For en tid siden fikk vi i Arbeiderpartiets stortingsgruppe en henvendelse fra to trønderjenter. De var helt utslitte av å forsøke attføring – som var for krevende – og rehabilitering, som ikke gav noen medisinsk bedring. Begge jentene var mellom 30 og 40 år. De hadde samarbeidet godt med lege- og trygdekontor, men de ble ikke bedre. For den ene av dem var det vanskelig å sette noen presis diagnose på det hun led av, og dermed også svært vanskelig å vite noe om uførhetens varighet. For den andre var problemet muskel- og skjelettskader, i kombinasjon med allergi. Hun var utdannet frisør, men slet med å finne ut av hva som ville være rett valg for et framtidig yrke. Jeg håper og tror at disse to jentene kan stå som eksempler på mennesker som i framtiden vil få tilbud om midlertidig uførestønad. Vi trenger et system der mennesker kan ta hensyn til helsen, og så etter hvert finne fram til hvilke veivalg de skal ta i livet sitt. Midlertidig uførestønad kan bli løsningen en periode for mennesker vi i dag ikke har et passende tilbud til. Vi i Arbeiderpartiet er med andre ord fornøyde med at ordningen med midlertidig uføretrygd nå blir etablert, men vi er dypt uenige i utformingen av stønadsordningen. I Arbeiderpartiet tror vi at en trygg økonomi i en vanskelig periode er avgjørende viktig for å sikre motivasjon og kapasitet til å gå tilbake til arbeidslivet. Det er ikke motiverende å gi høyere ytelser til dem som blir varig uføretrygdet, og snauere ytelser til dem som får en midlertidig uførestønad. Dårlig økonomi og dårligere utmåling av eventuell senere uføre- og alderstrygd kan tvert imot virke mot hele hensikten med den midlertidige uførestønaden. Og her er vi ved kjernen i den kritikk vi i Arbeiderpartiet vil fremme overfor Regjeringen og stortingsflertallet. Vi vet at svært mange uføretrygdede sliter med dårlig økonomi. Særlig gjelder dette alle dem som mottar minsteytelser. Mange av disse er i dag avhengige av jevnlig å kunne supplere trygden med sosialhjelp. Det er uverdig. Så fremmer Regjeringen et forslag som vil føre til at mange av dem som nå vil få midlertidig uførestønad, kommer enda dårligere ut enn dagens uføretrygdede. Det virker som om tanken bak er at bare ytelsene blir lave nok, så vil antallet uføretrygdede reduseres. Vi tror det motsatte vil skje. De lave ytelsene vil skape handlingslammelse. Et menneske i økonomisk nød vil ikke ha kraft til aktivt å ta del i å skape sin egen framtid. Selvsagt er det bra at Fremskrittspartiet bidrar til å rette opp noen av svakhetene i Regjeringens forslag. Men det forhindrer ikke at svært mange av dem som nå skal få midlertidig uførestønad, vil komme betydelig dårligere ut enn det de ville gjort med dagens regelverk for uføretrygd. Det skyldes først og fremst at de skatteregler som nå gjelder for pensjonister og uføretrygdede, ikke blir gjort gjeldende for dem som i framtiden skal bli midlertidig uføretrygdet. Fremskrittspartiet og Høyre påfører altså de aller svakeste en betydelig skatteskjerpelse. Det er helt utrolig. Flertallets opplegg medfører at det etableres et laveste nivå for tidsbegrenset uførestønad på 85 492 kr. Til dette sier forbundsleder Gunnar Buvik i Handikapforbundet til Aftenposten i går følgende: «Når de legger inntektsnivået så lavt, skaper de bare nye sosialklienter. Vi tvinges ned mot fattigdomsgrensen. … Vi trenger det nivået på trygden som vi har i dag». Jeg er så enig med Gunnar Buvik. I tillegg til dette kommer det faktum at utregningsreglene for den midlertidige uførestønaden for mange gir langt dårligere inntekt enn dagens uføretrygdregler. De fleste som får midlertidig uførestønad, vil også komme dårligere ut den dagen de blir pensjonister, fordi de har hatt flere år med lav inntekt. Så over til andre sider ved det vi i dag behandler. Det er bra at uføretrygd fra nå av kan fastsettes fra 5 til 100 pst., med 5 pst. intervaller. Dette gir rom for en fleksibilitet som Arbeiderpartiet mener er i brukernes interesse. Riktignok skal grensen for å få midlertidig stønad gå ved 50 pst. Jeg har imidlertid et håp om at dette ikke rammer for mange, og at de som blir vurdert til en liten uføregrad, i all hovedsak kan få vurdert sin situasjon innenfor tidsrammene for attføring og rehabilitering. Det er også bra at stortingsflertallet legger på plass at uføretrygdede kan beholde muligheten til å tjene 1 G i tillegg til trygden. Det er imidlertid viktige forhold knyttet til retten til å tjene 1 G som flertallet ikke tar innover seg. En tid tilbake møtte jeg en skilt barnefar, som grunnet psykiske problemer hadde vært uføretrygdet i mange år. Han hadde ved hjelp av Fontenehuset her i Oslo fått tilbake litt tro på seg selv. Det hadde ført til at han våget å påta seg en liten postrute i tillegg til uføretrygden. Det var en fabelaktig seier for ham at han klarte å gjennomføre denne jobben et helt år. Inntekten ved ett års innsats var i underkant av ett grunnbeløp. For ham gjorde ekstrainntekten det mulig å foreta seg noe mer, kjøpe litt godt det ellers ikke var rom for i samværshelgene med sønnen, og til og med reise en liten tur en uke i sønnens sommerferie. Men så kom det store sjokket, som tok alt motet fra mannen. Fordi han hadde tjent 1 G, forlangte trygdekontoret tilbakebetalt barnetillegget. Han ble også bedt om å betale tilbake bostøtte tilsvarende den inntekten han hadde hatt. Dette er etter Arbeiderpartiets mening urimelige ordninger, og jeg beklager at ikke flertallet kan slutte seg til merknader der en ber om en gjennomgang av regelverket på dette området. Så til slutt: Det er én gruppe som kommer dårlig ut i trygdesystemet, og det er den gruppen som Kristelig Folkeparti veldig ofte holder sin hånd over, nemlig husmødrene. Husmødre – eller for den del husfedre – vil ha en vanskelig vei fram til midlertidig uførestønad, fordi stønaden forutsetter at de skal tilbake i arbeid. Det er sannsynlig at mange av dem som blir uføre mens de arbeider hjemme, også ønsker en framtidig yrkesdeltakelse. Det store flertallet av dem som er hjemme, planlegger å ta arbeid utenfor hjemmet igjen. I dag fører jo Regjeringen en samlet politikk som stimulerer til at mange unge kvinner blir hjemme mens barna er små. Jeg tenker særlig på kontantstøtten. Ut fra en slik betraktning er det urimelig at hjemmeværende vil kunne få store vanskeligheter med å tilstås midlertidig uføretrygd. Det er beklagelig at flertallet slik sett snevrer inn virkefeltet for ordningen. Den midlertidige uføreordningen har utløst enda en problemstilling – og sakens ordfører var også inne på det – nemlig: Hva skjer med forsikringsutbetalinger på uførepoliser? Vi bør unngå at folk taper forsikringsrettigheter. Det er når nye problemer oppstår, at en kanskje har størst behov for midler i en overgangsfase. Det er ønskelig at disse problemstillingene får en nærmere utredning, og jeg håper at Regjeringen bidrar til det, i samarbeid med forsikringsbransjen. Med dette tar jeg opp de forslag Arbeiderpartiet er med på i innstillingen. Jeg har i den sammenheng følgende merknad: Ved en inkurie har det ikke kommet med i innstillingen at vi – og det gjelder da Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV – også vil stemme imot flertallets forslag til § 17-1 første ledd bokstav a i skatteloven, som omhandler skattebegrensningsreglene for pensjonister og uføre.
Representanten Bjarne Håkon Hanssen har teke opp det forslaget han refererte til, og gjeve ei røysteforklåring som er notert.
Sosialkomiteens innstilling til endringer i ordningen med uførepensjon vil gjøre det lettere å komme tilbake i arbeid for dem som har mulighet til det. I dag kommer de færreste uførepensjonister tilbake i arbeid. Målet for de endringene Stortinget i dag er invitert til å vedta, er flere i arbeid og færre på trygd. Denne reformen av uførepensjonen er eksempel på aktiv sosialpolitikk. Antallet nye uførepensjonister har økt kraftig på 1990-tallet, og innen utgangen av 2003 vil det være om lag 300 000 uførepensjonister i landet. Det er dermed flere uførepensjonister enn industriarbeidere i Norge. En samlet sosialkomite har uttrykt bekymring over denne utviklingen. Arbeidet for et inkluderende arbeidsliv er et viktig virkemiddel for å motvirke den tendensen. For den enkelte er tilknytning til arbeidslivet den viktigste forsikringen mot fattigdom, samtidig som dette gir grunnlag for selvstendighet og sosial tilhørighet. Dagens ordning med uførepensjon virker statisk, ved at man sjelden foretar en ny vurdering av vedkommendes arbeidsevne etter at uførepensjonen er innvilget. Ved å innføre en midlertidig uførestønad åpner man for at personer med restarbeidsevne kan komme tilbake til arbeidslivet i løpet av en fireårsperiode. Ved å innføre en midlertidig uførestønad åpner man for at personer med restarbeidsevne kan komme tilbake til arbeidslivet i løpet av en fireårsperiode. Endringene gjør det også lettere å trappe opp arbeidsinnsatsen gradvis, ved at utføregraden heretter kan fastsettes med 5 pst.-intervaller. Målet med reformen er å få flere i arbeid og færre på trygd. Når det er sagt, må vi også erkjenne og ta høyde for at noen aldri vil ha muligheten til å komme verken helt eller delvis tilbake til arbeid. Det kan imidlertid ikke hindre oss i å foreta grep som gir uføre med sjanse til å komme tilbake til arbeidslivet, en større mulighet til dette. Endringene tar sikte på å redusere antallet nye uførepensjonister og forebygge varig uførhet. I tillegg skal endringene tilrettelegge for tilbakeføring til arbeid for personer som har restarbeidsevne. Det har i denne sammenheng vært nødvendig å innføre ordninger og foreta endringer som vil være med på å bidra til å nå dette målet. Ved å dele uføreordningen i en varig uførepensjon og en tidsbegrenset uførestønad vil det være lettere å oppnå dette. Varig uførepensjon skal gis til uføre uten utsikt til bedring. Tidsbegrenset uførestønad skal gis i inntil fire år ved stor restarbeidsevne eller usikker arbeidsevne. For å markere dette skillet vil flertallet i komiteen knytte beregningen av den tidsbegrensede uførestønaden til reglene for attførings- og rehabiliteringspenger. Dette er en viktig omlegging fordi det vil signalisere at ordningen har likhetstrekk med stønadsordninger som er basert på en tilbakeføring til arbeidslivet, og at stønadsbehovet forutsettes å være midlertidig. I forbindelse med denne omleggingen foreslås det også å heve minstenivået for både rehabiliteringspenger og attføringsstønad, som da i likhet med midlertidig uførestønad vil være minimum 1,8 ganger grunnbeløpet. At uføregraden heretter kan fastsettes med 5 pst.-intervaller, mot tidligere 10 pst., vil gi større fleksibilitet og legger til rette for en mer gradvis økning av arbeidsinnsatsen. I tillegg reduseres noe av de såkalte terskelvirkningene som gjør det økonomisk ulønnsomt å trappe opp arbeidsaktiviteten. En enstemmig komite har gått inn for å beholde friinntekten på 1 G. I den sammenheng vil jeg nevne at en enstemmig komite også har gått inn for et stønadstak som innebærer at stønad og arbeidsinntekt til sammen ikke kan overstige inntektsnivået før uførhet. Med dette vil vi unngå uheldige terskelvirkninger som innebærer at man påføres økonomiske tap ved å vende tilbake til arbeidslivet. Flertallet, dvs. regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, har også foreslått at Stortinget ber Regjeringen vurdere ulike modeller som på en bedre måte kan ivareta det hensyn at det alltid skal lønne seg å arbeide mer for personer som mottar tidsbegrenset uførestønad eller uførepensjon, og komme tilbake til Stortinget med dette. Det må bestandig lønne seg å jobbe, og å øke arbeidsinnsatsen. For å sikre likebehandling av menn og kvinner i forhold til vurdering av søknader om uførepensjon foreslås særreglene for deltidsarbeidende kvinner avviklet. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, som utgjør flertallet i innstillingen, har kommet fram til en avtale som ivaretar Regjeringens mål, å føre en mer aktiv sosialpolitikk, som skal føre til flere i aktivitet og færre på trygd. Komiteens flertall støtter Regjeringens forslag om at midlertidig uførestønad skal beregnes etter samme modell som den for rehabiliteringspenger og attføringsstønad. Imidlertid er flertallet blitt enig om å heve den midlertidige uførestønaden fra 60 pst. – som var Regjeringens forslag – til 66 pst. av beregningsgrunnlaget, som er det samme som for rehabiliteringspenger og attføringsstønad. 60 pst kan være for lavt dersom en person skal være motivert til å komme seg i arbeid, samtidig som personen skal føle nødvendig økonomisk trygghet. Hensikten med midlertidig uførestønad blir ikke oppnådd dersom en person ved ikke å ha den nødvendige økonomiske tryggheten aktivt jobber for å bli varig ufør, framfor å forsøke å komme seg tilbake til arbeid. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet er enige om å ha de samme reglene for midlertidige uføre som for dem som går på rehabilitering eller attføring, med unntak av særfradraget. Flertallet ønsker ikke å ta spørsmålet om særfradrag opp til vurdering i denne saken, men regner med at Skauge-utvalget vurderer denne problemstillingen i innstillingen om skatteopplegget. Det betyr at flertallet i innstillingen går inn for at den som blir tidsbegrenset ufør, får særfradrag. Mindretallet i komiteen vegrer seg for å gjøre endringer som kan hjelpe folk tilbake til arbeid. Det store antall uføretrygdede og det at svært få kommer tilbake til arbeid, viser at det trengs å gjøre aktive grep for å snu denne utviklingen. Det er selvfølgelig bra at en enstemmig komite slutter opp om å innføre tidsbegrenset uførestønad, men når mindretallet ikke engang vil være med på å løsrive det fra pensjonssystemet og knytte det til rehabiliterings- og attføringsordningen, blir det noe halvhjertet over det – spesielt etter at flertallet i komiteen har foretatt endringer på de områdene som mindretallet i sine merknader er mest kritisk til. Det er selvfølgelig mulig å lansere andre løsninger som griper fatt i den store utfordringen med å redusere antall uføre, og spesielt nye uføre. Når mindretallet heller ikke gjør det, men bare kritiserer Regjeringens forslag og flertallets innstilling, tar man ikke problemet på alvor. Hva er venstresidens løsning for å få færre uføretrygdede? Det ser ut som venstresiden kun greier å beskrive problemene, men ikke har løsningene. Det går selvfølgelig an å sitte stille og gjøre minst mulig og håpe at utviklingen snur av seg selv, men sjansen for det er vel ganske liten. Mindretallets ensidige fokusering på at Regjeringens politikk for å få færre på trygd kun dreier seg om stønadsnivået, faller på sin egen urimelighet. Den sittende regjering med sosialministeren i spissen har bl.a. satset mye på et inkluderende arbeidsliv som nettopp tar sikte på å bruke et bredt spekter av virkemidler for å unngå utstøtelse fra arbeidslivet. Slike endringer som i dag gjøres, kan fort skape usikkerhet om hvilke virkninger dette kan få for den enkelte stønadsmottaker. I den sammenheng er det viktig å understreke at varig uførepensjon beregnes på grunnlag av inntekten på uføretidspunktet, og at varig uførepensjon således ikke blir redusert som følge av at man har mottatt midlertidig uførestønad. For hvert år fra og med uføretidspunktet får vedkommende godskrevet framtidig pensjonspoeng som beregnes på grunnlag av inntekten før man ble ufør. Personer som går sammenhengende på midlertidige stønadsordninger før de går over på varig uførepensjon, kommer like gunstig ut som ved dagens system. Og selv om personer som etter en periode med midlertidige ytelser kommer tilbake i arbeid, vil ha en periode med noe lavere poengtall, vil besteårsregelen gjøre at dette ikke vil få særlig betydning for de aller fleste. Kort oppsummert vil de endringene Odelstinget foretar i dag, legge til rette for flere i arbeid og færre på trygd. Sosialpolitikk må ikke bestå i å sende folk en sjekk i postkassen, for deretter å glemme dem. Vi skylder dem som har en mulighet til helt eller delvis å komme tilbake i arbeid, å føre en aktiv sosialpolitikk.
SV har stilt seg positiv til at man innfører begrepet «midlertidig uførestønad» ut fra den argumentasjonen at man bør ha større fleksibilitet innenfor folketrygden og dens regler. Folketrygden er veldig regelstyrt, og det gjør at den i dag på mange områder mangler fleksibilitet, noe som kan gi seg svært ufornuftige utslag. Vi er likevel uenig i det grepet som flertallet her tar, og har advart mot det lenge. Det er klart at den filosofien som synes å ligge til grunn her, er at jo mindre man betaler folk i ytelser, jo mer sikker kan man være på at en da presses tilbake i en arbeidssituasjon ut fra en slags forutsetning om at det egentlig er manglende velvilje som er årsaken til at man er fraværende. Jeg må reflektere litt omkring foregående talers innlegg, for realitetsforskjellen mellom mindretallet og flertallet her går jo på ytelsens størrelse, den går jo ikke på det øvrige lovverket og muligheten for å kunne tilstås midlertidig uførepensjon, men det går på om man skal redusere den ytelsen slik at den blir lavere enn varig uførepensjon. Det SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet har tatt til orde for, er en ytelse på samme nivå som om man hadde fått ytelsen permanent. Og det er jo ikke en betraktning vi er alene om. Her snakker man om «venstresidens» politikk. Men jeg ser at Aftenposten i går, 4. juni, hadde et oppslag der det står: «Mange uføre vil tape penger på ny ordning.» Så gir man et talleksempel, som Bjarne Håkon Hanssen også var inne på, der den laveste tidsbegrensede uførestønaden er 85 492 kr, mens laveste uførepensjon er 97 140 kr. Jeg vil gjerne høre begrunnelsen for dette fra Fremskrittspartiet, som er det partiet som går lengst i å gi bud og overbud i forhold til pensjonister generelt, men som plutselig legger en helt annen betraktning til grunn i forhold til dem som da har vært i et arbeidsforhold og taper sine inntekter på grunn av sykdom, og så i en overgangsfase enten skal søke å komme tilbake i arbeid og få en ytelse i mellomtiden, eller kanskje ende som varig uføre. Det er veldig vanskelig å se logikken i at man da skal ta bort det økonomiske gulvet man har å stå på i mellomtiden. Det må nødvendigvis være en helhet her. Det er jo ikke slik at økonomien til den enkelte kan variere veldig mye, og så skal man likevel klare seg greit: Huset vil stå der, bilen vil være der, barna vil være der – behovene vil altså være der, og de vil naturligvis være vanskeligst å dekke i en fase som vi snakker om her, som er uforutsigbar med hensyn til hva som blir den videre skjebnen. Jeg er overrasket over den retorikken som regjeringspartiene er villig til å gå inn på, og som jeg hørte at mindretallet ble møtt med. Det er en forståelig retorikk hvis man argumenterer med at ut fra et samlet kostnadsnivå ser man seg ikke råd til å gi den som er midlertidig ufør, det samme som man gir den varig uføre, rett og slett fordi det vil koste for mye. Men det er ikke særlig troverdig å argumentere med at det skulle være bedre for dem selv, og så betales dårligere. Vi har fra SVs side tatt opp et annet forhold i forbindelse med dette lovforslaget, og det går på rehabiliteringspenger. Jeg var for en tid siden i kontakt med en kvinne som hadde fått brystkreft med spredning, og som i mange år har hatt sykdommen. Vedkommende har vært i et arbeidsforhold og har i varierende grad arbeidet, avhengig av hvordan tilstanden har vært. Det har jo vært tidsbegrensninger på rehabiliteringspenger og i tillegg en definisjon som heter at man forutsetter at vedkommende er «under behandling med utsikt til bedring». En pasient med kreft med spredning, som ikke blir helbredet, kan jo ikke uten videre sies å være «under behandling med utsikt til bedring». Resultatet i det tilfellet var at kvinnen tapte alle sine ytelser og måtte ha sosialstønad som tilleggsytelse. Her vil jo både midlertidig uførestønad, men også muligheten for rehabiliteringspenger på slike gitte vilkår som heldigvis hele komiteen i merknadene står sammen om, muliggjøre at vedkommende, og andre i tilsvarende situasjon, vil kunne få en ytelse og ha fleksibiliteten mellom arbeid enkelte dager når man er frisk nok, og trygdeytelser når man da eventuelt må ha behandling for sin sykdom eller blir dårligere. Det er et eksempel på den type fleksibilitet vi i SV ønsker. Vi tror at hele trygdesystemet hadde tjent på å være mindre regelstyrt ovenfra og mer mottakelig for impulser nedenfra, ikke minst fra de mange trygdeansatte som kommer i kontakt med folk daglig, og som ser den typen eksempler, slik at man kunne ha fanget dem opp og på den måten sikret at folk ikke havnet i et økonomisk uføre. Det er det som dessverre vil bli tilfellet for en god del med det forslaget som flertallet her går inn for. Det er svært nærliggende å tenke seg at tiltaket her ikke først og fremst er målrettet for å kunne sikre at man enten får en varig ytelse i form av uførepensjon eller kommer tilbake til arbeid dersom man blir frisk nok, men at det er et tiltak for å spare midler og skru igjen den økonomiske skruen, slik at færre ender opp med ytelser som koster samfunnet mye. Jeg hadde gjerne sett at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet hadde begrunnet sin kritikk på en bedre måte overfor mindretallet enn Heieren Hundhammer her gjorde. Hvis man mener at det å betale folk bedre ytelser – når man er avhengig av trygdeytelser – fører til at man kommer ut i et større uføre, må man ha mer substans i den kritikken enn Heieren Hundhammer hadde i sitt innlegg.
Det er bekymringsfullt at vi ved utgangen av 2001 hadde over 285 000 uførepensjonister i Norge. Regjeringen har som mål å snu denne negative utviklingen, der stadig flere settes utenfor arbeidslivet og blir varige stønadsmottakere. Kristelig Folkeparti støtter forslaget om at det innføres en tidsbegrenset uførestønad, i tillegg til dagens varige uførestønad. Dette legger bedre til rette for tilbakeføring til arbeid, ved at man revurderer arbeidsevnen i løpet av en fireårsperiode. Dette er en oppfølging av Sandman-utvalget, som ønsket en slik tidsbegrenset uførestønad og mer fleksible regler for kombinasjonen av arbeid og trygd. Jeg er glad for at en enstemmig sosialkomite støtter dette. Stortinget har tidligere bestemt at legens vurdering av arbeidsuførhet i forbindelse med sykemelding skal ta utgangspunkt i en funksjonsvurdering. Erfaring fra flere IA-bedrifter viser at andre yrkesgrupper, som ergo- og fysioterapeuter, kan utføre denne funksjonsvurderingen på en god måte. Det er viktig at det i større grad legges til rette for at arbeidsevnen skal kunne prøves ut. Kristelig Folkeparti synes det er bra at en iverksetter et forsøk over tre år for unge personer med en klar medisinsk diagnose, der arbeidsevnen er nedsatt med mindre enn 50 pst. Kristelig Folkeparti synes det er riktig at uførestønad tidsbegrenses, i likhet med andre korttidsytelser som rehabiliteringspenger og attføringspenger, og ikke er varig pensjonsytelse. Dette signaliserer at ordningen skal være midlertidig. Det gir også et positivt signal om at ordningen er ment som en tilbakeføring til arbeidslivet. Regjeringspartiene har sammen med Fremskrittspartiet flertall for at kompensasjonsgraden settes til 66 pst. av beregningsgrunnlaget for dem som kommer inn under ordningen med tidsbegrenset uførestønad. Minsteytelsen økes til 1,8 G. Det samme flertallet sikrer også at de som kommer inn under ordningen med tidsbegrenset uførestønad, også skal beholde særfradraget. Det er grunn til å tro at denne problemstillingen blir vurdert grundig når en skal behandle Skauge-utvalgets innstilling om skatteopplegget. Friinntekten på 1 G vil bli beholdt, både for varig uførepensjon og for midlertidig uførestønad. Dette betyr mye for de uføre, som allerede i dag har en liten ekstrainntekt gjennom omsorgslønn, eller som er aktive i foreningsliv og politikk og mottar godtgjørelse for det. Arbeid skal alltid lønne seg. Derfor er det riktig med et stønadstak, som innebærer at stønad og arbeidsinntekt til sammen ikke overstiger inntektsnivået før en ble ufør. En må unngå uheldige terskelvirkninger som innebærer at en taper penger på å gå tilbake til arbeidslivet. For kvinner som har jobbet deltid, er det en seier at særregelen om at uførhetsvurderingen av deltidsarbeidende også skal ta hensyn til evnen til å utføre arbeid i hjemmet, nå blir opphevet. Dette handler om likestilling og om likeverd.
Det er både pluss- og minusfaktorer ved denne saken, i utgangspunktet dessverre flest minusfaktorer. Men en del av dem klarer et flertall i komiteen å gjøre noe med. Da Regjeringen i fjor foreslo at grensen for friinntekt for uføretrygdede skulle settes ned fra 1 G til 0,1 G, ble det – med rette – stor oppstandelse. Heldigvis er dette nå ryddet av veien, både for dem som har varig uførestønad, og for dem som har midlertidig uførestønad. Det må være det motsatte av å skape incitament for yrkesaktivitet og egen inntektsinntjening å gjøre et slikt grep som Regjeringen prøvde seg med her. Det er også bra at kompensasjonskravet for tidsbegrenset uførestønad blir hevet fra 60 til 66 pst. av beregningsgrunnlaget. Også det retter et flertall i komiteen opp. Men når en så kommer til det meste av det andre, er det mye betenkelig og negativt. Representanten Beate Heieren Hundhammer sa at det bestandig må lønne seg å arbeide. Det er jeg enig i. Det skal ikke være slik at man sitter igjen med mer å leve for ved å være trygdet enn ved å arbeide. Men det er noen i dette samfunnet som ikke er i stand til å arbeide, og det er noen – i hvert fall i perioder av kortere eller lengre tid – som bare delvis kan arbeide, og for disse må det legges til rette slik at de kan leve på en anstendig måte. Heieren Hundhammer spurte om hva som var alternativet til venstresiden – og jeg tror nok at hun plasserte også meg og mitt parti der. Jeg skal svare litt på det. Bedriftsintern attføring har vi gått sterkt inn for. IA-bedriftene, som egentlig var en del av støtteordningene her, har endret seg mye i det siste, men vi har i hvert fall noe godt igjen. Det vi bl.a. har vist til i løpet av denne siste perioden på Stortinget, er at vi må få en bedre tilrettelegging for yrkes- og funksjonshemmede arbeidstakere, slik at de kan komme i arbeid, og uten at dette belaster arbeidsgiver – som f.eks. å foreslå å fjerne 0,5 G som arbeidsgiver må stå for ved tilrettelegging av arbeidsplass. Jeg håper at dette kommer på plass for alle bedrifter relativt fort. Departementet innfører en tidsbegrenset uførestønad, som ikke skal tilhøre pensjonsytelsene. Også det er litt forvirrende, for denne stønaden skal løsrives fra pensjonssystemet og i stedet knyttes til regelverket for rehabilitering og attføring. Her er det at vi i mindretallet spesielt reagerer. Dette forslaget innebærer at midlertidig uføretrygdede mister særfradraget i skatten, at de skal betale full trygdeavgift, at barnetillegget blir vesentlig redusert i forhold til uføretrygdede, og at det ikke vil bli gitt ektefelletillegg. Vi mener at dette er det motsatte av å bekjempe fattigdom, som denne regjeringen har tatt på seg å ville gjøre. Disse innstrammingene vil skape flere fattige og større behov for supplerende sosialhjelp. Det vil – sammen med problemer når det gjelder helse og sosiale forhold – skape økonomiske forhold som i hvert fall jeg tror gir mindre styrke og motivasjon for å søke arbeid. Det er den største svakheten ved innføringen av dette systemet i dag. Så vil jeg i likhet med representanten Bjarne Håkon Hanssen knytte noen kommentarer bl.a. til dem som er hjemmearbeidende, og som skal søke om denne pensjonen. Husmødre og husfedre har store problemer med å få en slik midlertidig uførestønad hvis det forutsettes at man skal tilbake i arbeid, når man ikke har vært i arbeid i den siste perioden. Dette må det gjøres noe med, slik at det kan bli lettere også for hjemmearbeidende/hjemmeværende personer å få den støtten som de trenger. Dette med forsikringsutbetaling har både saksordføreren og andre vært inne på. Forsikringsutbetaling fra private forsikringer ved uførhet har vi vel alle påpekt bør avklares nå, at en eventuelt kan komme tilbake med en sak, og at dette bør avklares i forhold til Finansnæringens Hovedorganisasjon. Jeg vil i likhet med Bjarne Håkon Hanssen signalisere at vi går mot skatteloven § 17-1 første ledd bokstav a.
Odelstinget behandler i dag en viktig reform av dagens uførepensjonsordning. Målet er å legge til rette for at flere kan delta i – og vende tilbake til – arbeidslivet, fremfor å stå utenfor, parkert på varig uførepensjon. Endringene i uføreordningen skal legge til rette for dette, sammen med en aktiv oppfølging fra trygdeetatens side i forhold til den enkelte. Arbeidskraften er Norges viktigste ressurs. Den fremtidige verdiskapingen og muligheter for å utvikle velferdsordninger er avhengig av tilgang på arbeidskraft og hvor effektivt vi klarer å utnytte ressursene, men også kunnskapene hver enkelt har. Selv om vi for tiden har en økende arbeidsledighet, tilsier befolkningsutviklingen at vi på noe sikt vil ha mangel på arbeidskraft, spesielt innenfor offentlig og privat tjenesteyting. I tillegg vil høy avgang til ulike tidligpensjons- og trygdeordninger redusere tilgangen på arbeidskraft ytterligere og svekke mulighetene for økonomisk vekst. Ved utgangen av 2002 mottok vel 292 000 personer uførepensjon. I dagens ordning er det bare i meget begrenset grad at personer med uførepensjon kommer tilbake i arbeid. Utfordringen fremover er å opprettholde en høy yrkesdeltakelse. Vi må føre en politikk som hindrer at stadig flere faller ut av arbeidsstyrken, samtidig som vi må legge til rette for at flere med nedsatt funksjonsevne kan komme inn i arbeidslivet. Deltakelse i arbeidslivet er den beste garantien mot fattigdom og store sosiale forskjeller. Det gir også den enkelte muligheter til sosial kontakt og til å bruke sine evner. Arbeidslivet må bli mer inkluderende. Altfor mange funksjonshemmede som ønsker seg jobb, slipper ikke inn i arbeidslivet, og altfor mange eldre arbeidstakere blir skjøvet ut. Intensjonsavtalens målsettinger om å ansette langt flere med nedsatt funksjonsevne og øke gjennomsnittlig avgangsalder fra arbeidslivet er viktig nettopp for å møte disse utfordringene. Ot.prp. nr. 102 følger opp Intensjonsavtalens målsetting og statens forpliktelser etter avtalen gjennom omleggingen av uførepensjonsordningen. Jeg er glad for at et flertall støtter hovedprinsippene i reformen – innføring av en tidsbegrenset uførestønad og en ny beregningsmåte som markerer at denne stønaden er en korttidsytelse og ikke en pensjonsytelse. For å få flere tilbake i arbeid og færre på varig uførepensjon foreslår Regjeringen at det innføres en tidsbegrenset uførestønad. Innføring av en tidsbegrenset stønad skal forhindre varig utstøting fra arbeidslivet og vil også markere at ikke alle som søker om uførepensjon, skal ha en varig ytelse. Den tidsbegrensede stønaden skal gis for en periode fra ett til fire år til alle som har en viss arbeidsevne i behold, eller når fremtidig arbeidsevne er usikker. Om lag 50 pst. av de nye uførepensjonistene har muskel- og skjelettlidelser eller lettere psykiske lidelser. Dette er helseproblemer som ikke nødvendigvis medfører varig uførhet. En del av disse vil kunne komme tilbake i arbeid etter en tid, f.eks. fordi helsen er blitt bedre, fordi det er utviklet nye behandlingstiltak eller fordi arbeidsforholdene ligger bedre til rette. Mange trenger imidlertid mer tid for å komme tilbake i arbeid enn det dagens system gir rom for. Samtidig skal også den enkelte sikres en individuell oppfølging og hjelp til å komme tilbake i arbeid i denne perioden. Tidsbegrenset uførestønad skal beregnes som rehabiliterings- eller attføringspenger. Stønaden vil etter flertallets forslag i innstillingen utgjøre 66 pst. av den pensjonsgivende inntekten siste år eller de tre siste årene før uførheten inntrådte. Man betaler skatt av uførestønaden som om det var arbeidsinntekt, men til gjengjeld opptjener man også pensjonspoeng. Like skatteregler som for arbeidsinntekt er viktig for å legge til rette for økt arbeidsinnsats og sikre at man ikke taper skattemessig på å bytte ut stønad med arbeidsinntekt. Det betyr at skattebegrensningsreglene som gjelder for alderspensjonister og uførepensjonister som har en nedsatt inntektsevne på minst 2/3, ikke vil gjelde for mottakere av tidsbegrenset uførestønad. Disse skattereglene gir ikke incitament til å komme tilbake i arbeid. En person med tidligere midlere og lave inntekter ville derfor kunne tape på å øke arbeidsinntekten. Å videreføre dagens skattebegrensningsregler for pensjonister også for mottakere av tidsbegrenset uførestønad ville derfor virket mot stønadens formål – å lette tilbakegangen til arbeid. Jeg er glad for at flertallet støtter Regjeringens forslag på dette punktet. Når det gjelder særfradraget for alders- og uførepensjonister, merker jeg meg at flertallet inntil videre vil la dette gjelde for mottakere av tidsbegrenset uførestønad og komme nærmere tilbake til dette i forbindelse med oppfølgingen av Skauge-utvalgets innstilling.
Det vert replikkordskifte.
Flere har vært inne på at Aftenposten i går hadde en utmerket artikkel om den saken vi behandler i dag – det er ikke alltid det er slik når sosialkomiteen behandler saker. Der er det et intervju med en funksjonshemmet som heter Hans Christoffer Johnsen. Han sier: «Vi tvinges til fattigdom». Hans Christoffer Johnsen er nyutdannet og ufør. Han er redd funksjonshemmede må leve på fattigdomsgrensen med den nye ordningen. Johnsen sier: «Det virker som om de prøver å sulte folk ut i jobb, men problemet for oss som er funksjonshemmet er at vi ikke får jobb.» Jeg vil tro at de fleste i denne sal, inkludert statsråden, er opptatt av å ha god kontakt med brukere, å ha god brukermedvirkning. Hva er det som gjør at de som har skoen på, ikke skjønner at statsråden har gode intensjoner med det hun nå foreslår?
Det representanten Hanssen tar opp, nemlig kontakten med brukere og brukerorganisasjoner, er også for meg svært viktig. Det er noe av grunnen til at det har vært viktig å differensiere en tidsbegrenset uførestønad kontra det å gi varig uføretrygd. Jeg kjenner også overskriften og innholdet i artikkelen i Aftenposten bare fra Aftenposten, men jeg har lyst til å kommentere spesielt at artikkelen i Aftenposten gir en noe skjev fremstilling av stønadsnivået på tidsbegrenset uførestønad, ved at det legges til grunn at alle nykommere på arbeidsmarkedet vil få en minstestønad. Jeg har lyst til å gjøre oppmerksom på at dersom arbeidsevnen er nedsatt før fylte 26 år på grunn av alvorlig og varig sykdom, er minsteytelsen 2,4 ganger folketrygdens grunnbeløp, og det utgjør om lag 130 000 kr. Jeg er opptatt av at stønadsordningen i forhold til tidsbegrenset uførestønad skal være slik at man også forfølger det som gjelder for stønadsordninger for rehabilitering og attføring.
Det er to små problemstillinger – egentlig er det store problemstillinger – som jeg vil be om at sosialministeren kommenterer. Det ene går på debatten om hvor mye man vil miste som følge av omleggingen av dette systemet, og i hvert fall slik det står i proposisjonen, vil denne omleggingen gjelde nye tilfeller, altså tilfeller etter 1. januar 2004. Jeg vil be om at sosialministeren bekrefter det som står i proposisjonen, at ordningen vil gjelde nye tilfeller, og at de som er innrømmet uførestønad i dag, ikke vil miste den. Det andre spørsmålet går på det som en enstemmig komite viser til når det gjelder begrepet «tidsbegrenset uførestønad», og problemstillinger i forhold til forsikringsordninger og Finansnæringens Hovedorganisasjon. En enstemmig komite ber om at man tar kontakt og får i stand en ordning med Finansnæringens Hovedorganisasjon, slik at man ikke skal tape på de begrepsendringer og de systemendringer som Odelstinget her foretar. Vil statsråden ta et slikt initiativ overfor finansnæringen, slik at vi kan få dette på skinner?
Når det gjelder det første spørsmålet, bekrefter jeg at det gjelder for nye tilfeller, og det gjelder fra virkningstidspunktet 1. januar 2004. Når det gjelder det andre momentet, forsikringsforholdene, er det et viktig anliggende. Departementet er i dialog med forsikringsbransjen om hvordan deres produkter kan tilpasses den nye ordningen med tidsbegrenset uførestønad, for å bidra til de avklaringer i forhold til bruken av uførebegrepet som komiteen ber om.
Jeg vil tilbake til dem som er syke, som lider av alvorlige, livstruende sykdommer med usikre prognoser, og hvilke trygdemessige ytelser de kan få. En samlet komite har pekt på at retningslinjene for tilståelse av rehabiliteringspenger må utformes slik at en kan ha en fleksibilitet som gir disse menneskene mulighet til å alternere mellom arbeidsplass og trygd, noe som også representanten Ballo var inne på. Komiteen sier at det i slike tilfeller må være mulig å tilstå graderte rehabiliteringspenger ned til 20 pst. Vil statsråden legge til rette for dette og komme tilbake med retningslinjer, slik at det kan bli likebehandling av denne kategorien mennesker, som da kan alternere mellom sin arbeidsplass i gode perioder og ha rett og økonomi til å være syk i andre perioder?
Jeg har fått mange henvendelser som går på denne usikkerheten om man er varig eller tidsbegrenset ufør, og til Gløtvold vil jeg si at det er i hvert fall verdt å understreke at der hvor utsikten til arbeidsevne ikke er til stede, er det heller ikke noen tvil om at man skal ha en varig uføretrygd. Hele saken om tidsbegrenset uførestønad har bl.a. som en grunntone at det skal være en større grad av fleksibilitet mellom det å være i arbeid og det å ha trygdeytelser. Man skal kunne alternere, men man skal også ha en mindre grad av uførhet i prosent for å kombinere det med arbeid. Jeg kommer til å følge opp det som en samlet komite påpeker.
Det kan vel ikke herske noen tvil om at det ikke er noe som er mer lønnsomt rent økonomisk enn å være i et arbeidsforhold. Enhver trygdeytelse vil jo over tid være lavere enn om man er i arbeid. Likevel registrerer jeg at regjeringspartiene går inn på en type retorikk som går på at hvis man blir for godt betalt, vil det være uheldig. Da vil man på en måte forholde seg til det og ikke aktivt søke seg over i en annen tilstand. Jeg vil spørre sosialministeren hva som er logikken – hvis det skulle være noen logikk i det – hvis man skulle følge et slikt resonnement som jeg registrerte at Heieren Hundhammer var inne på. Med en lavere midlertidig ytelse enn en varig pensjon skulle jo det bety at det lønner seg med én gang å prøve å skaffe seg en varig uførepensjon i stedet for en midlertidig uførepensjon. Kan statsråden forklare meg logikken i det?
Det høres ut som om Regjeringen er opptatt av å sulte folk tilbake til arbeid. Jeg har lyst til å minne om at utgangspunktet for hele denne saken er nettopp å hjelpe flere yrkeshemmede til å kunne delta aktivt i arbeidslivet, at vi må ha ordninger som legger til rette for det, at tidsbegrenset uførestønad er en midlertidig stønad og skal også kombineres med aktive tiltak for nettopp å komme tilbake i arbeid, og at stønadsnivået er sammenlignbart med det som gjelder i dag i forhold til rehabilitering og attføringsordningene.
Fleire har ikkje bede om ordet til replikk. Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå side 793]]
Etter ynske frå sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletida vert avgrensa til 10 minutt til Høgre og 5 minutt til kvar av dei andre gruppene. Vidare vil presidenten foreslå at det vert gitt høve til tre replikkar med svar etter innlegg frå medlem av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten foreslå at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Endringen i folketrygdloven berører ni ulike forhold, hvorav komiteen er samstemt i åtte. I proposisjonen foreslås enkelte materielle endringer samt lovtekniske justeringer med sikte på klargjøring og forenkling. Realitetsendringene foreslås å tre i kraft 1. juli 2003, mens de mer lovtekniske justeringene foreslås å tre i kraft straks. Forslagene gjelder for det første forlengelse av perioden som det kan ytes rehabiliteringspenger for med en uføregrad lavere enn 50 pst., og den økes fra tre til seks måneder. Komiteen slutter seg til det. I tillegg foreslår Regjeringen at reisetilskudd til undervisningsstedet i stedet for rehabiliteringspenger skal kunne ytes til studenter. Det framstår jo i dag som ulogisk at ikke studenter på lik linje med andre skal kunne få et reisetilskudd hvis det er et alternativ til å bli gående på rehabiliteringspenger, slik at de skal kunne fortsette studiene. Komiteen støtter det. Komiteen er også enig i at ordningen med omsorgspenger ved barns sykdom i større grad skal tilpasses dagens familiemønstre, slik at den også får gyldighet for samboere og for fosterforeldre. Likeledes støtter komiteen at avkortingsreglene for barnepensjon under opphold i institusjon tilpasses tilsvarende regler for voksne pensjonister og sidestilles med dem. Det har vært en del misforståelser knyttet til refusjonskrav ved svangerskapsrelatert fravær ut fra en bestemmelse som går på begrensninger når det gjelder tilbakevirkende kraft. Komiteen slutter seg til Regjeringens betraktning av at det må gjelde særregler i svangerskapet, fordi den gravide i utgangspunktet kan ha sine grunner til ikke å opplyse arbeidsgiver om at det er svangerskapet som er årsak til at man er syk. Der komiteen ikke er samstemt, dreier det seg om justering av kriterier for pleiepenger ved barns sykehusopphold. Komiteen har tidligere hatt saken til behandling ut fra et Dokument nr. 8-forslag, og da ble det vedtatt endring av reglene, slik at man skulle kunne tilstå pleiepenger uten at det ble stilt krav om minstetid for opphold i institusjon. Ved Regjeringens behandling av saken, og når man nå kommer tilbake til Stortinget med den, foreslår man at det skal være et krav om minimum tre dager for opphold i institusjon for at det skal kunne ytes pleiepenger. Komiteens flertall, som består av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, er uenig i det. Vi har forståelse for Regjeringens argumentasjon om at det skal være en viss terskel for å kunne tilstå pleiepenger, og har derfor i lovteksten valgt å presisere at det skal dreie seg om innleggelse i institusjon, altså ikke bare en poliklinisk kontakt på et behandlingssted, men at man faktisk er innlagt. Men komiteens flertall mener at dersom man først er innlagt, og det dreier seg om en spesialinstitusjon, kan ikke varigheten av innleggelsen i institusjonen være avgjørende for om man skal kunne tilstås pleiepenger eller ikke. Slik som den medisinske utviklingen har vært, ser vi jo at en rekke til dels alvorlige tilstander ikke nødvendigvis trenger å medføre langvarig opphold i selve institusjonen, men det kan kreve et nærvær av foreldrene etter utskrivning som kan være langvarig likevel. Komiteens flertall har derfor valgt å holde fast ved at man ikke skal ha noen nedre begrensning med hensyn til antall dager i institusjon, men man presiserer at det skal kreves innleggelse i institusjon i forkant for at pleiepenger skal kunne tilstås.
Regjeringen har i denne proposisjonen kommet med en rekke riktige og nødvendige endringer i folketrygdloven som vil gjøre hverdagen enklere og mer fleksibel for en rekke brukere. Den endringen som antakeligvis vil berøre flest mennesker, og som er en endring tilpasset virkelighetens verden, er tilpasningen av ordningen med omsorgspenger ved barns sykdom til dagens familiemønster. Med tanke på omfanget av andre familietyper enn den tradisjonelle kjernefamilien, er ordningen med omsorgspenger overmoden for forandring. Ved at andre enn den eller de med foreldreansvar får rett til å ta ut omsorgspenger ved barns sykdom, vil barna kunne få omsorg av voksne som de kanskje er like mye knyttet til, som de er til den som har foreldreansvaret. Endringene vil også gjøre hverdagen lettere for den som i et parforhold er alene om det formelle foreldreansvaret. Når det gjelder forslag til endringer vedrørende avkortingsreglene for barnepensjon under opphold i institusjon, er det en selvfølge at barn ikke skal ha strengere regler for avkorting enn de regler som gjelder for voksne pensjonister. Det har vel heller aldri vært meningen, men skjedde, så vidt jeg kan forstå, ved at barnepensjonene rett og slett ble glemt da det ble foretatt lovendringer vedrørende avkortingsregler for pensjon i institusjon høsten 2001. Likeledes er det kun positivt at det blir gitt anledning til å gi studenter reisetilskudd til undervisningsstedet istedenfor rehabiliteringspenger, og at perioden det kan ytes rehabiliteringspenger for, forlenges for dem med uføregrad lavere enn 50 pst. Begge endringer vil gi dem det angår, mulighet til lettere å komme tilbake til arbeidslivet. Alle disse endringene som jeg nå har omtalt, står en enstemmig komite bak. Det er kun på ett punkt det foreligger to alternative løsninger, nemlig justering av kriteriene for pleiepenger ved barns sykehusopphold. Med bakgrunn i behandling av Dokument nr. 8:123 for 2201-2002 har Regjeringen lagt fram et forslag om en bedre ordning for pleiepenger ved barns sykehusopphold. Regjeringen foreslår at det skal kunne gis fra åttende dag dersom barnet har vært innlagt i helseinstitusjon i minst tre dager. Det er en kraftig forbedring av dagens ordning som krever innleggelse i sju dager. Forslaget er beregnet å gi en årlig økt kostnad på omtrent 75 mill. kr. Regjeringspartiene støtter Regjeringens forslag. Forslaget ville ha vært målrettet mot dem som i dag faller utenfor både omsorgs- og pleiepengeordningen, samtidig som det ikke flytter foreldre som i dag får dekket sine behov gjennom omsorgspengeordningen, over i pleiepengeordningen. Opposisjonen støtter ikke dette forslaget. De ønsker at det kun skal være krav om at barnet har vært innlagt i en institusjon. Det vil i praksis si at grensen går ved én dag. Dette er riktignok en innstramming i forhold til vedtaket under behandlingen av Dokument nr. 8-forslaget, som ikke hadde krav om innleggelse i det hele tatt, men regjeringspartiene vil fastholde at forslaget fra Regjeringen vil målrette ordningen mot de tilfeller som har det største pleiebehovet, og mot dem som faller utenfor både pleie- og omsorgspengeordningen. Jeg stusser også litt over flertallets merknad om at man ikke synes Regjeringens grense for opphold i institusjon på tre dager er noen logisk grense. I så fall er heller ikke én dag noen logisk grense. I den grad man i det hele tatt skal snakke om logikk, burde det ikke vært noen grense i det hele tatt, slik som vedtaket i forbindelse med Dokument nr. 8-forslaget. Det kan også tenkes situasjoner hvor det er snakk om behandling uten innleggelse, som allikevel utløser et pleiebehov på f.eks. ti dager. Jeg må også få legge til at flertallets forslag er kostnadsberegnet til 150–155 mill. kr. i året, altså 80 mill. kr. mer enn Regjeringens forslag. Det er hyggelig å si ja til alle gode formål, men noen av oss er fortsatt opptatt av å bedre eksisterende ordninger uten å velge de dyreste løsningene. Siden dette lovforslaget trer i kraft 1. juli 2003, regner jeg med at flertallet har tatt høyde for dette i revidert nasjonalbudsjett. Foruten endringene på dette konkrete området, hvor hele sosialkomiteen ønsker en bedre ordning, men hvor man har falt ned på to ulike løsninger, står en samlet komite bak innstillingen. Det er en innstilling som inneholder en rekke forslag som vil, som jeg sa innledningsvis, gjøre hverdagen enklere og mer fleksibel for en rekke brukergrupper. Jeg tar med dette opp mindretallets forslag.
Representanten Beate Heieren Hundhammer har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Siden det er stor enighet om de fleste endringene i folketrygdeloven, vil jeg bare trekke fram et par av de forslagene Regjeringen har foreslått endret i folketrygdloven, og som sosialkomiteen har til behandling i dag. For Kristelig Folkeparti og for meg selv er det viktig at situasjonen for familier som er presset både på tid og økonomi, får tilrettelagt ordninger for seg som bidrar til å minske presset og lette hverdagen. Ofte er det bare små endringer som skal til for å gjøre stor forskjell for dem det gjelder. Dette gjelder bl.a. ordningen med omsorgspenger ved barns sykdom. Mange blir overrasket når de får høre at fosterforeldre ikke har rett til omsorgspenger selv om de har et sykt fosterbarn. Selvfølgelig må de være borte fra arbeidet likevel, men uten lønn. Arbeidsmiljøloven § 33A gir fosterforeldrene rett til permisjon dersom fosterbarnet blir sykt, men denne permisjonen gir ingen ytelser fra folketrygden. Dagens forslag likestiller nå fosterforeldre og andre foreldre når det gjelder rett til omsorgspenger ved barns eller barnepasseres sykdom, etter folketrygdloven § 9-5. For fosterforeldre som tar på seg oppgaven å ha omsorgen for andres barn, gjerne i flere år, vil jeg tro at en slik ordning vil bety en vesentlig endring til det bedre. Jeg tror også at sosialtjenesten i hver kommune som skal rekruttere nye fosterforeldre, har en lettere jobb når de forelegger de potensielle fosterforeldrene de sosiale ordningene. Dette kan bidra til å øke motivasjonen til å bli fosterforeldre. Til nå har det vært slik at ordningen ikke har vært tilpasset de nye familiestrukturene i Norge i dag. Selv om man har bodd sammen med sin nye kones eller manns barn, har man ikke hatt rett til omsorgspenger dersom barnet en dag er sykt og man må være borte fra jobben. Stadig flere familier opplever at samlivet går i stykker og nye familier etableres. En modernisering av folketrygdloven som tar inn over seg dette faktum, er til fordel for dem det gjelder. Kristelig Folkeparti synes det er positivt at Regjeringen prioriterer større fleksibilitet og individuelle løsninger. Dette forslaget bringer loven mer i samsvar med det som er omsorgssituasjonen i mange familier. Dette var det stor enighet om i komiteen. Når det gjelder kriteriene for pleiepenger ved barns sykehusopphold, var ikke enigheten like stor. Regjeringspartiene finner det problematisk å gi pleiepenger etter kort tids innleggelse når en har en ordning med omsorgspenger. Hensikten med pleiepenger er jo at det ytes når barnet trenger pleie og omsorg over lengre tid. Omsorgspenger har hver forelder mulighet til å ta ut i inntil ti dager hvert år, og disse vil fange opp de som har barn som har ukompliserte sykdomstilfeller. Regjeringen har her satt en grense for å treffe dem som i dag faller utenfor både omsorgs- og pleiepengeordningen. Vi målretter dermed ordningen mot de tilfeller der pleiebehovet er størst, og ikke slik at foreldrene som i dag får dekket behovet innenfor omsorgspengeordningen, flyttes over i pleiepengeordningen. Dette representerer likevel en klar forbedring av rådende ordning som først utløser pleiepenger når barnet har vært innlagt i sju dager. Når man setter en grense på tre dager, fanger man også opp de nokså ukompliserte tilfeller som krever lengre pleietid i hjemmet.
Jeg er glad for en del av forslagene i Ot.prp. nr. 56 for 2002-2003, bl.a. når det gjelder forlengelsen av perioden som det kan ytes rehabiliteringspenger for til personer med en uføregrad lavere enn 50 pst. i rehabiliteringens sluttfase. Det er viktig at man kan ha en slik fleksibilitet, og at man kan øke perioden nå, til sammen opp til ett år. Jeg er glad for det som nå kommer som en selvfølgelig justering av reisetilskott til studenter i forbindelse med sykdom og rehabilitering, at det der blir likestilling mellom studenter og arbeidstakere som har rett til rehabiliteringspenger eller reisetilskott til arbeidssted. Når det gjelder justering av kriteriene for pleiepenger ved barns sykehusopphold og etterpå sykdom i hjemmet, kan jeg ikke helt dele de argument som regjeringspartiene kommer med. Jeg synes det er riktig at det her ikke knyttes betingelser til hvor mange dager barnet har ligget i institusjon. Som bl.a. representanten Ballo var inne på, er den medisinske teknologien i dag slik at en person kan behandles i løpet av et døgn på institusjon og allikevel ha hatt en så alvorlig behandling at man er pleietrengende hjemme i mer enn sju dager. Da mener jeg at det som flertallet her legger opp til, at man ikke knytter noen betingelse til institusjonsoppholdets varighet, er riktig. Når det gjelder andre ting i denne samleproposisjonen, synes jeg det er bra at man gjør en tilnærming til dagens familiemønster med ordningen med omsorgspenger ved barns sykdom. Den innebærer at samboere i et etablert parforhold, også ved inngått partnerskap, samt fosterforeldre skal kunne tilstås omsorgspenger for samvær under sykdom med barn som de selv ikke er biologisk foreldre til. Av andre ting i denne loven vil jeg spesielt presisere dette med sykepenger i forbindelse med svangerskapsrelatert fravær. Det er en forbedring som gjør at man kan få utbetalt sykepenger ved svangerskapsrelaterte plager, og at det har en tilbakevirkende kraft på inntil tre måneder. Det tror jeg vil gjøre det enklere både for den som måtte ha et sykefravær i forbindelse med svangerskap, og også for arbeidsgiver som kan få dette dekket når man er klar over årsaken til fraværet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 801]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Saken som vi nå har til behandling, er en konsekvens av en avtale som ble inngått mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 2003. I den forbindelse inngikk regjeringspartiene og Fremskrittspartiet en avtale om en treårig opptrappingsplan, slik at grunnpensjonen til slutt skulle utgjøre 85 pst. av grunnbeløpet for hver av ektefellene eller samboende pensjonister. Det er en enstemmig komite som slutter seg til at grunnpensjonen nå skal økes, slik at den skal utgjøre 80 pst. av grunnbeløpet fra 1. mai 2003. De øvrige partiene, som ikke var med på budsjettavtalen, viser også til at de i sine merknader i forbindelse med Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2002-2003 støttet en slik økning av grunnpensjonen. For Fremskrittspartiet er dette en gledens dag. Nå begynner vi en opptrapping av grunnpensjonen og en nedtrapping av den urettferdighet som er blitt gifte og samboende pensjonister til del. Vi er glade for at denne saken nå endelig tas opp, og at vi kan fatte det første vedtaket om en opptrapping av grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister. Fremskrittspartiet har siden begynnelsen av 1980-tallet nesten hvert år fremmet forslag om en mer rettferdig grunnpensjon for gifte og samboende pensjonister. Det er derfor viktig for Fremskrittspartiet at denne saken nå endelig ser ut til å få sin avklaring, selv om man etter Fremskrittspartiets mening ikke går langt nok. Fremskrittspartiet er av den klare oppfatning at både gifte og samboende pensjonister skal ha hver sin fulle grunnpensjon. Det er det som er målsettingen for Fremskrittspartiet på sikt. Det har blitt hevdet at man på grunn av at man er gift eller samboende, har – enkelte har til og med kalt det – stordriftsfordeler, og at man på den bakgrunn skal ha en avkortning av grunnpensjonen. Dette er Fremskrittspartiet ikke enig i og vil derfor også i framtiden arbeide for at man skal ha hver sin fulle grunnpensjon. Jeg vil gratulere landets gifte og samboende pensjonister med at vi i dag i hvert fall har begynt, og så får vi se hva framtiden vil bringe. Vi får håpe at dette bare er begynnelsen, og at man til slutt står igjen med hver sin fulle grunnpensjon.
I Ot.prp. nr. 59 fremmer Regjeringen forslag om å øke grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister fra 75 pst. til 80 pst. av grunnbeløpet. Kristelig Folkeparti har gjennom en årrekke fremmet forslag i denne sal om å heve grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister. Dette forslaget var viktig å få på plass for å få en ordning som ikke diskriminerer gifte pensjonister. Dagens forslag er et resultat av en avtale inngått med Fremskrittspartiet under behandlingen av statsbudsjettet for 2003. Avtalen innebærer at grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister trappes opp til 1,7 G innen 2005. For Kristelig Folkeparti er dette et gledelig og etterlengtet løft. Konsekvensene av Regjeringens forslag blir en klar forbedring av den økonomiske situasjonen for mange pensjonister. Dette kommer i tillegg til økningen etter debatten om retningslinjene for trygdeoppgjøret her i forrige uke. Et pensjonistektepar/-samboerpar får etter dette lovendringsforslaget en økning i året på mellom 5 000 og 6 000 kr etter dagens grunnbeløp. Fra Kristelig Folkepartis synsvinkel tas det nå skritt i retning av å likestille ektepar og enslige. Det er også viktig å understreke at alle nå er på god vei til å få mulighet til selvstendig opptjening av grunnbeløpet. Et avgjørende argument for denne økningen er å hindre at pensjonister flytter fra hverandre eller tar ut separasjon fordi det ikke lønner seg rent økonomisk å tilbringe alderdommen sammen. Noen vil også trolig unngå å oppgi samlivsform til staten for å slippe å få pensjonen redusert. Det er dermed et godt familiepolitisk grep å sørge for at også pensjonister holder sammen livet ut og kan dra nytte av de klare fordeler som fellesskapet fører med seg. Denne lovendringen bidrar også til at pensjonisttilværelsen speiler samfunnsutviklingen ellers. Mann og kvinne er blitt mer likestilte, og stadig flere kvinner deltar enten på heltid eller deltid i arbeidslivet. Derfor vil en økning av pensjonen for gifte og samboende også være en anerkjennelse av kvinners arbeidsinnsats, enten den er blitt utøvd i hjemmet eller utenfor hjemmets fire vegger. Selv om man kan få inntrykk av at det motsatte er i ferd med å skje, viser undersøkelser at topersonshushold kan dele på mange av de utgiftene enslige er alene om. Dette kombinert med dagens lovendring vil gi gifte pensjonister et etterlengtet og fortjent løft. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at vi i dag kan vedta en lov som gir økt grunnpensjon til gifte og samboende pensjonister.
Jeg skal være kort. Jeg er også glad for at man får økt grunnpensjon for pensjonistektepar og pensjonistsamboerpar. Det er et likestillings- og rettferdighetsprinsipp som i hvert fall til en viss grad oppfylles gjennom dette. Og jeg har lyst til å si at det er flere enn saksordførerens parti som har snakket om dette tidligere. Så litt malurt i begeret. For når vi nå gjør dette, må vi også rette blikket litt mot enhusholdningsfamiliene og deres levekostnader. Det er helt klart at en må følge utviklingen nøye i forhold til hva slags levekostnader enhusholdningsfamilier har, og hvilke inntektsforhold de har. Det har vært sagt at denne justeringen skulle ta høyde for det. Når vi nå gir økt grunnpensjon for ektepar, må vi samtidig se på levekostnader og inntektsforhold for denne gruppen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 803]]
Odelstinget skal da votere i sakene nr. 1–4.
Under debatten er det satt fram 5 forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Asmund Kristoffersen på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslagene nr. 3 og 4, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartiet og Senterpartiet forslag nr. 5, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartiet Presidenten vil først referere forslagene nr. 2–5. Forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen i samarbeid med bransjen for alternative behandlere ta initiativ til å få opprettet en hovedorganisasjon for bransjen.» Forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen inkludere akupunktører og homøopater i den utredningen som skal gjøres for osteopati og naprapati.» Forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å gi akupunktører autorisasjon i henhold til helsepersonelloven § 48 under forutsetning av at akupunktøren har en allmennutdannelse på høyskolenivå og videre forsvarlig spesialutdannelse i akupunktur.» Forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å tillate refusjon til akupunktur som en selvstendig spesialitet uavhengig av om akupunktøren har en selvstendig helseprofesjon eller ikke.» Disse forslag blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Presidenten vil først la votere over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «I lov om alternativ behandling av sykdom mv. byttes betegnelsen «alternativ behandling» ut med betegnelsen «komplementær og alternativ behandling» i alle lovens paragrafer der betegnelsen «alternativ behandling» er brukt.»
Presidenten vil så la votere over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, til et sjette ledd i § 2. Forslaget lyder: «I lov om alternativ behandling av sykdom mv. skal følgende bestemmelser lyde:§ 2 sjette leddDepartementet kan ved forskrift gi nærmere bestemmelser om virkeområde, begreper mv.»
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «§ 3 RegisterordningDepartementet gir forskrift om en frivillig registerordning for helsepersonell og andre som utøver alternativ behandling. Det samme skal gjelde for private utdanningsinstitusjoner innenfor alternativ behandlerbransje. Herunder kan det gis bestemmelser om:1. gebyr ved registrering og2. årlig avgift for opprettholdelse av registreringen.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
B blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Under debatten har Bjarne Håkon Hanssen på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet satt fram et forslag som er inntatt i innstillingen.
Før vi går videre vil presidenten foreslå følgende voteringsmåte: Det voteres først alternativt mellom innstillingen og hele forslaget fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, deretter over de paragrafer i innstillingen som de samme partier går imot, og til slutt samlet over resten av innstillingen. – Det anses vedtatt.
Forslaget fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet lyder: «I lov 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd gjøres følgende endringer:I innholdsfortegnelsen i kapittel 12 skal åttende strekpunkt lyde:– sammensetning og beregning av tidsbegrenset uførestønad og uførepensjon står i § 12-13I innholdsfortegnelsen i kapittel 12 skal tiende strekpunkt lyde:– tidsbegrenset uførestønad og uførepensjon til gjenlevende ektefelle står i § 12-15I § 12-3 andre og fjerde ledd skal ordet "uførepensjon" endres til "ytelser etter dette kapitlet".§ 12-13 skal lyde:§ 12-13 Sammensetning og beregning av tidsbegrenset uførestønad og uførepensjonYtelsen består av grunnpensjon, tilleggspensjon og/eller særtillegg.Grunnpensjonen fastsettes etter bestemmelsene i § 3-2.Tilleggspensjonen fastsettes etter bestemmelsene i §§ 3-8 til 3-12, 3-17, 3-18 og 3-20 til 3-22.Særtillegget fastsettes etter bestemmelsene i § 3- 3.Til ytelsen kan det ytes ektefelletillegg og barnetillegg etter bestemmelsene i §§ 3-24 til 3-26.Ytelse til personer som er innlagt i institusjon eller sitter i fengsel, fastsettes etter bestemmelsene i §§ 3-27 til 3-29.§ 12-15 skal lyde:§ 12-15 Tidsbegrenset uførestønad eller uførepensjon til gjenlevende ektefelleYtelsen til en gjenlevende ektefelle som fyller vilkårene for rett til pensjon etter kapittel 17, fastsettes etter bestemmelsene i denne paragrafen.Ytelsen utgjør det største av følgende beløp:a) ytelse på grunnlag av den gjenlevendes egne rettigheterb) pensjon på grunnlag av den avdødes grunnpensjon etter §§ 3-2 og 3-7 og tilleggspensjon etter § 3-23 andre ledd bokstav b og tredje ledd.Den delen av ytelsen som gis på grunnlag av den avdødes rettigheter reduseres ut fra pensjonistens forventede arbeidsinntekt etter § 17-8.Dersom den gjenlevende gifter seg igjen, skal ytelsen gis på grunnlag av vedkommendes egen opptjening.§ 12-18 tredje og fjerde ledd skal lyde:Ved yrkesskade beregnes ytelsen etter særbestemmelsene i § 3-30.Ytelse som er innvilget etter en yrkesskade før fylte 67 år, ytes ut vedkommendes levetid dersom vedkommende ikke har rett til alderspensjon fra folketrygden.§ 15-14 første ledd første punktum skal lyde:Overgangsstønad etter dette kapitlet faller bort i den utstrekning vedkommende mottar ytelser til livsopphold fra folketrygden i form av pensjon eller overgangsstønad som gjenlevende ektefelle, alderspensjon, tidsbegrenset uførestønad, uførepensjon, foreløpig uførestønad eller tilsvarende ytelser fra utlandet.§ 16-10 første ledd bokstav b skal lyde:b) får rett til tidsbegrenset uførestønad, uførepensjon eller foreløpig uførestønad, eller§ 17-11 første ledd bokstav b skal lyde:b) når vedkommende får rett til tidsbegrenset uførestønad, uførepensjon eller foreløpig uførestønad, eller§ 22-10 tredje ledd bokstav c skal lyde:c) tidsbegrenset uførestønad og uførepensjon[[kapittel 12]] [[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 6-81 andre ledd skal lyde:Fra og med den måned skattyter mottar foreløpig uførestønad etter folketrygdloven § 12-16, tidsbegrenset uførestønad eller uførepensjon etter folketrygdloven fordi ervervsevnen er satt ned med minst 2/3, gis det et særfradrag i alminnelig inntekt på 1.530 kroner pr. påbegynt måned.§ 6-81 tredje ledd skal lyde:Andre skattytere enn nevnt i første og annet ledd som har mottatt foreløpig uførestønad, tidsbegrenset uførestønad eller uførepensjon etter folketrygdloven eller uførepensjon etter andre lover, skal for hver påbegynt måned slike ytelser er mottatt ha et særfradrag lik halvparten av månedsfradraget etter annet ledd.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
B blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Under debatten har Beate Heieren Hundhammer på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti satt fram et forslag som er inntatt i innstillingen.
Her foreligger det et avvikende forslag fra Høyre og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «I lov 13. desember 2002 nr. 86 om endring i lov 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd gjøres følgende endring:§ 9-10 første ledd skal lyde:Til et medlem som har omsorg for barn under 12 år som er eller har vært innlagt i helseinstitusjon, ytes det pleiepenger tidligst fra åttende dag regnet fra innleggelsen. Det er et vilkår at barnet har vært innlagt i minst tre dager. Etter utskrivelsen er det et vilkår for pleiepenger at barnet trenger kontinuerlig tilsyn og pleie fra en av foreldrene. Også andre enn barnets foreldre kan få pleiepenger dersom det er nødvendig av hensyn til barnet. Det er et vilkår at det ikke ytes pleiepenger etter § 9-11. Pleiepenger etter denne bestemmelsen gis ikke til begge foreldrene samtidig.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat.