Representantene André Oktay Dahl, Thore A. Nistad, Espen Johnsen, Finn Martin Vallersnes, Magnhild Meltveit Kleppa, Ingrid Heggø, Lars Peder Brekk og Ingvild Vaggen Malvik, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Det foreligger to permisjonssøknader: Fra Stortingets delegasjon til EFTA-parlamentarikerkomiteene og Den felles EØS-parlamentarikerkomiteen foreligger søknad undertegnet av delegasjonens leder, stortingsrepresentant Svein Roald Hansen. Søknaden gjelder deltakelse på møte i Tromsø i tiden fra og med 22. mai til og med 24. mai for representantene Marianne Aasen Agdestein, Laila Dåvøy, Steinar Gullvåg, Gjermund Hagesæter, Svein Roald Hansen og Tove Karoline KnutsenFra Sosialistisk Venstrepartis stortingsgruppe om fødselspermisjon for representanten Lena Jensen fra og med 23. mai og ut Stortingets vårsesjon. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: 1. Søknadene behandles straks og innvilges.2. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden: For Akershus fylke: Gorm KjernliFor Hordaland fylke: Georg Indrevik og Knut Arild HareideFor Troms fylke: Ole-Anton Teigen og Knut Werner HansenFor Vestfold fylke: Silvia Kristoffersen KosmoFor Østfold fylke: Thor Erik Forsberg3. Knut Werner Hansen innvelges i Lagtinget for den tid han møter for representanten Tove Karoline Knutsen.
Gorm Kjernli, Georg Indrevik, Knut Arild Hareide, Knut Werner Hansen, Silvia Kristoffersen Kosmo og Thor Erik Forsberg er til stede og vil ta sete.
Presidenten vil foreslå at det velges tre settepresidenter for Stortingets møter i inneværende uke – og anser det som vedtatt. Presidenten vil foreslå Hans Frode Kielland Asmyhr, Kenneth Svendsen og Per Ove Width. – Andre forslag foreligger ikke, og Hans Frode Kielland Asmyhr, Kenneth Svendsen og Per Ove Width anses enstemmig valgt som settepresidenter for inneværende ukes møter. Representanten Hans Olav Syversen vil fremsette et privat forslag.
På vegne av May-Helen Molvær Grimstad og meg selv har jeg gleden av å framsette et privat forslag om styrket erstatningsrettslig vern mot helseplager og helseskader som er forårsaket av forbruksvarer.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Den saken vi har til behandling i dag, er på bakgrunn av et Dokument nr. 8-forslag som er fremmet av Høyre. Bakgrunnen for forslaget er vern av norske elver og fjorder for å ivareta villaksen og et ønske om å myke opp og evaluere dette vernet før en eventuell utvidelse. De aller fleste vernede fjordområdene har vært vernet siden 1989. Da innførte regjeringen midlertidige sikringssoner for laksefisk. Noen av de vernede elvene har vært vernet lenger gjennom andre typer vassdragsvern, mens noen ble vernet for første gang gjennom Stortingets behandling av St.prp. nr. 79 for 2001-2002. Bakgrunnen for etableringen av midlertidige sikringssoner for laks i 1989 var bl.a. en frykt for at lakseparasitten Gyrodactylus salaris skulle spre seg fra elv til elv via oppdrettsfisk i fjorden. I dag vet vi at gyro ikke spres via saltvann. I dag peker Direktoratet for naturforvaltning på at havbruk er en trussel mot enkelte laksestammer på bakgrunn av to faktorer: rømning og spredning av lakselus. Rømning har vært et stort problem de siste årene. Riktignok rømmer en stadig lavere andel av fisken som produseres, men på grunn av produksjonsøkningen har ikke de totale rømningstallene gått ned noe særlig. Det er imidlertid grunn til å peke på at det ikke er noe som tyder på at vern av fjordene fører til færre rømninger, snarere tvert imot. Et godt eksempel er stormen «Narve», som herjet langs norskekysten i januar i år. Stormen medførte at mer enn 400 000 laks og regnbueørret rømte fra sine anlegg – alle fra lokaliteter langs kysten, ingen fra inne i fjordene. Likeens er det viktig å peke på at lakselus på laks er helt naturlig. Men når konsentrasjonen på utvandrende smolt blir for stor, vil den få redusert sjanse til å overleve. Men så er det slik at smolten forlater elvene samtidig med vårløsningen og når vannføringen i elvene er på sitt største. Dette gjør at saltinnholdet i mange av de vernede og planlagt vernede fjordene på dette tidspunktet av året er så lavt at lusa rett og slett dør – og det er praktisk talt ikke lakselus i merdene. Det er videre grunn til å peke på at oppdrettsnæringen jobber seriøst med både rømmingsproblematikk og lakselus, og oppnår gode resultater på begge disse områdene. Jeg viser bl.a. til flertallets innstilling til budsjettet for 2006. Så må jeg si litt om elvene. I mange kommuner var det på 1990-tallet og fram til vedtaket i 2002 stort flertall for vern. Disse kommunene anså villaksen som en viktigere ressurs enn elektrisk kraft. Nå opplever de samme kommunene at de ikke får lov til å gjennomføre tiltak for å fremme fisket i egen elv, fordi den er vernet. De får ikke lov til å bygge småkraftverk i sidevassdragene – de ikke-lakseførende delene av elven. Er dette fornuftig og i tråd med vernegrunnlaget? Jeg tror ikke det. Det jeg vet, er at en evaluering kunne ha gitt svar på det. Norsk havbruksnæring er i vekst. Det produseres stadig mer fisk til høyere lønnsomhet. Samtidig er det en næring som i sin natur er distriktsvennlig. Det går ikke an å sentralisere en merd. Skal næringen kunne fortsette å vokse som en lønnsom distriktsnæring, må den ha plass å vokse på. Gode lokaliteter er den viktigste faktoren for å sikre videre vekst og lønnsomhet. Mange av de beste lokalitetene ligger inne i fjordene, beskyttet mot vær og vind, og med høyt ferskvannsinnhold i vannet. Men det ser ikke ut som om dagens votering kommer til å bidra til bedre vilkår for næringen. Det mest skremmende ved flertallsinnstillingen er at det påstås at norsk villaks er truet av utryddelse, noe som overhodet ikke stemmer. 252 laksestammer er av Direktoratet for naturforvaltning vurdert som livskraftige og ikke truede. Med en slik manglende felles oppfatning av virkeligheten er det vanskelig å ha en fornuftig debatt om temaet. Flertallet vil ikke ha noen evaluering av vernet før det utvides. Det er ikke gått lang nok tid, hevdes det. Jeg tror at de som har drevet med havbruk i forbindelse med og i laksefjorder i 16 år, synes at det er lang nok tid. Flertallet vil ikke oppheve de midlertidige sikringssonene i dag, til tross for at Regjeringen har sagt at det skal skje til høsten. Flertallet vil heller ikke engang vurdere å tillate oppdrett av regnbueørret i de vernede områdene, til tross for at Rieber-Mohn-utvalget la til grunn at det var oppdrett av laks som var problemet, ikke ørret. Det kan tyde på at suksesskriteriene i denne regjeringens miljøpolitikk, som hos så mange regjeringer før dessverre, er å få vernet flest mulig kvadratkilometer, uansett hvor nyttig vernet er for formålet.
Det er verdt å merke seg hvem som er forslagsstiller bak dette Dokument nr. 8-forslaget, nemlig Høyre, med bl.a. Ivar Kristiansen, medlem av energi- og miljøkomiteen. Naturlig nok har Høyre unngått at Børge Brende – tidligere miljøvernminister Børge Brende – står som forslagsstiller. Det ville vel blitt litt for pinlig. Og hvorfor? Jo, for det var Børge Brende som i forrige periode i egenskap av miljøvernminister la fram en proposisjon om opprettelse av laksefjorder og -vassdrag. I forbindelse med behandlingen av Innst. S. nr. 134 – St.prp. nr. 79 for 2001-2002 om laksefjorder – sa Høyre bl.a.: «Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet foreslår at de midlertidige sikringssoner som begrep nå avvikles, dog slik at nye laksekonsesjoner ikke tildeles innenfor disse områder» – og legg merke til dette – «før Stortinget har ferdigbehandlet forslag til supplering og ferdigstillelse av ordningen med nasjonale laksevassdrag og laksefjorder.» Det må være betimelig å spørre hvorfor Høyre og Børge Brende har snudd 180 grader i denne saken. Under stortingsbehandlingen av nasjonale laksefjorder fremmet Høyre forslag om at intet skulle endres før ferdigstillelsen var behandlet. I dag tar Høyre opp forslag som krever at ferdigstillelse ikke trenger å være ferdigbehandlet i Stortinget før endringer iverksettes. I 2003 krevde Høyre derimot at de midlertidige sikringssonene måtte opprettholdes inntil supplering og ferdigstillelse av ordningen var ferdigbehandlet. Dette framkommer endatil i et eget forslag som flertallet i Stortinget fremmet under behandlingen. Flertallet bestod, som man vet, av regjeringspartiene og Arbeiderpartiet. Vi konstaterer at tidligere miljøvernminister Børge Brende har tapt denne saken i eget parti. Det er trist. Arbeiderpartiet står derimot fast ved det kompromisset vi inngikk med Bondevik II-regjeringa. Arbeiderpartiet står fast ved at ordningen med laksefjorder og laksevassdrag skal ferdigstilles i tråd med Stortingets vedtak av 25. februar 2003. Det er gledelig at også Kristelig Folkeparti og Venstre er troverdige i dette spørsmålet og står fast ved de beslutninger som ligger i laksekompromisset. Det er i grunnen oppsiktsvekkende at Høyre fremmer dette Dokument nr. 8-forslaget, sett i lys av at Regjeringa har sagt at den vil legge fram en proposisjon om ferdigstillelse i løpet av inneværende år. Statsråd Bjørnøy har gjort det klart at Regjeringa vil legge fram denne proposisjonen til høsten. Så man kan bare spekulere på hvorfor det haster slik for Høyre med å fremme Fremskrittspartiets gamle forslag fra behandlingen av St.prp. nr. 79 om nasjonale laksevassdrag. Og man kan selvsagt også spekulere på hvorfor det nå er så viktig for Høyre å fremme et Dokument nr. 8-forslag med forslag som partiet ved forrige korsvei stemte imot. Man trenger ikke å lete lenge i dette hus før man finner dem som antyder at nå har Høyre kastet prinsippene på båten. For Høyre er det blitt viktigere å logre for Siv Jensen. Og i denne saken svinser Høyre etter Fremskrittspartiet som en lykkelig valp. Er det konkurransen fra Fremskrittspartiet som har fått Høyre til å gå populismens brede vei? Til slutt: Arbeiderpartiet vil, sammen med SV, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, avvise forslaget under henvisning til at Stortinget har vedtatt at disse problemstillingene skal behandles når proposisjonen om ferdigstillelse av laksefjorder og laksevassdrag fremmes. Vi ser fram til en realdebatt i denne sal når den bebudede proposisjonen legges fram høsten 2006.
I likhet med Arbeiderpartiets taler i denne sak har også jeg tenkt å snakke om Høyres politikk – i en sak som er svært viktig for Kyst-Norge, for norsk fiskerinæring og for folk som er opptatt av hvordan vi skal overleve med hensyn til bosetting og utvikling langs kysten: Hvordan skal vi få til vekst og utvikling – og særlig ved å ta i bruk de muligheter som norsk oppdrettsnæring, som faktisk er suverent best i verden, har de beste forutsetninger for å kunne utvikle – i en sunn, positiv fremtid? Det er vi opptatt av. Høyre vedstår seg selvfølgelig det som vi har vært med på å utvikle fra år 2003, men jeg tror vi gjør stor skade ved å gjøre som man nå gjør i Arbeiderpartiet: velger å lukke øynene og ørene for at det har vært en utvikling fra 2003. Det daværende statsråd Børge Brende la opp til, var nemlig å prøve å skaffe dokumentasjon, skaffe kunnskap, som kunne anvendes i disse spørsmålene, når man eventuelt skulle ta fatt på en runde to. Det som er klart nå, og som alle i Høyre er unisont enige om, er at vi ikke har den tilstrekkelige kunnskap, den dokumentasjon, som skulle ha gitt oss et grunnlag for nå å sette i gang et omfattende vern av nye norske fjordarmer og vassdrag, elver, som faktisk i verdensmålestokk er de absolutt mest velegnede for å drive oppdrett av laks i. Derfor er det veldig skuffende å se at man fra regjeringshold, og ikke minst nå fra Arbeiderpartiet, velger å snakke om noe helt annet enn det saken gjelder. Jeg tror vi gjør en stor feil hvis vi lukker øynene for at det ikke er utfordringer når det gjelder å sikre villaksens fremtidige eksistens. Men også her er vi nødt til å skaffe oss dokumentasjon, ta oss bryderiet med å evaluere den runden vi har vært igjennom, og som faktisk er ganske omfattende, før vi setter i verk en ny, omfattende runde. For øvrig tillater jeg meg å ta opp forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre som er gjengitt i innstillingen. Ellers må jeg bare få lov til å si at jeg slutter meg fullt og helt til saksordførerens utmerkede fremlegg. Norsk oppdrettsnæring har jo vokst frem nesten på tross av forskere. Den er stampet frem – småoppdrettere langs kysten har slåss denne næringen frem. Og man har møtt utfordringer, man har møtt motstand – ikke bare nasjonalt, men enda mer i markedet. Om man ser bare 35 år tilbake i tiden, produserte man 100 tonn oppdrettslaks i Norge, til en verdi av 7 mill. kr. I 2005 produserte vi 600 000 tonn, med en eksportverdi på 14 milliarder kr. Og vi har et potensial hvor det nesten bare er fantasien som kan sette grenser. Vi må ikke ødelegge mulighetene for denne næringen. Vi kan ikke la jegere og fiskere, Bellona eller andre få lov til å sette dagsordenen for hvordan denne næringen skal få utvikle seg. Vi må i hvert fall ta oss det bryderiet, før man setter stengsler for hvordan denne næringen skal utvikle seg i Kyst-Norge, at vi skaffer dokumentasjon og belegg. Heldigvis har vi folk, i dette tilfellet fra Ås-miljøet, som helt klart slår fast at oppdrettslaksen ikke er noen trussel mot villaksstammen. Hadde den vært den trusselen som enkelte udokumenterbare påstander sier, hadde faktisk oppdrettslaksen overtatt alle gener i norske elver. Det har den altså ikke gjort. Men jeg tror at vi samtidig vil stå oss på å være ærlige i disse spørsmålene: Vi har utfordringer en masse når det gjelder rømming, og når det gjelder lusproblematikken, som saksordføreren var inne på. Men da må det være vilje til ikke å drive en skyttergravspolitikk, som jeg har inntrykk av at man gjør i disse spørsmålene. Da får aktørene som er opptatt både av laksenæringen i Norge og – like mye – av villaksstammen, sette seg ned og snakke sammen før vi foretar ytterligere og mer brutale vern, før man i det hele tatt har vært i stand til å legge frem en form for dokumentasjon som skulle tilsi at det i dag er nødvendig å gå til ytterligere og radikale inngrep i næringens muligheter for utvikling. Derfor er mitt budskap: Anvend en av fjellvettreglene når det er behov for å anvende den; den pleier ofte ellers i all slags vær å være fornuftig å dra frem når det er behov for det.
Representanten Ivar Kristiansen har tatt opp de forslag som han refererte til.
Vern av den atlantiske villaksstammen har vært en viktig miljøsak de siste årene. Det er viktig å bevare denne laksestammen av flere grunner. Det gjelder vår forpliktelse til å bevare det biologiske mangfoldet, det er muligheten for tilgang på genetisk materiale for oppdrettsnæringen, det er utsiktene for et godt rekreasjonsfiske og derigjennom hensynet til en stadig viktigere distriktsnæring – turismen. Norge er så heldig å ha en unik forekomst av villaks, med stor artsrikdom, og vårt land er et kjerneområde for villaksen. Det er derfor stor enighet om å ta vare på og forvalte villaksen på en god og langsiktig måte. Dette var da også bakgrunnen for at Stortinget i 2003 vedtok å verne 37 vassdrag som laksevassdrag og 21 fjorder som laksefjorder. Samtidig la Kristelig Folkeparti og resten av Stortinget til grunn at det skulle opprettes ca. 50 nasjonale laksevassdrag med tilhørende laksefjorder. Vi venter nå på at Regjeringen skal komme til Stortinget med en liste over nye laksevassdrag og laksefjorder – en sak som Regjeringen har bebudet i løpet av dette året. Kristelig Folkeparti føler derfor at dagens debatt er noe prematur, og forårsaket av visse partiers markeringsbehov for å varsle nye standpunkt i forhold til det man kanskje har stått for tidligere. Trusselen mot villaksstammen er sammensatt. De viktigste elementene er angrepene av Gyrodactylus salaris, rømt oppdrettslaks, lakselus, forurensning og inngrep i vassdrag. Kristelig Folkeparti er tilfreds med at departementet nå arbeider med å møte disse truslene på en konstruktiv måte i samarbeid med næringer, lokalsamfunn, oppdrettsnæringen og dens organisasjoner. I dagens innstilling fremmer Høyre og Fremskrittspartiet flere forslag som Kristelig Folkeparti mener hører hjemme i arbeidet med den bebudede saken fra Regjeringen. Stortinget bad i 2003 om en evaluering av tiltakene med laksefjorder og laksevassdrag, og jeg antar at departementet er i gang med følgeforskningen som kan danne grunnlag for en evaluering. Men å kreve en behandling av evalueringen før en ny utvidelse, ja det viser kanskje at Høyre ikke helt står på det som regjeringen Bondevik var enige om. For oss i Kristelig Folkeparti er en bærekraftig miljøpolitikk viktig. Målet må være at vi verner det biologiske mangfoldet. Dette er vår bunnplanke. Å evaluere effekten av et tiltak må nødvendigvis kreve noe tid. Og da å kreve stopp i en godt begrunnet utvidelse er i realiteten å si stopp til mer vern. Når det gjelder båndlegging av midlertidige sikringssoner for laksefiske, mener Kristelig Folkeparti at statsråden i sitt brev til komiteen av 24. april d.å. er prisverdig tydelig. Kristelig Folkeparti legger derfor til grunn at Regjeringen opphever de midlertidige sikringssonene i laksefjorder vedtatt vernet i 2003, og at andre midlertidige sikringssoner oppheves dersom de ikke foreslås vernet i den varslede proposisjonen, som kommer i løpet av dette året. Det er også grunn til å vurdere om oppdrettsanlegg for andre fiskeslag enn laks skal omfattes av vernet i laksefjordene. Dette håper jeg statsråden ser nærmere på når Regjeringen arbeider videre med dette spørsmålet. De forslag Høyre og Fremskrittspartiet i dag fremmer, føler Kristelig Folkeparti naturlig hører hjemme i debatten som kommer om et utvidet vern av laksefjorder. Vi er ikke innstilt på en skyttergravsdebatt, slik noen har antydet. Kristelig Folkeparti ser fram til den debatten vi skal ha om ett års tid. På denne bakgrunn mener Kristelig Folkeparti dokumentet bør legges ved protokollen, og jeg tar opp forslaget om dette i innstillingen.
Representanten Line Henriette Holten Hjemdal har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Venstre slutter seg til flertallet i denne sak og den begrunnelse flertallet har gitt i innstillingen. Jeg vil likevel komme med noen korte merknader på vegne av Venstre. Bondevik II-regjeringen la fram forslag for Stortinget og fikk vedtatt et opplegg for 37 nasjonale laksevassdrag og 21 laksefjorder. Det ble fra forrige regjerings side lagt til grunn at en skulle følge dette opp med ytterligere forslag, slik at en fikk 50 nasjonale laksevassdrag med tilhørende laksefjorder. Venstre er tilfreds med at den nye regjeringen følger dette opp og bebuder forslag i henhold til dette til høsten. Det er rett at det er kommet noe ny kunnskap, og det er rett at det er de som hevder at effekten av de nasjonale laksevassdragene og laksefjordene har uteblitt. De er det verdt å lytte til, og det er viktig å evaluere effekten. Men en slik evaluering må bygge på kunnskap og overvåkning over tid. Venstre mener det ikke er grunnlag for å si stopp nå og gå inn på en annen politisk kurs enn forrige regjering hadde, og som dagens regjering sier en vil følge opp. Venstre vil gjennomgå etablert vern, slik at det oppdateres mot ny kunnskap. Vi vil ha en evaluering i denne stortingsperioden, og mener det er et for langsiktig perspektiv som trekkes opp fra Regjeringen når en viser til at det er satt i gang overvåkningsprogram med sikte på å få erfaringer i et tiårsperspektiv. Vi ønsker når denne saken kommer til Stortinget igjen, å få lagt inn en plan for evaluering som en del av vedtak om flere laksevassdrag og laksefjorder. Venstre er også opptatt av at det blir forsket så mye på dette området at de vedtakene vi gjør, baserer seg på best mulig kunnskap. Og vi mener at en referansefjord kan være et godt redskap for å få ny kunnskap. I vårt valgprogram har vi gått inn for at Førdefjorden i Sogn og Fjordane skal bli en nasjonal referansefjord, og vi kommer til å fremme forslag i samsvar med dette når Regjeringen kommer med sitt opplegg. Jeg ønsker allerede nå å utfordre Regjeringen til å fremme forslag om en referansefjord som kan bidra til å dempe de konfliktene det er rundt dette, som sikrer vern, samtidig som en baserer den på den best mulige kunnskap.
Den nordatlantiske villaksressursen er redusert med mer enn 75 pst. siden 1970-tallet. Det er ingen tvil om at bestandene har gått kraftig tilbake også i Norge. Vi har likevel mange og livskraftige bestander, som faktisk tilsvarer om lag en tredjedel av all nordatlantisk villaks. Dette gir Norge et særlig internasjonalt ansvar med store krav til nasjonal oppfølging. Nasjonale laksevassdrag og laksefjorder innebærer at om lag tre fjerdedeler av Norges totale ressurser av atlantisk laks blir gitt særskilt beskyttelse i vassdrag og fjordområder. I et internasjonalt perspektiv betyr dette at nesten en tredjedel av den nordatlantiske villaksen blir gitt slik beskyttelse. Nasjonale laksevassdrag og laksefjorder innebærer altså et betydelig løft for villaksen, både nasjonalt og internasjonalt. Det finnes ingen enkelttiltak som kan sikre villaksen for framtiden. Villaksens spesielle livssyklus gjør at den utsettes for en rekke trusler både i vassdragene, i kystområdene og i havområdene. Disse truslene spenner fra fysiske inngrep til forurensninger, parasitter, rømt oppdrettslaks og ulovlig fiske. Dette betyr at villaksen bare kan sikres gjennom en sterk og helhetlig bevaringspolitikk, der flere ulike myndigheter og næringer gjør en innsats. Nasjonale laksevassdrag og laksefjorder er et nødvendig, men ikke tilstrekkelig tiltak for villaksen. I tillegg til å ferdigstille denne ordningen med nasjonale laksevassdrag og laksefjorder vil Regjeringen også styrke vernet av villaksen på andre områder. Vi ønsker økt satsing på bekjempelse av Gyrodactylus salaris, skjerpede tiltak mot rømt oppdrettslaks og bevaring av villaksens leveområder. Dette peker seg ut som særlig viktige satsingsområder. I den varslede stortingsproposisjonen om villaksen vil vi både legge fram et konkret forslag til nye nasjonale laksevassdrag og laksefjorder og også presentere Regjeringens samlede politikk for vern av villaksen. Det foreliggende Dokument nr. 8-forslaget gjenspeiler en debatt i ulike miljøer om effekten av de nasjonale laksefjordene. Fra forskningshold har det bl.a. vært uttalt at laksefjordene må være store og helst oppdrettsfrie dersom de skal gi tilstrekkelig effekt. Oppdrettsnæringen har også hevdet at tiltaket ikke gir tilstrekkelig effekt i forhold til problemer med rømt oppdrettslaks og lakselus. Det har hele tiden vært lagt til grunn at problemer med rømninger, fiskesykdommer og parasitter primært må løses gjennom spesifikke tiltak. Med de problemene vi i dag har på disse områdene, vil det imidlertid ikke være forsvarlig å øke omfanget av lakseoppdrett i de fjordområdene som er viktigst for villaksen. Nasjonale laksevassdrag og laksefjorder er dessuten et helhetlig grep som skal gi de viktigste laksebestandene en ekstra forsikring og beskyttelse både i vassdragene og i de tilhørende fjordområdene. Det hører også med i denne diskusjonen at Stortinget – i tråd med forslag fra Bondevik II-regjeringen – forutsatte at ordningen skal evalueres senest ti år etter ferdigstillelsen, da det behandlet saken i 2003. En slik evaluering må bygge på kunnskap over tid, og det er derfor igangsatt et bredt anlagt program, som varer over ti år, for overvåking av ordningen. Jeg kan også forsikre representanten fra Venstre om at vi ønsker å ta med hans forslag i den videre vurderingen. Når det gjelder Kristelig Folkepartis forslag om å oppheve den midlertidige sikringssonen, vil jeg bekrefte at det skal vi også vurdere i forbindelse med det arbeidet som vi nå gjør.
Det blir replikkordskifte.
Jeg skal først få lov til å si at jeg opplever ikke at dette handler om ikke å tillate ny aktivitet i fjordene som blir vernet. Det handler faktisk i mye større grad om at vern fører til at næringen dør ut i de fjordene det er snakk om. Hvor mange oppdrettsanlegg ser i dag ut som de gjorde for 15 år siden? Det er bare et spørsmål om tid før næringen dør ut i de fjordene som blir vernet. Men så sier statsråden at de nordatlantiske villaksbestandene er redusert. Ja, det stemmer, både i Nord-Amerika, i Skottland – De britiske øyer – har bestanden gått tilbake. Men statsråden sier også at bestandene og stammene av villaks har gått kraftig tilbake i Norge. Dette er tall jeg ikke har sett, og jeg kunne ønske at statsråden kvantifiserer antallet stammer som har gått tilbake, og ikke minst oppgir kilden, slik at saksordføreren også får satt seg inn i disse tallene.
Jeg ber om forståelse for at jeg ikke har med meg de kildene hit, men dette lover jeg at representanten skal få tilsendt så fort som mulig. Det er viktig for oss å se at anliggendet om nasjonale laksefjorder og laksevassdrag er en internasjonal forpliktelse, slik at vi også må se den norske stammen i sammenheng med den internasjonale stammen. Det er det som er viktig, synes jeg, at vi ser det i sammenheng.
Statsråden lar det skinne gjennom at man er motivert for videre vern av vassdrag og fjorder ut fra det forhold at 75 pst. av den nordatlantiske laksestammen er blitt borte i løpet av noen år. Hvilke forskere og hvilke forskningsinstitusjoner er det som gir statsråden ryggdekning for mer enn å antyde at det er en nær sammenheng mellom oppdrett av norsk laks i norske fjorder og det forhold at den nordatlantiske villaksstammen er redusert så kraftig som statsråden viser til?
Vi har i dag nok kunnskap til å si at graden av oppdrettsaktivitet har betydning for mengden rømt oppdrettslaks i elvene og også for forekomsten av f.eks. lakselus. Derfor er det altså en sammenheng mellom oppdrettsnæringen og villaksen. Vi har sagt at vi skal komme tilbake til Stortinget med en stortingsproposisjon, og den konkrete dokumentasjonen vil også komme fram der.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Norge har 5 700 mil med kyst. Da sier det seg selv at bruken av havet og havets ressurser er en vesentlig del av næringsutviklingen langs kysten. Norge har en unik forekomst av villaks, og den skal vi ta vare på, selv om flere faktorer truer enkelte av villaksstammene. Det har vært fokusert på oppdrettsnæringen som en av trusselfaktorene. Men denne næringen er like avhengig av et rent hav og godt miljø som villaksen er det. Som en lakseoppdretter sa: «God miljøpolitikk dreier seg om å sikre at verdiskapingen er biologisk bærende.» Det ansvaret hviler på næringen, og jeg har inntrykk av at de tar ansvar. 150 oppdrettsanlegg blir berørt etter siste forslag fra Direktoratet for naturforvaltning. Da må næringen bli tatt med på råd i den sluttfasen vi nå skal inn i. Distrikts-Norge trenger denne næringen. Den skaper arbeidsplasser og bosetting langs hele kysten. Jeg er glad for at fiskeri- og kystministeren nå har besluttet å etablere en kommisjon for bl.a. å redusere rømming av oppdrettslaks, for rømmingstallene er for store. Det er ikke alle oppdrettsanlegg som har like store problemer med rømming og lakselus. Skjerstadfjorden i Nordland har ikke disse problemene, men allikevel er den foreslått vernet nå i siste runde. I 25 år har det vært drevet oppdrett i denne fjorden uten problemer med lus, sykdom eller rømming. Det er heller ikke påvist negative effekter for villaksen. Grunnen er at Skjerstadfjorden har en formidabel vannutskifting gjennom verdens sterkeste malstrøm, Saltstraumen. I tillegg har fjorden store mengder brakkvann i vår- og sommerhalvåret, noe lakselusa ikke liker. Denne fjorden trenger en fornuftig vurdering. Jeg ser ingen grunn til, gjennom et Dokument nr. 8-forslag, å fjerne det som ennå er sikringssonene fra 1989. Statsråden har varslet en sak til Stortinget i løpet av året om ferdigstillelsen av laksevassdrag og -fjorder, og da skal alle forhold behandles. Næringen har ventet lenge på ferdigstillelsen som skulle komme i 2004–2005. Det greide ikke Bondevik-regjeringen å få til, og da kan vi ikke la næringen vente enda lenger på en evaluering. Næringen vil ha forutsigbarhet snarest mulig. Bondevik-regjeringen ønsket i likhet med Stortinget å bruke inntil ti år på en evaluering. Den jobben har sittende regjering satt i gang. Høyre kunne ha gjort denne saken ferdig, hvis de mente det hastet slik, mens de satt i regjering. Derfor ser jeg ingen grunn til å forsere denne saken nå gjennom et privat forslag i Stortinget fra Høyre.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 2287]]
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Alle skal ha mulighet til å ha friluftsliv som helsefremmende, trivselsskapende og miljøvennlig aktivitet i nærmiljøet og i naturen for øvrig. Kystområdene har stor verdi for friluftslivet og er samtidig under et utbyggingspress. Det er derfor viktig å øke allmennhetens tilgang til friluftsområdene generelt og strandområdene spesielt. Tall fra kommunene gjennom KOSTRA sammen med beregninger fra Statistisk sentralbyrå viser at utbyggingen i strandsonen fortsetter – dette til tross for at plan- og bygningsloven har et generelt forbud mot bygging i 100-metersbeltet langs kysten. Nybygg og andre tiltak kan bare gjennomføres etter at man har fått dispensasjon, hvis ikke området er regulert til byggeformål. KOSTRA-rapporteringen fra 2004 viser at de fleste dispensasjonssøknadene innvilges, og mye tyder på at bygging i strandsonen vil fortsette. Det er bekymringsfullt at antallet dispensasjoner i 100-metersbeltet langs sjøen fortsatt er for høyt, særlig i pressområdene, som Sør-Norge og ved Oslofjorden. Vi ser også nå at presset har flyttet seg til Rogaland og Hordaland. Det er også svært bekymringsfullt at det årlig forsvinner om lag 420 kulturminner, hovedsakelig på grunn av presset på strandsonen. Det er derfor viktig å følge denne utviklingen nøye framover, og at det kontinuerlig gjøres et arbeid for å sikre allemannsretten. Noen av tiltakene som ble foreslått i forbindelse med St.meld. nr. 21 for 2004-2005, Regjeringens miljøvernpolitikk og rikets miljøtilstand, for en mer offensiv og framtidsrettet strandsoneforvaltning, er gjennomført. Nå må også de gjenstående tiltakene følges opp. I Soria Moria-erklæringen lover Regjeringen at den vil stanse nedbygging i strandsonen. Det er løfter som forplikter. Det er en samlet komite som understreker viktigheten av lokalt ansvar og selvstyre. Kommuner og lokalsamfunn har naturlig interesse av å sikre god tilgang til friluftsområder og strandsoner for sine innbyggere. Derfor må kommunepolitikerne fortsatt ha mulighet til å gi dispensasjoner. Men dispensasjonene skal være unntaket mer enn regelen. Det er viktig at kommunene lager gode arealplaner som reflekterer en langsiktig tenkning om framtidige generasjoners tilgang til friluftsområder og strandsoner. Ikke alle deler av landet vårt opplever like stort press når det gjelder bygging i strandsonen. I deler av landet der adgangen til strandsonen ikke er et knapphetsgode, kan man i tråd med plan- og bygningsloven åpne for en noe mer fleksibel praksis over en periode. Vi trenger en forvaltning av strandsonen som gir rom for utbygging og verdiskaping langs kysten, samtidig som vi sikrer ferdselen for allmennheten. Det er kommunene som har ansvar for at kommunale planvedtak er i tråd med nasjonale retningslinjer. Innsigelsesretten til Fylkesmannen og fylkekommunen skal sikre dette. Fylkeskommunen og Fylkesmannen har fagkompetanse på miljø og planlegging. Dette bidrar til at kommunale arealplaner forbedres. Samtidig har de et ansvar for at det ikke tillates bygging i strid med viktige regionale og nasjonale interesser. Ved å fremme innsigelser kan de ikke stoppe en plan, men sørge for at planen bringes videre til politisk behandling i Miljøverndepartementet dersom kommunen ikke tar hensyn til innsigelsen. I statsrådens brev til komiteen opplyses det at de fleste saker i dag løses lokalt ved at kommunen og innsigelsesmyndighetene blir enige, og det er bra. Et flertall i komiteen vil derfor ikke innskrenke Fylkesmannens og fylkeskommunens adgang til å fremme innsigelser mot kommunale planvedtak som ikke er i samsvar med viktige nasjonale eller regionale interesser. Dette ville være uheldig også av rettssikkerhetshensyn, både for grunneiere og andre. Planlovutvalget har fremmet forslag til nye planbestemmelser i plan- og bygningsloven. Komiteen venter å få seg forelagt denne saken senere i år. Et flertall i komiteen anbefaler Stortinget at Dokument nr. 8:58 vedlegges protokollen.
Først må jeg si at jeg støtter fullt og helt den utmerkede redegjørelsen som saksordføreren har kommet med. Forvaltningen av strandsonen har vært gjenstand for debatt gjennom mange år, og for Arbeiderpartiet har det alltid vært av avgjørende betydning å sikre strandsonen mot privatisering og sørge for at den er tilgjengelig for allmennheten. Det handler i bunn og grunn om hvem som skal ha mulighet til å benytte noen av de mest verdifulle rekreasjonsområdene vi har, rekreasjonsområder som mange steder er under sterkt utbyggingspress. Så er det naturligvis slik at jeg som kommer fra Oslo, og som ser områdene rundt Oslofjorden, opplever en helt annen virkelighet enn dem som bor f.eks. i kystsamfunn i Nord-Norge, og det er klart at praksis må avspeile det. Derfor har Regjeringen sagt, bl.a. i Soria Moria-erklæringen, at man vil legge opp til en sterkere geografisk differensiering i retningslinjene. I Oslo har allmennheten en svært begrenset tilgang til sjøen. Alle som har prøvd å gå tur langs sjøen, vet det. En del steder er det nesten helt umulig å bevege seg uten å klatre over gjerder, det er skilt som sier «Privat område», og det er hytter og private brygger. Det er altså helt avgjørende at man klarer å hindre ytterligere nedbygging og privatisering av strandsonen i slike områder. Så er det ikke slik pr. i dag at man ikke bygger i 100-metersonen i Norge. Det gjør man. Kommunene har reguleringsplaner, og det er opp til kommunene å regulere områder til byggeformål. Det er først og fremst dispensasjonene som utgjør et problem. Dispensasjoner har jo aldri vært gjennom en helhetlig demokratisk planprosess hvor det tas langsiktige hensyn. Dispensasjoner handler om å gå utenfor de planene som kommunene har lagt, og som saksordføreren helt korrekt påpekte, viser KOSTRA-tall veldig klart at de aller fleste dispensasjonssøknader blir innvilget, også i pressområdene, og det er områder rundt Oslofjorden, på Sørlandet og faktisk etter hvert i Rogaland og Hordaland også. Strandsoner som er bygd ned, er det vanskelig for allmennheten å vinne tilbake. Det er her snakk om at vi i stor stil bygger ned områder som er av stor verdi, også for dem som kommer etter oss. Det skjer i stor grad gjennom dispensasjoner, uten at det ligger skikkelige planprosesser bak, og til tross for et generelt byggeforbud i 100-metersonen. Og det er et byggeforbud som jeg oppfatter at det er stor enighet om. For dem som er opptatt av de demokratiske perspektivene i dette, er jeg ikke så sikker på at en slik type strandsoneforvaltning virker særlig demokratisk. Det Arbeiderpartiet og resten av flertallet i komiteen mener, er at det må finnes mekanismer som sørger for at viktige nasjonale interesser ivaretas. Og fylkets og Fylkesmannens innsigelsesrett er en slik mekanisme. Fylket har fagkompetanse på miljø og planlegging. Det er ikke slik at deres innsigelser er basert på tilfeldigheter og innfall, som man kan få inntrykk av at noen mener. Som saksordføreren også understrekte, er det ikke slik at fylket har noen mulighet til å stoppe en plan, men de har mulighet til å bringe den videre til behandling i Miljøverndepartementet. Så kan jeg ikke dy meg for å komme med en kort betraktning rundt Fremskrittspartiets merknader om lokaldemokrati. De er altså bekymret for at en prosess som uthuler lokaldemokratiet bit for bit, vil føre til synkende interesse for å delta i lokalpolitikken. Jeg må jo si at jeg synes det er litt underlig at det kommer fra et parti som ellers bruker mye tid og mye krefter på å argumentere for løsninger som vil tømme kommunene for viktige velferdsoppgaver. Regjeringspartiene har satt allmennhetens tilgang til strand og sjø høyt på dagsordenen. Det handler ikke bare om en streng strandsoneforvaltning. Det innebærer også en rekke andre tiltak, slik som å gjeninnføre juridisk bistand til kommuner som trenger hjelp til å beskytte strandsonen sin, og om kjøp av attraktive strandområder til bruk for allmennheten, slik man har gjort det på Bygdøy. Hvordan strandsonen forvaltes, gjenspeiler på mange måter hva slags samfunn vi vil ha. For oss i Arbeiderpartiet, og for resten av flertallet i komiteen, er det helt grunnleggende at strandsonen skal høre allmennheten til.
Vi har lenge sett og ser stadig nye eksempler på at lokalpolitikere i alle partier er svært frustrert over Fylkesmannens inngripen i kommunale vedtak om arealdisponering i strandsonen. Mange lokalpolitikere føler at de er fratatt nesten all selvråderett i saker som har med forvaltning av strandsonen å gjøre. Man må kunne si at dagens rådende strandsonepolitikk er et meget sterkt anstøt mot det lokale selvstyret. Fremskrittspartiet er, i motsetning til bl.a. regjeringspartiene, av den oppfatning at kommunene selv er de best egnede til å forvalte egen strandsone. Det bør derfor etter vårt syn være opp til den enkelte kommune å fatte endelig vedtak i plan- og reguleringssaker, uten at overordnede myndigheter skal kunne stoppe et kommunalt vedtak som er i tråd med gjeldende lover og forskrifter. Kommunal selvråderett og kommunalt selvstyre er sentrale begrep i norsk forvaltning. Rent retorisk er det i alle partier stor forståelse for å styrke det kommunale selvstyret. Men når det kommer til stykket, er det ofte stor avstand mellom ord og handling. Et godt eksempel på manglende respekt for det kommunale selvstyret i praksis er nettopp arealforvaltning i strandsonen. Sentrale myndigheters iver er ofte stor etter å blande seg i kommunens saksbehandling vedrørende reguleringer og tiltak i 100-metersbeltet Jeg har selv snakket med mang en frustrert kommunepolitiker som er opprørt over at Fylkesmannen stadig griper inn i kommunale avgjørelser og tillatelser til tiltak i 100-metersbeltet. Dette er et statlig overformynderi overfor kommunene som etter Fremskrittspartiets syn slett ikke er i tråd med det tverrpolitisk uttalte ønsket om økt og styrket kommunal selvråderett. Fremskrittspartiet har tillit til at den enkelte kystkommune selv har tilstrekkelig kompetanse og skjønn til å avgjøre hva som kan tillates og hva som ikke kan tillates av tiltak i 100-metersbeltet i strandsonen innenfor egne kommunegrenser. Det er egentlig merkelig at det ikke er større gehør for et slikt syn i denne sal når det gjelder lokaldemokratiet. Den stadig mer restriktive strandsonepolitikken som føres i Norge, er etter mitt skjønn for lite nyansert, og den er for ensporet. For det er selvsagt fullt mulig å finne en fornuftig balanse mellom en fortsatt utbygging i 100-metersbeltet og hensynet til allmennhetens frie ferdsel. Hensynet til allmennhetens frie ferdsel og hensynet til den private eiendomsretten må selvsagt veies ekstra nøye opp mot hverandre i saker som gjelder tiltak i strandsonen. Nettopp i denne balansegangen mellom det private og det offentlige tror iallfall jeg at lokalkunnskap og lokal skjønnsutøvelse er av stor betydning og bør respekteres av overordnede myndighetsorganer. Jeg bor selv på Sørlandet. Jeg har mye flott skjærgård, og jeg bruker skjærgården mye selv til både båtliv, hytteliv og rekreasjon. Men la det være sagt: Det finnes fortsatt en del områder også langs sørlandskysten hvor det er meningsløst ikke å tillate noen som helst utbygging framover, for det er en del områder som allmennheten aldri benytter, og som overhodet ikke er egnet for rekreasjon eller allmenn ferdsel. I mange slike områder langs kysten bør derfor et lokalt skjønn være avgjørende for hvordan arealene i strandsonen disponeres, og slett ikke rigide nasjonale bestemmelser. Fremskrittspartiet har stor tillit til at lokal skjønnsutøvelse vedrørende strandsonepolitikken er det beste. Vi mener også at det er helt feil å si at det føres en liberal praksis med dispensasjoner i strandsonen, selv om tre av fire søknader om dispensasjon blir innvilget. Disse dispensasjonene gjelder i overveiende grad mindre tiltak i tilknytning til allerede eksisterende bygningsmasse i 100-metersbeltet. Det ville jo være helt meningsløst å føre en mer restriktiv dispensasjonspolitikk, som altså ville bety at man nektet å gi tillatelse til enhver nødvendig utbedring eller oppgradering av bygninger og anlegg i strandsonen, som dermed kanskje ble stående og forfalle. Svært få dispensasjoner som jeg kjenner til, gjelder nye bygg i strandsonen. Her synes det å være en misforståelse ute og går. Dispensasjoner som kommunene gir fra det generelle byggeforbudet i § 17-2 i plan- og bygningsloven, misforstås ofte dit hen at det gjelder nybygg. Men det gjør det altså svært sjelden. Fremskrittspartiet mener uansett at kommunene selv bør ha råderett over forvaltningen av strandsonen. Vi har full tillit til at kommunene selv vil være de beste forvaltere av sin egen kystlinje, til beste både for allmennhetens frie ferdsel og for turisme, private grunneiere og samfunnet som helhet. Siden tiden er ute, tar jeg hermed opp Fremskrittspartiets forslag og de forslag der Fremskrittspartiet står sammen med Høyre.
Representanten Torbjørn Andersen har på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre tatt opp forslagene nr. 1 og 2, og på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 3 og 4.
Fra Høyres side vil vi at kommunene skal ha mulighet til å finne frem til fleksible, lokalt tilpassede løsninger og mulighet til å gi dispensasjon fra byggeforbudet i strandsonen. Statlige myndigheter må ha mulighet til å overprøve dispensasjon fra byggeforbudet i strandsonen der det kan dokumenteres at slik dispensasjon i betydelig grad innebærer en svekkelse av allemannsretten i området. På denne bakgrunn støtter vi de forslag i innstillingen der vi er sammen med Fremskrittspartiet, men går imot de to øvrige forslagene fra Fremskrittspartiet. Vi vil fra Høyres side endre plan- og bygningsloven, slik at det blir enklere for kommunene å utøve lokalpolitisk skjønn innenfor arealplanlegging. Men når man hører på debatten, og med erfaring fra saksbehandlingen her, virker det som om det nå er prentet inn i flertallspartienes bevissthet at det meste av den såkalte sunne fornuft er kraftig konsentrert her på Løvebakken. Det tror ikke Høyre noe særlig på. Det er mye sunn fornuft samlet her, bevares, men jeg tror at der folk bor, der folk lever, og der de ønsker å utvikle seg fremover, er det sannelig også mye sunn fornuft. Når jeg hører innleggene her fra saksordføreren og fra Arbeiderpartiet, får jeg inntrykk av at man har glemt at det ikke er utbyggingspress som preger det meste av vårt kjære fedreland. Vi har en kyststripe i dette landet som i lengde tilsvarer to runder rundt jordkloden, og i mange av disse områdene er vår natur skapt sånn at om en beveger seg hundre meter fra strandlinjen, risikerer en å falle utfor på den andre siden. Det er ikke press som først og fremst er problemet her. Men jeg føler at vi er utsatt for betydelig grad av symbolpolitikk, hvor man i altfor stor grad velger å sette den sunne fornuft til side. Man kan gjerne vise til KOSTRA-rapporteringen og til at de fleste dispensasjonssøknadene innvilges. Ja, det skulle da sannelig bare mangle! Hvis man ser hva som kommer frem i rapporteringen, vil man finne ut at de fleste søknadene går på rent bagatellmessige forhold som ikke vil ødelegge allmennhetens muligheter for å anvende kystområdet i noen slags grad. Når det også fra saksordfører og fra Arbeiderpartiet sies at man er svært bekymret over at de fleste dispensasjonssøknadene innvilges, betyr jo det at man har mistet tilliten til sitt eget system, altså til dem som er satt til å utøve skjønn, og som skal behandle dispensasjonssøknadene. Da betyr det at man har glemt de tider da det faktisk var sånn at man i større grad politisk skulle se samfunnet nedenfra og opp, noe som har vært et uttrykt mål i diverse samråd som jeg registrerer enkelte partier gjennomfører rundt om i landet. Jeg tror at vi fremover vil stå oss på å redusere innsigelsesretten. Vi har i dette landet eksempler på at selv der hvor Fylkesmannen og fylkeskommunen har sagt ja til tilpasning til endringer, blir også det overprøvd. Da skjønner vi at vi på dette politiske området så til de grader er toppstyrt og sentralstyrt. Vi har også fra Høyres side registrert – og registrert med bekymring – de signalene som har kommet fra bl.a. miljøvernministeren om å frata kommunene muligheten til å gi dispensasjon. Noe sånt vil rett og slett være et alvorlig anslag mot det lokale selvstyret. Vi har stor tro på den lokale forvaltning slik det ganske vakkert er gjengitt i komiteinnstillingen, der Senterpartiets representant Ola Borten Moe er sitert. Men vi skjønner at tidene har skiftet. Og jeg syns de to første sakene vi har på dagsordenen her i Stortinget i dag, tyder på at både lokaldemokratiet og ikke minst kystens utviklingsmuligheter går nokså trange tider i møte.
Ivar Kristiansen fra Høyre avsluttet sitt innlegg med å levere noen forholdsvis kraftige spark til Senterpartiet og spå mørke tider for både lokalt selvstyre og utviklingen langs kysten med den nye regjeringen. Jeg må få replisere at jeg har vanskelig for å se noen stor forandring på den kursen som denne regjeringen har på disse to politikkområdene, i forhold til den som den forrige regjeringen hadde på akkurat de samme områdene, også den gang Høyre satt med statsråden. Soria Moria-erklæringen slår fast at det skal være geografisk differensiert forvaltning av strandsonen. Den slår også fast at det skal være en strengere praksis i de områdene som har størst press på utbygging. Det tror jeg er fornuftig, for vi vet at i deler av landet er det et problem at store deler av strandsonen er nedbygd. Ikke minst i Oslo-området og deler av Sørlandet er strandsonen nedbygd i en sånn grad at det utgjør et problem for allmennhetens tilgang til denne viktige ressursen. Det må Stortinget selvsagt ta innover seg og prøve å gjøre noe fornuftig med i samarbeid med Regjeringen. Men det er også sånn at forholdene i dette landet er svært forskjellige. Andre steder er det både riktig og fornuftig å bygge ut i strandsonen, og det skal man fortsette med. Noen steder kan det å bygge ut i strandsonen være helt nødvendig, som f.eks. i deler av Vestlandet der det er hundre meter mellom strandsonen og fjellet. Der er det ingen andre steder å bygge. Andre steder kan det være nettopp utbygging i strandsonen som sikrer at man får ny aktivitet, verdiskaping og arbeidsplasser på plass. I store deler av dette landet er fritidsaktiviteter en svært viktig næring, og man skal selvfølgelig fortsette å ha rammevilkår som tillater det. Hovedutfordringen framover blir å balansere dette på en fornuftig måte. Nå tar forslagsstillerne opp forslag om å redusere Fylkesmannens mulighet til å komme med innsigelser. For min egen del og for Senterpartiets del må jeg si at jeg ikke opplever dagens praksis og dagens regelverk som et stort problem. Jeg er heller ikke av dem som oppfatter praksisen med å imøtekomme dispensasjoner som veldig problematisk. I deler av landet er det faktisk fornuftig, selv om det ikke trenger å være det i alle deler av landet. Jeg ser fram til at statsråden og Regjeringen på et senere tidspunkt legger fram for Stortinget et godt opplegg for hvordan man skal balansere og ivareta disse to hensynene. Og jeg føler meg trygg på at det som er nedfelt i Soria Moria-erklæringen, nemlig at det skal være geografisk differensiering, at det skal være strengere i de områdene hvor man opplever press, kommer til å ligge til grunn for dette forslaget. Så vil det selvsagt også være sånn at bærebjelken vil måtte være det lokale selvstyret for arealforvaltning i strandsonen også i framtiden.
Jeg viser til saksordførerens innlegg, som på en god måte reflekterer flertallets syn i denne saken. Kystområdene våre er av stor verdi for friluftslivet, derfor er det et mål at strandsonen skal være tilgjengelig for allmennheten. For å nå dette målet må 100-metersregelen håndheves. Det er bekymringsfullt at utbyggingen i strandsonen fortsetter. Det viser at det er behov for å holde oppe og intensivere innsatsen, ikke slippe opp. Antallet dispensasjoner gir grunn til bekymring, ikke minst i pressområdene. Imidlertid er ikke alle dispensasjoner et problem, slik det på en god måte er belyst i dag, for det er ofte snakk om mindre saker hvor det er fornuftig å gi dispensasjon. Den forrige regjeringen la opp til et bredt spekter av tiltak for å sikre strandsonen for allmennheten i St.meld. nr. 21 for 2004-2005 om rikets miljøtilstand. Flere av de bebudede tiltakene i meldingen er igangsatt, og det er nå viktig at de gjenstående følges opp. Den politikken man har på dette området, må bygge på erkjennelsen av at lokalt ansvar og selvstyre er viktig. Miljøpolitikken mister sin legitimitet og tyngde dersom den dikteres ovenfra. Det skal derfor være mulig å gi dispensasjon, men i substansielt viktige saker skal dispensasjon være unntaket, ikke regelen. Det er viktig at man former en politikk som tar utgangspunkt i at det i store deler av landet er mindre press og derfor et grunnlag for å gi flere dispensasjoner enn i pressområdene. Der strandsonen ikke er et knapphetsgode, er det større rom for å gi dispensasjoner og ha en fleksibel praksis enn det er i våre pressområder. Venstre går imot forslaget om å innskrenke fylkeskommunens og Fylkesmannens innsigelsesrett i kommunale plan- og arealvedtak, slik det er fremmet forslag om i denne saken. Jeg vil understreke at de fleste saker løses lokalt ved at kommune og innsigelsesmyndighet blir enige. Det er hovedbildet, og det må være målsettingen at det også er slik i framtiden. Det er imidlertid viktig å sikre at regionale og nasjonale interesser ivaretas i dette samspillet, slik denne regjeringen og foregående regjeringer har vektlagt. Jeg ønsker ikke, slik enkelte har tatt til orde for, at kommunene skal fratas sin mulighet til å gi dispensasjon, og jeg håper at statsråden vil benytte denne debatten til å bekrefte at et slikt forslag heller ikke vil bli fremmet av Regjeringen.
Etter Regjeringens mening bør adgangen til å reise innsigelse ikke innskrenkes. Regjeringen ser ordningen som nødvendig for å sikre viktige overordnede interesser, f.eks. vern av strandsonen. Kommunene har ansvaret for at kommunale planvedtak er i tråd med overordnede retningslinjer. Fylkeskommunen og Fylkesmannen skal medvirke i planarbeidet og kan om nødvendig fremme innsigelser for å sikre at planene er i samsvar med nasjonale og viktige regionale interesser. Miljøverndepartementet behandler bare 30–40 av de 2 000–3 000 reguleringsplaner og kommuneplaner som vedtas årlig. Det betyr at 1–2 pst. av antall plansaker kommer til Miljøverndepartementet. For meg viser det at det lokale selvstyret fungerer i praksis, og at vi ikke må falle for fristelsen til å overdramatisere og si at 1–2 pst. av antall saker betyr at det lokale selvstyret står i fare. Slik er det ikke. Men det er viktig at vi har et system som også sørger for å sikre at planene er i samsvar med nasjonale og ofte viktige regionale interesser. Nasjonale hensyn formidles bl.a. fra Stortinget gjennom behandling av stortingsmeldingene. Det skjedde f.eks. i fjor vår da Stortinget behandlet St.meld. nr. 21 for 2004-2005 om Regjeringens miljøvernpolitikk og rikets miljøtilstand. I denne meldingen omtales bl.a. behovet for en offensiv strandsonepolitikk. Regjeringen har i Soria Moria-erklæringen gitt klare signal om å stanse nedbyggingen av strandsonen. Planlovutvalget har fremmet forslag til ny plandel i plan- og bygningsloven, og Miljøverndepartementet tar, som tidligere opplyst til Stortinget, sikte på å fremme et lovforslag i løpet av året. Planlovutvalget foreslår at adgangen til innsigelser beholdes, men presiseres i loven. Dessuten foreslår utvalget at byggeforbudet i 100-metersbeltet langs sjøen strammes noe inn, og at vilkårene for dispensasjon blir tydeligere. Nye regler om strandsonen vil altså bli prioritert i departementets arbeid med lovendringene. Så ønsker jeg ganske kort å komme med en liten oppklaring. Når det gjelder søknader om bygging i strandsonen, vet vi at i de siste par årene er 75 pst. av dem innvilget. Jeg har også lyst til å presisere at fra og med 2003 omfatter denne rapporteringen bare nybygg. Så når det i debatten av og til kommer fram at det dreier seg om skifte av et vindu eller noe slikt, så skjedde det altså en endring i 2003: Rapporteringen omfatter nybygg.
Det blir replikkordskifte.
Det var interessant å lytte til statsrådens innlegg, men det var vel ikke noe overraskende ved innlegget. Jeg vil henvise til at sentralstyret i Kommunenes Sentralforbund fattet et vedtak i 2004, var det vel, om at fylkesmannsembetet må fratas anledningen til å overprøve lokalpolitisk skjønnsutøvelse. Det forutsetter jeg at statsråden er kjent med. Videre het det at kommunene må tillegges mer beslutningsmyndighet på bekostning av Fylkesmannen. Det er signaler fra KS som går helt på tvers av den utviklingen som statsråden nå varsler. Jeg vil la dette munne ut i et spørsmål: Hvorfor anser statsråden kommunene så uegnede til å få økt selvråderett i saker om dispensasjon når det gjelder tiltak i strandsonen? For det er egentlig det statsrådens innlegg handler om – mistillit til lokal skjønnsutøvelse. Jeg forventer et meget godt svar på det.
Først har jeg lyst til å si at jeg synes det er bra at representanten ikke var overrasket over mitt svar. Det viser at det er hold i Soria Moria-erklæringen, og at det vi lover, holder vi. I tillegg må jeg si at jeg mener altså at dagens ordning, der Fylkesmannen spiller en rolle i klagesaker, er en viktig og god ordning, nettopp fordi vi skal ivareta både regionale og nasjonale hensyn. Det er et system som etter min vurdering faktisk fungerer godt slik det er i dag. Erfaringer viser at kommunene av og til trenger en instans som ivaretar det nasjonale hensynet.
Statsråden har jo uttalt seg relativt friskt i forbindelse med Planlovutvalgets arbeid. Et av signalene som har kommet, er at statsråden åpner for et totalforbud mot bygging i strandsonen. Står hun fast ved en slik holdning? Står hun fast ved at hun også vil vurdere å fremme forslag om å frata kommunene adgang til å gi dispensasjon fra loven?
Det Regjeringen har vært opptatt av, er å sørge for at vi har en mer offensiv strandsonepolitikk. Vi skal gjøre alt vi kan for at strandsonen ikke bygges ned. Det er en politikk som en har ønsket skulle bli ført fra dette hus i mange år. Regjeringen går gjennom forslaget til ny plandel gjennom muligheten for å legge begrensninger på dispensasjonsretten, og vi har sagt at hvis det viser seg at kommunene ikke klarer å sørge for vedtak som er i overensstemmelse med de nasjonale føringene, skal vi vurdere eventuelt å hindre at kommunene har denne dispensasjonsmuligheten.
Lokaldemokrati er viktig. Lokalt ansvar og lokalt selvstyre er viktig for Kristelig Folkeparti, og jeg tror det er en tverrpolitisk enighet om det. Det er tidligere i denne debatten stilt spørsmål om sunn fornuft er jevnt fordelt utover. Jeg tror vi kan fastslå at det er det. Vettet er jevnt fordelt rundt i hele landet vårt. Likevel legger man ulikt skjønn til grunn, både innenfor pressområder og ikke-pressområder. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Når vi har nasjonale retningslinjer, hva kan statsråden gjøre for at man innenfor samme type område, enten det er pressområde eller ikke-pressområde, kan legge til grunn noenlunde det samme skjønn?
Skjønn er jo alltid vanskelig å definere veldig tydelig. Jeg er opptatt av at skjønn alltid vil være en del av vedtak som skal fattes. Det som er viktig for oss, er å presisere så tydelig som mulig hvilke vilkår som må ligge til grunn når ulike beslutninger skal fattes. Det er den presiseringen som vi vil være tydeligere på i det lovutkastet som vil komme i løpet av året, og som Stortinget vil få seg forelagt.
Replikkordskiftet er over. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Statsråden sier at vi ikke må dramatisere i denne saken. Altså: Dramatikken oppleves lokalt. Utviklingen av lokalsamfunn langs kysten vår får ikke stor drahjelp fra sentrale myndigheter. Som det er blitt sagt flere ganger i dag inneholder Soria Moria-erklæringen store ord om lokalt selvstyre – og skulle være selve navnet på forutsigbarhet. Men i lokalsamfunnene våre opplever man det stikk motsatt – uforutsigbarhet og en overkjøring. Kysten vår har store verdier og skal ivaretas for allmennheten. Jeg har et eksempel fra Tjøme kommune, som ønsker å videreutvikle kommunen med nye og flere arbeidsplasser innen den største næringen på øya – turisme. De ønsker å unngå utflytting fra kommunen. De ønsker flere arbeidsplasser, og de ønsker å bli kvitt en økende arbeidsløshet. Dette er viktige lokale spørsmål som lokalpolitikerne jobber med, og som har stor støtte hos lokalbefolkningen. Hva skal de ellers leve av – tre gårdsbruk, fire fiskere? Det holder ikke til å holde liv i en kommune. Kommunen må utvikle seg i takt med samfunnet. Det er store hytteeiere fra Oslo sammen med SV og statsråden som klarer å stoppe utviklingen på Tjøme og i Distrikts-Norge, slik jeg opplever det. Det er en klar overkjøring av lokaldemokratiet. Men det må ikke være tvil om hva Fremskrittspartiet ønsker. Det er en styrking av kommunenes selvstyre ved å delegere makt og avgjørelsesmyndighet lokalt. Ekstra betenkelig blir det når skjønnsutøvelse fra Fylkesmannen – altså byråkratiet – kan overprøve en skjønnsutøvelse fra lokalpolitikerne, de folkevalgte, i den enkelte kommune. Jeg vil også understreke at Fremskrittspartiet er stor tilhenger av allemannsretten. Det er viktig å sikre areal langs strandsonen og fri ferdsel. Fremskrittspartiet har full tillit til at kommunene selv kan forvalte sin egen kystlinje til det beste for kommunen, allmennheten, turismen, grunneierne og samfunnet i sin helhet – og i et fremtidsperspektiv.
Lokalpolitikerne har de siste 25–30 årene fått stadig mindre selvråderett når det gjelder kommunens arealer. Det gjelder strandområder så vel som andre områder. Interessen for å delta i lokalpolitikken er dessverre dalende. En årsak er trolig at lokalpolitikerne får mindre og mindre å si i forvaltningen av kommunale arealer. Det blir utvannet. I kystkommunene har Fylkesmannens miljøvernavdeling blitt oppfattet som den myndighet som stadig legger kjepper i hjulene for kommunale vedtak. Vi som har drevet med lokalpolitikk, kjenner alle til begrunnelsene for avslag: Tiltaket ligger i strandsonen. Tiltaket skaper presedens. Det kan ses fra fylkesvegen. Tiltaket punkterer landskapet. Og så videre. Oppfinnsomheten fra Fylkesmannens miljøvernavdeling for avslag øker stadig og hindrer fornuftig bruk av kommunenes arealer. Etter at fylkeskommunen ble fratatt sykehusoppgavene, har byråkratene tydeligvis funnet ut at arealplanlegging i kommunen skal være satsingsområde. I lokalsaker som tidligere ikke hadde regional eller nasjonal interesse, lot fylkeskommunen stort sett lokalpolitikerne få det endelige ordet. Nå er situasjonen en helt annen. Byråkratene hever svepen og truer med innsigelse til tiltakene, selv om disse ikke har interesse utover det området tiltaket berører. Fremskrittspartiet er sterkt imot at den lokale råderetten nesten er blitt utradert. Påklagede lokale vedtak ender som oftest med at Fylkesmannen omgjør disse. Blant lokalpolitikerne fra de fleste partier er det en meget stor irritasjon over mangelen på selvråderett over kommunens arealer. Som tidligere nevnt i denne debatten, vedtok sentralstyret i KS i april 2004 at fylkesmannsembetet må fratas anledning til å overprøve lokalpolitisk skjønnsutøvelse, og at kommunen må tillegges mer beslutningsmyndighet på bekostning av Fylkesmannen. Når man tenker på at KS består av politikere fra alle partier, burde det jo være enighet om dette forslaget – noe det sannsynligvis ikke er. Fremskrittspartiet fremmet også et privat lovforslag i 2004 om samme sak, et forslag som fikk bare egne stemmer. Miljøvernminister Helen Bjørnøy har nå bedt miljøvernmyndighetene om å stramme ytterligere til ved å nekte enhver form for bygging i strandsonen. Kysten fra svenskegrensen til Lillesand er flere steder sterkt belagt med hytter. I resten av landet, og sikkert også i nevnte kystsone, er det uendelig med områder som ville egne seg til hytter og fritidsboliger uten at det ville skade allmennheten. I mange tilfeller blir allmennheten brukt som et alibi for å nekte tiltak i strandsonen. Fremskrittspartiet vil arbeide hardt for å forsvare kommunenes selvråderett i arealsaker.
Jeg tror det er rimelig bred enighet i denne salen om at miljøhensyn skal tillegges vekt også i strandsonen. Da man vedtok loven i 1965, var man dog enige om at det skulle gis en dispensasjonsrett lokalt, slik at kommunene kunne vurdere hver enkelt sak individuelt opp mot det som var lovens hovedformål. Denne dispensasjonsadgangen gjør det f.eks. mulig for en kommune hvor det er et gammelt industriområde som ligger i strandsonen, å si at for å få en transformasjon av dette gamle industriområdet og få ryddet opp vil det miljømessig være fornuftig å gjøre det om det til et hytteområde, f.eks., eller også til et boligområde. Derfor har man gitt en dispensasjonsadgang. Man har også gitt dispensasjonsadgang fordi det i store deler av landet vårt er fjorder – og ikke minst miljøvernministeren burde være klar over det – der det kan være et veldig kort område fra strandkanten og til det blir ganske ubebyggelig. Derfor har man også sagt at i de kommunene kan man ha noe større frihet til å drive arealdisponering. Så kan det være en øy hvor det faktisk ikke er bebyggelig annet enn i strandsonen. Derfor synes jeg det er fornuftig at man viderefører lovens hovedformål. Selvsagt skal det tas miljøhensyn i strandsonen, men det bør også hele tiden være klart at det skal være en dispensasjonsadgang, som kommunene har, fordi de har hovedansvaret for arealforvaltningen i Norge. Det er der de folkevalgte er. Miljøvernavdelingen hos Fylkesmannen er sikkert strålende – det virker iallfall som om miljøvernministeren er veldig begeistret for den – men den er ikke valgt av folket. Folkevalgt kontroll også med arealdisponeringen er vesentlig. Jeg ble faktisk ganske lettet da jeg leste Aftenposten 31. januar i år, hvor Ola Borten Moe, Senterpartiets miljøpolitiske talsperson, sa: «Det er helt uaktuelt å ta fra kommunene arealforvaltning i strandsonen.» Klokt, veldig klokt. Det er helt i tråd med det jeg mener. Hovedregelen ligger der, men kommunene i de delene av landet hvor presset er mindre, må selvsagt ha mulighet til å disponere dette selv. Miljøvernministeren slapp katta ut av sekken i sitt svar til representanten Kristiansen, hvor hun nå ikke utelukker at kommunene kan fratas denne dispensasjonsadgangen fremover – hvis de ikke oppfører seg ordentlig. Og da blir det hengende i løse lufta også etter denne debatten: Hva vil de rød-grønne? Er det, som Borten Moe sier, uaktuelt å innskjerpe det, eller vil man vurdere det? Hvis noen helt på tampen kan oppklare for oss hva som ligger der, vil det vært meget interessant. Hvis det ikke skjer, er jo det også talende.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 2. Dermed vart det ikkje noka oppklaring.[[Votering, sjå side 2288]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, sjå side 2288]]
Etter ønske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten gjere framlegg om at taletida blir avgrensa til 40 minutt og blir fordelt med inntil 5 minutt til kvart parti og inntil 5 minutt til medlemer av Regjeringa. Vidare vil presidenten gjere framlegg om at det blir gitt høve til replikkordskifte med inntil tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida . Vidare blir det gjort framlegg om at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Forslaget vi skal behandle nå, omhandler et Dokument nr. 8-forslag om et felles norsk-svensk marked for grønne sertifikater. La meg først si at jeg er glad for den oppmerksomhet som vies fornybar kraft og satsingen på produksjon av fornybar kraft i Norge. En slik fokusering på bruk av miljøvennlige og fornybare energikilder har jo – om man skal uttrykke seg lite grann forsiktig – ikke alltid vært tilfellet. Jeg tror vi alle er enige om at det er behov for et løft og en helt annen satsing på produksjon av ny fornybar kraft enn det som har vært tilfellet til nå. Det har sammenheng både med en kraftsituasjon som krever at det realiseres ny produksjon, og ikke minst med at ny kraftproduksjon må skje på en bærekraftig måte. Derfor har det også blitt ettertrykkelig slått fast fra regjeringshold at det skal på plass et system som stimulerer til produksjon av fornybar kraft i Norge. Det har etter hvert blitt brukt mye tid i denne sal på denne saken. Jeg vil tro det er allment kjent at forhandlingene med Sverige for å få opprettet et felles norsk-svensk marked ikke førte fram. Det hadde – som det har blitt redegjort for ved flere anledninger – sammenheng med uenighet om byrdefordelingen mellom Sverige og Norge. Fra Sveriges side var det et urokkelig krav at Norge og Sverige skulle påta seg like store betalingsforpliktelser. Det kan jo synes urimelig, når Sverige har dobbelt så mange innbyggere å fordele regningen på. I klartekst ville det bety at en norsk forbruker ville måtte betale dobbelt så mye som en svensk forbruker. Det er viktig å huske på at kostnaden ved å innføre grønne sertifikater var noe som strømkundene skulle betale. Skulle vi i Arbeiderpartiet være med på å legge en slik ekstra byrde på forbruker, måtte vi vite at systemet fungerte. Og med «fungerte» mener vi at systemet måtte ført til mer produksjon av fornybar kraft i Norge. Det argumenteres ofte med at den ekstra regningen til forbruker vil oppveies ved at ny kraftproduksjon presser prisene nedover. Det er i og for seg riktig, men det krever jo, til tross for at vi har en viss grad av kraftutveksling, at en vesentlig del av den nye produksjonen skjer i Norge. Med et felles norsk-svensk marked er det sannsynlig at vi ville sittet igjen med halve regningen, mens en stor del av kraftutbyggingen skjedde i Sverige. Det er for Arbeiderpartiets del ikke noe ønsket scenario. Det er på ingen måte noen hemmelighet at det var et sterkt ønske fra Arbeiderpartiets og de andre regjeringspartienes side om å få til et felles norsk-svensk marked for grønne sertifikater. Det har kommet tydelig til uttrykk gjentatte ganger. Det var derfor man gikk i intense samtaler med Sverige og drev forhandlinger til dels på overtid helt til det ikke var mulig å komme lenger. Det er med andre ord ikke slik at det var manglende vilje fra regjeringspartienes side som gjorde at dette ikke ble noe av. Faktum er at det forhandlingsresultatet vi satt igjen med, ikke var godt nok. Det ville ikke gitt den effekten vi ønsket oss – så enkelt og så vanskelig som det. For oss – og jeg regner med at det er en oppfatning som de fleste kan dele – er det ikke slik at grønne sertifikater er et mål i seg selv. Målet er mer produksjon av fornybar kraft, og at det skjer på en måte som ikke belaster forbruker mer enn nødvendig. Med de kravene som ble stilt fra Sveriges side, ville vi ikke oppnådd det på en tilfredsstillende måte. Det er derfor forhandlingene med Sverige ikke førte fram, og det er derfor det er blitt varslet en alternativ satsing på fornybar energi som skal være minst like god som et norsk-svensk sertifikatmarked. Det skal være en bruk av virkemidler som sørger for at det realiseres produksjon av ny fornybar kraft, og at den skjer i Norge. Det er altså ingen nyhet at det ikke vil bli noe felles norsk-svensk sertifikatmarked i denne omgang. Men det betyr ikke at satsingen på fornybar energi er lagt på hylla, tvert imot. Man har lagt fra seg et forhandlingsresultat som var for dårlig, og man jobber med et system som skal fungere, som skal sikre gode, forutsigbare og langsiktige rammevilkår for utbyggerne av fornybar kraft, og som vil sikre at vi får en betydelig utbygging av fornybar kraft i Norge. Vår innstilling er dermed at forslaget avvises.
Debatten i dag kan fort bli en debatt om kraftsituasjonen, om underskudd og om ønsket om å satse på fornybar energi, slik som vi hørte fra forrige taler. Men saken illustrerer mest av alt den handlingslammelsen vi har sett i norsk energipolitikk, hvor det har vært mye prat og mange løfter, men veldig lite handlekraft når ting faktisk skal gjennomføres. Grønne sertifikater illustrerer dette på en utmerket måte. Det håper jeg Arbeiderpartiet forstår, for dette er en sak som har hatt allmenn støtte på Stortinget i mange år. Den har hatt allmenn støtte i energibransjen, i næringslivet, i miljøvernorganisasjoner. For alle dem som faktisk skal leve med satsing på fornybar energi, har grønne sertifikater blitt løftet opp som den gode tingen som gjør at vi kan få realisert store prosjekter for en billigst mulig penge. Så ser man altså at det går knapt et halvt år før den rød-grønne regjeringen legger alle drømmer i grus. Saken skrinlegges, den begrunnes med omtrentligheter, og det er umulig å kontrollere forklaringene som Regjeringen kommer med. Tallene de framlegger om hvor mye det skal koste, henger ikke sammen. Statsministeren stod i denne sal og gav det inntrykket at hvis strømprisen var 25 øre, ville grønne sertifikater koste forbrukeren 15 øre, ergo en strømpris til forbruker på 40 øre, ca. ti ganger så mye som alle har trodd at grønne sertifikater ville koste forbrukeren. Nå ser jeg at enkelte i ettertid har gått ut og bortforklart statsministerens påstander, men det viser jo at begrunnelsene Regjeringen har hatt, har vært veldig dårlige. Ikke minst tror jeg dette viser at Regjeringen var fryktelig dårlig til å forhandle, for dette med grønne sertifikater er jo noe som alle i de rød-grønne partiene har sagt at dette må vi få på plass så tidlig som mulig og så raskt som mulig. Når de da plutselig får sjansen til å forhandle selv, blir det skrinlagt. Men en burde ha visst om dette allerede da en begynte å se på Soria Moria-erklæringen, for den er jo også tvetydig med hensyn til om en ønsker et grønt sertifikatmarked. Det er jo ikke på noen andre punkter enn på grønne sertifikater at Regjeringen faktisk har et subsidiært standpunkt. Det sier litt om den viljen som var. Og den tvilen vi hadde, var berettiget. Da blir det litt hult når Eva Nielsen skryter av laksesaken og sier: Vi står fast ved våre vedtak. Ja, Arbeiderpartiet har en rekke ganger vært med på å vedta at det skal være et grønt sertifikatmarked, men det vedtaket står de ikke fast ved. Nå lover de rød-grønne at vi skal få tidenes satsing på fornybar energi, bare de får tenkt seg litt om. Ja, siden slutten av februar har de sagt at det tar et par uker. Det skulle komme før påske, så skulle det komme rett etter påske, så skulle det komme før 1. mai, og nå skal det gjerne komme på fredag. Og så sier de: Dette skal komme så fort at dere bare kan begynne å bygge. Ja, det er bare en uke unna. Men problemet for den rød-grønne regjeringen er jo at Energi-Norge har lært at de ikke skal stole på løfter, for dette har de hørt så mange ganger før. De vil stole på vedtak. La meg komme med et par sitater. Sylvia Brustad, tidligere energipolitisk talsmann for Arbeiderpartiet, sa den 17. desember 2002 i denne salen: «Mye kan gjøres for å få mer kraft ut på markedet.» Videre: «Innføring av teknologinøytrale støtteordninger og pliktige grønne sertifikater for ny fornybar energi må stå sentralt i en slik strategi.» To år senere var de begynt å bli ganske «annige», som vi sier på Jæren – utålmodige. Hun sa da: «Det haster med å få innført ordninga med grønne sertifikater. Jeg syns ikke Regjeringas tempo i denne saka er særlig imponerende. Arbeiderpartiet mener at grønne sertifikater vil være et svært viktig virkemiddel i utbygginga av ny fornybar energi. Vi er utålmodige etter å få tatt dette systemet i bruk.» Det var veldig godt talt, men problemet er at det sårer egentlig mest hennes egen sittende regjering. Synnøve Konglevoll fra Arbeiderpartiet viste til en ECON-rapport som viste at satsingen på fornybar energi i Norge ville være veldig lønnsom, ville gi mange årsverk og sannsynligvis få investeringene til å skje i Norge, ikke i Sverige, slik som forrige taler påstod. Og hun sa: «Arbeiderpartiet mener at en offensiv politikk i forhold til innføring av grønne sertifikater er god energipolitikk, det er god miljøpolitikk, og det er god distriktspolitikk.Arbeiderpartiet ville primært at Stortinget allerede nå skulle vedta 1. januar 2005 som innføringsdato for et pliktig grønt sertifikatmarked. Det burde være mulig.» Nå vet vi at dette sannsynligvis aldri skjer. Fremskrittspartiet og de øvrige opposisjonspartiene fremmet Dokument nr. 8-forslaget for å understreke at Stortinget ønsker en ordning med grønne sertifikater for å vise at de vedtakene som Stortinget gang på gang har gjort tidligere, faktisk hadde en gyldighet som den rød-grønne regjeringen har valgt å overse gjennom dårlige forhandlinger med sine sosialdemokratiske venner i øst. Saken har vært så krevende at det har tatt Stortinget nesten tre måneder å behandle den. Når Regjeringen nå har lovet at det skal komme en stor satsing på fornybar energi, vet vi at den tidligst vil kunne bli behandlet i desember 2006, om vi skal behandle den satsingen like seriøst som dette Dokument nr. 8-forslaget. Da har den rød-grønne regjeringen allerede utsatt satstingen på fornybar energi med minst et år. Jeg tar opp forslaget i innstillingen.
Representanten Ketil Solvik-Olsen har tatt opp det forslaget han refererte til.
Etter representanten Ketil Solvik-Olsens innlegg er det faktisk ikke så mye mer å tilføye enn å sette et utropstegn. Jeg kan slutte meg til både de vurderingene og dessverre de karakteristikkene som representanten kom med. Forrige dagen fikk jeg et spørsmål på et politisk møte om hva den rød-grønne regjeringen har foretatt seg på det energipolitiske området. Jeg måtte tenke meg ganske grundig om for å komme på om det var noe. Det var to ting, måtte jeg svare. Det ene var at de «skrapet» de grønne sertifikatene, som de var meget utålmodige i forhold til da de selv var i opposisjon. Og så var det at man har gått inn for særnorske rensekrav når det gjelder gasskraft, som da vil forsinke gasskraften, og som Regjeringen ikke er villig til å avklare om de vil betale hele tilleggsregningen for, slik at vi risikerer at vi forsterker den ubalansen som nå er i kraftmarkedet. Det synes jeg er en ganske tøff bedømmelse, men det er dessverre en riktig bedømmelse av det som har skjedd på energiområdet det halve året de rød-grønne har sittet i regjering. Når det gjelder de grønne sertifikatene, er det som er mest beklagelig med den situasjonen som nå er oppstått, at det venter utrolig mange prosjekter ute som er gryteklare til å settes i gang, med minikraftverk, mikrokraftverk, småkraftverk, sol, vind og ikke minst bioenergi – f.eks. ved å ta i bruk den enorme ressursen vi har med trær i Norge. Det er faktisk slik at skogen legger på seg dobbelt så mye som vi tar ut av den i året. I Sverige har man greid å utnytte denne ressursen på en helt annen måte. Alt dette ligger nå i påvente av at Regjeringen greier å komme opp med et system og et opplegg som er minst like godt som de grønne sertifikatene. Ta bare Midt-Norge: Der står man overfor en beslutningskrise når det gjelder energi. Det er ingen strømkrise foreløpig. Men det kan bli en strømkrise hvis ikke Regjeringen i løpet av våren greier å komme med et godt opplegg når det gjelder fornybar energi, og snarest varsler at Statoil kan sette i gang på Tjeldbergodden uten å stille de særnorske kravene – en rensefri periode, som olje- og energiministeren har vært inne på. Da kan det stå klart i 2009. I 2009 kan man få tilført 6 TWh fra dette anlegget. Men i Midt-Norge er det slik at bare Nord-Trøndelag E-verk har over 3 TWh med fornybar energi som de venter med å sette i gang. Jeg hadde en samtale med direktøren der for ikke lenge siden. Han sa at nå er vi klare til å sette spaden i jorda og komme i gang med fornybare prosjekter, men Regjeringen lar vente på seg. Olje- og energiministeren har uttalt at når man «skrapet» de grønne sertifikatene – etter at statsministeren også etter min mening gav en fordreid fremstilling i Stortinget av prisen for kundene – så skulle en komme med et nytt system meget raskt, før påske. Så var det like etter påske. Riktignok var påsken sen i år, men nå er det i slutten av mai, og Regjeringen har ikke kommet frem med noe. Hva skjer da? Jo, mange fornybarprosjekter venter. De venter og venter, og ubalansen i det norske markedet blir bare verre og verre. Energinasjonen Norge importerer nå 9 TWh på årlig basis. Bare det med fornybare prosjekter rundt omkring kunne ha dekt dette, hvis Regjeringen hadde kommet på banen her. Etter å ha sittet fire år i Stortinget, både som miljøvernminister og som næringsminister, og hørt på de sterke utfallene som kom fra politikere fra regjeringspartiene når det gjaldt dette med grønne sertifikater – vi la tross alt frem et lovforslag, vi var i forhandlinger – må jeg si jeg synes det er ganske utrolig at man nå ikke har fått til noe her. Jeg synes også det viser at det er en regjering som ikke greier å koordinere seg, og som preges av interne diskusjoner om dette, som da forsinker det som er gode fornybare prosjekter. Men det blir spennende å se hva olje- og energiministeren har å komme med i dag, og få en avklaring på når dette skal fremmes, og hva det inneholder.
En stor del av verdens energiforbruk er basert på forbruk av ikke-fornybare ressurser og fører til store utslipp av klimagasser. Norge er allerede storeksportør av energi i form av olje og gass. Vi må ha som mål også å bli en netto eksportør av miljøvennlig kraft. Slik kan vi bidra til å redusere klimautslipp og miljøproblemer. Kristelig Folkeparti vil ha framtidsrettede energiløsninger. Det er viktig å øke kraftproduksjonen basert på nye fornybare energikilder. Vi må redusere bruken av elektrisk kraft til oppvarming, og vi må øke fleksibiliteten med hensyn til hvilke energikilder vi bruker til oppvarming. Det innebærer at vi trenger en omlegging av energibruken og energiproduksjonen. Skal vi få økt kraftproduksjonen fra fornybare kilder, må det legges mer vekt på energisparing. Bruk av vannbåren varme må økes. Det kan kombineres med fjernvarme, varmepumper, elektrokjeler eller biobrensel. Vi må satse mer på vindkraft, solenergi, tidevanns-, saltvanns- og bølgekraft. Vi må modernisere og ruste opp vannkraftanlegg og bygge ut mikro-, mini- og småkraftverk. Gjennom EUs fornybardirektiv har vi forpliktet oss til å øke andelen fornybar kraftproduksjon. Et grønt sertifikatmarked ville være et godt virkemiddel for å nå dette målet. De grønne sertifikatene er markedsbaserte støtteordninger for å framskynde utbygging av fornybar energi. Grønne sertifikater ville også vært et viktig næringspolitisk virkemiddel for distriktene våre. Det ville ha sikret økt krafttilgang og flere arbeidsplasser knyttet til ny fornybar energi. Fordi saken er så viktig, har det også vært jobbet i flere år med et felles svensk-norsk sertifikatmarked. Alle partiene er enige – ja, i Soria Moria-erklæringen er man også enig. Når Regjeringen sier nei til grønne sertifikater, sier den også nei til å øke satsingen på ny fornybar energi. For mange bedrifter innen fornybar energi vil det ikke lønne seg uten elsertifikatene. Energibedriftenes landsforening bekrefter at mange prosjekter nå vil bli skrinlagt. Det vil øke både usikkerheten og faren for prisstigning. Norge omtales nå som en energibrems og en miljøsinke. For Kristelig Folkeparti, som ønsker å satse på mer fornybar energi og på distriktene, er det en svært skuffende beslutning Regjeringen har fattet. Regjeringen argumenterer med at ordningen ville bli for dyr for norske forbrukere og gi for lite ny norsk elektrisitet. Vi kan ikke se at Regjeringen har framlagt god nok dokumentasjon for beslutningen om å avslå et felles sertifikatmarked. Dagens saksordfører sier at forhandlingsresultatene ikke var gode nok. Da må det også være mulig for oss i de andre partiene å bli meddelt dette forhandlingsresultatet. De fleste energifaglige instanser hevder at byrdefordelingen ville være ganske lik mellom Sverige og Norge, men med en viss grad av merbyrde på den svenske husholdningen. Vi ønsker derfor at forhandlingene gjenopptas. En samlet energibransje mener også at sertifikatmarkedet er den beste løsningen for å øke satsingen på ny fornybar energi. Regjeringen har lenge varslet at den snart skal legge fram for Stortinget sin alternative satsing på ny fornybar energi. Vi venter fortsatt. Vi har ventet i tolv uker. I dag er det tolv uker siden Regjeringen ved olje- og energiministeren sendte ut pressemeldingen «Felles sertifikatordning lar seg ikke gjennomføre – for dyrt for norske forbrukere». Vi leser i pressemeldingen: «Olje- og energiministeren vil så raskt som mulig presentere rammene for en styrket satsing på ny varme- og energiproduksjon basert på fornybare energikilder.» Tolv uker er blitt brukt. Tolv uker delt på tre – i forhold til partiene – er fire uker. Fire uker har hvert eneste parti hatt for å prøve å finne en løsning. Verken enkeltvis eller som regjering har de klart å komme fram til noe. Regjeringen har lovet en ordning som er minst like god som et felles grønt sertifikatmarked. Det er ikke tvil om at det vil bli en nest best løsning, men det er viktig at en alternativ ordning blir så god som mulig – at den er langsiktig, forutsigbar, og at det skal lønne seg å investere. Kristelig Folkeparti er svært skuffet over denne regjeringens manglende satsing på ny fornybar energi så langt. Vi etterlyser mer handlekraft på et så viktig felt som dette.
Det mest interessante med denne debatten er selvsagt ikke at vi diskuterer grønne sertifikater nå igjen – det er en debatt vi har hatt mange ganger. Jeg synes den indirekte innrømmelsen som ligger i at man kjemper så innbitt for grønne sertifikater, er minst like interessant, fordi man her sier at et rent markedsbasert elforsyningssystem trenger korrigeringer og trenger incitamenter for å fungere. Man erkjenner at man har for lite strøm, og man erkjenner at man har for lite miljøvennlig produksjon av kraft. Hvis man ser på hva grønne sertifikater er, er det i grunnen en kortslutning av markedet for å gjøre deler av produksjonen mer lønnsom. Jeg registrerer også at det er forholdsvis stor forvirring om hva grønne sertifikater egentlig er for noe, og hvilke produksjoner grønne sertifikater ville ha støttet. Det er en ren støtteordning for elkraft, ikke for varme. Derfor mener jeg at det blir en kortslutning når representanten Børge Brende i stad sa at vi skal ta i bruk ressursene i skogen. Norsk skog vokser dobbelt så fort som vi tar ut ressursene, dermed må vi få på plass grønne sertifikater. Det produseres svært lite elektrisitet fra skogen. Vi produserer i hovedsak varme, og varme ville ikke vært innbefattet i et grønt sertifikatmarked. Uansett blir det ikke et felles grønt sertifikatmarked med svenskene, og det er kanskje like bra, for det gir oss muligheten til å få på plass ordninger som sikrer norske interesser bedre. Det gir oss mulighet til å få på plass en bedre og mer helhetlig satsing på varme og bioenergi. Det gir oss bedre mulighet til å kontrollere kostnads- og nyttefunksjonen, både i forhold til hvilke produksjoner en skal ha på plass, og ikke minst i forhold til at vi sikrer oss at de pengene som kreves inn, og som skal brukes, går til investeringer i Norge og ikke i utlandet. Det er nemlig slik at man alltid må vurdere kost–nytte-funksjonen. Når Fremskrittspartiet her går til frontalangrep og sier at det har vært dårlige forhandlere, synes jeg det er en drøy påstand. Er det slik at man skal godta alle krav fra utlandet, imøtekomme alle krav og legge det fram for Stortinget og si at man har vært dyktige forhandlere? Selvsagt er det slik at man skal vurdere hva en ordning koster, og se om det er hensiktsmessig. Hvis det ikke er det, er man åpenbart nødt til å finne andre ordninger. Det er det jeg oppfatter at Regjeringen har gjort i denne saken. Man etterlyser regnestykker og sier at man har fått dårlige svar på regnestykkene, og at dette ikke henger sammen. Min erfaring er at her har energi- og miljøkomiteen arrangert høringer med statsråden, og man har fått svar på alle de spørsmålene man har stilt. Jeg har for min egen del faktisk ikke opplevd at representanten Solvik-Olsen har stilt statsråden til veggs en eneste gang. En løsning med Sverige ville ha vært kostbar. Den alternative utnyttelsen av disse midlene kommer til å bli gjort på en måte som er Norge bedre til gagn. Vi venter selvsagt på den alternative satsingen fra Regjeringen. Jeg har tillit til at den kommer raskt, og at de innfrir de forventningene som er skapt – ikke minst av statsministeren, som fra denne stolen sa at ordningen kommer til å bli minst like god som en felles grønn sertifikatordning med Sverige. Det stoler jeg på, og det har jeg full tillit til at blir gjennomført. Representanten Børge Brende har rett i én ting, og det er at det selvsagt haster med å få dette på plass. Det er mange prosjekter som venter på å få klargjorte rammebetingelser. Men så er det også slik at tolv uker ventetid er bedre enn fire år.
Norge trenger ny energiproduksjon, og vi trenger mer fornybar energiproduksjon. Vi vet at en ordning med grønne sertifikater ville gitt det vi trenger, nemlig mer fornybar energiproduksjon. På denne bakgrunn er det uforståelig og uheldig at det planlagte samarbeidet med Sverige ble kuttet ut, og at Regjeringen gravla tanken om et felles sertifikatmarked mellom Norge og Sverige. Kursendringen er dårlig begrunnet. Alt tyder på at sammenbruddet i forhandlingene skyldes interne problemer i Regjeringen med å komme til enighet, og et altfor lavt ambisjonsnivå når det gjelder den mengden fornybar energi en ønsker å ha med i sertifikatordningen med Sverige. Regjeringen sier at ordningen med Sverige ville vært ufordelaktig, ubalansert og i Norges disfavør. De fleste andre aktørene mener ordningen hadde passet Norge svært godt. Kommentarene fra svenske myndigheter bekrefter også at de møtte forhandlere fra Norge som ikke ønsket en løsning, og som styrte mot brudd. Da forhandlingene brøt sammen, bebudet olje- og energiministeren et opplegg som først skulle være enda bedre enn grønne sertifikater. Det ble senere modifisert til like godt. Vi har gått og ventet på at dette opplegget skulle komme og fått gjentatte forsikringer om at opplegget var like rundt hjørnet. I tolv uker har det blitt lovet at det skulle komme snart. Det minner meg om det skiltet som hang i en pub, hvor det stod: Gratis øl i morgen! Når en kom tilbake, var beskjeden den samme. Slik er det også med olje- og energiministeren og Regjeringen. De har sagt at noe er rett rundt hjørnet, men vi har fortsatt ikke sett resultatene. Nå gjenstår det å se om løftet om å satse på fornybar energi bare var en «happy hour» på Soria Moria! Det er viktig at det alternativet som kommer, ikke bare blir støtte til Enova og til husholdningene til innkjøp av diverse utstyr. Det må gis støtte til energiproduksjon, og det må være et opplegg som er robust og langsiktig, slik at aktørene vet hva de har å forholde seg til. Disse ingre-diensene var der ved grønne sertifikater. Derfor var det så dumt at denne ordningen ble skrotet. Det er spesielt at det mest framtredende ved Regjeringens energipolitikk er at den ikke leverer et resultat på et område hvor alt lå til rette for å levere, for forrige regjering hadde laget et opplegg som var helt ferdig. Det er spesielt at en ikke klarer å levere på et område hvor det var bred enighet i denne sal om at en ønsket grønne sertifikater. Senterpartiet og SV har vært de mest utålmodige. På dette området opplever vi at vi har en flertallsregjering som ikke leverer det et flertall i denne sal ønsker, fordi en internt ikke er i stand til å bli enige. Det er ikke for sent å snu ennå, men debatten i dag og saksordførerens innlegg tyder dessverre på at så ikke kommer til å skje. Mens vi venter på rammevilkår som kan utløse fornybar energiproduksjon, så rykker den dagen nærmere – dessverre – hvor det blir tatt i bruk mobile gasskraftverk i Norge, og det med SVs velsignelse. De som for få år siden hadde tippet at en skulle få SV med på å ta i bruk mobile gasskraftverk – som nå har en miljøpolitisk talsperson som lenker seg fast utenfor Snøhvit-anlegget – ville blitt møtt med dårligere odds enn de som tipper at Tufte IL skal bli norgesmester i fotball!
Jeg setter stor pris på det sterke engasjementet som er i denne sal for å få til en kraftig satsing på fornybar energi. Det er nødvendig å øke energiproduksjonen i Norge, og det er helt nødvendig spesielt å øke produksjonen av fornybar energi. Det er også nødvendig å stimulere produksjonen av fornybar energi. Det er altså, slik flere har vært inne på, ikke tilstrekkelig at markedet skal ta seg av dette. Det er nødvendig med økonomisk stimulans både når det gjelder f.eks. vindkraft, deler av vannkraftproduksjonen og bioenergi. Det Dokument nr. 8-forslaget vi har til behandling i dag, viser da også at det er bred tilslutning i Stortinget for å satse på slike tiltak. Så kan vi diskutere virkemidlene, men tilslutningen til denne satsingen er gitt i erkjennelse av at dette vil koste. Det vil også føre til kostnader for forbrukerne. Det er det faktisk en ganske kraftig tilslutning til. Et grønt sertifikatmarked ville blitt belastet forbrukerne fullt ut og ville påført norske forbrukere betydelige kostnader. La det være sagt umiddelbart: Jeg skulle også gjerne ha sett at det hadde vært mulig å komme fram til et godt felles sertifikatmarked med Sverige. Det var ikke mulig å få det til. Det kan godt være at noen i denne salen mener at det skyldes dårlige forhandlinger, men i realiteten var det slik at svenskene, som jeg har opplyst flere ganger tidligere, bestemte seg for et ambisjonsnivå som også Norge skulle forplikte seg til, og de var ikke villige til å flytte seg i forhold til det utgangspunktet man hadde. Det er nemlig ikke slik, som flere har hevdet – senest Gunnar Kvassheim – at den forrige regjering leverte et fiks ferdig opplegg som denne regjeringen bare kunne adoptere. Det var ikke gjennomført forhandlinger om ambisjonsnivået og byrdefordelingen. Det var faktisk den vesentlige delen som gjenstod for å få et grønt sertifikatmarked på plass. Der strandet det også. Så ble det sagt at det har gått tolv uker siden vi måtte erkjenne at det ikke var mulig å komme fram til et felles sertifikatmarked. Det er riktig, det har gått tolv uker. Det står fast, som jeg sa i pressemeldingen da vi måtte legge bort dette sertifikatmarkedet, at vi så raskt som mulig skulle komme tilbake med et alternativt opplegg. Nå kan man selvfølgelig spørre om tolv uker er kort eller lang tid med hensyn til å utrede alternativer. Alternativene skal ikke bare iverksettes, men de skal også utredes. Med tanke på at man brukte nesten fire år på å utrede grønne sertifikater, er med respekt å melde tolv uker ikke spesielt lang tid i denne sammenheng. Jeg tror alle i denne sal bør være enige om at det opplegget som nå presenteres, bør stå seg bedre enn det viste seg at det grønne sertifikatmarkedet stod seg når det kom til sluttforhandlinger, hvor det ikke var mulig å komme fram til et resultat. Hva har så den rød-grønne regjeringen foretatt seg på det energipolitiske området, spurte Børge Brende. Vi har gjennomført de forhandlingene om de grønne sertifikatene som den forrige regjering ikke kom i mål på, og som den forrige regjering hadde brukt lang tid på, men hvor de vesentlige delene av forhandlingene altså gjenstod. Vi måtte erkjenne at det ikke var mulig å komme i mål, og vi har brukt de tolv ukene etter dette til å utrede alternative opplegg som skal bli minst like bra som de grønne sertifikatene. Det var ikke uenighet i Regjeringen. Jeg hører den påstanden bli gjentatt til det kjedsommelige, men det var altså ikke intern uenighet i Regjeringen som på noen måte førte til at de grønne sertifikatene ble lagt bort. Det var rett og slett ikke mulig å bli enige om et opplegg som vi fant å kunne forsvare overfor norske forbrukere. Vi har også, som Børge Brende helt riktig påpekte, og som jeg faktisk trodde at Børge Brende som tidligere miljøvernminister satte pris på, iverksatt et prosjekt i forhold til håndtering av CO2 fra gasskraftverk som har vakt internasjonal oppsikt, og som flere land er interessert i nå. Flere land har tilsvarende prosjekter på beddingen. Det er altså heller ikke slik, som Børge Brende påstår, at det er en beslutningskrise som er årsaken til at vi ikke har fått på plass et opplegg i forhold til kraftkrisen i Midt-Norge. Det er en krise som har vært varslet lenge, og som den forrige regjeringen burde være vel kjent med var under oppseiling. Vi har en særdeles stram tidsplan i forhold til å få dette på plass. Når det så gjelder satsing på alternativ energi, er det kanskje på sin plass å opplyse om at vi så langt har bygd ut 0,7 TWh med vindkraft, og det er altså gjort i løpet av de siste fem årene. Man kan da lure på om det gamle ordtaket om at man skal heve støynivået når man har svake argument, også i denne saken gjør seg gjeldende fra opposisjonens side.
Det blir replikkordskifte.
Saksordføreren sa i sitt innledende innlegg at Norge betaler regningen, mens utbyggingen skjer i Sverige, med et grønt sertifikatmarked slik som det kunne blitt framforhandlet. Det er en ganske frisk påstand, som jeg antar også Regjeringen står bak. Men problemet er at alle som har regnet på dette og våget å komme ut i media med tall, har jo sagt det motsatte, nemlig at Norge har så mange gode prosjekter, som ikke er brukt ennå, både når det gjelder småkraft, vind og bio, at vi ville ha utkonkurrert de fleste svenske prosjektene. Ergo: Vi ville fått investeringene i Norge. Energiministeren har ikke klart eller ønsket å kvantifisere sine begrunnelser om hvorfor dette ville bli for dyrt for Norge, selv om Ola Borten Moe fra Senterpartiet påstår det motsatte. Da spør jeg nok en gang, som vi har gjort i komiteen, som vi har gjort i media, i spørretimer og i skriftlige spørsmål: Hvor mye av utbyggingen ville funnet sted i Norge, hvor mye ville funnet sted i Sverige, og hvor mye ville dette kostet norske forbrukere i forhold til svenske forbrukere? Det er et viktig premiss i hele debatten.
Som jeg har opplyst tidligere, er det for det første vanskelig å kvantifisere nøyaktig hvor stor del av utbyggingen som ville kommet på svensk side, og hvor mye som ville kommet på norsk side. I et slikt felles sertifikatmarked, hvor prosjektene skal gå dit det er rimeligst, forutsetter man at prosjektene skal komme der først. Jeg har tidligere opplyst at svenskenes krav var at Norge skulle forplikte seg til det samme ambisjonsnivået som Sverige forpliktet seg til: 12 TWh. Det ville føre til en dobbelt så høy kostnad pr. norsk forbruker som for en svensk forbruker. Regjeringen fant ikke å kunne akseptere en slik kostnadsforskjell for norske og svenske forbrukere. Når det så gjelder hvor stor andel av produksjonen som ville komme i de ulike land, er det, som jeg sier, vanskelig å svare nøyaktig på det. Men det er grunn til å tro at en betydelig del av det ambisjonsnivået som vi måtte ha forpliktet oss til, ville ha kommet på svensk side. Det skyldes flere ting, bl.a. mangel på nett i de områdene hvor vi har det største vindkraftpotensialet. Det vil ta betydelig tid å bygge ut og få på plass infrastruktur for å kunne gjøre de investeringene i disse områdene.
Vi har en økende strømpris, og det skyldes ikke minst at det produseres for lite energi i Norge. Det er mye som nå er gryteklart, og som blir forsinket fordi olje- og energiministeren og Regjeringen har forsinket dette gjennom å «skrape» de grønne sertifikatene. Det var en sak jeg glemte i min opplisting over hva olje- og energiministeren har gjort eller ikke gjort på energiområdet. Han har «skrapet» de grønne sertifikatene, og i tillegg stilt særnorske krav til gasskraftverk slik at de blir forsinket og mye dyrere. Det er også en tredje ting som preger energipolitikken, og det er at statsråden stort sett ved alle anledninger skylder på tidligere regjeringer. Men poenget er at når det gjelder fornybar energi og alt det som nå venter, er det opp til Regjeringen. At det også er skapt en diskusjon om man er forsinket, kan energiministeren selv for. Han sa selv at dette skulle komme før påske, og så var det etter påske. Når vil det komme et opplegg for å løse ut dette med fornybar energi, og når vil Stortinget få seg det forelagt?
Det er riktig at vi har økende strømpriser. Det skyldes flere ting. Det skyldes de høye CO2-kvoteprisene vi har hatt i EU inneværende vinter, som vi for øvrig nå ser er redusert ganske betydelig. Det skyldes også at vi importerer en betydelig del energi. Det grønne sertifikatmarkedet ville etter all sannsynlighet ha ført til at norske forbrukere ville vært med og betalt for at en del av produksjonen ville blitt bygd ut i Sverige. Dermed ville vi fortsette å importere energi, og dermed også fortsette å importere energipriser. Vi ville ikke med et slikt opplegg som det vi la bort, ha gått i retning av selvforsyning av energi, etter vår oppfatning. Det er faktisk god grunn til å skylde på tidligere regjeringer i forhold til den situasjonen vi er kommet opp i. Det vil jeg fortsette å gjøre, bl.a. når det gjelder situasjonen i Midt-Norge, som den forrige regjering burde ha tatt tak i for lengst. Når det så gjelder det alternative opplegget, har vi, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, brukt tolv uker på å utrede et ambisiøst opplegg med et alternativ til de grønne sertifikatene, som innebærer at det er nødvendig å gå noen runder i forhold til EØS-legitimitet og også andre forhold som må ivaretas på en skikkelig måte slik at dette skal bli et langsiktig og godt opplegg.
Ja, det er et bredt engasjement om denne saken, både i politisk sammenheng og også i bransjen. Kristelig Folkeparti mener at vi må likebehandle ny fornybar varme og kraft. Grønn varme omfatter alle varmeleveranser basert på fornybare energikilder som ikke gir netto utslipp av CO2. Varmeleveranse kan enten være basert på biomasse i form av brensel, ved, pellets, flis og organisk avfall, eller på ikke-brenselbasert teknologi som jordvarme, solfanger eller spillvarme. Kristelig Folkeparti mener vi må sikre mest mulig like vilkår for all ny fornybar energi. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Kan statsråden nå forsikre at grønn varme ikke taper for grønn elektrisitet i Regjeringens alternative satsing, som vi venter i spenning på?
Jeg er hjertens enig med representanten i at satsing på varme er helt nødvendig. Vi må diversifisere energisystemet vårt mer enn det vi har gjort; nærmere 80 pst. av oppvarming i norske husstander kommer fra elektrisitet. Det er en svært høy andel i forhold til et hvilket som helst land vi kan sammenlikne oss med, og det er nødvendig å få til en energiomlegging hvor vi i større grad tar bioenergiressursene i bruk. Så var varme ikke inkludert i det grønne sertifikatsystemet som var lagt fram fra den forrige regjering, og heller ikke en del av det forhandlingsopplegget som vi hadde. Det ville ikke være mulig å få varme inn i et slikt felles sertifikatmarked. Derfor arbeider Regjeringen nå med også en kraftig satsing på bioenergi, som er ett av de områdene der jeg tror vi har de største mulighetene og det største potensialet. Det kan jo kort nevnes at mens Sverige produserer nesten like mye bioenergi som vi produserer vannkraft i Norge, produserer vi i Norge ca. 15 TWh fra bioenergi, så vi har et langt stykke å gå på dette området.
Dermed er replikkordskiftet omme. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Mangel på kraft kan vera med og avgrensa næringsverksemd. Den kraftkrisa som me ser konturane av no i Midt-Noreg, og som på mange måtar berre er toppen av eit isfjell, kan verta ein alvorleg trussel mot norsk næringsliv og næringsverksemd. Og eg må seia: Eg er ikkje spesielt imponert over fleirtalsregjeringa si handlekraft på dette området. Det er viktig for Noreg at me held på vår posisjon og utviklar berekraftig og fornybar kraftproduksjon. Me skal vera eit føregangsland når det gjeld utnytting av elektrisk kraft, og det er òg viktig at me tek vare på og brukar bl.a. Enova og andre aktørar for å finna løysingar på korleis me på ein best mogleg måte skal kunna utnytta den krafta som me har tilgjengeleg. Vindkraft er veldig populært. Mange ønskjer å byggja ut vindkraft, men me har rammevilkår som ikkje er gode nok. Me ventar på ei avklaring frå Regjeringa på dette området. Når det gjeld miljøteknologi meir generelt og moglegheitene her for å skapa ny verksemd, ser me òg at vindkraft, i tillegg til å skapa meir kraft, kan verta ei viktig eksportverksemd. Me ligg langt framme, og me må nytta den moglegheita me har. Men så til det som denne saka er mest fokusert på: grøne sertifikat. Me synest det var skuffande og eit nederlag for miljøet at Regjeringa ikkje hadde – eg veit ikkje om det var ein kombinasjon av eller det var begge delar – korkje vilje eller musklar til å få på plass ein norsk-svensk marknad for grøne sertifikat. Det var mange som sat klare til å investera i ny produksjon om denne marknaden kom på plass. Investeringane, planane, er no lagde på is, og der ligg dei. Mange ventar på kva som skal skje. I Kristeleg Folkeparti er me utolmodige, me er veldig utolmodige. Me har ikkje mist trua, men eg må seia at etter kvart så røyner det på, og Regjeringa nører no opp under tvilen vår.
Som det tidligere er sagt, var jo vi også fra Arbeiderpartiet litt skuffet over at ikke avtalen med Sverige gikk i orden. Men avtale for enhver pris kan vi ikke være med på, og vi hadde ikke gjort en ansvarlig jobb hvis svaret skulle bli at vi ville få en økt strømpris som var urimelig i forhold til det svenskene måtte ta. Her ble byrdefordelingen rett og slett ikke god nok, og bare tenk på hvordan varme- og elproduksjonen fordeler seg i disse to landene og befolkningens størrelse, for å nevne noe. Men jeg må også si at jeg blir oppgitt over opposisjonen i denne saken, som stadig vekk står fram og snakker om det gryteklare opplegget som de hadde i den forrige regjering, ja det lå jo helt klart – ja, hvor er det gryteklare opplegget i denne innstillingen som vi har her da? De har jo ikke et opplegg i det hele tatt, de bare står og snakker ut i løse luften om en masse ting. Hvor er Fremskrittspartiets gryteklare opplegg her? Det eneste jeg har hørt som alternativ, er at nå snart har vi atomkraftverk. Det står sågar i programmet til Fremskrittspartiet at her skal markedet ordne opp i alt, og her skal kollektive støtteordninger bort, og så står de og snakker i dag om at det hadde vært OK med grønne sertifikater! Jeg er totalt forvirret, jeg, over opposisjonen. Også Børge Brende, som satt i den forrige regjering, fører en høy profil her i dag. De kom med en forsyningsmelding til Stortinget i 2003 om energiproduksjonen i Norge, og sier at denne regjeringen gjør ingenting med energiutvikling i Norge og legger ingen planer. Men i denne meldingen fra 2003 som jeg viste til, ble det bl.a. ikke skrevet ett ord eller én setning fra den forrige regjering om den vanskelige situasjonen som Midt-Norge var i. Og så sier Børge Brende: Dette må vi ordne opp i på et øyeblikk! Regjeringen har jo nå sittet et snaut halvt år, og så kommer man her og forlanger at nå skal alt være gryteklart på et øyeblikk! Og så har de levert melding på melding til Stortinget der de ikke har nevnt Midt-Norge med ett ord. Hvor var gasskraftverkene under forrige regjering, når Børge Brende satt der? Hvor var Kårstø, hvor var planene for Tjeldbergodden, Skogn osv.? Den sittende regjering tar initiativ etter initiativ også for bruk av gass i Norge, jf. det arbeidet som er satt i gang både med verdiskaping i forhold til CO2 og med gassrør til Sørlandet og Østlandet. Og så har de en profil i dag som om det er første gang vi står overfor disse problemene i Stortinget. Uhørt! Man bør gå hjem og se seg selv i speilet.
Det eneste jeg er helt sikker på, er at skulle vi ha gjort noe konkret med energisituasjonen i Norge, skulle vi ha slått av lysene i denne salen og gått ut og drukket kaffe i stedet. For dette blir det ikke mer energi av. Vi hører at representanter fra regjeringspartiene skylder på den forrige regjeringen – uten å komme med noen særlig klare signaler om hvor de ønsker at vi skal gå. Så er det fortsatt slik at det er bare Regjeringen som hevder at mesteparten av utbyggingen kommer i Sverige. Det er bare Regjeringen som hevder at prisen blir 15 øre dyrere pr. kWh med grønne sertifikatordninger. Alle andre, alle opposisjonspartiene, alle miljøvernorganisasjonene og alle finansanalytikerne som har uttalt seg om denne saken, er uenig med Regjeringen i dette. Vi har heller ikke fått se noen skikkelige analyser fra Regjeringen som viser at Regjeringen har rett og alle andre tar feil. Jeg er redd for at årsaken til at Regjeringen er imot grønne sertifikater, er at de ikke ønsker at markedet skal sørge for at det er de billigste og beste prosjektene som blir realisert først. Jeg er redd for at Regjeringen og regjeringspartiene mener at de er best tjent med at det er Regjeringen selv som skal bestemme hvilke kilder til energi som skal få støtte, og at debatten om fornybar energi i framtiden kommer til å handle om hvorvidt det er bioenergi, solenergi, minikraftverk, småkraftverk eller vindkraftverk som skal få støtte, og at tiden fortsatt kommer til å gå uten at det blir produsert mer strøm verken i Midt-Norge eller i andre deler av landet – mens lysene i Midt-Norge slukkes og industrien flytter til Dubai. Vi kan ikke være tjent med at det blir resultatet av den kraftdebatten vi har hatt i den senere tid. Så vil jeg bare avslutte med en oppfordring: Vi må snakke mer om framtiden og mindre om fortiden – og så kan statsråd Enoksen og Børge Brende når de skriver sine memoarer, krangle om hvilken regjering som har skylden for kraftkrisen. Jeg foreslår at vi jobber mer med å løse den og mindre med å definere hvem som har skylden.
Energi- og miljøkomiteen har i dag en viktig debatt – en interessant debatt og en overraskende debatt. Når representanten fra Fremskrittspartiet, Solvik-Olsen, går opp her og snakker om at det er mye prat, mange løfter og lite handling, så skal en lytte. For er det noe Fremskrittspartiet er gode til, så er det akkurat det. Jeg vil bare minne om at i forrige periode, da industrien stengte smelteverkene og sendte arbeidsfolket på dør uten ledighetstrygd for å selge strømmen, fordi det var rekordhøye strømpriser, var det altså Fremskrittspartiet som hadde fremmet forslag i denne salen, og vist regjeringen tillit og gitt den støtte til å videreføre sin energipolitikk, sin mangel på energipolitikk. Det er Fremskrittspartiet som har ansvaret for den situasjonen vi er i i dag, gjennom sin støtte de fire forrige årene da representanten Børge Brende satt i regjering. Jeg må si at når jeg hører på det han sier her i dag, blir jeg veldig overrasket. Allerede i 2003 gikk daværende olje- og energiminister Einar Steensnæs ut og lovet at ordningen skulle gjelde fra 1. januar 2004, men han kunne ikke rekke å få det ferdig. Så satt de i hele perioden og gjorde ingenting med den kraftsituasjonen vi hadde i Norge. Det er slik at da må faktisk vi få lov til å påpeke at det er det som gjør at vi ikke er kommet i gang i forhold til grønne sertifikater. Jeg kan huske at jeg som fraksjonsleder i Arbeiderpartiet fikk telefon fra olje- og energiministeren, som spurte om vi kom til å lage mye bråk på grunn av at hun ikke kunne få til en ordning med svenskene før om ett år. Vi lovet henne at vi ikke skulle gjøre det, for det var viktigere å få fram grønne sertifikater. Ja vel, vi ser at løftet bare gjaldt den ene veien, og at det ikke er så viktig når vi sitter i regjering, å få ro til å gjøre den jobben som skal gjøres. Men helt til slutt har jeg lyst til å vise til innstillingen, der Regjeringen viser til at begrunnelsen for at det ikke ble en avtale med Sverige, er at vi har halvparten så mange mennesker som Sverige, og at dette igjen vil gi langt høyere kostnader for nordmenn enn for svensker. Når Solvik-Olsen nå skal opp på talerstolen, kunne det være interessant å spørre om økte strømpriser og økt moms også er den nye fremskrittspartipolitikken.
Det skal være en glede å oppklare en rekke bevisste misforståelser fra Arbeiderpartiet. De har så lite saklig å komme med selv at det beste de kan gjøre, er å skape usikkerhet om andres politikk. Til Arbeiderpartiets Tore Nordtun: Fremskrittspartiet har aldri fremmet forslag om å bygge atomkraftverk i Norge. Hvis du leser Dagbladet daglig og ikke bare skummer overskriftene, vil du ha sett et oppklarende leserbrev fra undertegnede for et par uker siden. Les det før du neste gang kommer og sier noe. Før du neste gang skylder på Børge Brende for at det ikke kom nok tiltak fra den forrige regjeringen, kan du – kan representanten – se på hvor mye dere selv skrev da Ormen Lange ble behandlet. Ikke ett ord kom det fra de rød-grønne partiene om at kraftsituasjonen i Midt-Norge ville bli vanskelig ved at Ormen Lange ble vedtatt. Ja, unntaksvis mente SV at Ormen Lange ikke burde vedtas hvis det ble bygd gasskraftverk. Til Klungland vil jeg si om energipolitikken: Det var Arbeiderpartiet som støttet Bondevik-regjeringens energipolitikk i hele forrige periode. Fremskrittspartiet støttet budsjettinnstillinger fra finanskomiteen, men ser en på innstillingene fra energi- og miljøkomiteen, vil en se ganske åpenbart, hvis en kan lese, at det var Arbeiderpartiet som støttet de aller fleste av Bondevik-regjeringens forslag. Fremskrittspartiet fremmet sågar et trettitalls forslag bare i år 2003, men selv disse stemte Arbeiderpartiet imot. Arbeiderpartiet fremmet ingen forslag i forrige periode som ville ha gjort dagens energipolitikk særlig annerledes, med unntak av én ting: grønne sertifikater. Men så fort Arbeiderpartiet selv fikk makt, gikk den saken i støvboksen. Men det er en del logiske brister i Regjeringens argumentasjon, og de kom spesielt fram under energiministerens innlegg. Så la meg ta det kort og håpe at jeg får svar. Regjeringen har lovet at det alternative opplegget skal være den største satsingen på fornybar energi i manns minne. Vi har 10 TWh nå – ergo mer enn 10 TWh. Vi vet at det var planlagt 12 TWh med grønne sertifikater med Sverige, ergo må det være minst 12 TWh. Så sier energiministeren at Norge ikke vil klare å gjennomføre 12 TWh med investeringer i Norge i et grønt sertifikatmarked, derfor ville de fleste investeringene komme i Sverige. Men de samme utfordringene i nettsystemet eksisterer jo uansett om man skal satse på fornybar energi gjennom grønt sertifikat eller gjennom en særnorsk ordning. Hvordan skal dette plutselig ordnes? Hvordan skal plutselig infrastrukturen komme på plass bare fordi vi utelater Sverige fra regnestykket? Om kostnadene: Hvis vi skal ha minst 12 TWh med fornybar energi i Norge, selv uten grønne sertifikater, så vil dette koste minst det samme, med mindre den rød-grønne regjeringen klarer å finne opp noen teknologier som er billigere enn de teknologiene en ville tillate i et grønt sertifikatmarked med Sverige. Men alt tyder så langt på at Regjeringen ønsker å ha færre teknologier i et grønt sertifikatmarked enn svenskene vil, ergo et mindre utvalg for å oppnå en større målsetting[[presidenten klubber]] [[presidenten klubber igjen]] fått motbevist fra energiministeren.
Presidenten er nøgd med at representanten sjølv retta seg frå direkte tale og til å tale via presidenten. Dersom han òg kunne respektere taletida, ville presidenten vere godt nøgd.
Jeg hørte godt etter under statsrådens innlegg. I den situasjonen vi nå er i, med behov for ny kraftproduksjon og stillstand og usikkerhet hos mange av dem som jobber med fornybar energi, var det viktig å høre hvilke signaler han kom med. Jeg synes det var oppsiktsvekkende at bebudingen var mer uklar når det gjelder tid, enn på tolv uker. Nå understreket han at det tar tid å jobbe med dette. Tidligere har han sagt at det skulle komme før påske, om kort tid, om en uke, osv. Jeg finner derfor grunn til å spørre statsråden: Vil det alternative opplegget fra Regjeringen bli lagt fram for Stortinget før sommeren? Og kan statsråden bekrefte at det første ambisjonsnivået han hadde, at dette skulle være et bedre opplegg enn grønne sertifikater, står ved lag, eller er det den justerte posisjonen med «like godt» som gjelder, eller har han nå kommet til en ny posisjon som går ut på «tilnærmet like godt»? Så litt til Rolf Terje Klungland, for å supplere hans selektive hukommelse: Det er rett at planene om å gjennomføre et felles marked med Sverige ble utsatt. Det skyldtes svenskene. De trengte mer tid for å få et opplegg opp å gå. Derfor konsulterte statsråden Stortinget og orienterte om dette. Nå er det det motsatte som skjer! Svenskene er klare, men Norge vil ikke og evner ikke å bli enig internt i Regjeringen om et opplegg som er ambisiøst nok til at det kan kobles opp mot det svenske. Jeg registrerer at statsråden toner ned forventningene til sitt eget opplegg og trapper opp kritikken av foregående regjering. Det er til liten trøst for dem som nå trenger forutsigbarhet for å komme opp og gå med ny energiproduksjon. I tillegg er en del av det han sier når det gjelder den forrige regjeringen, misvisende. For det er slik at det nå foreligger konsesjoner for vindkraft tilsvarende 3 TWh, den nasjonale målsettingen. Men det er rett at mange av disse prosjektene ikke kommer til å bli gjennomført, med mindre Regjeringen kommer opp med noe som er tilfredsstillende når det gjelder støtteordninger, slik grønne sertifikater var. Han unnlot også å si at den forrige regjeringen tok grep som førte til at det i løpet av forrige stortingsperiode ble åpnet for ukontroversiell vannkraftproduksjon i et omfang som var like stort som alle regjeringer på 1990-tallet leverte, også den Enoksen selv var med i.
Når Arbeiderpartiets representanter nå i salen tar på seg storstemmen, er det åpenbart at det oser av dårlig samvittighet. Vi ble lovet mye, bl.a. en mer aktiv næringspolitikk, fra de samme herrer som nå har tatt på seg storstemmen. De var faktisk i fremste rekke i så måte. De lovet en mer offensiv energipolitikk. Den mer aktive næringspolitikken har kokt ned til en dørfabrikk i Årdal, som kommer i konkurranse med andre norske dørfabrikker. Den mer aktive energipolitikken, som ikke minst representanten Klungland snakket om i fire år, er forstummet og blitt til en «skraping» av grønne sertifikater og et manglende svar til Stortinget i dag på hva vi får i stedet. Og det er det som er det interessante, å se fremover. Statsråden har i dag ikke greid å svare på når systemet kommer, og hvilket ambisjonsnivå systemet skal ha. Hvorfor er det viktig å få dette avklart? Jo, fordi det er så mange «gryteklare» fornybare prosjekter rundt omkring i landet som kan medvirke til å avdempe mangelen på kraft og høye strømpriser. Jeg håper Regjeringen er klar over at det begynner å haste hvis Stortinget i det hele tatt skal ha mulighet til å få behandlet denne saken i løpet av vårsesjonen. Jeg håper at statsråden i løpet av debatten kan avklare at vi får saken fremlagt, slik at komiteen kan behandle den. For det ville være veldig synd hvis saken først kommer til høsten, for da vil fornybare energiprosjekter som består av mange, mange TWh, bli ytterligere forsinket. Når det gjelder den fristen som er satt for at Stortinget skal få seg forelagt saken, forstår jeg at det støttesystemet som Regjeringen nå går for, er meget komplisert. Derfor har vi anbefalt de grønne sertifikatene, som også opposisjonen var tilhenger av i forrige periode. Det ble utsatt på grunn av at Sverige ikke var klar til å gjennomføre det. Det hadde ingenting med tidligere statsråd å gjøre, så der synes jeg vi faktisk skal være litt redelige. Men vi er avhengige av å få det til behandling i Stortinget nå. Vi kan selvsagt snakke mye om hva som ble gjort og ikke ble gjort i forrige periode. Det er et faktum, som også representanten Kvassheim var inne på, at det ble bygd ut mer vannkraft i de fire siste årene enn det som ble gjort på hele 1990-tallet. Men vi trenger enda mer energiproduksjon i Norge i årene fremover, og vi har egentlig invitert til et samarbeid her. Vi er villige til å sette kjepphester på stallen for at Norge skal få mer energiproduksjon. Vi kan rive kjeft om hvem som burde ha bygd ut mer, men poenget er at vi har ingen strømkrise i Norge i dag. Vi har en beslutningskrise. Skal vi unngå strømkriser, må vi ha mer energi, og vi skal også ha mer fornybar energi. Regjeringen har nå en strålende mulighet til å fremlegge en sak for Stortinget, slik at vi kan samarbeide om å finne frem til gode løsninger for fremtiden.
Jeg synes dette har blitt en litt forunderlig debatt. Det er ingen tvil om at vi i denne salen er enstemmige i at vi har behov for å få inn flere fornybare energikilder i Norge, men uenigheten står om et felles sertifikatmarked med svenskene. Jeg er litt forundret over at de som nå ivrer mest etter å kritisere Regjeringen for at den satte foten ned, ikke setter noe spørsmålstegn ved: Hvor hadde investeringene kommet dersom man hadde fylt opp et sertifikatmarked sammen med svenskene? Det har for denne sal blitt et uinteressant spørsmål. En annen viktig sak, kanskje den viktigste saken i et lengre perspektiv, er hva vi skal gjøre med varmemarkedet, med det som Børge Brende også omtalte som kanskje noe av de viktigste, nettopp det med biomasse, det å ha en fornuftig avkastning på skogbruket i framtiden. Det er det ikke satt spørsmålstegn ved. Det er ikke pekt på noen løsninger. Det hadde vi ikke ordnet med et felles sertifikatmarked med svenskene. Samtidig som et felles sertifikatmarked med svenskene utvilsomt også ville stimulert allerede lønnsomme prosjekter i Norge, som nå venter nettopp på en sertifikatordning. Jeg synes også det er rart at det ikke er stilt flere kritiske spørsmål med hensyn til et felles svensk-norsk sertifikatsystem. En bare kritiserer ensidig Regjeringen fordi den har tatt for seg noen spørsmål og etter en avveining kommet til at en ikke ser det formålstjenlig å ha en fellesordning med svenskene. Til slutt handler det om kostnadene som denne sal er villig til å pålegge norske forbrukere. Det er også vesentlig. Det forundrer meg litt at Fremskrittspartiet, som kanskje nå er den sterkeste kritikeren, faktisk er de som er mest villig til å pålegge norske forbrukere de høyeste avgiftene for å få inn den fornybare energien som de nå ivrer for. Jeg har lyst til å referere fra Fremskrittspartiets partiprogram. Der står det klart at Fremskrittspartiet er imot norske «støtteordninger og reguleringer». De må avvikles. Likeledes sier de: «Man bør avvente storstilt implementering av slike teknologier til de viser seg å være robuste og lønnsomme», altså stikk i strid med det de faktisk hevder fra denne talerstolen.
Jeg skal prøve å besvare noen av de spørsmålene som er kommet. Først til Ketil Solvik-Olsen: Det er helt riktig at de samme utfordringene med hensyn til nett er der om vi velger et nasjonalt system eller et felles marked med Sverige. Forskjellen er at vi gjennom et nasjonalt opplegg har muligheten for å kontrollere når investeringene kommer i forhold til når det er kapasitet til å ta disse investeringene. Bare for å gi et eksempel: Finnmark er det fylket som har det største vindkraftpotensialet av alle fylker. Der er det nettkapasitet til å bygge ut ca. 0,2 TWh. Det er klart at det bør gjøres investeringer i nett i disse områdene. Men med et felles sertifikatmarked har myndighetene i de to land ingen kontroll med når prosjektene kommer, og hvor prosjektene vil komme. Dette er altså en av grunnene til at hvis det f.eks. var mange «gryteklare» prosjekter, som er det begrepet som er blitt brukt her i dag, i Sverige, og det var mulighet til å bygge dem ut, kunne de komme før de norske prosjektene kunne realiseres, bl.a. av hensyn til nettkapasiteten. Det er også riktig som representanten Solvik-Olsen sier, at prosjekter vil koste, uavhengig av om de blir realisert gjennom et grønt sertifikatmarked eller gjennom andre ordninger. Men da vil jeg på nytt minne om at man gjennom et nasjonalt system har mulighet til på egen kjøl å velge måten man ønsker å finansiere dette på. Man trenger ikke ensidig å belaste forbrukerne med de kostnadene som et grønt sertifikatmarked ville ha kommet til å gjøre. Da var det forbrukerne som skulle betale. Fremskrittspartiets egne merknader fra behandlingen av grønne sertifikater her i Stortinget kan være ganske opplysende lesning i denne sammenheng. De var faktisk rimelig gode. Fremskrittspartiet uttrykte den gangen en del skepsis til de grønne sertifikatene. Det er ikke riktig som representanten Kvassheim sier, at det nå er stillstand og usikkerhet på dette området. Vi jobber under høytrykk for å få på plass et alternativt opplegg så raskt som mulig. Det er mulig at man er blitt klok av skade i forhold til å tidfeste når dette vil komme. Men igjen skal jeg altså si at dette kommer om kort tid. Da vil opplegget fra Regjeringen komme. Det har tatt lengre tid enn det jeg hadde forutsatt at det skulle gjøre. Det beklager jeg. Det har vært elementer som det har vært nødvendig å bruke mer tid på å utrede enn det jeg i utgangspunktet så for meg. Men jeg tror faktisk at et samlet storting bør være fornøyd med at vi nå prøver å gjøre dette så godt som mulig, slik at vi ikke får de samme overraskelsene som vi gjorde i forhold til Sverige og det grønne sertifikatopplegget. Børge Brende og flere har spurt om hva som vil komme i det nye opplegget. Jeg tror oppriktig talt ikke at Stortinget forventer å få noen orientering om det i dag. Det vil bli presentert med det aller første, og da vil det også komme til Stortingets informasjon.
I forrige periode sendte Fremskrittspartiet over en rekke spørsmål til regjeringen Bondevik og krevde svar. Meg bekjent handlet ikke de spørsmålene verken om hvorvidt man skulle bygge gasskraftverk, eller om hvorvidt man skulle få grønne sertifikater. Men på bakgrunn av de svarene fremmet altså Fremskrittspartiet her i salen et tillitsforslag til Bondevik, og etter det sørget de for at Regjeringen ble sittende. Derfor vil jeg fortsatt påstå at Fremskrittspartiet er medansvarlig i den situasjonen vi er i på energisiden. Det er en viktig forskjell på Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet i denne salen, og det er at for Arbeiderpartiet er det resultatene som er viktigst, ikke skyggeboksinger. Fremskrittspartiet hadde altså ingen forslag som kunne få flertall her i salen, men de kunne få oppslag i avisene i forrige periode. Jeg registrerer at sjøl om de var skeptiske til grønne sertifikater da, er de for å innføre det svensk-norske sertifikatmarkedet nå, noe som ville ført til at norske forbrukere måtte ha betalt dobbelt så mye for strømmen i forhold til svenskene. Foruten det registrerer jeg også at de nå har kommet fram til at de skal forske på om de skal bygge atomkraftverk i Norge. Vi i Arbeiderpartiet har sørget for en 12 TWh-konsesjon for gasskraftverk. Så har vi sagt at vi vil få til et regime med grønne sertifikater. Sam Eyde sa da elektrifiseringen begynte i Norge, at «hvor der er vilje, er der vei». Denne Regjeringen har sittet i seks måneder og hele tiden sagt at den har viljen. Børge Brende snakker om aktiv næringspolitikk, men den forrige regjeringen sa om et nytt kraftregime til industrien, f.eks., at det ville den ikke ha. Denne regjeringen har altså sagt at den vil, og at den vil ha resultater. Jeg blir også veldig overrasket over representanten Gunnar Kvassheim fra Venstre, som etterlyser måter å få til mer kraftutbygging i Norge på. Venstre er slik at de vil, men når prosjektene kommer til Stortinget, vil de ikke. Det eneste en kan konkludere med i energipolitikken til Venstre, er at dersom tiltrekningskraft hadde gitt energi, hadde de vært imot det også!
Ketil Solvik-Olsen har hatt ordet to gonger, og får høve til ein kort merknad avgrensa til 1 minutt.
Det var representanten fra Telemark som tok opp partiprogrammet til Fremskrittspartiet og sa at det var ikke alt som stod i partiprogrammet, som stemte overens med at Fremskrittspartiet ville ha grønne sertifikat, og det stemmer. Fremskrittspartiet er ikke begeistret for å subsidiere alle mulige teknologier. Samtidig har vi også en del programformuleringer om at vi f.eks. ønsker gode rammevilkår for norsk næringsliv. Vi ønsker tilgang til energi til forbruker som ikke er veldig dyr. Da må en sette dette opp mot hverandre. Det viser at Fremskrittspartiet har vært villig til å gå vekk fra noen prinsipper for å få til en bred avtale, få til en bred investeringsvilje på Stortinget for fornybar energi. Der har ikke Regjeringen vært villig til å komme oss i møte. Regjeringen har ikke i denne debatten klart å sannsynliggjøre hvorfor det skal være så mye dyrere å ha grønne sertifikater i avtale med Sverige enn å gjøre de tilsvarende investeringene kun i Norge. Så ble det nevnt ny energi. Småkraft er ikke ny energi. Den er veldig velprøvd, og det er det som er Fremskrittspartiets hovedanliggende her.
Jeg har fulgt debatten med stor interesse, og jeg er fryktelig redd for at man her er inne i en debatt som ikke blir forstått særlig godt ute. Der er det skapt betydelige forventninger til et regime rundt grønne sertifikater og fornybar energi. Mye av de forventningene er skapt av den sittende regjering. Nå snakker man fortsatt om at det er kort tid fram til det blir lansert noe alternativ. Det har man snakket om helt siden det ble klart at de grønne sertifikatene ble torpedert. Man snakker om at investeringene kommer i Sverige. Jeg har aldri sett noe bevis på det. Jeg tror det hører med til spekulasjonene. Det som imidlertid er sikkert, er at fornybar energi kan komme til å gi et betydelig bidrag til energibalansen. Fornybar energi kunne ha vært spiren til utvikling av lokalt eierskap og lokale utviklingsmuligheter rundt omkring i Norge. Det synes jeg drukner litt i debatten. Nå risikerer man at usikkerheten blir så stor at ingen tør å ta fatt i det. Risikoen er også stor for at mange små aktører ute begynner å selge sine rettigheter til større aktører, som både har et profesjonelt forhold til risiko, og som har tid til å sitte og vente. Det synes jeg er forunderlig at en olje- og energiminister fra Senterpartiet kan bidra til. Her hadde man vært tjent med å fjerne usikkerheten, gått løs på et samarbeid med Sverige rundt grønne sertifikater og fått fart på den utviklingen som de grønne sertifikatene faktisk kan bidra til ute i Distrikts-Norge.
De har i hvert fall rett de som sier at det er blitt en ganske merkelig debatt ut av dette. Den er tidvis nokså skarp, og det er høyt volum på en del innlegg. Jeg tror faktisk debatten ville stått seg på at noen hadde tatt seg bryderiet med å lese sine egne merknader som hører hjemme ca. ett år tilbake i tid, om hva slags krav som ble stilt, og hva slags forventninger som ble skapt ute i landet. Det var så store forventninger, så store krav og så mange løfter at man faktisk på mange måter i svært mange samfunn lyktes med å vinne valget. Men hva har skjedd i ettertid? Det var ikke den forrige regjeringen som skapte det forventningspresset som daværende opposisjon presterte å presentere. Vi har sett at de som var ute og lovte gasskraftverk, nå har måttet innta tilskuerens rolle. Man får sannsynligvis gasskraftverk i Norge, men når er det ingen som kan gi noe svar på. Det er lansert politisk så uklart at vi vet i hvert fall at dette blir ulønnsomt. Man har nå faset ut den grønne sertifikatordningen. Man tok Vefsna inn i verneplanen igjen. På område etter område forhindrer man at der private krefter ønsket å bygge ut ny fornybar energi, så får de ikke gjort det. Jeg synes det var greit det statsråden sa om at han beklaget at dette tar lengre tid enn det han selv hadde vært med på å estimere når det gjaldt tidsbruken for det som skal komme som alternativ for grønn sertifikatordning. Dette står i grell kontrast til hva representanten Klungland var ute og vant stemmer på, nemlig på å love gassrør til Grenland. Han var ute og skaffet titusener av stemmer rundt om i industristrøk i Norge ved å si: Bare slipp oss til, så skal vi skaffe et eget industrikraftregime til Norge! Han presterte sammen med flere andre partier å si at det bare var mangel på vilje hos den forrige regjeringen som gjorde at vi ikke hadde dette på plass, og at ved å slippe til en ny regjering, ville viljen komme. Det ville være så enkelt å få til et nasjonalt industrikraftregime som skulle gi industrien billigere energi, billigere strøm, at dette ville være gjort i løpet av noen ettermiddagstimer. Jeg tror det er viktig med en viss edruelighet her og få denne debatten ned på jorden. Dette handler ikke om hvem som er i stand til å skrike høyest. Jeg tror det er viktig nå at man ser litt fremover og prøver å komme frem til en løsning, for faktum er at dette blir mer og mer vanskelig for hver dag som går. Det er som et timeglass som er snudd opp ned, hvor forventningene ikke er i nærheten av å bli realisert.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, sjå side 2288]] Presidenten ser at tida for formiddagens møte snart er omme, og gjer framlegg om at vi bryt av møtet her og set det igjen kl. 18. Vi startar då med sak nr. 5. – Det blir sett på som vedteke.