S'obre la sessió. La llista de les preguntes a respondre en el Ple està inclosa en el dossier. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a primer punt de l'ordre del dia. Els recordo també que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, per a aquesta sessió plenària les diputades Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista, i Àngels Martínez Castells, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, han delegat el seu vot en el portaveu del seu grup, la senyora Eva Granados i el senyor Joan Coscubiela. [[Salutació a nous diputats]] Així mateix, em plau saludar la diputada Adriana Delgado, del Grup Parlamentari Junts pel Sí, que s'incorpora avui a una sessió plenària. Benvinguda. [[Pregunta al Govern sobre els informes que conviden treballadors públics a desobeir l'estat de dret]] [[310-00024/11]] Iniciem les preguntes al Govern. Primera pregunta, sobre els informes que conviden treballadors públics a desobeir l'estat de dret. Formula la pregunta la senyora María José García Cuevas, del Grup Parlamentari del Partit Popular.
Gracias, presidenta. Honorable consejera de Gobernación, hace un par de semanas conocimos un informe de la ANC sobre las consecuencias penales de las actuaciones de los funcionarios durante la secesión. ¿Qué opinión le merece este informe? ¿Comparte el Gobierno sus conclusiones?
Respon la consellera senyora Meritxell Borràs.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, vostè ens demana per l'informe que ha fet l'ANC i que ens posicionem al respecte, i, amb tot el respecte, no ho faré. No ho faré perquè el que ens correspon és explicar què és allò que fa el Govern, quines accions duu a terme en aquesta matèria, i, per tant, encantada d'explicar-li-ho, però no de posicionar-me sobre tot allò que pensen els tercers. Gràcies.
Té la paraula la diputada.
Gracias, presidenta. Bueno, consejera, la ANC no es una hermandad rociera, ¿eh? [[Rialles.]] Y, mire, a pesar de la dudosa solvencia jurídica de este informe, nos preocupa que la ANC, una asociación de conocidos vínculos e influencia en este Gobierno –no hay más que mirar su bancada o la presidencia de este Parlament–, se dirija a los funcionarios animándoles alegremente a que se sumen al procés, con cantos de sirena que pintan la secesión como algo inocuo, a la carta y sin consecuencias. Y, mire, es evidente que una secesión unilateral supone, a la hora de la verdad, violentar la legalidad democrática y la convivencia. Y es evidente que los funcionarios que incumplan sus obligaciones deberán afrontar las consecuencias que prevé nuestro ordenamiento. La ANC pretende tranquilizar a un colectivo que necesita como colaboradores necesarios, y los está engañando. Los funcionarios saben que su obligación es actuar de acuerdo con la legalidad y que la única legalidad posible es la compatible con la Constitución, por seguridad jurídica y por jerarquía normativa. Y saben que una ley anulada por el Tribunal Constitucional no es otra legalidad, es directamente una ilegalidad manifiesta, y por eso aplicarla conlleva sanciones. No hay cobertura ni garantía legal posible cuando el Tribunal Constitucional suspende o anula una ley. Y esto hay que tenerlo muy claro, porque la obediencia debida al mando o al superior jerárquico en ningún caso justifica que un funcionario desobedezca a un tribunal o actúe en ilegalidad manifiesta. Y no hay más que leerse los artículos 483-84, 506 y 549 del Código penal, precisamente los que olvida la ANC en este informe. Mire, está muy claro que la ANC ha iniciado una campaña de intoxicación y engaño a la función pública catalana. Y creemos que los funcionarios se juegan mucho en esto y tienen derecho a saber hasta qué punto el Gobierno respalda o reniega de esta campaña, de este informe y de estas conclusiones. Y no puede usted ponerse de perfil, porque la ambigüedad genera mucha intranquilidad y es colaborar con el engaño. Por eso le pregunto, y es su obligación, y le pediría que conteste con un sí o con un no a los más de doscientos mil empleados públicos que tiene la Generalitat: ¿apoya su Gobierno las conclusiones de la ANC para los funcionarios? Gracias.
Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Diputada, vostè insisteix sobre el posicionament sobre l'informe de l'ANC, i ja li ho he dit: no ho faré. No ho faré, però sí que li explicaré què és el que fa el Govern, i em sembla que vostè, de fet, ja ho sap. El Govern –i els òrgans competents en aquesta matèria, en la matèria de personal– no ha fet cap informe sobre aquest tema en qüestió. I, per tant, cap informe que demani, que doni la instrucció, que convidi a incomplir de forma clara la legalitat vigent o que insti els treballadors públics a desobeir l'estat de dret. Això no és cert, no ho hem fet ni ho farem. Per tant, per més que hi insisteixi, tranquil·litat: no hi ha un informe en aquest sentit, no convidem a incomplir. Per altra banda, el Govern no posarà cap treballador de la funció pública en una situació de risc. I, és cert, l'Administració actua amb un principi de jerarquia, però també és cert que actua, doncs, sotmetent el respecte a la llei i, per tant, al dret vigent en tot noment. I això és el que es farà també des de la funció pública, de la Direcció de Funció Pública. Però respecte a l'informe de l'ANC, que, doncs, la té certament obsessionada, dir-li que la diferència entre el Govern i vostès és que nosaltres creiem que l'ANC, com qualsevol altra entitat, pot opinar, pot tenir criteri i pot expressar-lo, sigui sobre aquesta matèria o qualsevol altra. Aquesta és l'essència de la democràcia. Aquest Govern, a diferència de vostès, creu en la llibertat d'expressió, i també en la llibertat d'expressió per a l'ANC. Nosaltres no perseguim ni portarem als tribunals aquells que pensen diferentment que nosaltres, cosa que sí que han fet vostès amb els ajuntaments catalans que han recolzat la resolució del 9 de novembre a través de les seves mocions. Ara, això sí, els tribunals ja ho estan desestimant. Gràcies.
Segona pregunta, sobre la presència d'estands de l'exèrcit espanyol al Saló de l'Ensenyament. [[Pregunta al Govern sobre la presència d'estands de l'exèrcit espanyol al Saló de l'Ensenyament]] [[310-00019/11]] Formula la pregunta la senyora Pilar Castillejo, del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bon dia, diputats, diputades. Adrecem la nostra pregunta a la consellera d'Ensenyament, la senyora Meritxell Ruiz. I volíem preguntar quines són les accions que ha engegat el Govern per tal d'evitar la presència de les forces armades al Saló de l'Ensenyament, que es celebrarà a Barcelona els propers dies. Volem recordar a la consellera, tot i que sens dubte ja ho sap, que aquest Parlament va aprovar el juliol passat una resolució, en aquest sentit, que instava el Govern, i en especial el Departament d'Ensenyament, com a coordinador del Saló de l'Ensenyament, a fer totes les gestions pertinents amb Fira de Barcelona perquè en les properes edicions del saló no hi participessin les Forces Armades espanyoles. No fer cap acció des de la conselleria, com així sembla, ja que veiem que l'exèrcit té anunciada la seva presència amb un estand al saló, converteix les resolucions que pren aquest Parlament en paper mullat. I no només això, sinó que també, i una vegada més, fa de la mateixa LEC paper mullat. La Llei d'educació de Catalunya situa la resolució de conflictes en el marc d'acció educativa com un dels seus objectius principals, i la participació de les Forces Armades al Saló de l'Ensenyament és un pas més cap a la cultura de la guerra per a resoldre conflictes. Per tant, volem saber quines han estat aquestes actuacions de govern per a evitar la presència de les Forces Armades al Saló de l'Ensenyament i promoure així la cultura de la pau.
Té la paraula la consellera d'Ensenyament, senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, primer de tot, dir-li que el Saló de l'Ensenyament saben que és un esdeveniment anual que el que fa és estar orientat a donar als joves i a les seves famílies tot el ventall d'ofertes formatives per als alumnes que finalitzen la seva formació obligatòria. Saben bé que s'hi presenta l'oferta d'estudis de formació professional, batxillerat, escoles oficials d'idiomes, de l'Institut Obert de Catalunya, dels centres de formació de persones adultes, ensenyaments artístics i ensenyaments esportius. En aquesta edició, justament, el que promourem és la formació professional integrada i reforçar l'orientació i l'atenció individual. I com a novetat, enguany, també es dedicarà un espai de demostracions de la formació professional industrial, perquè els visitants vegin com es duu a terme el procés industrial automatitzat des de la matèria primera fins a l'embalatge. Per tant, estem promocionant tot el que diu la llei d'FP de Catalunya. I, pel que fa al tema que ens comenta, és cert que hi ha 182 expositors en el Saló d'Ensenyament, i un d'ells, com vostè ha dit, per a enguany serà l'exèrcit espanyol. Pel que fa a la part administrativa, aquest saló, el règim pel qual es regula està en el conveni de col·laboració signat entre Fira de Barcelona, el Departament d'Ensenyament i el d'Empresa; és un conveni que es va signar l'any 2008 per darrera vegada, i en el qual es contempla quins són els organismes i institucions que hi poden participar. En aquest sentit, els vull anunciar, perquè ja hem parlat també amb la Fira i amb el Departament d'Economia, que revisarem aquest conveni amb la resta d'administracions i institucions per replantejar la presència de l'exèrcit i donar així compliment a la Resolució 1141/X d'aquest Parlament.
Té la paraula la diputada.
Sí, moltes gràcies. Veiem que les accions que ha fet el Govern, llavors, no n'han estat cap, com abans dèiem, sinó que tenen prevista aquesta revisió del conveni, però que de moment no n'hem fet cap acció. Creiem que no n'hi ha prou només amb aquesta revisió del conveni, perquè l'exèrcit espanyol i d'altres cossos armats i policials continuen presents aquest 2016 en altres espais educatius i de lleure de diverses localitats de Catalunya. A tall d'exemple, l'exèrcit es troba a la fira de turisme de muntanya de Lleida; l'exèrcit torna, un any més, a l'Espai de l'Estudiant de Valls –al Ple d'aquest ajuntament també s'ha portat mocions de rebuig a la presència militar, i precisament avui mateix es votarà una moció al Consell Comarcal de l'Alt Camp de rebuig a la presència militar en aquest espai educatiu–; als propers dies, com ja hem dit, al Saló de l'Ensenyament de Barcelona tornem a tenir l'estand de l'exèrcit, tot i la resolució del Parlament de què parlàvem i la declaració institucional del consistori barceloní en què es rebutja aquesta presència. També hem tingut la presència de Mossos, de Guàrdia Urbana i de Guardia Civil i de l'exèrcit espanyol al Festival de la Infància de Barcelona. La presència de l'exèrcit en aquests espais educatius i de lleure reafirma una aposta contrària als valors educatius i de convivència pacífica. La participació dels militars en aquests esdeveniments pretén presentar l'opció militar com a sortida educativa, humanitària, pacífica, per als joves, tot donant una imatge amable de l'exèrcit i falsejant així la realitat que suposa involucrar-se en la vida militar. Les administracions públiques tenim l'obligació de vetllar per tal que els joves trobin un ofici que aporti valor afegir a la societat, i aprendre a matar no n'és un. A més, i per últim, constatar que la presència de l'exèrcit espanyol en aquests esdeveniments és una contradicció amb el procés d'alliberament nacional català. La Constitució espanyola...
Senyora diputada, ha exhaurit el temps... Em sap greu. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, insistim que ja ens hem posat en contacte per revisar aquest conveni. Sí que vull assenyalar que el que s'ha potenciat molt més en aquest saló és tot el que fa referència a l'orientació. Tindrem vuitanta-un orientadors per als estudiants, amb un assessorament personalitzat i visites guiades en grups reduïts per ensenyar tota la informació necessària per conèixer i familiaritzar-se amb els diferents itineraris formatius. I dir-li, doncs, que el saló continuï sent un referent de l'oferta formativa i educativa del nostre país. Tenint en compte que el futur i el progrés passen per una formació, com diu vostè, de la seva ciutadania, buscarem l'estratègia perquè en el futur sigui un aparador, continuï sent un aparador de formació per a joves i adults, i per convocar al saló les institucions que millor representin la formació del futur que volem per al nostre país. I, evidentment, això no passa per una formació militar, i sí per una formació amb sectors pioners, com poden ser el tecnològic o l'industrial. Gràcies, senyora presidenta.
Tercera pregunta, sobre el transport sanitari. [[Pregunta al Govern sobre el transport sanitari]] [[310-00020/11]] Formula la pregunta la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies presidenta. Conseller, vostè té un problema, i es diu «transport sanitari; bé, en té un quants, però aquest és gros. Va ser el concurs públic més important de la legislatura passada, ja va generar molta polèmica en el procés de licitació i d'adjudicació i està creant molta preocupació en el seu desplegament. En alguns territoris, les noves empreses adjudicatàries s'han desplegat tard, i en la majoria, malament. Com ja ens temíem, s'ha retallat el nombre de vehicles, estan havent-hi irregularitats en elements de seguretat laboral a les bases i conflictes en la subrogació del personal. I tot plegat està empitjorant el servei. Què pensa fer, conseller?
Té la paraula el conseller de Salut, el senyor Toni Comín.
Senyora presidenta... Senyora diputada, efectivament, tenim un nou model de transport sanitari urgent i no urgent. Aclarim una sèrie de premisses. S'inspira en el que s'ha estat fent a Barcelona des dels anys vuitanta, i a Barcelona aquest model ha estat, en les circumstàncies de Barcelona, un model que ha tingut uns resultats..., el sector reconeix que són positius, eh? I és un model que sabem que..., què fa? Intenta prioritzar l'estabilització del malalt, del pacient, de la persona que ha tingut l'incident en el lloc on es trobi abans que procedir al trasllat, eh? I és una mica el canvi de filosofia que hi ha en aquest model, que, per cert, és el model de països com Dinamarca i Suècia. Ara, aquest model, que fa poques setmanes que ha entrat en funcionament, per exemple, a Girona –a Girona va entrar en funcionament el 14 de gener, que era el dia en què el Govern va prendre possessió–, des del primer moment ha generat moltes incidències. Nosaltres som plenament conscients que aquest model, des dels primers dies, ha generat moltes incidències. Per tant, el Govern pensa actuar; pensa actuar i en la segona part de les respostes, si de cas, li explicaré amb més detall quines actuacions tenim previst emprendre.
Té la paraula la diputada.
Conseller, ja que em parla del model: model VIR, que pot ser molt bo per a Barcelona, però suposo que sap que no té res a veure molta part del territori de Catalunya amb el que és Barcelona, ni amb com està distribuïda la població ni amb el temps que tenim per arribar fins al nostre hospital de referència més proper. Per cert, territori, a la resta de Catalunya, on també ja havien estat molt afectats per les retallades fetes pel Govern anterior –Convergència Democràtica, el senyor Boi Ruiz– en els CAP i en els horaris nocturns dels CAP. En aquest mateix territori vostè hi aplica un model VIR que està generant inseguretat en els professionals, metges i infermers, i està generant molta inseguretat, a banda d'ineficiència, en l'activació dels recursos. I li ho dic: actuï ràpid no només en intentar revertir aquesta herència de model erroni per a Catalunya –que teníem un model d'èxit a la resta de Catalunya, a banda del de Barcelona–, sinó que actuï ràpid també per revertir allò que s'està empitjorant en el servei. En el transport sanitari no urgent s'ha incrementat l'espera; d'esperes indignes, que ja existien, ara estem parlant d'hores i hores que la gent ha d'estar esperant per anar o tornar de la diàlisi, o, fins i tot, de casos de persones que no han arribat a rebre el tractament perquè el transport sanitari no ha arribat –casos de la meva comarca, el Vallès Occidental, les primeres setmanes de la nova empresa del desplegament. Sap que ara hi ha cues d'ambulàncies a les portes de les urgències dels hospitals? La setmana passada, per exemple, a Tortosa: set ambulàncies amb pacients a dins esperant fins a tres hores a l'entrada de l'Hospital Verge de la Cinta. Li arribaran més de deu mil firmes de les Terres de l'Ebre reclamant que els retorni les ambulàncies retallades. Sap que no hi ha els PIUC –els reforços d'hivern– i que això està empitjorant, com li deia, la situació de l'hivern en les urgències col·lapsades als hospitals? Sap que tenim dubtes que s'estiguin complint les isòcrones, els temps d'atenció a les persones, amb el transport sanitari? Això és empitjorament del servei, del servei sanitari a Catalunya, del servei, també, a través del transport sanitari. Actuï ràpid abans que li arribin denúncies de la ciutadania i no només firmes.
Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, li agraeixo molt que posi el focus d'atenció en aquest problema, perquè crec que és important que en siguem tots conscients. El departament està treballant intensament, i ara li ho explico, però està molt bé que puguem portar això a l'hemicicle; crec que ens ajudarà a tots, perquè, al final, els destinataris són els ciutadans i el que hem de fer és millorar el servei que reben. Incidències des del primer dia, és així. El que estem intentant esbrinar és si aquestes incidències tenen a veure, sobretot, amb la implantació i si són problemes propis del procés d'implantació del nou model o són incidències pròpies del model en si que, fora de Barcelona, no funciona. A Girona, és veritat, és on està havent-hi més problemes. En transport sanitari urgent els problemes són de tipus laboral, però no hi ha hagut incidències per part dels pacients; però, en canvi, en transport sanitari no urgent tenim una muntanya d'incidències. En rehabilitació i diàlisi, efectivament, s'estan complicant les coses d'una manera que no passava amb el model anterior. Per tant, què hem fet? D'entrada, la regió sanitària de Girona va actuar el 20 de gener, sis dies després de la implantació del model a Girona i sis dies després que aquest conseller prengués possessió, ja va fer una reunió per demanar millores –i li detallaré després, si vol, la llista de millores que va demanar. Segueixen havent-hi incidències. Per tant, tres mesures que farà aquest Govern: la primera, obrir expedients i, si el resultat dels expedients és que hi ha hagut irregularitats que no es poden justificar, serem contundents; segona mesura, esperar uns mesos, unes setmanes més per veure, efectivament, si els problemes són d'implantació o de model –als llocs on encara no portem tres mesos no podrem treure conclusions tan precipitadament per saber quines són les millores que hem de fer–, i tres, hem encarregat, i aquesta és l'última decisió que s'ha pres...
Conseller, se li ha acabat el temps. Em sap greu. Quarta pregunta, sobre... –ara tornarà a parlar, per això. Quarta pregunta, sobre els criteris per a assignar els recursos de les àrees bàsiques de salut. [[Pregunta al Govern sobre els criteris per a assignar els recursos de les àrees bàsiques de salut]] [[310-00025/11]] Formula la pregunta la senyora Alba Vergés, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, l'últim informe de salut i l'últim informe de l'Observatori del Sistema de Salut de Catalunya –que fa una anàlisi territorial, també, sobre els efectes de la crisi econòmica en salut– ens diu el següent, respecte a determinants socioeconòmics que incideixen sobre l'estat de salut: classes més benestants i amb més nivell de formació segueixen hàbits més saludables, i també tenen pràctiques més preventives; pateixen menys trastorns crònics i discapacitats; en canvi, població infantil de classes més desafavorides tenen un estil d'oci més sedentari, amb el consegüent problema de salut. La població a l'atur té un risc de patir trastorn mental més elevat; l'atur de més de dos anys amb tendència creixent també té conseqüències importants respecte a la salut. La disminució de la renda disponible a les llars, el canvi del patró de la pobresa... –si abans de la crisi les persones més afectades eren majors de seixanta-quatre anys, aquest canvi ja ha estat i ara són els infants. La conclusió de l'informe és que totes les polítiques de benestar i de redistribució de la renda i riquesa són importants per millorar la salut, ja que els col·lectius més vulnerables són els més mal parats, també en salut. La cobertura universal que tenim i uns copagaments evitables segons renda fan d'amortidor dels efectes negatius sempre que funcionin del tot bé, dels efectes negatius de la crisi. Però si la desigualtat juga un paper important en l'estat de salut és també molt important que el Departament de Salut inclogui el factor desigualtat per desenvolupar les seves polítiques. Si afegim que l'atenció primària és la columna vertebral del nostre sistema assistencial, quines mesures... –aquesta és la pregunta–, quines mesures pensa dur a terme el departament perquè l'atenció primària pugui incloure el factor desigualtat i assignar els recursos amb criteris segons les necessitats? I si ens pot avançar alguna previsió per implantar-les. Afegeixo una cosa: si sabem que els recursos no són il·limitats i sabem que per fer polítiques més enllà de la nostra parcel·la, podem comptar, també, conseller, que tota aquesta informació i tota la feina que es faci des de salut, la posarem a disposició de les polítiques integrals, les interdepartamentals, amb altres conselleries –i amb això penso en salut mental, que no complim els objectius marcats, encara, amb intervencions per protegir la salut mental, sobretot prevenció de suïcidi, en persones a l'atur; també penso en cronicitat, penso en salut pública, i també penso en polítiques d'ocupació, d'accés a habitatge digne, d'educació, etcètera– que al final ens portin a construir aquesta societat més lliure i més justa que anhelem? Salut, creiem que ha de contribuir activament a això, i, per això, li demanem ser actius en aquestes polítiques integrals per al benestar de les persones.
Té la paraula el conseller de Salut, senyor Toni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, gràcies per la pregunta. No ens cansarem de repetir –no ens cansarem de repetir– que la millor política de salut és la construcció d'un estat del benestar de primera divisió. Perquè tots els indicadors ens demostren que hi ha una correlació directa entre desigualtat, en la distribució de la renda i la riquesa, i salut. Per tant, la política fiscal és una política de salut. I la política d'educació és una política de salut. La política de salut la fem tots però, efectivament, des del Departament de Salut, al factor desigualtat li hem de donar una atenció absolutament principal i prioritària. Doncs, una de les coses que nosaltres hem començat, ja, a treballar des del departament és tenir en compte la situació socioeconòmica de la població a l'hora de distribuir els recursos que posem a disposició de l'atenció primària, principalment professionals, que és el principal dels recursos amb què compta l'atenció primària. Ja es feia –això ja es feia–, ara, quan mirem com es distribueixen els recursos –és a dir, com assignem la població a les diferents àrees bàsiques de salut, quanta població atén cada àrea bàsica de salut–, es té en compte un indicador de tipus socioeconòmic que és el nivell de renda, i prou. I els altres indicadors són envelliment –índex d'envelliment–, són dispersió i l'indicador principal que és, pròpiament, el nombre de persones. Per això, si vostè mira, la majoria d'àrees bàsiques de salut tenen una població assignada molt similar; massa similar, perquè nosaltres sabem que les necessitats de les diferents àrees bàsiques de salut no depenen, bàsicament, de la seva població, depenen de la situació socioeconòmica de la seva població. I, per tant, què hem fet? Hem encarregat a l'Aquas que, a partir de l'índex Medea, faci un estudi de quines són les necessitats en salut de les diferents àrees de la població de Catalunya. Perquè el que hem de fer no és distribuir els recursos en funció de la població, sinó distribuir els recursos en funció de les necessitats. El principi no és: a igual població, igual nombre de professionals; el principi ha de ser: a iguals necessitats en salut, igual nombre de professionals. I per tant, abans de l'estiu, l'Aquas ens lliurarà aquest informe i en funció d'això farem una reassignació dels recursos de l'atenció primària per tal que complim aquest criteri, que és pròpiament el criteri equitatiu i just: a iguals necessitats en salut –que són més grans a les zones socialment més deprimides, com tots sabem–, iguals recursos. I, per tant, tindrem en compte indicadors que, fins ara, no es tenien en compte, com la taxa d'atur, com l'índex d'èxit escolar, etcètera. Gràcies, senyora diputada.
Cinquena pregunta, sobre la posada en funcionament del Campus Besòs de la Universitat Politècnica de Catalunya. [[Pregunta al Govern sobre la posada en funcionament del Campus Besòs de la Universitat Politècnica de Catalunya]] [[310-00026/11]] Formula la pregunta el senyor Antoni Castellà, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Honorable conseller, en Prat de la Riba deia que «sense ciència original no hi ha indústria original, i sense indústria original en un país no hi ha economia independent, i ell seguia dient: «La ciència d'avui serà la nostra riquesa pública del demà. I així fa cent onze anys neix el que tots coneixem com l'Escola Industrial d'Urgell. I aquesta va ser la llavor de l'actual Universitat Politècnica de Catalunya, que últimament, en els últims rànquings, ha sortit entre les cent millors del món i que, conjuntament amb la resta d'universitats i centres de recerca del nostre país, constitueix Catalunya com el pol de coneixement més important del sud d'Europa. És en aquest sentit que en el 2011, enmig d'una profunda crisi econòmica i de finances públiques, la Generalitat, la diputació, els ajuntaments i la UPC van decidir, probablement, fer la inversió de les més importants que s'han fet aquests cinc anys, probablement només superada per la línia 9 del metro: el Campus Besòs Diagonal, com un espai nou de coneixement i innovació, com un espai on repensar l'enginyeria, intensificar la recerca en l'àmbit d'energia, de química o de materials. Però tan important, honorable conseller, com el què, és on fer-ho. I es va decidir que una inversió tan estratègica com aquesta es fes entre Barcelona i Sant Adrià, al Besòs, al costat de la Mina, amb tota l'oportunitat de regeneració econòmica i social que això pot suposar per a aquell entorn. És en aquest sentit que, des del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, honorable conseller, ens interessa saber en quin moment, amb quin calendari començarà el funcionament ple del nou Campus Besòs Diagonal, amb quin contingut, amb quina dimensió i, honorable conseller, sobretot, quin creu que pot ser l'impacte en un territori tan necessitat com aquest, amb una inversió tan estratègica com aquesta. Gràcies.
Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, com vostè ha dit, el Campus Diagonal Besòs de la Universitat Politècnica de Catalunya és la gran inversió en matèria universitària, en infraestructura universitària, que ha fet aquest Govern, jo li diria que no en els últims cinc anys, sinó que gairebé gosaria dir en tota la darrera dècada, eh?, perquè ha sigut molt important. I tan important és el què, que començarà el curs vinent, amb tres edificis, 53.000 metres quadrats. Quan hi hagi tots els estudiants hi hauran 3.500 estudiants al campus, més de 400 professors i personal de recerca. Hi haurà 27 grups de recerca de la Universitat Politècnica de Catalunya, però també algun centre de recerca en matèria d'energia com, per exemple, l'IREC. Però tan important com el què és, i el que hi haurà, és com s'ha fet. Vostè ho ha dit: s'ha fet en un entorn de gran dificultat econòmica i pressupostària, i també s'ha fet des del realisme, perquè aquest era un projecte que va començar el 2011, i si aquest projecte no s'hagués repensat des d'unes bases més realistes, per part de les administracions que ho feien, avui no..., aquest curs no hauria començat, i no començaria. I, per tant, s'ha fet. I s'ha fet des de la col·laboració, des de la col·laboració de la universitat, de la Generalitat, de la Diputació de Barcelona, de l'Ajuntament de Barcelona, de l'Ajuntament de Sant Adrià i, també, del Consell Comarcal del Barcelonès. És així. I què hi haurà? Doncs, seguint la història i el futur, l'Escola Industrial, que va començar amb Prat de la Riba, doncs, es traslladarà al Campus Besòs, i allà es continuaran les escoles, la formació d'enginyers industrials, però amb noves tecnologies, amb material, amb energia, amb biomedicina, amb el que sigui. I vostè ho ha dit, no només és important pel que s'hi fa, sinó pel lloc on és. O sigui, hi ha hagut una altra motivació que ha fet que el Govern de la Generalitat apostés pel Campus Diagonal-Besòs: és que està entre Barcelona i Sant Adrià, és que està en el Besòs, i, com deia l'alcalde de Sant Adrià, amb qui vam fer una visita d'obres..., va dir: «És un miracle que on ja fa trenta anys hi havia un abocador d'escombraries avui s'hi aixequi un campus universitari per al futur d'aquest país. I és això el que el Govern de la Generalitat i altres administracions hem contribuït a fer de manera conjunta. Gràcies, senyor diputat.
Sisena pregunta, sobre la destinació de les pintures murals del Reial Monestir de Santa Maria de Sixena. [[Pregunta al Govern sobre la destinació de les pintures murals del Reial Monestir de Santa Maria de Sixena]] [[310-00027/11]] Formula la pregunta la senyora Teresa Vallverdú, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, la qüestió dels béns del Monestir de Sixena es troba en una llarga via judicial. Entenem que, davant les dificultats, el diàleg, la negociació i l'acord siguin preferibles. En aquesta línia, fa pocs dies es va conèixer una decisió per evitar una solució judicial. Ara bé, no és estrany que hagi suscitat dubtes, incerteses i pors saber que s'havia decidit retornar immediatament cinquanta-tres obres d'art del Monestir de Sixena. Aquestes peces formen part d'un total de noranta-set obres. A part d'aquestes cinquanta-tres, emmagatzemades al MNAC i no catalogades, n'hi ha quaranta-quatre més al Museu Diocesà de Lleida que formen part del Catàleg del Patrimoni Cultural de Catalunya. Per altra banda, hi ha també una causa oberta per les pintures de la sala capitular del Monestir de Sixena, exposades al MNAC i part d'una col·lecció indivisible protegida per la Llei del patrimoni català. Des del Museu de Lleida i des del MNAC es reclama el manteniment de les obres en la seva ubicació actual. El valor i la unitat de la col·lecció del Museu de Lleida és inqüestionable. El MNAC és un museu de referència mundial en romànic, ha conservat els murals i compleix les normes més estrictes de conservació. I el trasllat d'aquestes pintures, molt malmeses per l'incendi de la Guerra Civil, seria molt perjudicial. Tota negociació, per altra banda, es basa en contrapartides –no dubto que aquesta també–, però, de moment, no s'ha aturat la via judicial i el bisbe de Barbastre-Montsó i l'Ajuntament de Sixena asseguren que això és l'inici i que només es negociarà la devolució íntegra de la totalitat dels béns. El desconeixement de l'estratègia global de negociació i de les cessions inicials per part del Govern d'Aragó fa que sigui fàcil ferir susceptibilitats i crear malentesos. Primer, doncs, potser cal explicar l'estratègia de negociació de manera clara i oberta. Aquesta entrega atura la via judicial? Quina contraprestació tindrà el retorn d'aquestes obres? Després, aclarir qui serà el propietari de les cinquanta-tres obres que s'entregaran a Sixena. Des d'Aragó, consideren que la venda que en van fer va ser fraudulenta, però la causa encara no està tancada. Per tant, continuarà sent la Generalitat? Es tracta d'un dipòsit o se'ls donen les obres? Si és un dipòsit, es preveuen mecanismes de retorn? Per altra banda, les quaranta-quatre obres del Museu de Lleida entraran en cap negociació o quedaran protegides pel fet d'estar catalogades? En definitiva, conseller, les negociacions polítiques amb el Govern d'Aragó garanteixen que totes les obres de Sixena continuïn formant part del patrimoni cultural català? Moltes gràcies.
Té la paraula el senyor Santi Vila, conseller de Cultura.
Molt bon dia. Moltes gràcies, molt honorable presidenta. Il·lustre diputada, bé, amb relació a aquesta qüestió que vostè ha descrit perfectament, tingui present que hem heretat un conflicte; un conflicte absolutament enverinat, un conflicte carregat de mentides, d'acusacions falses, i tenim l'oportunitat de formar part d'una solució. Partint d'un criteri, o d'un principi rector, i és que no només tenim un patrimoni compartit, entre aragonesos i catalans, sinó que també tenim una responsabilitat compartida. I, en aquest sentit, des de l'any 36, amb el Josep Gudiol al davant, els catalans –si em permet la generalització– hem participat activament d'accions de protecció, de salvaguarda, de conservació, i s'ha fet amb generositat, amb diners públics, d'aquestes administracions, fins als nostres dies. Efectivament, vostè ho ha explicat, en aquests moments hi ha dos litigis sobre aquesta qüestió, un amb relació a les pintures murals i l'altre amb relació a un centenar d'objectes de què es considera o es posa en qüestió la seva propietat. L'origen amb relació als objectes és, efectivament, una venda que es va produir, que podem acreditar i que fa possible que en aquests moments la propietat, eh?, d'aquests objectes sigui o de la Generalitat de Catalunya o del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Això, en aquests moments, està judicialitzat, amb sentències fermes que encara no són fermes únicament en l'execució. Amb relació a les pintures murals, nosaltres què hem plantejat? Estem absolutament convençuts que lesionaríem d'una forma irreparable, irreversible, les pintures murals si fossin arrencades en aquests moments. Per tant, hem de poder acreditar en el curt termini la possibilitat, la viabilitat de dur a terme aquesta acció de trasllat; en segon lloc, quin cost i quin pressupost econòmic tindria, i, en tercer lloc, ens hem de preguntar, amb relació a les pintures murals, des d'on podem donar la major difusió a aquestes pintures murals, si des d'un museu nacional que ha acreditat capacitat de protecció, de conservació i de difusió al món, o des de, en aquest cas, Sixena, que, en aquests moments, a data d'avui, encara no reuneix les condicions. En definitiva, el Govern d'Aragó, el Govern de Catalunya i, més passivament, el Ministeri de Cultura estem conjurats a gestionar conjuntament tot un patrimoni que, hi insisteixo, tenim la responsabilitat de projectar al món, de protegir, i, a banda d'això, doncs, que els processos judicials que qüestionen la propietat resolguin el que hagin de resoldre. En cap cas es farà cap tipus de donació. Aquestes obres, aquest patrimoni conjunt, formaran part d'un dipòsit, eh?, que gestionarem i administrarem conjuntament les dues administracions. Moltes gràcies.
Setena pregunta, sobre la indústria. [[Pregunta al Govern sobre la indústria]] [[310-00021/11]] Formula la pregunta el senyor Joan García, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Honorable conseller, el 2012 es va signar un pacte, un pacte molt important per a Catalunya, el pacte «Més indústria, on van participar entitats, agents i experts del sector industrial. En aquest pacte s'exposaven 138 propostes molt importants, transversals, que posaven la indústria al centre del debat polític a Catalunya, després d'un procés de desindustrialització molt important i amb els objectius de reindustrialitzar Catalunya, i dins d'un marc espanyol i europeu, que tenia com a fita final el 2020. Senyor conseller, molts d'aquests experts avui confirmen que no s'han implementat bona part de les mesures que allà estaven, i, possiblement, tot i que vostè és nou al Govern, el seu Govern anterior, doncs, en té bona culpa i li deuen haver transmès per què no s'ha fet. Senyor conseller, pensen també que la millor política industrial és la que no existeix?
Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Gràcies, molt honorable presidenta. Senyor diputat, no, no ho pensem; la millor política industrial és aquella que hi és i es fa. I tenim un govern absolutament encarat a fer política industrial; és una de les nostres prioritats i ho farem, i, de fet, fa temps que ho estem fent.
Té la paraula el diputat.
Honorable conseller, com s'ha dit alguna vegada, Catalunya serà industrial o no serà. Suposo que això ho compartim. Però les dades, les seves mateixes dades, les d'Idescat, ens diuen que, doncs, per exemple, un 2 per cent de les empreses industrials de Catalunya el 2015 han desaparegut; que el PIB industrial a Catalunya no s'ha mogut, tot i que ens vam proposar que el 2020 el nostre objectiu seria el 25 per cent del producte interior brut en indústria, i estem molt lluny d'aconseguir-ho. Nosaltres creiem que és necessari implementar aquestes mesures amb mesures del pacte «Més indústria, creiem que és essencial fer-ho, i creiem també, per un altre costat, que hem de treballar en un pacte català per la indústria. Aquest pacte català de la indústria necessitarà el consens de tothom, també dels agents, però també d'aquesta cambra. Crec que és molt important per al futur de Catalunya. Però per fer això volem prioritats, i perquè vostès tinguin com a prioritat la indústria, també han d'escollir: han d'escollir entre si volen caminar cap al treball i les sinergies amb la resta d'Espanya i amb Europa o si volen treballar pel camí dels setze mesos on hi ha una frontera i on trobem el final d'un camí que està molt clar que és incompatible amb treballar per a la indústria i treballar en fites que van més enllà, cap al 2020, etcètera. Nosaltres ho tenim molt clar, senyor conseller; ho tenen clar vostès? Nosaltres treballem per la prioritat de tots els catalans; vostès també ho faran o només ho faran per a una minoria dels catalans? Gràcies.
Té la paraula el conseller.
Senyor diputat, aquest Govern treballa per a tots els catalans i totes les catalanes, per a tots, per als 7 milions i mig de catalans i catalanes que hi ha en aquest país, perquè tinguin progrés, perquè tinguin feina i perquè puguin fer el seu projecte de vida i futur. Miri, política industrial. Nosaltres, amb el pacte «Més indústria, quan es va presentar i se'n van presentar les mesures, l'anterior president de la Generalitat, l'anterior conseller d'Empresa i Ocupació s'hi va reunir; les mesures es van analitzar; s'estan fent amb l'estratègia industrial que té aprovada el Govern de Catalunya aproximadament el 80 per cent de les mesures que ja hi estaven consignades; algunes –algunes– no les podrem fer perquè aspectes relacionats amb costos i preu d'energia, aspectes relacionats amb infraestructures, com el Corredor del Mediterrani, doncs, escolti, depenen de la voluntat d'altres instàncies, i per tant... Però tot el que depèn de la nostra mà, més d'un 80 per cent de les mesures, hi són. L'estratègia industrial la farem. Tenim un país..., Catalunya és un país industrial; efectivament, avui estem complint el que va proposar l'horitzó 2020 i l'estratègia europea 2020 per a l'any 2020, per a l'any 2025, és a dir que hi hagi un 20 per cent del PIB de Catalunya que sigui industrial. Nosaltres ja ho tenim, i volem que el 2020 sigui el 25 per cent. Aquest és el nostre supòsit. Per tant, sí, farem polítiques industrials. I farem polítiques industrials adreçades, no amb fronteres i no a l'Estat, a tot el món, perquè el futur de la indústria catalana és si s'internacionalitza i si innova. I ho està fent, i ho està fent amb molta intensitat. És per això que hi ha cada vegada més projectes industrials que tenen com a destí Catalunya, i el que volem nosaltres és que la indústria hi continuï sent. I celebro que el seu grup tingui un gran interès per la indústria. M'he llegit l'acord que van fer vostès amb el Grup Socialista, del PSOE i Ciutadans, i he vist, he llegit quantes vegades apareix la paraula «indústria en aquest acord: una, referida a indústries culturals. Nosaltres tenim indústries culturals i tota la resta i tots els sectors de la indústria, perquè tots són importants. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Vuitena pregunta, sobre la Cooperativa de Cambrils. [[Pregunta al Govern sobre la Cooperativa de Cambrils]] [[310-00022/11]] Formula la pregunta el senyor Carles Castillo, del Grup Parlamentari Socialista.
Sí; gràcies, presidenta. Bon dia a tothom, la pregunta és per al senyor Junqueras, responsable de l'àrea econòmica i vicepresident del Govern, i és la següent: quina és l'actuació que preveu el Govern de la Generalitat en el problema de la Cooperativa agrícola de Cambrils? Gràcies.
Respon el conseller d'Economia, senyor Oriol Junqueras.
Bon dia a tothom. Presidenta... Diputat, el Govern actual, que té sis setmanes de vida, i el Govern anterior han vetllat i han seguit, han supervisat totes les cooperatives agrícoles i totes les seccions de crèdit, evidentment, també, la de Cambrils. Per aquesta raó, ens hem reunit amb diversos departaments, amb la cooperativa i amb d'altres institucions del territori, començant pel seu ajuntament; ho hem fet des de Vicepresidència i Economia, ho hem fet des d'Empresa i Coneixement o hem fet, per exemple, des d'Agricultura, i això és el que seguirem fent, vetllant pels interessos dels cooperativistes i de tots els ciutadans.
Té la paraula el diputat.
Sí; gràcies, presidenta. Senyor Junqueras, vagi per endavant que no qüestiono la seva actuació, o, si m'ho permet, encara no qüestiono la seva actuació. Fins al moment ha demostrat, vostè, no fugir, no fugir del problema, i donar la cara com a govern. Però ara la realitat, senyor vicepresident, és que el dia 22 de març, d'aquí a vint dies escassos, hi ha d'haver un pla de viabilitat damunt la taula per evitar el concurs de creditors. Li demano que s'ho prenguin com un repte, que ens ho prenguem, tots i totes plegats, com un repte; que el que parlem en aquest Parlament i el que fa aquest Govern de la Generalitat tingui una incidència directa, positiva, en els problemes concrets, directes, que pateixen els ciutadans i les ciutadanes. Li demano concretament, senyor vicepresident, que el Govern de la Generalitat lideri una taula d'administracions en què estiguin presents totes, amb tots els organismes econòmics que toqui, i conjuntament amb els afectats, perquè tingui o no tingui competència a l'administració de què es tracti en tant que cooperativa agrícola, la tenen totes per ajudar en un problema de la magnitud de 1.500 famílies en una població de 30.000 habitants. Aquesta taula formada per tothom –gestors de la cooperativa, afectats i administracions–, senyor vicepresident, hauríem de ser capaços de tirar endavant la proposta del pla de viabilitat que serveixi per evitar el concurs de creditors. No li retrec res, senyor vicepresident, o, almenys, no encara; però li demano estar actiu, molt actiu. Si evoca la intel·ligència i la sensibilitat que els pressuposo, estic segur que poden demostrar, tots plegats, aquesta incidència positiva dels problemes reals dels ciutadans, dels nostres veïns i de les nostres veïnes. L'objectiu final és garantir el retorn dels estalvis a les persones que van confiar en un entitat petita, del poble, de tota la vida. I que això no torni a passar, perquè podria ser que l'entitat hagués traspassat també el llindar del recomanable quant a la concessió de crèdits hipotecaris, i la Generalitat, en els seus controls, no se n'assabentés o no hi actués. Ens agradaria descartar, definitivament, que això és així. Volem informació, senyor vicepresident, actualitzada i en tot moment del que ha passat per arribar a aquesta situació i del que es fa per mirar de solucionar i de trobar solucions. Gràcies.
Respon el vicepresident.
En primer lloc, comparteixo amb vostè l'interès per la qüestió; celebro i agraeixo, també, l'interès que vostè demostra, i, òbviament, també li agraeixo que, almenys encara, no ens en faci responsables. La qüestió és com actuem, no?, i com ajudem. Efectivament, la situació actual és una situació de preconcurs. I vostè explicava que d'aquí a tres setmanes aquesta situació de preconcurs s'acaba. La cooperativa ha de prendre una decisió –una cooperativa és una empresa privada. La Generalitat de Catalunya, el Govern de Catalunya, no n'exerceix la tutela administrativa, en supervisa el seu funcionament. Per tant, encara hi som a temps, hi som a temps de salvar-ho. El Govern ha fet diverses propostes –de fet, n'ha fet moltes–; també, darrerament, ha fet propostes importants al voltant de la qüestió. Som a temps de salvar-ho. I em sembla que és responsabilitat de tots nosaltres, especialment dels responsables, que són els cooperativistes, que són els amos de l'empresa, prendre les millors decisions. La millor decisió, segurament, per a aquesta cooperativa, és no anar a una situació de concurs, no anar a una situació de liquidació. Perquè això sí que posaria en perill els interessos legítims de tots els cooperativistes. El Govern es compromet amb un seguit de partides si sortim d'aquesta situació preconcursal: a través d'avals –7 milions i mig d'euros d'avals per part del Govern–, un préstec participatiu de 3 milions d'euros per part d'Avançsa, i també, la intervenció de l'Institut Català de Finances al reforçar la capitalització de la cooperativa. Per tant, el Govern hi posa recursos. Estem convençuts que hi posa els recursos que hi pot posar sense anar més enllà del que les circumstàncies i la llei ens permeten al voltant d'això. Si ho fem, i ho fem bé, ens en sortirem. I jo agraeixo una altra vegada la seva intervenció. I estic segur que hi haurà el compromís de tothom per aconseguir que la cooperativa se'n surti i els seus socis protegeixin els seus interessos. Gràcies.
Novena pregunta, sobre el món local. [[Pregunta al Govern sobre el món local]] [[310-00023/11]] Formula la pregunta la senyora Eva Granados, del Grup Parlamentari Socialista.
Disculpi, presidenta, formularé la pregunta...
Perdona, perdona..., Eva Martínez.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera, com vostè bé sap, els ajuntaments som l'Administració més propera als ciutadans, i la que està atenent –sense recursos suficients i, en moltes ocasions, sense tenir-hi competències– les situacions d'emergència que s'han derivat de la crisi, pagant les factures de la llum, del gas, alimentació fresca, les despeses de farmàcia, complementant beques menjador o pagant llibres de text. Alhora, també, s'està contribuint a la reactivació econòmica amb multitud de bones pràctiques: ajuts a emprenedors, plans d'ocupació propis, incentivant la contractació de joves o d'aturats de llarga durada. Pensa, la conselleria, establir algun mecanisme extraordinari per recolzar les actuacions dutes a terme per les entitats locals?
Respon la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, certament, els ajuntaments són la porta d'entrada de les persones, dels ciutadans, a l'Administració. I, per tant, és aquesta la primera que li dóna resposta. I, certament, també, no són tots els recursos els que disposa l'Administració local per donar-hi resposta. En aquest sentit, el Govern de Catalunya, no a partir d'ara en endavant, sinó també fins ara, hem fet diferents accions per mirar d'estar al costat, en la mesura de les possibilitats, dels ajuntaments per fer front a aquesta situació de dificultat de tants ciutadans.
Té la paraula la diputada.
En els últims anys, la Generalitat ha deixat de ser una entitat que coopera amb els ajuntaments per passar a ser el major deutor. Portem cinc anys de paràlisis i d'excuses. Els ajuntaments, als quals no paga, han de recórrer a crèdit, i nosaltres hem de pagar interessos. Per tant, s'està centrifugant el deute i les tensions de tresoreria de la Generalitat cap als ajuntaments. Només algunes dades: hi ha ajuntaments que fàcilment poden aconseguir finançament per part d'entitats de crèdit, però n'hi ha d'altres que no. I, a més, aquest deute pot representar un 15, un 20, un 30, inclús, un 50 per cent del seu pressupost corrent. Per exemple, l'Ajuntament de l'Hospitalet, 12,7 milions d'euros de deute; Valls, 3,3 milions d'euros de deutes i un 13 per cent del pressupost; Cornellà, 3,9 milions de deute i un 14 per cent del pressupost; Borredà, 284.000 euros, més d'un 35 per cent del pressupost. En la compareixença del 10 de març, es va comprometre a publicar el deute dels ajuntaments. A dia d'avui, hem conegut que l'import total d'aquest deute és de 633 milions d'euros. Quan es farà la publicació detallada d'aquest deute, per municipi, concepte i antiguitat, i així pugui ser consultat per tots els ciutadans? Amb la resposta a una pregunta parlamentària sobre el deute s'utilitza la Llei d'estabilitat com a excusa per no fer front al deute amb els ajuntaments. Vull recordar-li que la mateixa Llei d'estabilitat va ser aprovada per Convergència i Unió al Congrés, quan el Govern amb majoria absoluta del PP no el necessitava. La Llei d'estabilitat escanya les inversions dels municipis, una llei aprovada el 2012 de la qual es queixen, però que no van voler portar al Tribunal Constitucional. Com a consellera responsable de la cooperació i del suport a l'Administració local, pensa explicar-nos per apoderar de nou les entitats municipals? Ens explicarà com prioritzarà recursos per fer les inversions que els pobles i viles necessiten i que porten anys paralitzades? Té algun pla per a això?
Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, efectivament, el deute que el Govern de la Generalitat té amb les administracions locals no és un deute menor. I aquest és un tema sobre el qual nosaltres mai hem amagat el cap sota l'ala, hem explicat les coses tal com són, ho vàrem fer en la compareixença i així responem a les diferents preguntes, ja siguin orals o per escrit, que vostès ens duen a terme. Però per ser honesta, amb tot el que vostè exposava, hauria estat bé, també, que expliqués quina és la situació real que el Govern de Catalunya, doncs, pateix: una situació de menys ingressos, atesa la situació de crisi econòmica que vivim, i, per una altra banda, vostè també ho sap, de l'ofec premeditat que per part del Govern espanyol es duu a terme. Per tant, en aquest sentit, cap excusa, explicació d'una realitat crua, i, en aquest sentit, allò que representa, doncs, ofec per a la Generalitat de Catalunya té les seves conseqüències, perquè és, també, ofec per als ajuntaments, per a les administracions locals i, al cap i a la fi, un mal finançament, també, a tot allò que requereixen els ciutadans i ciutadanes de Catalunya. Per tant, en aquest sentit, ens agradaria sentir-los, a vegades, més en el nostre costat a l'hora de defensar allò que representa diners per als ciutadans de Catalunya. Però, evidentment, això el Govern pensa donar-hi resposta, i pensa donar-hi resposta a través de diferents objectes que vostè sap. I, per tant, nosaltres hem anunciat que farem, properament, diferents actuacions, ja sigui, doncs, amb el Fons de cooperació local, ja sigui amb el RIS3, ja sigui amb les polítiques d'habitatge, etcètera. Però sí demanar-li una cosa: segur que les ajudes que es podran fer des del Govern seran majors per als ajuntaments, si ens ajuda, d'entrada, a defensar les finances de la Generalitat de Catalunya, i, en segon terme, a tenir un pressupost que pugui donar resposta a les necessitats. Gràcies.
Preguntes al president de la Generalitat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el deute a curt termini de la Generalitat i les repercussions en el projecte de llei de pressupostos]] [[317-00014/11]] Desena pregunta, sobre la situació política i social. Formula la pregunta el senyor Joan Garriga, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies presidenta. Vagi per endavant un record: avui fa quaranta-dos anys de l'assassinat de Puig Antich. Bé, senyor president, si les dades sobre el deute que acumula la Generalitat i els diners que s'han destinat a pagar els venciments, interessos d'aquest, ja eren particularment greus, i situaven el departament del deute com el segon més important del Govern, quant a despesa, aquests darrers dies ens hem assabentat que la Generalitat té un deute a curt termini –venciment a un any–, que ja ha vençut, i, per tant, ha començat a comptabilitzar el pagament d'interessos de demora, interessos d'un índex molt superior al convencional. Cent milions de deute al Banc Bilbao Argentaria d'un crèdit, actualment, en situació d'impagament i que genera importants interessos de demora a càrrec de l'Administració de Catalunya, no solament porta a preguntar-nos sobre si la seva sortida és negociar un pagament a llarg termini, sinó, també, quina és la seva incidència en la proposta que es farà de pressupostos. En aquest sentit, li preguntem: és certa aquesta informació, senyor president? I, si és així, li demanem que ens informi si, a part d'aquest crèdit vençut amb el Banc Bilbao Vizcaya Argentaria, n'hi han altres, de vençuts, i que ens els enumeri: quin és el seu volum i el seu cost.
Respon el president de la Generalitat.
Sí, molt honorable presidenta. Benvolgut diputat, efectivament, vostè va rellegir una informació que feia referència a alguns dels crèdits a curt termini, que no són tots, que poden haver entrat –n'han entrat, alguns– en impagament. Això, tristament, són les conseqüències de les tensions de tresoreria i de la liquiditat a la qual ens obliga la situació que vostès coneixen. De tota manera, el departament hi està treballant per resoldre-ho, és una solució que és a l'abast de la mà; i, en tot cas, pel que fa al detall dels crèdits a curt termini que tenim i la situació en què es troben, li facilitaré la informació en detall, que no tinc en aquests moments aquí sobre la taula, sí que en disposo, però que, en qualsevol cas, en la segona part de la resposta, li podré ampliar alguna cosa més.
Té la paraula el diputat.
Gràcies, president. A part d'aquest assumpte concret, que a criteri del nostre Grup de la CUP - Crida Constituent, té afectacions directes sobre el pressupost i també en la gravíssima situació de finances de la Generalitat, dins els acords que donen estabilitat al vostre Govern, hi ha la voluntat de revisió a fons dels continguts dels pressupostos, i també l'anàlisi de la seva avaluació en l'execució pressupostària. Benvolgut president, li preguntem quines mesures pensa adoptar el Govern per redreçar la situació financera de la Generalitat i si aquestes inclouran major participació en els ingressos per part de les persones amb majors ingressos, via recaptació. Abandonaran la planificació de la finances de la Generalitat amb l'objectiu de satisfer el llindar del dèficit fixat per l'Estat espanyol? Veuen predisposició del Govern espanyol per deixar els interessos del dèficit a zero? Pensa, senyor president, endegar sense demora la comissió o el grup de treball sobre l'anàlisi del deute?
Respon el president.
Sí, moltes gràcies. Efectivament, li començaré per respondre això darrer: sí que pensem fer aquest grup de treball, entre altres coses, no només perquè és un compromís, sinó perquè en tenim la necessitat i perquè hi veiem marge. Si més enllà de les operacions que necessitem fer perquè crèdits a curt termini passin a ser a llarg termini, més enllà d'exigir que se'ns apliqui, pel que fa als diners que hem de recórrer a través del FLA els interessos, és a dir, la inexistència d'interessos per parlar clar, en què es troba el preu del diner, o, en qualsevol cas, a què els obté el Govern espanyol, que això..., doni per descomptat que és una de les prioritats del Govern. Al mateix temps, hem de continuar exigint que per poder dotar-nos d'uns pressupostos que facin front a les expectatives del pla de xoc social, que vostès coneixen bé, que facin front a les urgències que tenim detectades com a país i que puguin permetre impulsar aquelles polítiques estratègiques en l'àmbit de la societat del benestar que tenim identificades, ens caldrà –ens caldrà– no només millorar la nostra capacitat de recaptar els ingressos propis, sinó, sobretot, que l'Estat no especuli, no jugui amb el que són diners dels catalans, que ja són nostres, que estan en els pressupostos generals de l'Estat, que són excessos o disminució de bestretes d'anys que van anar molt bé, i que, encara, en aquest sentit, hem d'estar reclamant, per poder atendre com seria pertinent els nostres ciutadans. En aquest sentit, aquest segrest de quantitats de diners que ja són dels catalans per part del Govern espanyol és inacceptable. Els continuarem reclamant i tenim expectatives raonables que en puguem disposar per poder atendre les demandes i les polítiques que aquest Govern té marcades com a prioritàries.
Onzena pregunta, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el seu posicionament amb relació a la creació de ponències conjuntes per a la redacció de les proposicions de llei integral de protecció social catalana, de règim jurídic català i de l'Administració tributària catalana]] [[317-00017/11]] Formula la pregunta el senyor Xavier García Albiol, de Grup Parlamentari Popular.
Senyor president, en els darrers dies hem tingut coneixement que els serveis jurídics d'aquest Parlament s'han pronunciat, i ho han fet d'una manera molt clara, amb relació a la creació de les ponències conjuntes sobre les tres lleis de ruptura o bé, millor dit, de la mal anomenada «ruptura, i han dit de forma molt clara que aquest procés, que les ponències conjuntes no s'ajusten a la legalitat. Ahir a la reunió de la Mesa del Parlament vàrem observar com els grups polítics de què vostè forma part, de Junts pel Sí i de la CUP, han decidit no atendre els informes dels serveis jurídics, per primera vegada no atendre els informes dels serveis jurídics i tirar pel camí del dret: decidir crear, en contra de la voluntat de la majoria dels grups parlamentaris, aquesta ponència conjunta. La meva pregunta, senyor president, és molt concreta: quin posicionament té el president de la Generalitat amb relació a la creació d'aquesta ponència conjunta?
Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, com es pot imaginar, jo sóc diputat també de Junts pel Sí i, per tant, no només em sento solidari amb les decisions que pren el meu grup parlamentari, sinó que en formo part, d'aquestes decisions. Tanmateix, això és una sessió de control al Govern. Si vol fer una sessió de control a la Mesa del Parlament, crec que té millors oportunitats que aquestes per poder-ho fer.
Té la paraula el diputat.
Senyor Puigdemont, jo la pregunta no l'he fet ni a la Mesa del Parlament ni al diputat del Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Li he dit d'una manera molt clara que li fèiem la pregunta al president de la Generalitat i que volíem un posicionament amb relació a la creació d'aquesta ponència conjunta del president de la Generalitat; de la resta, no ens interessa ni ens preocupa. Veient la seva resposta, crec, senyor Puigdemont, que es posa en evidència que la seva forma de governar, la del seu Govern, és d'una greu irresponsabilitat. Ja no tan sols en aquests moments vostès es conformen a desobeir les anomenades, les que vostès anomenen «lleis espanyoles, sinó que per primer cop –per primer cop– aquest Parlament de Catalunya..., la majoria independentista decideix desobeir els mateixos informes dels serveis jurídics d'aquesta cambra. Aquesta és una actitud que li he de dir amb tota sinceritat que des del Grup del Partit Popular de Catalunya creiem que el que està buscant és la confrontació directa amb el Govern d'Espanya. Vostè necessàriament sembla que estigui buscant que per part del Govern d'Espanya es prenguin mesures per intentar justificar no sabem què. El que vostès estan fent i la mesura i la proposta que van presentar ahir, jo crec que són l'evidència més clara –i li ho diré d'una manera molt senzilla– de la seva forma de governar, que no tan sols es conforma a no tirar endavant projectes que demanen la majoria de la societat catalana, sinó a enganyar la immensa majoria dels catalans, inclosos els mateixos independentistes, que creuen que vostès tenen un projecte i al que es dediquen és a marejar la perdiu i a crear conflictes.
Se li ha acabat el temps, senyor diputat.
Gràcies.
Té la paraula el president.
Sí, a veure, sobre allò que interessa o no interessa els ciutadans, li vull recordar que aquest Govern, en les poques setmanes que porta ja en funcionament, ja ha aprovat tres lleis, tres projectes de lleis que li han donat feina, en aquest sentit, al Parlament de Catalunya. Segona qüestió: el Govern no pren decisions –i en el model de societat a què anem i en el model de país a què anem continuarà sent així– que afectin el poder legislatiu. Nosaltres tenim clara la separació dels poders: del poder executiu, el legislatiu i el judicial. No sé si és exactament la mateixa diferència que vostès tenen i el mateix respecte per aquesta separació que vostès tenen; en alguns casos, penso que no. Però, en qualsevol cas, l'executiu que jo presideixo no es barreja amb els afers de la cambra legislativa i no pren –i no pren– decisions com a govern que afectin la vida parlamentària, perquè els pertoca a vostès, això; els pertoca a vostès, els agradi o no els agradi. Perquè vostès poden, al Govern de Catalunya, dir-li què és el que no està obeint del seu programa de govern aprovat per aquest Parlament, no d'altres qüestions. Però a vostès, com a grups parlamentaris, els pertoca explicar als ciutadans si pensen o no participar de la vida parlamentària; de la vida parlamentària que, a més a més, està recolzada per una claríssima majoria al Parlament de Catalunya i per una gran part de la població de Catalunya. I si vostès neguen el dret al Parlament a debatre, si vostès busquen la manera, a través de subterfugis, a través d'algun tipus de travetes que no duen enlloc, d'obstaculitzar el que és la vida normal en qualsevol societat democràtica, que és que el seu Parlament debati i pugui contraposar idees, la resposta a la desobediència l'hauran de fer vostès. No li ho demanin al Govern, que el que fa..., es dedica de manera gairebé obsessiva a obeir; obeir, com pertoca, aquest Parlament. Gràcies.
Dotzena pregunta, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la defensa d'una alternativa de govern d'esquerres que es comprometi en un referèndum sobre la independència]] [[317-00015/11]] Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Molt bon dia. Moltes gràcies, presidenta. President, ahir començava, com tothom sap, a Madrid el debat d'investidura, i el senyor Pedro Sánchez es postulava a presidir el Govern espanyol sobre la base d'un pacte, d'un pacte entre el Partit Socialista i Ciutadans; un pacte que, com vostè deia –i, sense que serveixi de precedent, hi estem d'acord–, pot enquistar el conflicte Catalunya-Espanya, però un pacte que certifica també un determinat model social regressiu que s'ha anat instal·lant en aquests anys de govern del PP i que ha comptat, cal dir-ho també, en moments crítics o decisius, amb el suport de Convergència; un pacte que no deroga la reforma laboral, que no deroga tampoc la llei mordassa, que no qüestiona l'actual model energètic ni l'estabilitat pressupostària que ha propiciat retallades, desigualtats socials i ofec financer a les autonomies. No sabem si aquest acord permetrà la investidura del senyor Sánchez, però ben bé podria aplanar el camí cap a una gran coalició, que sembla l'opció preferida de l'IBEX 35 i de Brussel·les, eh? Molt honorable, és ben coneguda en aquests dies la brega que han estat desenvolupant els nostres companys i companyes al Congrés dels Diputats a favor d'una alternativa, d'un govern d'esquerres compromès en una consulta a Catalunya. I durant aquestes setmanes hem trobat a faltar l'ardor guerrer d'aquells soldats, que deia el senyor Homs, que anaven al Congrés dels Diputats a batallar. La nostra pregunta és la següent: seguiran vostès posant-se de perfil o compten adoptar –parlo del Govern, parlo de la Presidència, parlo dels representants d'aquesta majoria a Madrid– una actitud més proactiva en la configuració del nou Govern espanyol? És a dir, tant si es pretén desconnectar com si no, creu vostè que resulta indiferent quina alternativa de govern acabi imposant-se a Madrid?
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, estem seguint, en la mesura que podem –perquè en aquestes hores, com es pot imaginar, no podem estar connectats al debat d'investidura en directe, però ho seguirem d'alguna manera o una altra–, el que està passant en el Congrés dels Diputats en la investidura del senyor Sánchez. A nosaltres ens preocupa, efectivament, no només la literalitat, sinó l'esperit del pacte que hem conegut fins ara. Pel que sembla, hi ha diferents versions del pacte, en funció de quin sigui el receptor. Però, en qualsevol cas, posat tot en el seu conjunt, el paquet de pactes que ofereix l'actual i únic candidat a la investidura i improbable president del Govern espanyol, a nosaltres no ens satisfà, no només en allò que té a veure amb Catalunya, sinó també perquè hi ha algunes qüestions de política general que ens preocupen enormement. Dit això, jo crec que no s'ha d'excusar que alguna vegada coincideixi amb nosaltres o amb mi en particular. A mi m'agrada molt coincidir amb tothom, i particularment amb el seu grup en aquestes qüestions. Ja deu haver vist –ja deu haver vist– que nosaltres hem estat bastant explícits en això, i jo particularment també, i no només ahir o avui, que surt un article a la premsa internacional que aborda directament aquesta qüestió, sinó amb entrevistes, amb posicionaments que hem compartit amb tota la gent –en aquest cas permeti'm que parli de Democràcia i Llibertat– que tenim a Madrid.
Té la paraula el diputat.
Moltes gràcies, presidenta. No, esperem que, efectivament, les coincidències siguin més nombroses i, per exemple, puguem coincidir en un esforç conjunt per derogar la reforma laboral, entre altres temes. Seria un canvi de posició que seria interessant i que obriria nous horitzons. Diguem-ne, en general, que hem vist amb satisfacció que últimament, o aquests últims dies, els representants de les forces que donen suport al Govern, a Madrid, doncs, es van posicionant a favor del referèndum. Benvinguts al club, eh? Jo recordo que fa uns mesos defensar el referèndum com una via per desencallar aquest conflicte ens mereixia alguns epítets. Bé, jo crec que tothom va rebobinant; s'han saltat moltes pantalles. Esperem que algun dia, alguns, per exemple els amics socialistes, saltin enrere algunes pantalles i ens trobem una àmplia majoria de forces polítiques defensant una consulta democràtica a la ciutadania de Catalunya.
Té la paraula el president.
Sí; moltes gràcies. Senyor Rabell, ens hi trobarà sempre, amb voluntat de diàleg. Ja ho hem dit, i és tradició, és tradició diria que del catalanisme, en totes les seves expressions, que quan algú té alguna cosa a dir-nos sempre ens asseiem a escoltar i, si podem trobar punts de contacte o punts d'acord, sempre –sempre– ho fem. Per tant, si hi hagués algun govern espanyol que proposés un referèndum perquè Catalunya pugui decidir si vol esdevenir o no un estat independent, nosaltres ja hem avançat que sempre ens asseurem a negociar els termes d'aquest referèndum. I això passa només, de moment, perquè només ho defensa el grup, diguem-ne, de Podem, de les forces del conjunt de l'Estat espanyol, i, per tant, és clarament insuficient. Dit això, també crec que podem exigir amb tota claredat, al mateix temps que se'ns pot exigir a nosaltres que quan hi hagi una oferta ens asseguem a negociar-la, crec que estem en condicions de poder exigir també..., de preguntar a tothom que ens ho proposa i que ens arrossega a aquest terreny què passarà si aquesta opció no és viable, ni és factible, ni és possible de cap de les maneres, com, efectivament, avui també està quedant aclarit. Crec que tenim el dret a plantejar-ho, i aquí sí que jo li agraeixo a vostè, al que representa vostè, una reflexió. Gràcies.
Tretzena pregunta, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la visita del president d'Aragó a Catalunya amb relació als esforços de cooperació, col·laboració territorial i econòmica, diàleg cultural i pacte]] [[317-00016/11]] Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. I, com que veig que avui l'atenció, inevitablement, està fora d'aquí, jo aprofito per dir que espero que l'esquerra de debò i la dreta de sempre no votin junts per impedir un canvi i un escenari de diàleg. [[Remor de veus i aplaudiments.]] Però és evident –és evident– que això no és el que li volia preguntar al molt honorable president de la Generalitat, a qui vull preguntar la seva valoració sobre la visita que fa pocs dies va fer el president del Govern d'Aragó a Catalunya.
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyor Iceta. I estic convençut que no hi haurà cap sorpresa en les votacions a Madrid entre esquerres i dretes, que, en tot cas, s'allunyin del que les dretes i les esquerres d'aquest Parlament alguna vegada han votat en les investidures de presidents de la Generalitat. Dit això, la valoració que jo en faig, de la visita del president de l'Aragó, li he de dir que és molt positiva, i en aquest sentit li vull transmetre públicament l'agraïment per la cortesia..., no només la cortesia, sinó el contingut de la trobada.
Té la paraula el senyor Miquel Iceta.
President, i a falta que ens en doni potser algun detall, és evident que el nostre grup coincideix en una valoració positiva d'aquesta visita. Volem remarcar que es tractava de la visita d'un amic que va complir amb el seu compromís de derogar l'infamant denominació de LAPAO; una persona que vol ajudar a millorar en el que calgui les relacions entre l'Aragó i Catalunya, i també les relacions entre Catalunya i la resta d'Espanya. Nosaltres volem valorar especialment els esforços de cooperació cultural, el diàleg sobre l'art religiós de la Franja –i en aquest sentit vull felicitar el conseller de Cultura–, i també la col·laboració entre el port de Barcelona i el port sec de Saragossa. President, les darreres eleccions autonòmiques van promoure canvis a l'Aragó, a les Illes, també al País Valencià i en altres comunitats autònomes; canvis que obren escenaris de diàleg; canvis que, per exemple, van portar que avui ja puguem celebrar la reincorporació de les Illes a l'Institut Ramon Llull. També podem celebrar que es va derogar el decret que arraconava el català a l'escola a les Illes; podem celebrar que el català torna a ser un requisit d'accés a la funció pública a les Illes; podem celebrar que s'hagi derogat la Llei de símbols, que prohibia, entre altres coses, la senyera. Podem celebrar també que a València tenim un govern disposat a treballar conjuntament amb nosaltres per assegurar el Corredor Mediterrani i per assegurar un finançament que no només sigui solidari, sinó que sigui equitatiu amb les comunitats que més esforços de solidaritat fem. I és per tot això, senyor president, que em permeto..., jo ja comprenc que el seu objectiu no sigui el canvi cap a una Espanya diferent, i puc respectar-ho, però sí que voldria encoratjar-lo a seguir explorant totes les vies de diàleg, de negociació, de pacte i de col·laboració amb els pobles germans, que ens poden ajudar, precisament, a millorar les nostres condicions de vida, a solucionar els problemes dels catalans i, eventualment, també, a aconseguir una Espanya diferent. Moltes gràcies.
Té la paraula el president.
Moltes gràcies. La valoració de la trobada amb el president de l'Aragó va ser possible per això que vostè ha descrit. Primer, per la voluntat d'ell de reprendre un diàleg que és imprescindible, i que és necessari, i que s'ha de fer sense condicions. I, en aquest sentit, em va alegrar la seva iniciativa i el contingut de la trobada, el que té a veure amb el diàleg cultural, del qual el conseller Vila ja n'ha fet un esment, puntual, per un conflicte que necessitem que es desenverini, perquè l'única manera de resoldre'l i tractar-lo i de gestionar-lo és a través de l'acord i del diàleg –i aquí ens hi trobarà sempre. I jo crec que a l'altra banda hi tenim una persona, i també la consellera –amb qui, pocs dies després de l'entrevista amb el president, es va reunir amb el conseller Vila–, hi tenim persones, també, del mateix tarannà. I, per tant, no hi preveig grans dificultats. Li vaig agrair el compromís lingüístic, que sé que no és fàcil i que sé que això li pot portar algun cost polític, com ja està anunciat –algun tipus de manifestació, algun tipus d'actitud agressiva–, i, per tant, li ho valoro doblement, pel fet en si i perquè ha estat capaç de sobreposar-se, jo crec que amb valentia, al que era una..., al que és, vaja, una pressió que no podem acceptar de cap de les maneres sobre el que, de fet, és una realitat lingüística de més de cent mil persones. Per tant, és una realitat que jo li vull agrair. I, òbviament, per allò que el va portar a Barcelona, i és estrènyer molt fortament les relacions amb el port de Barcelona. Per nosaltres és molt interessant que l'eix Saragossa-Barcelona funcioni molt bé, que Saragossa vegi en el port de Barcelona la seva terminal, la seva porta d'expansió i d'entrada i de competitivitat, i en aquest sentit ens trobarem, segur. Si al costat d'això –i ja hem fet alguna passa en aquest sentit– podem aplegar els..., vostè parla dels pobles germans, jo en diria els Països Catalans, els països de parla catalana, en la defensa d'interessos comuns que van en la bona direcció i que al final tenen resultats concrets per als ciutadans i per als problemes del seu dia a dia, ho farem. I, de fet, ja hem començat a fer les primeres passes, i estic convençut que trobarem, al marge dels projectes estatals respectius, punts de trobada per millorar la vida dels nostres conciutadans.
Catorzena pregunta, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el benefici per als catalans de les principals actuacions del Govern, el canvi de denominació del Departament d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència i de l'Institut d'Estudis Autonòmics]] [[317-00013/11]] Formula la pregunta la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, m'alegra saber que interessa també el que està passant al Congrés dels Diputats. I, mentre d'altres fan de comentaristes, cal recordar que Ciutadans, que és un partit que amb molt d'orgull va néixer a Barcelona, avui dia és una alternativa a nivell de tot Espanya, i que, avui, des del diàleg, està plantejant reformes i canvis que són bons per als catalans i per al conjunt dels espanyols. Però, parlant del Govern de la Generalitat, el que hem sabut és que les principals actuacions del Govern d'aquests dies són un joc de paraules; un joc de paraules perquè s'han centrat a canviar el nom: a canviar el nom del Departament d'Afers Exteriors, que només ha canviat l'ordre del nom del departament, o a canviar el nom de l'Institut d'Estudis Autonòmics per fer un institut d'estudis d'autogovern que sigui una nova oficina per la independència, com si no tinguéssim prou organismes públics..., o si amb el seu despatx no en tingués prou, a Catalunya..., per una oficina per la independència. La pregunta és molt clara, senyor president: en què beneficia això els catalans?
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, una prèvia, que crec que se la mereix: jo els felicito pels resultats i per la gestió d'uns resultats electorals, que no van ser prou bons, en el seu grup parlamentari a Madrid, però que avui els permeten –els permeten– aparèixer davant de l'opinió pública espanyola com una força que està, efectivament i raonablement, en condicions de pactar amb alguna força que faci govern. Per tant, això és un mèrit que no li vull discutir. Una altra cosa són els resultats. I una altra cosa és el contingut de l'acord. I una altra cosa serà la votació que hi haurà aquest vespre i la que hi haurà divendres a la nit, que això serà tot una altra història. Però, en qualsevol cas, vostès ho han jugat bé; jo crec que el Partit Socialista també ha jugat bé les seves opcions, o escasses opcions que tenia, i avui dia les dues forces polítiques que l'endemà de les eleccions podien tenir més, diguem-ne, retrets a fer-se, avui apareixen com les úniques capaces d'articular una proposta, una proposta de governació de l'Estat. Dit això, amb relació a la pregunta concreta que vostè em formulava, miri, nosaltres no tenim cap altre objectiu que el de complir el Pla de govern que hem aprovat en el Parlament de Catalunya, no en tenim cap altre que aquest. I això és la manera més directa de servir els nostres ciutadans, que és el que fan tots els governs del món quan presenten un pla de govern a tots els parlaments del món.
Té la paraula la senyora Inés Arrimadas.
Gracias, señora presidenta. Sí, una previa: ya que ustedes han renunciado a intentar negociar un mejor sistema de financiación o intentar negociar reformas que beneficien a los catalanes, déjennos a nosotros, con origen catalán pero con cuarenta diputados, con 3 millones y medio de votos en toda España, que lo intentemos, y así lo estamos haciendo, desde el diálogo, desde la transversalidad y desde el realismo. Pero, volviendo a la pregunta, ya le contesto yo en qué beneficia eso a los catalanes, lo que ustedes están haciendo: en absolutamente nada. Y lo peor es que están engañando a todos los catalanes: a la mayoría social que no somos independentistas, porque vemos cada día cómo ustedes se centran en intentar declarar la independencia dejando de lado el resto de prioridades. Pero incluso para todas las personas que, legítimamente, confían en la independencia, esto también es un engaño, porque ustedes les están diciendo que el Tribunal Constitucional no es competente en Cataluña, pero van corriendo a presentar alegaciones; ustedes les están diciendo que pasan olímpicamente del Tribunal Constitucional, pero el señor Romeva sale a hacer una declaración diciendo que no, que no, que se centrarán en acción exterior. Esto ha sido criticado, incluso, por sus socios, si se pueden llamar de esa manera, de la CUP. Por tanto, ustedes están engañando a todos los catalanes, porque, por mucho que cambien las palabras, ustedes no tienen competencia en política exterior; por mucho que jueguen al ratón y al gato, ustedes no van a poder pasar por encima de la justicia, y por mucho que lo hayan intentado, ustedes no tienen mayoría social. Hoy lo ha reconocido usted, el otro día lo reconoció el señor Mal..., Mas, perdón. [[Remor de veus.]] Hablan de... [[Persisteix la remor de veus.]] Perdón… –perdón. Hablan de mayoría, hablan de mayoría parlamentaria, pero cuando hablan de la sociedad hablan de una gran parte de la sociedad catalana. Por tanto, no nos hagan perder más el tiempo, ni a los que legítimamente quieren la independencia, ni a los que legítimamente no la queremos. Hablen de corrupción, que ustedes, de esto, no hablan; hablen de sanidad, de educación, de familias, de jóvenes que siguen huyendo de Cataluña porque no tienen oportunidades. Si hacen esto, tendrán a la oposición a su lado; si hacen esto...
Senyora Arrimadas...
...no tendrán problemas con la justicia.
...se li ha acabat el temps.
Muchas gracias.
Respon el president.
Moltes gràcies. Un aclariment, perquè vostès..., vostès sí que juguen amb les paraules, i potser alguna cosa hauríem d'aprendre, perquè vostè continua dient una definició que és falsa; diu: «Vostès renuncien a negociar un nou sistema de finançament. Jo no he dit això; jo he dit: «Renunciem a liderar –a liderar– «la petició d'una revisió del sistema de finançament. I crec que les raons polítiques per les quals ens toca esperar que siguin altres que liderin estan perfectament explicades en aquest mateix Parlament. Nosaltres esgotarem fins a la darrera coma i el darrer punt, tal com vaig dir al discurs d'investidura, totes les opcions que ens atorguin les competències estatutàries. I, per tant, aquí no tingui cap dubte que no renunciarem a cap de les defenses a què tenim dret dels interessos dels ciutadans. Deixi'm que li digui que em commou el patiment que té vostè pels votants independentistes pel que pugui fer aquest Govern, me commou. I no pateixi, que ens ho aplicarem com un mantra, de no decebre els votants independentistes de Junts pel Sí i de la CUP, eh?, aplicant el full de ruta, i ho farem encara amb més entusiasme, encara que sigui per complaure-la a vostè i treure-li aquest patiment i aquesta angoixa. I, finalment, miri, sap com es mesuren els treballs que es fan en funció de la ciutadania? Amb les dades. Avui han sortit les dades de l'atur. Jo els recomano que les mirin, que les comparin amb les dades de l'atur a Espanya, perquè a Catalunya hem reduït de 7.800 persones, un punt i mig per cent menys, mentre que a l'Estat espanyol ha pujat. Moltes gràcies.
Quinzena pregunta, sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el contingut de l'acord que es debat en la sessió d'investidura al Congrés dels Diputats]] [[317-00018/11]] Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, fent servir vocabulari del PSOE, nosaltres també ens voldríem referir, siquiera mínimamente, al debat d'investidura que s'està produint al Congrés dels Diputats. I dic «mínimamente perquè malgrat que la majoria de partits espanyols diuen que el gran problema que hi ha a l'Estat espanyol és Catalunya, les seves referències i les seves propostes respecte de Catalunya són mínimes. I d'aquestes, tot i ser mínimes, algunes d'elles són molt preocupants, perquè van en aquella línia de seguir intentant apagar el foc amb benzina. És cert que hi ha aquella dita que diu que quan l'adversari s'equivoca no el distreguis, però, no obstant això, nosaltres no ens en podem estar de denunciar-ho, justament per carregar-nos més de raons. I ja ho vàrem dir en el debat d'investidura en aquesta cambra: igual que aquí hi ha Junts pel Sí, a Madrid s'estava consolidant, i s'ha vist, doncs, el «junts pel no, pel no a tot allò que és un clam polític en aquell país, com per exemple que els catalans puguem decidir lliurement el nostre futur polític, votar per decidir i decidir per progressar. Però també és un «junts pel no per moltes coses que ens estimem i encara s'estima molta més gent d'aquest país, com pot ser el tema de la llengua, com pot ser el tema de la immersió lingüística. No és que nosaltres en tinguéssim grans esperances, del que està succeint a Madrid; nosaltres no som somiatruites, i, per tant, les esperances del que es produís allà no eren gaires, però això no vol dir que deixem passar tot el que s'està produint allà. També és cert que nosaltres no estem pendents del que passi allà i estem parats aquí, sinó que nosaltres, des del 9 de novembre, vàrem començar a fer via. I, si no hi ha res de nou, ja ens avisaran i ja ho valorarem. Però mentrestant nosaltres creiem que hem d'anar fent via. I això és el que nosaltres estem fent. Sí que és veritat que el que està passant a Madrid hauria de servir de reflexió, perquè si a alguna cosa assistim..., no s'investirà un president, però sí que assistirem al funeral, a les exèquies de la tercera via. I crec que això hauria de fer reflexionar molta gent perquè d'una vegada per totes s'incorpori a aquest projecte polític, històric, transcendent i tan positiu per als ciutadans de Catalunya. I és per això que nosaltres, president, doncs, li volem preguntar quina és la valoració que fa el seu Govern, i vostè mateix, respecte al contingut del que s'està debatent al Congrés dels Diputats. Moltes gràcies.
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, és evident que el debat d'investidura no acabarà amb l'elecció d'un president. Per tant, el primer que he de fer és lamentar que es destinin tants recursos i tants esforços i tanta atenció a un resultat previsible, que serà que, una setmana més, com a mínim, i probablement algunes més, a l'Estat espanyol hi haurà una gran inestabilitat política. I això té conseqüències per a la gent, per a l'economia, per a les empreses. I mentre aquí nosaltres disposem d'un govern que té el seu programa aprovat i que va tirant endavant, per desgràcia, a l'altre costat, no hi ha massa ningú amb qui anem a plantejar qüestions, perquè, quan són una mica complexes, la resposta que trobem és que «estem en funcions, i algunes coses no les podem parlar ja. Per tant, necessitem imperiosament que la política espanyola es posi les piles, que faci els deures, que tothom està esperant –no només aquí, sinó també al conjunt d'Europa–, i que pugui haver-hi un interlocutor. Tristament, crec que no serà, diguéssim, una persona com la que en aquests moments està plantejant el debat d'investidura, perquè no té els suports. I, a més a més, si ho fos, es recolzaria en un programa que seria un programa de govern, com he dit abans en la resposta al senyor Rabell, que és preocupant. És decebedor; és decebedor per allò que, diguem-ne, té d'inconcret i d'insuficient en el que són les propostes d'aquesta cambra i que són les aspiracions d'una bona part de la població de Catalunya, i és decebedor per allò que té de concret i d'excessiu en negar, justament, allò que vol aquest Parlament. Per tant, està traçant un camí, pel que fa a Catalunya, un camí imaginari, difícilment recurrible, i menys a partir d'una investidura d'una presidència imaginària. Estic convençut que no governarà, però, si ho fes, segur que no convencerà. Té alguna bondat, que hi hagi aquesta certificació de les exèquies de la tercera via, i és que ja ningú més no es podrà cridar a engany; si quedava algú esperançat que hi hauria un espai de concertació d'una proposta en la qual ens poguéssim sentir còmodes de treballar, les esperances que poguessin quedar han quedat esvaïdes, i quedaran esvaïdes. No ho dic amb alegria, però simplement ens permet refermar que el camí triat per la gent que va anar a votar el 27 de setembre és el camí que genera consensos en el país; és el camí que ens permet tirar endavant un full de ruta amb clars objectius i horitzons. I que, mentrestant, com hem dit més d'una vegada, nosaltres anirem passant, anirem tirant, i, si algú té alguna cosa a dir-nos –que no és ara, ni veig que serà avui tampoc–, ja ens ho farà saber.
Acabada la sessió de control, passem ara al següent punt de l'ordre del dia, al punt número 2, que és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de modificació de la disposició addicional primera de la Llei 10/2011, del 29 de desembre, de simplificació i millorament de la regulació normativa. [[Proposició de llei de modificació de la disposició addicional primera de la Llei 10/2011, del 29 de desembre, de simplificació i millorament de la regulació normativa (debat de totalitat)]] [[202-00001/11]] D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari Socialista, el senyor Jordi Terrades. [[Remor de veus.]]
Conselleres, consellers, diputades, diputats, el 23 de juliol del 2015 ja els vam anunciar –encara no s'havien celebrat les eleccions al Parlament de Catalunya i no sabíem quina seria la composició de la cambra– que el Grup Parlamentari Socialista tornaria a presentar aquesta proposició de llei. I la tornem a presentar perquè tot el que ha envoltat el procés d'adjudicació de la privatització de la gestió d'Aigües Ter Llobregat i que el Govern en funcions de Convergència i Unió va forçar un 28 de desembre de l'any 2012 –la data ja era premonitòria– i un 2 de gener del 2013 –és a dir, el següent dia hàbil–, l'òrgan de control administratiu de la mateixa Generalitat de Catalunya ja anul·lava. Doncs, tot aquest procés, pel que hem anat coneixent, ha estat un despropòsit. En tot el seu recorregut jurídic i en tot el seu recorregut administratiu que ha tingut aquest procediment d'adjudicació, ni una sola vegada –ni una sola vegada– els han donat la raó als plantejaments de fons del Govern de la Generalitat de Catalunya. Ni quan el Tribunal Suprem va analitzar les mesures cautelars que el mateix Govern havia demanat, en les quals al·legava que les possibles indemnitzacions podrien tenir un cost exorbitant, el Suprem els deia, literalment, que això «no es cierto, perquè, com que estem analitzant la fase d'adjudicació, no hi ha hagut una adjudicació ferma. Els ho llegeixo, el Govern deia: «Los costes seran insuportables. I el Tribunal Suprem els contestava: «Ninguno porque en definitiva como es una resolución de origen solo tendrá que indemnitzar el coste de proyecto y los gastos producidos hasta el momento de la reversión. Però és que el 22 de juny del darrer any, de l'any 2015, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya sí que ha entrat en el fons de l'adjudicació que el Govern tant reclamava. Tres sentències –tres– han declarat que tot el procediment d'adjudicació de la concessió d'Aigües Ter Llobregat es declarava nul per la infracció dels principis de publicitat i concurrència, i que, per tant, l'anul·lació s'estén no només a Acciona; s'estén a tot el procés –a tot el procés–, a tot el conjunt del procediment d'adjudicació. No hi ha, des del nostre punt de vista, cap mena de dubte. Els tribunals diuen que ha existit una infracció greu a les lleis de contractació pública que vulnera un principi central, no tan sols de la normativa espanyola, sinó també de la normativa europea, i que l'Administració ho ha fet de forma, «entrecomillo, «liosa, diu el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, amb tramitacions, com, per exemple, fer clàusules aclaridores no adoptades per l'òrgan corresponent i, a més a més, a sobre, amb continguts contradictoris. I en aquest recorregut jurídic i administratiu fa tres setmanes ens trobem, a sobre, amb un informe de l'Oficina Antifrau de Catalunya que també considera que el contracte podria rescindir-se per incompliment per part de l'adjudicatària de les clàusules del contracte i on, a més a més, assenyala que l'Agència Catalana de l'Aigua no feia la seva feina de control. Nosaltres sempre hem dit, des del primer dia, que la privatització de la gestió d'Aigües Ter Llobregat responia al fet d'utilitzar el servei d'abastament d'aigua en alta únicament com a font de finançament públic per sufragar despeses generals del Govern de la Generalitat. De fet, la llei òmnibus en la qual es va aprovar la dissolució de l'ens, que s'havia creat per tal d'abastar la regió metropolitana de Barcelona, no imposa la privatització. La llei no ho preveu, és una possibilitat; en cap cas és una obligació. Fins i tot, el Govern ha incomplert la seva pròpia llei que obligava a destinar els possibles recursos obtinguts; obligava a destinar-los al cicle integral de l'aigua, cosa que no s'ha fet. En tot cas, en aquest debat també s'ha creuat l'endeutament de l'ACA, eh? Aquest ha estat el gran tema que en els debats ha anat sortint: en comissió, en plenari, en preguntes, en interpel·lacions que s'han fet. Només els vull recordar, als membres que donen suport al Govern, que prop del 60 per cent d'aquest endeutament provenia del governs de Convergència i Unió del president Pujol. I no els ho diu aquest diputat: rellegeixin els informes de la Sindicatura de Comptes de Catalunya. L'altre gran debat era: Aigües Ter Llobregat el 2012 era viable? Des del punt de vista del Grup Socialista, la resposta és afirmativa. Tenia uns actius que cobrien sobradament..., uns actius, per sobre dels passius, que cobrien sobradament la seva operativitat; fins i tot, la seva mateixa estructura del passiu permetia que aquesta empresa pública tirés endavant. L'estructura d'endeutament de la mateixa Aigües Ter Llobregat era una estructura plantejada a llarg termini; en concret, el 72 per cent del seu endeutament era a llarg termini; només un 15 per cent ho era a curt. El Govern tan sols havia d'aprovar el pla econòmic financer que tenia sobre la taula, replantejant la seva política tarifària per tal de fer front a les seves obligacions financeres, i, per una altra banda, buscar l'equilibri en els costos d'explotació. Tots els estudis previs i posteriors indiquen que amb un increment d'entre el 50-55 per cent de la tarifa hauria permès no només la viabilitat econòmica d'Aigües Ter Llobregat, sinó també generar beneficis per invertir-los en el cicle de l'aigua o en allò que el Govern hagués considerat oportú. I el Govern de Convergència i Unió què fa? El Govern de Convergència i Unió el que fa abans de privatitzar és incrementar, no un 50 o un 55 per cent, un 70 per cent la tarifa per tal de fer què? Doncs, per garantir més beneficis a la futura concessionària. I, ara a més, ja sabem que la concessionària no compleix ni de bon tros els seus compromisos: no està realitzant les inversions per garantir les necessitats reals del sistema d'abastament; ni tan sols està complint el calendari que ella mateixa havia previst, i que..., pel fet que la previsió aquesta de calendari li va fer guanyar aquest concurs. Ho diu l'informe de l'Oficina Antifrau i ho va dir el conseller Mas-Colell abans d'acabar l'anterior legislatura. Tampoc s'està garantint la bona funcionalitat de l'abastament d'aigua, per un criteri de maximitzar el marge d'explotació a favor de la concessionària tirant en excés del que són les estacions de tractament d'aigua del Ter i del Llobregat, a l'hora de la producció d'aigua. Ja els ho dic: amb els cabals utilitzats, els retorns al Ter que aquesta cambra hem aprovat, allò per immensa majoria, jo crec que per unanimitat de tots els presents, són paper mullat –són paper mullat. El servei d'abastament d'aigua en alta i, sobretot, la xarxa que estem analitzant, d'abastament del Ter i Llobregat, des del nostre punt de vista, constitueix un servei d'interès i competència de la Generalitat i respon a un interès públic primordial. Creiem que la gestió de grans infraestructures, la gestió de les conques, el subministrament fins als dipòsits municipals, ha de ser no només la regulació; la gestió ha de ser..., la nostra posició ha de ser pública. Es tracta d'un àmbit absolutament estratègic. I és estratègic per què? Perquè, a més a més, tots els estudis, els estudis de l'entorn del canvi climàtic de Catalunya –estem esperant el tercer informe sobre el canvi climàtic, algun avançament ja l'hem tingut– ens diuen que Catalunya patirà un règim hídric encara més irregular, un clima més càlid, i, per tant, moltes més possibilitats de sequera que les que tenim actualment. De fet, tots els indicadors ens alerten que d'aquí a l'any 2050 Catalunya tindrà entre un 8 i un 10 per cent menys de recursos hídrics; raó de més perquè davant d'aquest escenari considerem l'aigua com un recurs estratègic. A més a més, si repassem la Directiva marc de l'aigua, que també la invoquem moltes vegades, el seu article 11 advoca perquè la gestió integral estigui gestionada des de les administracions públiques. De fet, si mirem el que passa a Europa, i ens fixem en estats on tenen una estructura molt similar a la que podria ser la de l'Estat espanyol, segurament, amb un règim federal molt més clar, com és Alemanya, veiem que als lands alemanys aquesta competència és una competència que la gestionen directament. I si analitzem el que passa als Estats Units –els ho deia, també, el 23 de juliol–, als Estats Units, que és el país on el sistema de mercat és el sistema per excel·lència, també veiem que els estats es reserven les potestats sobre la gestió d'aigua en alta. Nosaltres sempre hem considerat que aquesta externalització era innecessària. Puc entendre la visió d'una part del Govern i, fins i tot, d'altres grups parlamentaris respecte a aquesta qüestió –que com menys sector públic, millor–; ara, el que sí que se li ha d'exigir al Govern, perquè està gestionant els nostres recursos econòmics, i, sobretot, a aquell Govern que es va autodefinir com «el Govern dels millors, el que se li ha d'exigir és que els procediments no siguin irregulars, que els procediments no estiguin mal fets i que els procediments no estiguin mal gestionats. Li expressava fa quinze dies al conseller Rull: hi ha coses que són difícils d'entendre. Algunes: per què es va forçar la maquinària... –no ell, ell no era conseller–, per què es va forçar la maquinària el 28 de desembre del 2011? Si no ho haguessin fet, si haguessin esperat que l'organisme de control hagués emès el seu informe, ens hauríem estalviat, tots plegats, aquests maldecaps. I ho van fer tot per rebaixar comptablement –per rebaixar comptablement, eh?– el dèficit de cara a l'Estat i a la Unió Europea. Per què al marge de l'òrgan de contractació es fan interpretacions que després porten a la nul·litat de tot el procés? Per què la persona, exgerent de l'ACA, que tot indica que va ser qui va construir l'operativa financera de la concessió, no assistia amb regularitat als consells de la nova concessionària per controlar tots aquests aspectes? Ens ho diu l'Oficina Antifrau. Avui no sabem, tampoc, exactament qui són els accionistes de la concessionària. Per què un exgerent d'Aigües Ter Llobregat acaba assessorant –ens n'assabentem a la redacció de les parts– de l'oferta o part de l'oferta a l'empresa guanyadora? Per què l'empresa concessionària ha tornat a refacturar al Govern de la Generalitat més de 13 milions d'euros, l'any 2015, que tindran un impacte sobre la tarifa de l'any 2017 i que havien estat indegudament facturats l'any 2013 i l'any 2014? Al presentar aquesta proposició de llei, excepte els darrers arguments de l'Oficina Antifrau, que no els coneixíem, hem analitzat totes les decisions administratives i judicials. I creiem que el Govern de la Generalitat de Catalunya, amb la darrera sentència del Tribunal Superior de Justícia, té un ancoratge perfecte per tornar a l'origen d'aquest procés. Perquè el Tribunal de Justícia de Catalunya, els ho torno a repetir, ha declarat la nul·litat de tot el procediment d'adjudicació; i, a més, n'exclou les dues empreses en litigi. Una cosa, també, he de dir, no? Jo crec que... –tinc la impressió, eh?–, que el Govern té la mateixa sensació que tinc jo i n'és conscient: si no hi ha adjudicació, no hi ha títol; si no hi ha títol, no hi ha contracte. I aquest és un tema que nosaltres seguirem, ja els ho anuncio, amb molta atenció, eh? Si no hi ha títol, no hi ha adjudicació i no hi ha contracte. Mirin, per finalitzar aquesta presentació d'aquesta proposició de llei, que ja els dic que no és circumstancial perquè vam fer un anunci solemne quan la vam presentar en el darrer Ple de l'anterior legislatura i que va ser derrotat amb uns arguments diferents, amb uns preàmbuls diferents, perquè no coneixíem la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que ara hem incorporat, i, per tant, ho torno a repetir, no és un tema circumstancial d'avui. Els volia dir, per finalitzar aquest primer torn, que el Govern de Convergència i Unió ens va posar el 2012 en un bon embolic, que, a més a més, ho ha gestionat malament, i que, des del Grup Parlamentari Socialista, desitgem que el Govern de Junts pel Sí no segueixi les mateixes passes. Vostès saben que, si la proposició avui supera l'esmena a la totalitat, s'obre un camí per parlar, s'obre un camí per trobar la millor solució. Jo els demano, en nom del Grup Parlamentari Socialista, els demano a tots els grups parlamentaris, també els del Govern, que permetin el debat, que permetin la constitució de la ponència parlamentària com un element més que ens hauria de portar no només a resoldre aquest conflicte, sinó que ens hauria de portar a un pacte nacional de l'aigua a Catalunya. Moltes gràcies.
Els faig avinent que el Grup Parlamentari del Partit Popular va retirar ahir la seva esmena a la totalitat. Així, doncs, per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula el senyor Marc Sanglas.
Gràcies, presidenta. Consellers, senyor Terrades, compartim una part del seu argumentari i, per tant, diguem-ne, ja ho sap que ens hem trobat en altres ocasions; en aquests moments, aquest qui els parla es troba en circumstàncies diferents quant al grup parlamentari, però mantenim la nostra posició respecte al que pensem. Ho hem defensat, ho hem dit i ho hem mantingut. I em sembla que, amb el plantejament que vostès fan, barregen conceptes. El fet de portar-nos ara aquesta proposició de llei a aquesta cambra parlamentària, l'únic que fa és introduir, al nostre entendre, un element més de confusió. Vostè ha fet un cert relat de l'històric de tota la construcció i de tot l'estat de la situació de l'empresa Aigües Ter Llobregat en el procés de les lleis òmnibus, en les quals vostès van donar, també, suport en alguns dels seus àmbits, que van possibilitar la concessió, amb posterioritat, que es va dur a terme. És evident, eh?, que compartim amb vostès també que alguna cosa no s'ha acabat de fer del tot bé, en un context, diguem-ne, de màxima judicialització. Judicialització, per altra banda, en el context de les concessions d'aigua, que no és aliè en altres administracions de les quals vostès també participen, la qual cosa indica que, segurament, no és només un tema de concessions, sinó que és un tema que la gestió de l'aigua, en si, comporta un alt interès per part de moltes empreses, la qual cosa provoca, també, una altra judicialització, després, de totes aquestes concessions. És cert que s'hauria pogut actuar amb més diligència. Nosaltres, des d'Esquerra Republicana, en el seu moment, ho hem estat reclamant, però també vam entendre que el que calia era donar tranquil·litat, donar serenitat a aquest element i, per tant, diguem-ne, arribar a establir un moment, que era esperar les sentències del Tribunal Suprem. Esperar, finalitzar la resolució de tota la problemàtica existent en l'àmbit judicial, i a partir d'aquí prendre les determinacions en funció, diguem-ne, de les sentències judicials. No podem escapar, tampoc, en quin context i en quin moment es va fer aquella concessió: en un moment, en un context d'ofec econòmic del país, en un context d'ofec econòmic, d'una crisi financera importantíssima on, com vostè apuntava, el Govern va intentar generar recursos a través d'aquesta concessió. Per tant, el model que se'ns aplica, la situació és obligada en molts casos. En definitiva, vostè apuntava alguna de les altres qüestions, també, com el tema de l'informe de l'Oficina Antifrau. Des del nostre punt de vista, el Govern ha estat diligent en aquesta actuació. El Govern va actuar de manera prèvia a l'informe de l'Oficina Antifrau i, per tant, a partir d'aquí, algunes de les qüestions que estaven, que l'empresa, realment, havia dut a terme, es van tirar enrere perquè no comptaven amb la preceptiva autorització per part del Govern. En tot cas, vostè afirma en la seva intervenció que aquestes, diguem-ne, maniobres financeres tenen un impacte sobre la tarifa, la qual, pel que hem pogut esbrinar nosaltres, no és així i, per tant, diguem-ne, des d'aquest punt de vista, ens sembla que no hi ha aquest impacte, o no existeix aquest impacte sobre la tarifa i, per tant, des del nostre punt de vista, l'actuació, la que pertocava, és més, i, en tot cas, el que vam aconseguir la setmana passada, o fa quinze dies, a través de l'aprovació d'una moció, d'un punt de la moció de la CUP, era obrir una nova via en la qual es qüestionava o, en tot cas, permetia qüestionar tot el funcionament d'aquesta concessió, en el cas que existissin irregularitats –com l'informe de l'Oficina Antifrau ha posat de manifest, però que ja coneixia de manera prèvia el Govern. Per tant, per nosaltres, hi han diverses vies d'actuar. En aquests moments, i a l'espera de l'informe, en tot cas, obert fa uns quinze dies aproximadament, el que hem d'esperar és a la resolució d'aquest expedient informatiu, que, en tot cas, ens dirà quin és el grau d'incompliment per part de la concessionària sobre aquests fets. En el cas que existeixin incompliments que duguin a terme i duguin aparellada la resolució de la concessió, des d'aquest punt de vista, ens sembla que és el que pertoca i, per tant, nosaltres esperarem aquesta via. El Govern està actuant amb diligència. Com no pot ser d'una altra manera en un procés garantista, el que s'ha obert és un termini perquè l'empresa pugui presentar les al·legacions corresponents i que, per tant, com en qualsevol sistema jurídic, les persones a les quals s'obre un expedient, hi ha un dret a la contradicció i, per tant, s'esperarà a rebre les al·legacions i, a partir d'aquí, s'emetrà la resolució. Ens sembla que vostès tiren molt endavant, tiren en cara tot el tema d'ATLL, però que, en tot cas, també, vostès, quan han tingut capacitat de gestió, i ho estan demostrant en altres administracions, no han tingut cap mena de problema en utilitzar les concessions, on, diguem-ne, la majoria –i ho podem parlar en alguna empresa en concret–, on la majoria pública queda en minoria respecte a la part privada de la concessió. Per tant, des d'aquest punt de vista, ens sembla que, en tot cas, vostès, en un paper, en un lloc utilitzen un discurs i en un altre utilitzen l'altre. Hi insisteixo, des de Junts pel Sí entenem que aquesta proposta és inoportuna perquè es fa, hi insisteixo, una confusió; genera, pot arribar a generar més confusió. Tenim uns terminis, tenim unes situacions donades. Estem a l'espera, hi insisteixo, de la resolució de l'expedient informatiu que ha obert el Govern, que ha obert el departament respecte a la concessionària, i després, en tot cas, l'altra via que tenim és a l'espera de la sentència del Tribunal Suprem. Miri, m'estranya, i perquè, en tot cas, vostè, en la seva primera intervenció, ens acaba de donar la raó al nostre posicionament. Des del nostre punt de vista, és millor esperar la sentència perquè, com vostè apuntava i ha apuntat el Suprem, en el cas que s'invalidés la concessió, no hi ha dret a indemnització. En la proposta que vostès ens presenten sí que exigeix o sí que genera un dret d'indemnització cap a l'empresa concessionària. És evident que quan hi ha una concessió i s'anul·la a través de qualsevol procediment legislatiu genera un dret a indemnització. Senyor Terrades, és així –és així. El que vostès proposen és una postura que estic segur que la podríem qualificar d'una mesura «chavista, si em permeten l'expressió. [[Remor de veus.]] És així. Vostès proposen, d'entrada –vostès proposen, d'entrada–, que sigui totalment traspassat, sense permetre, diguem-ne, «a l'espera i sense tenir en compte les repercussions econòmiques d'aquesta situació. Des del nostre punt de vista, el que cal, hi insistim, és esperar aquesta resolució prèvia, aquesta sentència i, a partir d'aquí, prendre les decisions oportunes. Tenint en compte, hi insisteixo, que cal abordar el debat. Hem d'abordar un debat ampli, hem d'abordar un debat que compartim amb vostès, però per a això, en tot cas, entenem que vostès també feien una barreja, diguem-ne, de continguts de situacions, pel que fa al Pacte nacional de l'aigua. Entenem que aquest país necessita fer un debat a fons –necessita fer un debat a fons– sobre el que són les infraestructures de l'aigua, les infraestructures hídriques, respectant, sobretot, i tenint en compte el que signifiquen cabals hidrològics i cabals mínims, i, per tant, des d'aquest punt de vista, plantegem la gestió hídrica des d'un conjunt, des d'una amplitud, des d'una mira alçada que ens permeti prendre les decisions oportunes en cada moment. Entenem que aquest és el camí a seguir i és en el marc d'aquest pacte nacional on hem de tendir... –això sí, hi insistim, i ho tenim lligat, ho tenim expressat en el compromís, l'acord entre Junts pel Sí i la CUP–, la voluntat és de conduir i de gestionar aquesta empresa des del punt de vista públic. Per tant, ens sembla que aquest és el camí i aquest és el que s'ha de fer en aquests moments. Debatem, també, sobre un munt d'oportunitats. Ens sembla que l'àmbit de debat..., alguns grups ens apuntaven la necessitat que l'àmbit de debat sobre el sistema hídric, sobre el sistema de recursos de l'aigua fos en el marc d'aquesta proposició de llei. A nosaltres, ens sembla que no. Per tant, ens sembla que el que cal és obrir un debat serè, un debat més tranquil, no en el marc d'una proposició, no en el marc d'una comissió legislativa, sinó en el marc d'una comissió de la qual formin part tots els grups parlamentaris, que en formin part també entitats del sector, que ens permetin donar una visió molt més àmplia del sistema. D'aquesta manera, ens sembla que l'únic que estem fent, a través d'aquesta comissió legislativa, és donar una visió molt –molt, molt– limitada del que suposa aquest debat. Per tant, hi insisteixo, nosaltres mantindrem, mantenim l'esmena a la totalitat, i, per tant, des d'aquest punt de vista, aguantarem la posició perquè ens sembla que, tot i havent de debatre, no és aquest el marc en el qual s'ha de donar aquest debat. Pensem, a més a més, les conseqüències econòmiques, perquè han estat valorades, de tirar endavant aquesta proposició de llei. Com vostè planteja, senyor Terrades, l'impacte econòmic és de 1.200 milions d'euros; 1.200 milions d'euros amb els quals caldria, eh?, indemnitzar, tenint en compte, hi insisteixo, que això és una rescissió unilateral del contracte de concessió, insisteixo que caldria revertir els actius que s'hagin posat ja, les inversions que s'hagin fet, més el dret indemnitzatori que correspon a la concessionària. Miri, amb aquests 1.200 milions d'euros, aquest..., significa –i posaré a títol d'exemple, que permeti veure la magnitud de la tragèdia en aquest sentit– que Aigües Ter Llobregat esdevindria el quart departament del Govern, per posar un exemple, o que significa el pressupost del Departament d'Interior de tot un any. Res més, això significa cinc vegades el pla de xoc amb el qual estem intentant obtenir recursos per atacar les febleses que té aquest país en matèries socials. Per tant, hi insistim, compartint l'objectiu final, ens sembla que el plantejament que vostès fan en aquest moment és negatiu, no és aquesta la via a actuar. Tenim mecanismes previs, tenim garantit en aquests moments el servei d'abastament, per tant, el que ens sembla és que cal, hi insistim, el moment que es troba ja la sentència en el Suprem, pensem que no trigarà massa a existir aquesta sentència. Per tant, no entenem les presses, no entenem la complicació d'introduir un nou element de debat que no fa aclarir la situació, sinó que, al nostre entendre, confon encara més la situació i genera una confusió terrible entre la ciutadania. Senyor Terrades, nosaltres, avui, ens oposem a la tramitació d'aquesta llei, però insisteixo, també, com vostè ho sap, que en nombroses ocasions mantenim oberta sempre la porta del diàleg, com vostè ens oferia, nosaltres també li oferim, des de Junts pel Sí, la possibilitat de parlar en qualsevol moment d'aquest tema i de qualsevol altre tema que tingui preocupació el seu grup. Moltes gràcies.
A continuació, per al torn en contra, té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Senyor diputat, vostè s'empara en el Suprem per no abordar aquest debat. Vostè sap perfectament, i ho saben totes les diputades i tots els diputats de la cambra, que si avui l'esmena a la totalitat és derrotada –i, per tant, la tramitació segueix endavant– el que no estarem fent avui és un acte de retorn immediat, al sector públic, d'Aigües Ter Llobregat. Iniciem el camí parlamentari. Si em permet la comparació, estarem creant una ponència conjunta, això que els agrada tant a vostès, no? [[rialles]] –ja sé que a vegades els agraden més les comissions d'estudi–; nosaltres, per abordar el tema de l'aigua, preferim que hi hagi una ponència legislativa. Li recomano –i si no en té oportunitat, ja li facilitaré jo els documents– l'històric de les posicions que el Partit dels Socialistes de Catalunya ha mantingut respecte a la qüestió de l'aigua. I des de..., –anava a dir «temps immemorials; no, no tant, eh?–, però, els darrers trenta anys, vostè podrà observar que la posició dels socialistes sempre ha estat la mateixa. La distribució en alta ha de ser una gestió pública, i, per a la gestió en baixa, hi ha una cosa que és l'autonomia municipal, que està consagrada en la Constitució i en l'Estatut d'autonomia. Jo els plantejo que, si volen abordar aquest debat i constrènyer la posició dels ens locals, reformin la Llei de l'Administració local, i defineixin com es presta aquest servei des de la llei. Però el que estem discutint és sobre les competències de la Generalitat de Catalunya, i les competències de la Generalitat de Catalunya són les que són. I, per tant, nosaltres diem: «Home, davant del nyap que s'ha produït, doncs, intentem solucionar-ho de la millor manera. Bé, els números que vostè m'ha dit no em lliguen, eh? Jo tinc una font més fiable, des d'un punt de vista, fins i tot, acadèmic, i de la mateixa gestió: el conseller Mas-Colell, amb qui a l'anterior legislatura havia discutit unes quantes vegades sobre aquest tema, des de la seva posició lliberal, i ens acusava a nosaltres de tenir-ne una posició intervencionista... –no els reproduiré el debat. Doncs, bé, agafant-me a la font de l'anterior conseller d'Hisenda del país, en les seves dues darreres intervencions, al mes de juliol, quan ja havia sortit la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, ens indicava que la magnitud del retorn que es podia fer a l'empresa concessionària rondava els 286 milions d'euros –després en va donar una altra, de 296. Conseller Rull, repassi les actes del Parlament. Els nostres experts també ens diuen que això pot anar per aquí. I si atenem el que ens ha dit l'Oficina Antifrau, probablement, ni per aquí hauria d'anar. I els recordava això, no? Si no hi ha..., si s'ha anul·lat l'adjudicació, no hi ha títol, no hi ha contracte, i potser el Govern de la Generalitat hauria de defensar millor els seus interessos, eh?, respecte als beneficis industrials que ha obtingut aquesta concessionària. Però, bé, aquest és un camí que jo només els apunto i que hauran de ser els seus serveis jurídics els que hauran de fer-ho. Jo, si estigués al Govern, probablement ja hauria encarregat aquests estudis. Escoltant el diputat Sanglas, m'ha donat la sensació que estem en aquella dita: «Dia que passa, any que empeny. I, escolti, no acabem d'abordar el tema. El diputat Marc Sanglas quan... –tot i que formalment donava suport al Govern, però era del partit principal de l'oposició, en deien, no?–, s'ha passat tres anys –tres– parlant de la gestió pública. I avui, diputat, ens trobem aquí defensant, com ho ha fet en aquests darrers tres anys, però ara obertament, el nyap del senyor Mas, el nyap del senyor Mas-Colell, en aquesta adjudicació que es va produir. Nosaltres..., i els ho torno a recordar, això ho he dit més d'una vegada en aquesta tribuna, jo no sé si altres grups parlamentaris són conscients o no –tinc la sensació que sí, a aquestes alçades ja tothom n'és– que hi havia un problema en l'estructura tarifària. Tant és així que el Grup Parlamentari Socialista, al conseller Recoder, li va oferir acompanyar-lo en aquest trajecte de posar les tarifes on pertoquessin. Fins i tot vam presentar les esmenes al pressupost que el conseller Mas-Colell va presentar, i ens vam trobar amb una rebregada del conseller Recoder, que deia que els socialistes volíem apujar el preu de l'aigua. Nosaltres li oferíem un acord que, acompanyant-lo per posar l'estructura tarifària que permetés equilibrar els comptes d'Aigües Ter Llobregat, ens permetés no entrar en aquest procés de gestió indirecta de la distribució d'aigua en alta a la regió més important, per nombre d'habitants, del país, eh? Ens vam trobar que ens va rebregar en públic, quan l'acompanyàvem de bona fe, i ens vam trobar que –els la torno a dir, eh?, la data–, el 28 de desembre del 2012 el Govern emprenia la línia que ens ha portat on ens ha portat. Nosaltres no..., respectant l'acord, que el vam votar, que es va adoptar ara fa quinze dies en aquesta cambra, d'una moció que va presentar la CUP i que va ser esmenada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, no ens acabem de fiar d'aquesta línia que han obert, d'obrir un expedient que ja veurem on ens portarà. I li diem per què no ens acabem de fiar de la posició del Govern. Perquè tots els indicis, totes les informacions que han anat surant, que ja tenim, que a més a més estan posades negre sobre blanc en l'informe de l'Oficina Antifrau, ens porten a concloure que l'Agència Catalana de l'Aigua era conscient de les irregularitats que s'hi estaven produint. [[Veus de fons.]] Sí, conseller, vostè no s'ha llegit l'informe, però l'informe diu el que diu, eh? –diu el que diu–, i jo el que no faré servir és allò de les informacions que t'arriben, no? Jo em llegeixo els informes, i de les informacions en faig el cas que en faig, però tot indica que l'Agència Catalana de l'Aigua era coneixedora, mesos abans, bastants mesos abans del que diu el Govern, que les coses no s'estaven fent bé. I li dic, conseller, que el Govern, l'anterior Govern, no va fer res respecte a aquest tema. Més aviat tinc la impressió que el que van fer va ser esperar a veure si l'informe de l'Oficina Antifrau era un informe una mica més suau del que ha estat. I s'han trobat amb la realitat de l'informe elaborat per l'Oficina Antifrau. Per això no ens creiem aquesta via que hem obert un expedient o hem obert un informe que condueix a un expedient informatiu, i ja veurem què passa. La nostra via és, els ho torno a repetir, obrir, si aquesta proposició de llei tira endavant, la ponència parlamentària que, als ritmes que anem decidint tots plegats, ens condueixi a trobar la millor solució per a un procés que no hauria d'haver començat, i, si va començar, s'hauria d'haver fet millor, i no tan malament com el Govern dels anomenats «els millors l'han portat, i que han situat aquesta concessió, de les més importants del país, en el punt que avui es troba: absolutament judicialitzada, absolutament feta, que dirien en castellà, unos zorros. Per tant, escolti, fem, constituïm aquesta ponència parlamentària, permetem el debat i trobem entre tots els grups la millor solució a aquest problema. Moltes gràcies.
A continuació, procedirem al torn d'intervencions per a fixar el posicionament de la resta de grups parlamentaris. En primer lloc, té la paraula la senyora Marina Bravo, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Miembros de la Mesa, diputados, consellers, claramente, estamos ante un debate recurrente, sobre un tema del que ya hablamos en el último Pleno y del que volveremos a hablar mañana, precisamente con una iniciativa nuestra. Porque a nosotros, a diferencia de algún otro grupo, sí que nos parece fundamental volver a poner este tema sobre la mesa. Y ponerlo ahora, no cuando estemos al final de un callejón que ya no tenga salida. De hecho, hemos presentado iniciativas, hemos solicitado comparecencias, y lo hemos hecho porque es un asunto que, muy lejos de aclararse, cada vez está más turbio. Por eso queremos hablar todas las veces que haga falta, para saber qué ha pasado, qué se podía haber hecho mejor, qué explicación tienen las últimas novedades rocambolescas, y, sobre todo, qué podemos hacer ahora mismo, si hay alguna decisión que tomar para que esta chapuza jurídica perjudique lo menos posible a los catalanes. Nuestra moción de mañana trata de pedir explicaciones sobre cómo se ha desarrollado el procedimiento en sí: sobre la licitación, sobre la adjudicación, sobre las resoluciones, las sentencias, los informes. Trata sobre el tremendo lío que tenemos encima, sobre la situación de incertidumbre a la que nos hemos visto abocados. Como de todo ello ya hablaremos mañana, intentaré ceñirme hoy al debate que plantea la proposición de ley del Grupo Socialista. Lo que se plantea aquí –ya lo ha explicado muy bien el proponente– es una modificación legislativa de una ley. Una ley, la ley ómnibus, que permitía, entre otras cosas, algo que quizá nunca se debió haber permitido: la prestación indirecta, mediante gestión privada, del servicio de abastecimiento de agua en alta de la red Ter-Llobregat –la red de la que se abastece más de la mitad de la población de Catalunya. Es un suministro fundamental y estratégico, de eso no cabe duda. Nosotros, en realidad, es cierto que partimos de un posicionamiento bastante pragmático en cuanto a la colaboración público-privada: no la estigmatizamos, no creemos que se tenga que evitar a toda costa, pero tampoco todo lo contrario, tampoco pensamos que sirva para todo. Creemos que hay que analizar en cada caso si esa colaboración público-privada mejora la situación que teníamos, si se traduce en una mejora de la prestación del servicio en todos los aspectos. En resumen, si en conjunto, supone un beneficio para los ciudadanos. Y este no era el caso o, al menos, eso creemos. Era una operación enorme a la que prácticamente solo las dos empresas que lo hicieron podían concurrir. Y es difícil con tan poca competencia obtener unas condiciones ventajosas para los ciudadanos. Y, además, es que estamos hablando de un servicio básico, de un servicio fundamental; tan fundamental que, al final, el Gobierno de la Generalitat, ponga lo que ponga en cualquier contrato, tendrá que responsabilizarse de cualquier fallo o error de cálculo de ese adjudicatario, con lo cual está asumiendo unos riesgos que hacen aún más difícil verle las ventajas a esta concesión. Porque en cincuenta años pueden pasar muchas cosas. De hecho, este plazo tan largo, estos cincuenta años, hacen también que el incentivo de mejora de servicio al cliente tampoco sea mucho porque, al concesionario, ¿qué se le va a decir: «hazlo bien o, si no, en el 2061 pondremos a otro? En el 2061..., falta mucho. En resumen, pocos beneficios para los ciudadanos. Pero es que cuando se adoptó esta medida no se hizo con esa mentalidad, no se hizo pensando en el beneficio de los ciudadanos. Solo se estaba poniendo un parche; no soy yo la que lo dice, se ha dicho aquí, lo han dicho los anteriores gobiernos. El señor Lluís Recoder dijo en 2012 que no tenía ganas de hacerlo, que era un sacrificio, que lo hacía con dolor; dijo: «Lo hacemos porque no tenemos más remedio, porque la institución necesita los recursos que se pueden obtener. La verdad es que no suena a que pensara que eso era lo mejor para los ciudadanos. Los sucesores han ido diciendo lo mismo; hasta, el otro día, el señor Rull lo recordó: «Las circunstancias absolutamente dramáticas obligaron a tomar una decisión de una radicalidad como esta. Y da pena, da pena que la mayor privatización de la historia de la Generalitat no estuviera motivada por la búsqueda del mejor servicio para los ciudadanos. Y además se hizo con prisas, porque llegaba diciembre. Y una cosa tan compleja como la privatización de la gestión de un suministro estratégico como es el agua, si finalmente se tiene que hacer, no puede ser deprisa y corriendo; porque si se hace deprisa y corriendo, pasa lo que pasa, lo que nos está pasando ahora. Nosotros, en su día, en la votación de la ley ómnibus, ya nos opusimos. Pero la ley siguió su trámite, se aprobó y se llevó a cabo. Y es cierto que desde el punto de vista de nuestro grupo quizá no tendría demasiado sentido estar ahora cuestionándola, si todo hubiera ido bien. Pero también es cierto que acumulamos resoluciones y sentencias que nos dicen que la adjudicación se hizo mal; no una ni dos: tenemos unas cuantas, ya. Y además ahora tenemos, para completar, un informe de la oficina antifraude que nos dice que no fue solo la adjudicación, que también después, durante estos años, y aun sabiéndose observados, como me imagino que debían saberse, hay facturas que han estado fuera de control y que tienen difícil justificación, por decirlo suavemente. Con toda esta incertidumbre sobre la mesa, con todo esto, sí creemos que procede discutir, analizar los riesgos e incluso llegar a repensar la solución que se adoptó en su momento. ATLL se malvendió, sin una visión estratégica de la política del agua, deprisa y corriendo, para tapar un agujero producto de la mala gestión anterior de la Generalitat. Y decisiones como esta están saliendo caras a los catalanes; este Gobierno está saliendo caro, tanto por la mala gestión ordinaria como por las chapuzas puntuales que se hacen a veces a la hora de intentar tapar los agujeros que provocan. No queremos que esto siga pasando. Y por eso hoy, en un momento en el que estamos haciendo debate sobre la totalidad, no aprobando la ley, sino decidiendo sobre si debe pasar o no a posteriores trámites, nuestro voto va a ser contrario a la enmienda a la totalidad que ha presentado el grupo del Gobierno. Luego estaremos muy atentos, cuando tengamos todas las herramientas, todas las cifras, que en la intervención de Junts pel Sí ya nos empezaban a dar algunas que no coincidían para nada con las que teníamos hasta ahora. Estaremos muy atentos para que la decisión que se tome sea la que de verdad beneficie más a todos los ciudadanos. Queremos que se ponga encima de la mesa toda la información, que se analicen los riesgos, que se asuman las responsabilidades y que se tomen decisiones, a ver si por una vez no se deja a quienes vengan detrás en un nuevo callejón sin salida. Muchas gracias.
A continuació, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellera, bé, nosaltres creiem en el principi d'oportunitat d'aquesta proposició de llei que presenta el PSC. Primer, per l'actualitat del tema –ho vam parlar la setmana passada, ho parlarem demà en aquest mateix Ple–, perquè és un tema que cal resoldre i cada dia que passa la sensació que la pilota es fa més grossa i que ens costarà més diners a la ciutadania és més gran. Miri, el contingut fonamental de la llei és la reversió de la privatització d'ATLL i crear un ens, la creació d'una societat de gestió directa, en què estiguem tots, per poder gestionar l'aigua en alta; és a dir, en plena sintonia amb el que hem defensat el nostre grup, ara i des que va començar el conflicte, amb diferents mocions, amb diferents interpel·lacions, al gener del 2013, a l'abril del 2013, al juliol del 2015. I, a més, també els dic que si llavors ho haguéssim començat a arreglar, per exemple al gener del 2013, hauria estat més fàcil i no hauríem arribat aquí. Per tant, nosaltres, a favor del text i en contra de l'esmena a la totalitat. I bàsicament per tres qüestions, per resumir-ho. Una qüestió més ideològica o de fons, que és –que no perquè s'ha dit molt..., jo crec que s'ha de repetir– allò de la gestió pública de l'aigua. L'aigua és un bé públic, per llei, i la gestió té uns costos: de captació, transferència, potabilització. Aquests costos..., si a més se'n privatitza la gestió, això fa augmentar els costos, pels beneficis industrials, i entenem que cap empresa ho farà per caritat o pel bé comú. Per tant, la gestió pública de l'aigua, a més, en un moment en què a tot Europa s'estan revertint privatitzacions; hi han governs valents, com el Govern de Berlín, que ha recomprat el 49,1 per cent de les accions i, tot i que li ha costat 590 milions d'euros, ha revertit la privatització. Això és exercir la sobirania, això és ser valents, això és ser un govern sobirà. Per tant, gestió pública de l'aigua, perquè els beneficis repercuteixin a la ciutadania, perquè hi ha un major control de les inversions i perquè això també facilita la tarifació social, facilita fer uns fons de solidaritat. Miri, a més, és que no hi havia cap motiu per vendre ATLL. Sí, ATLL estava passant un mal moment, tenia un endeutament –no entrarem aquí, ja ho ha explicat el senyor Terrades, per què: fruit que tots els costos de la sequera no es van imputar a l'ACA sinó a ATLL, de les obres que s'havien de fer–, passava un mal moment, però tenia un pla, el pla Finance, que el mateix senyor Carcolé –sí, senyor Rull, m'he llegit totes les transcripcions des del 2012– deia que era un bon pla. Tenia un deute, però tenia un deute llarg, i els actius que tenia ATLL podien compensar aquest deute. Per tant, no hi havien motius ni tècnics, ni ambientals, ni econòmics per fer aquesta privatització, que vostès en diuen «concessió però que el mateix informe del Ministeri Fiscal els diu que no, que és una «venta de activos con precio aplazado. Per què? Perquè en aquell moment vostès necessitaven líquid. I ho van fer a última hora, corrents, per poder posar aquell líquid; i, a més, en el marc de les lleis òmnibus, que és on estan atrapats, en el marc aquell del govern business friendly, d'un govern que ja no hi és, perquè CiU ja no..., un govern CiU-PP, en què els partits que ara donen suport al Govern s'hi veuen atrapats. Segona qüestió per la qual és pertinent fer aquesta «propo de llei. Perquè, mirin, ja ho hem dit: el nyap jurídic. Bé, hi han diversos noms, eh?, que han anat sortint aquests anys: «nyap jurídic, «lío fenomenal..., o jo en dic «el "castoret" català, a mi m'agrada dir-ne «el "castoret" català, perquè hi han uns elements que es repeteixen [[algú aplaudeix]] –hi han uns elements que es repeteixen. Miri, es firma a última hora; o sigui, la patata calenta la hi passa el conseller Recoder al conseller Vila, igual que van fer els ministres d'Indústria del PSOE i del PP, de pressa i corrents, cosa que si haguessin esperat l'informe de l'OARCC, doncs, segurament no hauríem arribat aquí. Presses per quadrar els comptes, per quadrar els ingressos. Nosaltres, a l'abril del 2013, ja li demanaven la reversió; i, a més, ens contestava el conseller Mas-Colell, si llavors es revertia..., eren 285 milions exactament, i també ja els ho demanàvem perquè si recuperàvem el..., es podia recuperar, es podia recuperar provisionalment, fer una execució provisional i recuperar la gestió pública. Però vostès ens ho denegaven una i una altra vegada. De fet, nosaltres, en aquella època, ja el 2013, li dèiem: «Escolti, constituïm un grup de treball amb tots els agents implicats, perquè puguem fer una empresa pública, ajuntaments, administracions locals, per gestionar l'aigua en alta, i vegem com sortim d'aquest atzucac. No..., evidentment, vostès hi van votar en contra. Al juliol del 2015 els tornem a interpel·lar. Per què? Perquè al juliol ens assabentem de la famosa carta que havia fet arribar el president Mas a Acciona i que blindava la indemnització –per això dic això del «"castoret" català–, els blindava la indemnització de dir: «És igual, encara que vagi malament que s'hagi d'aplicar la resolució del tribunal, nosaltres us indemnitzarem, aplicarem l'article 155 i us indemnitzarem. Bé, és la famosa resolució interpretativa del 5 de juliol. Per tant, la qüestió d'aquest nyap jurídic és que avui dia tenim tres sentències del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya; una, ratificada pel Tribunal Suprem, que anul·la tot el procediment de concessió i, a més, el declara nul, per infracció dels principis de publicitat, concurrència, etcètera. I, per tant, no és..., és tot el procediment. I aquí nosaltres el que diem és que, en aquest mentrestant d'aquest nyap jurídic, també s'ha vist afectat el servei, aquesta privatització també ha afectat el servei. Per què? Perquè la concessionària Acciona no ha respectat el règim d'explotació, com ja li vaig explicar, conseller Rull, en la passada interpel·lació, perquè ha utilitzat aigua superficial, no ha fet servir l'aigua de les dessaladores, etcètera. I tercer element pel qual creiem que cal tramitar aquesta llei: per l'informe de l'OARCC. Per si faltava poc, el 8 de febrer del 2016, en un informe de l'OARCC es denuncien una sèrie d'irregularitats contractuals d'ATLL Concessionària, Acciona Agua, amb una, diguem-ne, empresa fantasma... I dic «empresa fantasma perquè aquesta Empresa Operadora ATLL no tenia treballadors ni el 2013 ni el 2014, i mai va tenir autorització de l'Administració per operar. Que aquesta empresa resulta que va estar entrecreuant factures entre Operadora ATLL i ATLL Concessionària, van estar entrecreuant factures per un valor de 12,1 milions d'euros: 7,4 milions el 2013 i 4,7 milions el 2014; que, a més, es tornen a refacturar el 2015. Tot això sí, eh?, amb el vistiplau de l'auditoria Deloitte, que potser també ens ho hauríem de fer mirar, això d'algunes auditories, perquè depèn qui audita surten uns resultats o uns altres. Fets, tots aquest fets, que la mateixa OARCC posa en coneixement de l'agència tributària. Però és que, a més, també en l'informe ens diu que han fallat els mecanismes de control que havia d'exercir la Generalitat; que la concessionària ha incomplert el plec de clàusules. I el mateix informe diu que tot això és prou justificació per iniciar la resolució del contracte. I davant d'això, davant d'aquest informe demolidor, els partits que donen suport al Govern i el Govern ens diuen que obriran un expedient informatiu, un altre. D'acord: pilota endavant i embolica que fa fort. (Rialles.) Però és que ara el senyor Marc Sanglas tampoc aclareix, quan ja tinguem obert l'expedient i s'hagi resolt, què faran –què faran. Perquè, clar, jo dubto que..., no ho sé, vull confiar que l'Oficina Antifrau ha fet bé la seva feina i, per tant, de l'expedient que vostès obrin, no serà molt diferent, el resultat. Per tant, d'acord, ja tindran l'expedient, el resultat; i què faran aleshores? Compliran la sentència?, retiraran el recurs de cassació i compliran la sentència i anul·laran...? Perquè aquest és el quid de la qüestió. Per tant, jo els dic: miri, donem una oportunitat, que prosperi aquesta llei; no cal que sigui amb el text, amb el text que proposa el PSC, donem-nos aquesta oportunitat, tots els grups de la cambra. Vostès estan atrapats, estan atrapats per un govern, que eren Convergència i Unió i el PP, que va pactar un acord. El Govern que hi ha ara és nou. Per tant, donem-nos aquesta oportunitat, fem que prosperi aquesta llei i en el tràmit parlamentari arribem..., quantifiquem –que això ja ho demanava el Salvador Milà el 2013 i el 2015– quant ens pot costar la festa, quantifiquem quina és la millor manera de revertir-ho, quantifiquem amb els ajuntaments, amb tot el capital que tenim, quin tipus d'empresa podem fer i decidim tots junts quina solució donem a aquest nyap. I sobretot, senyor Sanglas, no barregem el debat del pacte nacional de l'aigua, d'infraestructures, de regadius, de l'aigua, amb aquest pacte de la gestió; que hi tenen a veure, però que no és el mateix, i si acabem fent un totum revolutum no ens en sortirem, ni amb aquest ni amb l'altre acord. El pacte nacional de l'aigua l'hem de fer, ha d'estar obert a entitats, als regants, als grups conservacionistes, a la indústria, a tots els partits, a totes les ONG; però aquest tema és un tema que el Govern ha de resoldre, i no pot anar fent fugides cap endavant, perquè cada vegada que fem una fugida endavant els números augmenten, i cada vegada jo veig més xifres: quan parlàvem el 2013 el conseller Milà... –i m'he estat rellegint el que li deia el conseller Mas-Colell–, parlàvem de 285 milions; ara estem parlant de 1.000 milions. Escolti, al final acabarem pagant molt més; per tant, donem-nos tots aquesta oportunitat, tots a una, no fem el rifirrafe polític i aprofitem aquesta llei per fer-ho. Gràcies. [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]]
A continuació, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular.
Gràcies, senyora presidenta. Conseller, consellera, senyores i senyors diputats, prenc la paraula, doncs, per posicionar el Grup Parlamentari del Partit Popular amb relació a aquest debat, que certament és un debat recurrent, però no és un debat de què hem de situar el seu origen en l'any 2013, sinó que és un debat que ve de bastant abans. Algun diputat ja ha citat algun origen del deute de l'ATLL; jo m'hi referiré també amb una mica més de detall. En realitat el debat que tenim avui al davant és un debat sobre si els serveis públics –perquè el servei d'abastament d'aigua en alta, al major, és i continuarà sent un servei públic– s'han de dur a terme mitjançant gestió directa per part de la mateixa Administració o amb gestió indirecta amb la participació d'un tercer. Fins a l'any 2012, la gestió, certament, va ser directa, i després del 2012, a partir de l'1 de gener del 2013, la gestió ha estat indirecta, fruit d'un canvi legislatiu impulsat pel Govern d'aquell moment, de Convergència i Unió, sí, amb el suport del Partit Popular, sí –i ara ho explicaré–, però també amb el suport del Partit Socialista, el mateix grup que avui –el mateix grup que avui– demana revertir aquell canvi legislatiu. Ja ho veu, senyor Terrades, vostès sempre hauran considerat l'externalització innecessària, segurament fa trenta anys, però hi ha una petita excepció, que és el 20 de juliol del 2011, quan el seu vot va ser favorable, precisament, que avui estiguem també com estem. I per què el Partit Popular vam considerar que era oportú aquell canvi de sistema de gestió? Doncs, per la situació en què es trobava l'empresa pública Aigües Ter Llobregat. Mirin, en aquell moment nosaltres ja disposàvem d'informació econòmica i financera amb relació a com estava aquella empresa. Avui, a més a més, hi podem afegir una informació addicional, que és l'informe de la Sindicatura de Comptes, el número 14/2015, sobre els exercicis 2010 i 2011 d'Aigües Ter Llobregat. I diu coses interessants, senyora Grau, diu coses interessants. I, entre d'altres coses, explica com la situació a què s'arriba a finals del 2011 en aquesta empresa pública és deguda, entre d'altres, possiblement, sí, a l'herència d'anteriors governs, però també a l'herència d'un govern tripartit, d'un conseller d'Iniciativa que va desestimar un pla hidrològic, que va aprofitar per fer unes obres alternatives a aquest pla hidrològic, que va suposar un grapat d'inversions importants, molt importants, que a més a més es va afegir a una situació de sequera durant els anys 2008 i 2009, que tot això va significar, en definitiva, que aquesta empresa tingués moltes inversions, i, per tant, futures amortitzacions, i tingués menys ingressos per vendes, perquè els ciutadans van complir, van fer estalvi d'aigua i, per tant, es venia menys aigua. I aquesta era la situació. Aquesta situació va dur a fer un pla econòmic i financer basat en dos aspectes, un dels quals era improbable. Aquests dos aspectes eren: incrementar les vendes d'aigua, i, òbviament, els ciutadans van continuar estalviant l'aigua, perquè, doncs, s'havia passat durant aquells anys una situació difícil, i hi havia una segona part, que era incrementar tarifes. Però, ai las!, aquí hi havia un govern, i em refereixo al tripartit, sobretot, que no va tenir la valentia política d'aplicar les tarifes que eren necessàries per poder capgirar la situació d'Aigües Ter Llobregat. I podem veure en l'informe de Sindicatura de Comptes quin és el resultat de la situació en el tancament el 2011: un fons de maniobra negatiu de 38 milions d'euros, que posa en evidència un risc d'insolvència imminent; tan imminent –sí, sí–, fixi's, tan imminent que, a finals de l'any 2011, Aigües Ter Llobregat no va poder pagar a vint-i-sis proveïdors per valor de 77 milions d'euros, ni més ni menys. I això s'havia d'afegir als 680 milions d'euros de deutes a entitats de crèdit que ja tenia Aigües Ter Llobregat, per no esmentar els altres 1.370 milions d'euros de deute que tenia l'Agència Catalana de l'Aigua. I tot això amb unes tarifes extraordinàriament descompensades. I el que acabo de dir es pot corroborar perfectament en l'informe de la Sindicatura de Comptes. Si m'ho permeten, això em sona a allò de «entre todos la mataron y ella sola se murió. Aquesta era la situació d'ATLL el desembre del 2011, a finals del 2011: nul·la capacitat inversora, nul·la capacitat d'atendre els deutes a curt termini. I, en el nostre modest entendre, vam considerar que hi havia raons financeres i econòmiques, sense dogmes, més que suficients per apostar per la gestió indirecta d'aquest servei públic. Ara bé –segona part de la pel·lícula–, què comporta la gestió indirecta d'un servei públic? Fonamentalment dues coses –fonamentalment dues coses–: primera, transparència; segona, una correcta fiscalització de la gestió. Doncs, sembla que ni l'una ni l'altra. Mirin, amb relació a la transparència..., i per posar una data d'inici, perquè podríem anar al procés d'adjudicació, que tampoc no va ser gaire transparent, però si l'1 de gener de 2013 s'inicia la concessió, el 2 de gener de 2013 hi ha la primera resolució de l'Òrgan Administratiu de Recursos Contractuals –per cert, creat per aquell Govern de la Generalitat per reduir la conflictivitat de les adjudicacions, vaja ironia–, que diu que aquella adjudicació és incorrecta. I, a partir d'aquí, tot el periple judicial, que alguns de vostès ja han anat citant: dues sentències del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que diu que aquest organisme administratiu té raó i, per tant, s'ha d'anul·lar l'oferta que ha resultat adjudicada per al servei; després ho diu el Tribunal Suprem –al Govern, per aquí li entra i per allà li surt–; després, el Tribunal Superior de Justícia torna a dir que cal anul·lar el concurs, perquè hi ha un vici en el procediment, i ara tots plegats pendents del Tribunal Suprem. És a dir, podem afirmar rotundament que no hi ha hagut transparència en aquest procés i fins avui encara no hi ha transparència. Però és que ara estem davant d'una investigació i d'un informe de l'Oficina Antifrau on es posa en dubte d'una forma molt clara i molt evident que la fiscalització hagi estat l'adequada. I nosaltres el que esperàvem era que el Govern, davant d'aquest informe, que, precisament, el que posa en dubte és que el Govern hagi complert amb la seva funció de fiscalització de l'adjudicatari..., el Govern no sap, no contesta –no sap, no contesta. Senyor Rull, miri, jo puc treure les meves conclusions en relació amb l'informe de l'Oficina Antifrau, i estic convençut que vostè també ho pot fer. Però qui té l'autoritat per dir què és el que hi ha i què és el que no hi ha és el Govern. I el Govern ha dit: «Bé, ja obrirem un expedient informatiu, ja veurem què és el que fem. Per tant, també ha fallat la fiscalització d'aquesta adjudicació. I, per tant, les ombres de dubte a l'entorn d'aquesta situació es van allargant i van creixent dia rere dia. Som perfectament conscients dels perjudicis que representaria aprovar la modificació que proposa el Partit Socialista, avui. Seria extraordinàriament perjudicial per als interessos de la Generalitat i, per tant, per als interessos del conjunt de catalans, no només per les indemnitzacions, que poden ser discutibles, sinó per les xifres reals –i les xifres reals són, efectivament, els 285-290 milions que va pagar la concessionària a finals del 2012–, però també ho són els 1.000 milions de comptabilitat que implicava aquesta operació. I tot això, al marge de les possibles indemnitzacions que se'n puguin derivar. Tot i aquesta situació, el nostre grup ha retirat l'esmena a la totalitat que havíem presentat inicialment i no donarem suport a l'esmena a la totalitat presentada pels grups de Convergència i Esquerra Republicana. Volem que es doni tràmit a aquesta proposició de llei, perquè volem que es permeti que hi hagi més debat al respecte de les circumstàncies que han envoltat aquesta adjudicació, volem que hi hagi més transparència i volem que hi hagi millor fiscalització del que ha passat fins avui. Advertir-los: el nostre posicionament d'avui no prejutja, ni molt menys, el posicionament que podem adoptar al final d'aquesta tramitació. Però, ja que hi han hagut dificultats perquè el Govern doni totes les explicacions amb pèls i senyals de què és el que ha passat, en quina situació estem i què és el que pot passar en el futur, creiem del tot necessari i imprescindible que s'obri una ponència, ni que no sigui conjunta, però que s'obri una ponència i puguem parlar de totes aquestes circumstàncies. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
A continuació, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies. Bon dia, presidenta; bon dia, diputats i diputades. Nosaltres hem de dir, en primer lloc, que tenim molt d'interès que es tramiti aquesta proposició de llei. Per això votarem en contra de l'esmena a la totalitat de Junts pel Sí i estarem encantats que s'obri un debat profund sobre la qüestió de la gestió de l'aigua. Sabeu que som uns ferms defensors del caràcter públic d'ATLL i, per tant, de la gestió pública en alta. I, per tant, jo crec que no tindria cap sentit que no votéssim d'acord, d'entrada, amb la tramitació d'aquesta llei. Ara bé, nosaltres estem d'acord amb la gestió pública de l'aigua a tots els nivells –a tots els nivells. I, per tant, també estem d'acord amb la gestió pública en baixa, de l'aigua. I, per tant, nosaltres abordarem aquest procés legislatiu com un debat integral sobre la gestió de l'aigua: en alta i en baixa. I el que pretendrem –i així ho proposarem en el seu moment com una esmena a l'articulat– és que es declari també la gestió pública de l'aigua en baixa. Per tant, des de la nostra defensa de les empreses públiques com una autèntica estructura d'estat, evidenciarem la hipocresia, en aquest sentit, del Partit dels Socialistes de Catalunya, perquè mentre avui demana que ATLL sigui pública, allà on ha de prendre decisions, el Partit dels Socialistes fa exactament el contrari. El millor exemple de la vella política –que després en citaré uns quants que tenen a veure amb les intervencions que s'han fet aquí i que m'han precedit–; és a dir, predicar una cosa i fer exactament el contrari. Nosaltres, per exemple, volem parlar, i així ho plantejarem en el si d'aquesta ponència legislativa, d'Aigües de Barcelona, Empresa Metropolitana de Gestió del Cicle Integral de l'Aigua. Vostès coneixen aquesta empresa, la que s'encarrega, precisament, de la gestió en baixa a l'àrea metropolitana, que afecta ni més ni menys que la gestió amb relació a 3 milions de persones. Aquesta empresa és pública, senyor Terrades? Aquesta empresa, senyor Terrades, i companys i companyes del Partit dels Socialistes, es va crear per generació espontània? Aquesta empresa la van constituir vostès, conjuntament amb Convergència i Unió, en el marc de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, el 24 de juliol del 2012, en un moment en què una sentència judicial havia posat de manifest la precarietat jurídica que hi havia amb relació a tota la gestió en baixa de l'aigua a l'àrea metropolitana. Van aprofitar vostès aquell moment per fer, per constituir un ens públic, per constituir una empresa pública? No; vostès, de la mà de Convergència, van constituir una societat mixta, una societat mixta que és pública en un 15 per cent –en un 15 per cent–, i que la part privada pertany un 70 per cent a Agbar, a Suez Environnement, i a Criteria, a «la Caixa. Aquest és el model que vostès utilitzen en els seus municipis, i que, ni més ni menys que la principal empresa de gestió en baixa al nostre país, vostès l'han constituït com a sistema privat. Per tant, és el clàssic esquema que nosaltres hem vist a molts ajuntaments, més destil·lat, de la «sociovergència: privatitzar un servei públic, privatitzant utilitzant unes infraestructures que hem pagat entre tots i privatitzant la gestió d'un recurs, que és l'aigua, que és un recurs que, precisament, és i ha de continuar sent de tots, tal com vostès, d'una manera, diguem-ne, amb un cert postureig polític, exposen en l'exposició de motius de la llei, que compartim íntegrament, però potser fa falta una mica més de coherència. I vostès saben, doncs, que Antifrau, també, el 2015, va fer un informe amb relació a Aigües de Barcelona, Empresa Metropolitana de Gestió del Cicle Integral de l'Aigua, aquesta empresa mixta que vostès van crear juntament amb Convergència, on es criticava no només la manca de transparència i de fiscalització, sinó que es criticava, per part d'Antifrau, que Agbar, la que es va quedar el tros gros del pastís, el 70 per cent, ho va fer sense cap procés d'adjudicació, sense cap procés de licitació; diguem-ne, com es diu vulgarment, per la cara. Vostès van adjudicar ni més ni menys que per la cara, eh?, vostès, conjuntament amb Convergència, la gestió en baixa dels 3 milions de ciutadans i ciutadanes que viuen a l'àrea metropolitana de Barcelona. Però és que, a més a més, un informe de l'ACA del 2012 en relació, continuo, amb l'àrea metropolitana va determinar que aquesta actuació que vostès havien fet suposava apujar un 20 per cent el rebut als ciutadans i ciutadanes. Per tant, vostès no només es dediquen a transferir cap al sector privat els recursos públics, no només es dediquen a privatitzar allò que són autèntiques estructures dels catalans i les catalanes, sinó que, a més a més, generen un servei que és més car. I, per tant, està clar que aquí no hi ha cap motiu, més enllà que motius imaginables, que puguin justificar una decisió política com aquesta. Però seguim parlant de la gestió de l'aigua i el PSC, i comprovarem, d'alguna manera, si aquesta proposició de llei es resisteix al cinisme que conté. Parlem, per exemple, de la senyora Laia Bonet, que quan he estat revisant les actes de qui va intervenir en aquest Parlament en nom del Grup Socialista en contra de l'aprovació d'aquesta llei, va ser la senyora Laia Bonet. La senyora Laia Bonet, que va ser secretària de govern de Maragall i de Montilla, on està avui, la senyora Laia Bonet, senyor Terrades?, on treballa avui la senyora Laia Bonet? La senyora Laia Bonet treballa ni més ni menys que com a directiva per a ATLL Concessionària. És a dir –sí; sí, sí–, un clar exemple de portes giratòries, difuminant el que és públic del que és privat, difuminant els interessos públics amb els interessos privats i aportant aquelles persones que tenen coneixement de l'Administració, precisament, cap al sector privat, perquè en lloc de servir els interessos públics serveixin els interessos privats. Però és que, a més a més, no podem deixar de posar en relleu, i una mica ja s'ha explicat, que la gestió d'ATLL, quan qui governava el consell d'administració, doncs, era la gent del tripartit, diguem-ne, que tampoc no es pot penjar gaires medalles. En aquell moment hi havia al consell d'administració, per exemple, Imma Mayol, del Grup Iniciativa per Catalunya; hi havia Assumpta Escarp, avui diputada –apareix, tot això, en l'informe de la Sindicatura de Comptes, jo no ho he hagut d'anar a buscar enlloc–; hi havia, per exemple, Francisco Bustos, avui, també, conegut socialista, condemnat com a regidor per haver nomenat a dit un càrrec a l'Ajuntament de Montcada i Reixach, o Francesc Narváez, també publicitat, aquest senyor, precisament, per quan es va posar un sou de setanta mil euros anuals com a alt càrrec a l'Àrea Metropolitana de Barcelona. I podríem seguir, seguir, seguir i seguir. Però el més greu és que l'informe posa en relleu que, vostès, quan estaven al Consell d'Administració d'ATLL, doncs, fins i tot hi havia tal situació de desgovern en la comptabilitat que fins i tot cobraven les dietes del consell d'administració per sobre del que preveu la llei, i ho diu l'informe de la Sindicatura de Comptes, que vostès, ni més ni menys, van tenir unes dietes en excés de 67.000 euros. Això quan Escarp, Bustos, Narváez, Mayol, estaven al Consell d'Administració d'ATLL. Per tant, anem amb compte, anem amb compte amb tant de cinisme, perquè, senyor Terrades, a Granollers, com funciona el sistema en baixa de l'aigua? És gestió pública o gestió privada? Al municipi on vostè ha estat regidor tants anys pel Grup Socialista, qui gestiona l'aigua és Sorea, i Sorea, per tant, és un model que nosaltres volem combatre, precisament, amb aquesta proposició de llei i amb aquest discurs que compartim íntegrament de la seva exposició de motius. I, de fet, en aquest sentit nosaltres hem posat en relleu en aquells ajuntaments on hem entrat des del mes de maig, a Badalona, a Sabadell, a Ripollet, ajuntaments on abans havia governat el Partit dels Socialistes de Catalunya, en alguns d'ells, en d'altres el Partit Popular..., però que hem començat a treballar perquè la gestió de l'aigua sigui íntegrament pública. Per tant, deixar clar que nosaltres treballarem perquè l'aigua sigui pública, però que també combatrem el cinisme i la hipocresia parlamentària. Perquè, fa només quinze dies, per part de la Candidatura d'Unitat Popular vam presentar una moció on el que es demanava era precisament un punt que plantejava que s'obrís un expedient, a la vista de l'informe d'Antifrau, perquè, si es confirmava el contingut d'aquest informe, es dictés una resolució de, precisament, rescissió de contracte per part del departament. I sap què van fer vostès, del Partit Socialista, i els de Catalunya Sí que es Pot? Es van abstenir en aquest punt –es van abstenir en aquest punt. Una autèntica contradicció, si se'm permet, per dir-ho d'una manera lleu. Diu la senyora Grau, i li he de contestar, que li sembla qualsevol cosa que s'obri un expedient per comprovar si el que ha dit Antifrau és cert o no és cert. No sé quin sistema proposa, senyora Grau; la Llei de procediment administratiu ens hi obliga, a obrir un expedient. O és que pretén que dictem la resolució sense obrir cap tipus d'expedient? Doncs, això és el que hem fet!, obrir un expedient! I diu la resolució que si es confirma el que diu Antifrau es procedeixi a la resolució del contracte. Per tant, ho repeteixo, menys vella política, i quan es fan coses bé, doncs, es reconeix i es diu: «Això s'ha fet bé. I si la moció de la CUP deia una cosa que és una evidència com un temple i que serveix perquè ATLL sigui pública, doncs, vostès hi voten a favor! Per tant, deixem de treballar des de la perspectiva de la vella política, treballem de veritat perquè tinguem un model de gestió de l'aigua públic, treballem de veritat perquè aquesta ponència de llei serveixi precisament, hi insistim, per discutir i per blindar el caràcter públic de l'aigua i, bé, allò que diuen que el paper ho aguanta tot, doncs, nosaltres ho posarem a comprovació. Veurem si el paper aguanta tanta hipocresia del PSC. Moltes gràcies.
Senyor Terrades, per què em demana la paraula?
Com pot suposar, presidenta, per contradiccions i al·lusions, totes dues coses alhora.
Trenta segons.
Gràcies, presidenta. Noto que quan la Candidatura d'Unitat Popular fa les seves intervencions sempre hi ha un fil conductor: qui acaba rebent és el Partit dels Socialistes de Catalunya. I, escolti, amb tot el respecte a la senyora Laia Bonet, avui directiva d'ATLL Concessionària..., per cert, excel·lent jurista i professional, però, com vostè ha pogut comprovar, aquesta posició de la senyora Laia Bonet dintre de la concessionària no condiciona la posició del PSC respecte al conflicte que avui estem parlant. Gràcies.
Senyor Sanglas, per què em demana la paraula? [[Marc Sanglas i Alcantarilla intervé sense fer ús del micròfon.]] Trenta segons.
Sí, en tot cas, senyor Terrades, el tema dels números... Són 1.200 milions d'euros, perquè el que vostè proposa no és un trencament de la concessió, és una reversió unilateral de la concessió. Per tant, aquí hi ha la indemnització corresponent, i això és el que puja. Escolti, els 286 milions d'euros que deia el conseller Mas-Colell eren simplement per trencar, per acabar la concessió, i ja està. No hi havia dret a indemnització. Hi ha un lucre cessant; per això hi han aquests 1.200 milions d'euros, senyor Terrades. No hi ha cap altra cosa. Senyora Hortènsia Grau, ja el senyor Benet Salellas se m'ha anticipat: qualsevol procés administratiu necessita un procés de contradicció. Qualsevol ciutadà, qualsevol empresa, necessita en un estat de dret una contradicció, poder exposar quines són les seves raons. No ho farem, no prendrem decisions, o no es poden prendre decisions des del punt de vista administratiu...
Senyor Sanglas...
...abans no hi hagi el punt de defensa.
...ja han passat els trenta segons.
Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Senyora Grau, per què em demana la paraula? [[Hortènsia Grau Juan intervé sense fer ús del micròfon.]] Trenta segons.
Trenta segons. Senyor Sanglas, jo ja sé que s'ha d'obrir, que no es pot actuar així, però el que m'ha faltat és la seva fermesa aquí en el faristol, i que vostè ha deixat en l'aire de dir..., si es confirma el que diu l'Oficina Antifrau, que serà el més probable, vostè no ha dit el que faran. No hi ha el compromís... La llei és una oportunitat en ponència perquè conjuntament ho diguem. [[Marc Sanglas i Alcantarilla demana per parlar.]]
No li puc donar la paraula, senyor Sanglas, perquè vostè ja ha parlat. Em sap greu. [[Remor de veus.]] Acabat el debat, procedirem a la votació de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Comença la votació. Vots a favor de l'esmena, 62; vots en contra, 69, i 0 abstencions. Si falten dos vots més, en tot cas serien «no, 71, perquè hi ha el vot delegat a la senyora Eva Granados i al senyor Joan Coscubiela. Per tant, són: «sí, 62; «no, 71. I, atès que l'esmena a la totalitat ha estat rebutjada, aquesta iniciativa continua la seva tramitació. [[Aplaudiments.]] [[Declaració del Parlament de Catalunya sobre les persones desaparegudes sense causa aparent]] [[401-00005/11]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el tercer punt i que és la declaració del Parlament de Catalunya sobre les persones desaparegudes sense causa aparent. En procedirem ara a la lectura, que ha estat signada per tots els grups parlamentaris. I prego al secretari segon, senyor David Pérez, que n'iniciï la lectura.
Moltes gràcies, senyora presidenta. «Declaració del Parlament de Catalunya sobre les persones desaparegudes sense causa aparent. A Catalunya es presenta cada any un important nombre de denúncies per desaparició de persones. Els darrers anys s'han superat les tres mil denúncies anuals. La desaparició d'una persona causa angoixa i incertesa als seus familiars i una gran sensació d'inseguretat, que exigeix als poders públics que duguin a terme totes les gestions per a trobar la persona absent i que hi esmercin els mitjans necessaris. Aquestes situacions requereixen celeritat en les accions, l'intercanvi d'informació i una actuació coordinada dels departaments implicats en la recerca. En aquest àmbit, la cooperació, la coordinació i la col·laboració entre cossos policials són també fonamentals per a investigar i fer la recerca de les persones desaparegudes, especialment en els supòsits en què la desaparició no té una causa aparent. A Catalunya, la Policia de la Generalitat - Mossos d'Esquadra ha fet importants avenços en la investigació de persones desaparegudes. A més, l'any 2014 el Departament d'Interior va posar en marxa l'Oficina d'Atenció als Familiars de Persones Desaparegudes, creada específicament per a donar suport a les famílies mentre dura la investigació i per a fer el seguiment de tots els casos relacionats amb la desaparició de persones. El 10 de novembre del 2010 el Congrés dels Diputats va declarar el 9 de març Dia de les Persones Desaparegudes sense Causa Aparent. Al seu torn, el 6 de febrer del 2013 el Senat va crear la Comissió Especial per a l‘Estudi de la Problemàtica de les Persones Desaparegudes sense Causa Aparent, les conclusions de la qual foren aprovades el 12 de febrer del 2014. El Parlament de Catalunya, conscient de la responsabilitat dels poders públics en la investigació dels casos de desaparició de persones i en el garantiment que els familiars rebin l'atenció que es mereixen, s'adhereix a la declaració del 9 de març, com a Dia de les Persones Desaparegudes sense Causa Aparent i expressa el seu suport a totes les associacions de familiars de persones desaparegudes. Així mateix, el Parlament de Catalunya demana al Govern que continuï treballant en la coordinació institucional per a la investigació i recerca de les persones desaparegudes i que avanci en el millorament de l'atenció i el suport als familiars. Finalment, el Parlament de Catalunya tindrà en compte les recomanacions de l'informe de la Comissió Especial del Senat per a l'Estudi de la Problemàtica de les Persones Desaparegudes sense Causa Aparent. Palau del Parlament, 22 de febrer del 2016.
Es suspèn la sessió, que continuarà a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre Transports Metropolitans de Barcelona]] [[300-00013/11]] El quart punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre Transports Metropolitans de Barcelona, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Té la paraula el senyor Albert Botran.
Bé, bona tarda. Volíem interpel·lar el Govern sobre el conflicte laboral que es viu a Transports Metropolitans de Barcelona i que la setmana passada va manifestar-se amb les vagues dels treballadors del bus i del metro. Vagi, d'entrada, una defensa decidida del dret de vaga, com també de la necessitat d'aquestes per guanyar o, molt sovint –massa sovint–, per no perdre drets. Hem hagut de sentir com, durant aquests dies, s'ha parlat de privilegis, de vaga de treballadors contra treballadors, de vaga que perjudica tothom, de vaga política, de vaga desproporcionada, tot per qüestionar aquest instrument efectiu i legítim que és la vaga. El cert és que estem tan acostumats a recular en drets i salaris que ara qualsevol sector que vulgui sortir endavant ens sembla privilegiat. I volíem començar la interpel·lació, precisament, parlant de salaris. Obrim el focus: des de l'inici de la crisi s'ha accentuat la caiguda de la proporció que dins del PIB representa la massa salarial. És a dir que durant aquest període l'economia no creixia, però que s'aprofitava aquesta conjuntura per fer decréixer a un nivell més intens el conjunt dels salaris. La crisi econòmica ha significat per a Catalunya un empobriment amb relació a l'eurozona. Aquest ajustament s'ha fet amb una reducció de les rendes salarials, tant en termes absoluts com del seu pes amb relació al PIB. Les dades són del 2013. El 46,2 per cent del PIB generat a Catalunya es distribueix en forma de rendes salarials, mentre que la mitjana a l'eurozona és superior, és d'un 48 per cent. Però aquesta no és la comparació més concloent pel que fa a desemmascarar els veritables resultats de la crisi capitalista. La comparació que ens interessa veure és com la massa salarial ha disminuït al llarg dels anys de la crisi. Amb dades de l'Estat espanyol, que, en aquest cas, doncs, no serien gaire diferents de les dinàmiques de Catalunya o dels Països Catalans, durant els anys del 2007 al 2013 la renda percebuda pels assalariats ha caigut en 30.852 milions d'euros, o el que és igual, ha baixat un 5,9 per cent. Si es mira el pes que aquests ingressos tenen en el pastís general del PIB, passen del 49,6 per cent al 47,2 que parlàvem abans. Davant d'això, no ens quedarem creuats de braços. Les vagues en sectors on els treballadors estan molt concentrats, i també en sectors estratègics com l'energia o les comunicacions, són les vagues que generen més impacte, i, per tant, que tenen més possibilitats d'aconseguir els seus objectius; i, d'això, no se'n beneficien tan sols els sectors determinats, sinó el conjunt de la classe treballadora. No s'entendria, si no, l'impacte que va tenir la vaga de La Canadenca al 1919, que va paralitzar la ciutat, però que precisament per això va generar una immensa solidaritat i que finalment va generar beneficis per a tota la classe treballadora: com tots sabem, d'allà neix la jornada laboral de vuit hores. Aquests dies, que tenim notícia cada setmana de nous tancaments d'empreses, estem segurs que els treballadors en lluita no consideren que la lluita a TMB els vagi en contra, sinó ben al contrari. Per això pensem que les reivindicacions concretes d'aquests treballadors han de tenir ressò en aquest Parlament. I entrant en matèria, els treballadors de bus i del metro agrupen les reivindicacions en tres línies mestres. En primer lloc, contra la precarietat. El que demanen els treballadors de metro, en aquest cas concret, és pactar un calendari de regularitzacions del sector de la plantilla que no està fixa, i això faria que els que actualment treballen en precari tinguessin clar que en els anys que es pacti entraran a l'empresa en el termini que s'acordi; d'altra banda, l'empresa té un 10 per cent de contractes temporals, que els treballadors voldrien reduir. En segon lloc, contra la congelació salarial, un increment lineal dels salaris. Es demana, precisament, que sigui un increment lineal perquè per aquest fet l'increment, doncs, tendiria a igualar els salaris en lloc d'aprofundir les diferències, si es demanés un increment percentual. I, en tercer lloc, la línia reivindicativa en defensa del transport públic enfront la privatització del transport que representa, per exemple, la T-Mobilitat, el Tram i els cànons de les línies 9 i 10 del metro. Tots sabem que la setmana passada no es va poder arribar a cap acord entre la direcció de TMB i els treballadors, que es van mantenir en el dies de vaga. En el cas d'autobús de TMB, la direcció ni tan sols va asseure's a negociar amb el comitè de vaga. Per la seva banda, ahir els treballadors d'autobús de Barcelona van rebutjar el preacord pel conveni que havien signat Comissions Obreres, UGT i el SIT, les seccions sindicals corresponents, i el resultat de la votació havia estat, doncs, de 1.200 treballadors, més o menys, favorables al «sí contra 1.700 favorables al «no. Pel que fa al metro, ahir es van reprendre les reunions entre el comitè d'empresa i la representació de la direcció. Creiem que la Generalitat ha de tenir un posicionament favorable a recuperar el diàleg i la negociació, amb l'objectiu d'assolir un conveni que avanci clarament contra la precarització i que afavoreixi la recuperació de poder adquisitiu dels treballadors. I tornem allà on havíem començat: parlem dels sous. Durant tot el conflicte, també s'ha volgut apuntar als treballadors de Transports Metropolitans de Barcelona com a sectors privilegiats dins la classe treballadora. Lluny d'això, aquells que convé assenyalar com a privilegiats són els membres de la cúpula directiva; una cúpula directiva fornida de càrrecs i excàrrecs polítics i que no publica de manera transparent els seus sous. A pregunta de la CUP, el juny del 2014, el conseller de Sostenibilitat i Territori, en aquell moment el senyor Santi Vila, vam poder saber la mitjana dels sous de l'equip directiu de TMB. També va informar de les persones que hi havia per a cada nivell fora de conveni. Segons aquestes dades, i amb els càlculs del sindicat COS, la despesa en càrrecs directius, aproximadament, a TMB seria de 35 milions d'euros l'any. Posteriorment, el 14 de desembre de 2015, TMB va denegar la informació sobre els sous, amb base en la Llei de protecció de dades. L'empresa va publicar, per això, un document anomenat «Estructura de personal, tot i que dels sous en feia mitjanes –no vèiem qui cobra què– i mantenia els complements a banda. Amb aquestes llacunes no podem saber el que, per altres bandes, s'ha acabat coneixent. Per exemple, que l'anterior vicepresident executiu, Dídac Pestaña, exalcalde de Gavà pel PSC, cobrava de les dues empreses: 80.000 euros de bus i 81.000 euros de metro. Quants directius poden trobar-se en aquesta situació, cobrant un sou pel bus i un altre pel metro, sumant d'aquesta manera un supersou? Se sap que hi ha 571 persones fora de conveni –unes 500 correspondrien a l'equip tècnic i unes 71 a nivell directiu– i totes elles representen un 8 per cent de la plantilla. Demanem que s'especifiquin els sous d'aquests càrrecs i que es posi fi a aquesta situació que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va declarar il·legal en sentència de l'octubre del 2015 –em refereixo a tenir treballadors fora de conveni. Segons el sindicat CGT, mentre que el cost mitjà anual del personal dins del conveni del metro ha caigut en 95 euros del 2011 al 2014, és a dir, una quantitat que podríem dir que es manté igual, el del personal directiu ha crescut en gairebé 11.000 euros i supera, de mitjana, els 87.000 per càrrec que abans esmentàvem. A més, se sap que aquests directius fora de conveni tenen la possibilitat de cobertura mèdica i assegurances. Davant d'això, es fa necessària una racionalització d'aquesta cúpula directiva que passi per la reducció de càrrecs. A pregunta del grup municipal de la CUP a l'Ajuntament de Barcelona, l'alcaldessa de Barcelona, la senyora Ada Colau, va assegurar que farà el que calgui per racionalitzar i posar ordre, si conclou que és necessari. L'alcaldessa es va comprometre a començar a facilitar informació més concreta sobre l'estructura directiva de TMB, empresa pública en la qual, doncs, hauria de ser d'obligat compliment aquesta transparència. És més, cal destacar que TMB també manifesta la seva opacitat pel que respecta al conjunt dels seus pressupostos, que mai fa públics ni accessibles. Per tot això, el que demanem..., i volíem interpel·lar el Govern amb relació que el Govern de la Generalitat insti TMB a fer públics els sous dels càrrecs directius de l'empresa com també els pressupostos globals del 2016, que ja estan aprovats. De la mateixa manera, que el Govern de la Generalitat demanés la racionalització de la cúpula directiva de TMB i la consegüent reducció de nombre de càrrecs directius; i, finalment, que el Govern de la Generalitat emplaci a atendre les reivindicacions dels treballadors de TMB i que tots els treballadors pugin acollir-se a un nou conveni.
Respon la consellera, senyora Dolors Bassa.
Bona tarda. Gràcies, senyora presidenta. Gràcies, senyor diputat. Igual com vostè ha començat parlant de vaga, a mi també m'agradarà parlar d'aquest tema. El departament, primer de tot, dir que en tot moment ha garantit l'exercici del dret fonamental de la vaga. Aquesta ocasió ha sigut per manca d'acord en els dos extrems de la negociació d'un conveni col·lectiu, que no va començar aquesta setmana –com deia–, sinó que va començar ja fa temps. L'inici de la negociació d'aquest conveni, les primeres reunions que vàrem fer per mitjançar com a departament eren a la primera setmana de febrer, per tant, ja el portaven de fa molt de temps. Com vostè deia, la vaga és un dret fonamental, és un dret protegit i darrere del qual hi ha moltes de les fites socials assolides al llarg de la història. I m'agrada que avui sigui març per recordar el 8 de març com una de les vagues del sector, de les obreres o de qui fos, que en el tèxtil van convenir que, a partir d'aquella seva lluita, moltes dones hem pogut accedir al món del treball, moltes dones volem accedir a un treball digne. Però sense oblidar, tampoc, les vagues que hi havia a territori com el nostre on, al nostre país, 3.500 treballadores del tèxtil, a Igualada, el 1881, també feien una vaga per poder millorar els drets dels treballadors. Per tant, tots som molt conscients que els drets s'aconsegueixen defensant-los, que els drets s'aconsegueixen dia a dia, i que, per tant, la vaga és un dels punts forts de la classe treballadora. També, el departament ha procurat preservar el dret a la lliure circulació i a la mobilitat, en el tema de TMB que ens afecta, inherent a la ciutadania. Defensem el dret de vaga per a la classe treballadora, defensem el dret de vaga per a tota la ciutadania i defensem el que és el bé comú i general en tot moment. Per tant, hi ha uns serveis mínims que han de garantir la seguretat jurídica dels drets, com també, de forma indestriable, la seguretat de les persones. Faré el comentari o basaré la meva interpel·lació, la resposta a la interpel·lació, quant al tema que va passar aquesta setmana, que m'agradarà molt explicar com va anar el tema de la vaga de TMB. Tant el comitè d'empresa com la direcció sempre han tingut a la seva disposició aquest departament per resoldre el conflicte, fins i tot a hores impensables. I, en aquest cas, per poder cloure el que era un acord que hi havia entre les dues parts de no arribar a acord. La discussió eren dos pols oposats. Com a departament, com a Generalitat, no ens toca posar-nos amb la posició de cada un d'ells; per tant, el que no faré és ni comentar quines eren les propostes que feien els treballadors, ni quines eren les propostes de l'empresa; per nosaltres..., o de l'empresariat, en aquest cas, perquè l'empresa som tots i totes. En aquest cas, hem intentat mediar al màxim possible entre les parts per tal que arribessin a un acord satisfactori. Per tant –per tant–, el deure al secret de negociació, garant del qual és el departament que encapçalo, el respecte dels posicionaments a cada una de les parts i la distància que hi ha entre les dues parts, som nosaltres que els hem d'acostar sense fer evident quin és el posicionament de cada una. O sigui que no entrarem a valorar ni el contingut de les negociacions, com tampoc el contingut de les informacions que van sortir als mitjans de comunicació. Lla nostra voluntat és, evidentment, resoldre el conflicte. Explicaré que al departament, ja fa uns anys, i en fred –com he defensat sempre–, es va acordar i es va signar, l'any 2006, un acord entre la patronal i els treballadors d'aquesta empresa, TMB. Si són adequats o no, ara no és el moment d'explicar-ho, és una qüestió que haurem de valorar de cara al futur. I, com havia dit, mai de la vida els acords entre empresariat i treballadors es poden fer en calent. Per tant, aquest acord, que ve del 2006, convenia que el 50 per cent dels treballadors, en cas de vaga, havien de treballar en hora punta i el 20 per cent en hora vall, per tant, en hores que no fossin les puntes de més mobilitat, tenint en compte que no hi hagués cap distorsió del dia a dia. En aquest cas, i uns dies abans, quan es va preveure la vaga, vam comentar que coincidia amb un congrés en què arribava molta gent a Barcelona. Després de pressions per les dues parts, les dues parts van estar d'acord que el departament posés en lloc del 20 per cent, el 30 per cent en hores vall i el 50 per cent es mantenia en hores punta. Per tant, era un acord tant de la part que representava la patronal de l'empresa com dels treballadors. I així vam treure els serveis mínims. La revisió dels serveis –del decret– mínims, per tant, la revisió d'aquest decret de serveis mínims, ve més tard; ve a partir que el 23 de febrer al departament li arriba una problemàtica de situació mediambiental. Per tant, és un informe afegit a dos informes que hi havia, de seguretat i de mobilitat. El traspàs del trànsit subterrani al trànsit de superfície va donar que la ciutadania quedés encallada, originés col·lapse, i que els punts d'evacuació terrestre, en cas d'emergència, eren preocupants. La problemàtica situació mediambiental per la qual es van activar els protocols va fer que s'haguessin de donar a conèixer vies com dir que tothom utilitzés el transport públic. Com a govern, trobàvem incoherent sortir, per una banda, en un moment d'aquest conflicte dient que la ciutadania utilitzés el transport públic i, per l'altra, tenir el serveis mínims que teníem. Per tant, vam acordar decidir passar del 50 al 65 per cent del servei mínim en hora punta, i del 30 al 45, com a revisió, dels serveis mínims. Dit això, dir que en tot moment hem estat d'acord –només faltaria– amb el dret de vaga. En tot moment, la nostra prioritat és que les dues parts es posin a acordar el màxim possible. Per tant, hem prestat els serveis, hem tingut els mediadors i hem tingut la gent disposada a qualsevol hora a estar-hi. Vostès recordaran –i això ho hem dit i ha sortit– que vam estar el cap de setmana –el dissabte nou hores, el diumenge nou hores– mediant; per tant, l'esforç els últims dies va ser màxim perquè es pogués arribar a l'acord, i continuarem d'aquesta manera. Hem posat a disposició tot el departament, la mateixa consellera i qui convingui per poder mediar. Referent al que ens insten en aquesta interpel·lació, instar la racionalització, totalment d'acord; instar a emplaçar que les reivindicacions, tant de la patronal com dels treballadors, es puguin fer, i, per tant, nosaltres, el dret de llibertat, per a tota la gent. TMB és una empresa pública; per tant, estarem al costat dels treballadors de l'empresa pública, com estarem al costat de tota la ciutadania, perquè el bé general és el bé important per a aquest Govern. Gràcies.
Té la paraula el diputat senyor Albert Botran.
Bé. Moltes gràcies, consellera, per la resposta. Tot i que entenc que la nostra interpel·lació anava a camí de dues conselleries, vostè s'ha hagut de centrar molt en el paper de la conselleria quant a la mediació, i això ens sembla bé. Nosaltres no vam compartir en aquell moment els serveis mínims, i així li ho vam fer arribar en la compareixença a la Comissió de Treball. Però, sobretot, més que parlar del que ha passat, ens interessa parlar del que vindrà. I en aquest sentit anava la nostra interpel·lació. I, per tant, sí que és parlar, evidentment, de drets laborals, també tot el que hem parlat, perquè entenem que la resolució d'aquest conflicte..., i fer de TMB una empresa una mica més exemplar del que està sent ara, que no ho és gens, quant a aquestes qüestions que ens atenyen, la transparència que demanàvem, doncs, contribuirà a resoldre aquest conflicte. La racionalització que es pot derivar d'aquesta transparència, és a dir, quan sapiguem quina feina fan tots aquests quadres directius, i per què, si estan justificats aquests supersous que alguns d'ells probablement perceben, doncs, això contribuirà a un clima de confiança amb la plantilla. I, finalment, doncs, el tercer emplaçament que fèiem, a donar un nou conveni, a tornar-se a seure amb els treballadors perquè hi hagi un nou conveni i que tothom estigui dins d'aquest conveni. Això és el que, doncs, interpel·làvem al Govern, que se sentís partícip d'aquesta reivindicació, que entenem que va a cavall de dues conselleries. Simplement, per acabar, posar un exemple, de com en un cas, en una situació similar, s'ha pogut abordar de cara i donar una solució satisfactòria. A la ciutat de València, per exemple, on també estava sobredimensionada l'entitat metropolitana del transport per causa del pes dels càrrecs polítics –això deu ser, doncs, una constant de les nostres societats–, el nou govern municipal, que va entrar el maig del 2015, va desvetllar que l'any 2012, a l'Empresa Municipal de Transports de València, que gestiona els autobusos de la ciutat, hi havia onze directius, per exemple, que cobraven 21.000 euros anuals més que el president de la Generalitat Valenciana, en aquell cas, Alberto Fabra. Per tant, sembla que aquestes entitats del transport és habitual que, amb la seva opacitat, amaguin llocs on excàrrecs polítics perceben altíssims sous, i moltes vegades per qüestions que no sabem si són de rebut. Després d'una denúncia per frau a la seguretat social presentada pel sindicat CGT contra la direcció de l'entitat metropolitana del transport, la cúpula va haver de plegar, i la nova, doncs, això és el que ens interessa, sobretot, nomenada per una majoria entrant, ha situat tècnics per dirigir l'empresa, i mentre que el càrrec sortint cobrava 125.000 euros anuals, el nou en cobra 70.000, no?, que, doncs, això és una racionalització. Amb això em referia, doncs, a buscar exemples concrets de racionalització, més enllà d'una bona voluntat. Jo crec que, amb aquest resultat, la plantilla de treballadors, en aquell cas de València, es poden felicitar que la seva lluita ha sigut exitosa, com, tant de bo fos així, al llarg d'aquest any, en el cas de Transports Metropolitans de Barcelona, i que els treballadors i les treballadores de bus i de metro poguessin dir que en aquell conflicte el Govern de la Generalitat va jugar a favor, doncs, de la transparència, a favor de la racionalització i a favor dels drets dels treballadors.
Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Gràcies, senyor diputat. És que la resposta serà molt curta, perquè estem totalment d'acord en el que ha dit, estem d'acord que la diferència entre treballadors i directius en una empresa no pot esser la diferència que es diuen..., que hi ha, però dic «que es diuen –diuen, diuen–, perquè no ho tenim. Vostè ha parlat de València, i de València ha parlat precisament de l'Ajuntament de València, no era la Generalitat de València. En el nostre cas, el que fem és mediar. Com vostè sap, quan hi ha un conveni, qui ho negocia són les dues parts. Per tant, en aquest cas, TMB, per ser transports metropolitans depèn d'ajuntament i de l'àrea metropolitana; per tant, la Generalitat, poc a dir. Però sí que estem d'acord a dir que ha de ser el màxim de transparent possible, perquè és una empresa pública. Quan s'ha instat que hi ha hagut algun conflicte, s'hi ha enviat la inspecció de treball. I vostès saben que hi ha alguna multa de la inspecció de treball de la Generalitat. Però en el tema del conveni, han de ser les dues parts que es posin d'acord. Farem el possible perquè hi hagi aquest acord. I mediarem el temps que sigui convenient. Per tant, compartim, des de la Generalitat, el tema de transparència; com he dit abans, la racionalització clara del que són els salaris, però són ells que ho han de decidir. Per tant, hi estarem al costat. Gràcies per haver-nos instat... Anirem en la mateixa línia que vostès ens han demanat, sempre que siguin competències nostres les que puguem aplicar. Gràcies.
El cinquè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'acció exterior, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Interpel·lació al Govern sobre l'acció exterior]] [[300-00014/11]] Té la paraula la senyora Susana Beltrán.
Gràcies, presidenta. Membres del Parlament... Honorable consejero..., ya no sé de qué departamento, ¿no?; ayer cambió, cambió, algo cambió, pero no sé muy bien qué cambió, pero, en cualquier caso, honorable consejero, mire, desde Ciudadanos, queríamos interpelarle sobre la acción exterior. Nosotros creemos que..., no solo creemos, sino queremos que Cataluña tenga acción exterior: en cooperación al desarrollo, turismo, investigación, innovación, juventud, cultura, en atracción de inversiones; es muy importante para Cataluña y, obviamente, es muy importante para todos los ciudadanos de Cataluña, ¿no? También queremos acción exterior para promover las lenguas maternas, en consonancia, también, pues, a la importancia que da la UNESCO a las lenguas maternas. Y tengo entendido –corríjame si me equivoco– que ustedes también, pues, tienen interés en tener una mayor presencia en la UNESCO. Todo eso, Ciudadanos quiere; quiere sus delegaciones en el exterior, quizás menos ostentosas, pero quiere sus delegaciones en el exterior, ¿eh?, porque entiende que el desarrollo, ¿no?, de todas estas materias beneficia y es útil a todos los ciudadanos. El problema, honorable consejero, no es ese. El problema no está en la primera parte del artículo 193, ¿no? Está en…, un poquito a lo que sigue a las primeras frases del artículo 193 del Estatuto de autonomía, ¿no?, cuando dice: «La Generalitat ha d'impulsar la projecció de Catalunya a l'exterior i promoure els seus interessos en aquest àmbit –i aquí és on ve–, «respectant la competència de l'Estat en matèria de relacions exteriors –respetando la competencia del Estado en materia de relaciones exteriores. El problema está, entendemos, en la promoción y difusión del proyecto separatista. El problema está –y le pregunto, consejero– en cómo interpreta usted «respetando la competencia del Estado en materia de relaciones exteriores. Le pregunto: ¿cómo va usted a cumplir con la suspensión de la resolución del Tribunal Constitucional? ¿Va a ser solo acción exterior? ¿En vez de usted, pues, va a ser el presidente Puigdemont –dado que su departamento, pues, está suspendido– quien va a tener interlocuciones con interlocutores internacionales o europeos? ¿Van ustedes a utilizar las oficinas del exterior, que son oficinas de todos los ciudadanos de Cataluña, para que asociaciones civiles como la Asamblea Nacional de Cataluña promuevan actos y hagan lo que usted, quizás en ese momento, pues, no puede hacer? Como le decía hace un momento, el problema está en respetar la competencia del Estado en materia de relaciones exteriores. Eso implica –o entendemos– que la promoción y difusión del proyecto separatista incide, afecta, perjudica a las relaciones internacionales, competencia exclusiva del Estado. Y le voy a poner varios ejemplos: cuando ustedes enviaron la carta a su..., your friend, a Schulz, en donde nos despertamos todos, ¿no?, con la noticia publicada en un diario en que ustedes querían hablar con el presidente del Parlamento Europeo para explicarle, entre otras cosas, todas aquellas cuestiones relativas al futuro político de Cataluña, y también, pues, explicarle al presidente Schulz todas las posibilidades que podía, que puede tener Cataluña como país. Le pregunto a usted, ¿eh?, y en un intento de que se ponga un poco en la piel del otro: ¿usted cree que esto no afecta a las relaciones internacionales del Estado? ¿Usted cree que esto no incomodó, no afectó al Ministerio de Asuntos Exteriores, por ejemplo? ¿No incomodó, pues, a la presidencia del Estado, a las embajadas, por ejemplo? Cuando ustedes envían memorándums a las embajadas y consulados acreditados en España, explicando, pues, lo que..., cómo ustedes lo interpretan, lo que está pasando aquí, ¿no? El último de los comunicados, ¿no?, en donde ustedes afirman que Cataluña, pues, tiene competencia en acción exterior y, por eso, ustedes creen que pueden enviar estos memorándums a las embajadas, a los representantes de los estados acreditados aquí en España para explicarles que tienen intención de crear un estado independiente. ¿Usted cree –vuelvo a preguntar– que esto no afecta, que esto no perjudica a las relaciones internacionales del Estado?; ¿que esto no perjudica a la dirección de la política exterior de España? O cuando ustedes, a una de las preguntas que les hice –que se lo agradezco, porque algunas de ellas ya me las han contestado, ¿no?– en relación, por ejemplo, con el Gobierno suizo, ustedes, o usted, porque viene firmada por usted, me contestó: «El Govern manté relacions institucionals habituals amb el Govern suís per tractar temes d'interès comú. ¿Quiénes son sus interlocutores en Suiza? ¿De qué hablan? ¿Informan de estos contactos y de estas visitas habituales o de estas reuniones al Ministerio de Asuntos Exteriores, dado que, pues, tiene la competencia? Son solo algunos ejemplos, pero podría encontrar muchos más. Pero no solo perjudica, incide, afecta a la competencia exclusiva del Estado en materia de relaciones internacionales, también afecta a todos aquellos ciudadanos que no comparten el proyecto separatista, no solo el proyecto separatista, sino los argumentos que sustentan el proyecto separatista, que quieren que la Comunidad Autónoma de Cataluña, pues, tenga acción exterior y que quieren que el Estado, siga teniendo las relaciones internacionales, ¿no?, que no son pocos. No voy a hablar en nombre de otros partidos políticos porque sé que esto molesta, y entiendo que tienen razón, pero solo para recordarle a usted: el 27 de septiembre más de 730.000 personas votaron la opción de Ciudadanos, que, en su conjunto es mucho más de los habitantes, por ejemplo, que tiene Malta o de los habitantes que tiene Luxemburgo. Y en el conjunto del Estado, porque estamos hablando de una competencia exclusiva del Estado: las relaciones internacionales, más de tres millones y medio de personas votaron a una opción como es la Ciudadanos, que lo que quiere es que Cataluña tenga acción exterior y el Estado siga manteniendo las relaciones internacionales. Y además usted sabe que en esto no vamos solos, sino que hay otras formaciones políticas que comparten también esta misma visión. Y dado que siempre se quejan, ¿no?, de que no les escuchan lo suficiente, pues, tal vez es el momento de que nosotros le digamos a usted que a ver si escucha también a todos esos ciudadanos de Cataluña, a todos esos ciudadanos del Estado que han votado esa opción que le acabo de comentar. Mire, creemos que lo que ustedes están haciendo no es acción exterior: es política exterior secesionista; es política exterior, y política exterior secesionista. Y eso no solo vulnera leyes fundamentales, sino que también está perjudicando a los ciudadanos. Le emplazo –ya se lo dije en su primera comparecencia– al diálogo. Ustedes serían capaces de dialogar con los caracoles mientras fueran internacionales, ¿no?, en lugar de hablar con otras fuerzas políticas, aquí en Cataluña, que no comparten, insisto, no solo su proyecto separatista, sino los argumentos que apoyan –de carácter económico, social, cultural, político, jurídico, etcétera–, que sustentan, que apoyan el proyecto separatista. Por eso, queremos pedirle, y además en el marco de la Ley de acción exterior catalana, que se establezca un marco de diálogo fluido y estable con carácter permanente, no que sea algo puntual, para que el Gobierno y las diferentes fuerzas políticas podamos hablar, puedan ustedes explicarnos su agenda europea e internacional, nosotros también podamos explicar nuestras inquietudes y, quizás, con este diálogo interno en casa –en nuestra casa–, pues, podamos evitar molestias como las constantes idas y venidas al Tribunal Constitucional, y podamos mejorar muchísimo más la acción exterior.
Respondrà el conseller d'Afers i Relacions Institucionals Exteriors i Transparència, senyor Raül Romeva.
Moltes gràcies, presidenta. Moltes gràcies, senyora diputada, i col·lega de la universitat, amb qui vam coincidir també molts anys, i, per tant, tenim una certa coincidència acadèmica en aquest aspecte, precisament, de la gestió de les relacions internacionals, des de la vessant acadèmica; ara ho fem des de la vessant política, cosa que sempre és interessant. Jo, permeti'm que comenci fent algunes reflexions que em sembla important clarificar, crec que hi ha una certa confusió, i permeti'm que li ho digui amb tota franquesa: confonen el que són desitjos amb la realitat i confonen el que són, en fi, obsessions, amb el que són fets. Jo crec que, en aquest sentit, hem de ser molt conscients d'algunes dades. Permeti'm que li recordi algunes coses que em semblen importants: des de l'any 1982, que hi ha d'una forma permanent i regular acció exterior per part del Govern de la Generalitat. I això és important perquè un país com Catalunya, de la projecció social, econòmica, cultural, esportiva com aquest..., necessita tenir una projecció internacional. Per tant, això a mi em sembla important, i en els trenta-cinc anys que portem d'acció exterior hi ha hagut importants rèdits. No cal que li ho recordi, però ja que insisteix que en això estem d'acord, posem-ho en valor: el 25 per cent de les exportacions de l'Estat són catalanes; 8.300 filials d'empreses catalanes estan repartides a 131 països d'arreu del món; l'aeroport de Barcelona ha rebut, només el 2015, més de 40 milions de passatgers. Això és projecció internacional? Sí. Això té un impacte econòmic en les empreses que estan a Catalunya, però també en aquelles empreses catalanes que estan fora? Sens dubte. I, per tant, aquí hi ha d'haver una relació fluida des del punt de vista, ho repeteixo, de les relacions institucionals en l'esfera internacional. Però és que, a més a més, des de l'any 2006, l'Estatut, explícitament –i això és llei, no és un desig, no és una obsessió, no és...; és llei, és una obligació–, estableix, en el seu article 193, que l'acció exterior ja no deriva tan sols d'una pràctica política, sinó que passa a tenir una condició d'obligació. Això és el que estem fent, estem complint la llei –estem complint la llei. Per tant, com que estem complint la llei, això que vostè diu «incomoditat d'anar al Tribunal Constitucional –que no ho han fet vostès en aquest cas, ho ha fet una altra formació política, però que, pels seus discursos, entenc que tampoc els hi sobra–, senzillament, no té cap sentit, cap ni un, perquè estem complint la llei des del punt de vista del que són les competències explícites que l'Estatut, ho repeteixo, no és que ens ho permeti, és que ens obliga a fer-ho. Dit això, hi ha un altre aspecte que em sembla important recordar. Vostè parlava d'aquesta necessitat de tenir un relat en el món que sigui coherent. S'ha oblidat de comptar en el seu còmput dos milions de persones que explícitament van votar a favor que Catalunya acabés sent un estat, democràticament, però legítimament també. Li explicaré amb tota franquesa, perquè és el que estem fent, que nosaltres quan parlem amb molts actors –i ho estem fent, i jo personalment ho estic fent, des d'ambaixades a consolats o actors de l'àmbit econòmic o cultural internacional–, una de les funcions que té qualsevol persona, no el conseller –que li ho recordo, segueix sent el conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència, d'això no s'ha modificat ni una coma–, no és només la funció d'aquest conseller, sinó la funció de qualsevol responsable de govern que té una interlocució internacional..., és explicar quina és la realitat. I, la realitat és molt senzilla: és explicar que el dia 27 de setembre va haver-hi unes eleccions amb una participació històrica i que en aquestes eleccions va haver-hi un 48 per cent que explícitament va votar que sí a aquesta voluntat, desig i dret que Catalunya sigui un estat; va haver-hi un 12 per cent que reclamava explícitament un referèndum, però que sumat al 48 per cent que vol ser un estat tenim ja un 60 per cent que accepta claríssimament un referèndum; i, aquest és... [[Veus de fons.]] No, perdoni, i aquest és un aspecte que poden comptar com vulguin, però les dades són les que són; i, a més a més, si vostè compta el «no correctament, també hi ha molta gent d'aquest votant que va dir que no, que està favor d'un referèndum. Si vostè compta correctament, el 80 per cent d'aquest país ha dit per activa i per passiva que vol votar. Estic convençut que el que sí que és el meu amic Margallo, García-Margallo, perquè vam compartir deu anys al Parlament Europeu... [[Remor de veus.]]
Si us plau..., si us plau, ei...
Estan nerviosos –estan nerviosos? [[Persisteix la remor de veus.]]
Si us plau, respecteu el torn de paraules, després podreu contestar.
El que jo estic donant és informació, eh? No estic donant..., estic donant informació. El que sí que estic convençut és que aquestes dades el senyor García-Margallo, quan va pel món, les explica amb total tranquil·litat; perquè efectivament el paper, com vostè diu, de l'actor internacional és explicar les coses com són, no fer partidisme. Això seria un desig. La realitat que hem viscut aquests últims anys és una mica diferent i, d'això, en tinc una mica d'experiència, perquè l'he patit en carn pròpia, i he vist perfectament quin és el paper que juga el Govern de l'Estat espanyol quan es mou pel món, i li garanteixo que no és el d'afavorir els interessos d'aquestes empreses, d'aquestes comunitats culturals, de la llengua, d'aquest país que és Catalunya, en absolut. I li'n podria posar molts exemples que li estalviaré, perquè no només no tenim temps, sinó que són de sobres coneguts. Però és important, dit això, explicar el que nosaltres sí estem fent, perquè això és exactament el que jo crec que dóna valor a tota la feina, que, ho repeteixo, no és només que tinguem dret a fer-la, és que estem obligats a fer-la. I li recordaré, per exemple..., vostè esmentava el cas de les delegacions a l'exterior; vostè sap perfectament que la presència a l'exterior en forma de delegació té una funció que és facilitar les coses, tant a les empreses, o als actors socials, o als actors econòmics, als actors culturals, que surten a l'exterior, que puguin tenir una referència en aquells països on estan ubicades aquestes delegacions. I, al mateix temps, ajudar les comunitats a l'exterior a poder desenvolupar la seva tasca. I, sí; si una associació vol fer un acte, en tant que entitat, en un espai on hi ha una delegació, l'únic que ha de fer és demanar-ho; ho demana i la delegació li deixa l'espai. I no és una qüestió que aquest conseller pugui jutjar pitjor o millor; és que és un dret que tenen els ciutadans que estan a l'exterior. Com podria fer-ho vostè si estigués en aquests moments..., ja que ha esmentat el cas concret de Brussel·les; podria fer-ho perfectament. Però, és que a més a més tenen un rèdit positiu, aquestes accions. Aquestes delegacions, entre altres coses..., li parlaré del cas de Brussel·les, ja que l'ha esmentat, i que tantes vegades vostès assenyalen com un problema. Miri, ara fa molt poc –segur que ho sap, eh?, però li ho recordo– es va publicar una notícia que a mi em sembla que és rellevant, que és que els centres catalans han rebut el 67 per cent de les beques destinades a l'Estat espanyol en la darrera convocatòria del Consell Europeu de Recerca. Això té dos components: un, que, efectivament, hi ha un nivell de recerca molt important i d'excel·lència a nivell de Catalunya; dos, que la delegació del Govern a Brussel·les ha fet la feina que havia de fer, que és la de posar en valor aquesta excel·lència en la recerca per poder accedir a aquestes ajudes, aquests suports, aquests recolzaments, per, ho repeteixo, poder fer aquesta feina. Això és un rèdit positiu. Aquesta persecució obsessiva que té el seu partit i que tenen d'altres respecte a les delegacions, en genèric, posa en risc aquests tipus d'accions; per tant, posa en risc aquelles mesures que tenen un rèdit positiu per a la societat catalana en tots els seus àmbits. Però li'n posaré un altre exemple que a mi em sembla especialment preocupant, molt més preocupant encara, si m'ho permet, que té a veure amb el paper que estem jugant, molt important, en termes de cooperació. Vostè sap que Catalunya és un dels països que, en termes de cooperació, ha fet molt i hauria de fer molt més, eh?, molt més; no estem, ni de lluny, als nivells que hauríem de ser-hi, però el que s'ha fet és, per mi, important, i, com a mínim, posar-ho en valor. Vostè sap perfectament que una de les activitats que està fent l'àmbit de cooperació, en l'àmbit, per exemple, de la sanitat, de la salut pública..., el clúster que tenim a Moçambic i amb el qual estem treballant des d'un punt de vista d'innovació, de cooperació a molts nivells. Amb aquesta, ho repeteixo, obsessiva bel·ligerància contra aquest departament posen en risc aquest tipus de projectes. I, com que nosaltres no estem en cap cas en disposició de posar-los en risc, els seguirem defensant, els seguirem mantenint, malgrat aquesta campanya de descrèdit que vostès estan duent a terme. De fet, aquesta setmana mateix la directora de l'Agència Catalana de Cooperació és a Moçambic i, per tant, sí, fa projecció internacional en aquests àmbits. La setmana passada el director general de Cooperació era al Marroc, també, parlant de cooperació. Parlem, en molts d'aquests projectes, d'aplicar el Pla director de cooperació, que implica, entre altres coses, la igualtat entre dones i homes, i la millora de les condicions de les dones en moltes d'aquestes comunitats. Això és el que estem fent –això és el que estem fent–, no una altra cosa. I tot el que vostè veu com a fantasmes en el fons no deixa de ser, senzillament, un debat polític. El que jo els demano, a vostè i a d'altres formacions polítiques, és que tot el que tingui a veure amb discrepàncies polítiques ho discutim aquí, en un àmbit polític, en un entorn polític, i deixin estar el Tribunal Constitucional. Vostè l'ha esmentat, no li ho dic a vostè; al Tribunal l'han portat altres forces, però vostè l'ha esmentat. Deixin estar les institucions judicials, vinguin a fer política, i aquí és on ens trobarà sempre. I quan parla de diàleg no tingui cap inconvenient: el meu despatx està obert, sigui aquí o sigui al departament, i vostè pot venir, òbviament, quan vulgui, si és que no ho ha demanat ja.
Té la paraula la senyora Susana Beltrán.
Honorable conseller –i a més m'agrada dir-li així–, jo celebro que les delegacions a l'exterior..., i celebro que des del departament es faci acció exterior, i Ciutadans vol que es faci acció exterior. Si és que en això no ens posarem en contra, si el que volem justament és això! Ara bé, vostè no m'ha contestat quan li he dit com interpreta vostè que... Òbviament és una obligació, l'acció exterior; és que hi estem d'acord, no ho discutirem. Volem delegacions a l'exterior, d'acord? Una mica més barates, però volem delegacions a l'exterior. I això que m'ha dit vostè, no?, que el Govern de l'Estat, amb les seves ambaixades, doncs, no ho fa tan bé com ho podria fer, hi estem d'acord –hi estem d'acord–, i és quelcom, doncs, que s'ha de treballar probablement en els propers anys. Hi estem d'acord; si és que jo això no li ho discutiré. Ara bé, sí que li discutiré, i és el que li he dit, eh?, que l'article 193 diu: «El Govern, la Generalitat ha d'impulsar la projecció exterior respectant la competència de l'Estat en matèria de relacions internacionals. Com entenen vostès «respectar la competència de l'Estat en matèria de relacions internacionals? I aquí –aquí– és on ve el problema, no és en l'acció exterior, és en la promoció i difusió del projecte separatista, perquè aquest projecte separatista no respecta, perjudica la competència en matèria de relacions internacionals de l'Estat; perjudica, doncs, tots aquells ciutadans no només de Catalunya, sinó del conjunt de l'Estat, que no comparteixen el projecte separatista i, com li he dit abans i ho torno a dir, els arguments que sustenten aquest projecte separatista. Creiem que l'acció exterior ha de reunir tres condicions. Una, que ha de beneficiar tota la ciutadania de Catalunya, perquè sigui realment acció exterior. És possible que en un moment donat, doncs, es faci acció exterior per beneficiar un sector concret, no?; per exemple, la promoció dels vins catalans a l'exterior. Però, si més no, això de promocionar un determinat sector, un determinat grup, no pot ser en perjudici, no pot perjudicar la resta de ciutadans. En segon lloc, no pot perjudicar les relacions internacionals de l'Estat. I totes aquestes cartes, no?, que envien des del Govern –perquè, no ho oblidin, vostès són govern– a les delegacions, a les ambaixades, als consolats, doncs, òbviament, afecten les relacions internacionals de l'Estat. I una tercera característica perquè hi hagi acció exterior és que aquesta acció exterior s'ha de derivar d'alguna de les competències estatutàries. Nosaltres creiem que la promoció i difusió del projecte separatista no reuneix cap de les tres condicions que li acabo d'esmentar perquè hi hagi acció exterior. Nosaltres no volem anar al Constitucional, però s'hi ha d'anar, perquè vostès, doncs, no compleixen la legalitat. Vostè em diu, honorable conseller, que el que expliquen, no?, a les ambaixades i consolats, doncs, és el que ha passat aquí a Catalunya. Però és que vostès, en les cartes que envien, doncs, ja diuen: «L'acció exterior és completament viable, és completament legal. I jo li estic dient: parlar, promoure, difondre, i a més amb els arguments que ho estan fent, i dient que això és legal..., doncs, nosaltres no hi estem d'acord, amb la seva posició, perquè creiem que justament no estan respectant la legalitat. I al no respectar la legalitat de l'Estat també estan perjudicant tots aquells ciutadans que no sustenten, que no han comprat, que no estan d'acord amb el seu projecte separatista. Aleshores, si vostès el que volen fer és acció exterior, jo el convido..., nosaltres presentarem una moció en què demanarem, doncs, un mecanisme de comunicació estable amb vostès per parlar de les coses que es poden fer a nivell exterior i que nosaltres volem i l'animem que ho faci, sempre que sigui acció exterior.
Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada..., ràpidament, perquè tinc la sensació que estem entrant també en un diàleg de difícil sortida. La primera és negar una major: de cap de les maneres vostè pot dir que el debat polític que estem tenint a Catalunya desincentiva les inversions i la presència econòmica a aquest país, en absolut. Les dades la desmenteixen rotundament –rotundament, rotundament. Per tant, de cap de les maneres el fet que nosaltres expliquem que socialment hi ha una demanda política de fer una cosa que, ho repeteixo, és perfectament legítima, això sigui una forma de perjudicar. Mai el debat polític pot perjudicar. Al contrari, una societat avança a base de confrontar projectes i a base de debatre propostes, polítiques i d'altres tipus. Per tant, això, quan vostè parla d'aquesta dificultat que té aquesta realitat per promoure aquells objectius que ha de tenir l'acció exterior..., senzillament, no és veritat. La segona qüestió que a mi em sembla important posar de manifest. Vostè s'oblida una altra vegada –i a mi em sembla que és important recordar-ho–..., si vostè realment fos defensora del que són els principis democràtics, del respecte de la voluntat de la gent, vostè parlaria amb propietat del que la majoria d'aquest país fa anys que està demanant i que, entre d'altres, vostès estan negant. Aquesta és l'evidència pròpia i fonamental. I això és el que la gent, el món, no entén; i li ho dic amb tota franquesa. Jo he parlat i parlo i parlem amb molta gent, i li garanteixo que no entén ningú que davant d'aquestes dades, davant d'aquestes evidències socials, davant dels resultats del 27 de setembre, l'obstrucció constant i permanent a escoltar-nos, a asseure's en una taula i parlar d'allò que la majoria d'aquest país està demanant, sigui tan difícil de fer. Això no ho entén ningú, això li garanteixo que no ho entén ningú. I, quan em parla de legalitat, li ho dic amb tota franquesa també: digui'm vostè una sola competència que en aquests moments hàgim vulnerat, de l'Estat. Vostè sap perfectament que la Constitució estableix les competències explícites i pròpies que competeixen a l'Estat, i són, fonamentalment, la redacció de tractats o la representació internacional. I això no ho estem fent, senyora Beltran, això no ho estem fent. No que no vulguem fer-ho, perquè, si socialment i democràticament aquesta societat vol anar cap aquí, té tot el dret d'anar-hi; per tant, això és una altra qüestió. Però això és política –això és política–, això és un debat polític; vostè està convertint en un debat jurídic una cosa que no ho és. I, per tant, estan recorrent a instàncies dels tribunals..., m'està dient que no ho ha fet, però m'està dient que no té cap problema a fer-ho i que s'hi ha d'anar; això ho ha dit vostè. I estan utilitzant l'accés a la justícia per fer una cosa que no li pertoca a la justícia de fer, que és fer un debat polític. I finalment, quan vostè parla d'aquesta necessitat d'explicar el paper al món, senyora Beltrán, d'una manera molt franca i d'una manera molt directa, jo crec que és important que quan un parla amb els diferents actors internacionals expliqui la veritat. I li puc garantir que quan nosaltres hem estat, aquests últims anys, treballant a escala europea, en molts àmbits –entre ells, el lingüístic, l'econòmic, el cultural i d'altres aspectes, també, des del punt de vista de la recerca–, el que jo he vist per part del Govern espanyol, constantment, reiteradament, és una despesa, que m'agradaria que arribés un dia vostè a quantificar, d'obstrucció permanent. És a dir, si tots aquests diners que el Govern espanyol està destinant, amb funcionaris i amb informes i amb accions, a frenar el debat polític es destinessin a fer allò que vostè diu que ha de fer l'acció exterior o la política internacional, li garanteixo que el món, en general, seria molt millor. Quin és el problema? Que qui ha de fer allò que diu vostè que ha de fer no ho fa. I, per tant, molta gent hem arribat a la conclusió, des de fa molt de temps, que aquest país té tot el dret i tota la legitimitat –i a més a més ho estem fent en el marc de la legalitat– de fer allò que estem fent. Això es el que cal explicar al món. I en les cartes de presentació que nosaltres fem, el que..., simplement és explicar la veritat, simplement explicar [[veus de fons]] ..., no, no, les dades objectives, la que tenim sobre la taula, les dades objectives que surten de les eleccions, les dades objectives que tenim en aquests moments en funció i en coneixement de tothom, i simplement es tracta que la gent tingui la informació de tot allò que estem fent, de tot allò que estem treballant, de totes aquelles iniciatives que, a més a més, als nostres interlocutors els interessen, perquè els interessa saber-ho, els interessa molt, perquè hi ha molt d'interès en el que ells puguin poder fer també a Catalunya. I hem de poder facilitar que aquest diàleg existeixi. I per moltes obstruccions que facin, vostès o qui sigui, a aquest diàleg, el seguirem mantenint. I, per tant ho farem amb tota normalitat i amb tota, si m'ho permet dir, dignitat, perquè al final les coses, per moltes dificultats que alguns vulguin posar des del punt de vista legal, quan es volen fer i es fan bé, es poden fer. Moltes gràcies.
El sisè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre les actuacions per a adaptar-se a la suspensió de determinades competències del Departament d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular. [[Interpel·lació al Govern sobre les actuacions per a adaptar-se a la suspensió de determinades competències del Departament d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència]] [[300-00016/11]] Té la paraula el senyor Juan Milián.
Gràcies, presidenta. Diputados, conseller..., president Puigdemont, hace exactamente dos semanas: «No pondremos típex [[l'orador en mostra un pot a la cambra]] en la tarjeta de visita de Raül Romeva. ¿Y qué es lo que han hecho? Precisamente han hecho aquello que dijeron que no harían: típex, han puesto típex en la tarjeta de visita del señor Raül Romeva. Juegan con el típex como niños, pensando que podrán borrar sus palabras, sus errores, poniendo este corrector. ¿En serio? ¿En serio creen que cambiando de orden las palabras podrán vulnerar la ley, podrán saltarse la ley? ¿En serio creen que cambiando de orden las palabras se van a librar de la aplicación de la ley? ¿Es este su tope de astucia? ¿Han incrementado un 8 por ciento el número de altos cargos para llegar a esta conclusión? Sinceramente, jugar al Scrabble con las palabras, jugar al Scrabble con el nombre de su departamento me parece, pues, un poco penoso e infantil. Pero ustedes sabrán el nivel de dignidad que quieren demostrar ante el mundo. Sin embargo, señor conseller, la suspensión de competencias acordada por el Tribunal Constitucional el pasado 16 de febrero sigue ahí, y los catalanes merecemos menos juegos de niños, merecemos una clara explicación por parte del Govern sobre cómo va a adaptarse a dicha suspensión. Contra la ley, señor Romeva, no hay democracia, pero tampoco hay un proyecto político que sobreviva en la Europa del siglo XXI. Mire, ustedes van por el mundo haciéndose pasar por lo que no son, pero el mundo les pone en su sitio. A Europa –a Europa– le sobra típex para borrar a aquellos que quieren dividir democracias y saltarse la ley. Vamos por partes. Los primeros en ponerse típex han sido ustedes mismos, corrigiéndose sus palabras. ¿Qué decían antes de la suspensión? Justo una semana antes, en la Comisión de Acción Exterior, usted, señor Romeva, presumía de liderar la primera estructura de estado y de ser la ilusión de muchos catalanes. Tendrá que explicar en qué sentido hablaba de ilusión, porque la primera acepción de «ilusión en el diccionario de la Real Academia es esta: «Concepto, imagen o representación sin verdadera realidad, sugeridos por la imaginación o causados por engaño de los sentidos; perfecta definición de su acción exterior. En esa misma comisión, el señor Jordi Sendra, portavoz de Junts pel Sí, decía que van literalmente a contrarrestar la acción exterior del Estado. Decía que el Estado español no se saldrá con la suya y que superarán las limitaciones legales y políticas de la etapa autonómica. Decía también, el señor Sendra, que tienen como objetivo el reconocimiento internacional de Cataluña como un nuevo estado. Sin embargo, fíjense ustedes, el día de la suspensión pasaron de la épica a la aceptación. Ya no hablaban de hacer política exterior, ya no hablaban de estructuras de estado. Sin ir más lejos, el señor Homs, su antecesor, el día después, dijo que la Generalitat haría la acción exterior típica de cualquier otra comunidad autónoma. ¡Vaya con el señor Homs! Lleva cuatro días en el Congreso de los Diputados y ya habla como el señor Duran i Lleida [[remor de veus i rialles]] , poniendo típex en Madrid a lo que ustedes predican en Barcelona. Pero hay muchos otros que también les ponen típex. Usted se define como minister of Foreign Affairs. Bien, hay niños que quieren ser astronautas, yo quiero ser delantero del Barça, pero no pasa nada. Pero hace unas semanas –hace unas semanas– usted envió una carta a ciertos diplomáticos presentándose como tal, presentado como minister. Y no sé si después de echarse unas risas alguien le contestó dirigiéndose a usted como minister. Quizá algún diplomático le haya puesto típex a tan pomposo cargo, o quizá ha pasado como le pasó a Artur Mas, que después de enviar una carta a los mandatarios y después de echarse todos unas risas, pues, a nadie –a nadie– se le ocurrió contestarle. Más típex, señor Romeva. Ustedes quieren hacernos creer que son interlocutores ante las instituciones europeas, pero, mire, su Secretaría de Afers Exteriors y de la Unión Europea también está suspendida, así como la competencia de su departamento respecto a las relaciones exteriores y la actuación de la Generalitat ante las instituciones de la Unión Europea. Pero es que antes de la suspensión las instituciones europeas ya le habían puesto típex a sus delirios de grandeza. Usan el concepto de representante permanente en Bruselas, concepto exclusivo de los estados, como todos saben, con la inequívoca intención de engañar a los catalanes. Quizá alguno haya caído en esa ilusión, pero le aseguro que no han engañado a las instituciones europeas. Siempre que se le pregunta a la Comisión Europea quién es el interlocutor válido para los asuntos de Cataluña, la comisión responde que la representación permanente española. Es decir, la Comisión Europea le ha puesto típex a su falso representante permanente, un alto cargo que nos podríamos ahorrar. Y es que, señor Romeva, nadie que sea un estado cae en el ridículo de autoproclamarse representante permanente ante la Unión Europea. La astucia les está llevando a la más absoluta soledad. Cuando compareció en la Comisión de Acción Exterior, yo le hice varias preguntas, no me contestó casi ninguna, haciendo poco honor a su nombre de conseller de Transparencia, pero una de esas preguntas era cuáles eran esos socios fuera de Cataluña de los que usted presume, porque de momento solo hemos visto a un partido xenófobo y euroescéptico apoyarles. Ayer usted mismo explicaba que está tejiendo complicidades internacionales; hombre, llamarle «complicidad internacional al pin de la «estelada en la solapa del señor Arnaldo Otegi, pues, me parece un poquito exagerado. En fin, ayer sus compañeros corrieron a abrazar al señor Otegi como si no hubiera nadie más en el mundo que quisiera hacerse una foto con ustedes, y es que quizás es así, pero estoy seguro que la mayoría sensata de catalanes no queremos ser socios o cómplices de los Otegis o de los xenófobos de turno. Y mire que usted y ustedes están gastando dinero de los catalanes buscando a alguien que quiera abrazarse a ustedes o hacerse una foto. Tienen a todo un lobby –Independent Diplomat–, asesor de dos referencias como Somalilandia y Sudán del Sur, que nos cuesta alrededor de 1 millón de euros y que emite unos informes que al conseller transparente no nos deja ver. Pero lo que sí que hemos visto es el contrato que ustedes tienen con este lobby, donde se contemplan los pagos a terceros con dinero de todos los catalanes. Usted, señor conseller transparente, debe rendir cuentas de estos pagos a terceros. Nos gustaría saber, señor conseller, qué pagos se realizan a través de Independent Diplomat, a quién y para qué, porque todo esto no parece ni muy transparente ni tan solo parece muy legal. Este lobby, sinceramente, creo que es un marrón que le ha caído, es un marrón que le ha pasado el señor Homs, es un escándalo que le puede estallar en las manos si no le pone la luz necesaria para desinfectarlo. Y le aseguro que los diputados del Partido Popular vamos a seguir luchando para que todos los catalanes conozcan la verdad, porque los catalanes tenemos derecho a saber en qué se gasta nuestro dinero. También sabemos que Diplocat se ha convertido en una repartidora de dinero público para que decenas de entidades separatistas prediquen, agiten y hagan propaganda en el exterior. También nos gustaría saber cuáles son estas entidades, señor Romeva. En fin, concluyo con una cita de una asesora de su Gobierno. La señora Pilar Rahola definió la acción exterior como «la afición del Govern a montarse paridas mentales cuando se siente frustrado; esto lo dice la señora Rahola. Quizá eso sea cierto y alguno tenga que ir al psicoanalista, pero yo realmente pienso otra cosa. Creo que toda esta pompa del minister, de la falsa representación permanente, de las embajadas de mentira, responde más bien al reparto de cargos entre amigos y a una clara voluntad de engañar a todos los catalanes. Pero los catalanes no merecemos que nuestros representantes públicos vayan por el mundo haciendo el ridículo haciéndose pasar por lo que no son. No hay típex suficiente, señor Romeva, no hay típex suficiente para borrar todo este ridículo. Menos mal que el mundo nos mira poco, porque ya hay suficientes problemas, y más grandes, que atraen su atención. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Respon el conseller d'Afers i Relacions Institucionals, Exteriors i Transparència.
Gràcies, senyora presidenta...
Un moment...
Miri, senyor Milián...
Un moment... Senyor Millo, per què demana la paraula?
Presidenta, per una qüestió d'ordre i per un fet que em sembla greu, abans d'interrompre la intervenció del senyor conseller. Si m'ho permet, són trenta segons només.
Trenta segons.
Gràcies. Li prego, presidenta, que demani ordre i correcció als membres d'aquesta cambra quan no demostren el comportament degut i el respecte degut. Mentre intervenia el ponent del Grup Parlamentari Popular, els membres d'un grup parlamentari s'han aixecat. Estan en el seu dret de marxar de la sala, però la portaveu del grup ha cridat en veu alta al nostre diputat «subnormal. Em sembla que és inacceptable aquesta manca de respecte no només del nostre diputat, sinó el que representa aquesta paraula amb relació a totes les persones que pateixen minusvalideses i que no mereixen aquest tracte per aquells que utilitzen el llenguatge de manera absolutament inadequada. I li prego, per tant, que també vostè utilitzi la seva potestat com a presidenta per actuar en casos com aquest. [[Aplaudiments.]]
No hem sentit res des d'aquí, senyor Millo. En prenem nota. Pot continuar, conseller.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Miri, senyor Milián, començaré amb tota franquesa per una reflexió que em sembla fonamental després de la seva intervenció. A mi el que em sembla ridícul i, li diré més, em sembla vergonyós és que en un estat es tanqui la gent a la presó durant sis anys per opinar. [[Aplaudiments.]] Això em sembla absolutament inacceptable. Això sí que és fer el ridícul a escala internacional –això sí que és fer el ridícul a escala internacional–, perquè posa de manifest que no és que no tinguem un estat a favor, com tantes vegades diem: és que tenim un estat en contra i, a més a més, demòfob. I això és el que des de cap punt de vista dóna una bona imatge enlloc –enlloc. [[Veus de fons.]] Per tant... Senyora presidenta, prengui nota, si us plau, de la reflexió que acaba de fer el senyor diputat. [[Veus de fons.]] Dues vegades, ho ha fet per duplicat. Crec que és important deixar les coses clares... [[Remor de veus.]] No l'heu sentit? Doncs... segur que li ho pot preguntar, perquè tant, tant rigor que vol en un cas, el pot anar a buscar. [[Persisteix la remor de veus.]]
Un moment, senyor conseller.
No hi ha prou típex, senyor Milián...
Senyor conseller, un moment. Senyor Millo, prenem nota del que vostè ens ha dit i prendrem nota del que ens ha dit el conseller; d'acord? [[Pausa.]] Gràcies. Pot continuar.
No hi ha prou TippEx, senyor Milián, per amagar aquesta vergonya nacional, estatal, internacional, no n'hi ha; en aquest potet tan petit que vostè té, no se l'acabarà. Però ja que té tant interès en la meva targeta de visita, miri, li he portat dues mostres i, si m'ho permet, les hi acostaré... [[El conseller abandona momentàniament el faristol i s'acosta a l'escó de Juan Milián Querol.]] Perquè quedi gravat: li acabo de donar les dues targetes, que segueixen sent vàlides, com ho van ser des del primer dia. Una és en català, on diu «conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència; l'altra és en anglès i, efectivament, diu «minister. Perquè des de fa molts anys –no d'ara, des de fa molts anys– la traducció a l'anglès del càrrec que ocupem els qui estem en aquesta bancada, en anglès és «minister; no ens ho hem inventat nosaltres. I si vostè va la pàgina web, «si m'apura, de la Junta de Andalucía, veurà que en la versió anglesa els consejeros es diuen «ministers. Estic segur que aquesta reflexió tan i tan pertinent que vostè fa amb relació a aquest càrrec la hi farà també a la gent de la junta i d'altres òrgans, que en anglès –perquè és la traducció literal i lingüística– rep aquest nom. Per tant, si vol parlar de política, parlem de política. Això és el que hem vingut a fer. Perquè el que fa anys que fan vostès, que és recórrer als tribunals per fer o perquè els facin allò que vostès no gosen fer, perquè saben que no tenen ni les capacitats ni els arguments per fer-ho, els està sortint bastant malament. I li recordo que el Govern de l'Estat qüestiona diferents aspectes de l'acció exterior d'aquest Govern des de fa bastants anys. El 4 de desembre del 2014, van portar als tribunals la Llei d'acció exterior. Després hi van portar el Registre de catalans i catalanes residents a l'exterior; per cert, molta gent que, gràcies a la seva inoperància, o la inoperància del Govern que el seu partit dirigeix, no poden votar i, per tant, no poden exercir un dret democràtic, com és el dret a vot, que hauria d'estar garantit a tots els ciutadans i ciutadanes, visquin on visquin i siguin on siguin, per culpa del seu govern no ho poden fer. Però, malgrat tot, van portar aquest registre, el van portar als tribunals. Vostès van portar els decrets de creació de les diferents delegacions que s'han creat als tribunals. Vostès van portar el nomenament del senyor Amadeu Altafaj com a representant permanent davant de la Unió Europea als tribunals. Vostès han portat el decret d'estructura i, en tot cas, de nominació –de nom, de nom– d'aquest departament als tribunals. Sap quantes d'aquestes qüestions s'han resolt en contra del Govern de la Generalitat o, dit d'un altra manera, a favor de qui ha portat això als tribunals? Ni una. Zero. Cap. És un èxit espaterrant, com dirien vostès. I no vol dir que algun dia no se'n surtin. Perquè ja ho sabem –ho explicava molt bé aquest matí el president Puigdemont–: la separació de poders és una de les vergonyes d'aquest Estat a escala internacional. I li garanteixo que això preocupa, i molt. Perquè en totes les converses que un pot tenir, mínimament serioses, amb representants seriosos dels òrgans internacionals, si alguna cosa preocupa, i especialment al marc de la Unió Europea, és un estat on no està garantida la separació de poders. I l'Estat espanyol està en els primers llocs d'aquesta preocupació. Això li ho ben garanteixo. Dit d'una altra manera, vostès no tenen arguments, no tenen voluntat ni vocació democràtica i, per tant, utilitzen argúcies legals per fer allò que no gosen fer de cap altra manera. Però és que, a més a més, cometen un error flagrant, de pes, que és que, fent això que estan fent, vulneren la mateixa legalitat, a la qual, com explicava abans, aquest Govern està obligat. És a dir, precisament qui impedeix fer allò a què està obligat per llei el Govern de la Generalitat són vostès, amb les seves instrumentalitzacions; són vostès, els qui estan vulnerant la llei. I, per tant, tant que els preocupa la llei, haurien de començar..., i li demano, en tot cas, que parli amb la diputada Beltrán, que d'això en sap bastant, què vol dir l'aplicar la llei, també, en temes d'acció internacional. No hi ha cap argument legal que justifiqui aquest últim recurs; que, per cert, li ho dic d'una altra manera, i potser estaria bé que llegís els papers que el seu propi partit presenta al Tribunal Constitucional. El departament no està suspès. Primer s'informa i després ve aquí a donar lliçons. El departament no està suspès. Vostè sap perfectament que el departament no està..., el departament no està suspès. I, per tant, deixi de complicar les coses. Jo ja sé que..., escolti, miri, li ho diré amb molta franquesa. Jo sé, vostès, que el que busquen aquí és el seu titular en els seus mitjans afins, Això ja ho sabem. El que li demanem és valentia política, el que li demanem és coratge polític, el que li demanem és que, d'una vegada per totes, afronti realment la realitat. I li demanem això per dos motius que a mi em semblen importants. El primer, perquè la gent no es mereix... Vostè parlava del que la gent no es mereix; miri, jo li diré el que la gent no es mereix: la gent no es mereix, de cap de les maneres, que hi hagi un govern que està permanentment –permanentment– posant en risc les seves oportunitats de projecció, de presència a l'exterior, de seguretat jurídica a l'exterior, de veure com el Govern li pot resoldre o ajudar a resoldre circumstàncies en què es troba quan es mou pel món. I vostès estan posant en joc tot això. I això no s'ho mereix ningú, cap ciutadà, voti el que voti, pensi el que pensi, perquè les delegacions i la presència a l'exterior del Govern estan per atendre les necessitats de qualsevol ciutadà i ciutadana de Catalunya. A ningú se li demana a qui vota, a ningú. Una altra cosa és que vostès, en la seva acció del Govern estatal, impedeixin la gent votar, ho repeteixo, aquest és un altre problema, i greu, molt greu. Però aquest és un problema que tenen vostès i per al qual nosaltres estem també demanant, des de fa molt de temps, solucions. Però, a més a més, li recordo que, des de l'any 2006, en què tenim un estatut en vigor, i, per tant, unes competències explícites, aquest Govern ha tingut, en formes diferents, una secretaria d'afers exteriors; ha tingut una secretaria de relacions internacionals; ha tingut un comissionat d'afers exteriors; ha tingut una viceconselleria d'afers exteriors, i ha tingut, una altra vegada, una secretaria d'afers exteriors, fins ara, que tenim un departament. Han estat molt despistats, aquests últims anys, perquè el concepte «afers exteriors fa molts anys que és present en la política d'aquest Govern, i, li ho repeteixo, ho seguirà sent –ho seguirà sent–, sense cap complex i amb totes les garanties que en aquests moments nosaltres tenim i oferim. L'única diferència entre abans i ara, l'única raó per la qual a vostès els incomoda que nosaltres estiguem fent el que estem fent, se'n diu «demofòbia, se'n diu aversió a la democràcia. I això, ho miri com ho miri, ho llegeixi com ho llegeixi i ho digui en l'idioma que ho digui, el que posa de manifest és que aquest Estat té un problema estructural. I això, des de la perspectiva exterior, li garanteixo que no només és molt fàcil d'entendre, és molt preocupant, perquè quan vostès utilitzen, ho repeteixo, les institucions jurídiques..., o judicials –no «jurídiques, judicials–, per poder afrontar un debat polític, el que estan explicant al món és que en aquest país la gent no pot pensar lliurement, no es pot expressar lliurement, no pot actuar lliurement en funció de projectes polítics legítims, sinó que està sotmesa a una visió única, unívoca, centralista del que vostès consideren el model d'estat. Fa molt de temps que molta gent es rebel·la contra això, per la via democràtica, i ho seguirem fent. En el marc de la legalitat? Sí, no ens trobarà per aquí: en el marc de la legalitat, actualment, sense fractures, amb total legitimitat democràtica. Compti bé els números, faci-ho; però, a més a més, amb una cosa que em sembla absolutament necessària en el món actual: amb normalitat, amb total normalitat d'acció. Aquest país ha fet, fa i farà acció exterior, i desenvoluparà totes aquelles mesures que calguin per poder desenvolupar totes i cadascuna de les estructures, de les eines, de les funcions que, com a govern, tenim, i, com a país, necessitem. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el senyor Juan Milián.
Gracias, presidenta. Mire, una primera corrección: al señor Arnaldo Otegi no le condenaron por opinar; le condenaron por pertenecer a una organización terrorista. Y que usted haya salido hoy aquí a defenderle hace que me avergüence más que ayer, que ya es decir, de su Gobierno. [[Alguns aplaudiments.]] Además, también sería importante que se leyera los papeles, o lo que los otros dicen, porque en ningún momento he dicho que su consejería esté suspendida; he dicho su secretaría de Afers Exteriors, que está suspendida. Mírese usted también los papeles. En estos días han pasado todos los consellers; han pasado todos los consellers por las comisiones parlamentarias. En educación, no había dinero para escuelas; en sanidad, no había dinero para ambulatorios; en bienestar, no había dinero para residencias; farmacias, que las pague el Estado; trabajadores públicos, ya veremos. Todo lo que afecta a la gente se fía a una ilusión, a una representación sin verdadera realidad, que es su secesión unilateral. Sin embargo, usted se presentó a la Comisión de Acción Exterior muy feliz, más feliz que una perdiz, y anunció la primera estructura de estado –eso antes del típex que me he dejado en el escaño. Pero es que siguen anunciando decenas de embajadas, embajadas de broma, así como se inventan socios y complicidades. Aún no me ha dicho el nombre de un solo socio, y se lo he preguntado ya tres o cuatro veces. Pero su ilusión, señor Romeva, es cara. Su acción exterior no va, como diría una de las musas del procés, con una mano delante y otra detrás. Incluso le sobran altos cargos; tiene algunos de ellos que no trabajan. Por ejemplo: ¿a qué se dedica, a qué dedica el tiempo el delegado en Lisboa? No le pregunto a qué dedica el tiempo libre –que seguro que tiene muchísimo–, le pregunto: ¿qué hace el delegado de Lisboa, por ejemplo, a las diez de la mañana? ¿Va a una oficina? ¿A qué oficina va? ¿Con quién se reúne? ¿Atrae alguna inversión para Cataluña? ¿Nos ayuda a exportar más, el delegado en Lisboa, señor Romeva? He mirado en las páginas web de las delegaciones, pero anoche y esta mañana no funcionaba ninguna de ellas. Bien, al hacer clic en el enlace de la Generalitat, en las páginas web de las delegaciones, aparecía la palabra «error, y quizás, quizás sí, es una poética manera de reconocer la realidad de su acción exterior. Solo –solo– funciona, esto hay que reconocerlo, la de Estados Unidos, pero tampoco me aclara mucho a qué se dedica su delegado en Estados Unidos; pone que un día había celebrado el aniversario del Casal Català, y al cabo de una semana, aparece la misma noticia en inglés. Eso es todo. Realmente, me gustaría saber a qué se dedican los delegados, pero Junts pel Sí i la CUP –esos que se han ido insultando– se unen en la comisión para que ningún alto cargo de su departamento rinda cuentas en este Parlament. También hemos registrado las comparecencias de algún miembro de esas embajadas fantasma –usted antes hablaba de fantasmas–; esas que anunciaron hace un año, diciendo que el Gobierno de España no les iba a parar y que iban a abrir una cincuentena. Pues, bien, anunciaron en concreto tres –tres–; anunciaron: Portugal, Marruecos y Vaticano. Y, claro, hay mucha gente ilusionada; sus hijos estudian en barracones y ustedes les cierran los ambulatorios por las noches, pero podrán visitar, no sé, la delegación de Romeva en el Vaticano. Hemos buscado la ubicación de dicha delegación y nos aparece la calle Pietat, una «pietat que no tiene nada que ver con la Pietat que hay en el Vaticano, no es la de Miguel Ángel, sino la calle Pietat de Barcelona, la Casa dels Canonges; esa que aparece en la tarjeta que usted me ha dado y que le hemos puesto ya el típex para corregir. Y lo mismo pasa con las otras embajadas fantasma; todas en la calle Pietat. Pura ilusión. Como con el nombre de su departamento, hacen, juegan a trileros. Embajadas sin competencia, embajadas sin embajadores, embajadas sin oficina, embajadas sin oficio ni beneficio; lo suyo no es ilusión, es el timo de la embajadita. Nos hace pagar una acción exterior a precio de política exterior, pero es todo mentira; es el timo de la embajadita. Devuélvanos el dinero a los catalanes o inviértanlo eliminando barracones o reabriendo los ambulatorios que han cerrado, pero déjense de cuentos. El Partido Popular, señor Romeva, le pide que haga acción exterior, acción exterior de verdad: atraigan inversiones, turismo y talento; potencien las exportaciones y la cultura, pero no malversen –no malversen– el dinero público de los catalanes en jugar a ser un estado, porque de esa manera no llegarán a la independencia, de esa manera lo único que conseguirán será perder el autogobierno. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència.
Gràcies, senyora presidenta. Miri, senyor Milián, a vostè el preocupa molt el cost de les delegacions a l'exterior. Potser que miri el que costen les residències –ja no li dic les ambaixades, dic «les residències de les ambaixades espanyoles al món– i li caurà la cara de vergonya –i li caurà la cara de vergonya–, o li hauria de caure la cara de vergonya; és un altre tema. I, per tant, si vol fer números, els fem, però els fem ben fets. Perquè, si em vol comprovar o em vol contrastar el que és l'acció exterior des del punt de vista de la despesa i és incapaç, perquè ho és, de posar en valor els rèdits que això suposa, també, des de les oportunitats que això genera –i li he posat abans un exemple molt present, li he posat també en un exemple molt clar–, el que està fent és, vostè, un trilerisme absolutament infantil que no s'aguanta per enlloc. Segona reflexió que li volia fer. Vostè parla d'oportunitats i de responsabilitat. Vostè té una mala sort, en aquest aspecte, important. El senyor conseller d'Economia i jo mateix vam coincidir molts anys al Parlament Europeu, i una de les coses que vam poder veure –i no ens ho va explicar ningú, ho vam veure i ho vam patir– va ser la galdosa gestió que diputats i diputades del Partit Popular van fer a escala internacional, i particularment europea, en contra d'una infraestructura que és fonamental per al desenvolupament de l'economia, no només catalana sinó també espanyola i europea, com és el Corredor Mediterrani. [[Alguns aplaudiments.]] I durant molts anys vam estar veient com preferien, molts d'aquest diputats, que no hi hagués cap infraestructura d'aquestes característiques si la que hi havia d'haver era el Corredor Mediterrani. A aquest nivell –a aquest nivell– hem de lamentar la manca de responsabilitat dels representants de l'Estat amb relació a Catalunya en aquests moments. Fixi's si és greu. Per tant, quan vostè em parla de responsabilitats i d'oportunitats perdudes, escolti, d'exemples li'n podria posar uns quants, i aquests sí que la hi haurien de fer caure de vergonya, si un partit com el que vostè representa en tingués, que aquest és un altre aspecte que podríem discutir. Des del punt de vista del que significa la presència d'aquest departament, li ho reitero per enèsima vegada: aquest departament segueix actiu, amb totes les lletres i amb totes les comes, i, per descomptat, amb totes les funcions i amb el mandat intacte que tenia quan nosaltres vam començar aquesta responsabilitat. I ho és perquè és una obligació, perquè tenim un mandat democràtic i, ho repeteixo, perquè tinc, tenim un imperatiu legal. Però, a més a més, i amb això acabaré, tingui clara una cosa –vostè i tota la gent que cau en la trampa del seu argumentari–: poden intentar el que vulguin, amb aquest Govern, amb aquest conseller o amb qui sigui, però el que aquest Govern està decidit a fer acabarà passant. I permeti'm que li ho digui amb tota franquesa: això ha superat persones i moments molt difícils, i ho seguirà fent, i seguirà endavant. I actituds com la seva, a dins i a fora, no només generen una estupefacció internacional notable sinó que l'únic que acaben fent és convencent molta gent, cada vegada més, que la situació, tal com està en aquests moments, és senzillament insostenible. I no parlo només dels interessos de Catalunya, parlo d'interessos més enllà dels catalans, parlo d'interessos europeus. I si vostè escoltés en lloc de pretendre adoctrinar i si vostè parlés en lloc de callar i en lloc de no escoltar, segurament hauria entès i hauria escoltat molta gent que el que demanen és, precisament, fer allò que nosaltres fa molt de temps que estem reclamant i que ja hem assumit que vostès no faran mai, que és seure en una taula i parlar de política. Com que no s'atreveixen a fer això, utilitzen argúcies de tota mena, s'inventen arguments que no s'aguanten per enlloc, i, senzillament, i ho diré amb tota contundència, menteixen. I quan algú fa això perd tota la credibilitat i perd, òbviament, tot el dret del món a donar lliçons. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
El vuitè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'ocupació, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Té la paraula el senyor Pol Gibert. [[Pausa i veus de fons.]] Té raó –té raó–: interpel·lació al Govern sobre el dret al treball digne i la generació d'ocupació. [[Interpel·lació al Govern sobre el dret al treball digne i la generació d'ocupació]] [[300-00015/11]] Té la paraula... [[Veus de fons.]] Sí, he saltat a la de després. Presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, té la paraula el senyor Marc Vidal.
Bé, gràcies, presidenta. Senyora consellera –diputades, diputats, tinguin vostès bona tarda–, la setmana passada vostè va fer la seva compareixença per presentar les línies del seu programa de govern. No es va estar de dir que el seu objectiu era fer un país independent i que la seva feina en aquests suposats divuit mesos era gestionar «l'entretant. També va dir que estava disposada a escoltar, al diàleg i a la col·laboració. Doncs, bé, a mi m'agradaria parlar-li de «l'entretant, i encetar el diàleg amb un tema que estic convençut que li preocupa, com és el dret a un treball digne. I li proposo buscar punts d'acord i punts de coincidència en la gestió d'aquest «entretant, que ara mateix per al meu grup ens és prioritari. I ens és prioritari perquè seguim estant en una situació d'emergència, emergència malgrat la il·lusió que les dades macroeconòmiques estan millorant. Potser sí que milloren, a estones. Les dades d'atur d'aquest mes tenen clarobscurs, sobretot pel que fa a les dades de població activa, com vostè sap; les dades d'ocupació juvenil són un desastre, i la situació dels més grans de quaranta-cinc anys, un drama. Però, a més a més, la crisi, vostè ho sap, ens està deixant un país desolat i la suposada recuperació es fa amb unes bases molt més precàries que abans i amb molta més desigualtat. La crisi no és una crisi econòmica, només. Hi ha una profunda crisi de valors, hi ha una profunda crisi social, hi ha una profunda crisi democràtica i, sense ser una excepció, en tots els països de la vella Europa, que gira massa vegades el cap quan truquen a les seves portes els fills de la guerra i de la pobresa i se'ls respon amb tanques i se'ls respon amb repressió, perquè aquesta Europa no se sent capaç d'aguantar, ni per més temps, ni tan sols per a la gent que té a dins, el que ha significat el seu paradigma, que és el seu miratge de l'estat del benestar –a Catalunya en podríem dir del «mig estar. I això ha passat quan els països d'Europa han anat abandonant en mans de l'economia especulativa i dels mercaders el valor que l'havia fet créixer socialment, que era el valor del treball com a contraprestació donada al capital per tenir aquest estat del benestar i com a element cabdal per al creixement i la realització personal. Miri, no és ja només el drama de la pobresa per l'atur, és que ara ja tenim treballadors pobres –a Catalunya, més enllà d'un 14 per cent–, que, tot i treballar, no poden arribar a aquesta realització personal ni a aquest estat del benestar. Estem perdent aquest valor del treball i ens agradaria saber que vostè, igual que nosaltres, el vol recuperar. Amb les eines que té en aquest moment, en l'entretant. Perquè vostè també va dir a la compareixença que no tenia prou eines per fer-ho possible mentre no siguem un estat, i jo li diré que estic d'acord que ens falten eines –estructurals i econòmiques–, però també li diré que, si les tinguéssim, no estic tan segur que ho féssim. Perquè no depèn només de les eines, sinó del model de societat que volem construir. I també li diré que tampoc s'han fet prou esforços amb les eines que s'han tingut per recuperar aquest valor de dignitat del treball davant d'aquells que sí que tenen totes les eines. Miri, el model econòmic, el model social, el model de relacions laborals que avui tenim a Catalunya, que és el que ens marca la legislació que tenim a l'Estat, ha estat construït pedra a pedra pels governs de Convergència i Unió, que els han pactat sempre amb tots els governs de l'Estat. Si avui estem com estem, no és culpa de Madrid, és culpa de la dreta d'aquí i de la dreta d'allà, que sempre ha pactat a Madrid les lleis, les normatives i les reformes que més li ha convingut per defensar els seus interessos de classe. I vostè, em sap greu, però avui, aquí, és la representant d'aquests interessos, perquè està donant continuïtat a un govern que segueix tenint una majoria del mateix partit que els ha pactat històricament. I a molts ciutadans de Catalunya no ens serveix que la finalitat suposadament superior justifiqui els mitjans i la desmemòria, les mateixes polítiques i el mateix patiment, no ens serveix. Si vostès són diferents, defineixin un model per fer polítiques diferents. Batallin amb l'Estat –batallin amb l'Estat– per canviar el model, si és que creuen en un model diferent. Només així podrem creure, alguns, que en un suposat nou estat no es repetiran les mateixes polítiques de destrucció massiva del treball que ens han portat a aquesta situació a Catalunya, a Espanya i a gran part de la vella Europa. Per això li parlaré de què podríem fer en aquest «entretant des de la nostra perspectiva, i en el proper Ple li presentaré propostes que creiem que ajudarien a capgirar la situació. Però no només això, també voldrem definir quin hauria de ser el model de país que hauríem hem de tenir, i en això també li proposaré que definim prioritats en el tema que ens ocupa. Però parlem de «l'entretant. Miri, voldria recordar-li el que ara tenim amb relació al treball, que és la Constitució espanyola, l'Estatut d'autonomia i alguna directiva europea. I de la Constitució em referiré només a l'article 35.1, que diu que «tots els espanyols tenen el dret de treballar i el deure del treball, la lliure elecció de professió, la promoció a través del treball, una remuneració suficient i no tenir discriminació per raó de sexe. No només és un desig obvi el que diu sinó que, d'acord amb la sentència del Tribunal Constitucional 80/82, aquest article vincula directament a les administracions públiques –en aquest cas, l'Estat, però també la Generalitat. És a dir, el dret al treball és reconegut pel tribunal no només de manera formal, sinó també, i principalment, comprèn el deure dels poders públics de promoure la seva realització efectiva. Doncs, miri al seu voltant. No ho està fent prou l'Estat, no ho està fent prou la Generalitat. I a més, el model laboral de la Constitució és més ampli, ens parla del reconeixement del paper dels sindicats –article 7–, del dret de vaga –28–, de la negociació col·lectiva –37–, de la distribució de la renda –article 40. Tornem a mirar al voltant: cadascun d'aquest aspectes, trinxat i manipulat per la dreta d'aquest país al llarg d'aquests anys, fins que el que tenim s'assembla ben poc a allò que desitjàvem l'any 79. I què en diu l'Estatut? Doncs, miri, li llegeixo l'article 45.3: «Els poders públics han d'adoptar les mesures necessàries per a garantir els drets laborals i sindicals dels treballadors, han d'impulsar i han de promoure la participació amb les empreses, foment de l'estabilitat laboral, formació de les persones treballadores, prevenció de riscos laborals, condicions dignes al lloc de treball, no discriminació. I també, per destacar, la Carta dels drets humans, a l'article 23, ens parla de la igualtat entre homes i dones en matèria de treball. Si fem una ullada a la situació actual de Catalunya, en matèria de dret a un treball digne, arribarem a la conclusió que l'Estat espanyol no compleix prou la Constitució i que la Generalitat no compleix prou ni aquesta ni l'Estatut. Tenim un país trinxat, que s'allunya de l'Europa del benestar. Les rendes de les famílies catalanes han experimentat una disminució important i més intensa que en la majoria de països de la Unió Europea, i això s'ha produït mentre es concentrava la renda en la població més rica, de forma que les desigualtats han crescut de forma alarmant. Som un dels països més desiguals de la Unió Europea com a conseqüència de l'aprofitament de la crisi pels sectors de poder de les finances, ajudats pels governs que els són fidels. La reforma laboral no ha servit per crear llocs de treball. L'objectiu real, acceptat per tots els economistes de dretes i d'esquerres, ha estat una devaluació interna perquè no teníem capacitat d'abaratir la moneda. Ha tingut l'objectiu de fer-nos més pobres per poder competir en costos laborals –amb salaris baixos– i no per competir en innovació i en valor afegit. La nostra política laboral ha estat pretendre competir en la tercera divisió i no en la primera. M'agradaria sentir-li dir que això s'ha de revertir, i m'agradaria, també, proposar-li mesures per fer-ho. Però la conseqüència immediata de la crisi, que la reforma no ha tocat, ha estat la destrucció de llocs de treball, i el que sí ha fet la reforma ha estat la substitució d'uns treballadors més ben pagats per uns altres treballadors més precaris i amb pitjors condicions salarials. Això sí ho ha produït la reforma i això si que s'ha de revertir. Les polítiques desfiscalitzadores han afavorit les rendes més altes i els grans grups empresarials en prejudici de les petites i mitjanes empreses i han creat un model laboral més desregulat i on el paper de la negociació col·lectiva i les garanties aconseguides amb les lluites sindicals s'han perdut pel camí, arrossegades pel paper dominant de l'economia especulativa. I en aquest camí, el model productiu que tenim ha oblidat la indústria i aquells elements de producció industrial que poden ser elements de futur perquè es basen en la sostenibilitat. I el que a mi em sembla que és pitjor, les polítiques d'ocupació per part del Govern, dels governs, han estat d'un autisme profund, pal·liatives, per als que perdien la feina, quan s'ha pogut, i d'acompanyament i reverència per a les empreses, amb la confiança que aquestes serien les encarregades de generar ocupació, quan prou feina tenen i han tingut les nostres empreses per sobreviure en aquesta tempesta perfecta. Per tant, les causes d'aquesta situació, sobre les quals un govern conscient hauria d'actuar, per a nosaltres han estat la desregulació laboral i la precarització, la falta de responsabilitat social d'algunes empreses, la destrucció d'ocupació per un interès economicista, la substitució de l'economia productiva per l'economia especulativa, els baixos salaris i, sobretot, en el que a vostè li pertocaria a partir d'ara, la falta de control dels governs a causa d'una voluntària inexistència de planificació de l'economia i de la producció. Miri, si vostè coincideix amb l'anàlisi, en la rèplica m'agradaria plantejar-li alguns elements de proposta en aquests àmbits. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Respon la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, la senyora Dolors Bassa.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Doncs, d'entrada li diré que coincideixo pràcticament amb tot el que ha dit. Per tant, coincidim que el treball no ha de ser només treball, que el treball ha de ser digne, que «treball digne vol dir no sols generar ingressos per al sosteniment, sinó facilitar el progrés social, enfortir les persones treballadores, les famílies de l'entorn i les comunitats. Per tant, treball digne és molt més que el que tenim molta gent d'aquest país, que estem treballant, com vaig dir a la compareixença fa una setmana, pel «mentrestant, però amb mirada de futur. I estem treballant, evidentment, per la independència amb el clar enteniment que és una independència perquè la gent visqui millor. Com vostè sap, moltes de les lleis, moltes de les polítiques en tema de treball, en tema d'ocupació, en tema de relacions laborals no depenen ni d'aquest Govern ni de la gent d'aquest país. Per tant, quan nosaltres parlem d'independència parlem en aquest sentit, perquè volem regular-ho aquí i volem treballar per la gent d'aquí. És veritat que hi ha una crisi social –i vostè ho deia–; hi ha en aquests moments treballadors pobres; gent que té feina i amb la seva feina no en té per viure; que hem de recuperar el valor de treball. Per tant, hi coincideixo fins aquí. Ara, amb això que si tinguéssim les eines no ho faríem, jo no n'estic tan convençuda. Jo penso que amb eines pròpies podríem canviar molts dels temes que tenim amb treball. Vostè em parla del Govern anterior –o de la gent que comparteix grup parlamentari. No té res a veure. Abans eren Convergència i Unió i a mi em sembla que ara no són Convergència i Unió, ara som Junts pel Sí. Vostè em parla de l'Europa del benestar. Aquí també hi tindríem molt a dir. L'Europa que tenim actualment ha canviat molts dels seus principis, del que somiàvem alguns, en una Europa social, en una Europa de benestar, i que en aquests moments no hi ha prioritat per a l'Europa social. Per tant, les desigualtats han crescut, la reforma laboral no ha servit per al que ens van prometre que serviria i tenim un model laboral més desregularitzat amb un model productiu que ha canviat. Nosaltres, com a Govern, sí que podem fer algunes mesures. No hi ha una falta de control del Govern. Aquests dies, en poc temps que fa que som al Govern, ja hem presentat diferents mesures en ocupació. En primer lloc, creiem que el treball digne també és treball segur, i per això ens hi hem posat, i ens hi hem posat per reduir la gran quantitat d'accidents laborals, que nosaltres pensem que no s'haurien de produir en el nostre país. Aquesta mateixa setmana, des de la Direcció General de Relacions Laborals i Qualitat en el Treball s'han enviat cartes amb mesures preventives, tant generals com específiques del sector, a 1.850 empreses. Són les 1.850 empreses que més accidents han tingut en aquest país, les que superen aquell índex d'incidència del sector a l'activitat. A més a més, per al Pla de govern de seguretat i salut s'ha fet un reforç de visites tant en empreses de més de 250... –o es farà, perdó, aquest 2016, com estava previst–, en empreses de més de 250 treballadors i en empreses que han tingut més accidents laborals, sobretot en el sector de la construcció. Per tant, no simplement complim el Pla de govern en seguretat i salut laboral, sinó que hi hem afegit totes aquestes mesures preventives que no quedaran en una carta, sinó que aquestes empreses que deia rebran una visita de la inspecció de treball i de tècnics de l'institut per tal que es compleixi correctament la normativa de prevencions de riscos. Li diré que de cara a aquest any tenim previstes tretze mil actuacions. Per tant, el que és el treball segur, ens hi hem posat les piles fortament. Per un altre costat, vostè parlava dels salaris. És veritat, però també sap que els salaris és tema de negociació col·lectiva entre patronals i sindicats, i, com a Govern, l'única cosa que podem fer és instar a millorar. Hem d'avançar cap a un nou salari mínim català, d'acord amb el context de la Carta Social Europea, equivalent al 60 per cent del salari mitjà. Nosaltres no el podem determinar perquè és també competència estatal. Per tant, aquí seria on les eines seria important poder-les tenir. Però, d'aquest Govern, també, fa una setmana, perdó, fa més, el dia 10 de febrer, jo mateixa vaig presentar, com a mentora, l'estudi de l'impacte de l'adopció d'un salari mínim a nivell local, elaborat per la Universitat de Barcelona, que és per a l'àrea metropolitana, per poder treure aquells mantres que ens estaven dient que salaris mínims de 1.000 euros produirien destrucció d'ocupació; per tant, es demostra que no és així, i on es demostra que és l'única manera de reduir pobresa i desigualtat. Per tant, en un mes que fa que som al Govern, el planteig és aquest: és anar a una millora continua de la qualitat en el treball i és anar a l'establiment d'un pla d'objectius d'activitat que estigui arrenglerat en la lluita i en la millora de les relacions laborals. La lluita contra el frau en la contractació i el control de la utilització correcta, tant de contractes formatius com temporals, serà una de les prioritats de la inspecció de treball, que és de les eines que tenim per poder millorar i arribar a un treball digne, com ha de ser. Control en matèria de subcontractació per eliminar-ne figures abusives que, com vostè sap, molt sovint es porten en algunes empreses. Control de jornada i del frau en la utilització de contractes a temps parcial i lluita, com no podria ser d'altra manera, contra la desigualtat i la discriminació. En matèria de formació professional s'incorpora l'objectiu de verificar que les entitats formatives realitzin la formació en les condicions exigides per la normativa, que fins ara no s'havia fet. I també tenim l'obligació d'estar alerta amb el tema de cooperatives, com obligacions de dipòsits a comptes anuals i manteniment del número de soci i, potser, anar més enllà per poder detectar les falses cooperatives que fins ara tampoc s'hi havia posat incidència. En el marc català de relacions laborals, la nostra feina és de competències normatives que ens permetin avançar en la regulació del mercat de treball. L'establiment d'un ampli i permanent diàleg amb els agents socials, econòmics que hem començat –i com explicava a la compareixença, ja ens hem vist amb tots– i amb els quals hem instat que siguin claus i a ser-hi dia a dia, podrà fer que cerquem una ocupació de qualitat, compatibilitat i productivitat, tant per a les nostres empreses com per als treballadors i treballadores del nostre país. Sindicats, per tant, patronals i Administració hem de fer un llarg camí: el camí de la negociació i la concertació. I aquí ens tindrà al capdavant en tot moment. La intenció del Govern en el marc del diàleg social serà, en tots els camps: negociació col·lectiva, seguretat i salut laboral, contractació laboral i mercat de treball, igualtat i temps de treball, la inspecció com a eina clau i responsabilitat social de totes les empreses. I espero, amb desig, el que ens expliqui en la seva compareixença ara per noves idees i nova empenta que puguem tenir, que segur que no solament l'escoltarem, sinó que impregnarem el departament amb idees que ens aportarà.
Té la paraula el senyor Marc Vidal.
Gràcies, presidenta. Consellera, gairebé que li demanaré que em faci vostè la moció perquè, si fa tot això que ha dit, gairebé que serà, pràcticament, el que li proposaré. No seran idees massa noves. Ens podem posar d'acord. Sí que és cert que..., vostè ha dit que moltes de les lleis no depenen de la gent d'aquest país, i, que amb unes eines diferents, podríem canviar el model. Jo no he dit pas que no poguéssim; he dit que tinc els meus dubtes, perquè tothom té l'origen que té. Per exemple, mirin, la reforma laboral. Vostès tenen un petit problema. Vostès tenen, en aquests moments..., són dintre del grup de Junts pel Sí, són com el doctor Jekyll i mister Hyde, en el tema de la reforma laboral, perquè vostès han votat coses diferents a Madrid. Ara bé, els dos partits que els conformen tenen grups a Madrid, i gairebé tots els grups d'aquesta cambra, també. Escolti'm, hi pot haver una nova majoria per derogar-la. Doncs, miri, podem començar a prendre una iniciativa des d'aquí. Això pot ser una proposta. I què hauríem de recuperar? Potser coincidim i tot: la capacitat de l'autoritat laboral i l'autorització administrativa en els conflictes laborals; els drets i els mecanismes de la negociació col·lectiva en totes les situacions empresarials; la força vinculant i el manteniment de la vigència dels convenis col·lectius; les garanties i les indemnitzacions en cas d'extinció de contractes; la regulació de les causes objectives d'acomiadament; la regulació contractual que teníem abans del 2010... Tot això ho podríem recuperar. És qüestió només que ens hi posem d'acord. I per recuperar l'ocupació, quina feina creiem que hauríem de fer? Deixar les empreses abandonades, només acompanyant-les perquè elles decideixin com volen que creixi el país, que és el que s'ha fet fins ara? No, de cap manera, consellera, cal planificar. Ens sembla, a nosaltres, que cal planificar. I a qui li toca planificar és al Govern, que és qui ha de tenir el conjunt del país al cap: els territoris més castigats, les zones on més ens hem desindustrialitzat, els sectors de l'ocupació que són sectors de futur, i així com aquells sectors que són generadors de precarietat, i, per tant, hauríem de mirar d'evitar-los. I, amb aquesta idea al cap, amb la situació d'emergència que tenim, és imprescindible que la planificació sigui també una planificació d'emergència, liderada pel Govern, però compartida per tots els agents que intervenen en el mercat laboral del país. En el proper Ple, li demanarem que faci això, consellera: un pla de xoc, tenint al cap i orientant el model de país que volem amb relació al treball; orientant, no gaire més lluny. I si fem això, aprofitem per recuperar la negociació col·lectiva com l'element clau per arribar al pacte i a la resolució de conflictes. Creem de manera estable un marc català de relacions laborals que sigui capaç de superar per la via del diàleg allò que la legislació no ha aconseguit. Que no ens passi, com hem vist amb General Electric, amb Delphi, o com vèiem aquest matí amb Bacardí, que qui es vol deslocalitzar ho fa sense cap problema. I un altre element clau de la superació de l'estat de situació de coma que tenim, com vostè ha dit, és la recuperació salarial. Les polítiques d'austeritat, aplicades en tots els països de la Unió Europea per curar la malaltia que les mateixes finances han provocat, s'han convertit en una malaltia. S'ha passat de frenada, l'austeritat, i ho reconeixen molts de líders financers. Mirin, la realitat és que s'estan pagant sous de misèria i, si no hi actuem, el malalt se'ns està anant a l'altre barri. Hi ha dos elements que hi intervenen: el salari mínim, que és dels més baixos de la Unió Europea, i li demanarem la seva intervenció davant l'Estat, perquè aconsegueixi la seva equiparació progressiva –que vostè ha dit que volia fer-ho–; i un acord català entre totes les parts, que hauria de convenir a tothom, entenc jo, perquè a ningú li interessa en aquest moment l'estat de situació salarial. I, per últim, li demanarem dues coses: que en aquest «mentrestant intenti complir tant com sigui possible aquell contracte social que vam fer l'any 79 i l'Estatut que vam fer fa pocs anys; i que si fem noves lleis, que ningú vagi de rebaixes. És a dir, compleixi un a un aquells elements que ens demanen la Constitució i l'Estatut, i que, per fer-ho, novament una altra cosa: planifiqui. Creiem que cal canviar el model productiu actual per un model de futur. Pensem com, proposem-ho i fem un pla de treball. Creiem que cal assegurar la prevenció als centres de treball o vetllar per la igualtat entre homes i dones; o evitar que es perdin llocs de treball, sobretot en empreses estratègiques. Doncs, governem –governem. És a dir, construïm amb els nostres plans el model de país que volem. No siguem només acompanyants de la realitat. I, en temps constituents, tampoc volem renunciar a dibuixar l'horitzó de com ens plantegem el país. Per això volem posar com a prioritat, en aquests debats que tindrà aquest Parlament, allò que per nosaltres són prioritats: un model de relacions laborals que asseguri a la seva ciutadania la capacitat d'oferir com a dret un treball i un salari dignes. En tot això, jo crec que ens podem posar d'acord, i això és el que li proposaré a la moció subsegüent a aquesta interpel·lació. Gràcies, consellera.
Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Gràcies, il·lustríssim diputat, del que vostè em diu que faci, n'hi ha un que no faré. I hem anat a Madrid moltes vegades, jo no iré a Madrid a demanar res, i li prometo que no hi iré; hi aniré, com em deia l'altre dia la companya de la Candidatura d'Unitat Popular, que em deia: «Vagi vostè a Madrid a passar-s'ho bé, que hi ha molts temes culturals, aquí, tantes vegades com sigui, però a demanar allò que és nostre, allò que ens pertocaria, ja hi hem anat molt sovint. Tot el que ha dit vostè de millora de les relacions laborals en el principi de la seva intervenció, al començament, tots són temes de relacions laborals que només hi ha competència estatal. Aquí no n'hi ha cap. Per tant, estaria d'acord amb totes, miri què li dic. Per tant, el que farem a partir d'ara és construir-ho. I aquí sí que m'agafo a la construcció i a la prioritat del model de relacions laborals a Catalunya. Com volem i com ho tenim clar; per tant, del que es tracta és de construir-la durant aquest temps, durant aquests divuit mesos, anar a aquest contracte social que vostè comentava de l'any 79 on el treball i la igualtat entre treballadors i patronal era un equilibri de balança, i no era el que ha passat amb les últimes reformes, no només l'última reforma laboral, sinó, també, l'anterior. Per tant, anem aquí, construïm-ho des d'aquí mateix; construïm-ho amb el marc català de relacions laborals, català, molt més avançat que d'altres, perquè, com sap, amb el TLC hem desfet molts conflictes, hem pogut avançar força, però que ho hem de fer molt més. Vostè em parlava d'igualtat entre homes i dones. És tanta la prioritat que hi donem, que en aquest nou Govern hem creat una direcció d'igualtat, una direcció d'igualtat que està en el departament que tinc el goig d'estar-hi al capdavant, que treballarà en els temes de treball, però també en els temes socials, perquè creiem que la igualtat s'ha de tornar a posar sobre la taula i que el que no podem tenir són plans d'igualtat d'aquells tan macos que alguna empresa havia construït per a altres empreses i que s'han quedat en el calaix durant aquest temps. Per tant, seré una ferma defensora de la igualtat d'homes i dones, tant en el sector del treball com en la part social. Construïm un país, i aquí, estem al seu costat. Per tant, ens agafem a tot el que ens ha dit, construirem el país junts, construirem el país amb la prioritat de contractes socials i de contractes laborals el millor possible, i també amb una planificació i un pla de xoc. Però sap què necessitem, per a això? Uns bons pressupostos. I aquí sí que li demano que ens ajudi, que ens aprovi els pressupostos que presentarem per poder començar les bases d'aquesta construcció que vostè ens demana d'un marc català de relacions laborals estable, de qualitat, perquè el que necessitem és l'increment de l'ocupabilitat de les persones treballadores en tot moment, una millora del sistema que ha de poder donar millors serveis; per tant, el suport a un desenvolupament laboral, a un desenvolupament local, a una igualtat d'oportunitats a l'ocupació, a la part social i de tothom en general. Per tant, estem d'acord amb la majoria de temes que ha plantejat, tenint en compte que és des d'aquí que els treballarem, que és des d'aquí que hi serem i que és per a la gent d'aquí que ho farem. Gràcies.
El vuitè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'ocupació, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. [[Interpel·lació al Govern sobre l'ocupació]] [[300-00018/11]] Té la paraula el senyor Pol Gibert.
Gràcies, presidenta. Serà inevitable fer relació a altres intervencions que hi hagut aquí abans. El diputat Marc Vidal ha fet una exposició molt clara de la situació, i amb la qual puc estar molt, molt d'acord, no?, i amb la consellera Bassa, que ha fet també un relat amb el qual podríem estar, en la major part, d'acord, no? Però es fa inevitable intentar concretar una mica, intentar anar una mica fil a l'agulla i deixar els discursos aquests que són més superflus i intentar anar al detall. És per això que el meu grup parlamentari ha establert, des de l'inici de la legislatura, tres prioritats clares. Una, que ha de ser salut i educació, que ja vam fer una intervenció en aquest sentit, no? I avui, agafant-nos a temes d'actualitat que veiem a qualsevol diari, doncs, ens és obligat interpel·lar sobre ocupació. I volem fer-ho sobre tres àmbits molt concrets, i esperem, també, obtenir respostes molt concretes. El primer de tot: li volia manifestar la inquietud del meu grup parlamentari per un informe que és conegut per vostè, consellera, que és l'informe dels directors del SOC, que ha sortit darrerament, no? Un informe que representa el sentir de tots els directors del SOC, i que no el deixa en molt bon lloc: professionals que es queixen i que fiquen el crit al cel i demanen ajuda a aquest Parlament per intentar buscar solucions als seus problemes. En resum, denuncien greus problemes en estructura i en la manca de personal. Consideren que no es pot tolerar un servei tan precari on no es garanteix la igualtat d'oportunitats, no es garanteix la salut laboral dels treballadors i no es pot prestar un servei de qualitat als aturats. Aquesta és la valoració que en fan ells mateixos, els tècnics del Servei d'Ocupació de Catalunya. Si jo fos consellera –o conseller, en aquest cas– i els meus tècnics em diguessin això, jo correria a fer una reunió amb ells, a veure quin és el problema. L'altre dia, consellera, em va dir, i jo m'ho crec plenament, que estava treballant en aquest tema. Per això li pregunto: ha tingut aquesta reunió ja? Sap quin parer tenen i quina mesura podem prendre per solucionar-ho? És comprensible, consellera, el malestar d'aquests professionals. Ens trobem davant d'un servei d'ocupació que ha patit una retallada de quasi el 40 per cent –el 40 per cent–, just enmig de la crisi econòmica més gran que es recorda; tot un repte per al sentit comú: com més en cal, menys en tenim. No és d'estranyar, doncs, que quasi un 40 per cent de les persones que busquen feina ni tan sols es dirigeixin al Servei d'Ocupació de Catalunya. I, en els darrers anys, retallada rere retallada en temes de pressupost, de plantilla i de programes, és un servei que es manté en peu gràcies al treball dels tècnics. Qualsevol estudi sobre ocupació coincideix a dir-nos que l'atenció personalitzada és un element troncal, vital, per assolir l'èxit en la recerca de feina. És per això que l'OIT estableix que la proporció adequada ha de ser de quaranta-cinc aturats per cada tècnic. Doncs, en aquest país, a Catalunya, ara mateix hi ha 684 demandants per cada tècnic que atén el públic. I en llocs com a Sabadell, per exemple, d'on jo provinc, sobrepassen el miler de demandants per cada tècnic que atén el públic. Si no dediquem ni tan sols una mitjana de 300 euros a l'any a cada doctorat, difícilment podem donar un servei d'ocupació de qualitat. Llavors, li ho reitero, consellera, pensa trobar-se amb aquests responsables, si encara no ho ha fet? Quines accions té pensades per afrontar aquesta situació? I és evident, com vostè deia, que fa falta un pressupost per afrontar aquest tema, i fa falta ja. El segon tema que li volia plantejar avui, aquesta tarda, és el tema de la igualtat salarial, que n'ha fet un esment per sobre en la seva intervenció. És un tema que ens preocupa especialment, i aquesta setmana és un tema d'actualitat, evidentment, no? Fa pocs dies celebràvem el Dia de la Igualtat Salarial, i la setmana que ve celebrarem el Dia de la Dona Treballadora. És per això que se'ns feia inevitable interpel·lar-la sobre aquest tema, que avui resulta d'actualitat, però que moltes persones pateixen dia rere dia, com vostè bé sap. Amigues, germanes o mares cobren de mitjana un 25 per cent menys que els homes, percentatge un punt per sobre del de la resta de l'Estat i que ha anat augmentant des del 2010. També reben unes prestacions d'atur un 15 per cent inferiors, i unes pensions un 30 per cent més baixes. Segons la UGT, la incorporació al mercat laboral dels i les joves es produeix, ja des de l'inici, en desigualtat salarial. Aquesta diferència ve causada perquè les dones ocupen sectors més precaris des d'un inici en la seva entrada al mercat laboral. Així, doncs, tenim diferències des de l'origen, i és una diferència que s'accentua, definitivament, a partir dels trenta-cinc anys, quan es tenen fills a càrrec i sovint comporta la renúncia a l'ascens professional a favor de la parella masculina. Podem observar, doncs, clarament, que les nostres companyes pateixen segregació en dos sentits: horitzontal i vertical; horitzontal perquè ocupen els sectors laborals més precaris, i vertical per al que coneixem tots com «el sostre de vidre. Trobem, doncs, que la reforma laboral, un element cabdal que s'hi han referit diverses persones abans de la meva intervenció, precaritza enormement el mercat de treball i ataca especialment la conciliació laboral amb la vida social i familiar. Això genera una càrrega extra a les dones que tenen gent a càrrec o altres tasques a part del seu creixement personal i professional. I per fer un esment més proper: les retallades en escoles bressol i en dependència els afecten directament en aquest sentit. És conegut que factors com l'edat reproductiva marquen un punt d'inflexió en la vida laboral de les dones, o dit d'una altra manera: tenir fills és un factor clau en l'abandonament del mercat laboral. I, evidentment, consellera, les retallades en escoles bressol no ajuden en aquest sentit. D'altra banda, aquest Parlament va aprovar l'any passat una llei d'igualtat, però encara estem lluny de la seva implantació efectiva. Sé que el Govern té temps per desenvolupar-la fins al 2017, però jo li prego que n'acceleri la seva implementació en elements tan rellevants com poden ser els agents d'igualtat a les empreses. Hem de tenir en compte que l'eliminació de barreres de gènere no és només un tema de justícia, evidentment; sinó també un tema d'economia de país. Molts estudis conclouen que suposaria un increment d'un 15 per cent dels ingressos del país tenir igualtat salarial plena. Jo li pregunto, doncs, consellera, quines mesures té preparades el Govern per assegurar la igualtat salarial entre homes i dones? Com pensa combatre aquest llastre que ens afecta? Cal reforçar les mesures per eliminar aquesta bretxa, evidentment; així com qualsevol mostra de discriminació en l'àmbit laboral. Creiem convenient impulsar polítiques d'ocupació específiques per a col·lectius de dones, sobretot les que tenen més dificultats per inserir-se. I creiem que cal posar sobre la taula el debat sobre la transparència salarial, obligant a empreses a fer accessibles els seus criteris salarials i de promoció, amb el propòsit de lluitar contra aquesta desigualtat. I, per últim, consellera, deixi'm que li faci referència a un tema que també ha sortit abans i que dia a dia vivim els membres de la Comissió de Treball, i és la crisi d'empreses. Alguns sindicats calculen que cada mes ens trobem amb un gran anunci d'una empresa que tanca. Se n'ha fet referència, aquí, abans, a algunes: Valeo, Ercros, Covestro, Delfi, General Electric, Autolift o Bacardí, que –com molt bé deia el diputat Vidal– avui ens ha vingut a visitar al Parlament, no? Són només una mostra de la pèrdua d'indústria que pateix aquest país i que no ens podem permetre durant molt temps més. Una crisi que fa especial èmfasi en el tema del sector de l'automoció i dels seus components. I cal celebrar, en aquest punt, l'inici dels treballs de la Comissió d'Estudis sobre el Sector de l'Automoció, que esperem que en breu pugui tenir propostes per millorar en aquest àmbit. Però les empreses que pateixen van molt més enllà de les automobilístiques; trobem químiques, centres de recerca aplicada, indústria alimentària. I la meva pregunta és, consellera, i un altre cop li concreto: quines accions té previstes el Govern per assegurar la indústria actual i afavorir-ne de nova? Sembla que aquesta competència recau sobre vostè i el conseller Baiget, però com que no és aquí, i vostè tinc entès que està en plena coordinació amb ell, doncs, jo li prego que me la pugui contestar vostè mateixa. Detectem, i així ens ho transmeten diferents col·lectius implicats, una actitud reactiva davant de la crisi industrial que estem patint. Entenem que el Govern tot just acaba de posar-se en marxa, i això és un fet inapel·lable, però entenem que hi ha una continuïtat d'acció, i que la política industrial d'abans no és la que ens agradaria que hi fos ara. Per això li demano més proactivitat. I és per això que, en l'àmbit de les propostes, jo li demanaria que impulsés el pacte «Més indústria, que és conegut per tots, i que reforcés un sector econòmic que crea treballs estables i de qualitat com és la indústria. I per fer-ho és imprescindible la voluntat del Govern, la seva voluntat. I com que el Govern sembla, de moment, no estar per la tasca, ens trobem amb alguns exemples, com és el cas del Vallès Occidental, que ha decidit tirar pel dret i fer el seu propi pla de reindustrialització amb la unitat d'alcaldes i agents socials i econòmics. No seria millor fer-ho a nivell de tot Catalunya, consellera, i tenir així més força per tirar-ho endavant? Quina opinió li mereixen, en aquest sentit, els pactes que hi ha hagut a les Balears, per exemple, per l'ocupació? O els pactes d'Emília-Romanya, a Itàlia, que fiquen en el centre del debat el creixement econòmic, el diàleg social i la creació d'ocupació? Tot això per transformar el creixement econòmic en alguna cosa que és elemental per a tots, i que tots desitgem, que és el benestar de la ciutadania. Des del meu grup, creiem, consellera, que pot ser un bon camí a seguir. Vostè em pot dir que en divuit mesos –ara seran setze, més o menys– no té temps per tirar endavant un acord d'aquestes característiques. Doncs, li diré que a les Balears ho han fet en sis mesos; per tant, encara tindria deu mesos per implementar-lo adequadament. I, és més, pensem que si d'aquí a divuit mesos el Govern ha de canviar, seria un bon llegat per deixar. Gràcies, presidenta.
Respon la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, senyora Dolors Bassa.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Bé, vostè ha plantejat diferents temes; tornar a parlar d'ocupació, jo crec que podríem haver-ho ajuntat i podíem fer una sola moció, perquè hi han diferents temes que són exactament iguals quan parla de la igualtat salarial entre homes i dones, quan parla de la crisi..., però, evidentment, intentaré desgranar cada un dels temes que ha comentat. En primer lloc, amb relació al tema SOC i al tema d'aquesta carta que van rebre els diputats de la Comissió de Treball, dir que jo no l'he rebuda, per començar. Si la tinc és perquè algú d'algun grup d'aquí al Parlament me l'ha enviat. Per tant, els directors del SOC no s'han dirigit personalment al departament. Ens l'hem llegida, sabem de què va, però també li diré que les peticions que fan aquests directors del SOC són peticions concretes, i, per tant, han de ser avaluades en el consell de direcció. Cada una s'ha de veure si és una idea «rasgada, si és una idea només d'ell o si és una idea de tota l'oficina del SOC. No és ni de la junta de personal, ni de cap òrgan de participació regulat; per tant, en una reunió de directors del SOC, per tant, un sol sector, un sol grup de treballadors, si hi estem acostumats o volem classe treballadora, tant de dret tenen a opinar els conserges de les oficines del SOC, com els directors del SOC, com qualsevol dels tècnics o treballadors del SOC. Per tant, em mereix tot el respecte, em preocupa el tema que ens presenten; però, evidentment, no són únics. Per tant, en farem el cas adequat. El coneixem i estem treballant en aquest tema, ens reunim amb la junta de personal i ens reunim amb els òrgans de participació. Hem quedat amb algun d'ells per comentar-ho, però el que no farem és reunir l'assemblea de directors del SOC, perquè, com pot pensar, també hauríem de reunir l'assemblea de conserges, hauríem de reunir l'assemblea de tècnics, hauríem de reunir l'assemblea d'orientadors... I nosaltres creiem que les oficines del SOC han de ser tot en un i, per tant, tots conjuntament. Les dades que ells reflecteixen no són generals, no tenen en compte ni els ajuntaments del poble..., quan ells parlen del que els toca d'aturats: el tècnic, quants aturats té en aquella població, no han tingut en compte ni la part de contracte programa que tenim amb els ajuntaments, que estan desenvolupant temes d'ocupació, ni han tingut en compte cap de les agències de promoció que hi ha a l'entorn. Per tant, són dades, simplement, d'un director, d'entrada i sortida d'una oficina. De tota manera, ja s'ha pres una decisió. I una decisió que és, oficina per oficina, contrastar la informació que dóna aquest director amb els altres tècnics de l'oficina, fer la presa de decisió segons el conjunt de tota l'oficina i tenir en compte la dimensió territorial. Per tant, hi estem treballant. La carta aquesta, com vostès saben, la van rebre no fa massa, i, per tant, hi estem treballant. Sí que ens hi hem posat: estem revisant els llocs de treball, s'estan canviant ara nomenaments i s'està mirant la convocatòria de concursos de mèrits també, un a un, dels treballadors del SOC, que, com saben, hi ha una convocatòria nova. Hi ha un projecte, també, d'estudi que hem fet durant aquest mes sobre l'organització de les oficines del treball; per tant, ens hi hem posat i ho fem. Però l'única veu, la dels directors, no serà aquesta. La reorganització del SOC i de les oficines de treball serà amb la visió conjunta, com he dit abans, de tota la classe treballadora del SOC i de tota la ciutadania en aquests moments aturada, que són els principals agents i els principals implicats en el SOC per poder fer la redistribució. També, dir-li que, amb relació a... Aquí estem mirant de crear un nou rang: una persona que estigui al costat del director de cada oficina, que li permeti, com en els òrgans centrals, una subdirecció, i que, per tant, puguem analitzar més clarament l'encàrrec de feina que tenen cada un. També, dir-li que durant aquest mes tenim programat anar a tres o quatre oficines del SOC; que farem com fa el conseller de Salut: anar allà, veure les dificultats i els problemes que hi ha. Hem enviat una carta a totes les oficines dient que hi anirem, sense dir ni dia ni hora, ni re, perquè precisament volem parlar directament amb els usuaris que hi hagi, parlar directament amb els treballadors, amb els tècnics del SOC. Per tant, la col·laboració i cooperació serà màxima, però també la col·laboració i cooperació amb els ens locals on estan aquestes oficines del SOC. Dit això, el tema d'igualtat salarial amb homes i dones és un tema que ens preocupa també des de la conselleria. Hem dit que uns dels programes que han de ser prioritaris en el SOC han de ser els programes de col·lectius de dones. Ja s'havien signat anteriorment alguns programes, i per tant estem amb la revisió. Vaig explicar a la compareixença d'encara no fa una setmana, vam explicar-ho, que reestructuràvem tots els programes, que crèiem que n'hi han massa, que és massa burocratitzat, que el que havíem de fer és ajuntar-los, i estem amb aquest tema. Per tant, col·lectiu de dones, col·lectiu de gent més gran de quaranta-cinc anys que estan a l'atur, col·lectius de llarga durada i col·lectius de joves seran les quatre prioritats en tots els programes que fem en el SOC. Afavorir les empreses. I tant! Avui el conseller d'Economia explicava com fer que més empreses vinguin aquí. En una pregunta oral explicava quines són les empreses que han marxat, i com assumir que puguin venir al més aviat possible i que tinguem la internacionalització màxima de les empreses que estan aquí. I, finalment, només dir que avui han sortit les dades d'atur. Vostès en són coneixedors. Són bones per a Catalunya. Però no ens deixarem enlluernar, com fan altres governs, per la baixada de l'atur, perquè nosaltres creiem que hem de lliurar, com deia al principi, la batalla de la qualitat de l'ocupació. Sí que ha crescut el nombre d'afiliats a la seguretat social. També sabem que les dades són dades, que són interpretables. S'ha produït un increment en un any de 100.000 persones, exactament 107.061 persones, cosa que significa un augment de 3,63. I aquest mes, precisament un dels mesos que molts anys hi ha hagut baixada, hi ha hagut, aquest any, baixada d'atur. Per tant, la creació d'ocupació hi ha sigut, és relativament positiva. Però, com deia al principi, no ens deixarem enlluernar per aquesta baixada de l'atur, perquè creiem que ens falta molt per treballar tant en el que és, com deia vostè, el col·lectiu..., en igualtat salarial com en treball digne, que dèiem en l'anterior intervenció. Moltes gràcies.
Té la paraula el diputat Pol Gibert.
Gràcies, presidenta. Consellera, jo em preocuparia si els directors del SOC, i és un tema..., i aquí hi han dues coses: una que és el tema intern de com s'organitza la conselleria, i aquí, jo diria, hi entrarem menys, diguem-ne..., però si es dirigeixen al Parlament en comptes de dirigir-se a la consellera o al secretaria general. Jo crec que aquí hi ha un problema evident de relació entre els tècnics i la conselleria. Però jo em vull centrar en la situació que ells diuen..., del SOC..., que ells denuncien com està. Vostè em diu que les dades, ben bé, no són les adequades. Home, no ho sé, jo, però si les dades dels directors del SOC, de les oficines, no són adequades és per començar a preocupar-se, també. Miri, jo em vull centrar en dades que a mi em sobten molt. Jo quan veig en vermell que fica que hi han oficines que tenen més de mil demandants per cada tècnic..., a mi això em preocupa. Em preocupa perquè quan em transmeten, aquesta gent, que tenen un col·lapse diari a la seva oficina, que ells volen donar atenció personalitzada, que estan capacitats per fer-ho i no poden perquè els falten recursos, és evident que aquí tenim un problema estructural en el servei. Vostè també ha fet referència abans, en la intervenció del diputat Vidal, que no pensa negociar amb l'Estat res, que anirà a Madrid a fer turisme cultural, si ho he entès més o menys bé. Home, jo li prego, consellera, que aquests divuit mesos, mínim, no per a vostè, sinó per a la gent que està aturada, intenti negociar millores en polítiques actives d'ocupació, per exemple, millores en transferències. Perquè no és un tema per vostè o per mi. És un tema per molta gent que n'està pendent. Jo no deixaria escapar un sol euro del que ens pugui donar l'Estat. Si ens diuen que no, l'acompanyarem, a vostè. No es preocupi, l'acompanyarem. Però intenti-ho, consellera; intenti-ho, si us plau, perquè, si no, ja estem perduts, en aquest sentit. No ha fet cap referència al tema del Pacte pel treball. Jo crec que és un tema important, un tema que podria explorar i que, a més, és un tema on ens trobaríem molta gent d'acord. I, vist que a nivell territorial es fa ja en algunes zones, crec que és un bon relleu que podria agafar la conselleria i impulsar des del seu propi àmbit. Nosaltres considerem que la lluita contra l'atur no té el pes que es mereix dins l'acció del Govern. Ho considerem així. I quan hem preguntat temes concrets, com vostè sap, a la compareixença, com és el Pla de xoc contra l'atur juvenil, el Pla de xoc per als majors de quaranta-cinc anys, els recursos propis que aportaria vostè a polítiques actives, hem tingut respostes, diguem-ne, esquives, per no dir poc concretes. Jo li prego, consellera, que concreti; que ens digui, si us plau, amb què pensa fer-ho. Perquè m'ha dit ara vostè, també, les dades de l'atur, que sí, que celebrem que són millors que els darrers mesos, i això és una alegria per a tots, evidentment. Però cal destacar dos temes. Un tema: hi ha hagut un Mobile World Congress, que evidentment afecta la contractació, i això és evident; veurem com es recupera després. I un tema a destacar: l'atur juvenil ha pujat, no ha disminuït. Per tant, consellera, es fa més necessari, encara més que mai, el Pla de xoc contra l'atur juvenil. El tema d'empreses. Jo voldria saber quin és el model industrial d'aquest país; jo voldria saber cap on anem; que el conseller Baiget, quan sigui, si vostè no és la persona adequada, ens ho expliqui. Perquè no el veiem. Veiem una actitud passiva, reactiva, com abans he dit, i no veiem una actitud proactiva que..., ens diguem..., que hi estiguin d'acord vostè, els governs, administracions i agents socials i econòmics..., per saber cap on anirem. I, per últim, li volia dir..., el tema d'igualtat salarial. M'agradaria un compromís per part seva en el tema de desenvolupar la Llei d'igualtat al més aviat possible. Més que re, perquè és un tema en què devem estar d'acord tots, aquí, no crec que hi hagi molta discrepància. I crec que és un tema important, que és un deute històric que tenim amb la meitat de la població d'aquest país, i estic segur que si tots junts ens hi fiquem podem començar a solucionar-lo. Així que, senyora consellera, espero que en la seva rèplica em pugui donar respostes més concretes. Gràcies.
Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. En cap moment he dit que no em preocupés l'informe de les oficines del SOC –en cap moment. El que passa és que he dit que no seria l'únic. Perquè, com vostè sap, està signat per set persones, set directors del SOC, que ens diuen que és d'una assemblea del SOC de què no tenim actes, que és d'una assemblea de directors del SOC que no és constituïda, o que no sabem d'on ha sortit, que es dirigeixen directament al Parlament i que no és pels òrgans participatius de qualsevol classe treballadora en el seu lloc de treball, com ha de ser la junta de personal..., de parlar-ne. I, per tant, el que no farem és classes a dintre de les oficines del SOC. I en això jo crec que vostè, com a Partit Socialista, deu estar totalment d'acord amb mi, que la classe treballadora ha de tenir els acords junts en el lloc de treball i que no pot ser que es doni prioritat a una persona perquè és director del SOC i no se'n doni al conserge del SOC, que deu patir moltíssim més, perquè li entra la gent. Per tant, escolti, posem les coses a la negociació com han de ser. Negociarem, i tant! I em preocupa, i em preocupa moltíssim. I per això li he dit que una de les mesures que hem pres és anar a les oficines del SOC in situ per parlar-ne amb els directors i amb tota l'altra gent. Li he explicat..., de crear una nova figura al costat del director del SOC perquè pugui portar a terme tots aquells temes..., sobretot en aquelles quatre oficines que hi ha en què hi han més aturats del que és desitjable per cada un dels orientadors. Però, a més a més, li diré d'altres mesures que hem pres. Per exemple, en aquests moments ja hem signat que es puguin tornar a quedar aquelles quaranta-cinc persones que se'ls acabava el contracte a final d'aquest mes, i que ens preocupava molt, perquè ja havien passat el seu temps de tenir treball, i que creiem que són imprescindibles. Per tant, el que no farem és retallar. I vostè també sap que tenim a sobre la taula un tema de cent deu orientadors que han sigut interins durant molt temps i malauradament no se'ls podrà allargar el contracte, però sí que treballem perquè hi hagin les places d'aquests cent deu orientadors. Per tant, escolti, en el SOC hi treballem. Però no solament en això. Treballem en més eines. Volem que el SOC sigui una de les prioritats, i així mateix els ho vaig explicar el primer dia que vaig anar a les oficines i vam treballar amb ells. Els vaig dir que serien la nineta dels ulls... Tal qual. Perquè creiem en un servei d'ocupació públic, creiem en un sistema d'ocupació públic del nostre país, i per tant creiem que hem de millorar en tots els temes del SOC. Què hem de fer, en el SOC? Evidentment, finalitzar la implementació de la reestructuració. Vostè sap que hi ha una llei. Per tant, hem d'apostar per les estratègies i el desplegament territorial més enllà del que tenim ara; prioritzar l'orientació, i per això parlava dels cent deu orientadors com a element clau del servei públic, i minimitzar, com deia en l'anterior intervenció, els programes per millorar-ne l'eficàcia. La prioritat del SOC no és com rep la gent el director o com rep la gent el conserge. La prioritat del SOC, com no podria ser d'altra manera, és millorar l'ocupabilitat de tots els treballadors i treballadores del país, i en especial els aturats. Per tant, el que hem d'aconseguir és que la garantim, que el dret subjectiu de l'ocupabilitat arribi a totes les persones. Per a tema joves, com deia vostè, en la compareixença vaig explicar que impulsaríem el Programa de garantia juvenil, que com sap no és nostre, perquè les eines que tenim, i el SOC les eines que té, són el Fons social europeu i els programes que traiem de la sectorial a Madrid. Jo no he dit..., he dit que no aniria a Madrid..., no hi aniria a demanar ni a estirar res més. Hi aniria a demanar allò que ens pertoca. Per tant, en cap moment hi aniré a negociar. Hi aniré a buscar allò que ens pertoca. I allò que ens pertoca, com ja he dit al principi, és molt clar: són les eines i són els diners que ens pertoquen. Perquè també..., o parli amb el seu grup parlamentari d'allà i veurà de quina manera la sectorial ens tracta; com ens tracta, com arriben els diners, que arriben amb retard. Avancem diners d'aquest any per poder pagar els programes, quan ja els hauríem de tenir. Per tant, escolti: anirem a Madrid a reclamar tot el que ens toca per dret; no hi anirem a negociar absolutament res. Per tant..., i si convé hi aniré cada setmana, si convoquen sectorials, que no en convoquen, per cert. Per tant, ara que guanyaran el que vostès pensen guanyar, suposo que canviaran les coses, que una de les prioritats serà aquesta, i llavors segur que ens entendrem i no hi haurà problema. Quant a joves, ho dèiem..., sí que ens preocupa. La garantia juvenil l'hem de tirar endavant amb més coordinació. Però també hem d'impulsar el programa dels «Grans actius. L'import i la provisió de beneficiaris és de 405.000 persones...
Consellera, em sembla que se li ha acabat el temps.
Me quedaven... Ah!, perdó. Doncs, anirem treballant en tot el que convingui. Gràcies.
Gràcies. [[Declaració del Parlament de Catalunya de solidaritat amb els refugiats sahrauís amb motiu de la catàstrofe humanitària als campaments algerians de Tindouf]] [[401-00004/11]] El novè punt de l'ordre del dia és una declaració del Parlament de Catalunya de solidaritat amb els refugiats sahrauís amb motiu de la catàstrofe humanitària als campaments algerians de Tindouf. Com que és una declaració pactada amb tots els grups parlamentaris, permetin-me que toqui el timbre, com si fos de votació, perquè vingui tothom per donar-li més solemnitat. [[Pausa llarga.]] Abans de procedir a la Declaració del Parlament de Catalunya de solidaritat amb els refugiats sahrauís amb motiu de la catàstrofe humanitària als campaments algerians de Tindouf, vull saludar, en nom de la cambra, la presidenta de l'Associació Catalana d'Amics del Poble Sahrauí, senyora Núria Salamé, i els altres membres de l'entitat que avui ens acompanyen. Moltes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]] Prego a la secretària primera, senyora Anna Simó, que iniciï la lectura.
«Declaració del Parlament de Catalunya de solidaritat amb els refugiats sahrauís amb motiu de la catàstrofe humanitària als campaments algerians de Tindouf. El Parlament de Catalunya, institució que defensa el dret d'autodeterminació dels pobles en els termes de la Resolució 1514 (XV) de les Nacions Unides i la solidaritat internacional, expressa la seva consternació davant la tragèdia humanitària que es viu als campaments sahrauís algerians de Tindouf arran de les greus inundacions i destrosses provocades per les pluges torrencials i les intenses ratxes de vent. El Parlament de Catalunya demana la ràpida intervenció de tots els ens públics, les organitzacions internacionals, les organitzacions no governamentals, els moviments de solidaritat i la societat civil per col·laborar, al més aviat possible, amb actuacions d'emergència per cobrir les necessitats més urgents de la població, atendre les víctimes i reconstruir els campaments de refugiats, que pateixen una situació extrema, i insta el Govern a adoptar mesures concretes d'ajuda humanitària per mitjà de l'Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament. El Parlament de Catalunya fa una crida als mitjans de comunicació a informar sobre aquesta catàstrofe humanitària perquè la societat catalana en tingui coneixement i hi pugui col·laborar solidàriament. Finalment, el Parlament de Catalunya demana a la Unió Europea i al Govern de l'Estat que exigeixin l'aplicació de la Resolució 690 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, del 27 de juny de 1990, perquè es pugui celebrar un referèndum d'autodeterminació del poble sahrauí. Palau del Parlament, 2 de març de 2016. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
El desè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. [[Interpel·lació al Govern sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals]] [[300-00017/11]] L'exposició de la interpel·lació la farà el secretari senyor David Pérez, però, en tot cas, que s'esperi un moment que acabin de sortir els diputats i diputades. [[Pausa.]]
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats..., senyora consellera, li anuncio molt breument els quatre punts de la meva interpel·lació: el primer, la crítica als nomenaments que s'han produït darrerament i que, de fet, avui mateix s'han produït; el tema de la reforma –segon punt– de la Llei de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals; tercer punt, el contracte programa, i, per últim, els temes de pluralisme. Miri, nosaltres, a la darrera Comissió de Control de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals parlàvem, fèiem aquest repàs dels últims trenta-tres anys de ràdio i televisió pública i dèiem que, sota el nostre criteri, nosaltres hem passat d'una ràdio i una televisió pública catalanista, innovadora, creadora de talent i d'indústria audiovisual, que era referent per a la resta de televisions públiques del país i amb un cert recorregut històric, hem passat d'aquesta televisió a una televisió amb una deriva clarament sobiranista i independentista, que ja no som líders a totes les franges i que, a més a més, tenim unes queixes permanents per la manca de pluralisme, i amb un futur incert, i amb un dèficit –ho vam comentar– que podria portar també al col·lapse. I aquesta transformació que s'ha produït en els mitjans públics, de catalanistes a independentistes, segurament explica moltes de les queixes, moltes de les disfuncions que ens trobem o que pateixen en aquest moment els mitjans públics. Per exemple, el tema dels nomenaments. Miri, l'exemple més recent s'ha produït a la ràdio. Nosaltres celebrem que, després de mig any sense director a la ràdio, ara en tinguem un i que, a més a més, és periodista. Nosaltres li hem desitjat molta sort, però rebutgem el procediment. Discrepem del model partidista d'elecció de càrrecs de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, i són unes discrepàncies que no amaguem i que expressem amb contundència, però sempre amb diàleg i, sobretot, amb respecte. Hi insisteixo, nosaltres no qüestionem la vàlua ni la capacitat dels nous directors –això ja ho veurem–, però sí que qüestionem les formes, qüestionem el procediment i qüestionem també el moment de fer-ho. Nosaltres hem passat del consens en el nomenament dels càrrecs a aquesta mena de repartiment paritari entre els dos grups que donen suport al Govern; això sí, excloent sempre la CUP en el repartiment de càrrecs. Nosaltres hem passat de la professionalitat com a valor rellevant pels càrrecs de direcció de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals al fet que el més rellevant és la capacitat de pertànyer a una determinada opció política. Nosaltres hem passat de fer els canvis quan toca a fer els canvis quan convé als partits que donen suport al Govern. Senyora consellera, en el tema dels nomenaments, vostè pensa que s'estan fent de manera adequada? Passem a l'altre tema, al tema de la Llei de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Nosaltres volem tornar a la professionalització, nosaltres volem tornar al consens, volem tornar al gran pacte de país sobre els mitjans públics, volem tornar als dos terços per als nomenaments. Som conscients que des del Grup de Ciutadans ja s'ha presentat una iniciativa legislativa sobre aquest tema, amb la qual ja els anunciem que, en bona part, estem d'acord. Sabem també que el Grup de Catalunya Sí que és Pot té una iniciativa ja presentada sobre aquests temes, i, segurament, també ens podrem posar d'acord. I jo també els anuncio que nosaltres, com a Grup Socialista, tal com vam dir en el moment que em van nomenar per portar aquests temes, faríem també una iniciativa legislativa a aquest respecte. Crec que valdria la pena que en el tràmit parlamentari aquestes tres iniciatives legislatives es puguin veure de manera conjunta, i així guanyaríem temps; hi insisteixo, hi ha aquest consens per part d'una majoria de grups i estic convençut que s'hi podrien ajuntar més grups. Senyora consellera, també s'apunta vostè a aquesta professionalització dels mitjans públics? S'apunta vostè també a tornar al consens? S'apunta vostè també a tornar al gran pacte polític dels mitjans públics? S'apunta també vostè, senyora consellera, als dos terços de cara als nomenaments? En el tema del contracte programa, nosaltres pensem que fem tard –fem tard. Miri, al diari de sessions d'aquest Parlament consta que el 19 de gener del 2015, és a dir fa més d'un any, el conseller Homs, el conseller de Presidència, deia, en aquesta mateixa sala que «en les propers setmanes..., literalment, «en les properes setmanes signarem el contracte programa. Fa més d'un any, que deia això. Jo crec que vostè té l'obligació de fer un nou contracte programa. Com s'ha de fer? Miri, de fet, està tot inventat. Podríem fer una cosa: agafem el que teníem, agafem l'últim contracte programa: hem d'eixugar el dèficit; hem de donar estabilitat financera als mitjans audiovisuals, a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals; hem de comprometre també la corporació catalana –és el tercer gran apartat de l'anterior contracte programa– en la contenció de la despesa i en la contenció del dèficit, i, el quart punt, hem de mirar que no s'incrementi la plantilla, i si es pot anar a una petita reducció de la plantilla, doncs, millor. Si estem d'acord en aquests quatre punts, endavant. Compti amb nosaltres per tirar endavant el contracte programa. Si, a més a més, aconseguim que la CCMA sigui el principal centre de producció de continguts audiovisuals a Catalunya, perfecte. Si, a més a més, ho aconseguim amb indicadors de qualitat, de gestió i d'audiència, perfecte. Si no, en qualsevol cas, compti amb nosaltres en l'elaboració d'aquest contracte programa. Però, senyora consellera, per desencallar aquest contracte programa ens hem de posar les piles, per dir-ho d'alguna manera. A la comissió de control, el senyor Brauli Duart deia que això ja no depenia d'ell, ja depenia del Govern. Doncs, de qui depèn? Com ho tenim? Quina previsió en el temps tenim de la signatura definitiva d'aquest contracte programa? Per últim, el tema del pluralisme. Si m'ho permet, la Mònica Planas, al diari Ara, feia fa uns dies una reflexió sobre quins serien els deures que tindria el nou director. Comentava la necessitat d'aconseguir –cometes– «el complicat repte d'eliminar l'etiqueta d'“independentista” de la televisió pública de Catalunya; més endavant, continuava demanant «no transmetre la sensació que és la tele d'uns quants, els de sempre, els de la mateixa corda. Miri, vostè em pot dir: «Senyor diputat, la ràdio i la televisió públiques són més plurals del que vostè es pensa. I li ho accepto; però també m'accepta que jo tingui el deure d'intentar esbrinar-ho, d'intentar comprovar-ho. I és en aquest sentit que jo faig preguntes al Govern demanant que se'm digui o que se m'expliqui quins són els tertulians que estan en els programes de debat de la ràdio i la televisió públiques, i que em diguin amb quina freqüència participen d'aquests debats, i que, per tant, a partir del sou, sabrem amb quina freqüència. I el que no és normal..., crec que no és normal, senyora consellera, que un membre del seu Govern em digui que això és una intromissió política. Tampoc voldria donar-hi més voltes. Però m'agradaria conèixer també la seva opinió. Perquè jo estic fent la meva feina; la meva feina és preguntar al Govern, la meva feina és fer-li interpel·lacions a vostè. La nostra primera preocupació és que la ràdio i la televisió públiques siguin mitjans on tots ens sentim còmodes. No em refereixo als partits, em refereixo que tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya ens puguem sentir còmodes veient o escoltant la nostra ràdio i la nostra televisió públiques. Agraïm, felicitem l'activitat, molta de l'activitat que fan els professionals dels mitjans públics. Ho vam comentar a la comissió de control. Ho tornem a dir: sap greu dir programes, però val la pena de vegades també, no?, que la gent que ho fa bé s'emporti la felicitació: el Sense ficció, Una mà de contes, el Merlí, i també a la ràdio, La Gran Anaconda o En guàrdia, i molts més programes que es fan d'una manera molt brillant a la televisió pública. Li demano que traslladi aquesta felicitació als professionals de la ràdio i la televisió públiques. Però, miri, consellera, també hi han coses que es fan malament. No passa res. Hi han coses que es fan malament a la ràdio i a la televisió públiques. No ens agrada aquesta etiqueta d'una ràdio, d'una televisió, d'uns mitjans públics que són independentistes. No ens agrada aquesta sensació que la televisió pública és d'uns quants, dels de sempre, dels de la mateixa corda. No ens agraden els que confonen informació amb propaganda. No ens agraden els que confonen opinió amb consigna política. No ens agrada aquesta minoria, hi insisteixo, una minoria de professionals que s'han convertit en una mena d'apòstols i de predicadors d'aquest procés. Tot això no ens agrada, senyora consellera, i ho denunciarem i ho continuarem denunciant. Resumint –acabo ja–, hem de millorar la forma de fer els nomenaments, hem de posar-nos les piles en l'assignatura del contracte programa, hem de treballar una miqueta més per la pluralitat i crec que hem d'activar entre tots una nova llei de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Com ho veu, tot això, senyora consellera?
Respon la consellera de la Presidència, senyora Neus Munté.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyors diputats i diputades..., senyor diputat, abans d'entrar en els quatre blocs en què vostè ha centrat molt la seva interpel·lació, permeti'm que situï tres premisses més generals amb les quals crec que també podem coincidir. Una primera és que no concebem aquest país sense els seus mitjans públics, que són forts, que són de qualitat i que són líders. I des del Govern la nostra aposta inequívoca ho és per un model construït a l'entorn de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, a partir de la feina i de l'esforç de totes les persones que hi treballen, posant en valor la seva altíssima professionalitat; és un dels principals actius de la corporació. Per tant, d'acord i felicitem-los, però tots junts –tots junts–, els nostres professionals. Una radiotelevisió pública, la catalana, que de tot l'Estat és la que està sotmesa a més mecanismes de control de la seva pluralitat i objectivitat. Per tant, garanties de control, garanties de pluralitat, compromís inequívoc també en aquesta pluralitat –després hi faré referència. I és que sense aquesta pluralitat, que vol dir també credibilitat, la corporació no tindria els índexs d'audiència que té. I, sense cap mena de dubte, el millor indicador d'aquest pluralisme és la bona audiència, però també la valoració que en fan els ciutadans i ciutadanes, si no és que pensen –i estic convençuda que en cap cas és així– que els espectadors, que els oients de Televisió de Catalunya, de Catalunya Ràdio, són acrítics i no tenen criteri. Estic convençuda que no és així, que ningú d'aquesta cambra creu això, i, en tot cas, com deia, m'hi tornaré a referir més endavant, a aquests criteris i a aquestes garanties de pluralitat. Vostè començava fent referència al que per vostè és una deriva d'una televisió i una ràdio catalanistes, innovadores, cap a una deriva sobiranista o independentista. Comencem per la televisió pública. És un reflex de com ha evolucionat la societat catalana i cap a on va. I això es veu clarament en les dades que provenen del baròmetre de l'opinió política, del CEO, on veiem que l'opció per una Catalunya independent, per exemple, ha passat del 14 per cent, l'any 2006, al 40 per cent al novembre d'aquest passat any 2015. Per tant, una televisió pública que, en tant que això mateix, que pública, s'adapta i evoluciona també d'acord amb aquest sentiment que ha anat també evolucionant i que ha anat canviant. No és pas una televisió per a uns pocs, si tenim en compte les dades d'audiència a què després també em referiré, però que vostè coneix perfectament i vam tenir ocasió també de parlar-ne en la comissió de control de fa ben pocs dies. Una televisió que només tingués ulls pel sobiranisme no faria la cobertura, per exemple, del debat d'investidura que s'està celebrant en aquests moments a Madrid, on TV3 realitza bona part dels telenotícies des d'allà, hi ha desplaçat diferents equips, un presentador, i emet en directe bona part d'aquesta sessió i d'aquesta seqüència del debat d'investidura, a través del canal 3/24, i absolutament tot en directe des del 324.cat. Però hi ha altres maneres de mesurar, eh?, aquesta..., això que vostè parla des de la percepció, des de les reflexions..., que són molt respectables, però jo li parlo de dades, i de dades objectives. Qüestions que reben més atenció als telenotícies i que no es centren precisament en les relacions Catalunya-Espanya, sinó, per exemple, des d'una dada molt concreta, el temps de notícia: la crisi econòmica i la crisi financera mundial, amb un temps de notícia d'un 14,3 per cent, segons l'Informe de control de compliment de les missions específiques del servei públic dels anys 2013 i 2014, tenint en compte que l'informe del 2015 encara està en elaboració. Com li deia, a què es dedica més temps? A la crisi econòmica i financera mundial, o a l'actualitat d'àmbit internacional?, en aquest cas amb un 9,6, i lluny d'això, amb un 7,4, el debat entorn dels diferents models d'organització política de Catalunya o de relació amb l'Estat espanyol. Per això li deia: les percepcions, les reflexions –vostè n'ha mencionat alguna–, respectables, legítimes, però hem d'acostar-nos, hem d'atansar-nos a aquestes reflexions i percepcions amb dades absolutament objectives. I li deia: com acreditem aquesta pluralitat a la qual vostè feia referència, per la qual també es va interessar en la sessió de la comissió de control de la corporació o que ja ha estat objecte, aquí mateix, recentment d'una pregunta que em formulava, en aquest cas, del Grup de Ciutadans? Doncs, com els deia fa dies, els nostres mitjans públics estan sotmesos a diferents controls: el Consell Audiovisual de Catalunya, que cada mes eleva informes sobre aquests mitjans, i el mateix Parlament, mitjançant la comissió de control, o el consell assessor de continguts i programes de la corporació, també escollit per aquest Parlament de Catalunya, com també els mateixos consells professionals, evidentment, de TV3 i de Catalunya Ràdio. Aquests informes del CAC, començant per aquesta dada, avalen el pluralisme; pluralisme i proporcionalitat. A més a més, ho fa amb els procediments que es van consensuar i que es van treballar en aquest Parlament; per tant, de manera que vam estar-hi tots d'acord. Unes dades que jo crec que són claríssimes i que desmuntarien –permeti'm que li ho digui així– la seva tesi que TV3 és la televisió d'uns quants. Això no és així. Tant el baròmetre del CEO com també l'informe del CIS de l'any 2015 coincideixen que TV3 és la primera opció que els catalans prefereixen per informar-se. El CEO ens indica una dada important: el 45,3 per cent, i el CIS, tres dècimes per sobre, el 46,6 per cent, lluny de les segones opcions, que són La 1 de Televisió Espanyola, amb un 11,6 per cent segons el CEO, o La Sexta, que segons el CIS tindria en aquest cas un 11,9 per cent. El mateix succeeix a Catalunya Ràdio, que ocupa el primer lloc de les emissores que els catalans prefereixen per informar-se. Segons el CEO, també de 2015, un 33 per cent dels catalans trien els informatius de Catalunya, seguida per RAC1, amb un 26 per cent. I és l'emissora de referència, Catalunya Ràdio, per seguir la informació política i electoral, amb un 25,9 per cent. Però també tenim anàlisis, com vostè sap, qualitatives, les que ens mostra l'informe GfK del 2015, on TV3 obté un índex qualitatiu mitjà del 8,2 i és la televisió generalista més ben valorada pels catalans, amb un 83 per cent d'espectadors que creu que els programes de TV3 són de molta qualitat i que han estat, com vostè sap, líders en credibilitat, en confiança i en imparcialitat. Però podem continuar amb el pluralisme i fent referència també als debats, als magazins, continuant amb els informatius també: informes del CAC, els que emet mensualment, que mostren que totes les forces polítiques representades en aquest Parlament, el Parlament de Catalunya, totes tenen temps de paraula. Però és que, a més a més, si agafem l'històric dels resums anuals, dels informes de pluralisme 2012, 13 i 14, mostra que el temps de paraula dedicat als diferents governs i partits polítics, als informatius de TV3..., la suma del PSC, del Partit Socialista de Catalunya i del Partit Socialista Obrer Espanyol, encapçala el rànquing de les formacions polítiques dels darrers tres anys. Per tant, és difícil parlar en termes de consigna i de propaganda, com vostè ho fa. Em parlava dels tertulians. Fent una repassada de tertulians que recentment he pogut copsar, eh?, d'una manera ràpida, que han participat en diferents programes d'actualitat, responen també a la pluralitat que existeix en aquesta mateixa cambra; persones que en etapes anteriors han tingut, fins i tot, responsabilitats polítiques en governs de diferents colors polítics en el nostre país. Dades objectives, tenint en compte un context que ha estat molt desfavorable, un context que ha estat molt advers, amb una evolució dels consums dels continguts audiovisuals en els darrers deu anys, sense anar més lluny, o amb una fragmentació elevada de les audiències, i, evidentment, estant en competència, com estem, amb televisions que disposen d'uns pressupostos potentíssims. Però no ho oblidem –i sé que vostè no ho fa, però no deixem de dir–ho–: estem parlant, en el cas de TV3, evidentment, també en el cas de Catalunya Ràdio, de mitjans públics, estem parlant d'una televisió pública, que, per tant, ha d'elaborar i ha de disposar de continguts per donar la màxima audiència. Però d'altres que potser no en tindran tanta, d'audiència, però que igualment n'hem de disposar, els hem d'emetre, els hem d'elaborar, perquè, si no ho fem nosaltres, no ho farà –no ho farà– ningú. Vaig avançant en altres matèries per poder donar resposta als quatre blocs a què vostè feia referència. Parlàvem dels nomenaments. Màxim, també, compromís –li ho deia abans–, màxim compromís amb el pluralisme, màxim compromís amb la professionalitat. Continua sent un valor rellevant. Vostè ho situava en el passat: havia estat un valor rellevant. No, és que ho continua sent. Vostè sap perfectament que la competència per nomenar els càrrecs directius de la corporació correspon al consell de govern i ho fa el consell de govern, a proposta del seu president, a partir de criteris estrictament professionals. Vostè no discuteix la vàlua de les persones que recentment han estat nomenades, directors de Televisió de Catalunya i de Catalunya Ràdio, li ho agraeixo. Jo portava aquí també una repassada ràpida dels seus currículums i de la seva trajectòria professional. Vostè discrepa, en tot cas, deia, de les formes. Respecto el seu plantejament, però crec que és del tot equivocat, que la independència editorial de la corporació està plenament garantida, amb aquest model que l'empara. Més enllà d'això, vostè, de la mateixa manera que fa pocs dies el Grup Parlamentari de Ciutadans plantejava com una gran novetat aquests dos terços a l'hora d'escollir el consell de govern de la corporació catalana... Si és que no han fet falta, si és que el model actual amb què ha estat escollit l'actual president del consell de govern..., i el mateix consell de govern ja va poder estalviar..., perquè va superar en nombre de vots aquests dos terços. Se m'acaba el temps; no he tingut oportunitat de referir-me al contracte programa. Podré explicar-li el perquè d'aquesta situació i quin és el compromís del Govern; ho faré a continuació, després de la segona part de la interpel·lació.
Té la paraula el senyor David Pérez.
Senyora consellera, parlem de dades, eh?; jo crec que vostè s'ha esforçat molt a parlar de dades. Per on començo? Per les audiències, TV3, any..., va, comencem pel 2009, 43; 2010, 40; 2011, 38; 2013, 38; 2014..., perdó, 34; el 2015, el que vostè comentava, estem al 12,5, eh? Hi ha hagut una baixada permanent de les dades d'audiència de la ràdio i la televisió públiques. Ara, senyora consellera, ara estem al 12,5, la pitjor dada de totes, de tota la sèrie històrica. Vostè no pot dir: «Bé, mira, com som líders, és la millor dada. No, no, no: és la pitjor dada de tota la sèrie històrica, la pitjor; la del share de TV3. [[Veus de fons.]] Si és veritat, Irene, és veritat: és la pitjor dada de tota la sèrie històrica, les dades d'audiència de la ràdio i la televisió públiques. Parlem del CEO: el mateix. És veritat, vostè té raó; és a dir, en aquest moment, any 2015, el 41,7 per cent de la població s'informa a través, fonamentalment, dels mitjans de la corporació catalana, és cert, el 41,7 per cent. Li explico la sèrie: 2012, el 54; 2013, el 52; 2014, el 48; 2015, el 41, la pitjor dada de tota la sèrie històrica, no n'hi ha hagut cap altra de pitjor, aquesta és la pitjor dada, i vostè treu pit amb aquesta dada. Senyora consellera, vostè presumeix que aquesta és una bona dada. No és cert –no és cert. Informe del pluralisme del CAC. Com es fan, aquests informes? Amb votació, amb vot de qualitat del president. No tothom està d'acord amb aquests informes de qualitat que fa el Consell de l'Audiovisual de Catalunya, no tothom. La majoria s'aprova amb l'informe de qualitat del president del CAC, i vostè ho sap. De què vol que parlem? Del CIS? Cap problema. El CIS planteja, en la mateixa direcció del que vostè planteja, diu: «No, aquest any estem bé... La pitjor dada de tota la sèrie històrica del CIS, la pitjor de totes. I vostè diu que, amb aquestes dades, el que tenim, amb aquestes dades de reducció brutal del share de la ràdio i la televisió pública, estem molt bé. Doncs, no és cert, estem pitjor que mai. I si vostè vincula el share, les dades d'audiència, amb la pluralitat..., jo no ho faria, però si vostè ho fa, i l'audiència està caient de la manera que està caient, vostè no em pot dir que la pluralitat va bé, vostè no em pot dir..., com va dir en una de les seves notes informatives, a través de la conselleria, la senyora Neus Munté ho acaba de dir ara, en aquest moment: «El pluralisme dels mitjans públics de comunicació està garantit per l'aval dels ciutadans en funció dels índexs d'audiència. No és cert; tenim els pitjors índexs d'audiència en els últims trenta-tres anys, els pitjors. Vostè em pot dir: «Bé, són dolents, però encara som la millor televisió de les que hi han. D'acord. Però són els pitjors índexs d'audiència. I, miri..., de primero de Barrio Sésamo; es decir, si baja la audiencia, baja el pluralismo. I l'audiència ha baixat, en els últims anys l'audiència ha baixat; ha baixat el pluralisme, senyora consellera. Però és igual, no ens discutim amb això, fem-ho al revés –fem-ho al revés–: és a dir, què hem de fer perquè hi hagi més audiència? Més pluralisme. També és de primero de Barrio Sésamo, no?: si volem que hi hagi més audiència hem de fer més pluralisme. I això és en allò en què m'agradaria ajudar-la, senyora consellera. Penso sincerament que això dels nomenaments no s'ha fet amb professionalitat. Escolti'm, no ho dic jo, eh?; no ho diu Ciutadans, que també; el PP, que també; Catalunya Sí que es Pot, que també; el Partit Socialista; la CUP, ahir, ho va dir també –«els nomenaments no s'han fet amb criteris professionals–; ho diuen tots els sindicats, tots, tots; ho diu el Col·legi de Periodistes; ho diu tothom, senyora consellera. No ho dic jo, solament. No s'han fet amb criteris professionals, s'han fet amb criteris partidistes. He d'anar acabant. En qualsevol cas, també m'agradaria acabar com vostè ha començat. Nosaltres també pensem que una ràdio i televisió pública de qualitat, aquest país la necessita, i compti amb nosaltres per tenir uns mitjans públics de qualitat en aquest país. Però, miri, molta gent té dubtes sobre la pluralitat dels mitjans públics, dubtes sobre els nomenaments partidistes, dubtes de la capacitat de tirar endavant el contracte programa –que espero que en digui alguna cosa. I també, en qualsevol cas, ens agradaria que posem fil a l'agulla per tirar endavant el contracte programa, la nova llei i elements i mecanismes que garanteixin major pluralitat i major objectivitat i imparcialitat. I estic segur que en tot això trobarem elements de consens. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Té la paraula la consellera.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, el que també és de Barrio Sésamo, com vostè deia, és acceptar l'evolució que s'ha produït, l'augment de canals i de plataformes digitals, o el fet que totes, absolutament totes, les cadenes han baixat els seus nivells d'audiència. Per aquesta fragmentació a què abans jo hem referia. Per tant, també és de primer de Barrio Sésamo barrejar pomes i peres. O no acceptar que, en aquests darrers anys, la situació, des del punt de vist de l'espai audiovisual, ha canviat i ha evolucionat. Per tant, no trec pit, constato una realitat respecte al lideratge en audiència, malgrat un context extremadament dificultós, com vostè sap, no només des d'una perspectiva pressupostària, que també, i em remeto a les dificultats que hem tingut, que vostè sap que ha patit la mateixa corporació i, en general, els pressupostos de la Generalitat, del Govern de la Generalitat. Però no és menys cert –no és menys cert– que aquest passat any 2015 s'ha tancat el sisè any consecutiu de lideratge a Catalunya. Això, pel que fa a TV3. Mai TV3 havia estat tant de temps líder. I això s'ha fet, hi insisteixo, en el marc d'una etapa econòmica molt i molt difícil. També, pel que fa a la ràdio, s'ha tancat l'any 2015 amb aquest rècord anual d'audiència en trenta-dos anys. I això és reconèixer i posar en relleu una autèntica realitat. I si parlem del mes de febrer, ara que ja hem pogut tancar el mes de gener, s'han guanyat fins i tot unes dècimes respecte al que parlàvem abans: TV3 ha tancat amb un 13,3 per cent de quota de pantalla. I és la que ha pujat..., i amb diferència, l'única cadena que ha incrementat de manera intermensual un punt respecte al mes anterior. Hi insisteixo, mai, en trenta-dos anys, això havia succeït d'aquesta manera. Passo al contracte programa a què vostè abans feia referència, on estic convençuda –ja li ho avanço, per si després se'm torna el temps..., a menjar–, doncs, de la possibilitat de poder establir-ho; estic convençuda que, des del rigor, però des de l'acceptació i el coneixement de la realitat, podem trobar punts en comú per garantir especialment el servei públic que prestem des d'aquests mitjans públics. Com vostè sap, el contracte programa fixa, d'una banda, els objectius concrets de servei públic que ha d'assumir la corporació; en segon terme, el model organitzatiu de servei públic i els compromisos de gestió de la corporació, i en tercer lloc, la quantitat que l'Administració pública aporta en cada exercici i els indicadors de seguiment. No tenim contracte programa signat, malgrat que s'ha fet una gran feina i s'ha arribat fins a un punt..., fins i tot a l'exposició pública d'aquest contracte programa, com vostè sap, el gener de 2014, però aquests dos punts, aquests dos apartats, el primer i el segon, s'estan complint de manera escrupolosa per part de la mateixa corporació. Quin és, per tant, el motiu pel qual no s'ha pogut signar el contracte programa? Doncs, clarament, les causes les trobem en les dificultats econòmiques sobrevingudes, que podríem situar, també, a la seva vegada, en tres blocs. En el conflicte de l'IVA, com vostè sap, l'Estat no permet deduir l'IVA dels anys 2012, 13 i 14 a les comunitats autònomes; malgrat que amb la Llei de pressupostos del 15 es va retornar el percentatge relatiu a l'any 2015, tenim encara en via judicial la reclamació pel que fa al retorn dels anys anteriors. Coneix vostè, també, perfectament –per tant, vaig ràpid– la sentència a favor dels treballadors de Catalunya Ràdio, després també reconeguda a favor dels treballadors de TV3, sobre el retorn del 5 per cent de les retribucions, que van ser reduïdes, i, com sap, a partir d'un acord amb els mateixos treballadors, doncs, d'això, s'ha acordat el seu retorn. Però també una reducció d'ingressos que la corporació ha patit des del 2010 fins al 15, que ha estat de 157 milions d'euros, tant per la reducció dels ingressos de publicitat com per les mateixes aportacions del Govern. Per tant, un 34 per cent menys dels ingressos que tenien. Aquesta, i no cap altra, és la motivació per la qual no podem tenir a hores d'ara encara aquest contracte programa signat, tenint en compte que hauríem de poder incloure, de poder fixar, de poder determinar. I això no és possible encara a data d'avui, malgrat que hi estem treballant, per descomptat, per donar la màxima estabilitat a tot el que el contracte programa suporta: imports que el Govern hauria d'aportar en els propers quatre anys, en els següents quatre anys de vigència del contracte programa, per finançar de la manera més adequada possible el servei públic de comunicació audiovisual que presta la corporació catalana. Hi insisteixo, les dues primeres parts, que no són menors, d'aquest contracte programa estan aplicant-se de manera estricta des de l'any 2013, i, pel que fa al finançament, tenim una situació pressupostària estabilitzada, sense perjudici del conflicte encara obert respecte al deute pendent de l'IVA o a aquest retorn acordat, això sí, del 5 per cent, amb un calendari, hi insisteixo, que ja és absolutament vigent. Compromís amb la pluralitat, compromís a millorar fins on sigui possible una audiència que és positiva i que no podem desmerèixer –vostè deia «no marqui territori o «no ho desmereixem–; no desmereixem aquesta audiència, les dificultats de context i l'excel·lent qualitat, no només des d'un punt de vista de professionalitat, sinó també dels continguts. I, a partir d'aquí, trobem fórmules de col·laboració a partir d'un objectiu comú que és fer possible aquest autèntic servei públic. Moltes gràcies.
Es suspèn la sessió fins demà a les nou del matí. Moltes gràcies i fins demà.