlog sprememb finančnega načrta za leto 2018 pa je višji za dobrih 46 milijonov evrov in znaša dobrih 435 milijonov evrov. Za leto 2019 je predlagan finančni načrt Ministrstva za obrambo v višini nekaj manj kot 464 milijonov evrov, kar je za dobrih 28 milijonov evrov več kot predlog sprememb finančnega načrta za leto 2018. Z ozirom na spremenjene gospodarske razmere ter razpoložljiva sredstva je mogoče razmišljati tudi o korenitejših daljnosežnih reformah in izpolnitvi rešitev iz obstoječe obrambne zakonodaje. Zaposleni v Slovenski vojski so javni uslužbenci, vendar so pogoji opravljanja njihovega dela vezani na potrebe države ter na tako specifične okoliščine, ki niso primerljive z drugimi poklici, da jih je treba poleg veljavnih določb za vse zaposlene v javnem sektorju dodatno urediti v posebnem zakonu. Medtem ko se zakonodaja vedno sprejema v specifičnem času in se vizija o nadaljnjem razvoju nekega področja venomer oblikuje pod vplivom trenutne situacije, pa bi bilo pri sprejemanju tako pomembne zakonodaje, kot je Zakon o službi v Slovenski vojski, po našem mnenju zgrešeno zgolj odgovarjati na trenutne razmere, med katerimi prednjačijo nespodbudni kadrovski trendi v Slovenski vojski. Verjetno se vsi strinjamo, da se krovne zakonodaje ne da, niti je ni primerno spreminjati, z ozirom na vsakokratno fluktuacijo kadrov. Namesto tega je, kakor smo izpostavili že ob začetku mandata, veliko pomembneje urediti karierno pot zaposlenih v Slovenski vojski ter poskrbeti za pripadnice in pripadnike tudi po izpolnjenih pogojih za poklicno upokojitev. V Poslanski skupini Stranke modernega centra smo spremljali postopek oblikovanja nove obrambne zakonodaje ter dali svojo nedvoumno podporo izboljševanju položaja zaposlenih v Slovenski vojski, predvsem slovenskih vojakov in vojakinj, čeprav se v Republiki Sloveniji že očita neugodno razmerje med deležem obrambnih izdatkov za plače zaposlenih v razmerju do tistega deleža, ki ga Republika Slovenija namenja za investicije. V fazi državnozborske obravnave še vedno obstaja možnost, da se posamezne določbe predloga zakona izboljšajo ter da Ministrstvo za obrambo v dialogu s sindikati z obrambnega področja pridobi tudi njihovo podporo. Tudi v luči dejstva, da so bile pred sprejetjem na vladi v predlog zakona vnesene rešitve, s katerimi se spodbuja sklepanje pogodb o zaposlitvi za daljši čas; a se po zagotovilih z njimi ne posega v enotni plačilni sistem v javnem sektorju, bomo v naši poslanski skupini podprli sklep, da je tudi Predlog zakona o službi v Slovenski vojski primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, v njenem imenu gospod Franc Breznik.
Spoštovani predsednik, spoštovana ministrica, državni sekretar, dragi kolegice in kolegi! Pred nami je drugi del tega dvojčka – zakon o službi v Slovenski vojski. Cilji in načela predloga zakona so predvsem ureditev opravljanja vojaške službe, temeljnih odnosov pri njenem izvajanju ter posebne pravice, obveznosti in odgovornosti pripadnikov Slovenske vojske med opravljanjem vojaške službe; ureditev posebnosti delovnopravnega značaja, za katere so dosedanje izkušnje pri popolnjevanju in delovanju poklicne vojske pokazale, da niso ustrezno urejene , povečanje zanimanja za delo v Slovenski vojski ter prizadevanje za bolj učinkovito delovanje poklicne vojske s pogodbeno rezervo. Slovenska vojska je del javnega sektorja, pri čemer se za njene pripadnike posamezna delovnopravna vprašanja in tudi plače urejajo ob polnem upoštevanju posebnih zahtev poklicnega opravljanja vojaške službe. Prav tako je poklicno in pogodbeno opravljanje vojaške službe posebej z zakonom urejen način uresničevanja državljanskih dolžnosti do obrambe države, določen z Ustavo. Kot poglavitne rešitve zakona v Slovenski demokratski stranki vidimo: za vojake se zahteva najmanj srednja poklicna izobrazba. Gre za spregled stopnje izobrazbe, pri čemer je vojak lahko prerazporejen in povišan le znotraj statusa vojaka, to je do čina naddesetnika. Če nima srednje splošne ali srednje strokovne izobrazbe, ga ni mogoče premestiti na dolžnost podčastnika. Slovenska vojska deluje skozi kodeks vojaške etike, vojakom se za delovanje v stalni sestavi Slovenske vojske določi posebne denarne nagrade. Ena od pravic po koncu kariere v vojski je možnost zaposlitve znotraj javnega sektorja, zato zakon omogoča tudi pravico do usposobitve za drug poklic in pravico do odpravnine. Pripadniki Slovenske vojske se bodo lahko odločili, ali se bodo poklicno upokojili, ali pa bodo delo nadaljevali do izpolnitve pogoja za starostno pokojnino. Ministrstvo za obrambo lahko štipendira kandidate za poklicno delo v vojski ali službi v pogodbeni rezervi. Zakon ureja potrjevanje izobraževalnih programov in poklicnih standardov za vojaško izobraževanje, ugotavljanje posebnih vojaških kompetenc ter preverjanje in potrjevanje nacionalnih poklicnih kvalifikacij na vojaškem področju. Zakon daje tudi rešitve na področju skrbi za pripadnike, ki je značilnost vseh sodobnih vojaških organizacij. Skrb za pripadnike in deloma družinske člane obsega zdravstveno oskrbo, socialno varstvo, psihološko pomoč, pravno svetovanje in pomoč, pravico do službenih stanovanj, rekreativne dejavnosti, ureja preživljanje prostega časa ter ureja odhod iz vojaške službe. V zakonu se podrobneje urejajo tudi delovni čas in posebne delovne razmere, v katerih delujejo pripadniki Slovenske vojske. Kot delovni čas se šteje efektivni delovni čas, čas odmora in opravičena odsotnost z dela, skladno s predpisi. Polni delovni čas v vojski ne sme biti daljši od 40 ur in ne krajši od 36 ur na teden. Začetek in konec delovnega časa glede na službene potrebe določa po tem zakonu načelnik Generalštaba, kot je tudi sedaj. Ureja tudi pravice družinskih članov ob smrti, invalidnosti pripadnika, torej obsega pravico do povrnitve stroškov pogreba ter enkratne denarne pomoči; zakoncem in otrokom umrlega pripadnika se omogoči nadaljnja uporaba službenega stanovanja. Za odrejanje in plačevanje povečanega obsega dela in obremenitev enot soglasje pripadnikov teh enot ni potrebno. Višino določa vlada. Plače, nadomestila in drugi prejemki med opravljanjem vojaške službe zunaj države se uredijo s posebno uredbo vlade. Finančne posledice zakona, torej gre za spregled izobrazbe, to bo pomenilo približno 534 tisoč evrov na leto, govorimo predvsem za vojaka II, torej tistega vojaka, ki je imel ob nastopu službe triletno poklicno splošno izobrazbo in lahko napreduje po novi noveli do naddesetnika. Potem sprememba izplačevanja posebnih nagrad ob sklenitvi in podaljšanju pogodb o zaposlitvi v Slovenski vojski za določen čas, torej za 20. člen, finančni učinek bi bil približno 5,9 milijona evrov na letni ravni. Sredstva za izvajanje zakona v višini 6 milijonov 434 tisoč evrov bodo zagotovljena v državnem proračunu za leto 2018, in sicer v finančnem načrtu Ministrstva za obrambo ob pripravi sprememb proračuna za leto 2018. Prvemu branju Zakona o službi v Slovenski vojski v Slovenski demokratski stranki ne bomo nasprotovali, bomo pa pripravili nekaj amandmajev. Del teh amandmajev oziroma del rešitev ali del nekih zadržkov, ki jih imamo v Slovenski demokratski stranki v prvem branju, bom posebej potem predstavil. In v drugem branju bomo nekako poskušali pripraviti nekaj amandmajev. Slovenska demokratska stranka Predlogu zakona o službi v Slovenski vojski v prvem branju ne bo nasprotovala. Najlepša hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, v njenem imenu gospod Benedikt Kopmajer.
Spoštovani! Predlog zakona, ki je pred nami, ureja opravljanje vojaške službe, temeljne odnose pri izvajanju vojaške službe, posebne pravice, obveznosti in odgovornosti pripadnikov Slovenske vojske med opravljanjem vojaške službe. V Poslanski skupini Desus se strinjamo, da je ključno povečati zanimanje za zaposlitev v Slovenski vojski in zagotoviti programirano zadrževanje kadrov ter zaustaviti zmanjševanje kadrovske sestave Slovenske vojske. Z nastopom finančne krize in posledičnim varčevanjem v obrambnem resorju so se pozitivni učinki nagrajevanja in pridobivanja kadrov po letu 2010 praktično izničili. Število pripadnikov stalne sestave Slovenske vojske se je začelo zmanjševati in ni bilo več mogoče zagotoviti načrtovanega obsega popolnitve stalne sestave. Vzroke za to lahko najdemo predvsem v nizkih plačah, zahtevnosti vojaškega poklica, zahtevnih merilih za zaposlitev in v sklepanju pogodb za zaposlitev za določen čas. Vse to Slovensko vojsko kot delodajalca postavlja v nekonkurenčen položaj. Zato se v Poslanski skupini Desus strinjamo s predlogom nadgradnje instituta posebne denarne nagrade, do katere so upravičeni pripadniki ob sklenitvi ali podaljšanju pogodbe o zaposlitvi za določen čas. Določene pravice skrbi za pripadnike bodo namenjene tudi upokojenim pripadnikom, pri čemer je omogočeno tudi zagotavljanje zmogljivosti za oskrbo, kot so varovana stanovanja. Pripadnik stalne sestave, ki mu bo zaradi posledic poškodbe pri delu ali poklicne bolezni priznana invalidnost, bo razporejen na drugo delovno mesto na ministrstvu ali drugem državnem organu in bo lahko obdržal plačo, ki jo je imel pred razporeditvijo. V Poslanski skupini Desus se dobro zavedamo vseh specifičnosti in odgovornosti, ki jih prinaša služenje v Slovenski vojski. Zato podpiramo socialno komponento predlaganega zakona, kot je nudenje socialnega varstva v obliki svetovanja in pomoči pripadnikom pri reševanju težav, ki jih imajo v zvezi z delom v delovni sredini in ob prenehanju delovnega razmerja. Podpiramo tudi rešitve, ki bodo omogočale uveljavljanje pravic iz zdravstvenega, pokojninskega in invalidskega zavarovanja ter otroškega in družinskega varstva ter pomoč pri selitvi. Zaradi naštetega v Poslanski skupini Desus menimo, da predlog zakona celovito ureja vojaško službo za poklicne pripadnike, da bo pomagal zvišati zanimanje za zaposlitev v Slovenski vojski in tako zagotovil programirano zadrževanje in zaustavitev zmanjševanja kadrovske sestave Slovenske vojske. Zato se strinjamo, da gre predlog zakona v nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, v njenem imenu gospod Matjaž Nemec.
Hvala lepa, gospod predsednik. Ponovno pozdravljena, gospa ministrica, spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Za nami je zanimiva razprava o Predlogu zakona o obrambi in zdaj sledi še razprava o Predlogu zakona o službi v Slovenski vojski. Po mojem mnenju, kot sem že v svoji razpravi dejal, oba zakona sta zakonska podlaga, da tudi na zakonskem področju dejansko umestita Slovensko vojsko v 21. stoletje. Ta zakon, o katerem govorimo sedaj, je bil sprejet že leta 2007 z namenom, da se v skladu z Zakonom o javnih uslužbencih uredijo nekatera vprašanja, povezana z vojaško službo, za poklicne pripadnice in pripadnike Slovenske vojske, ki v Zakonu o obrambi še niso bila urejena. Slovenska vojska se spopada z dejstvom, da se število pripadnikov, kot je dejal kolega pred menoj, Slovenske vojske iz leta v leto znižuje. Pred desetimi leti je bilo 7 tisoč 62 pripadnikov, v letih 2009–2013 se je število pripadnikov gibalo med 7 tisoč 300 in 7 tisoč 500, leta 2016, in poudarek je na tem letu, pa se je število spustilo pod 7 tisoč. Kadrovski manko se kaže predvsem v skupini vojakov. Kljub več ukrepom število odhodov iz vojske presega obseg zaposlitev za 100 pripadnikov na leto. Vzroki za takšno stanje so predvsem v nizkih plačah, zahtevnosti vojaškega poklica, zahtevnih merilih za zaposlitev in sklepanju pogodb za zaposlitev za določen čas. Na ministrstvu ocenjujejo, da bi se negativen trend zaposlovanja v Slovensko vojsko lahko ustavil tudi z zagotavljanjem primerljivih delovnih mest znotraj poklicnih skupin vojak, policist in pravosodni policist. V letih izvajanja Zakona o službi v Slovenski vojski so se pokazale težave, povezane z ureditvijo in razporejanjem delovnega časa. Pripadniki Slovenske vojske v mednarodnih operacijah in na misijah so se soočali s problematiko koriščenja prostih dni in koriščenja tedenskega počitka. Nejasnosti glede tega vprašanja so se reševale predvsem preko vlaganja tožb in posledično sodne prakse. Temeljni cilj predloga zakona odgovarjajo na odprta vprašanja in problematiko Slovenske vojske ter obrambnega sistema, in sicer, kot prvič, ureditev opravljanja vojaške službe in temeljni odnosi pri njenem izvajanju ter posebne pravice, obveznosti in odgovornosti pripadnikov Slovenske vojske med opravljanjem te službe. Drugič, ureditev posebnosti delovnopravnega značaja, ki izhaja iz specifičnosti in odgovornosti vojaške službe, za katere so dosedanje izkušnje pri popolnjevanju in delovanju poklicne vojske pokazale, da niso ustrezno urejene. In kot tretje, ureditev zakonske podlage za učinkovito delovanje poklicne vojske s pogodbeno rezervo in njeno kadrovsko popolnjevanje. Četrtič, povečati zanimanje za zaposlitev v Slovenski vojski in zagotoviti programirano zadrževanje kadrov ter zaustaviti zmanjševanje kadrovske sestave Slovenske vojske. Sočasnost pri sprejemanju Zakona o obrambi in Zakona o službi v Slovenski vojski je potrebna tudi zato, da se doseže preglednejše normativne ureditve obrambnega področja. Za dosego navedenih ciljev je treba zagotoviti finančna sredstva. In kot sem že omenil v prejšnjem podajanju stališča, treba je imeti predvidljive finančne vire in ravno glede tega bi rad, da bi vlada posvetila večjo pozornost. Ocenjena vrednost sprejetja tega zakona je v višini 6,4 milijona evrov na leto in se nanaša predvsem na rešitve v 19. in 20. členu predlaganega zakona. Ta sredstva so namenjena za vojake s srednjo poklicno izobrazbo in se nanašajo na spregled izobrazbe ter izplačevanje posebnih nagrad ob sklenitvi in podaljševanju pogodbe o zaposlitvi v Slovenski vojski za določen čas. Nižanje finančnih sredstev v obdobju varčevanja na postavkah pristojnega resorja za obrambo je seveda pustilo posledice na razvoju in na modernizaciji obrambnega dela ter na popolnjevanju Slovenske vojske s kadri in razvoju le-teh. Če želimo ta trend zaustaviti in slediti ciljem, sprejetih v strateških in drugih dokumentih, ter slediti ciljem, zapisanih v Predlogu zakona o službi v Slovenski vojski, je treba predlog zakona med konstruktivno razpravo v zakonodajnem postopku podpreti. Socialni demokrati bomo podprli sklep, da je Predlog zakona o službi v Slovenski vojski primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, v njenem imenu mag. Matej Tonin.
Dragi poslanke in poslanci, dober dan! Zakon, ki ga danes obravnavamo, določa pogoje dela slovenskih vojakov. Da ti pogoji niso zavidljivi, govori predvsem številka odhodov iz Slovenske vojske. Od leta 2011 pa do danes je Slovensko vojsko zapustilo 647 pripadnikov. Mislim, da je to najbolj zgovoren podatek, ki jasno pove, da pogoji dela v Slovenski vojski niso na zavidljivi ravni. Kdo se pa potem odloči za služenje v Slovenski vojski? Jaz bi na nek način ljudi razdelil v tri različne kategorije. Prvi so zagotovo domoljubi, drugi so avanturisti in tretji so tisti, ki iščejo v Slovenski vojski neke vrste socialno varnost. Kar se tiče domoljubov, jih je žal vsak dan manj. In k temu, da jih je vsak dan manj, pomembno prispeva tudi politika. Žal je tako. Kar se tiče avanturistov, ki so šli v Slovensko vojsko zaradi posebne narave dela, zaradi posebne tehnike in zaradi služenja na različnih misijah, tudi tem lahko ponudimo vse manj. Tehnika, ki jo uporablja Slovenska vojska, je vsako leto starejša, slabša in po moji oceni tudi na številnih področjih neprimerna. Potem pridemo še do tistih, ki v Slovenski vojski iščejo predvsem socialno varnost. V tem času, ko je gospodarska rast nekoliko bolj intenzivna, se zdi zaposlitev v Slovenski vojski še toliko manj zanimiva. In prav zato ima naša vojska težavo s popolnjevanjem sploh tistih mest, ki jih že ima na razpolago, da so zasedena in da zaposli ljudi. Če primerjamo našo vojsko s tujimi vojskami, potem lahko upravičeno ugotovimo, da so naši vojaki reveži, žal. Če primerjate standarde recimo z Američani, ko ti po dvajsetih letih služenja pripada že pokojnina, ko ti vojska zagotavlja bivanje, ko ti zagotavlja šolanje tvojih otrok; potem vidimo, da so standardi, ki jih imajo pripadniki različnih vojska znotraj Nata, zelo različni. Kaj ključnega nam prinaša ta zakon? Ta zakon še vedno temelji na tem, da so vojaki javni uslužbenci. Ta zakon ne jemlje vojakov izven trenutnega sistema javnih uslužbencev. Tudi po tem zakonu bodo vojaki še vedno del javnega sektorja. Ta zakon še vedno v polnosti ne odpravlja negotovosti po 45. letu. Še vedno je v zakonu predvidena jasna omejitev, da ko vojak dopolni 45 let starosti, mu ni več mesta v tej vojski, čeprav je lahko psihofizično odličen in da ima lahko posebna znanja. Ta zakon vendarle prinaša določeno upoštevanje posebnih okoliščin, ki jih terja ta služba, in prinaša tudi skromne, seveda v primerjavi z drugimi vojskami, ugodnosti. Kaj se pravzaprav zgodi po 45. letu? Vojaku se po tem zakonu ponuja zaposlitev v preostalem delu javnega sektorja, omogoča se mu prešolanje, če to želi, ali pa se mu da odpravnina in plačuje prispevke, če se samozaposli za nadaljnjih pet let. Treba je pač priznati, da po 45. letu se neka socialna varnost zagotavlja; mi v Novi Sloveniji bi pa želeli k tem stvarem, ki so že predlagane v zakonu, dodati še eno, in sicer da se vendarle dopušča zaposlitev tudi po 45. letu za navadne vojake, če le-ti izpolnjujejo zavidljive psihofizične standarde in če imajo posebno dragocena znanja, ki so pomembna za delovanje Slovenske vojske. Kaj dobijo svojci v primeru, bog ne daj, če pripadnik umre oziroma je ubit pri opravljanju dolžnosti? Hvala bogu je Slovenija ena od redkih članic Nata, ki na različnih misijah po svetu še ni imela smrtnih žrtev. Hvala bogu, da je tako; in vsi skupaj si seveda želimo, da tako ostane tudi v prihodnje. Če pa pogledamo, kaj prinaša zakon v primeru, da se tovrsten tragični dogodek pa vendarle zgodi – družina bo deležna tega, da bo Ministrstvo za obrambo plačalo pogreb, družina bo še leto po smrti pripadnika dobivala njegovo plačo, otroci bodo do 27. leta dobivali štipendijo, otroci bodo tudi v času šolanja in študija dobivali zastonj prehrano in, če bodo izpolnjevali določene standarde, bodo imeli prednost pri zaposlovanju v javni upravi. Okej, nekaj vendarle damo svojcem, ampak v Novi Sloveniji ocenjujemo, da je v tako izjemnih in hudih okoliščinah to še vedno premalo; zato predlagamo, da bi se za tovrstne primere, ko vojak izgubi življenje pri opravljanju dolžnosti, njegovim svojcem oziroma ženi, partnerju, partnerki in njegovim otrokom do dopolnjenega 18. leta najmlajšega otroka zagotavljala njegova plača. Eno leto se nam zdi prekratko obdobje. Če ima vojak družino, tovrstna smrt pomeni veliko negotovost. Vsaj do dopolnjene polnoletnosti bi ta družina morala prejemati plačo tega pokojnega vojaka, da jim vsaj na takšen način zagotovimo čim širšo socialno varnost. Vem, da se bodo takoj oglasili tisti, ki bodo rekli, da bo to povzročilo ne vem kakšne finančne posledice. Jaz upam, da bo teh primerov čim manj; če pa se že bodo zgodili tovrstni primeri, mora pa ta država že iz spoštovanja do nalog, ki jih je opravljal ta vojak, resnično odpreti svoj mošnjiček in njegovi družini zagotoviti čim širšo, čim večjo socialno varnost. Če se pomaknem naprej na stanovanja in zagotavljanje oziroma reševanje stanovanjskega problema v Slovenski vojski. Po tem zakonu imajo pripadniki vojske možnost do neprofitnih najemnin in po treh letih pravico, da odkupijo stanovanje, v katerem živijo. Mi v Novi Sloveniji bi k tem pravicam dodali še eno, da v fondu stanovanj, ki je morda za širšo javnost nezanimiv – in Ministrstvo za obrambo ima kar širok obseg tovrstnih stanovanj –, da se pripadnikom Slovenske vojske v tovrstnih, recimo temu ekonomsko nezanimivih stanovanjih ponudi ne samo neprofitne najemnine, ampak celo brezplačno bivanje. Če se pomaknem naprej, kar se tiče statusa nekdanjih pripadnikov Slovenske vojske, tistih, ki se upokojijo. Moram priznati, da je v nekaterih delih tukaj zakon nejasen, saj piše o tem, da bo ministrstvo nudilo pomoč pri urejanju ali vključevanju v dom starejših občanov. Zdaj si sicer ne znam čisto točno predstavljati, kaj nudenje te pomoči pomeni, ali pisanje administrativnih prošenj ali plačevanje stroška tega domova. Mislim, da bi morale biti te stvari bolj jasno definirane. In še ena stvar, ki je zlasti pri tujih vojskah zelo popularna. Mislim, da bi nekdanjim pripadnikom lahko ponudili še eno boniteto, in sicer da bi imeli v pokoju možnost koriščenja brezplačnega javnega prevoza. Skratka, časi niso rožnati in če želimo, da bo Slovenska vojska ponovno popolnjena, da se bodo vanjo vključevali motivirani ljudje, ljudje z visoko moralo, z etičnimi standardi, potem je jasno, da je treba to vojsko narediti zanimivo in privlačno. In nevarnost, ki so jo posamezniki deležni, je treba kompenzirati z nekoliko večjimi finančnimi ugodnostmi. In spet pridemo do denarja, kot že pri obravnavi prejšnjega zakona, Zakona o obrambi, je tudi izvajanje tega zakona v pomembni meri odvisno od razpoložljivih sredstev. Zanimivo se mi zdi, da po moji prejšnji napovedi, da bomo podprli Zakon o obrambi pod pogojem, da se bo obrambni proračun povečal na 1,1 % BDP, je kar nekako završalo, da je moj telefon začel brneti in začeli so me spraševati, če pri teh stvareh mislimo resno. In moj odgovor je – seveda, še kako zelo resno; ker v nasprotnem primeru so samo besede, konkretnih dejanj pa ni. Žal živimo v svetu, kjer je za normalno delovanje treba zagotoviti tudi finančna sredstva. Če teh sredstev ni, potem vse ostane mrtva črka na papirju. In zahtevamo zelo realno stvar, to je desetinko odstotka BDP, kar res ne bi smel biti pretiran napor ob sedanji gospodarski situaciji. In še eno stvar je treba tudi v okviru te razprave o Zakonu o službi v Slovenski vojski poudariti. Jaz sem bil celo presenečen nad izvajanji predsednika Državnega zbora, ki je morda nekoliko površno pogovorno dejal, da smo Natu dolžni dajati tista 2 % BDP. Natu nismo ničesar dolžni dajati, ker če bi bili dolžni dajati, potem bi najverjetneje ob tem, ko ne izpolnjujemo naših dolžnosti, že doživeli kakšne sankcije. Predsednik Državnega zbora, mi smo ta denar dolžni dajati svojim ljudem, lastnim oboroženim silam, lastni Slovenski vojski. Njim gre ta denar in njim posvečamo ta denar. Poslanska skupina Nove Slovenije bo Predlog zakona o službi v Slovenski vojski podprla, ker vendarle predstavlja premik naprej.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovana ministrica! Danes smo že veliko slišali po več kot petih urah razprave o Zakonu o obrambi ter sedaj Zakonu o službi v Slovenski vojski. Nesporno dejstvo je, da se v Slovenski vojski soočajo s težavami, povezanimi s kadrom, ureditvijo in razporejanjem delovnega časa, predvsem s tistimi vojaki, ki so na misijah. Danes imamo tukaj predlog zakona, ki dejansko delno te težave rešuje. Veliko je bilo tudi tožb s strani pripadnikov Slovenske vojske, zato so te izboljšave nujno potrebne. Čeprav smo Zakon o službi v Slovenski vojski sprejeli leta 2007, je imel v začetni fazi vrsto pozitivnih učinkov pri pridobivanju, nagrajevanju in zadrževanju kadra; vendar je z nastopom finančne krize ter posledično s finančnimi restrikcijami prišlo do upada pri tem zaposlovanju. Število pripadnikov se je v zadnjih petih letih zmanjšalo kar za 647 vojakov. Vzrokov je lahko več. Ene smo že slišali, to so nizke plače, vojaki spadajo v sistem javnih uslužbencev, njihove bruto plače v vojaškem poklicu znašajo okoli tisoč evrov in tudi manj, kar pomeni, da je neto plača okrog 700 evrov. Mislim, da je to zelo nizka plača. Potem tudi zahtevnost vojaškega poklica, da ne omenjam zahtevnih meril za zaposlitev. Velika psihofizična sposobnost, prav tako zdravstveni kriteriji, ki jih morajo izpolnjevati ti mladi fantje, ki se odločajo za ta poklic. Mlade ljudi odvrača sklepanje pogodb za določen čas, se pravi za vojake do 45. leta se sklene pogodba za določen čas. Ti mladi fantje so v najbolj aktivni dobi med dvajsetim in petinštiridesetim letom. Po 45. letu pa so pahnjeni v nek prepad, kako si zagotavljati socialno varnost. Ta predlog zakona daje pozitivne ukrepe na področju tega zadrževanja kadra, vendar moram reči, da je morebitni vzrok za zmanjšanje kadra oziroma zmanjšanje zanimanja tudi v naši demografski sliki. Postajamo vse bolj starajoča se družba, imamo manj rojstev in posledica je tudi to, da se jih enostavno manj odloča, da imamo manj ljudi na razpolago, ki se pač odločajo za ta poklic. Zaradi vsega navedenega je toliko bolj pomembno, da se položaj vojakov po dobrih desetih letih tega obstoječega zakona spremeni in tudi ustrezneje uredi. V predlogu se sicer še naprej ohranja zaposlitev za določen čas, a hkrati se s predlogom nadgrajuje sosledje pravic, s katerimi se poskuša z ukrepi sklenitve pogodbe za določen čas do 45. leta zagotoviti tem vojakom po 45. letu socialno varnost. Z naslednjimi ukrepi vojak lahko napreduje v kariernem sistemu in preide tudi v naziv podčastnika, kar mu potem omogoča zaposlitev za nedoločen čas. Prav tako ima vojak po 45. letu pravico do prerazporeditve na drugo delovno mesto na ministrstvu ali v drugem organu. Vsekakor je zelo pomembno, da bi takšne usposobljene vojake obdržali v sistemu tega vojaškega režima, ker ti ljudje so bojno opremljeni, poznajo sistem, znajo streljati. Vsekakor je pomembno, da jih ohranimo, da jih ne pustimo iz sistema, kajti nam lahko pripomorejo pri varnosti naše države. Prav tako se omogoči, če se posameznik ne odloči, da bo sprejel ponujeno drugo delovno mesto, da se dokvalificira za drug poklic; in še nadaljnja tri leta ima pravico do odpravnine. Predvideva se tudi stimulacija za tistega delodajalca, ki bo zaposlil vojaka, če pač takšnemu vojaku ni mogoče zagotoviti delovnega mesta v državni upravi, in sicer v obliki povračila prispevkov delodajalca za pet let. Tako tukaj apel v primeru, da bo zakon sprejet, tudi delodajalcem, ki bi zaposlili takega, da o tem tudi razmišljajo. Prav tako se vojak lahko z ministrstvom po prekinitvi pogodbe dogovori, da poleg odpravnine dobi še enkratni denarni znesek v višini prispevkov delodajalca in prispevkov delavca za obdobje petih let, ki se pa obračuna ob njegovem izplačilu zadnje plače v zadnjem letu. Menim, da so to koraki naprej, ki zagotavljajo višjo socialno varnost teh vojakov, ki se odločajo za ta poklic. Vsekakor je eden od ključnih ciljev zakona tudi povečati zanimanje mladcev za zaposlitev v Slovenski vojski in za zagotovitev zadržanja kadra ter zmanjšati in zaustaviti zmanjšanje kadrovske popolnjenosti Slovenske vojske. Upam, da gre ta zakon v pravo smer in da se bo odločalo za ta poklic vse več fantov. Prav tako je treba pozdraviti tudi ukrep nadgradnje instituta posebne denarne nagrade, do katere bodo upravičeni pripadniki ob sklenitvi ali podaljšanju pogodbe o zaposlitvi za določen čas, in sicer šest povprečnih plač v Republiki Sloveniji za petletne pogodbe in dvanajst povprečnih plač za desetletne pogodbe. Seveda bo ministrstvo tukaj pripravilo podzakonski predpis oziroma uredbo, s katero bo določilo način izplačevanja. Tudi skrb za pripadnike Slovenske vojske in deloma tudi za njihove družinske člane so sestavni deli tega predloga zakona, ki ga imamo; tudi zdravstvena oskrba in psihosocialna pomoč, kajti vojaki, ki se znajdejo na misijah, se soočajo z zelo neprijetnimi situacijami in ko se vrnejo v domače okolje, doživljajo travme; zato je takšnim treba pomagati. Prav tako zakon določa tudi socialno varnost, socialno varstvo, pravno pomoč, pa tudi službena stanovanja so opredeljena v njem. Vendar moram pri tem delu reči, da imam kar nekaj pomislekov glede možnosti odkupa službenega stanovanja. Moram reči, da službenih stanovanj nimamo ne vem koliko, jih sicer imamo in zaposleni vojak ga dobi s tem namenom, da ima stanovanje čim bližje njegovemu delovnemu mestu. Če se bomo odločili za takšen ukrep, se mi zdi, da postavljamo ostale javne uslužbence v drugačen položaj, prav tako pa menim, da bomo tista stanovanja, ki jih imamo blizu delodajalca, nekako izgubljali. Če bi šli v ta sistem, bi bilo treba kupiti druga, da bi jih ponovno imeli za nove pripadnike, ki prihajajo v vojsko, da jim zagotovimo pogoje za bivanje. Je pa še eno vprašanje. Odvisno je, ali si lahko sploh vojak pri bruto plači tisoč evrov privošči odkup stanovanja. Vsekakor je bistveno to, da bi se plače vojakov ustrezno popravile, morebiti tudi s tem, da bi šli ven iz sistema javnih uslužbencev, kajti drugače bomo imeli tu velik problem s samim sistemom. Mislim, da bo zaenkrat dovolj. Ministrica, pri vašem delu in nadaljnjem usklajevanju zakona vam želim veliko modrosti v prid naše varnosti in tudi v prid vojakom, ki želijo delati v Slovenski vojski; in jim zagotoviti čim večjo socialno varnost. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Jan Škoberne. Pripravita naj se gospod Marko Ferluga in gospod Žan Mahnič.
Najlepša hvala, spoštovani gospod predsednik. Ministrica, državni sekretar, kolegice in kolegi! Na nek način končno oziroma ravno pravi čas, za dobre novice vedno; treba je ob obravnavi tega zakona na kratko spomniti na to, da v resnici že več kot dve leti trajajo prizadevanja, lahko bi gotovo rekel tudi sindikalni boj pa tudi boj ministrice Andreje Katič, da se primerljivo uredi tudi poklic vojaka s poklicem policista; da ostajajo še naloge primerljivega urejanja vseh poklicev istega reda, tukaj govorimo o pravosodnih policistih, gasilcih in tako naprej. In da je to pomemben korak k temu, da posežemo v obstoječe neenakosti v naši družbi in da zagotovimo tisto mero dostojnosti plačila in dostojnosti delovnih pogojev, ki jih kot razvita evropska država in tudi kot izrazito solidarna skupnost seveda moramo in želimo zagotoviti. V tem pogledu se mi zdi pomembno, da najprej razčistimo z uvodnim nerazumevanjem, da ne rečem namernim zavajanjem, kolega Kordiša, ki je v imenu Levice ugotavljal, da s tem zakonom dajemo tisoč 600 evrov in ne vem kakšne nagrade generalom, visokim častnikom, skratka ljudem, ki imajo, drži, dobre plače znotraj sistema v Slovenski vojski. Relativno površno branje zakona pove, da so te nagrade, te izboljšave standarda in plačila namenjene tistim vojakinjam in vojakom, ki imajo zaposlitev za določen čas; torej ne tistim, ki so v najvišjih plačilnih razredih, in ne tistim, ki imajo svojo službo za nedoločen čas. Čeprav bi morda komu verjetno ugajalo, če bi tudi načelnik generalštaba – ta, oni ali tretji – v kakšni situaciji imel pogodbo za določen čas, ker bi to v danem trenutku politiki marsikdaj olajšalo sobivanje s Slovensko vojsko, bilo pa bi to narobe. Ampak če damo šalo na stran in se posvetimo samemu zakonu in razpravi, ki je bila znotraj predstavitev stališč poslanskih skupin, lahko rečem, da je Zakon o službi v Slovenski vojski izrazito zakon s socialnim čutom in izrazito zakon, ki razume, kaj je smisel in pomen tudi družinske politike. Če se osredotočimo na določila zakona, ki govorijo, kaj se zgodi v primeru smrti pripadnika Slovenske vojske bodisi doma bodisi na misiji, ne gre le za zagotavljanje materialnih pravic; gre tudi za simbolno priznanje, da ta poklic, to poslanstvo vojakinje ali vojaka pač ni neka vsakdanja služba in da zna država to žrtev ne le na koncu s kakšno zastavo in posthumnim odlikovanjem ceniti in zna pripoznati to žrtev, ki jo da tudi družina v primeru, da se kaj takega tragičnega zgodi. K sreči se nam to ne dogaja, zato se mi tudi predlog, ki je bil podan s strani Poslanske skupine Nove Slovenije, ne zdi nerazumen. Zakaj pa ne do 18. leta, zakaj pa ne tudi kakšno leto dlje; možnost odkupa stanovanja, morda neprofitna?! To je smiselno iz preprostega razloga, ker ne želimo, da bi naši vojaki in vojakinje odhajali na misije in v oborožene konflikte z visoko stopnjo tveganja za njihovo življenje oziroma z najvišjo stopnjo tveganja, seveda je vsaka misija tveganje. Niti si ne želimo, da bi prišlo do eskalacij v naši soseščini. Tudi naša zunanja in obrambna politika je izrazito pacifistična, torej z vidika stroškov za državo govorimo o zanemarljivih zneskih. Z vidika priznanja statusa in tudi vloge vojaka znotraj naše družbe – in tu pridem do točke vprašanja zdravega domoljubja in spoštovanja nekih domovinskih simbolov – pa se bi mi zdelo prav, da razmislimo o tem, da tudi tovrstne ideje, ki prihajajo sicer z opozicijske strani, vkomponiramo znotraj nekega razumnega okvirja, ki mora biti potem enako postavljen tudi za tiste, ponovno govorim o primerljivosti poklicev, ki prav tako opravljajo svoje poslanstvo za državo v zelo specifičnih okoliščinah, denimo policisti. Žal je bilo veliko več smrtnih žrtev v zadnjem obdobju na strani policistov, ki so bili deležni takih in drugačnih napadov, ki so se žal končali tudi s smrtnim izidom, ko so patruljirali po cesti, pa je nekdo dobesedno z namenom ubiti policista povzročil prometno nesrečo. Verjetno si tudi otrok takega policista ali policistke zasluži povsem primerljivo obravnavo z vojakom, ki bi padel na misiji ali pa doma. Tukaj moramo poskrbeti, da bomo odlične prakse, ki so znotraj tega zakona, sposobni implementirati enakopravno do vseh, ki si tovrstno obravnavo zaslužijo. In še neka teza, ki je bila postavljena, Slovenija danes ni vojaško ogrožena, ampak 25 let nazaj pa je bila. Pred 25 leti nihče ne bi pričakoval ali pa vsaj javno govoril o možnosti agresije s strani nekoga, s komer si živel v isti državi, v prijateljskih odnosih, s solidarnimi in istimi skupnimi cilji. Podobno kot si verjetno nihče v Kataloniji ni mislil, da so sposobni iz Madrida, iz centralne Španije sporočiti, da jim bodo ukinili avtonomijo, da bodo v primeru demokratične neposlušnosti, demokratičnega izražanja svoje volje v Barcelono in ostala mesta Katalonije pač poslali vojsko. Mi te zakonodaje ne sprejemamo zato, ker je danes vse dobro in upamo, da ne bo nikoli slabše; ampak tudi z zavedanjem, da vseh okoliščin žal ne moremo predvideti in da vse ni odvisno samo od nas. In ko sem že pri tem, želel bi si, da bi tudi Slovenija v tem pogledu kot država in kot skupnost v trenutkih zelo nesrečnih okoliščin za Katalonce znala pomagati in jim stopiti naproti, da ne bo treba njim razmišljati, ali pa Špancem na drugi strani, kaj si zaslužijo borci za tako in drugačno pravico. Ker na koncu so vsi veterani, ampak največja nesreča vseh skupaj je, da nekateri tudi pokopani; in to je treba preprečiti. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Marko Ferluga. Pripravi naj se gospa Anja Bah Žibert in gospod Janko Veber.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem soborcem parlamentarcem tukaj, ministrici in državnemu sekretarju! Z zakonom o službi v Slovenski vojski poskušamo reševati vse nakopičene probleme iz predhodnih let in predhodnih vlad. Predstavniki vseh teh strank, ki so ministrovali, so tudi tukaj, vsega reševati s čarobno palčko žal ne gre. Vsi vemo, da je to dolgoletni proces, ki se mora nekako izkristalizirati; na hitro se nič ne da. Ko smo pri tem konkretnem Zakonu o službi v Slovenski vojski, moramo biti pozorni na to, da se enačiti oba sistema – vojsko in policijo – ne da po svoji funkciji in vlogi. Čisto enostavno in tega ne smemo spregledati. Najslabše, kar pa bi bilo od tega, je, da se vojake in policiste predstavlja, kot da so tekmeci med seboj; mislim, da to ne velja. Moramo pa razumeti vlogo Slovenske vojske in policije kot dveh komplementarnih skupin v enotnem varnostnem sistemu, to je bistvenega pomena. Ta varnostni sistem, ki je v tej situaciji in v tem svetu kompleksen ter se zaradi raznoraznih zunanjih vplivov izredno hitro spreminja, je zelo nevaren. Slovenija si ne more zavoljo svoje majhnosti in omejenosti z resursom privoščiti vsega, kar bi lahko bilo v tem sistemu dano. Profesionalizacija Slovenske vojske, pogodbena, strateška rezerva, prostovoljno služenje vojaškega roka – kombinacija vsega naštetega je nek miks, iz katerega moramo nekaj izkristalizirati. Zakon o službi v Slovenski vojski ne more biti samo zakon o plačah, ampak mora biti kaj več. Mislim, da smo vsi za to, da imamo nekega motiviranega, usposobljenega profesionalca, ki bo opravil svojo dolžnost in nalogo. Jasno je, da je to tudi povezano s plačami in s tistimi ugodnostmi, bonitetami, ki veljajo. V tej situaciji, kjer smo, pa imam občutek, kot da se krpa neka aktualna situacija, ki je bila že dolgo zapacana in je – namenoma ali ne –, to je stvar neke debate, čisto zamegljena. Zavedam se, da moramo v dani situaciji sprejeti spremembo zakonodaje, ker je slednja zastarela in ni posodobljena. Ampak vseeno pogrešam pri tem zakonu neko dolgoročno vizijo. Naj še enkrat povem in to se rado pozablja, da je ta vlada skupaj z ministrico in nami, ki smo v Odboru za obrambo, poskušala zaustaviti ta negativni trend padanja sredstev in ga obrnila, če ne vsaj malenkostno povečala. Tega ni za prezreti. Mislim, da je to pozitiven signal za vse. Na hitro in naenkrat tole nadgraditi se ne da. Pozitivno pri tem je tudi večja skrb za pripadnice in pripadnike Slovenske vojske, ker se popravljajo napake iz preteklosti zaradi nedoslednosti iz preteklih obdobij, predvsem za tiste, ki so bili v mednarodnih misijah; kar je zelo pozitivno. Slovenska vojska ima ugled v očeh javnosti; je pa prepad med ugledom in željo po zaposlitvi velika. In zdaj se na nek način poskuša to urejati s tem zakonom. Karierna pot motiviranja zaposlenih je še zmeraj odprto vprašanje. Osnovni namen tega zakona je prenova sedanje ureditve področja obrambe države, kar ni sporno; potem pa se poskuša odgovoriti na dolgo trajajočo situacijo kadrovske problematike in podhranjenosti ter s tem trendom odlivanja vojaških kadrov, ko kader komaj izobraziš, potem pa ljudje iščejo boljši zaslužek in gredo stran. Tudi zaradi naglega upadanja obrambnih izdatkov, čemur smo bili priča v preteklosti, imamo vsa ta nesorazmerja in slabosti. Moje mnenje je, da je vprašanje spremembe zakonodaje na tem področju s prevelikim fokusom na obstoječo situacijo namesto iskanja sistematičnih rešitev za cilje. Recimo ta institut plačevanja, nagrajevanja ob sklenitvi in podaljšanju pogodb je neka vmesna faza ali pa nekaj, kar nekako pomaga pri tej situaciji. Moramo biti pa pozorni in imeti v glavi to, da zakon ni interventni zakon. Ta zakon je eden od temeljev na področju obrambe, kot je Zakon o obrambi, in mislim, da bi bilo neprimerno tudi z naše strani, da se spremembe zaradi vsakokratne kadrovske fluktuacije odraža na tej zakonodaji. Nejasnosti, ki sem jih omenil, to je karierna pot, možnost napredovanja in ta ukrep denarnega nadomestila za nove kadre, je nekaj; pozitivno pa je, kar je treba tukaj priznati, to je skrb do teh pripadnikov do 45. leta in ob njegovem nadaljevanju. In ne glede na vse, kar je bilo slišano, velja podpreti oba zakona, tudi tega, in ga z vsemi deležniki izboljšati. Osebno mislim, da si vsi želimo dobro motivirano, profesionalno Slovensko vojsko, zato mislim, da je treba podpreti vse konstruktivne korake v zvezi s tem; in to je eden od njih. Kakorkoli že, s tem bom tudi zaključil, dejstvo je, da je Slovenska vojska v svetu veliko bolj cenjena kot pri nas doma; in ne glede na vse te perturbacije, ki so znotraj Slovenije, uspešno deluje, zato vsa čast fantom in puncam. Hvala.
Besedo ima gospa Anja Bah Žibert. Pripravi naj se gospod Janko Veber in gospod Matjaž Hanžek, če se nam bo pridružil. Izvolite, gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa za besedo. Po nekaterih razpravah, ki jih danes poslušam, in če ne bi bila članica Odbora za obrambo, sploh ne bi verjela, da je to mogoče. Danes poslušamo, kako je treba pomagati slovenskemu vojaku, kako slovenski vojak živi težko, kako je Slovenska vojska bolj cenjena v tujini kot doma. Ja, vse to je res, ampak tri leta smo v tem državnem zboru v Slovenski demokratski stranki opozarjali na vse te elemente. Opozarjali smo, da je trend padanja vsak dan večji, kar se tiče zaposlenih v Slovenski vojski, ker pač sami dajejo odpoved. Opozarjali smo na to, da se zbira humanitarna pomoč za slovenskega vojaka, pa niti enega predloga koalicija ni podprla, niti enega predloga. Ali pa priporočila, ki niti ni zavezujoče. In bi ga lahko potem v koaliciji pripravili na tak način, da bi bil morda ustreznejši za izvedbo. Vendar noben predlog ni bil deležen podpore. To je pa dvoličnost. Še večja dvoličnost je tudi zato, ker smo danes videli, kako hitro najdete rešitve za tista področja, ki vam nekoliko bolje sedejo; ali pa tisti, ki jih pripravijo, znajo bolj kričati. To je bilo na primer konkretno področje kulture in znotraj nje likovne umetnosti, ker bi lahko zadevo razširili ne glede na to, na kakšen način se izvaja; pa verjemite mi, da bi se dalo, ker so tudi drugi poklici znotraj kulture zelo podhranjeni. Ampak kako hitro se najde rešitev. Celo tako daleč, da bi lokalnim skupnostim kar pod prisilo določili, da morajo nekaj storiti, čeprav nimajo že sedaj niti zadostnih sredstev za tiste obveznosti, ki jim jih zakoni ali zakonodaja nalaga. Enostavno nimajo dovolj sredstev, pa tudi povprečnina, mimogrede, še ni določena. In danes imamo tako imenovan drug sklop zakona, ki mnogo bolj govori o sami Slovenski vojski oziroma socialnem in delovnem statusu slovenskih vojakov. Pravite, z nagrado smo rešili ob sklenitvi delovnega razmerja. Ta nagrada obstaja že sedaj. To ni res. Res pa je, da bo znesek nekoliko drugačen, ampak nagrada je obstajala že sedaj, poglejte, to ni nič novega, samo uskladili ste se za višji znesek. Dejstvo pa ostaja, da slovenski vojak zasluži 700 evrov, ko pride v sistem. To pa je realnost. In potem govorite, da ima možnost najema službenega stanovanja. Upam, da se zavedate, kakšni so ti stroški službenih stanovanj. In če je eden v družini zaposlen – in tukaj se strinjam z razpravo nekaterih predhodnikov –, pač takšen posameznik ne preživi. Nekatere rešitve, ki jih zakon prinaša, večja nagrada, vse lepo in prav; ampak vi veste, da je ta nagrada drugače obdavčena, je bolj obdavčena, ne gre v čas delovnega razmerja, to se ti na koncu ne pozna. Ministrica pa je ves čas, kadarkoli je bila ta tema, da je treba nekaj narediti za slovenskega vojaka, poudarjala – seveda, storili bomo to, da bo vojak nekako prešel za dva plačilna razreda v višji razred, kar se tiče plačila. Tega v tem zakonu ni in tukaj je za moje pojme največji neuspeh tega zakona. Kajti velika razlika je, še enkrat poudarjam, če dobiš nagrado ali če se povzpneš za dva razreda. Prav tako menim, da bi se ta določen oziroma nedoločen čas lahko rešil na drugačen način. Nekateri so sedaj sicer omenjali izhod Slovenske vojske iz sistema javnih uslužbencev. To smo tudi že poslušali pri policiji in jaz pač nisem tak optimist pri teh zadevah; imam pa drug pogled na vso stvar. Slovenski vojak lahko danes podpiše pogodbo za čas desetih let in potem se mu ta pogodba po desetih letih spet podaljša, ne sme pa delovati v sistemu po 45. letu. Po 45. letu pa naj bi se mu zagotovilo primerno delovno mesto v nekem drugem delovnem področju, na kakšnem ministrstvu, organu. Zakaj ni potem enostavno določen nedoločen čas? Jaz tega ne razumem. Možnost ima podaljšanja po desetih letih. Če nek vojak ne deluje dobro, je tudi možnost prekinitve pogodbe, saj se natančno ve, pod kakšnimi pogoji slovenski vojak pride v sistem in kakšne zahteve so do njega; in te mora uresničiti. Ampak jaz enostavno tega ne razumem. Je pa bistvena razlika, če ima mlad fant ali mlado dekle – glede na to, da nekako za slovenskega vojaka velja, da je idealno, da se zaposli med dvajsetim in petindvajsetim letom starosti –, službo za nedoločen čas, ker si želi ustvariti družino, ker si želi zagotoviti pogoje, da bo lahko ustvaril družino, se pravi stanovanje, morda vzel kakšen kredit; pa tega ne more, ker je omejen. Mi vsi dobro vemo, kako težko je danes dobiti kredit, sploh če gre za zaposlitev za določen čas. In še ob 700 evrih, ki jih ima na razpolago, potem veste, kaj si lahko taka oseba privošči. Nič. Tako je. Nič. Kvečjemu tisti avto, ki ga rabi, da se pripelje na delovno mesto, kajti ponavadi so te vojašnice tam, da niti ne moreš uporabljati javnih prevozov. Ampak s tem, kar je danes predlagano, nismo storili dovolj oziroma predlagatelj ni storil dovolj. Jaz tukaj ne bom krivila ministrstva, res ne, tudi same ministrice ne, ker imam občutek, da ta vlada deluje res po sistemu – tisti minister, ki zna bolj vpiti, tisti minister iztrži več. In tukaj smo iztržili za slovenskega vojaka mnogo premalo, če želimo ustaviti trend, katerega pa ni treba posebej poudariti, kajti številke so tiste, ki nam vse to povedo. Mene v rešitvah moti tudi nekaj, pripadnik stalne sestave, ki zaradi posledic nesreče na delovnem mestu – in če si vojak, je verjetno možnost za nesrečo bistveno večja kot na kakšnem drugem poklicnem področju – ali pa zaradi bolezni od opravljanja dela pride do stopnje invalidnosti. Rešitev je takšna, da se pač takšnega vojaka poskuša premestiti na drugo delovno mesto, zopet v nekem drugem ministrstvu, da je tudi možnost rehabilitacije. Vendar pa zakon določa, če rehabilitacija ni smotrna, se vojaku omogoči, da dobiva pet let neko nadomestilo, potem pa se ga iz sistema odpusti. Po petih letih pa dobi obvestilo in zadeva je zanj zaključena, čeprav je dobil poškodbe invalidnosti zaradi službe domovini. Pa ne gre v tem primeru samo za denar, ampak gre za odnos do nekoga, ki je v službi domovine, ki zato postane invalid, in se ga potem na tak način odpusti in nikomur nič. To so povsem nesprejemljive rešitve in le-te najdemo v zakonu v 21. členu, ki je sestavljen iz več podčlenov. Še enkrat, zakaj ne omogočimo mlademu slovenskemu vojaku zaposlitve za nedoločen čas; hkrati pa podčastnik, ki v veliki meri opravlja tudi terensko delo, tudi podobno delo, kot ga opravi slovenski vojak, ima to možnost. Podčastnik je lahko zaposlen za nedoločen čas, slovenski vojak pa ne. Jaz mislim, da so v nekaterih delih te obveznosti podobne. Ne bom rekla enake, ne govorim o tem, da so enake. Seveda natančno ločim vojaka od podčastnika in potem častnika, pa vendar so nekateri deli zelo podobni. Če bi se našla rešitev, da je slovenski vojak lahko zaposlen za nedoločen čas, ko stopi v ta sistem – seveda na podlagi preverjanj, na podlagi jasne definicije njegovih obveznosti, tudi možnosti odpusta, to vse vemo –, verjemite mi, da bi marsikaj rešili, kar se tiče novih prihodov v Slovensko vojsko. Ne gre samo za nov prihod v Slovenko vojsko, gre tudi za kakovost prihodov v Slovensko vojsko. Upam, da si nekdo ne želi, da gre za neko nabirko ljudi, ki se ne najdejo nikjer drugje – no, gremo pa sem –, ampak upam, da vendarle govorimo o nekih kakovostnih kadrih. In če želimo kakovost, moramo za to tudi nekaj ponuditi. In verjemite mi, da nekdo, ki ima kvalitete, na takšne pogoje težko pristane. 700 evrov, 10 let pa neka nagrada, ki bo močno obdavčena. Mislim, da s tem ne bomo pridobivali na kakovosti, s tem ne. Seveda ne bom rekla, da ni pomembno to, kar je trenutno v predlaganih rešitvah, višja nagrada ob vstopu in potem podpisu pogodbe. Seveda je, za tistega, ki zasluži 700 evrov, je vsak evro pomemben. Pa vendar poglejte, kakšne rešitve iščete na drugih področjih v državi. Prej sem omenila primer, kako se najde. In zame pač tukaj samo govori odnos te vlade do te strukture zaposlenih, kajti vem, da kakršna je malha, toliko se lahko da. Tukaj so tudi druge rešitve, o katerih smo že govorili, ko lahko dobi neke subvencije, olajšave bodisi pri družini, bodisi pri otrocih, bodisi pri nakupu avtomobilov in tako naprej. Veliko je rešitev, ki lahko dajo neke pozitivne signale, da nam dejansko ta služba nekaj pomeni, da nam dejansko ti ljudje pomenijo in da jih vrednostno opredelimo tam, kamor sodijo. To je v velike domoljube, v tiste, ki so pripravljeni dati svoje življenje, tako ali drugače. Nesreča se lahko zgodi tudi na vaji, saj ni potreben oborožen spopad. Ti ljudje upravljajo in delajo z orožjem. Skratka, mislim, da je narejeno mnogo premalo, tri leta smo poslušali o teh dveh zakonih, tri leta. Že eno leto nazaj je bilo obljubljeno, da pa bo na poslanskih klopeh; po treh letih imamo ta paket zakonov. Še enkrat, ne bom rekla, da nekatere rešitve niso dobre, in sem tudi povedala, ampak nista pa ta dva predloga tisto, kar bi ta trenutek res potrebovali za ustavitev padca. In tudi to, da tisti, ki so v sistemu in je država tudi vanje nekaj vložila, različne oblike izobraževanj doma in v tujini, odhajajo iz sistema in iščejo boljše službe, bolje plačane službe izven te države. Naj vas spomnim na posamezne zaposlene v Slovenski vojski, ki so dejansko končali, dali svoje odpovedi in v določeni enoti pustili zato naenkrat kar hudo luknjo, ker jih ni bilo mogoče tako hitro nadomestiti. Jih ni bilo mogoče tako hitro nadomestiti. Upam, da se zavedamo tega, da se to lahko dogaja. Dobro je, da smo v Slovenski demokratski stranki predlagali to prvo obravnavo, ker tega ni bilo, danes je razprava različna, še mnogi ste odprli problematiko, ki je, meni je žal, da samo ministrstvo ni predlagalo splošne razprave. In še enkrat, morda res ne bi bilo slabo, da bi opravili tudi javno predstavitev mnenj različnih deležnikov v sistemu, izven sistema in predvsem, da bi se končno dogovorili, kaj želimo od Slovenske vojske, kam jo postavljamo v sistemu vrednot te države in kaj je pravzaprav končni cilj – ali da imamo uspešno in zadovoljno Slovensko vojsko ali da ta umira na obroke? Hvala lepa.
Besedo ima gospod Janko Veber, pripravita naj se gospod Žan Mahnič in gospod Matjaž Han. Izvolite, gospod Veber.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! Že razprava o položaju pripadnikov Slovenske vojske v okviru zakona o službi v Slovenski vojski in tudi v predhodni točki kaže na to, da je bilo veliko korakov v dosedanjem razvoju obrambnega sistema narejenih prehitro, premalo premišljeno. Mislim, da je treba povedati, da je bil eden takih korakov prehitra odločitev za prehod iz naborniškega sistema v poklicno opravljanje službe v Slovenski vojski. Danes lahko ugotovimo, da se več ukvarjamo s tem, kako in na kakšen način je vojak izrabil svoj delovni čas, ali ima dovolj počitka, ali so vse nadure pravilno izračunane, srečujemo se tudi s sindikalnim delom, da poskuša zaščititi položaj pripadnika Slovenske vojske. To vse kaže, da je bil narejen en korak, ki ni imel izdelanih prav vseh postopkov do zaključka karierne poti pripadnika Slovenske vojske. Če kaj, bi zagotovo morali v tem trenutku narediti zelo odločen korak, da se celoten sistem varnosti v državi izključi iz sistema javnih uslužbencev, policisti, pravosodni policisti, vojaške osebe, poklicni gasilci ne sodijo v javni sektor, ker jih je dejansko težko in nemogoče umestiti, kar kaže ne nazadnje tudi razprava o položaju pripadnikov Slovenske vojske. Izločiti je treba celoten varnostni sistem iz tega javnega sektorja, sicer učinkovitih rešitev ne bo. Naslednje, kar je izjemno pomembno, je, da se zavedamo, da pravzaprav ni več prehoda med mirom in vojnim stanjem. Tega v današnjem času praktično ni več. Če kdo misli, da Slovenija v tem trenutku ni napadena, se pač moti. Pa bom poskušal to razložiti na enostavnem primeru. Tudi v stališču Poslanske skupine SDS pri prejšnji točki je bilo izpostavljeno moje delovanje v okviru zaščite Telekoma kot izjemnega, pomembnega informacijskega sistema za delovanje varnosti v državi. Še vedno SDS to ocenjuje kot dejanje, ki je bilo nezakonito. To kaže na to, da jim je varnost države ob vsem postranska tema. Če ti ne obvladuješ živčevja države, potem seveda to telo ne funkcionira usklajeno in začne razpadati. To se dogaja tudi v vseh teh procesih, kajti ko govoriš o tem, da je nekaj nezakonito, ko poskušaš dobro organizirati in izpostaviti to področje, potem je težko govoriti o tem, da se nekdo zavzema za varnost države. K temu bom dodal samo še to, kar je tudi izjemno pomembno za uspešno organiziranost varnosti države, ni dobro, da ena politična stranka poskuša obvladovati celoten sistem obrambe. Ne vem, katera država na svetu ima pod okriljem ene politične stranke, pri nas je to SDS, odbor za obrambo, komisijo za nadzor varnostnih, obveščevalnih služb in v zadnjem obdobju tudi urad za kibernetsko varnost. Ali si kdo predstavlja, da ta urad za kibernetsko varnost dejansko dela na kibernetski varnosti ali nad nadzorom informacij znotraj države? To vprašanje dajem, bilo bi zanimivo videti, kakšne odgovore bi dobili od javnosti, kaj si mislijo o tem. Kibernetska varnost je danes ena od tistih poglavitnih zadev, ki bi jo morali v večji meri in bolj resno vključevati v varnostni sistem, in to je ta neobstoj prehoda med mirom in vojno, če tega ne obvladuješ, se varnost države zelo hitro sesuje. Kje je bila Slovenija do sedaj že konkretno ogrožena? Tudi v obdobju 2004–2008, ker je takratna Janševa vlada dovoljevala zelo nepremišljeno zadolževanje bank v tujini, posledično podeljevanje zelo poceni kredita v slovenskem gospodarstvu, finančna in gospodarska kriza, ki je nastala v svetovnem merilu, naj bi sesula gospodarstvo, in ko to dovoliš, ko se sesuje gospodarstvo in bančni sistem, pade tudi varnostni sistem. Posledično je Pahorjeva vlada potem zmanjšala sredstva, seveda preobsežno, premalo premišljeno ob vsem tem procesu. S tem poskušam utemeljiti to, da je Slovenija dejansko že napadena in da so odgovori na te napade premalo učinkoviti. Denar smo vložili, 5 milijard v bančni sistem, namesto v sistem delovanja same države. In to se še kar nadaljuje. Tako da so ta vprašanja o varnosti in organiziranosti Slovenske vojske bistveno širša kot samo to, da se pogovarjamo o tem, koliko vojašnic bomo imeli in koliko pripadnikov Slovenske vojske bomo imeli. Če želimo zgraditi uspešen karierni sistem, bo treba dejansko delati na tem, da usposabljamo državljane za varnost v državi. Trdim, da imamo v Sloveniji izjemno veliko sposobnih mladih ljudi, ki obvladujejo računalniški sistem in ves informacijski sistem do vrhunskih kapacitet, in ko to vključiš v ta varnostni sistem, potem si seveda naredil zelo veliko. Torej ni samo pripadnik Slovenske vojske tisti, ki je v vojašnici, ampak tudi ta sistem je zelo pomemben v današnjem sodobnem času. To je ta priložnosti, ki jo je treba izkoristiti. Naslednja, tudi zdajšnja struktura pripadnikov Slovenske vojske po 45 letu, pač jih je treba vključiti v varovanje vojaških objektov. Agencije imajo včasih dober posel iz tega, ampak to ne pomeni nadaljevanja karierne poti pripadnika Slovenske vojske. Varovanje objektov je pomembno, usposabljanje državljank in državljanov je pomembno, vrniti se je treba v obdobje, ko smo imeli teritorialno organizirano obrambo države, in to je tisto, kar tudi omogoča ustrezno zaposlovanje in karierno pot pripadnikov Slovenske vojske.
Gospod Žan Mahnič, imate besedo, za vami pa gospod Kordiš in gospod Franc Jurša.
Hvala za besedo, podpredsednik. Še enkrat, gospa ministrica, državni sekretar, kolegice in kolegi! Če se ustavim ob svojem predhodniku, ki je govoril glede teritorialne organiziranosti obrambe. Ravno to je eden od problemov, gospod Veber, ko smo govorili o prejšnjem zakonu o obrambi, ukinja vojaška teritorialna poveljstva. Mi smo v Slovenski demokratski stranki že lansko leto, ko smo sedeli z ministrico za obrambo, opozorili na ta problem, ta problem je še posebno viden oziroma problematičen s strani obrambe države, če pride do splošnega vpoklica, do mobilizacije, ampak tako je ostalo tudi v prejšnjem zakonu. Lahko se zelo strinjam s predhodnikom, ko je govoril, da bi morali tiste, ki so zaposleni v varnostno-obrambnem sistemu, dati ven iz sistema javnih uslužbencev. Vidita, gospod Veber in gospa ministrica, to bi bila resna reforma obrambnega sistema, reforma Slovenske vojske, če želite. Mi bi pričakovali, kot sem prej govoril, da bi v tej krizi, v kateri se je znašla Slovenska vojska, ministrica gospa Andreja Katič izkoristila priložnost, da naredi neke resne korenite spremembe v sistemu, in da vojska, če že ne finančno pa vsaj, recimo temu, kadrovsko, moralno, organizacijsko izide kot zmagovalka iz te krize. Ampak ne, mi smo zamudili priložnost, videli smo, da je sistem, ki ga imamo, to se pravi, da so vojaki, če želite tudi poklicni gasilci, policisti in tako naprej, v sklopu javnih uslužbencev, napaka, da to ni dobra rešitev. Kajti tudi potem ko smo se pogovarjali, vidimo, da se takoj vzpostavi nek domino efekt, ko govorimo, da bi recimo v tem primeru za vojake dvignili dva plačna razreda, najprej je bilo mišljeno do čina stotnik pri poročnikih in potem vemo, kaj je sledilo s strani ministrice za notranje zadeve, predvsem boj na relaciji Ministrstvo za obrambo in Ministrstvo za obrambo. In sedaj imamo nek kompromis, ki prinaša vse drugo, kot pa tisto, kar je bilo pripadnicam in pripadnikom Slovenske vojske obljubljeno. Ne morem pa se strinjati z gospodom Vebrom, ko je dejal, opozicija ima komisijo za nadzor varnostno-obveščevalnih služb, opozicija ima odbor za obrambo, sedaj še urad za varstvo tajnih podatkov. Kar se tiče Odbora za obrambo, gospod Veber, trije poslanci od trinajstih so člani Slovenske demokratske stranke. Pokažite mi en sklep Odbora za obrambo, ki je bil sprejet s strani opozicije oziroma da je opozicija preglasovala koalicijo. Ga ni. Razen, mislim, da je bilo enkrat, ko je gospod Jurša zamudil glasovanje na Odboru za obrambo, da smo sprejeli sklep, ko smo glasovali proti temu, da se je Odbor za obrambo seznanil s SOPR, s spremembami SOPR, to se pravi, da se nismo seznanili. Ampak nisem še enkrat sklical seje, da bi govorili o istih zadevah. To je bil edini primer. V nobenem primeru ni bil s strani glasov poslancev SDS – kjer smo trije od trinajstih, celotna opozicija jih ima pet od trinajstih – sprejet sklep. Tako da ima opozicija – oziroma konkretno, ko ste dejali, da ima stranka SDS pod nadzorom Odbor za obrambo, to ne drži, razen seveda, če mislite, da lahko predsednik, v tem primeru jaz, skličem sejo, to pa velja tudi za predsednike ostalih delovnih teles. Kar se tiče Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, prav tako ima Slovenska demokratska stranka tri poslance od devetih. To se pravi, nima večine, ima resda opozicija večino, skupaj še z Novo Slovenijo in pa Poslansko skupino Levica, vendar boste težko našli katerikoli sklep, ki je bil na strani opozicije, da je preglasoval koalicijo. Kar pa se tiče generala Dobrana Božiča, dejali ste, da ima opozicija oziroma stranka SDS sedaj nadzor še nad Uradom za varovanje tajnih podatkov, vi ste tisti, ki ste odstavili generala Božiča. Verjetno mi bo general zameril, ampak bom čisto odkrito povedal, če bi bil res tako naš, kot vi mislite, da je, sem prepričan, da ne bi bil imenovan na tako pomembno mesto, kot je direktor Urada za varovanje tajnih podatkov, kljub temu da sem bil seznanjen, da je tudi gospod Jurša očital na vrhu koalicije, »a sedaj boste pa še SDS-ovega direktorja imenovali za tretjo obveščevalno službo«, kot jo poslanec smatra, poleg Sove in pa Ovsa. Kar se tiče konkretno zakona, glede na to, da je bilo govora o vsem drugem, je podobno kot pri zakonu o obrambi. Tudi tukaj, gospa ministrica, našo podporo v drugem krogu Predloga zakona o službi v Slovenski vojski pogojujemo s potencialnim sprejetjem amandmajev, ki jih bomo v Slovenski demokratski stranki predlagali na Odboru za obrambo. Zdi se mi prav, da je današnja razprava šla malo širše in da smo se širše pogovarjali o problemih, ki so v Slovenski vojski. Konkretne člene in pa besedilo obeh predlogov zakonov bomo obravnavali na odboru. Žal pa, kot sem že prej rekel, ne gremo v tej smeri, kot smo v Slovenski demokratski stranki želeli in ne nazadnje opozarjali tako na sejah Odbora za obrambo, ko smo predlagali konkretne sklepe, kot tudi lansko leto, ko smo dali priporočila Vladi Republike Slovenije za izboljšanje socialnega položaja pripadnic in pripadnikov Slovenske vojske. Tudi takrat je bilo predlagano, da naj se dvigne za dva plačna razreda določenim vojaškim uslužbencem oziroma pripadnicam in pripadnikom Slovenske vojske, dobronamernost opozicije ste takrat povozili, zaradi tega imamo danes stanje, kakršno je. Glede na to, da mi pri prejšnjem zakonu niste odgovorili na konkretna vprašanja, če se že pogovarjamo, kako bo zakon, tako o obrambi kot o službi v Slovenski vojski, prinesel nek rez oziroma presek tega statusa quo oziroma lahko govorimo, če gledamo številke tako na podlagi oprem kot na podlagi usposabljanj, ne nazadnje tudi, kar je predvsem skrb vzbujajoče, stanju opreme in odhodov pripadnic in pripadnikov iz sistema – nismo dobili odgovora, kako bo zakon o obrambi prispeval k temu, da bo stanje boljše. Sedaj vas sprašujem, kako bo Predlog zakona o službi v Slovenski vojski pripomogel k temu, da se bo več mladih državljank in državljanov odločilo, da se gredo šolat oziroma da gredo na usposabljanje in da podpišejo potem pogodbo in postanejo pripadniki stalne sestave Slovenske vojske. Zamujen čas tudi v zakonu o obrambi. Mi smo v tem mandatu ugotovili, da je problem pri stalni sestavi, da pada število vojakov. Kar smo ugotovili v času migrantske krize, je pa to, da pogodbena rezerva ne deluje. In zopet, namesto da bi se lotili neke resne reforme, organizacijske strukture oziroma bolje rečeno načina popolnjevanja Slovenske vojske, smo še vedno priča temu, kar smo imeli prej. To se pravi, kozmetični popravki in nič v smeri, da bi se dejansko stanje izboljšalo. Na kadrovskem področju je eno Srednjeročni obrambni program Republike Slovenije, da ne govorim o tem, da se sklicujete, da je cilj tako zakona o službi v Slovenski vojski kot zakona o obrambi, da se sledi dolgoročnemu razvoju Slovenske vojske do leta 2025, kjer pa vemo, kakšno je razmerje, da naj bi dolgoročno imeli 8500 pripadnikov stalne in 1500 pripadnikov pogodbene rezerve. Glejte, gospa ministrica, še enkrat bomo uzakonjali stanje, ki je daleč od tega, kar predvidevajo strateški dokumenti, na katere se sklicujete tudi, ko govorite, da je treba ta dva zakona nujno sprejeti. Koliko pripadnikov več bomo imeli zaradi tega, ker dajete nekaj dodatnega denarja za pripadnice in pripadnike Slovenske vojske? Glede na socialno sliko pri pripadnikih, jaz vem, da vsakih 10 evrov pripadnicam in pripadnikom veliko pomeni. In tudi zaradi tega stališča v Slovenski demokratski stranki danes ne bomo nasprotovali ne Predlogu zakona o obrambi ne Predlogu zakona o službi v Slovenski vojski. Želimo pa še več, Vlada je dokazala, da če je volja, je tudi pot, da se lahko premikajo tudi meje nemogočega. To smo videli v primeru Magne, kjer se recimo v enem letu stori vse, da nekdo dobi neko zemljišče in začne nekaj postavljati, ko pa smo recimo imeli primer poljanske obvoznice v Škofji Loki, je pa 40 let kalvarije, preden pridemo do tega. Skratka, izgovorov več ni, kjer je volja, je pot, vlada je pokazala, da lahko nekaj naredi, če želi. Tako da me zanima, kako bo konkretna zadeva pomagala pripadnicam in pripadnikom Slovenske vojske, in nadalje, kakšen je načrt glede na to, da bo v naslednjih letih precejšnje število pripadnic in pripadnikov, ki bodo dopolnili starost 45 let. Kako nameravate ta osip zapolnjevati? Ali predvidevate, da bodo ti ukrepi, ki jih predlagate v teh dveh zakonih, dovolj, ali bo treba še kaj drugega? Ker kot sem že dejal, sprejemati nekaj samo zato, da boste lahko rekli, pod mojim ministrovanjem smo sprejeli zakon o službi v Slovenski vojski, sprejeli smo zakon o obrambi, poslanci imate zdaj na mizi, mislim, da se imenuje zakon o kritični infrastrukturi ali nekaj takšnega, glejte, to ni način, to je neko Sizifovo delo, vsi problemi pa se bodo zvalili na naslednjega, ki bo prišel na Vlado oziroma na to ministrstvo, četudi bo to pripadnik oziroma član vaše stranke po naslednjih volitvah. Tudi glede nagrad, ki jih dajete, me zanima, kako bo z vračanjem. Ali ne bi bilo bolj smiselno, kako nameravate, ali to nagrado izplačati v celoti, ker vemo, kako se potem to porabi in kako je z vračanjem, ali pa bi, da zaščitite pripadnice in pripadnike same, to nagrado, to se pravi nekaj povprečnih plač, ki jih dajete za to, če pripadnik podpiše pogodbo za določena leta, premo sorazmerno razdelili tudi med ta leta, in seveda pripadnik dobi potem to nagrado za opravljeno delo v lanskem oziroma v tekočem letu? Skratka, to so vprašanja zelo na grobo, v detajle se bomo spuščali na Odboru za obrambo. Me pa res žalosti, da ta trenutek, kot sem že dejal, ko je volja, da se zbere dvotretjinska večina, ne uvajamo nekih resnih korenitih sprememb. Zame bi bila resna korenita sprememba v primeru zakona o obrambi, da spremenimo, moderniziramo organizacijsko strukturo in pa način popolnjevanja Slovenske vojske, česar ne počnemo, in pa potem vse tisto, kar sledi, in na področju zakona o službi v Slovenski vojski, da bi slovenskega vojaka naredili za slovenskega vojaka, kar pomeni, da ga izvzamemo ven iz sistema in se potem naprej pogovarjamo. Če bodo naši amandmaji sprejeti, kot sem že dejal, lahko pričakujete našo podporo, sicer pa bomo še enkrat zamudili čas, ko bi pa res lahko nekaj v teh štirih letih, ko je bila vlada Mira Cerarja, naredili za Slovensko vojsko in tudi za njene pripadnice in pripadnike.
Imamo še tri prijavljene razpravljavce. Kot prvi dobi besedo gospod Franc Jurša, za njim gospod Franc Breznik in gospod Marjan Dolinšek. Gospod Jurša, izvolite.
Podpredsednik, hvala. Lep pozdrav še enkrat vsem kolegicam in kolegom! Če govorimo o zakonu o službi v Slovenski vojski, moram najprej reči, da ta zakon dejansko sledi nekim ciljem, in jaz bom v tem primeru govoril samo o enem cilju, zvišati interes zaposlitev v Slovenski vojski ter zagotoviti programirano zadrževanje, ustavitev zmanjšanja kadrovske sestave Slovenske vojske. Meni se zdi, da je to vprašanje ključnega pomena. Vemo, da če bi v tem trenutku rekel in podpiral, močno podpiral zvišanje plač v Slovenski vojski, bi to bila najbolj realna rešitev tega problema, ampak v končni fazi moramo gledati tudi na to, koliko je ta država v tem trenutku sposobna financirati obrambni sistem. Vidimo, da se neki premiki v zadnjem obdobju dejansko delajo in da bi bilo treba slediti smernicam, ki bi zagotovile predvsem to, da Slovenska vojska postane prava Slovenska vojska za potrebe te države, v vsakem primeru pa moramo izpolnjevati tudi obveze, ki smo jih dali v preteklosti, ko smo se združevali v sistem Nata. Tako so se naši ljudje tudi odločili. Če pri tej zadevi gledamo tudi 30. člen, vojaško izobraževanje in usposabljanje, potem v prvem delu tega člena konkretno piše: kandidatu, ki je uspešno opravil katero izmed oblik vojaškega izobraževanja ali je služil vojaški rok, se mu to šteje kot neka vrsta usposabljanja. In če vstopi v profesionalno Slovensko vojsko, to pomeni, da tovrstnega izobraževanja ne bo treba narediti, če bo seveda to tudi imel. Zakaj govorim o tem? Naš predlog je namreč, da se ponovno uvede naborniški sistem. Na nek način 132. člen zakona o obrambi dejansko daje to možnost, res, da je delno tudi omejena, ampak glede na to, da so kolegice in kolegi na nek način tudi napovedovali, da bomo oba zakona modificirali oziroma da ju bomo dopolnjevali, potem jaz ne vidim nobenih težav, da bi tudi ta člen zakona še mogoče spreminjali. V preteklosti, ko smo ukinjali naborniški sistem, je bila situacija in razpoloženje državljank in državljanov v tej smeri, da se ta naborniški sistem tudi ukinja, zadnja raziskava, ki so jo na tem področju naredili, pa kaže neke druge trende, to je, da 60 % Slovenk in Slovencev, ki so bili vprašani, to zadevo podpira. Seveda se mi zavedamo, da taka oblika, kot je bila v preteklosti, v tem trenutku ne bo mogla biti, da bi pa dejansko to zadevo morali modernizirati in tovrstno usposabljanje mladih ljudi. Tu mislimo predvsem na mlade fante, dekletom pa bi dali možnost, da se prostovoljno vključijo v ta sistem. Oni ne bi nadomeščali profesionalne vojske, tega nikdar nismo rekli, ampak bi bili tisti, ki bi skozi izobraževanje, ki bi bilo moderno – dejansko bi se določalo tudi, na kakšen način naj bi se izvajalo, lahko je to tri mesece, lahko je dva meseca poleti, en mesec pozimi, to zadevo puščamo odprto. In iz tega kadra, ki bi se usposobil, se ocenjuje, da ko bi jih poklicali, bi bilo celo 70 % mladih, ki bi se bili pripravljeni temu pozivu odzvati. To je relativno visok odstotek, če to primerjamo s tistim, kar se je dogajalo zadnja leta, ko smo še imeli naborniški sistem. Mladi bi se tam naučili osnovnih veščin, ki bi jih uporabljali dejansko ne samo v vojaškem življenju, ampak tudi v civilnem življenju. V končni fazi pa si tudi mamice na nek način želijo, da bi sinovi šli v vojsko in da bi tam mogoče dobili nekaj več teh zadev, ki so vezane na skupine ljudi, in seveda mogoče tudi nek del tiste discipline, ki je včasih ne znamo doma svojim otrokom privzgojiti. Omenjal sem že, da bi bila možnost vključevanja tudi deklet. Dekletom bi bilo potemtakem treba prilagoditi tudi program usposabljanja. Kot sem omenil, to ne bi bil tisti del Slovenske vojske, ki bi nadomeščal profesionalno vojsko. Profesionalni vojaki bi še vedno ostali in v nobenem primeru vojaki, ki bi šli skozi naborniški sistem, ne bi bili tisti, ki bi opravljali naloge znotraj Nata. Je pa res – zakaj sem začel govoriti o tistem členu, ki govori o izobraževanju? Predvsem zaradi tega, ker ocenjujem, da bi bili ti mladi usposobljeni kadri v vojski, ki bi že okusili ta vojaški sistem, vojaško službo, pozneje dejansko neka skupina, nabor mladih ljudi, ki bi se lahko v prihodnosti vključili v obrambni sistem kot takšen. Seveda bi jih mi v prvi vrsti močno potrebovali tudi znotraj sistema zaščite in reševanja. Zdaj za področje civilne zaščite nimamo nekega posebnega nabora mladih ljudi, ki bi jih vključili v tisti sistem civilne zaščite, ki razporeja ljudi na razpored. Te baze enostavno nimamo. Mi imamo gasilce, reševalce in tako dalje, ampak to so prostovoljne strukture, ki tako ali tako gredo na svoje aktivnosti kot prostovoljne organizacije. Tistega dela, ki pa se popolnjuje s pripadniki, pripadnicami civilne zaščite, pa nimamo. In enostavno nabora nimamo. To se pravi, obstajali bi dve možnosti: nabor za vojsko in nabor za civilno zaščito. Pa mogoče še neke pripombe tudi od prej, ker mislim, da je to ena dirka, etapa, prva etapa razprave o dveh obrambnih zakonih, bi rad vseeno povedal nekomu, ki ga zdaj ni tukaj, ne bom ga omenjal, da niso vodili trikrat resorja obrambe, da so resor obrambe vodili enkrat, da ga je enkrat vodila Nova Slovenija določen čas, en krajši čas, da pa je najdaljši čas ta resor obrambe vodil minister Erjavec, in takrat smo imeli tudi, hvala bogu, v tistem času debelih krav, najbolj debel vojaški proračun, če gledamo odstotke družbenega bruto produkta. To sem želel povedati, pa še eno opazko, ki je bila izrečena na račun Rusije in zunanjega ministra. Nisem odvetnik zunanjega ministra, ampak vseeno moram povedati, v prvem polletju letošnjega leta se je izvoz v Rusijo povečal za 16 %, pazite, za 16 %. Veste, kako se v Rusiji sklepajo dogovori, pogodbe? Tako, da zraven sodeluje tudi politika. V tem primeru moramo reči, da zunanjo ministrstvo dobro parira našemu gospodarstvu, da se lahko uspešno dogovarja in da se potem lahko tako ekstremno dviguje izvoz v Rusijo. Ker je bilo prej govora, da nekatere zadeve zelo hitro, bom rekel, primemo in celo izglasujemo, tu je bilo govora tudi o kulturi, bi kolegici Anji rad povedal, da bo zelo malo investicij na lokalni ravni, ki bodo vredne več kot 10 milijonov, tako da nam nekih velikih bojazni na tem področju ni treba imeti. Hvala lepa.
Replika, gospa Anja Bah Žibert, kako ne, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Joj, joj, joj, koalicijski poslanec, dajte si pogledati, kaj piše v zakonu, sploh pa dajte si pogledati to, da ste ga še sami amandmirali. Tako da, glejte, hvala bogu, lokalnim skupnostim ne bo treba tega financirati, je samo priporočilo, pa tudi glede zneskov se zelo motite. Gre samo za razliko v procentih, do 10 milijonov in nad 10 milijonov. Ampak pustiva to, boste zakon pogledali v miru. O vsem ostalem pa ne bom govorila, ker če ste tako površni, kot ste bili pri tem, potem rajši ne bom komentirala vaše razprave. Hvala.
Gospod Franc Breznik kot predzadnji, pripravi naj se gospod Marjan Dolinšek. Izvolite, imate besedo, gospod Breznik.
Hvala. Žal nimam več kot 4 minute in 20 časa, zato lahko samo povem, da se strinjam s kar nekaj kolegi. Sam kot nekdanji poklicni pripadnik Slovenske vojske in tudi kot eden izmed poveljnikov moram povedati, da si želim v bližnji prihodnosti, da dosežemo nek konsenz in da pripadnike Slovenske vojske in tudi Policije in tudi poklicne gasilce, pa tudi druge poklice, ki so v varnosti, odpeljemo iz tako imenovanega javnega sektorja in da imajo poseben status. Ker ti poklici so tako kompleksni, imajo določene posebnosti v opravljanju te službe, da jih v okviru javnega sektorja težko ovrednotijo. Kot sem govoril danes že pri prvem zakonu, pripadniki Slovenske vojske, vojaki lahko delajo samo do 45. leta. Če pogledamo, da danes ljudje živijo dlje, da nekateri ljudje danes pri 50 letih in še več tečejo maratone, moram priznati, da smo imeli v Slovenski vojski vojake, podčastnike in častnike v različnih psihofizičnih stanjih, imeli smo nekatere po 50. letu, ki so imeli psihofizične teste boljše kot 25-letniki in tako naprej, bi v določenih rodovih Slovenske vojske, recimo sredstev zvez ali pa še kje, lahko vojake imeli dlje, tudi po 45. letu, tu ne vidim nekih ovir. Druga zadeva, ki je, 11. člen osnutka zakona o službi v Slovenski vojski. Recimo piše, da gre za spregled izobrazbe pri višjih vojaških uslužbencih, kjer bi lahko bil višji vojaški uslužbenec, mislim da, od 9. do 13. razreda tudi nekdo, ki je imel končano samo višjo šolo. Da, ampak tu delate razliko, torej višješolski programi do leta 1994 – kaj pa ostali? Med dvema višješolskima programoma delate razliko, med starim in med novim višješolskim programom. Meni se to zdi diskriminatorno. Verjamem, da je ta člen pisan za nekatere starejše pripadnike, ki se bodo čez nekaj let upokojili, in damo kot neko boniteto tem starejšim pripadnikom, da nekako končajo, da lahko še napredujejo v teh nekaj letih, ki jih imajo v Slovenski vojski. Ampak tukaj ne bi smeli delati razlike, tudi Zakon o visokem šolstvu govori, in tudi višjem šolstvu, če pogledate, da ne morete delati razlike med starim višješolskim programom in med novim. To je ena izmed takih zadev. Druga zadeva, kolegu Vebru bi odgovoril, mogoče imam premalo časa, glede sredstev v zvezi s Slovensko vojsko, končal sem tudi posebna specialna usposabljanja za sredstva zvez, nekaj časa sem v svojem štirinajstletnem obdobju delal tudi na sredstvih zvez, uveljavljal sem nove digitalne centrale in tako naprej, ukvarjal sem se proti elektronskim bojevanjem. Vsaka vojska v vsaki državi ima stacionarni sistem zvez, res je priklopljena na državni sistem zvez, ampak mora imeti vsaka avtonomni sistem zvez. In tudi Slovenska vojska ima določene telefonske centrale priklopljene na optične kable, ki sploh niso pod recimo Telekomom, kot vedno zagotavlja Telekom. Tako da te njegove trditve o tako imenovani kritični infrastrukturi, kaj bi se zgodilo, če bi mi Telekom predali, poglejte, nič se ne bi zgodilo, ker če bi bila Slovenska vojska tako hudo odvisna od Telekoma, moramo jutri zapreti tudi Slovensko vojsko. Tu bi jaz zaključil debato, lahko pa kdaj drugič ob kakšni širši debati polemiziram s kolegom Vebrom. Na koncu bi lahko dodal, ker žal nimam časa, spoštovani kolegi, če želimo pridobiti več pripadnikov v času, ko gospodarstvo potrebuje točno takšen kader, kot ga potrebuje Slovenska vojska, če želite, da ljudje ne bodo odšli iz Slovenske vojske kot takšne, iz te službe, potem jih je pač treba pravilno nagraditi in plačati. Konec je z nekim amaterizmom ljudi, ki vsak dan tvegajo življenje, zdravje, ki imajo omejen status delovanja, ki morajo imeti posebna varnostna preverjanja. Pripadniki, ki morajo vsako leto opravljati psihofizične teste, kar je specifika tega poklica, pač ne morejo ves dan v službi razmišljati, kako bodo preživeli svoje družine ali svoje otroke. Zato je treba najprej zagotoviti denar, potem pa moramo zagotoviti pravilno zakonodajo. Najlepša hvala.
Gospod Marjan Dolinšek, imate čast biti zadnji razpravljavec. Izvolite, imate besedo.
Hvala, predsedujoči. Naj začnem s tem, da – in verjamem, da – tega problema ni kar tako enostavno na hitro rešiti, ko govorimo o kadrovski problematiki v Slovenski vojski, ki se v zadnjem obdobju slabša. Predvsem z odhodi, s pridobivanjem novih kadrov so težave, ampak jaz verjamem, da je mogoče, da bo ta zakon v nekem delu, ne pa povsem, pripomogel k temu, da mogoče pa le – ampak to bomo šele videli, težko je zdaj reči, to pa je to, šele čas bo pokazal, ali – bo tudi ta zakon delno pripomogel, da se bo animiralo mlade, da bi šli v ta poklic. Mislim, da v nekem delu bo temu tako. Moram pa takoj na začetku reči naslednje, s tem, kar je moj predhodnik povedal, se strinjam, vsekakor, finančni del je pomemben, plača, normalno, je pomembna, ampak jaz menim, da poklic vojaka ali pa če želite policista ni samo v denarju. V prvi vrsti mislim, da mora biti en poseben odnos vsakega, ki stopi v Slovensko vojsko. Nekaj mora čutiti, ne pa da, ker drugod ne dobi službe, bi šel pa v Slovensko vojsko. Ko govorim o pripadnosti, o posebnem odnosu, naj nadaljujem pa naj izrečem besedo domoljubje, ampak tega domoljubja se ne da kar tako na hitro pridobiti in biti od jutri naprej domoljub. To se začne pri malih, od malih nog naprej se že začne, da je nek odnos do države, do določenih, dajmo reči predvsem teh dveh, poklicev, biti vojak ali biti policist. To moraš občutiti nekaj drugače, ne samo, zato da bom tisto plačo dobil in me zanima samo plača in nič drugega. Tu je treba razmišljati v to smer že od osnovne šole naprej, da se animira vojaški poklic, ker je vse premalo, lahko natisnemo 100 tisoč letakov pa nekih propagandnih materialov, jaz ne verjamem, da bo velik odziv. Ministrstvo za obrambo oziroma Slovenska vojska je zelo velik delodajalec, ni pa vojaško podjetje. Iz tega izhajajoč naprej, ne morejo veljati neka načela in principi podjetništva v kontekstu zaposlovanja. Če kdo tako razmišlja, potem razmišlja narobe. Slovenska vojska kot delodajalec ne more konkurirati in se iti konkurence s slovenskim podjetništvom. In to v nobenem primeru. Zato še enkrat poudarjam, da ni samo denar tisti, ki bo premamil nekega mladega človeka, da bo vstopil v Slovensko vojsko. Zato je zelo pomembna vzgoja od malih nog naprej, da si ustvarjaš bazen. Kar poglejmo, pojdimo v smučanje ali katerikoli drug šport, ampak smučanje je najbolj, ko imaš ti 100 malih mulčkov, starih 3, 4, 5 let, odraščajo, so stari 10 let, so 12, 15, iz nabora 100 prvotnih mulčkov je pa ja velika verjetnost, da boš dobil ven 10, 20 zelo perspektivnih bodočih zmagovalcev in tako naprej. Tu jaz vidim glavni – saj ta problem se ni zdajle v enem letu, dveh, pojavil, ta pojav se je začel že par let nazaj čisto počasi pojavljati, zdaj pa čedalje hitreje narašča, to je pa tudi res. Dobro, vemo, ko ni bilo zaposlitev, če smo pošteni, verjetno je tudi to nekaj doprineslo, da je bilo več interesa za zaposlovanje v Slovenski vojski, danes, ko pa tudi v podjetništvu iščejo kadre – iščejo, imajo probleme – je pa isti problem tudi v Slovenski vojski. S spremembo tega zakona, ki ga imamo, ki je neposredno vezan na zakon o obrambi, ki smo ga prej obravnavali, moramo tudi slišati, je danes že bilo povedano, človeka postaviti v ospredje – vemo, človek je največja vrednota. V tem primeru to še posebej velja, za poklic vojaka. In če želimo zaposlene v Slovenski vojski in nek razvoj v Slovenski vojski, moramo ustvariti ustrezne, primerne pogoje, da bo interes in da se bodo vključevali v službo slovenskega vojaka. Lažje je reči, kakor to narediti. Upam, pa tudi verjamem, da se na tem 100 na uro zdajle dela, ker nekaj mesecev nazaj, mislim da, ste tudi tako zagotovili. Vem, da efekti še ne morejo biti takoj, ampak ustvarjati je treba pogoje in takšne razmere, da bo interes za vstop v poklic slovenskega vojaka. To je pa zelo bistvenega pomena. Jaz tudi želim vedeti, ko vstopim v neko firmo, ali imam tam perspektivo, nimam, ali bom lahko napredoval, ne bom, ali samo to delovno mesto in sem zaplombiran do penzije. Ta karierna pot je bistvenega pomena. Izhajajmo iz sebe, človek hoče navzgor, in vemo, do 45. leta, potem ga damo nekam drugam. Ta rotacija mora biti permanentno zagotovljena, mi moramo vedeti za eno leto, dve naprej, kako bomo zarotirali: aha, takšno število jih gre, bodo dopolnili 45, jih bomo porabili za to pa to pa to, aha, določene prestavitve, se pravi napredovanja, zadaj prihajajo novi kandidati, ki spet začenjajo karierno pot. Zato mora biti ta karierna pot povsem jasna in zgrajena v nulo in vsak, ki bo izkazal interes, ko se mu natančno pokaže, kakšno možnost razvoja in vzpona v Slovenski vojski ima, bo že v startu vedel, kakšne ima možnosti in ali bo šel v to ali ne bo šel. Če pa dobi že na začetku nek občutek negotovosti, to pa je potem problem. In problem je predvsem s kadrovskimi načrti – kako boš zagotavljal? Potem je pa velik problem zagotavljati. Ampak, temelji morajo biti najprej ustvarjeni, da se lahko potem k temu kasneje začne ta krog vrteti. Določene rešitve v samem predlogu zakona so dobre, kar je osnovno, pa je, da preveč sledi trenutnim razmeram v Slovenski vojski, glede na nastalo situacijo. Jaz bi veliko raje videl, da je osnovna plača toliko in toliko večja. S temi dodatki, to je tako tako, jaz vem, velikokrat dolga leta nazaj, še prej, v jami, knapovščina pri nas v Zasavju – saj gola plača ni bila visoka, potem so jih pa z dodatki našopali, pa ta dodatek pa tisti pa sem pa tja, potem so bile pa fine plače v jami. Isti problem, kadrov se ni dobilo, hodili so z avtobusi celo v sosednje republike, takrat še, da so pridobili za v jamo delavce, iz Zasavja niso več hoteli v jamo iti delat, in potem so si razne dodatke izmislili in bonitete. Jaz tukaj pogrešam določene bonitete, ki bi se lahko ponudile, ne vem, brezplačno stanovanje, si izmišljujem, pa ne bom še naprej našteval. Razne bonitete, nekaj več je treba dati pa ponuditi. Mislim, da je tukaj ta problem, in do tega problema, ki smo mu priča zdaj v tej dani situaciji, je pripeljalo finančno zmanjševanje, sem že prej omenjal, ki je prišlo do neke skrajne meje – saj verjetno slabše pa res ne more biti, govorim o nagrajevanju oziroma spodbudnem ali spodobnem plačilu slovenskega vojaka. Ti dodatki, seveda bo vojak tudi tega vesel, vsekakor to podpiram in zato tudi želim, da gre ta zakon naprej v proceduri, ker če bi že zdaj v startu to ustavili, potem smo neposredno proti slovenskemu vojaku. Tega pa, vsaj jaz mislim, nihče ne želi. Že prej sem omenil v prvi točki, mi imamo pripadne, dobre slovenske vojake in moramo urediti pripadne, tisto kar potrebujemo, tudi pri novih kadrih, ki jih bomo pridobivali. Ampak metoda, način, prijem, tukaj bo pa potrebno, zadaj morajo biti ustrezni, primerni pogoji, da bo interes za vstop v poklic slovenskega vojaka. Mislim, da je slovenski vojak med slovenskimi državljani, državljankami spoštovan, mislim, da celo v zadnjem obdobju še narašča. V zadnjih dogodkih v zadnjih dveh letih, ko so lahko vsak dan tekoče spremljali ob migracijski problematiki to, kar se je pri nas dogajalo, in pomoč slovenskega vojaka, so ljudje videli, kaj to pomeni, čeprav je bilo mogoče malo več let nazaj tisto merjenje, ali več topov ali več masla. Mislim, da se zdaj tudi državljanke in državljani zavedajo, da Slovensko vojsko potrebujemo. Na lastne oči so lahko bili priča pred dvema letoma. Mislim, da je treba še veliko napora vložiti, ne pa veliko čakati, takoj jutri je treba na tem – jaz verjamem, da se na tem krepko dela, ampak še večji napori bodo potrebni, ker težko bo potem nadomestiti, ne vem, 300, 400 novih kadrov, verjetno ne gre kar tako. Verjetno po 50 pa vmes so še kakšni primeri, ko nastanejo kakšni drugačni momenti, ko ga ne moreš zaposliti. Mislim, da je treba delati na tem in tudi v smeri nekih bonitet, da bo ta slovenski vojak v uniformi ponosen, da je v Slovenski vojski. Normalno, ponosen bo pa lahko, predpogoj za to je, da je zadovoljen in da se dobro počuti. Tako bo tudi edino lahko izpolnjeval vsa povelja nadrejenih za tisto, zaradi česar je tudi vsak na svoji funkciji, da bo izpolnjeval v prvi vrsti varovanje naše domovine, obrambo domovine Republike Slovenije, državljanov, državljank in tako naprej in da bo dejansko ta vez državljani, državljanke – slovenski vojak čisto skupaj, tako kot je to bilo včasih. Tipičen primer, ga bom spet ponovil, leta 1991 to, kar se je dogajalo na terenu, Teritorialna obramba – kaj so ljudje nosili? Hrano, pijačo, še kaj drugega so nosili. To je bilo treba doživeti. Verjamem, da smo spet na tej točki nekje, samo da ne bomo te priložnost zapravili, to pa pazimo. In zato jaz s tega mesta še enkrat verjamem, pozivam, dajmo vložiti napore, ampak imejmo pred očmi na dolgi rok, imejmo vsebino, ne da bomo čez dve leti šli spet spreminjat ta isti zakon. Za ta zakon bi bilo pa neprimerno. Jaz bi bil prvi za to, da se izvzame iz javnega uslužbenca, to bi stvar takoj rešilo. Mogoče kljub temu napori v to smer, ampak ne more se vojak ali policist primerjati z javnim uslužbencem. Zakaj pa ni po drugih državah tako? Tukaj mogoče [[…]]Ali pa neka vmesna faza, ne vem, jaz še ne bi opustil te misli, ne bi rekel, ne, pozabimo, to je pase. Skrajni čas je, da mi slovenskemu vojaku omogočimo tisto osnovo, da bo ostal v Slovenski vojski, da bo vedel, kakšna je njegova prihodnost, kakšna je njegova karierna pot, do česa lahko pride, do česa ne more, potem je pa na tej poti na njem, na vsakem posamezniku, ali se bo trudil, se ne bo trudil, to je pa potem druga zgodba. Samo po sebi ni nič, ampak temelj, osnova se mora omogočiti. Iz tega izhajajoč mora iti razmišljanje za iskanje rešitev, kako to problematiko rešiti. Časa pa res nimamo veliko, če nam bo padlo še za nekaj 100 v naslednjih dveh letih, ha, ne vem [[…]]Tudi tisto razmišljanje, da si delaš bazen iz pogodbene rezerve ali iz strateške rezerve in potem preidejo v aktivno službo – zakaj ne? Nekdo, ki že ima pogodbo – zakaj so samo nekateri sklenili pogodbo? Tudi ne samo zaradi plačila, jaz verjamem, da ne, ampak zaradi nekega čuta, nekega drugačnega odnosa, jaz verjamem, da je to tako, ne samo zaradi denarja, toliko in toliko dobi na leto, pogodbeni. Tukaj imamo to strateško rezervo, kjer je na papirju vse lepo krasno, ampak te materije se v praksi niti dotikali nismo. Spet bi bilo neprimerno, da spet nekaj čisto novega izumimo, obstoječega, kar pa že imamo, pa sploh nismo aktivirali, sploh nismo na tem nič začeli delati. Naj počasi zaključim z željo, da to področje uredimo, da skupaj dosežemo konsenz in da omogočimo slovenskemu vojaku tisto, kar bi moral že zdavnaj imeti, ne da potem ko je tako akutno, pa vsi skačemo v zrak in rešujemo to problematiko. Hvala.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnica Vlade, in sicer ministrica za obrambo gospa Andreja Katič. Izvolite, gospa ministrica.
Najlepša hvala, spoštovani podpredsednik. Priznam, da pravzaprav ne vem, kako se lotiti odgovorov na vaše pobude in vprašanja. Bom začela s tem, ko sem prišla na Ministrstvo za obrambo. Že prej sem govorila o strateškem pregledu obrambe, takrat je bil moj predlog, da se naredi strateški pregled varnosti vseh treh varnostnih stebrov Slovenske vojske, sistemov, ki so vključeni v sistem zaščite, reševanja in pomoči, ter Policije. Temu velike naklonjenosti ni bilo, potem je prišla še begunska in migrantska kriza in mi je bilo pravzaprav opravičilo jasno, zakaj se Policija, Ministrstvo za notranje zadeve ne odloči za to, ker mislimo, da so res vsi trije sistemi zelo povezani in Slovenska vojska je zagotovo tisti segment, ki opravlja najpomembnejši del varovanja obrambe države in pomoči tako silam zaščite, reševanja in pomoči kot tudi Policiji pri delu, kar smo obravnavali tudi že na preteklih sejah. Zakon o službi v Slovenski vojski je iz leta 2007, iz vlade Janeza Janše, pripravljal ga je minister Erjavec iz Desusa, verjamem, da je bil takrat minister pod prav tako hudimi pritiski, da je Zakon o službi v Slovenski vojski v takšni obliki, kot ga imamo danes, sprejet na Vladi, da ga je moral medresorsko uskladiti. Zdaj pa jaz vseeno sprašujem, spoštovani poslanke in poslanci, dolgo smo pripravljali to zakonodajo, v javnosti je bilo povedano, kakšne napore smo vlagali v to, da pripeljemo določene rešitve v Zakon o službi v Slovenski vojski, in kje je bilo največje nasprotovanje. Jaz bi z veseljem zaposlila gospoda Dolinška pri nas na Ministrstvu za obrambo pa bi mi pomagal usklajevati zakon z dvema ministroma SMC, javno upravo in Ministrstvom za notranje zadeve, Ministrstvom za finance, ki so hoteli celo obstoječe pravice, ki jih imamo že danes v zakonu, vreči ven iz zakona, češ da ima Slovenska vojska preveč privilegijev. Pa nisem želela tega izpostaviti, ampak izpostavljam zaradi tega, ker me boli to, da menite, da se obrambni resor ne bori za to, da bi izboljšal položaj pripadnikom in pripadnicam Slovenske vojske. To, kar imamo danes pred sabo, je pač umetnost možnega. Ali bo to prineslo to, da bomo imeli drugo leto, ko bo zakon stopil v veljavo – upam, da bo, upam na vašo podporo, zdaj bi se morala ugrizniti v jezik, biti ponižna in prositi in dati vam vse prav, zato da boste podprli oba zakona. Ne vem, ali bo to dovolj. Imamo gospodarsko rast, pa sem vesela, da imamo gospodarsko rast, ampak to pomeni, da bodo za ljudi in za zaposlitve boljši pogoji v določenih gospodarskih družbah, in verjetno jih bo še manj, ki bi se odločili zaposliti se v Slovenski vojski in v Policiji, s tem se bomo soočali. Jaz mislim, da je to popolnoma takšna projekcija, ki jo lahko imamo pred seboj, in verjetno to ne bo dovolj. Ali bo zaradi tega treba spreminjati še zakon? Mislim, da ne, da imamo v zakonu, v tem predlogu, ki ga imate pred seboj, ali pa vsaj v tistih verzijah, preden je šel čez medresorsko usklajevanje, dovolj rešitev, da bi lahko še bolj izboljšali položaj tudi pripadnikov in pripadnic Slovenske vojske. In tudi ko pogledate, jaz težko odgovorim na vprašanje, ali imam podporo sindikatov, sindikati so seveda od nas pričakovali bistveno več, tudi pripadniki in pripadnice Slovenske vojske so pričakovali od nas bistveno več. Tudi sama sem želela dva plačna razreda in primerljivost za uniformirane poklice, vendar na koncu, ko smo izbirali, ali naredimo in gremo naprej ali pustimo vse in nimamo nič, menim – jaz mislim, da tudi vi tako menite – da smo se prav odločili. Zagotovo pa glede na vso podporo, ki je bila izražena v razpravi, menim, da lahko zakon in rešitve, ki jih imamo, še izboljšamo. Nisem želela tega reči, razprava me je v bistvu pripeljala do tega in se tudi slučajno ne bi postavljala v kožo bivših ministrov, zakaj se niso v vsem tem času pripravile spremembe, ker edina sprememba Zakona o službi v Slovenski vojski je bila z Zakonom o sistemu plač v javnem sektorju, kjer so se pravzaprav pravice še ožile. Težko je potem govoriti o tem, kaj vse še narediti, ob taki podpori, kot jo imamo tudi v javnosti oziroma v Vladi. Ampak vseeno mislim, da je bil velik korak naprej narejen in da izboljšujemo položaj pripadnika in pripadnice Slovenske vojske. Na začetku je poslanec Levice rekel, da lažemo in da višamo plače najbolje plačanim v Slovenski vojski. To ni res. Nagrada za zaposlitev za določen čas je za vojake. Za tiste, ki imajo sklenjeno pogodbo za določen čas. Visoki častniki nimajo pogodbe za določen čas. Zato zelo nasprotujem temu in se mi res zdi to popolno zavajanje. Rada bi uporabila isti izraz, kot ga je izrazil poslanec, pa se pravzaprav zdajle ne spomnim, kaj je rekel. Ampak, zagotovo to ni res. Govorili smo o kariernih poteh. Seveda, jaz sem pri načelniku Generalštaba Slovenske vojske velikokrat izpostavila, da želim vedeti jasne karierne poti za vse pripadnike in pripadnice Slovenske vojske, in načelnik mi je zagotovil, da imamo to urejeno, da je sedanji sistem urejen tako, da če ljudje izpolnjujejo to, kar morajo izpolnjevati, če imajo dobre ocene, vse skupaj, da se potem tudi ve, kakšna je njihova karierna pot. Recimo, da sem vseeno zahtevala od njega, in ta odgovor še pričakujem, da mi da tudi dokument, kjer bo nekako to opredeljeno, ker sama vem za posamezne primere, ko je bil nek častnik najprej predviden, da bo šel, ne vem, na Center vojaških šol, potem je šel na upravni del ministrstva oziroma v Generalštab Slovenske vojske, in vse te spremembe so se naredile v roku dveh, treh mesecev, tako da zagotovo tu ni vse urejeno. Kar se tiče financiranja, ta vlada je zaustavila trend padanja obrambnih izdatkov. In če povzamem pričakovano realizacijo finančnega načrta za leto 2017, mi bomo za stroške dela namenili cirka 261 milijonov, govorim o finančnem načrtu ministrstva, za delovanje slabih 100 milijonov, za vzdrževanje in investicije 50 milijonov. In če pogledamo zdaj razmerje med stroški dela, delovanjem in vlaganjem v razvoj, je to 63 : 25: 12. Ampak to je po naših standardih, ne po standardih Nata, kjer se vzdrževanje, nakup opreme, streliva, uniform ne šteje med investicije, tako da zagotovo smo tudi tukaj naredili velik korak naprej. Meni so blizu rešitve, ki so bile podane o tem, kako reševati vojaka po 45. letu. Ali mora res nekdo, ki je v polni psihofizični pripravljenosti, zapustiti Slovensko vojsko? Ampak stroka, vojaška stroka mi pravi, da ne smemo imeti stare vojske. Naša vojska je v povprečju stara 40 let, primerljive so bistveno mlajše. Ampak zagotovo menim, da če je tukaj tudi vaša podpora, da lahko iščemo rešitve tudi v tej smeri, moramo pa se zavedati, da je vojaški poklic zahteven in da bi bilo v sklopu tega to, da bi izpolnjevali nek poklic vojaka vse do takrat, da nastopijo pogoji za starostno upokojitev, verjetno možno za zelo zelo zelo redkokoga. Ampak na kakšen način postaviti sistem tak, da ne bo povzročal novih krivic, tako kot je v primeru, ko govorimo o spremembi iz vojaka v vojaškega uslužbenca, pa je treba tudi dobro dogovoriti vse postopke.Govor je bil o službenih stanovanjih. Mi vsa sredstva, ki jih dobimo s prodajo službenih stanovanj, namenimo za nakup novih službenih stanovanj. Mi smo naredili anketo in vprašali, kdo želi odkupiti stanovanja, in prodajali bomo tista stanovanja, s katerimi imamo večje stroške vzdrževanja, kot bi bili, če bi stanovanje prodali, kupili novo na tisti lokaciji, kjer Slovenska vojska potrebuje stanovanja, ker tudi prvih deset let pravzaprav ni vzdrževanja. V sklopu tega menimo, da je dogovor na obeh straneh, in ministrstvo in Slovenska vojska na tak način pridobita. Vprašanje vojska v javnem sektorju, da ali ne, s tem bi pravzaprav morala začeti vaš odgovor. Seveda, mi smo vseskozi opozarjali na to, da je poklic vojaka tako specifičen, da ne moremo metati vseh v isti koš, ampak, spoštovani, spet, sedanja zakonodaja, ki ste jo sprejemali, predvideva to, v razgovorih je bilo rečeno, »ne, ker to pomeni razpad javnega sektorja v Sloveniji«. Zaradi tega je tudi dogovor, da se tisto, kar je posebnost posameznega poklica, uredi potem in v zakonu o obrambi in zakonu o službi v Slovenski vojski. Glede nagrad ob sklenitvi pogodb za 5 oziroma za 10 let – jaz nisem rekla, da je to nova rešitev, jaz sem povedala, da gre za nadgradnjo obstoječih sosledij pravic, da je pa res vsota, ki jo dobi, nagrada bistveno večja, kot je bila prej. Ob sklenitvi pogodbe za 5 let eno povprečno bruto plačo v Sloveniji in konec vsakega leta še eno, ne vse od začetka, tako kot je sedaj, da mora nekdo, potem ko preneha s službo, vračati, ampak konča, ko izpolni leto, konec leta dobi še eno povprečno bruto plačo, kot smo rekli, za petletno je 1 plus 5, za desetletno je 2 plus 10. »Prehod iz naborniškega sistema v poklicno vojsko je bil prehitro izpeljan.« Bil je takrat projekt Provoj, o tem smo govorili na eni izmed sej Odbora za obrambo, in da, ta projekt ni bil izpeljan v celoti in posledice se vidijo še danes. Ampak ko govorimo o tem, da bi ponovno uvedli naborništvo, bi vseeno rada izpostavila to, kar sem pravzaprav že tudi povedala, da smo mi precej spremenili sistem prostovoljnega služenja vojaškega roka. Pred mojim prihodom je bilo prostovoljno služenje vojaškega roka samo v Vipavi. Sedaj smo to teritorialno razdelili, Novo mesto, Murska Sobota, Bohinjska Bela, Vipava. Če bi bil interes, bi odprli tudi drugje. Težko pa sprejemam to, kar je na eni strani javno mnenje, to, kar je bil rezultat v preteklosti, in kaj pravzaprav tudi mi vemo, ko hodimo okrog. Leta 2004, preden se je ukinilo obvezno služenje vojaškega roka, je bilo 12 tisoč vojaških obveznikov, govorim samo o fantih, udeležilo se jih je služenja 4 tisoč. Od 12 do 4 tisoč, vsi so se tako ali drugače opravičili oziroma imeli ugovor vesti in vse, kar je bilo takrat možno. Danes omogočamo prostovoljno služenje vojaškega roka tako za fante kot za dekleta in vsaka družina se lahko odloči, usede za mizo in reče, poglej, ne greš študirat naprej, nimaš še službe, rad bi se nekaj naučil, naučila, pojdi na prostovoljno služenje vojaškega roka. Seveda bi bila ta odločitev dosti lažja, če bi država zahtevala, da morajo iti, ampak menim, da se lahko to tudi v okviru družine dogovori, in enakopravno za fante in dekleta. Ko govorimo o vojaškem znanju, mi imamo že sedaj, in tudi tukaj v zakonu o službi v Slovenski vojski je še nadgradnja tega, tudi v zakonu o obrambi, različne tabore, kampe za osnovnošolsko, srednješolsko mladino, za študente, kjer jim ponujamo vojaška znanja, znanja, ki jih bi lahko uporabili tako v Slovenski vojski kot tudi v sistemu civilne zaščite varstva pred naravnimi in drugimi nesrečami, tudi v slovenski policiji. In povem, da so množično obiskani in da so mladi zelo zelo zadovoljni. Nismo pa tako zadovoljni s tem, da bi se množičnejše vključevali v prostovoljno služenje vojaškega roka, kljub temu da smo jim naredili to bližje domu. In zato nisem prepričana, da to javno mnenje drži, ker potem ko bi morali to odločitev tudi sprejeti, mislim, da bi si marsikateri starš premislil in ne bi pristal na to, da mora obvezno svojega otroka poslati na služenje vojaškega roka. Mogoče bi izpostavila še določene zadeve, ker je bilo rečeno, da je ta zakon samo zaradi tega, da izboljšamo socialni položaj. Seveda tudi, ampak mi smo ob pripravi zakona o obrambi, ko je bilo z vaše strani rečeno, da naj bomo ambiciozni in pripravimo nov zakon, imeli v načrtu samo pripravo sprememb in dopolnitev obstoječega Zakona o službi v Slovenski vojski, vendar je bilo na koncu predlogov za spremembe toliko, da spreminjamo več kot eno tretjino zakona, in zaradi tega gremo pripravljat nov zakon. Ampak to je edini poskus v vseh teh letih, od leta 2007 do 2017, se pravi v 10 letih, da smo pristopili k spremembam Zakona o službi v Slovenski vojski. Zagotovo so bile naše ambicije večje, težko pa je medresorsko to tudi uskladiti. Poleg tega, kar sem povedala, izpostavila kot tisto, kar je bilo tudi najtežje medresorsko uskladiti, rešujemo še vrsto zadev, zaradi katerih smo imeli v preteklosti spore na sodiščih, zdaj sklepamo poravnave, ampak za naprej je treba tudi vse te zadeve urediti. Vse, kar je bilo možno uskladiti z drugimi resorji kot tisto, kar imajo dobro prakso v tujih vojskah, smo vključili tudi pri nas v Predlog zakona o službi v Slovenski vojski. Bi pa mogoče enkrat lahko podrobneje povedala, ampak verjetno to ne spada na plenarno sejo Odbora za obrambo, kako zahtevna in težka so bila usklajevanja z ostalimi resorji. Vseeno menim, da je ta zakon dober, boljši, kot je sedanje stanje za Slovensko vojsko, da bomo na podlagi tega zakona imeli večji interes za zaposlitev v Slovenski vojski, da smo mi z obstoječimi mehanizmi, s katerimi ni bilo treba spreminjati zakonodaje, že poskušali izboljšati položaj in socialni status pripadnikom in pripadnicam Slovenske vojske, tako z notranjimi organizacijskimi zadevami kot recimo s tem, kar je strategija razpolaganja s stanovanji in vse podobno, in da bo ta zakon skupaj z zakonom o obrambi vseeno pomenil bistven korak naprej za razvoj obrambnega resorja, Slovenske vojske in seveda tudi za to, da imamo poklicno, profesionalno in predvsem vojsko, sestavljeno iz zadovoljnih pripadnic in pripadnikov naše vojske. Hvala.
Hvala, gospa ministrica. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ugotavljam, da ja. Mislim, da sem videl samo roko gospoda Marijana Pojbiča. [[oglašanje iz dvorane]] Tako je. Gospod Marijan Pojbič, če ni drugih želja, imate besedo, 5 minut, izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik. Moram reči, da sem pozorno poslušal razpravo ministrice, ki je v svojem izvajanju govorila o superlativih. Govorila je o vsem, kar je bilo prej narobe, in vsem, kar je v tem času, odkar je ona prevzela [[…]]Gospa ministrica, oprostite, poslušal sem vas zelo pozorno, pa nisem nič kimal z glavo. Govorili ste o superlativih, govorili ste o vsem, kar ste vi zdaj v tem trenutku naredili, in kako s to zakonodajo, ki ste jo danes vložili v parlament, rešujete situacijo v Slovenski vojski. Jaz sem se mislil danes oglasiti že pri prejšnjem zakonu, vendar nam je zmanjkalo časa in torej nisem imel priložnosti povedati tistega, kar mislim. Pri tem zakonu bi pa rad povedal naslednje, gospa ministrica, dokler se vi v Slovenski vojski ne boste lotili, ko govorimo o socialnem statusu in tako dalje in o problemu, s katerim se srečujejo slovenski vojaki, ključnega problema, tako dolgo ni pričakovati pravih, dobrih in kvalitetnih rešitev. Samo nekaj argumentov bom navedel k temu, o čemer sedaj govorim. In sicer, spoštovana gospa ministrica, 2011 je bilo v upravnem delu Slovenske vojske zaposlenih tisoč 565 ljudi, v tem trenutku, če gledamo, jih ni bistveno manj, mogoče nekaj ljudi manj. Od tega imamo vsaj 90 sekretarjev, ali kako se že imenujejo, ki imajo plačo brigadnega generala ali pa vsaj približno tako. Si znate predstavljati, kaj to pomeni? In na drugi strani imamo Dansko, vsi poznate velikost danske države in tako dalje, kjer imajo v upravnem delu zaposlenih 300 ljudi. Mi pa tisoč 565! In gospa ministrica, potem je logično, da ste danes govorili o 261 milijonih stroškov dela. Kaj se delate norca iz nas?! Kaj mislite, da smo mi tukaj norci ali kaj?! Tukaj je treba nekaj narediti! V tem kontekstu je treba nekaj narediti in to obremenjuje Slovensko vojsko, to obremenjuje slovenskega vojaka in to obremenjuje slovenske vojake tam, kjer so tako ogroženi, kot so. In če vi mislite, da boste vi s temi nagradami, ki jih predlagate in tako dalje, rešili problem Slovenske vojske, je to velikanska napaka, ali bi rekel, ne razumete stvari ali pa delate tako, da tisti, ki so na vaši liniji zaposleni v Slovenski vojski, obdržijo te svoje primate, svoje privilegirane primate. Kakšna je Slovenska vojska, kjer je 7 tisoč vojakov, niti 7 tisoč vojakov ni, in potrebuje 90 sekretarjev, ki imajo plačo, kot sem rekel, okrog brigadnega generala?! Ste to kdaj povedali slovenski javnost?! Gospa ministrica, ste to povedali slovenski javnosti?! Kaj bi vam rekli? Da se vam je – da ne bom rekel kaj. O tem niste govorili. O tem niste govorili! Ne morete se več prijavljati k besedi, ker se niste prijavili. Ne morete se več, ker ste imeli dovolj časa, da ste svoje povedali, in jaz sem vas pozorno poslušal vsako besedo od A do Ž. V pisarni, ampak sem vas poslušal. Ravno zato, ker se nisem imel namena prijaviti k besedi, ampak po tem, kar ste vi govorili, sem se moral prijaviti. Žalostno je, resnično žalostno, da zagovarjate še naprej, gospa ministrica s svojo ekipo, privilegirance in privilegije, na drugi strani pa drobtinice skozi tako in drugačno zakonodajo dajete slovenskemu vojaku. To je nesramno do Slovenske vojske. Nesramno do vsakega posameznika v Slovenski vojski, ki mora v Avstrijo hoditi cepit drve pa ne vem, kaj še vse, pa grozdje obirat pa ne vem, kaj vse, zato da lahko preživi družino in tako dalje. In vi danes tukaj govorite take stvari, da mi je bilo slabo, ko sem vas poslušal. Slabo mi je bilo, ko sem vas poslušal! In slovenski vojaki, ki jih jaz poznam, iz mojega kraja, so mi pisali sporočilo, ne bom vam bral nekaj sporočil, ker bi bilo slabo tudi vam in vam bi bilo nerodno, da ste danes tukaj v njihovem imenu nastopali. Nerodno bi vam bilo! Jaz tega, kar so mi napisali, pač ne morem prebrati tukaj v parlamentu, ker veljajo neka moralno-etična pravila, tako kot veljajo v SMC, v narekovajih mislim. Ne morem mimo tega, vi ste ministrica v tej vladi in mislim, da ste isti kot tisti, ki so govorili o moralno-etičnih pravilih, danes pa ima država to, kar ima, da vsak dan več ljudi živi v bedi. Sramota za tako vlado.
Gospod Pojbič, z vsem dolžnim spoštovanjem do vas in do dela vaših sodelavk in sodelavcev in kolegic in kolegov, osem ur smo sedeli tukaj, prišli ste pet pred dvanajsto, ministrica je strpno poslušala vsakega posebej in vsakemu posebej odgovorila, zdaj pa ste vi nespoštljivi do našega dela, do nas, prišli ste po osmih urah – dopuščam možnost, da ste bili v pisarni in da ste razpravo poslušali – nadirate nas, gospo ministrico. Ne vem, kaj ste počeli osem ur. Osem ur smo razpravljali, gospod Pojbič. Tako da pričakujem od vas, da spoštujete ne samo naše delo, ampak tudi naših sodelavcev in ministrice, ker je po točkah odgovarjala na vprašanja vsakogar. Izvolite, postopkovno gospod Marijan Pojbič.
Spoštovani gospod podpredsednik, sramotno je in žaljivo za mene, ker vi niste bil tukaj, ko sem jaz sedel! In ne govorite mi, da sem osem ur manjkal! Jaz sem sedel pred eno uro, pred ne vem koliko urami sem bil trikrat, štirikrat, petkrat tukaj v parlamentu in poslušal. Tukaj v dvorani! In sramotno je, da ste si dovolili tak kolaps. Jaz vam bom dokazal po posnetkih iz Državnega zbora, kolikokrat sem bil tukaj. Vi zavajate in lažete! To je pa skrajno nedopustno dejanje podpredsednika Državnega zbora. Tega vam pa ne dovolim! Pred slovensko javnostjo se mi morate zdajle opravičiti, ker ste lagali, ker ste zavajali slovensko javnost. Če vi niste bili tukaj in spremljali te seje na tak način, kot sem jo jaz – res sem bil v pisarni in vmes tukaj – in niste bil primerno obveščeni, potem si ne dovolite, da me žalite. Tega vam pa ne dovolim in nimate nobene pravice. Pred vso slovensko javnostjo zahtevam javno opravičilo za laž, ki ste jo izrekli zdajle.
Ne vem, v čem je bila moja laž. Tudi sem sem tukaj ves dan. Rekel sem, da dopuščam možnost, da ste bil prisotni, rekel sem, da se v osmih urah niste oglasili, pet minut pred dvanajsto pa želite odgovore in se sklicujete na sramotno delovanje Državnega zbora. [[oglašanje iz dvorane]] Izvolite, imate postopkovno. Želel sem vam samo reči, da ste imeli ves čas, da postavite tisoč in eno vprašanje gospe ministrici. Imate postopkovno, gospod Marijan Pojbič, izvolite.
Gospod podpredsednik, res, bom rekel, sem jaz včasih, takšen kot sem, zelo vehementen človek, ampak ne dovolim vam pa, da zavajate slovensko javnost in javno lažete na mestu podpredsednika oziroma na mestu predsednika Državnega zbora. Vi ste eksplicitno in zelo jasno rekli, da me osem ur ni bilo tukaj v dvorani, in to je – gospod podpredsednik, vaš magnetogram bom dal sprintati in verjemite mi, da bom dokazal, naslednjič tukaj pokazal, kar ste rekli. In vas lepo prosim, še enkrat imate priložnost, da se mi opravičite, ker ste naredili napako. In ne govorite, da je niste naredili, ker ste se zlagali. »Osem ur,« ste rekli, »niste bili prisotni v dvorani, ne glede na to, če ste poslušali v svoji pisarni.« To ste, gospod podpredsednik, rekli in prosim, ne delajte tega, ne lažite, ne zavajajte slovenske javnosti, ker nimate prav. Prosim lepo, dajte se vi s te pozicije, ker smo vas mi izvolili, korektno obnašati. In jaz vas nisem napadel. Če ministrica spada v SD, še ne pomeni, da se vi lahko na tak način obnašate do mene kot poslanca in javno lažete pred vso slovensko javnostjo. Nimate te pravice! In to je vaš način, način SD, kako obračunati z vsemi tistimi, ki ne razmišljajo tako kot vi. Gospod podpredsednik, nimate pravice in ne dovolim si tega, da na tak način z menoj razpravljate v Državnem zboru. Jaz sem dobronamerno razpravljal, želel sem povedati tisto, kar jaz mislim kot poslanec, imam prav. Pa tudi če me osem ur ne bi bilo tukaj v dvorani, bi imel pravico povedati, kar mislim. Ampak bil sem! Bil sem vsaj dvakrat do trikrat tukaj vmes po nekaj časa, vas pa ni bilo, spoštovani. Enkrat ste bili, ker sva se gledala tukaj, ker ste vi ravno razpravljali, ravno vi ste razpravljali pa sem jaz tukaj sedel. In vsaj takrat, upam, da ste videli. Ali vi govorite za ne vem koga, sploh ne vidite, kdo sedi v dvorani? Sramotno, če tega ne vidite. Ali pa imate kakšen problem? Ali ne vidite čez do mene sem, ali kako? Ne dovolim vam, da se tako obnašate do poslank in poslancev, ki so vas izvolili na to pozicijo. Spoštovani gospod podpredsednik, tokrat imam prav jaz in ne morete govoriti drugače, ker bom jaz dal to sprintati, vsem slovenskim medijem poslal in javno zahteval, da se mi opravičite. Tokrat ne več samo na tak način, tokrat bom še drugače naredil, ker zaenkrat, hvala bogu, v tej slovenski javnosti imam neko pozicijo. Ljudje me imajo radi, ker verjamejo v mene, ker vedo, da nisem lažnivec. Vi pa ste lažnivec danes, oprostite.
Prav, gospod Marijan Pojbič, jaz bom tukaj nehal, vsi smo si ustvarili svoje mnenje. Postopkovno, gospa Anja Bah Žibert, potem postopkovno gospod Žan Mahnič. Izvolite, gospa Anja Bah Žibert, imate besedo.
Hvala lepa, predsedujoči. Po navadi vas kot podpredsednika Državnega zbora in vodenja poznam bolj po tem, da se ne vmešavate v razpravo. Verjamem, da je danes za vas to nekoliko bolj vroče pa težje, gre za vašo strankarsko kolegico, gre za resor, ki ga vodi SD, problemi so pa veliki. To je današnja razprava tudi pokazala. Samo na eno stvar bi rada opozorila, ker se mi pa zdi korektno, gospod Pojbič vmes ni mogel razpravljati, ker ni bil prijavljen, tako da mu ne morete očitati, zakaj se ni oglasil prej. Oglasil pa se je v skladu s poslovnikom, in to veva oba. Bi pa prosila, da vendarle o tem ne zavajate, ker ministrica ni odgovorila na vsa vprašanja. Ni odgovorila, ker ni znala odgovoriti, povedala je pa marsikaj, da na marsikaj ne zna odgovoriti zato, ker se v koaliciji ne znate zmeniti. Takšno oblast imamo, žal, to je koalicija, SD, SMC, to se pa zmenite sami. Hvala.
V redu, bom preslišal ves ta politični del, spoštujem pa vaše mnenje. Gospod Žan Mahnič, imate besedo, izvolite.
Hvala, podpredsednik. Dve stvari. Mislim, da ko je kolega Marijan zahteval vaše opravičilo, je to storil upravičeno – zakaj? Zato ker ste dejansko zavajali, vi veste, da sta zakon o obrambi in pa zakon o službi v Slovenski vojski v prvi obravnavi, kar pomeni, da ni niti v drugi niti po skrajšanem postopku, ko bi se lahko poslanci sproti prijavljali in razpravljali. Osem ur smo govorili in drži, kar ste rekli, da se gospod Pojbič osem ur ni oglasil, ampak to je zavajajoče, ker niste povedali, zakaj se ni oglasil. Vam bom jaz povedal, zakaj se ni oglasil, ker se ni prijavil. Ko smo obravnavali zakon o obrambi, se kolega Pojbič ni prijavil in ni mogel razpravljati, vemo pa, da smo pri zakonu o obrambi porabili ves čas in ni bilo delitve časa, tako da se ni mogel oglasiti. Kar se tiče drugega zakona, zakona o službi v Slovenski vojski, ki smo ga obravnavali ravnokar oziroma ga še obravnavamo, se ravno tako ni mogel oglasiti, ker ni bil prijavljen k razpravi, ker je za prvo branje potrebna predhodna najava v okviru časa poslanske skupine. Je pa res, da pa je ostalo časa še dobro uro, v okviru tega pa se je prijavil k razpravi, ker se lahko. Tako da res ni bilo fer z vaše strani, da ste rekli, da osem ur ni razpravljal. Povejte še, zakaj ni razpravljal – zato, ker ni mogel. Je bil pa velikokrat tukaj v dvorani in hodil ven, tako kot vi in še marsikdo.
Vse lepo in prav. Še kakšno postopkovno? Izvolite, gospod Trček, potem bom pa odgovoril. Izvolite, imate besedo.
Hvala. Malo je to čudno, hodil je ven pa noter, pa ni mogel. Jaz sem tudi hodil ven pa noter, pa če bi hotel, bi hotel. Mislim, glejte, zdaj to poslušam, takrat pri tistem Zakonu o tujcih, ko gospod Brglez ni prišel, se ni imel Janez Janša s kom pingpongirati pa je rekel, kaj bi pa bilo, če bi bila vojna, pa bi bil Trček na kakšni takšni poziciji. Jaz upam, da se nam kaj takega ne bo zgodilo pa bo SDS na poziciji. Vi pa, prosim, po poslovniku speljite to do konca. Hvala.
Ravnokar. Spoštujem mnenje vsakogar, tudi vas, ki ste se oglasili za postopkovno. Gospod Pojbič, vi imate vso pravico prijaviti se, moj namen ni bil kogarkoli žaliti in mislim, da nisem nikogar žalil. Priznati morate, da ste se po osmih urah oglasili takrat, ko je že večina poslancev razumela, da zaključujemo razpravo, in to na nenavaden in grob način, kakorkoli že. Razpravo na to temo bomo še imeli, ne samo na odboru, tudi na plenarki, tako da, kolegice, kolegi, vsem vam želim lep 30-minutni odmor, potem pa glasujemo. Zaključujem splošno razpravo in prekinjam to točko dnevnega reda. Dobimo se torej na glasovanju ob 20.00. Kolegice, kolegi, hvala lepa, lep večer.
Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Nadaljujemo s prekinjeno sejo Državnega zbora. Preden preidemo na postopek glasovanja, vas želim obvestiti, da bo Državni zbor glasovanje opravil po naslednjem vrstnem redu: 22., 3., 20., 21. in 26. točka dnevnega reda. Prehajamo na glasovanja Državnega zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverijo delovanje glasovalnih naprav. Prehajamo na prekinjeno 22. točko dnevnega reda, to je na ponovno odločanje o Zakonu o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku. Prehajamo na ponovno odločanje o navedenem zakonu. Ob tem vas želim opozoriti, da mora pri ponovnem odločanju, skladno z drugim odstavkom 91. člena Ustave Republike Slovenije, za sprejetje navedenega zakona glasovati večina poslancev Državnega zbora, to je 46 ali več. Glasujemo. Navzočih je 70 poslancev in poslank, za je glasovalo 35, proti 31. [[Za je glasovalo 35.]] [[Proti 31.]] Ugotavljam, da zakon ni sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 3. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo po skrajšanem postopku. Nadaljujemo z drugo obravnavo, to je z odločanjem o vloženih amandmajih, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 18. 10. 2017. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine Levica k 1. členu pod številko 1. Če bo ta amandma sprejet, postane amandma istega predlagatelja k temu členu pod številko 2 brezpredmeten, če pa ta amandma ne bo sprejet, pa postane brezpredmeten amandma istega predlagatelja k 4.a členu. Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za je glasovalo 9, proti 54. [[Za je glasovalo 9.]] [[Proti 54.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine Levica k 1. členu pod številko 2. Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za so glasovali 4, proti 59. [[Za so glasovali 4.]] [[Proti 59.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine SMC k 1. členu pod številko 2. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 43, proti 21. [[Za je glasovalo 43.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Ker amandma Poslanske skupine Levica k 1. členu pod številko 1 ni bil sprejet, je postal amandma istega predlagatelja k 4.a členu brezpredmeten. Končali smo z glasovanjem o amandmajih in z drugo obravnavo predloga zakona v okviru skrajšanega postopka. Ugotavljam, da je zbor v drugi obravnavi sprejel amandma k 1. členu dopolnjenega predloga zakona. Sprašujem kvalificirane predlagatelje, ali nameravajo k temu členu vložiti amandmaje. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista obvestili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih v drugi obravnavi, predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 72 poslank in poslancev, za je glasovalo 55, proti pa 13. [[Za je glasovalo 55.]] [[Proti 13.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 20. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o obrambi. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o obrambi je primeren za nadaljnjo obravnavo. Ob tem vas želim opozoriti, da je v skladu s prvim odstavkom 124. člena Ustave Republike Slovenije za sprejetje zakona potrebna dvotretjinska večina glasov navzočih poslank in poslancev. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Levica, Miha Kordiš.
Hvala za besedo. Levica bo glasovala proti temu zakonu, ker podreja naš obrambni sektor potrebam in interesom zveze Nato. Ta podreditev je za nas nesprejemljiva, in sicer iz dveh razlogov. Prvi razlog je moralen, normalen človek pač ne more podpirati operacij imperializma Združenih držav Amerike, kot so bile denimo tista v Iraku, tista v Libiji, v Afganistanu in tako naprej. Ključen problem tu niti ni, da so v nasprotju z mednarodnim pravom, ampak golo dejstvo, da je zaradi njih umrlo brez števila ljudi, poleg tega pa so proizvedle še milijone in milijone beguncev, ki navsezadnje zdaj trkajo tudi na naša vrata. Drugi razlog je finančen razlog, dokler bomo podrejeni Natu, naš vojaški proračun ne bo temeljil na potrebah Slovenije, ampak na interesih velesil. In dogajalo se nam bo to, kar se nam dogaja zdaj, imamo državo, ki ni vojaško ogrožena, in imamo državo, v kateri divja huda socialna, zdravstvena in še kakšna kriza, ampak Vlada v teh sektorjih v osnovi izdatke še vedno omejuje, zanje velja zlato fiskalno pravilo, edini izdatki, ki rastejo hitreje, pa so izdatki za interese Nata v oborožitvenem proračunu. To je popolnoma narobe svet. Ne prepričata me tudi dva kvaziargumenta, ki naj bi šla proti nevtralni drži, kot jo zagovarjamo socialisti, in sta se pojavila v razpravi. Ničkolikokrat smo slišali, da se je poslabšala naša varnost, varnostna situacija v svetu in da moramo zaradi tega obrniti ploščo in »natopirati« vojaški budžet. Glejte, to je čista ideologija. Kar je kvečjemu danes ogroženo, so nelegitimni imperialistični interesi Združenih držav v Gruziji, v Ukrajini, v Siriji, Južnokitajskem morju in tako naprej. To, kar se je spremenilo, ni vojaška ogroženost naše države, ampak to, da so jih USA(way) in njihovi sateliti prvič upravičeno dobili po nosu v teh državah. Naravnost noro je, da slovenski politični razred ravna svojo obrambno politiko po ameriški. Drugič, prav tako ne zdrži argument, da je nevtralnost dražja od članstva v zvezi Nato. Preden smo šli v Nato, smo imeli vojsko, ki je bila cenejša, zdaj smo šli v Nato, se nam neprestano pojavljajo zahteve po dvigu vojaškega proračuna. Vzporedno lahko pogledamo našo severno sosedo Avstrijo ali pa denimo nevtralno Irsko, obe imata nižji delež svojih javnih izdatkov, namenjenih vojski, kot je to v Sloveniji. Ne moremo podpreti varnostne politike, ki je nemoralna in ki je iracionalna, zato bomo glasovali proti temu zakonu.
Postopkovno ali obrazložitev glasu? Postopkovno torej, dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Ne vem, ali je to glasovanje ali je »plavderaj«. Predlagam, da prekinemo sejo, ker očitno ne moremo zagotoviti normalnih pogojev glasovanja. Ves čas se nekaj klepeta, oni se režijo, tukaj se nekaj režite, mislim [[…]]Ali boste zagotovili [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, v parlamentu smo, gospoda, vi zelo radi govorite o hramu demokracije. Ali boste zagotovili mir ali pa prekinimo sejo. Hvala.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov, gospod Matjaž Nemec.
Hvala lepa, predsednik. Dva zakona, ki sta pred nami, pomenita to, na kratko povedano, da se tudi v zakonodajnem smislu Slovenska vojska uvršča v 21. stoletje, ne samo v smislu organizacije, ampak predvsem pri posodobitvi področja civilne oziroma nevojaške obrambe. Prav pri področju civilnega vojaškega sodelovanja in ob naravnih nesrečah urejujejo celotno področje zakonodaje, ki se dotika tako vojaškega dela kot nevojaškega dela. Predvsem pa na nek način trend, ki je bil od leta 2010 do 2017, govorim o trendu financiranja Slovenske vojske, podkrepljuje tudi zakonodajno in na nek način od leta 1995 oziroma 1994 utrjuje področje, ki je tako potrebno, zato da na nek način rešimo in se spopademo z izzivi, ki so pred nami, ne samo v kontekstu naše države, ampak tudi evroatlantskih povezav in Evropske skupnosti. Socialni demokrati bomo oba predloga, predvsem pa tega, o katerem govorimo zdaj, podprli soglasno. Hvala lepa.
Še kakšna obrazložitev? V lastnem imenu. Ali je še kakšna v imenu poslanske? Ni. Obrazložitev glasu v lastnem imenu, dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Dokler meni v Mariboru deložirajo omice, dokler v znanost vlagamo tako bedno in tako malo, kot vlagamo, dokler ta država nima neke resne politike za vse mlajše od 40 let, jaz nikoli ne bom glasoval za to, da bomo kupovali neke v osnovi kante, v bistvu jih boste verjetno napol opremili, spet bo nekdo zaslužil peneze s tem, čez pet let bo rekel Nato, da je treba standard popravljati, bo spet nek sklic parlamenta namesto v znanost dal, kot smo dali v tiste tanke, ki jih imamo zdaj v Pivki konzervirane, čez deset let bodo rekli, da so te kante prestare, da morate nekaj drugega obljubiti, pa boste kupili nove kante. Če hočete vojsko razvijati – gospod Mahnič ogromno govori o kibernetskem takem, hibridnem gor, dol, dajmo raje 15 milijonov v resen študij matematike, da bomo razvijali dobre kriptografske programe. Dajmo se potem zgledovali tudi v tem po kakšni Estoniji, ne pa, da se gremo to šarado, ki se jo gremo. Stanje Slovenske vojske ste pa vsi zakuhali, ki ste bili na teh resorjih pa še kje drugje. Slovenska vojska ni nič dosti drugačna kot UKC Maribor, kjer je bil na enem in drugem SDS kar nekaj časa tam. Ne moreš reči, bodi, in je. To je v pravljicah, ne v parlamentu. Jaz sem delal srednjo šolo v Novem mestu, Krka je že 40 oziroma lažem, 50 let nazaj, letos bo imela 47. Krkine nagrade ali jih je že imela, vedela, kaj je kadrovanje in kaj je kadrovska politika. To, da politični razred Slovenije 50 let zaostaja za Krko, je tragedija. Mi potrebujemo drug in drugačen politični razred in tudi majhno, fleksibilno, profesionalno vojsko, potrebujemo kakšni dve dobri helikopterski eskadrili, ki se uporabljajo, tudi v primeru ujem, ne nekakšnega udinjanja zvezi Nato. Seveda bom glasoval proti. Hvala za besedo.
Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 55, proti pa 6. [[Za je glasovalo 55.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za obrambo kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 21. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o službi v Slovenski vojski Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o službi v Slovenski vojski je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Levica, Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Kot ste lahko pričakovali, v Levici tudi tega zakona ne bomo podprli. Ker vem, da bom prestregel kakšno oznako, da smo proti izboljševanju standarda vojakov, naj še enkrat izpostavim razloge za našo odločitev. V Levici se zavzemamo za izboljšave plač vseh javnih uslužbencev z najnižjimi plačami, in tu notri so zagotovo tudi vojaki. Ni pa pošteno, da se bo z novimi dodatki dvignila plača samo vojaških oseb, vseh ostalih pa ne. Ni pošteno do bolničarjev, ni pošteno do čistilk, skratka do tistih 10 tisoč ljudi, ki delajo v javnem sektorju na minimalni plači ali so pa celo outsourcani, vi boste pa zdaj tukaj z novim dodatkom dvignili plačo načelnika generalštaba, ki niti približno nima slabe plače, na 720 evrov na leto. Pa še 13. plačo recimo, imenovano nagrada za podpis pogodbe, bodo dobili tudi oficirji do ranga majorja. Vse, kar zahtevamo v tej plačni politiki, je, da se navzgor popravijo plače vsem javnim uslužbencem, ki imajo te prenizke plače, ne pa da slabe plače vojakov izkoriščate za to, da [[nerazumljivo]]bombončke vojaške birokracije. Kot sem že dejal v razpravi, izboljševanje stanja vojakov niti približno tudi ni cilj tega zakona, to je samo krinka in sredstvo, da se na silo dvigne število vojakov. Zakaj pravim na silo? Zato ker naša država ni vojaško ogrožena in ni nobene potrebe, da okrepimo številčno moč Slovenske vojske. Ves ta cirkus okrog Slovenske vojske, teh 430 milijonov evrov, ki bodo šli za vojsko naslednje leto, je namenjen temu, da Slovenija zagotovi okrog tisoč vojakov na leto za raznorazne operacije v tujini, neke Natove mesoreznice, ki niti približno niso v interesu slovenskih državljank in državljanov. Boste rekli, da si izmišljujem – si ne. To je deklarirana pozicija Ministrstva za obrambo. In že tukaj so se pojavile težave, spomnite se samo na belo stavko vojakov v Kranju, ki so bili določeni za napotitev na Natovo operacijo v Latviji, za tja drezati na ruske meje. Rešitev za vse to je preprosta. Odpovemo nepotrebne operacije v tujini, ukinemo nepotrebne zmogljivosti, prihranek, ki tako nastane, pa damo sektorjem, ki zagotavljajo blaginjo države in prebivalstva in ki jih dejansko potrebujemo: znanost, zdravstvo, šolstvo, socialno varstvo, infrastruktura, razvoj. Ker vojska, ki je podizvajalec Natovih interesov v tujini in niti ni zmožna, po priznanju lastne doktrine, obraniti ozemlja lastne države, je vojska, ki je ne potrebujemo.
Najprej obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov, gospod Jan Škoberne.
Najlepša hvala, spoštovani predsednik. Cenjeni kolegice in kolegi! Če se za trenutek vrnemo nazaj v realnost. Zakon o službi v Slovenski vojski seveda potrebujemo, o tem je bil tako rekoč dosežen in družbeni in politični konsenz. Del tega je urejanje primerljivih poklicev, najpomembnejši del tega pa je dejstvo, da imamo Slovensko vojsko v njeni civilni in v njeni vojaški kapaciteti in da obe kapaciteti potrebujemo. Morda trenutno res nismo ogroženi, ampak trditi, da se okoliščine ne spreminjajo, tudi varnostne in vojaške, je enako, kot trditi, da ker imamo danes gospodarsko rast, nam ni treba razmišljati o tem, kaj bo, ko nastopi naslednja gospodarska kriza. Verjemite mi, prišla bo, kakor moramo biti pripravljeni tudi na naslednji žledolom in morda na naslednjo nevarnostno situacijo. Zakon o službi v Slovenski vojski bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov podprli zato, ker dejansko gre za zakon, ki v sebi vsebuje temeljne in pomembne elemente solidarnosti, družinske politike, ker rešuje težavo tistih, ki imajo zaposlitev za določen čas in morajo zaključiti svoje delovno mesto v Slovenski vojski do 45. leta, ki do sedaj niso bili ustrezno plačani, ker, spoštovani kolegice in kolegi, je verjetno menda vsem nam v tem zboru, upam vsaj, kolega Kordiš, prav, da če pride do smrti na bojišču, na misiji, bodisi doma bodisi v tujini, obstajajo neki mehanizmi podpore priznanja te žrtve in pomoči tudi družini, svojcem, otrokom. Ali je narobe tudi to? Verjetno je logično, da država ljudem in – poklic vojaka, tako kot je bilo v razpravi izpostavljeno, podobno kot poklic policista ni povsem običajen poklic. Ima svoje specifike, ima prepoved stavke, pomeni neko življenjsko poslanstvo, ki je poslanstvo za ljudi te države v civilni in v vojaški kapaciteti. S tem zakonom tem ljudem dajemo tudi kot država del priznanja, da jih cenimo, da jih potrebujemo, in ne, nikogar na silo ne vlečemo v Slovensko vojsko. Dajemo jim pa možnost, da od svojega dela dostojno živijo, dobijo pravično plačilo, in ko ne morejo biti več del sestava Slovenske vojske, lahko tudi dostojno in normalno dočakajo starostno upokojitev na nekem delovnem mestu ob normalnih pogojih za prekvalifikacijo in ob nekih povsem logičnih in normalnih pogojih za zaposlitev, denimo znotraj javnega sektorja. Zakaj? Zato ker to vse zdrave solidarne družbe počnejo. In ne, ta zakon v nobeni točki ne podpira nobenega ameriškega imperializma in tudi marksističnih učbenikov ne gre brati povsem točno, tako kot se to ne počne z biblijo, in neposredno razmišljati.
Postopkovno, dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Moj bivši študent je dober retorik, saj je imel dobrega učitelja, več ni. Mi smo ves čas zelo v realnosti, ampak ideološki pogled Levice je drugačen ideološki pogled kot pogled tretje poti. To je dejstvo. Kolega dobro ve, da sem bil jaz tisti, ki je v tem parlamentu začel debato o stanju Policije. Zakaj sem jo začel? Vozil sem se z vlakom in sem videl, koliko dobijo otroci policista, če se mu kaj zgodi na delovnem mestu. Zato prosim, da se mi kolega opraviči, ker sem ves čas v realnosti, dosti bolj kot kdorkoli drug v tem državnem zboru, in tudi kolegu Kordišu. Beremo pa marksistično pa še kakšno drugo literaturo, vključno z biblijo, kolega jo je videl v moji pisarni, jo imam, sicer je hrvaški prevod, ki mi ga je podarila prababica, in tudi moji otroci redno berejo biblijske zgodbe in se tudi iz njih učijo človekovih pravic, kar se tistim, ki se trkate na katolištvo in krščanstvo, v tem državnem zboru ravno ne vidi. Hvala za besedo, potem bom imel pa še obrazložitev glasu.
Najprej ti bom dal opomin zaradi tega, ker gre za zlorabo postopkovnega v tem primeru, to pa je dejstvo. [[oglašanje iz dvorane]] Ne, dajmo prenehati s to zadevo. Ali je še kakšna obrazložitev glasu? Prav, prijavite se. Obrazložitev glasu v lastnem imenu, Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Če bi do današnjega dne kdorkoli vprašal večino prisotnih v tem državnem zboru, kdo je največji vojni hujskač, bi verjetno velika večina odgovorila Žan Mahnič. To do danes. No, danes se je izkazalo, da je veliko večji problematik Jan Škoberne iz SD. Zagovarja imperializem, preoblečen v celofan, in nosil bi šole [[…]]
Mislim, pa kakšno vezo ima to z obrazložitvijo?
Ali smem? Ali lahko, prosim, obrazložim svoj glas?
Ne.
Šole in bolnišnice bi gradili na konicah bajonetov in bombe so v redu, če imajo okrog sebe demokratično pentljo. To je eden od razlogov, zakaj ne morem podpreti tega zakona. Drugi izmed teh razlogov je zagotovo [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Dajmo malo tišine, no. Drugi izmed teh razlogov je zagotovo ta, da se nagrada za zaposlitev ne zagotavlja samo vojakom. Pravico do te nagrade bodo imeli tudi oficirji do ranga majorja, ki imajo že brez tega solidne plače, v istem času se pa pušča druge uslužbence javnega sektorja, ki so na minimalcih, brez potrebne povišice. V razpravi sem bil obtožen s strani ministrice, da lažem in da itak vsi častniki sklenejo pogodbo za nedoločen čas. V resnici nisem lagal jaz, lagala je ministrica. Prvič, ker ni res, da vsi častniki sklenejo pogodbo o zaposlitvi za določen čas, pojdite brat prvi odstavek 20. člena zakona, tam boste našli zapis, da častniki sklenejo pogodbo za nedoločen čas ali pa za določen čas desetih let. In drugič, ko smo imeli predstavitev v naši poslanski skupini, je bilo tam s strani uslužbencev ministrstva tudi jasno povedano zelo enako. Skratka, nagrada ne bo šla samo res tistim, ki imajo najnižje plače in bi jo res potrebovali, ampak tudi oficirjem s solidnimi plačami.
Zdaj pa najprej, preden dam besedo naprej, prvi del obrazložitve glasu je bila zloraba. Obrazložitev glasu je vedno v tvojem imenu in ne v imenu drugih. Tako da, drugi opomin. [[oglašanje iz dvorane]] Postopkovno, dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Če ste meni upravičeno dali opomin, priznavam, se mi zdi, da bi moralo biti enakopravno. V tem državnem zboru velja poslovnik na tej kaznovalni politiki samo za Miha Kordiša in zame. [[oglašanje iz dvorane]] Je res. Samo za Miha Kordiša in zame. Han lahko sika, Pojbič se lahko dere, ampak ne, samo jaz pa Kordiš. Saj mogoče nas imate, predsedujoči, najrajši, tega sem vesel, ampak vseeno se morate držati poslovnika. Naj velja poslovnik za vse. Drugič, prosim, da zagotovite mir v dvorani. Tretjič, prosim, da mi obrazložite, ali se lahko v obrazložitvi svojega glasu sklicujem na izjavljanja ostalih 89 poslank in poslancev Državnega zbora, ker to je nekoliko nejasno, ali bomo morali zaradi tega imeti sklic komisije, ki ji predseduje naš velecenjeni kolega Vatovec. Hvala.
Samo delno bom odgovoril. Enkrat je povsem očitno, kdaj obrazložitev pravzaprav ni obrazložitev, ampak gre za razpravo ali pa gre za obračunavanje z drugimi. V takih primerih, in to sem prej presodil kot predsedujoči, to lahko naredim, in to je to. Prekinjam sejo. Nadaljujemo čez 15 minut.
Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci! Nadaljujemo prekinjeno sejo Državnega zbora. Postopkovno, Miha Kordiš.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Mislim, da je bil tisti izrek opomina prej popolnoma neupravičen. Vsi vemo, da se za določbami zakonov, takšnih ali drugačnih, pogosto skriva tudi kaj več. In to, kar je zadaj, običajno naslavlja argumentacija poslancev, ki ta zakon bodisi branijo bodisi napadajo. In ker se pogovarjamo o paketu vojaške zakonodaje, je, mislim da, zelo relevantno dejstvo, kako se boš ti odločil o tem zakonu, tudi če recimo en ali pa več poslancev zagovarja linijo, ki je v osnovi kulturni zagovor ameriškega imperializma – demokracija na konici bajoneta. Mislim, da je to popolnoma legitimna argumentacija, in če cela dvorana skoči v zrak, kot da bi stopil mački na rep, mislim, da to ne sme igrati nikakršne funkcije. Hvala.
Obrazložitev glasu v skladu z definicijo: »Ni polemika …« [[oglašanje iz dvorane]] ja, ko odgovorim na to postopkovno, »naslavljanje, prepričevanje, pozivanje ter postavljanje vprašanj, kar je po namenu predmet razprave, temveč gre za predstavitev vsebinskih razlogov, zaradi katerih bo poslanska skupina ali poslanec glasoval za ali proti predlagani rešitvi.« To je definicija, ki smo jo oziroma ki so jo že zdavnaj sprejeli, in prosim, da ostanemo znotraj tega okvira. Postopkovno, gospod Marijan Pojbič.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsednik. Nisem se imel namena oglašati, ampak proceduralno moram povedati, da opozorite gospoda Trčka, ker jaz nikoli nisem govoril, s kakšnim glasom je on tukaj razpravljal v Državnem zboru, s kakšno barvo tona je tukaj razpravljal, nikoli tega nisem omenjal, on pa je trdil, da se jaz derem v Državnem zboru. Prosim, da mu izdate opomin in ga opozorite na to, da se mi javno opraviči, ker je to zelo nekorektno, zelo nepošteno, ker gospoda Trčka načeloma, moram reči, spoštujem in nikoli doslej ni prišlo do takšne diskusije med nama. Zato mislim, da bi bilo prav, da se mi gospod Trček opraviči, ker to ni pošteno, kar je rekel. Jaz se nisem spuščal v njegovo razpravo, se ne spuščam niti po vsebini niti drugače, barva glasu, s katerim govorim v Državnem zboru, je pa njegov problem. Tudi meni ni všeč, kako in s kakšno barvo gospod Trček govori, ampak glejte, se opravičujem.
Dajmo zdaj, prosim, lahko še enkrat prekinem [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Lahko. Postopkovno, dr. Franc Trček.
Hvala za besedo. Meni pa je v osnovi všeč, kako kolega Pojbič razpravlja in govori v Državnem zboru, in ga dosti bolj cenim, kot številni mislite, in številni rečejo, »ah, ta Pojbič«. Pač, Slovenija je raznolika, Pojbič prihaja iz enega predela, ve, na kakšen način mora priti do svojih glasov, in se temu primerno vede v Državnem zboru. Enkrat, ko sem prišel – kam že? V Svečino, so rekli: »Kje ti hodiš? Pojbič je že dve uri tukaj.« Marijan, iskreno se ti opravičujem. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 71 poslank in poslancev, za je glasovalo 55, proti nihče. [[Za je glasovalo 55.]] [[Proti nihče.]] Postopkovno, dr. Franc Trček.
Spoštovani predsedujoči, preden ste prekinili sejo, sva bila ena Kordiš, dva jaz za obrazložitev glasu pri tem zakonu. In ste me povozili. Zdi se mi, da ste prekršili poslovnik in da si minimalno morate izreči opomin in mi dati, če mi že ne daste, obrazložitev glasu za nazaj, ker je to verjetno zdaj težko in zdaj niti nisem mogel glasovati, in ste me derogirali kot poslanca Državnega zbora, da me bolj ne bi mogli. Je do tega prišlo zaradi šundra, ki se dela tukaj, to priznam.
Ki ga nisem povzroči jaz, in to je vse, kar lahko rečem. Na tisti točki pač nisem več videl, da je še ena obrazložitev glasu. Lahko bi me prekinili preden smo glasovali, med samim glasovanjem, po tistem pa je pravzaprav že prepozno. Ne bom si pa dal opomina. Ugotavljam, da je Državni zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za obrambo kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 26. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA MANDATNO-VOLILNE ZADEVE. Prehajamo na obravnavo Predloga za izvolitev v sodniško funkcijo na sodniško mesto višje sodnice na Upravnem sodišču Republike Slovenije. Sodni svet je Državnemu zboru predložil predlog za izvolitev gospe Irene Polak Remškar v sodniško funkcijo na sodniško mesto višje sodnice na Upravnem sodišču Republike Slovenije. Za dopolnilno obrazložitev predloga dajem besedo sekretarki Sodnega sveta mag. Joniki Marflak Trontelj. Prosim, iz spoštovanja malo miru.
Spoštovani predsednik, spoštovani poslanke in poslanci! Na razpis za prosto mesto višjega sodnika na Upravnem sodišču, ki je pred vami, se je prijavilo 6 kandidatov. Sodni svet je izbirni postopek, kot je to običajno v navadi, vodil v treh fazah, in sicer je najprej preveril izpolnjevanje razpisnih pogojev kandidatov, nato opravil oceno njihove primernosti, to je ob upoštevanju njihovih preteklih delovnih izkušenj na upravnopravnem področju, ob upoštevanju pridobljenega akademskega naziva, njihove strokovne publicistične dejavnosti in dokončnega mnenja predsednice Upravnega sodišča, ter na podlagi teh kriterijev v tretji fazi s štirimi kandidati opravil ustni razgovor. Irena Polak Remškar, rojena leta 1966, ima dolgoletne in raznovrstne izkušnje z delom v pravosodju. Kot strokovna sodelavka je bila na začetku svoje poklicne poti zaposlena na Temeljnem sodišču v Ljubljani kot strokovna sodelavka, nato pa je svojo pot nadaljevala v odvetništvu. Od leta 1994 deluje kot samostojna odvetnica, ima izkušnje z različnih pravnih področij, ves čas pa se aktivno ukvarja tudi z upravnopravnim področjem, zlasti z denacionalizacijo, gradbeništvom in davčnim pravom. Tudi sicer je strokovno publicistično aktivna na področju upravnega prava. Zelo uspešno je opravila tudi razgovor s člani sodnega sveta, na katerem so se potrdile njene bogate izkušnje z različnih pravnih področij. Sodni svet je tako ocenil, da Irena Polak Remškar izmed vseh kandidatov izkazuje celostno najboljšo kombinacijo strokovnega znanja, delovnih izkušenj ter delovnih sposobnosti za opravljanje sodniške službe na sodniškem mestu višje sodnice na Upravnem sodišču, zato jo predlaga Državnemu zboru v izvolitev na navedeno sodniško mesto. Najlepša hvala.
Predlog je obravnavala Mandatno-volilna komisija kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v sodniško funkcijo na sodniško mesto višje sodnice na Upravnem sodišču Republike Slovenije izvoli gospa Irena Polak Remškar. Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za je glasovalo 51, proti pa 11. [[Za je glasovalo 51.]] [[Proti 11.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga za imenovanje na sodniško mesto vrhovnega sodnika na Vrhovnem sodišču Republike Slovenije. Sodni svet je Državnemu zboru predložil predlog za imenovanje gospoda Mitje Kozamernika na sodniško mesto vrhovnega sodnika na Vrhovnem sodišču Republike Slovenije. Za dopolnilno obrazložitev predloga dajem besedo sekretarki Sodnega sveta mag. Joniki Marflak Trontelj.
Spoštovani predsednik, spoštovani poslanke in poslanci! Na Vrhovnem sodišču Republike Slovenije se je v zadnjih nekaj letih število vrhovnih sodnikov zelo zmanjšalo. Na kazenskem oddelku Vrhovnega sodišča trenutno sodijo le štirje sodniki. Sodni svet je med petimi na obravnavni razpis prijavljenimi zelo dobrimi kandidati izbral višjega sodnika Mitjo Kozamernika in ga predlaga Državnemu zboru v imenovanje na mesto vrhovnega sodnika. Mitja Kozamernik, rojen leta 1962, je poklicno pot začel na Temeljnem sodišču v Kranju, kjer je leta 1991 nastopil sodniško funkcijo kot okrajni sodnik. Kasneje je bil razporejen na kazenski oddelek in v dežurno preiskovalno službo Okrožnega sodišča v Kranju. Leta 1996 je bil dodeljen na Vrhovno sodišče, kjer je opravljal delo sekretarja in delo v evidenčni službi. Leta 1998 pa je nadaljeval delo kot sekretar Sodnega sveta. Nato je bil leta 2001 razporejen na Višje sodišče v Ljubljani, leta 2006 pa imenovan na funkcijo mednarodnega sodnika na sodišču Bosne in Hercegovine v Sarajevu, kjer je ostal do leta 2012, ko je ponovno pričel opravljati funkcijo višjega sodnika na Višjem sodišču v Ljubljani, kjer sodi še danes. Poleg širokega in poglobljenega strokovnega znanja na kazenskopravnem področju, ki se odraža v uspehu pri potrjenosti njegovih sodnih odločb, zoper katere so bila vložena pravna sredstva, ga odlikujejo tudi izjemna profesionalnost in predanost sodniški službi, zanesljivost in natančnost, visokokvalitetne in dobro obrazložene sodne odločbe ter pripravljenost za pedagoško in mentorsko delo v sodstvu. Izjemno pomembne pa so tudi njegove izkušnje na mednarodnem kazenskopravnem področju, kar daje njegovemu sodniškemu delu potreben širši vpogled, ki je vse bolj relevanten pri opravljanju sodniškega dela, še posebej pri delu Vrhovnega sodišča. Tako Sodni svet ocenjuje, da je Mitja Kozamernik najprimernejši kandidat za razpisano sodniško mesto. Najlepša hvala.
Predlog je obravnavala Mandatno-volilna komisija kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se na sodniško mesto vrhovnega sodnika na Vrhovnem sodišču Republike Slovenije imenuje gospod Mitja Kozamernik. Obrazložitev glasu v osebnem imenu. Je kakšna v imenu poslanske? Ne. Obrazložitev glasu v osebnem imenu, dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, ker ste mi vzeli možnost prej. Mi smo formalno ustavna parlamentarna demokracija. Za to formo se je v zadnjih 25 letih dogajalo to, kar jaz pajdaško imenujem fevdalizacija oziroma plenjenje. Povedal bom to, kar sem hotel tudi pri prejšnji točki. Nič ni bolj nevarnega, kot če imate nezadovoljne ljudi v represivnih organih in če imate nezadovoljne ljudi v tretji veji oblasti, kar sodstvo nedvomno je, če imate sodnice, ki vam v sodno dvorano hodijo z nekimi razlagami zakonov na nekih takih fotokopijah, če imate na sodišču skoraj problematiko, ali si bodo vece papir od doma prinesli ali ga bodo dobili. Očitno to politiki odgovarja, ker tega niste uredili. Ne govorim kar na pamet, poznam kar nekaj sodnic in sodnikov z našega konca. To je problem, s katerim bi se morali ukvarjati. Drugi problem, drugi relikt, kjer se jaz absolutno strinjam s predsednico Ustavnega sodišča, je to, da gremo v ustavno spremembo, kar tudi ona predlaga, in odvzamemo tej hiši svobodo, dolžnost, pravico žegnanja tretje veje oblasti. Tretja veja oblasti se naj z vso odgovornostjo skadruje sama, ker mi imamo zlasti v sklicih državnega zbora – po navadi v tem sklicu zlasti desnica to počne, če jim slučajno ni nekdo všeč, smo imeli že nekajkrat to parado, delajo šarado okrog izbora kandidatk in kandidatov. Jaz sem ob tem zakonu, ki ni šel čez, razočaran nad gospodom ministrom, ker nismo šli v to ustavno spremembo, ki jo je obljubil. Tudi zaradi tega sem pri vseh tovrstnih glasovanjih vzdržan. Iz tega razloga, ker tudi verjamem v tretjo vejo oblasti, da si sama ustrezno skadruje svoje kadre, čeprav vem, da v resnici pa vedno ni tako [[izklop mikrofona]]
Ni več obrazložitev. Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 51, proti pa 12. [[Za je glasovalo 51.]] [[Proti 12.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga za izvolitev treh članov Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Predsednik Republike Slovenije gospod Borut Pahor je 2. oktobra 2017 Državnemu zboru predlagal, da za 3 prosta mesta članov Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu izvoli dr. Mišo Zgonec Rožej, dr. Sebastjana Zbičajnika in dr. Jurija Toplaka. Besedo dajem gospe Nataši Kovač, generalni sekretarki Urada predsednika Republike Slovenije, za dopolnilno obrazložitev predloga.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani poslanke in poslanci! Minister za pravosodje je predsednika republike junija letos obvestil, da so se na dva razpisa ministrstva za tri mesta, članice in člana Stalnega arbitražnega sodišča v Haagu, prijavili trije kandidati, dr. Miša Zgonec Rožej, dr. Sebastjan Zbičajnik in prof. dr. Jurij Toplak, in da vsi trije kandidati izpolnjujejo kriterije za opravljanje te funkcije. Vlada Republike Slovenije je prav tako ocenila, da vsi trije kandidati izpolnjujejo formalne pogoje in da so primerni za opravljanje omenjene funkcije. Sodni svet je pozitivno mnenje podal h kandidaturi dr. Miše Zgonec Rožej, za ostala dva kandidata pa ocenil, da ne zadostujeta najvišjim kriterijem strokovne usposobljenosti na specifičnem pravnem področju mednarodnega javnega prava. Predsednik se je o vseh treh kandidaturah kot običajno posvetoval z vodji poslanskih skupin in s poslancema narodnosti. Dobil je soglasno podporo k predlogu, da v Državni zbor posreduje vse tri kandidature, in dobil večinsko podporo k predlaganim kandidatom. Predsednik republike je na podlagi ocene Ministrstva za pravosodje, da vsi trije kandidati izpolnjujejo kriterije za opravljanje te funkcije, pri svoji presoji upošteval tudi dejstvo, da se Stalno arbitražno sodišče zadnja leta ne ukvarja več le z meddržavnimi spori in mednarodnim javnim pravom, ampak tudi z drugimi vejami prava. Trenutno je tam le pet meddržavnih sporov in 121 sporov z drugih pravnih področij, kjer se stranke, podjetja, različne organizacije in država rešujejo v različnih sporih. Zato so za to funkcijo pomembna znanja tudi z drugih področij prava. Predsednik republike tako za tri prosta mesta članice in članov Stalnega arbitražnega sodišča v Haagu Državnemu zboru posreduje vse tri predlagane kandidature. Vsi trije kandidati so doktorji pravnih znanosti. Dr. Miša Zgonec Rožej je svojo celotno kariero namenila mednarodnemu pravu, zaradi izvrstnih rezultatov na podiplomskem študiju v New Yorku je bila izbrana med drugim za opravljanje devetmesečnega usposabljanja na mednarodnem sodišču v Haagu, sodelovala je v sodnem senatu Mednarodnega kazenskega tribunala za nekdanjo Jugoslavijo, leta 2007 je bila vključena v svetovalno skupino Ministrstva za zunanje zadeve za reševanje mejnega spora med Slovenijo in Hrvaško, v Londonu je delovala kot strokovnjakinja za mednarodno pravo kot pravna svetovalka v različnih mednarodnih organizacijah, bila štiri leta asistentka pri predmetu mednarodno javno pravo magistrskega študija Univerze v Londonu, raziskovalka na Kraljevem inštitutu za mednarodne zadeve, sedaj je zaposlena na mednarodnem sodišču v Haagu. Redno predava na izobraževanjih na področju kazenskega mednarodnega prava, objavlja znanstvene in strokovne prispevke v prestižnih strokovnih revijah. Dr. Sebastjan Zbičajnik se z mednarodnim pravom ukvarja vse od študija na Pravni fakulteti Univerze v Mariboru, kjer je vpisal tudi podiplomski študij mednarodnega prava in v tem okviru na različnih področjih sodeloval s tujimi priznanimi strokovnjaki. Študij mednarodnega prava je naredil z doktorskim študijem na Evropski pravni fakulteti v Novi Gorici, svoje znanje pa izpopolnjeval v Franciji, Švici in na številnih seminarjih v tujini, Avstriji, Nemčiji in drugod. Na Ministrstvu za zunanje zadeve je opravljal vrsto nalog v sektorju za mednarodno pravo in opravljal tudi delo atašeja na veleposlaništvu v Makedoniji, pristojnega za vizumsko in konzularno poslovanje. Trenutno je odvetnik v lastni odvetniški pisarni in zastopa med drugim številne stranke tudi pred meddržavnimi sodišči, kot svetovalec za begunce je zastopal številne prosilce za mednarodno zaščito, tudi pred Sodiščem Evropske unije v Luksemburgu. Navedeno delo je tesno povezano s pravom Evropske unije in mednarodnim javnim pravom. Sodeluje z različnimi mednarodnimi organizacijami, Mirovnim inštitutom in nevladnimi organizacijami. Profesor dr. Jurij Toplak je izredni profesor prava in predstojnik Katedre za ustavno, upravno in finančno pravo na Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani. Z mednarodnim pravom se ukvarja več kot 17 let, še posebej pa z mednarodnim varstvom človekovih pravic v okviru Organizacije združenih narodov, Sveta Evrope, GRECO in drugih organizacij. Poglobljeno se ukvarja z mednarodnimi standardi demokratičnih procesov, volitev, boja proti korupciji, aktivno se zavzema za enakost pred zakonom, pravice invalidov in tako dalje. Kot pravni strokovnjak je 15 let sodeloval z vrsto mednarodnih organizacij v različnih državah, Kanadi, Franciji, Finski, Združenih državah. Redno predava na številnih univerzah po svetu, med drugim tudi na univerzi v Harvardu, prav s področja mednarodnega prava, mednarodnih konvencij in tako dalje. Njegova bibliografija obsega več kot 250 enot, prvo knjigo je objavil pri 23 letih. Javnosti so se vsi trije kandidati tudi javno predstavili prejšnji teden v Uradu predsednika republike in jih je javnost lahko spoznala. Predsednik republike tako Državnemu zboru v izvolitev predlaga vse tri omenjene kandidate. Hvala lepa.
Predlog je obravnavala Mandatno-volilna komisija kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila komisije dajem besedo predsedniku dr. Mitji Horvatu.
Najlepša hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani sekretarka, poslanke in poslanci! Mandatno-volilna komisija je na 38. seji 12. 10. 2017 kot matično delovno telo obravnavala Predlog za izvolitev treh članov Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Na podlagi prvega odstavka 6. člena Zakona o predlaganju kandidatov iz Republike Slovenije za ustavne sodnike mednarodnih sodišč je 2. 10. 2017 Državnemu zboru predlog posredoval predsednik Republike Slovenije. Zakon določa postopek predlaganja in izvolitve kandidatk za sodnico oziroma kandidatov za sodnike, ki v mednarodnih sodiščih sodelujejo kot predstavniki Republike Slovenije na podlagi mednarodnih pogodb, ki obvezujejo Republiko Slovenijo, in sicer v skladu s prvim odstavkom 7. člena zakona izvoli kandidata za sodnika mednarodnega sodišča Državni zbor s tajnim glasovanjem, z večino glasov vseh poslancev. Predsednik republike predlaga Državnemu zboru, da za tri mesta članov Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu izvoli dr. Mišo Zgonec Rožej, dr. Sebastjana Zbičajnika in dr. Jurija Toplaka. Iz predloga izhaja, da je Ministrstvo za pravosodje na podlagi 4. člena zakona objavilo razpis v Uradnem listu številka 13/2017 in ponovljen razpis, Uradni list številka 18/2017, za tri prosta mesta članov Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Ministrstvo za pravosodje je predsednika republike 6. 6. 2017 obvestilo, da so se na razpisana tri mesta prijavili kandidatka in dva kandidata. Predsednik republike je v skladu s prvim odstavkom 6. člena zakona prejete kandidature posredoval Vladi in Sodnemu svetu, da so se do kandidatov opredelili. Vlada je 29. 6. 2017 sklenila, da so vsi trije kandidati primerni. Sodni svet, ki je kandidate obravnaval na sejah 4. 7. 2017, 13. 7. 2017 in 28. 9. 2017, je sklenil, da poda pozitivno mnenje h kandidaturi dr. Miše Zgonec Rožej, za preostala kandidata pa je ocenil, da ne zadostujeta najvišjim kriterijem usposobljenosti na specifičnem pravnem področju mednarodnega javnega prava. Predsednik republike je opravil tudi posvetovanja z vsemi poslanskimi skupinami ter na tej podlagi sklenil, da Državnemu zboru v izvolitev pošlje vse tri prijavljene kandidate. Predlog kandidatov vsebuje tudi utemeljitev oziroma predstavitev njihovega dosedanjega strokovnega dela. Predsednik republike o predlogu še dodaja, da so vsi trije kandidati priznani pravni strokovnjaki, ter ocenjuje, da so primerni za opravljanje funkcije člana Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu, zato jih predlaga Državnemu zboru v izvolitev. Seje Mandatno-volilne komisije so se udeležili: gospa Nataša Kovač, generalna sekretarka v Uradu predsednika republike, ki je povzela vsebino predloga, dr. Marko Novak, predsednik Sodnega sveta, ki je izpostavil zlasti razloge za negativno stališče Sodnega sveta do dveh kandidatov, ter Tina Brecelj, državna sekretarka na Ministrstvu za pravosodje, ki je pojasnila stališče Vlade do predlaganih kandidatov. V krajši razpravi je član iz vrst poslanske skupine Levica izpostavil, da v poslanski skupini sledijo mnenju Sodnega sveta. Po drugi strani pa je bilo izpostavljeno stališče, da so vsi trije kandidati vrhunski pravni strokovnjaki kljub pomislekom Sodnega sveta, da dva kandidata ne izpolnjujeta najvišjih kriterijev usposobljenosti na specifičnem pravnem področju mednarodnega javnega prava. Komisija je nato sprejela naslednje sklepe. Mandatno-volilna komisija Državnemu zboru predlaga, da predlagano kandidatko dr. Mišo Zgonec Rožej izvoli za članico Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu, prav tako Državnemu zboru predlaga, da predlaganega kandidata dr. Sebastjana Zbičajnika izvoli za člana Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu, in Državnemu zboru predlaga, da predlaganega kandidata dr. Jurija Toplaka izvoli za člana Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Najlepša hvala.
Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na izvedbo glasovanja o Predlogu za izvolitev treh članov Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. V skladu s prvim odstavkom 7. člena Zakona o predlaganju kandidatov iz Republike Slovenije za sodnike mednarodnih sodišč o izvolitvi članov Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu Državni zbor odloča s tajnim glasovanjem. V skladu s prvim odstavkom 92. člena Poslovnika Državnega zbora vodi tajno glasovanje komisija, ki jo sestavljajo predsedujoči ter štirje poslanci, ki jih izvoli Državni zbor. Predstavniki poslanskih skupin so mi že posredovali predloge za člane komisije, ki vodi glasovanje. To so: dr. Mitja Horvat, Poslanska skupina Stranke modernega centra, gospod Franc Breznik, Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, gospod Ivan Hršak, Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, in Luka Mesec, Poslanska skupina Levica. Član te komisije sem tudi sam kot predsedujoči. Pri delu komisije bo sodelovala tudi namestnica generalne sekretarke gospa Jerneja Bergoč. Ali kdo takemu predlogu za sestavo komisije nasprotuje? Ne. Če ne, prehajamo na odločanje o sestavi komisije. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 59, proti so bili 3. [[Za je glasovalo 59.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je komisija v predlagani sestavi izvoljena. V skladu s tretjim odstavkom 92. člena Poslovnika Državnega zbora bodo poslankam in poslancem vročene tri glasovnice tako, da pride vsak poslanec k mizi predsedujočega in pove svoje ime in priimek. Glasuje se tako, da se na vsaki glasovnici obkroži beseda za ali proti. V skladu s petim odstavkom 91. člena Poslovnika Državnega zbora je neizpolnjena glasovnica neveljavna. Neveljavna je tudi glasovnica, iz katere volja poslanke oziroma poslanca ni jasno razvidna. V skladu s prvim odstavkom 7. člena Zakona o predlaganju kandidatov iz Republike Slovenije za sodnike mednarodnih sodišč bo vsak predlagani kandidat izvoljen, če bo zanj oziroma zanjo glasovala večina vseh poslank in poslancev, to je 46 ali več. Glasovali bomo v dvorani v glasovalnih kabinah. Poslanke in poslanci boste izpolnjene glasovnice oddali v glasovalno skrinjico, ki bo v dvorani na mizi ob kabinah za glasovanje. Prehajamo na izvedbo tajnega glasovanja. Prosim poslance, ki mi boste pomagali pri glasovanju, da se takoj zglasite v sobi 217, kjer boste prevzeli volilni material. Glasovanje se bo začelo ob 21. uri in 20 minut in bo trajalo do 21. ure in 40 minut. Po končanem glasovanju prosim poslance, ki mi boste pomagali pri glasovanju, da se zberete v sobi 217. Prekinjam to točko dnevnega reda in sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 22. uri in 10 minut.
Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Nadaljujemo sejo. Prehajamo na obravnavo Predloga za izvolitev treh članov Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Dovolite, da preberem tri zapisnike. Najprej zapisnik o ugotovitvi izida glasovanja o predlogu za izvolitev dr. Miše Zgonec Rožej za članico Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Glasovanje je bilo v prostorih Državnega zbora dne 19. oktobra 2017. Razdeljenih je bilo 71 glasovnic, oddanih je bilo 71 glasovnic, neveljavna je bila ena glasovnica, veljavnih je bilo 70 glasovnic. Za jih je glasovalo 60, proti jih je glasovalo 10. Na podlagi izida glasovanja je dr. Miša Zgonec Rožej z večino glasov vseh poslancev izvoljena za članico Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Zapisnik o ugotovitvi izida glasovanja o predlogu za izvolitev dr. Sebastjana Zbičajnika za člana Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Glasovanje je bilo v prostorih Državnega zbora dne 19. oktobra 2017. Razdeljenih je bilo 71 glasovnic, oddanih je bilo 71 glasovnic, neveljavnih je bilo 7 glasovnic, veljavnih je bilo 64 glasovnic. Za jih je glasovalo 32, proti jih je glasovalo 32. Kandidat dr. Sebastjan Zbičajnik ni prejel večine glasov vseh poslancev, zato ni izvoljen za člana Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Še zapisnik o ugotovitvi izida glasovanja o predlogu za izvolitev dr. Jurija Toplaka za člana Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Glasovanje je bilo v prostorih Državnega zbora dne 19. oktobra 2017. Razdeljenih je bilo 71 glasovnic, oddanih je bilo 71 glasovnic, neveljavnih je bilo 5 glasovnic, veljavnih je bilo 66 glasovnic. Za jih je glasovalo 33, proti jih je glasovalo 33. Kandidat dr. Jurij Toplak ni prejel večine glasov vseh poslancev, zato ni izvoljen za člana Stalnega arbitražnega sodišča s sedežem v Haagu. Dr. Miši Zgonec Rožej čestitam k izvolitvi. Ker nobeden od dveh kandidatov, torej dr. Sebastjan Zbičajnik in dr. Jurij Toplak, ni prejel zadostnega števila glasov poslank in poslancev, se skladno z drugim odstavkom 7. člena Zakona o predlaganju kandidatov iz Republike Slovenije za sodnike mednarodnih sodišč opravijo nove volitve na podlagi novih kandidatur. Postopkovno, dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Gospe in gospodje iz levice, ne mislim Levice, ampak ta del – poštenost, ali poštenost kaj velja? Na Mandatno-volilni komisiji smo predlog predsednika države podprli na način, da smo podprli vse kandidate. Za nas je bilo zato razumljeno, da bo tako tudi glasovanje v Državnem zboru. Zdaj se pa zgodi – kaj? Zgodi se to, da ljudje, ki učijo na Harvardu, padejo. Govorim o tem, da ljudi, ki učijo na Harvardu, škartira Državni svet, ki ima člane, ki še do Trsta pa kakšne univerze niso prišli, ampak pustimo, to je druga zgodba. Naša dolžnost je bila, da izvolimo nekako te tri ljudi, predvsem pa gospoda Toplaka in Zbičajnika kot tudi gospo, ki je bila na listi. Mi smo se držali tistega, kar je bilo na Mandatno-volilni komisiji in smo podrli vse kandidate. Gospe in gospodje, to, kar ste naredili, je nepošteno. Hvala lepa.
Prehajamo na obravnavo Predloga sklepa o imenovanju dveh članov Programskega sveta RTV Slovenija – na podlagi sedme alineje šestega odstavka 17. člena Zakona o Radioteleviziji Slovenija. Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila Mandatno-volilna komisija. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se za člana v Programski svet RTV Slovenija na podlagi sedme alineje šestega odstavka 7. člena Zakona o Radioteleviziji Slovenija imenujeta gospod Marjan Dora in gospod Matej Weissenbach, in sicer za čas do izteka mandatov članov, imenovanih s sklepom Državnega zbora z dne 21. 4. 2016. Ob tem vas obveščam, da bo na podlagi devetega odstavka 7. člena Zakona o Radioteleviziji Slovenija sklep sprejet, če bo zanj glasovala večina vseh poslancev, to je 46 ali več. Glasujemo. Navzočih je 68 poslank in poslancev, za je glasovalo 48, proti 16. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 16.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga sklepa o imenovanju člana Statističnega sveta Republike Slovenije. Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila Mandatno-volilna komisija. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se za člana Statističnega sveta Republike Slovenije imenuje mag. Bojan Krajnc. Mandat mu začne teči s 24. 10. 2017. Glasujemo. Navzočih je 67 poslank in poslancev, za je glasovalo 50, proti pa 9. [[Za je glasovalo 50.]] [[Proti 9.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo še na obravnavo Predloga sklepa o imenovanju člana izbirne komisije za izbiro primernih kandidatov za imenovanje namestnice oziroma namestnika predsednika Komisije za preprečevanje korupcije. Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila Mandatno-volilna komisija. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se za člana izbirne komisije za izbiro primernih kandidatov za imenovanje namestnice oziroma namestnika predsednika Komisije za preprečevanje korupcije imenuje dr. Mitja Horvat. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Tole glasovanje je sicer javno in bo tudi razvidno. Kljub temu da smo se v poslanski skupini odločili, da glasujemo kvorum, v igri je namreč gospod Horvat za člana te komisije, torej naš kolega poslanec – jaz osebno bom podprl gospoda Horvata. Kaj bodo naredili kolegi, ne vem, domnevam, da jih bo tudi kar nekaj podprlo, zato da vam pokažemo, kaj je poštenost, ki je vi prej niste bili sposobni za mlade strokovnjake izpeljati. Hvala lepa.
Mir v dvorani! Glasujemo. Navzočih je 67 poslank in poslancev, za je glasovalo 61, proti pa 2. [[Za je glasovalo 61.]] [[Proti 2.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda in prekinjam 34. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 10. uri. Jutri ni glasovanj. Lahko noč!